Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
EmbetsBeråttelser. otnständigheterne i Målet af den art, att annar! påföljd för Konungens Befallningshafvandes an* markta åtgärd med Anders Hanssons Bestraffning icke skäligen borde aga rum, än att Konungens Befallningshafvande erindras om sitt misstag i Författningarnes tillämpning med åtvarning att framdeles taga sig derföre till vara i Men för missfirmande skrifsätt har Kongl. HofBätten , med bifall till AdvoratFiscalsEmbetets påstående i denna del, pliktfällt Herr Landshöfdingen till Trettiotre Biksdaler Sexton Sk i 11 i riga r och LandsSecreteraren till Tjugu Biksdaler Banco. Öfver detta Utslag hafva bade Actor och Konungens Befallningsnafvande anfört underdåniga Besvär hos Kongl. Majit, hvars Högsta Domstol , sedan parterne å ömse sidor förklaringar afgifvit, den 4 October innevarande år beslutit, att, då icke blifvit i fråga stäldt, det ju, på sätt Konungens Befallningshafvande sig yttrat , Bonden Anders Hansson varit skyldig, att, sedan CourirHästarne utgått vid det om för mai te tillfället, pä Gästgifvarens och KronoBetjeningens tillsägelse, utgöra Courir-skjuts, ansåg Högsta Domstolen den emot Anders Hansson hos Konungens Befallningshafvande anmaldte och af honom e. kände förbrytelse hafva varit af den beskaffenhet, att den fordrat all deri alfvarsamma näpst , sorn med Lag är förenlig, till förekommande af de följder, som obehörige dröjsmål roed anskaffande af skjuts för sådane personer , hvilka i Bikets vigtigare arender såsom Courirer afsändas, kunna medföra; Men allden - JustitiaOmbudsm. EmbetsBerättelser.
Utom de här ofvan omförmälde motioner, hvari yrkats afskaffandet af all utförJern, smidt sels-tull, har Herr C. F. Wcern j-.or i särskild motion framställt enahanda yrkande, iollcrvalsadt. fråga om de nu a Stångjern och Smältstycken stadgade utförsels-afgifter. Han har anmärkt, hurusom ingen handtering vore så tryckt af skatter och afgifter, som jernhandteringen, och huru denna ur sitt närvarande betryck icke kunde upphjelpas utan me - 72 B evillnings-Vtskoltels Betänkande, N:o 3. Jernskrot. Kal, träd Koppar, rå. deisi upphäfvande af de skaller, som belastade densamma utöfver livad andra näringar betala. Dessa förhållanden voro närmare utredda i en annan af Herr Wrem väckt motion, angående grundskatternas upphäfvande, till hvilken han hänvisade, jemte åberopande af Bergs-kollegii den 15 Juli nästlidne år afgifna utlåtande, deri officielt förklarades, att jern-handleringen vore i behof af all den lättnad, som kunde densamma beredas. Motionären har vidare sökt vederlägga den stundom uttalade åsigten, ali export-tullen skulle drabba, icke den Svenska producenten, utan den utländska köparen, samt slutligen erinrat, att, om man ock antoge ett motsatt förhållande, det icke kunde vara klokt att med en afgift pliktfälla den, som köpte Svenskt jern, och sålunda bereda företräde ät utländskt, helst man icke kunde vara likgiltig om vår export, med hvilken importen och vår alltjemt stigande skuldsättning mäste betalas, vore större eller mindre.
Enär ärendet nu hefinnes i samma skick, som vid sistförflutne Riksdag, så att det förbehåll Riksens Ständer då gjorde, om ett ordentligt Contracts upprättande öfver Församlingarnes åtaganden att försätta Kyrkan i fullkomligt skick och den framdeles un - StatsUtskottets Betänkanden. 4a i derhålla, och hvilket borde hafva vunnit Kongl. Majrts Nådiga sanction, förrän någre Medel härtill kunde beviljas, icke ännu vunnit verkställighet, lära Riksens Högh Ständer ej eller för närvarande finna någon åtgärd häråt bör lemnäs; men Stats-Utskottet hör likväl yttra den förmodan, att, om bland Contracts-vilkoren, deraf RiksdagsFullmägtigen nu yrkade förmåner beviljas Församlingarne, att i stället för en kostsam Tornbyggnad, få uppföra Klockstapel, samt att få fritt disponera den gamla Kyrkan, deras begäran att af Stats-Verket utfå den Summa eller omkring 5ooo R:dr, som för Kyrkans sålde Koppartak öfverblifvit efter verkställd Reparation, derigenom synes böra förfalla. Hvilket vördsamt hemställes till Riksens Högloft. Ständers bepröfvande. Stockholm d. 29 Martii 1823. Ankom den 4 April i823. Riksens Hoglofl. Ständers Statsoch Banco-Utskotts Utlåtande, i anledning af den del uti Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående ytterligare anslag till fullbordande af Gotha Canal, som rorer CanalDirectionens anhållan, att nu genast få uti Rikets Stånders 4?2 Stats-Utskottets Betänkanden. Bank, å Bolagets vägnar lyfta de af detta års förut anslagne Byggnads biträde, återstående 200,000 Rd., utan att behöfva förut hafva infordrat den sista Actie-insåttningen, som Rikets Stånders Beslut år 1815 utsätter inom utgången af innevarande år 1823.
269 § i nådiga reglementet för styrelsen och ekonomien innehåller: »För att för Kongl. Maj:t och Kronan i möjligaste måtto förekomma de utgifter och förluster af dagsverken, sorn äro en följd af hufvud-uppbördernes inventering, böra förvaltarne, så länge som ske kan, vid sina befattningar bibehållas, utan att derifrån genom transporter och byten förflyttas.» Denna reglements-föreskrift synes tydligen afse inskränkning af för Staten kostsamma inventeringar, men om Rikets Ständer anse sådane af nöden, och dertill vilja anslå behöfliga medel, så, ehuru det är svårt att inse deras egentliga behöflighet, der ej misstanke om försnillning kan göra dem till en nöd vändighet, kan jag, för min del, ej hafva något emot slika inventeringars anbefallande och anställande. Vid § 6. En likartad framställning om rätta tillämpningen af föreskrifterna uti^ nådiga reglementet den 2 Augusti 1812, om uppbördsmäns och redogörares vid alla Kronans magasiner rättighet till afskrifnings-procenter, som den, hvilken Rikets Ständers Revisorer f denna § anfört, har nyligen med afseende på härvarande proviant-magasin förekommit uti en 'anmärkning från Kongl. Kammar-rättens Revisions-kontor; och har samina anmärkning, efter inhemtande af vederbörandes förklaringar, blifvit af Eders Kongl. Maj:ts Kammar-rätt ogillad, deröfver underdåniga besvär blifvit af anmärknings-författaren iugifne till Eders Kongl. Maj:t, och äro nu beroende på Eders Kongl. Maj:ts nådiga afgörande. Vid sådant förhål iande torde något vidare yttrande i denna del icke vara er forderligt. Carlskrona, befälhafvande Amiralens Kansli, den 6 December 1860. S. fl. v. KRUSENSTIERNA. O. Trägårdh. Befälhafvarens vid Stockholms Station underdåniga utlåtande, i anledning af 1860 års Revisorers anmärkningar vid Flottans räkenskaper för år 1858. Underdånigt Utlåtande. Till följd af Eders Kongl.
Då Mars, vår äldste vän, sitt lagerkrönta svärd Omfattade, och flög lik blixten från det Höga, Och det vid Sveas sköld uppställde i dess hof”! Huru mången af hans beundrare skulle tro sig läsa Bellman, i stropher lika de följande? ”De gyllne pikar gny, de hvita fanor sväfva, Det ljufva valdthorn hörs, de blanka trummor slås; Standaret vecklas ut, och arsenalens lås Är uppläst vid en vink, att oväns griller qväfva. Vid Carlars klingor der, görs känslan ärofull; Så fort som vind och våg, allt till sin syssla skrider; Af bomber resas värn, i bruna pyramider, På tappra fäders mull. Den tyste ryttarn stolt med vreda blickar gungar På hingstens varma länd, vid pukarns stumma slag; Hans uppsyn röjer lätt en hjeltes andedrag: Der eld, och stoft, och dam gör fältet svart och ljungar – Du stridsman, känslofull af ömhet och af ära! Om du till vänster står, till höger se din graf; Men skåda rundt ikring, och svinga käck din glaf, Och låt ej löftens gull med svek ditt nit förfära. Besvik ej Kung och Land, då du din värja drar! Spartanske Generaln befallte, i en gåta: Slå fienderna först! se’n är tids nog begråta Min son, som stupat har”. I uppmaningen till ”Fäderneslandets Försvar” finnes påminnelsen om Sparta yttermera förstärkt med erinringar om Marathon och Salamis, om Carthago och Philenerne, om Albions kamp mot Philipp II, om Brutus, Doria och Schweitz. Säkerligen är det för våra flesta läsare nytt, att se Bellman ur en synpunkt, inför hvilken han framstår såsom i samma person en svensk Anakreon och en svensk Tyrtäus.
Han afbröt emedlertid ej sitt samtal med en äldre herre, som satt på samma bänk. «I det hela,» sade han, «tror jag att det är svårt för en sann konstnär att göra hvad man kallar lycka i Hamburg. De materiella intressena äro der öfvervägande, och det gör att man der mest fäster sig vid det yttre af talangen. Kommer jag dit en gång till, så hoppas jag hafva lärt mig att vara charlatan, och då skall det väl lyckas lite bättre än denna gången.» «Men, min herre, så är det ju ungefärligen öfver hela verlden, sjelfva Paris ej undantaget. Vill man ha penningar och rykte, så skall man vara charlatan, – vill man ha ära, så skall man vara konstnär. Eller hur är det hos er, der i Sverige?» fortfor han, och vände sig till Alexis, hvilken han hört i en privat societé i Stockholm, derifrån han nu senast kom. «Äfven hos oss gå charlatanerna visserligen ej miste om penningar eller utmärkelser, hvarken från de högre eller lägre. Men man gör det med en viss finess. En charlatan blef för ej så längesedan utmärkt med Wasa-orden. Det är en orden, som är egentligen stiftad för att uppmuntra industriella företag,» svarade Alexis. Djupt nerkrupen i en vid halsduk, satt näst derintill en spansk chargé d’affaires, och yttrade till sin granne, en portugisisk konsul: «förbannelse öfver det här nordiska klimatet, man kan ju bli alldeles stelfrusen! Jag undrar alldeles inte på, att man hemma hos oss tror att man häruppe allmänt, både vinter och sommar, går klädd i björnhudar.» «Vore inte tyskarne så raska affärsmän,» anmärkte portugisarn, «så skulle de väl ha svårt att locka oss ifrån våra orangelundar. I en annan ända af fartyget låg en beduin på en bomullsbal och sof. För mera beqvämlighets skull hade han lagt det ena benet under hufvudet. «Vakna!» sade en annan beduin, som i detsamma ruskade på honom:
M. anmäler, att den besluter sammanskjuta hvad som utöfver statsanslaget oundgängligen fordras för skolans bringande i gång. Derigenom tror jag att ändamålet skulle säkrare vinnas, än om anslaget utan villkor lemnades åt Hernösand. Gr. von Platen, Baltzar: Då jag ej kan undgå att inse vigten deraf, att Staten blir försäkrad om ändamålsenligheten af de inrättningar, hvartill den bidrager, så kan jag, på sådan grund, ej annat än förena mig i deras önskan, som tillstyrkt antagande af BorgareSt:s inbjudning, likväl med de förbehåll , som af Ur von Troil och Frih Hamilton blifvit föreslagna; ty jag anser det vara till intet gagneligt, att lemna dessa 5oo r:dr, för alt dermed inrätta sådana skolor, som, enligt hvad en värd ledamot, Hr Nordensköld, upplyst, finnas på många ställen. Om Staten lem nar anslag, så bör man antingen hafva pretention på att få en någorlunda god skola, elleiockså synes det mig bättre att hålla sig lill de skolor, hvartill anslag redan blifvit lemnade. Jag skall likväl, såsom jag sagt, hufvudsakligen instämma med llr von Troil, och önskar att hans förslag måtte blifva R. o. Ad;s beslut och dess svar på inbjudningen. Hr L e fr en: Jag har ingenting emot att, hvad beträffar den skola, som bör inrättäs norr om Gefleborgs län, ingå på hvad Hr Von Troil föreslagit, då mitt ändamål endast är alt få en skola på denna kuststräcka, så vidt sådant sig göra låter. Hr von Hartmansdorff: 1 hänseende till Wisby och navigations-skolan norr om Gefle, instämmer jag uti hvad en annan talare yttrat, äfven med det villkor, Hr von Troil föreslagit. Då saken förra gången förevar, önskade jag, att Sundsvall skulle blifva utsedd i stället för Gefle, hvarigenom måhända en enda skola blifvit-tillräcklig för hela nor - D c ii 5 December. iG5 ra kusten, men då denna mening ej hlef gällande, så finnes förmodligen ej något tjenligare sålt att lillvägagå, un det, som Hr von Troil uppgifvit.
öga samt en hjälpsam hand ej endast för sjä- Han ger en öfversikt af rösträttsfrågans närvaSjälfve den gamle Luther hyste stora tankar rande ståndpunkt, framhållande, hur dess vikt stänlens nöd, utan för allt det, som kan pina en om kvinnans rent duglighet i detta digt erkännes allt allmännare och kännes allt djumänniskokropp. pare, samt vidrör diskussionen vid parlamentet, hänseende: » d e kvinnor, som älska gudsfrukDessa » h e m » äro ej yttringar af en planhvilken — jämte den låga pluraliteten — bevisar, tan, pläga också hafva egna gåfvor att trösta lös, så att säga lösryckt, välgörenhet, hvilken hvilka ofantliga framsteg saken gjort på senaste andra o c h lindia deras smärtor, o c h kvinnortider. Han uppmanar varmt de närvarande att ofta verkar emot sitt eget syfte; de äro framnas tilltal beveker lättare människan än mankraftigt i ord och handling visa sitt intresse och kallade af behofvet o c h sträfva med allvar o c h nens. Denna benägenhet för att förbarma klart ge tillkänna, hvad Englands kvinnor vilja, nit att fylla ett hvart den uppgift, som blifvit ty, säger han, » after all, Parleament is like Provisig öfver medmänniskor har kvinnokönet i dence, helping those w h o wand to help temselves » det förelagd. långt högre grad än männen. » (när allt kommer omkring är parlamentet likt förD e t har blifvit förespådt, att en tid skulle synen, i det det hjälper dem, som vilja hjälpa sig Dessa deu gamle reformatorns ord bevisa k o m m a, » d å vi icke ha så många hem och själfva). sin sanning i våra dagar, ty för denna frivilasyler som nu, af den orsak att vi icke längre Härpå följer ett sångnummer, utfördt af en ung liga o c h åt de elända riktade kärlekstjänst ha några drinkare, fallna kvinnor oeh lösdrifvare dam med ej synnerligen framstående röst, och därefter en » Recitation » af mrs Wynford Phillips, en att fylla dem m e d.
Jag anhåller att raom:t eller sista punkten i §:n måtte förblifva oförändrad, men att deremot ett nytt mom. tillägges, af följande innehåll: ”Sammankomst, som efter behörig anmälan, men utan Kyrkoherdes åtgärd blifvit föranstaltad, åge han, om skäl dertill förefinnes, att lills vidare förbjuda.” Efter 3:dje §:n har Hr Gyllenskjöld föreslagit en ny § så lydande: ”Klagan öfver Kyrkoherdes förbud i förenämnda fall, må i vanlig ordning hos Domkapitlet föras.” Häri instämmer jag. Vid 4:de §:n i Hr Brings förslag, som skulle blifva den 5:te, bar jag ingen anmärkn. att göra. Icke eller vid den af Hr Gyllenskjöld föreslagne öde §:n ang:de böternes förvandling, då tillgång till deras gäldande saknas. Deremot önskar jag, att i öde §:n af Hr Brings förslag, hvilken skulle blifva den 7:de, ordet ”alla” framför ordet ”lämplig»” måtte utgå och lydelsen sålunda blifva: ”genom lämpliga, för deras embets-verksamhet” etc. Jag yrkar detta, emedan tvist möjligen kan upstå, huruvida Kyrkoherden vidtagit alla möjliga lämpliga åtgärder. Säger man endast: ”genom lämpliga, för deras embetsmanna-verksamhet” etc.; så synes det vara tillräckligt. Jag vill icke uptaga R. o. Ad:s tid med vederläggning af de många oriktiga satser, här blifvit yttrade. En del äro redan vederlagda, och jag förmodar, att de ledamöter af det Högl. Ståndet sorn kunna med mig vara ense i hufvud-åsigten af denna fråga, icke fästa sig så vid småsaker, att de förbise hufvudsaken. Jag yrkar afslag på Utsk:s förslag, och antagande af de förändringar jag haft äran framställa, och som väsendtligen äro desamma Hr Gyllenskjöld på förmiddagen upgifvit. Hr Carlheim, Gyllenskjöld, Henr. Adolf Oscar:
Maj:t göra underdånig hemställan, för alt inhemta Dess Nådiga yttrande, nemligen: 1:0 då skäl anses förekomma att straffet utöfver Lag skärpa; 2:0 då skäl anses vara för handen till den anklagades insättande på bekännelse; och 3:o då beskrifyen Lag på brottet saknas. Lag-Utskottets Betänkande N:o l63. Att genom ett allmänt lagbud tillåta straffets skärpande utöfver Lag, är detsamma, som att på hvarje ställe der Lagen utsätter ett antingen utan gradalioner, eller ock med gradalioner, men likväl inom ett visst maximum, bestämdt straff, således nästan öfverallt i strafflagen, upphäfva den stadgade gränsen, hvarutöfver straffet icke borde gå. Sannt är väl, alt endast Öfverdomstol fått rättighet göra hemställan om sådant skärpande, och att den beslutande rätten tillkommer Kongl. Majrt, så att all möjlig varsamhet vid tillämpning af stadgandet är att påräkna; men principen är likväl, efter Utskottets åsigt, hvarken hvilande på något tillräckligen giltigt motiv, eller utan våda i sina följder. Motivet skulle väl vara föreställningen om angelägenheten deraf, att straffet må finnas afpassadt efter brottet. Men gradationerne i straffen äro i allmänhet alltför godtyckliga, och o rustand igheterue alltför omvexlande, att man i något fall skulle kunna ega visshet derom, att full rättvisa eller ändamålsenlighet ligger uti sjelfva straffgraden och att denna således hvarken är större eller mindre än brottet förtjenar. För att i omdömet häröfver fela så litet som möjligt, måste man öfverväga, huruvida ett, under mera än vanligt besvärande omständigheter, föröfvadt brott, borde straffas hårdare än en gifven Lag bjuder, eller om icke snarare straffet å det brott, hvarmed man jemför det förra, borde mildras. Men valet emellan dessa båda utvägar att undanröja etc förment missförhållande, tillhör endast Lagstiftningen, och denna är således ensamt fullt competent att pröfva, om något visst slags brottslighet påkallar Lagens ökade stränghet.
Det falska allvar nu vill världens herre bli. » Om dessa representanter för en äldre tid, då belefvenheten, älskvärdheten, vördnaden för de gamla samt hyllningen åt kvinnan spelade en så betydande roll, ginge igen i våra dagar och inträdde på en del offentliga ställen, där herrarne tillåta sig behålla hattarne på och måhända röka i fruntimmerssällskap, — huru sknlle de ej häpna? Och om de stege in i våra hem och såge familjens unga söner halfligga i fåtöljerna, hörde dem tala i öfverlägsen ton om » gubben », med oförsynthet om sina lärare, såge döttrarnas bristande uppmärksamhet, ofta ovänliga, stundom snäsiga sätt mot sina mödrar, — huru skulle de ej fasa. Huru har icke för öfrigt sällskapstonen sänkt sig på artighetens skala, sedan de voro med! Hvar skulle de nu få höra dessa franska vändningar och fina repliker, hvilka i deras ungdom voro uppöfvade till verklig talang? Konversationen har blifvit försimplad. Och om det inkastet gö- res, att den forna samtalstonen stundom var frivol, svara v i: är det bättre, att ungdom af båda könen i salongerna och balsalarne » drager under debatt » våra moderna » samhällsförbättrares » sedlighetsteorier och yttrar sig om literära alster, hvilka våra mödrar och mormödrar skulle hafva rodnat för att känna till? Hvar finnes nu denna ridderliga complaisance mot kvinnan, henne, mena vi, om hvilken man i förmyndarkammaren icke kunnat uppsnappa, att hon eger så och så många » hundra ». Nej, den forna oresonerade artigheten är borta, den är gammalmodig och anses oförenlig med nu rådande rastlösa kamp för tillvaron. V å r tid består sig på sin höjd med ett genomskinligt krusande för rika pappor, dito döttrar, tanter och onklar, ja, öfver hufvud för sådana personer, af hvilka något är att vinna. » Det falska allvar nu vill världens herre bli. » Det är icke utan, att man sökt göra artigheten misstänkt såsom stridande mot sanning och uppriktighet, ja, vi hafva hört strängt
22:dra punkten, ang:de Ulsk:s förslag att, derest de partiella tull-lindringar ne skola ega rum, desamma med införsel icke må tillgodokomma andra fartyg, än dem, som sist inom de lee nästföregångna uren bevisligen från Svensk till transatlantisk hamn af gutt med minst half last af Svenska produeter. Hr Rosenblad, Bernh.: Så väl under de 2 föreg;de åren då fraktfarten för Sverige var den mest gynnande, hvilken vi haft sedan de stora krigen, som ock under innevarrde år, då deu 264 Den 19 Augusti. varit ganska dålig, har den mest lönande skeppsfart varit den som drifvits för amerikansk räkning. Följden af de beslut som Bevilln.Utsk. här föreslagit, blefve otvifvelaktig! den, att denna fraktfart komme alt upphöra. Redan flera gånger har inom den Amerikanska congressen yrkats upphäfvande af de traktater, som förenat denna Stat med Sverige och några andra länder, och som roedgifver dessas fartyg lika rätt med deras egna, äfven vid införandet af varor frän ett 3:dje land. Vi hafva en dylik traktat, hvilken, såsom jag nyss nämnt, varit ganska lönande för oss emedan våra fartyg draga nytta af de reciproka rättigheterna och från China, Brasilien med flera orter för lindrigare frakter kunnat föra rika laddningar lill Amerika, i hvars hamnar de åtnjutit lika friheter med Amerikanska, hvilka vid de fä tillfällen, dä de kommit till Sverige med deras lands laddningar fått åtnjuta samma tull-lindring som de Svenska. Men ehuru traktatens bokstaf blef oförändrad, skulle genom antagande af del utaf Bevilln.Utsk. föreslagna vilkor för tull-lindringens åtnjutande, den begge nationernes fartyg beviljade likheten i tullbehandling i verkligheten upphöra, ty under det att del vore lätt för de Svenska fartygen blefve det högst sällsynt att samma Amerikanska fartyg kunde inom 3 är vara i tillfälle besöka Sverige och derifrån utföra dess produkter.
Här i Stockholm äro nog telefonlokalerna bra, ja t. o. m. ytterst eleganta, och mycket har blifvit gjordt för telefonisternas välbefinnande, men i landsorten tycks det vara si och så, att döma efter följande skildring af rikstelefonens lokal nere i Helsingborg: » I ett jämförelsevis litet, lågt, dystert och mörkt rum med ett inåt gården vettande fönster sitta tre unga damer sammanklämda vid ett 1,3 meter långt vexelbord. Hvar och en dam har sålunda till sitt förfogande ett utrymme af ej fullt 2 fot. Och 171 i denna tvungna ställning måste de sitta sex långa timmar hvarje dag ulan afbrott eller uppehåll, hvarje ögonblick med spänd uppmärksamhet lyssnande till anrop och förfrågningar, gifvande akt på klaffarnes nedfallande och antecknande tidslängden af rikstelefonsamtalen. Och för hvarje dag eller månad som går ökas den redan förut outhärdliga arbetsbördan. Medeltalet samtal under oktober månad var öfver 8,000 om dagen, hvarjämte rikstelefonsamtal, för hvilka noga tidsbestämmelser måste tagas och bokföras, inträffa hvar femte minut och nästan helt och hållet upptaga den ena expeditrisens tid. » När man så till denna skildring lägger det att rikstelefonisterna i lägsta lönegraden hafva cirka 30 kr. pr månad och i högsta 4 5, där arbetet är betydligt mera ansträngande, så är det åtminstone förklarligt, om de klaga från » östan och västan, norr och sunnan » och att det goda förhållandet mellan » rikstelefon » som arbetsgifvare och » rikstelefonisterna » som arbetstagare på ett betänkligt sätt blifvit stördt. Och om telefonisterna klaga, kunna vi ej instämma med den glade skalden Elias Sehlstedt och säga: » D u klagar, men du klagar dumt », ty vi anse deras klagan ganska berättigad. Staten brukar annars på det mest humana sätt behandla sina kvinnliga » tjänstemän », såväl vid posten som vid järnvägarne och telegrafen, men de stackars telefonisterna få ej åtnjuta samma välvilja. Det är likväl ej nog att » rikstelefonisterna » få lida, utan denna statens uppfattning af telefonistyrkets värde har äfven haft en ytterst menlig inverkan på de öfriga telefonisternas ställning vid Allmänna telefonbolaget härstädes.