Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
J)å det emellertid nu blifvit antaget och således utgör lag, böjer jag mig för öfvermakten och nedkallar Guds välsignelse öfver Konung och fosterland. I det jag härmedelst nedlägger min reservation mot det fattade beslutet, instämmer jag i de åsigter, som blifvit uttalade af Gr. G. G. Mörner och Gr. Henning Hamilton. Frih. Leuhusen, Alexander Magnus: Jag ber att få instämma uti de reservationer, sorn blifvit afgifne af Gr. Björnstjerna, Gr. Henning Hamilton och Gr. Strömfelt. Hr Hierta, Carl Guslaf: Jag förenar mig uti den af Gr. Henning Hamilton afgifna reservation. Hr Carleson, Adolf Jakob Fredrik: Jag anhåller att få i prot:t antecknadt, att jag förenar mig uti de af Gr. Mörner och Gr. Henning Hamilton afgifna reservationer. Gr. von Saltza, Carl Anton Philip: Jag anhåller att få i R. och Adms prot. nedlägga min reservation mot det i representationsfrågan fattade beslut. De skäl, som härtill föranleda mig, behöfver jag nu ej upprepa; jag har redan vid ett föregående tillfälle uppgifvit dem. Gud vare lof, jag anser icke fäderneslandet förloradt! Annu finnas krafter, som skola upprätthålla det och verka rättelse i de brister, af hvilka vi frukta skadliga följder. Alla Stånds-skankor äro nu visserligen nedbrutna, men ännu återstår en klass, som måste utrotas, och denna heter de stilla i landet, — den föraktligaste klass jag känner. Den betraktar verldens gång med liknöjdhet, och anser samhällets framåtskridande vara oberoende af medborgarnes ingrepp i dess angelägenheter. Jag sätter egenkärleken högre än denna liknöjdhet, ehuru jag icke aktar den förra. Må denna klass försvinna, och må vi, hvar i sin mån, göra vår skyldighet, så skall med Guds hjelp vårt älskade fädernesland med ära segra öfver den fara, som nu hotar. Den 9 December. 441 Hr Brakel, Mauritz: Gr. Henning
Efter förnyad föredragning, biföllos Stats-Utskottets Utlåtanden: JW 115, i anledning af Kongl. Majits nådiga Proposition, angående upplåtelse af mark till utvidgning af Upsala Central-hospitals område; och M 116, angående utbetalning af återstoden utaf de för innevarande år anvisade medel till fortsättande af arbetena å södra stambanan. S. D. Föredrogs ånyo utdrag, M 307, af Höglofliga Ridderskapet och Adelns protokoll den 13 dennes, hvaraf inhemtades, att bemälda Riks-Stånd, vid behandlingen af Allmänna Besvärsoch Ekonomi Utskottets Betänkande, JV2 118, afslagit Utskottets i 12:te punkten gjorda hemställan jemte förslaget litt. e) och för sin de! beslutat, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit behagade, på sätt Kongl. Majit pröfvade lämpligast och efter att hafva hört Öfver-slyrelsen för Medicinalverket, lala utreda, huruvida nu gällande föreskrifter rörande undervisningen vid elementarläroverken menligt inverka på lärjungarnes helsotillstånd och, om så är händelsen, hvilka orsaker derför ligga till grund, samt inbjudit de öfriga Riks-Stånden att i detta beslut med Ridderskapet och Adeln sig förena. Preste-Ståndet, som, i likhet med Ridderskapet och Adeln, afs/agit ofvanomförmälda l‘2:te punkt jemte förslaget litt. e) i Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottets Betänkande, M 118, antog ifrågavarande inbjudning, så vidt den afser den beslutade underdåniga skrifvelsen till Kongl. Majit, och lade Protokolls-utdraget till handlingar ne. Från Vallofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Sammansatta Stats-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden:
Hvarje fiber i hans ömtåliga nervsystem tycktes spänd till det yttersta; minsta ljud kom honom att spritta till som af ett nålstyng. Klockan blef tolf; klockan bl ef ett; ingen kom. Han grep till morfinflaskan för att döfva; förgäfves; ingen lindring. Han tog ännu en dosis, starkare än vanligt; och så småningom slappades de spända nerverna, och han föll i en dvala utan medvetande. Hur länge den varade, visste han icke, men ångesten var endast döfvad, icke död. Midt i svarta natten ryckte han plötsligt till som träffad af ett slag; pannan, håret, hela kroppen badade i svett. Han höll andan, han bet samman sina hackande tänder, han lyssnade; inne från hustruns rum tyckte han sig ha hört ett främmande ljud. Han kunde icke resa sig upp, kunde icke gå; men han vred sig med uppbjudande af alla sina krafter ur bädden och lät sig falla ned på golfvet. Med sammanbitna tänder, för att icke ett stönande skulle förråda hans ångest, kröp han genom sjukrummet, genom salongen utanför, hän till dörren, innanför hvilken Mathildes sofrum var beläget; der stannade han, lyssnande med bultande hjerta och bultande tinningar. — Han hörde endast hennes snarkningar der innanför. Hon sof. I detsamma kände han det som om hvarje beståndsdel af hans kropp mjuknat, armarne böjde sig, benen böjde sig, han sjönk afsvimmad ner på golfvet, med hufvudet emot tröskeln till sin hustrus sofrum. Så fanns han af pigan morgonen derpå. Ännu i detta ögonblick, då han tänkte på den natten — efter sju års förlopp — gick det en kall kåre öfver hans ryggrad och en skälfning genom hela hans kropp. — Men han ville icke tänka på detta, icke tänka upprifvande tankar på denna smärtans hvilodag — han ville tänka angenäma ljusa tankar — tänka på La Mouche. Han såg hennes kära ansigte framför sig; den lefnadsglada munnen med det sorgsna draget, de stora blå ögonen och det ljusbruna, lockiga håret, som hon brukade kasta tillbaka med den der trotsiga knycken på sitt lilla fågelhufvud. Hon älskade honom. I denna stund satt hon kanske på sitt rum der uppe i Wildbad och öfversatte någon af hans dikter till franska språket.
Beträffande anslaget till bedrifvande af en ElectricitetsMachin i Hufvudstaden_, hafva trämre Ledamöter redan ordat, och jag finnér mig Den 19 Maji e. m. 335 just i anledning deraf såsom Läkare icke kunna undgå att Öfver detta ämne lemna några ytterligare upplysningar. Under betygande af min fägnad öfver Utskottets välmening att omfatta allt hvad det trott kunna leda lill nytta, får jag derföre nämna, att electricitetens nytta till sjukdomars botande redan varit ganska länge känd, och att vi till och med bär i Stockholm haft Iva förtjente Läkare, som med mycken framgång förestått den Electricitetsmachin, som nu är i fråga. De hafva icke haft någon slags lön derföre, ännu mindre något allmänt understöd; men likväl funnit sig belåtne med de curerades tacksamhets-offer. Beträffande anslaget af 156 R:dr B:co till en Arbetskarl för kringdragning af Skifvan; så hafva SundhetsCollegii Vaktmästare tillförne, då denna befattning var lönlös, sökt den såsom en förmån, i anseende till den rikliga vedergällning de af Patienterna erhöllo. Hvad angår anslaget till Machinens raparation och amal garna, så utgöra i32 R:dr för delta ändamål en så frikostig beräkning, att den Electricitetsmachin, som skulle tarfva så stora medel till sin årliga reparation, synes icke hafva blifvit med nödig varsamhet behandlad. Jag erkänner för öfrigt till alla delar den nuvarande Föreståndarens stora nit och förtjenst om saken; men jag skulle blott önska, att sanningen måtte sägas utan öfverdrift. Man har sagt, att Döfstumme blifvit botade. Detta är lik - 336 Den 19 Maji e. m. väl något, som ännu torde få betviflas. Att de, som varit ända ifrån barndomen behäftade med fullkomlig döfhet, kunnat botås, nekar jag ej; men en medfödd dufstumhet har förmodligen sin grund i en organisk brist, och lär derföre väl förblifva obotlig.
framställda och lyda sålunda: ”Det hittills iakttagna förfa ringssättet är således fullkomligt lagenligt, men då i betraktande tages den grannlaga beskaffenheten af skiftesförrätlniögar, och enär det dessutom i allmänhet icke ansetts med billighet och rättvisa förenligt, alt, der fleras rätt är i fråga, det uteslutande skall bero utaf en eller några få att bestämma hvem som skall skilja dem emellan, anse Utskm sig desto hellre böra biträda motionärens åsigt, att delägarne i skifteslag skola sältas i tillfälle att till skiflesförrättare kunna erhålla den landtmätare, till hvilken de äga största förtroende, som sådant öfverensstämmer med de grunder, som finnas uttryckta i sista morn. af skiflesstadgans ifrågavar. §, der det stadgas, att jordägare icke må vägras att lill landtmäteriförrättning erhålla den landtmätare de begära, der hinder deremot icke möter.” Utskm fann således, alt det icke var mera än billigt, att då en så grannlaga förrättning vore i fråga, som den, hvarigenom en person kanske skiljes från den jord han sjelf och hans förfäder i långliga lider brukat, så skulle han få ett ord med i laget i afseende pä skiftesmannen. Det skulle icke bero på en särskild öfverenskommelse emellan någon mindre delägare i skifteslaget och en landtmätare, som för intet lofvade att göra förrättningen åt denne delägare, att skaffa sig sådana förrättningar, utan man ansåg det billigt, alt skifteslaget skulle fä en sådan landtmätare, som vore till förrättningen fullt skicklig; och om endast åt delägarne lemnades tillfälle att inom viss förelagd tid yttra sig öfver ansökningen, så kunde derigenom icke något särdeles uppehåll inträffa. Då Konungens Bef:h:de bestämde hvilken landtmätare, som skulle användas, i händelse skiljaktighet sig yppade emellan delägarne, sä vore äfven saken ställd på den punkt, att en lämplig pröfning ägde rum. Jag tror mig äfven böra tillkännagifva, att BondeSt. i denna del afslagit betänk. Jag har icke tillförlitlig kännedom om huru det gått i de andra Stånden, men jag har likväl anledn. att tro, alt det äfven bos dem blifvit afslaget.
Län öfverroterade mantal, 123 Tunnor 24® Kappar Spannmål, må anvisas att framgent utgå af Statens behållna Krono-TiondeSpannmål, emot det att den nu i contant anslaglie rotehjelp, som, genom afdrag å mantals-penninge-uppbörden i Länet, med ia3 R:dr 37 sk. 4 r:st, årligen utgår, hädanefter upphör, och denna uppbörd oafkortad kommer att, under sin Titel, bland Stats-inkomsterne ingå; hvarjemte, och med anledning af en Rotehållares inom Calmare Län, uti dess underdåniga besvär Öfver ett af E. K. M:ts och Rikets Kammar-Collegium meddcldt Utslag, hos E. K. M. gjorda anhållan, att det bidrag, hvilket, sedan år i6p3, af Statsmedlen, med 12 sk. i contanta penningar, årligen utgått, till understöd i roteringen för en uppgifven Soldat-stam vid Calmare ReBihang t. R. Sm Brot. 202 Exp. Utsi. Förslag till und. Skrifv. N:o 88. gemente, måtte förhöjas och fastställas, antingen efter 16'g3 års myntvärde eller då varande J ordeboks-ränta, eller ock efter den Vacänceafgift, som för det närvarande erlägges, E. K. M. förklarat, att, ehuru en slik yrkad förhöjning, såsom ej med hittills fastställda Stats-anslag och nu gällande författningar öfverensstämmande, icke kunnat i Nåder beviljas, E. K. M. likväl anser det på Rikets Ständers bepröfvande ankomma_, om icke, enär, i afseende på behofvet af rotehjelp för flere svaga rotar, ett lika förhållande så väl för Galmare som Kronobergs Län inträlfar, jemväl billigt och lämpligt vore, att enahanda understöd, som för det sistnämnde af dessa Län kunde komma att anslås, äfven må tillgodokomma och bestämmas för alla sådane inom Calmare
E n i E n g l a n d bosatt fransk dam, som med anledning af Francisque Sarceys artiklar om Prévosts bok och om den amerikanska uppfostran tillskref honom ett bref, yttrade däri bland annat följande för fransk uppfattning af det » passande » betecknande rader: » Fastän jag ej blifvit uppfostrad på det franska sättet, var jag, då j a g tillhörde klassen af de unga flickor, som måste förtjäna sitt uppehälle, både tvungen och van att i Paris gå ut ensam, på ärenden eller till lektioner. J a g hade inte med mig en kammarjungfru, af det enkla skäl att jag inte hade någon kammarjungfru. Men aldrig skulle det fallit mig in att gå ut att promenera eller på teatern eller hvart som helst ensam eller i sällskap med andra u n g a flickor och ännu mindre med unga herrar. J a g skulle i så fall måst blygas och skulle ej haft något roligt. » 335 I EDgland har man helt andra vanor. Brefskrifverskan omtalar, hur hennes elever gå ut på promenaden enkom för att där träffa unga herrar. D e försöka alls ej att dölja ändamålet med sin tur. » För några dagar sedan, » berättar hon, » mottogo två af mina elever ett bref från ett par ungherrar från Cambridge, som de kände. D e t var fråga om att tillsammans göra en kanotfärd på Thames, och den skulle vara från klockan elfva på förmiddagen till tio på aftonen. J a g skulle ha gjort mig löjlig genom att bli förvånad, ty alla funno denna utfärd både passande och helt naturlig. » J a g undrar hvad Marcel Prévost skulle säga, om han komme upp till Norge och finge se studenter och unga damer i flock företaga fjällvandringar, som vara ej blott till tio på aftonen, utan i flere dagar? Och om han likväl ej skulle kunna inordna de unga fotvandrerskorna ibland sina » demi-vierges »? Man har ingen anledning att betvifla tillvaron i verkligheten af de mer eller mindre depraverade personer, han framställer i sin roman. D e t händer litet emellanåt, att en skilsmässoprocess eller skandal — kanske oftare i E n g l a n d än i Frankrike — afslöjar förhållanden, fullt ut lika maskstungna, som dem han tecknat.
Huruvida Messenius diktat denna visa, våga vi icke afgöra; men vi anse det ingalunda otroligt, ty oaktadt all dess skönhet finner man äfven i den liksom i de svenska visorna oklara partier (v. 3) och vårdslösade rim. Dertill kommer, att Messenius, som så stor del af sitt lif vistats i Tyskland, var lika hemmastadd i tyskan som i svenskan; ja, han måste hafva kunnat ännu lättare röra sig som skald i det förra språket, just på grund af dess större uppodling. Ännu mot slutet af århundradet behandlade våra skalder vida bättre de främmande språken än det egna; fru Brenner skref bättre tyska, franska och italienska vers än svenska, och Lucidors tyska vers äro ojemförligt klangrikare än hans svenska. Så finner man hos Messenius många elementer till ett nationelt drama. Att han haft en klart medveten afsigt att bilda ett sådant, våga vi dock icke påstå. Liksom i hans hela lif och verksamhet en varm fosterlandskärlek synes uppblandad med fåfänga, afundsjuka och andra låga bevekelsegrunder, så är han i sitt dramatiska skriftställeri å ena sidan bestämd af sin patriotism, och å den andra af sin hätskhet och afund mot Rudbeckius samt sin sträfvan att i täflan med denne förvärfva folkgunst. Också har han ingenting sparat, för att slå an på sina åskådare. Ej nog med att sjelfva ämnet var tilldragande, att komiska upptåg förekommo, och i allmänhet en gladlynt ton genomgick det hela; sång och musik tonade, och för ögats nöje var sörjdt genom processioner, offerfester, dansar m. m. Tydligen har han afsett att förvåna genom skådespel, till hvilka man dittills icke i Upsala sett maken, och i valet af de beståndsdelar, hvilka han upptagit i sina dramer, har han varit ledd af en god poetisk instinkt. Men i fråga om formen svek honom denna instinkt. Ty i form är Messenius lika klen, som våra andra dramatiska författare från samma tid. Huru ringa begrepp han hade om dramatisk form synes bäst af hans förvända aktoch scenindelning.
På ett annat ställe, som jag serskildt minnes, säger han, att ”om någon öfverfölle mig, skulle jag tappert gripa till svärdet och öfvertaga öfverhetens embete då denna icke kan vara tillstädes och försvara mig”; häruti motsäger han sig sjelf, och dä Hr Gyllenskjöld tagit Luther till stöd för sin sak, kan jag icke annat, än åberopa denna motsägelse, ty Luther visar eljest öfverallt sä tydligt rätta platsen för det andliga och verldsliga regementet, och på det ställe jag i min motion anfört, säger han till det verldsliga regementet så: ”Evangelium och Guds ord vilje vi icke gifva i edra händer; J håfven icke någon makt deröfver, ty Edert välde sträcker sig icke längre än till våra kroppar och lekamliga förhållanden”. Denna anda genomgår de fleste af Luthers arbeten, och hvad den nyss anmärkta motsägelsen beträffar, så måste det väl vara menskligt att begå ett sådant fel då man skrifvit så mycket som Luther. Slutligen säger Hr Gyllenskjöld att min motion icke skulle gagnat utan tvertom skadat kristendomen; det skulle på det högsta smärta mig om så vore, men jag tror det ej, ty kristendomen går nog framåt utan afseende på att jag möjligen begagnat några öfverilade uttryck i min motion. Jag tror tvertom att jag gagnat kristendomen, ty den sanningen har jag åtminstone uttalat att ”ordet är fritt och icke bundet” hvarken vid tid, rum eller personer, utan att Herren kan gifva sin anda åt hvem han behagar, utan afseende derpå om man af menniskor blifvit dertill utnämnd. Gud säger i sitt ord att ingen annan än dem, som är sänd af honom kan rätt predika ordet. Dertill fordras att vara sänd af Gud, att vara på nytt född och begåfvad med den heliga anda, och skulle man än leja aldrig så många predikanter i Sverige, kan man dock icke kommendera Guds anda som man vill. Många ledamöter hördes ropa på propos., hvarpå flere talare, som begärt ordet, förklarade sig vilja derifrån afstå. Den 19 December. 343 Hr Tham: Då ingen förenat sig med mig att begära Frih.
Men öfver det liela ligger dock en arinan ton, iil ' igot diin~padt, något af den septembers stamnings hon sjiilf en g i n g liar skildrat just som en Drcm Iiiiellem Sorg og Glade. Det a r hösteii, aoår Bladene falde, iner än vbren, lyckans f ö r gangligliet iner an lyckans rikedom, som nu utgör g~undteinat, det alltjämt hterkommande. Alt som er bedst; blev kort; os givet. Kort som Kjmliglieden og Livet, Kort soiii Tonerue i en Sang - Det finnes i första samlingen en dikt, som skildrar en » Som-. niervandringw genom den tysta skogen och ängens » Bloliistermylder B, en vandring, ' so111 döfvar oron och smärtan i &gt;&gt;gyldne Stilhedw och ensamhet, i » Lykke uden navri,. Så för vägen hter ut mot bygden. Alt det var, soin oiii jeg hmte Livets iirofulde Flod Storiiie mig pawny iinod. Dog velkomnien! Jeg har drukket Sundhed her i fulde Drag. E t t motstycke till denna dikt Iir wUnder]; arvet » i den nya samlingen - ett af de mest koncentrerade uttryck. för den trötthet, den resignation, soin andas genom så inånga af dess sånger. Den sorg, livormed jeg har kjiimpet Sig liigger som Havets Bruseii Og dör i en hvidskende dilinpet En diweiide Poppelblads-Susen. Her dö miue .triitte tanker I Lövets slyngende Vildlied. Mit stormende Hjerte banker. I Takt med den store Stilheib. Men vid sidan af resignationens och förgäiigelsens tema &amp; r det ett annat, soni allt iner tränger igenom i fru Nybloms diktning: tron på godhetens oförgängliga inakt. s % är dar ock öfverallt Ä r vädden rik på sorger oc!
Votering om kontra-propos:ns innehåll begärdes, hvarefter uppsattes och justerades löljande voter.-propos.: »Den som vill, att vid blifvande votering om återremiss af 9:de punkten i Stats-Utsk:ts Utlåt. N:o 153, kontra-proposm skall innefatta bifall till samma punkt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. till kontra-propos. vid voteringen afslag å Utsk:ts hemställan och bifall till Hr von Franckens förslag.» Voteringen företogs, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 29. Nej — 20. Upplästes och godkändes följande förslag till voter.-propos. vid hulvud-voteringen: »Deri som vill, att 9:de punkten i Stats-Utsk:ts Utlåt. N:o 153 skall till Utsk:t återremitteras, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. ofvannämnde punkt.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 36. Nej — 16. 10:de punkten. Utskds hemställanden biföllos. U:te punkten. Hr Reuterskjöld: Jag instämmer i Utsk:ts hemställan beträllande den af ett misstag föranledda motionen, och vill derjemte reservera mig mot den i motionen antydda orättvisa, enär jag vet att full rättvisa vid medlens fördelning blifvit iakttagen. Den 28 September f. m. 409 Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes propos. pä bifall till Utsk:ts hemställan i l'örev:de punkt samt besvarades med ja. 12:te—24:de punkterna. (Jtsk:ts hemställanden biföllos. 25:te punkten. Hr Cederschjöld, Fredrik Angust:
Jag tror dessutom, alt det vore vådligare, om Landtmts egen mening i detta fall blefve rådande öfver Ståndets; och, i följd deraf, den händelse möjligen kunde komma att inträffa, hvarpå jag förut fästat uppmärksamhet, nemi. att valen, förrättade i strid med grundlagen, af Utsktn blefvo förkastade; ty det är ganska påtagligt, att de öfrige Stånden icke äro i något afseende underkastade Ridd.Ordnts föreskrifter, der dessa icke äro öfverensstämmande med Riksd:sOrdn. På denria grund anser jag, i detta fall, det icke för någon annan domare, än R. o. Ad. sjelf, vara tillständigt att afgöra frågan; och jag åberopar ånyo min förra mening, jemte det jag biträder Frih. Sprengtporten, i det jag anhåller, att Hr Frih. o. Landtm, ville till Ståndets afgörande framställa den fråga, huruvida Ståndet anser de i Riksd.Ordn:s 4 i § nämnde personer vara berättigade att deltaga i bänkmrsvalet eller icke, samt att bänkmtsafdelningarne, i följd deraf, må få sin indelning. Gr. Horn: Om jag endast skulle rådfråga Ståndets mest yttrade opinion och icke min egen, skulle jag icke anse betänkligt att instämma i den siste talarens yrkande om propos. : men då jag anser, att grundlagen förmenar oss rättighet att här, såsom Stånd, tolka grundlagen på annat sätt, än såsom det menskliga förståndet anvisar; tror jag icke det vore lämpligt, att yrka en propos., hvars besvarande antingen med ja eller nej, uti endera fallet onekligen föranledde ett grundlagsvidrigt beslut. I detta fall, tror jag dock icke, att Ståndet skulle blifva utsatt för vådan att orätt tyda grundlagen; men jag kan tänka mig en sådan händelse, och kan således icke i detta fall medgifva ett undantag derföre, att jag tror på framgången af min åsigt.
Den naturliga rättvisan fordrar äfven att vi få använda våra skogar som vi behaga, men jag tror, att det snart skall blifva nödvändigt att lägga band på misshushållningen med skogarne och måhända skall hvarken Hr Den i Februari f. m. 163 Bildt eller någon annan af delta lius sätta sig deremot. De värde reservanterne hafva dessutom sjelfva i slutet af sina reservationer visat alt deras premisser icke voro rigtiga; ty om de ville tillämpa de grundsatser hvarmed de började, nemi. att man hade rätt att skalla sig den högsta ränta man kunde för sina penningar, hvarföre hafva de dä lagt vilkor och inskränkningar vid sitt förslag mot slutet, der de säga, att för skuldsedlar på 6 eller 9 månader får man taga hur hög ränta som helst, men alt sä ej får ske på skuldsedlar som äro utfärdade på ett år eller längre tid. Med ett ord de frångå sjelfva den princip, hvarpå de stödde sitt resonement. Oin principen voie riglig att vi äfven i samhället skulle ega rätt att ingå hvilket aftal och betinga oss hvilka förmåner som helst, så skulle äfven jag medverka för framgång af det framställda förslaget. Del andra skälet, sorn Hr Nordenfelt framställt för förslaget är: a Att räntans Ingifvande skulle medföra den stora nyttan att dess stigande, vid de tillfällen då penningelillgängen började blifva knapp, skulle tjena lill varning för industrioch näringsidkare samt för åkerbrukare, att ej vidare utsträcka sina, pä kredit grundade företag, utan snarare draga in på dem; hvaremot räntans fall gåfve tillkänna en växande penningetillgång, sorn medgåfve, att utan fara företaga hvad som eljest måhända vöre vådligt.» Jag deremot vågar påstå, alt del skulle leda icke till jordbrukarens nytta, utan tvertom till hans stora skada, ty om nu räntan stöde 1 eller 2 % sä skulle det blifva en lockelse för jordbrukaren att företaga stora och vidlyftiga odlingsförelag. Han skulle uplåna penningar under goda konjunkturer, men efter hvad erfarenheten uplyst, så kan det hända i länder, der räntan är fri, att den ena dagen är 2 % den andra deremot 10 °/0.