Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bihang till R. St. Prot. 1834. 6-te Sami. %dra Afd, 4 %\dra tlåjlet. Bancooch Lag-Utskottens Betänkande N:o 3, Skyddad af hemlighet i i5o Ar, har emedlertid Banco-inrättningen kunnat upprätthållas under de mest skiljaktiga Regeringssätt, envälde, herrevälde, partivälde, nytt envälde och slutligen constitutionelt samhällsskick. Den liknar en gammal byggnad, som fått stå ejvar jaå sina från början lagda grundstenar och syllar, ofta färdig att falla, men tidtals nödtorfteligen reparerad. Blott i sammanhang med de orden i Regeringsformens 72 §.,som den hittills varit , —* skulle i våra tider en mängd specialfrågor kunna uppstå, hvilka blefve för de lagkloka icke mindre kinkiga alt afgöra, än det blefve för forskaren svårt att utreda, om och hvarföre allt det, som annn af vana gäller, rätteligen hör och måste för en framtid gälla, äfvensom, på hvad skäl och grunder, allt hvad utaf äldre Stadgar småningom bortfallit, framgent skulle böra anses öfverlemnadt åt glömskan. I och med detsamma Banken Ater begynt en ny bana, hvars bestämdt sig utmärkande rigtning är publicitet i stället för hemlighet, har den också, efter min tanka, behof af en ny stödjepunkt, en slags Oclroyens förnyelse, som bestämmer i allmänhet så väl föremålen för dess verkningssätt, som dess rättigheter och dess pligter; likasom älven samhället sjmes hafva det anspråk, att begreppen: Rikets Ständer Bank-Bolag, och Rikets Ständer Statsmakt och Lagstiftande, blifva, så vidt utan Grundlagarnes förnärmande görligt är, något tydligare utredda och bestämda, än de ännu för närvarande befinnas. Man kan icke längre förbise, att orsaken, hvarföre Banken så ofta både i äldre och nyare tider varit ett mål för stridande viljor och häftiga oviljor, igenfinnes nästan ensamt i förblandning emellan dessa Ständernes olika attributioner.
Rådets påbud af den 25 Januari 4741, för detta år, oaktadt de trängande behofven, endast enkel och vanlig kontribution, eller i allmänhet hälften af de för år '174 0 påbjudna afgifter. Dessutom skulle dock för år MW af hvarje adelsman, tjensteman, prest eller borgare erläggas: för peruk £, för fontange likaledes £ och för vagn 4 d:r; samt af tjenstefolk: för peruk '1 och för fontange I karolin. Vidare skulle för hvarje eldstad, ingen undantagen, ehvad namn den hade, erläggas i stad £0 och på landet 10 öre s:mt, hvilken afgift dels egare, dels arrendatorer eller hyresman borde betala. Befriade från denna afgift voro likväl alla rusthåll samt bondhemman, äfvensom alla fattiga och »förarmade» borgare eller invånare i städerna samt ståndspersoner på landet. k 1 t^b t™ Det af Kongl. Rådet utfärdade påbud om 4742 års kontribution är hufvudsakli gen lika lydande med den år 4 74 1 utkomna enahanda författning; dock höjdes afgiften för åkdon och bestämdes sålunda, att för heltäckt vagn skulle erläggas 4 0 d:r, för halftäckt eller öppen 5 d:r, för karriol, chaise eller kärra £ d:r, »gemene korgoch arbetsvagnar och kärror undantagna» Härvid förnyades likaledes den i 4 7 4 4 års påbud meddelade förklaring, att afgift icke behöfde af samma person utgöras för mer än en peruk, fontange, vagn eller kärra, oaktadt flera egdes.
Då Rikets Ständers omförinälda beslut, angående jern-lånerörelsens besörjande af Banko-diskont-verket, måste föranleda minskning af göromålen inom Banken, har Utskottet från Fullmäktige infordrat upplysning, huruvida icke åtminstone någon eller några af de i Låne-afdelningen varande 4 Bokhållare och 3 Kontors-skrifvare-tjenster må, efter det göromålen med jern-belåningen blifvit från Låne-afdelningen afskiljda och af Diskontverket öfvertagna, kunna umbäras och sålunda vid uppkommande ledighet ej behöfva återbesättas. I anledning häraf hafva Fullmäktige uttalat den förmodan, alt så väl jern-lånerörelsens öfverflytt ning lill Diskont-verket, sorn andra af Rikets Ständer under innevarande Riksdag, angående bankens låneoch krediliv-rörelse. vidtagna förfoganden visserligen borde föranleda någon minskning i Bankens tjenslemanna-personal; men att sorn Fullmäktige ännu icke undfått del af Rikets Ständers i dessa frågor fattade beslut och följaktligen icke kunnat vinna någon erfarenhet i hvad mån desamma kunde verka till göromålens förminskning inom Banken, Fullmäktige saknade tillfälle att nu, på förhand, upplysa antingen någon eller några af de i Låne-afdelningen varande Bokhållare och Kontors skrifvare, eller möjligen någon eller några andra tjenstemän i denna eller någon annan af Bankens Afdelningar må kunna vid uppkommande ledighet indragas; dock skulle Fullmäktige ej underlåta att. sedan Bankens rörelse blifvit ordnad enligt de beslut, som vid denna Riksdag redan äro eller framdeles varda fattade, och dervid sig visat, hvilka förändringar i tjenster och göromål kunde, utan förringande af den i ett penninge-verk nödiga kontroll eller af allmänhetens billiga anspråk på ett skyndsamt betjenande, under då för handen varande förhållanden vidtagas, söka alt bereda förminskning i Bankens förvaltnings-kostnad, derest Rikets Ständer skulle finna för godt åt Fullmäktige inrymma rättigheten att göra de indragningar af tjenster och de förflyttningar af tjenstemän från en till annan Afdelning af Banken samt alt föreskrifva de ändringar i göromål och redovisning, Fullmäktige ansåge lämpliga och med Verkets fördel öfverensstämmande.
Ty det är en nrycket liten prokomma emot en främmande, utan att se sjaskig cent af de gifta männen i vårt land, som nå dit ut. Vi bo i stad, ha jungfru, och min mans ineller däröfver. Och då red. af Idun upplåter sina komster äro 2,000 kr. — på dessa måste vi två spalter för en diskussion i denna fråga, så afoch två barn lefva utan skuldsättning — hvarför ses väl därmed i främsta rummet, att den skulle omtanken om klädpengarne måste vara stor hos vara till gagn och ledning för dem, som behöfva husmodern. se på kronan. De, som ha stora inkomster, ha Se då här, huru jag under vårt 6-åriga äktenock råd att gifva ut mera, ehuru det ju nog vore skap sökt göra: Alltid köpt de bästa, starkaste bra, om alla vore sparsamma. Lyx och fåfänga tyger jag kunnat få och låtit den skickligaste ha ruinerat många, och de högres föredöme vinsömmerskan sy dem efter en s. k. genomsnittsner lätt efterföljd bland de lägre. typ, då de ej så fort se urmodiga ut. Ett välLåt oss därför i främsta rummet ha det klart sittande plagg håller dubbelt så länge som ett för oss, att våra hustrur ha i allmänhet ej råd illa sydt. Oftast vänder jag klädningarna, tycatt för sina egna kläder använda mer än 120 ä ker alltid att färgade se så fort nötta ut. Min 160 kr. årligen. Vi svenskar ha en nedärfd be.man har funnit det vara i längden billigast att, nägenhet för att slå på stort, och däraf kommer då jag ' är » klädd », d. v. s. på bjudningar, kondet sig ock, att det ej anses berömvärdt att kunna serter etc, alltid ha siden, svart eller kulört; en lefva billigt, utan snarare anses detta tarfligt och svart sidenklädning ter ju sig alltid mera mosimpelt. Detta nationalfel böra vi af alla krafter dern än en mycket begagnad ylleklädning.
Men behöfs detta försvar? Att hafva tillagt ålderdomen en njutning, är icke att hafva betagit henne all annan. Och hvad är denna lifsepok, fattad som den rättligen bör? det kan ej nog upprepas: icke ett tillstånd af förstörda, men af naturligt svagare lifskrafter. Ej blott det goda samvetet utgör en sådan ålderdoms sällhet. Låtom oss kasta en blick på de åtskilliga uppträden af den redliges sista lefnadsakt; se honom i dess flera förhållanden till en verld, den han bjudes att öfvergifva, men, förrän af förgängelsen kallad, dock aldrig alldeles öfvergifver. Han är medborgare, och känner det ännu. Att af det allmänt nyttiga, han gjort eller befordrat, redan se frukterna spridas och af lyckliga landsmän tacksamt erkännas; hvilken belöning för ett ädelt hjerta! Men patriotismen har blifvit honom ett ljuft behof, den fordrar ännu utöfning: och hvarföre skulle han ej njuta detta nöje? Kan ej samhället tjenas utan med krafter och tilltagsenhet? «Att påstå, säger Cicero, att ålderdomen ej kan gagna, är liksom att påstå, att styrmannen på ett seglande skepp gör intet, derföre, att då andra uppklifva i masterna, andra äro i rörelse på däcket, andra derinunder, sitter han lugn och orörlig vid rodret» 5. Han skall ingen ting uträtta, der det ankommer på mod eller kroppsstyrka; men med sin köld, sin klokhet, sitt anseende, skall han förmå allt i rådplägningen, och afböja mången olycka, som ett obetänksamt nit af en mindre mogen erfarenhet skulle tillskyndat staten. Se der utan tvifvel en ganska ypperlig njutning! Den ära, den vördnad, som tillkommer den höga åldern och sjelfva afunden blyges att honom förvägra, skall den ej ensamt döfva känslan af alla dess bräckligheter, liksom den öfverskyler de utvertes tecknen dertill?
Känslan af dess annalkande fördubblade min fars omsorg för den unga son, han så utan råd och bistånd skulle lemna efter sig. Han sträckte denna omsorg till mina minsta behof och böd, att en ny klädning skulle för mig beredas, ehuruväl jag för det närvarande den icke behöfde. Hans enda dotter, min älskade syster, Sara Gyllenborg, hade ej mindre från dess barndom varit ett mål för hans faderliga hjärta. Det giftermål, som min syster under utsigt af en knapp bergning hade efter (sin) fars önskan ingått med generalmajoren och kommendanten på Karlstens fästning grefve Göran Oxenstjerna gjorde, att min far ansåg för en skyldighet att för henne fördubbla sin ömhet. Denna ömhet fortplantades på en årsgammal son, som vid modrens afresa hade i mina föräldrars vård blifvit öfverlemnad. Med hvad uttryck af den ömmaste kärlek upplyftes icke den lilla Jan Gabriel i morfadrens famn och bars på hans armar! Med hvad nöje afhördes icke de första ord han utsade, i hvilka ett lätt begrepp och ett kvickt uttal bådade för framtiden ett lysande snille! Ack, om denna Jan Gabriel vid en mognad ålder hade kunnat påminna sig den huldhet, hvarmed hans späda varelse blifvit omfamnad, med hvad skyldig erkänsla hade han ej användt sin vältalighet i firandet af morfadrens minne. Ett värdigare ämne hade han aldrig kunnat finna hvarken för sin talegåfva eller sitt hjärta. Med den invärtes tillfredsställelse, som ett godt samvete och vår religion endast förmår att meddela, uthärdade min far de smärtfullaste plågor, som slutade hans dagar. Han afled i maj månad 1752 och efterlemnade ett verkligt sorghus, där saknaden sträcktes ifrån en tröstlös enka intill den sista af betjäningen. Saknaden af en gammal förfaren rådsherre var icke nog allmänt känd förr än efter flera års förlopp, då de yngres öfvermod hade uppväckt ett fåfängt krig och genom ådragen statsskuld retat det allmänna missnöjet. Jag var min mors enda tröst under hennes sorg och hon min tillika. Jag har aldrig i mitt hjärta gjort någon skilnad mellan mina föräldrar och egde aldrig därtill någon anledning. Men jag var mera hemma med min mor.
(Forts.) •^taii klappade ömt dessa mjuka, ljusbruna l o c - t^kar och hviskade: » Min stackars lilla dufva, hvad sörjer du öfver? » » Öfver att de vilja gifta mig med dig, » hviskade hon med ömklig röst. » Ja, du kan naturligtvis inte bry dig om en sådan gammal ful och skallig gubbe som j a g, » sade han. » Jag har alltid varit ensam och allena, o c h du tycker, alt det just kan vara godt nog åt mig att fortfara med att lefva mitt ensamma, glädjelösa, lif till dess jag dör. » Tony svarade endast med att trycka armarne hårdare omkring hans hals. Det fanns i alla fall ingen i världeu hon höll så mycket af s o m onkel Jonas. » Ar det någon annan du håller mera af? » frå- gade han. » Nej, jag vill inte ha någon. Jag känner ingen. Jag vill inte gifta mig, » sade hon. Hon kunde knappt hålla ögonen öppna längre. » Vill du inte heller vara hos mig? » frågade han o c h tryckte en sakta kyss på en af hennes smala händer, som glidit ned från hans hals. » Jag kan vänta! Jag kan vänta till nästa vår, till nästa sommar, o m du vill. Du får gärna resa in och roa dig i Stockholm först, om du bara vill komma tillbaka till mig igen. Skulle du helst aldrig vilja se mig mer? » tillade han mildt. » Nej, hos dig är godt att vara; — bäst! » svarade Tony sakta och satte sig riktigt till ro. » Jag skall vara så god emot dig, » sade han. » Jag skall göra allt, hvad du vill. Om du bara vill stanna hos mig alltid. Vill du det, T o n y? » » Ja, » hviskade hon. » Jag vill stanna — här hos dig. » Hennes läppar stodo ännu öppna, men hennes ögon hade tungt slutit sig, och sakta föll hon i sömn på hans knä. Då modern i två timmar väntat på ett lifstecken från gula salongen, förlorade hon tålamodet. Hon öppnade försiktigt dörren och såg onkel Jonas sitta djupt nedsjunken i en af de gula sidenlänstolarne, och hopkrupen på hans knä satt Tony och sof.
Den 4 November 1844 inkom Kommittéen med sitt slutliga betänkande, inuehällande »Förslag lill Förenings akt emellan konungarikena Sverige och Norgen jemte motiver. Förslaget till Föreniugs-akt, affattadt i 150 §§. afhandlar följande ämnen: Om föreningens hufvudgrunder; §§ 1—6 Kap. 2. Om Konungen, konungahuset och thronföljden; §§ 7—23. Om konungamaktens utöfning: A) I allmänhet, §§ 24—35; B) I hänseende till krigsväsendet, §§ 36—41; C) I förhållande till främmande magter, §§ 42—47; D) När Styrelsen icke föres af Konungen, §§ 48—67; Kap. 4. Om rikenas bidrag till gemensamma föremål; A) I allmänhet, §§ 68—73; B) Till krigsväsendet, §§ 71—87; C) Till den utrikes handelns och sjöfartens befrämjande, §§ 88—95; Kap. 5, Om ansvar för behandlingen af rikenas gemensamma angelägenheter och om redovisning för deras samfälda medel, §§ 96—121; Kap. 6. Allmänna stadganden, §§ 122—150.
Uppassarne gingo villrådiga omkring, som skrämda får efter ett oväder, gråbleka och med slaka frackskört. De båda vännerna sutto tysta. Tomas drömde sig vandra med Märta i den sommarstilla luften under gobelinmålningarnes blågröna träd. Det led mot aftonen, och almarnes bleka, stiliserade kronor susade svalt öfver deras hufvuden. Framme i den tomma förgrunden stod en bänk af sten, ensamhetens och de långa meditationernas kalla bänk. Den hade Tomas och Märta längesedan nått förbi. Och långt inne i skogen, där vägens bukter sinade ut i ett grönt dunkel, lockade en fågel med späda, utdragna toner. Plötsligt släcktes det elektriska ljuset. Ett par gaslågor tändes. Skuggorna uppförde spöklika brottningsscener kring väggarna, och bakom glasrutorna till det stora gröna kaféet, där det ännu var ljust, rörde sig ett våldsamt skuggspel af sträckta halsar och af armar, fäktande i luften med glas i hand. Hall satt tyst bakom sitt höga, slipade whiskyglas och betraktade sceneriet. Hans ansikte var sig alltid likt. Genomvakade nätter lämnade icke längre några spår efter sig i denna härdade hy. »Alltså ännu en dag,» sade han och kastade bort sin cigarrett. Tomas blundade. Ellen, flickan i handskbutiken, hade runnit honom i minnet. Han kunde icke låta bli att tänka på hennes armar. Det var Märta han älskade, och likväl föreföll det honom som om han hade gått miste om något väsentligt af lifvets lycka, om han aldrig finge se dessa armar blottade och hvita sträckas emot honom från någon mörk vrå af ett rum med fällda gardiner. Han vred sig oroligt på soffan. »Är du inte trött, skall vi betala?» »Ja, det är sent.» De bröto upp, Tomas gick förut. Djurläkarnes tummelplats liknade en marknad, som härjats af någon nattlig orkan. På en stol nere vid dörren satt en uppassare, en ung gosse, hopsjunken som en trasa och sof. Det var densamme, som hade fallit omkull med brickan. Hall klappade honom varsamt på axeln och stack till honom en tiokrona. Gossen for upp, förskräckt, förvirrad, med öfvergångsålderns ständiga onda samvete i blicken.
- Vidare förljenar det nämnas, att då enahanda motion, som vid ane föregående Riksdagar blifvit af Herr Montgomery väckt, vid den sist förflutne af Oeconomie-Utskottet behandlades, yttrade delta Utskott att det, i fråga om reformen af Läroanstalterne vid Krigs-Academien, till alla delar instämde med Läroverks-Comitens förenämnde åsigter; i följd hvaraf Utskottet ansåg motionen vara i så måtto väl grundad,' att KrigsAcademien framdeles kunde såsom elemenlar-skola upphöra och hildas till Applications-läro-auslalt; men så länge de ynglingar, som vilja ingå på den Militaira banan, sakna tillfälle att vid de allmänna läroverken inhemta vissa, för inträde vid Krigs-Academien, såsom Militairisk Applicationsanstalt, erforderliga förberedande kunskaper, och då Comitens underdåniga förslag, till förändringar i -det nu bestående undervisningssystemet, borde i ett sammanhang, och icke styckevis, pröfvas' eller i verket sättas, samt härtill koni, ali Kongl. Majit förklarat sig vilja uppskjuta med 4 Allm. Besv, och Oecon Utsk. Betänkande N;o 5$. hufvudsakliga granskningen och slutliga afgörande! af berörde förslag, intilldess äfven allmänna tänkesättet deröfver hunnit stadga och uttala sig, så trodde Utskottet sig icke böra tillstyrka att den yrkade förändringen med Carlbergs KrigsAcademie dessförinnan blefve tillvägabragt. Vid sådant förhållande, och då samma skäl vid ämnets pröfning nu förekomma, anser Utskottet, under åberopande af dem, Herr Montgomerys vid denna Riksdag ånyo väckta motion om KrigsAcademiens upphörande och Militaire Lärares anstäl lande vid de allmänna Undervisningsverken icke böra lill någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda., Dock varder detta, jemte en Ledamots serskilda mening i ämnet, Rikets Höglofl. Ständers egen upplysta pröfning härmed vördsamt understäldt. Stockholm, den 22 Apiil i83j. Reservation: af Grefve Horn:
Sedan skall ock allom vara förbjudit någre nya Sqvaltor att uppbygga, Odaiqvarnarne till mehn, men derest någon vore sorn en sådan SqvalteQvarn OdalQvarnarne vidt aflägset, upprätta vill eller kan , då skall den samma vara förpligtad then straxt som förbemält är, att afrads lägga. Sedan sålunda blef förordnat huru SqvaltQvarnar skulle sättss till viss afrad, så föreskrifves uti 6amma QvarnTullsOrdning: Den 5 September e. m. Hvad sjelfva QvarnTullen anlangar, sora uti penningar af hvar Tunna Spanmål sorn males utgöras bör, så skall den så härefter sorn tillförene, af then som till Qvams kommer och mala vill, tillfyllest efter gjord ordning afläggas och den tillförordnade Mölnaren eller den Qvarnen äger Och MjölTullen tager och åtnjuter lefvereras, hvilken och med penningar, ne till Terminens förlopp sin nytta söke, dock. så att han skall vara förpligtat ther till att svara, och för hvar och en Tunna Spanmål som Qvarnen är skattad och afrads lagd före, utan någon gensägo eller någon förevänd unskyllan 5 Daler om året att gifva. Häraf 6ynes att den beviljade QvarnTullen som utgick i penningar, och erlades af dem som kommo till Qvarnen , icke förblandades med Mjöleller Tulltäckten, som i förmalninggarfvode betaltes och hvarföre Grannarne voro till Ränta skattlagd». Af 1634 års Jordebok för Gestrikeland inhämtas, att vid den Ransakning som Ståthållaren Peder Nilsson hollt Hemmanens andel i SqvalteQvarnar blifvit utsatt till visst Kannetai Säd under namn af TullSpaonemål, ehuru de förut icke varit för Qvarnlotter taxerade. Af föregående är utredt att från de alste tiderne det enda vilkoret för SqvalteQvarnars bibehållande har varit att de till afrad borde skattläggas och att det icke upphörde genom den år 1625 beviljade QvarnTullen. 64 Dan 5 September e. m.
D. O bedrogs ä nyo och gillades StatSUtskottets den 7 sistlcdne pä bordet lagda Memorial med förslag till Arswoden, Tractamenten och öfriga förmoner för Ständens Secreterare, Cantzlier och Waktbetjening under innewarande Riksdag, endast med den förklaring i afseende pä de för Hederwärda Bonde-Ständets Notarier projecterade Arfwoden, alt fördelningen deraf, till jemnt eller olika belopp dem emellan, borde, säsom samma Ständs Economicum, pä dest egen pröfning ankomma. Or supra. Lx ?rotoLollo I. O. Valerius. Utdrag af Borgare-StändetS Proto« coll wid Urtima Riksdagen i Arebro den n September igio. S. D. 8)anco,Utskottets utlätande under den 29 nästledne Augusti öfwer den af Hederwärda Bonde-Ständet dit förtvifla fräga, om BancoÄrendernes tillbörliga wärd utan hinder ak twenne StändetS Fullmägtiges begagnade Riksdagsmanna rätt, gillades af Borgare-Ständet med 414 Den iz September. med den, uppå skedd äterremisi, af Utskottet meddelade förklaring, att, i händelse nägot Ständs Fullmägtige skulle af oförmodadt Laga förfall hindras att sig till sammanträdet infin. na, sädane mäl, som ej tälde uppskof, icke desi mindre borde kunna af Ätta närvarande Full» mägtige afgöras. Clt suyrs. Lx ?rotvLoI1o ä- O. Vslsrius.
I berörde hänseenden har emedlertid en väsendtlig förändring redan blifvit beredd genom Kongl. Maj:ts sistlidna år meddeldte Nådiga förordnande, att hvarje Departements-chef eger att öfvervara de under dess Departement lydande förvaltande embets-verks sessioner samt dervid deltaga uti öfverläggningarne, men icke uti besluten, med rättighet tilllika att ej mindre af embets-verken än af deras tjenstemän äska nödige upplysningar. Genom berörda Nådiga föreskrift hafva således Departements-cheferne numera blifvit försatte i hufvudsakligen det förhållande till embets-verken, som Rikets Ständer, på sätt i det föregående är anmärkt, åsyftade vid sednaste förändringen uti Stats—rådets organisation. Då Kongl. MajUs Prop. om Statsverk. 1880. 9 Då sålunda, genom ett närmare samband emellan Departements-cheferne och dem underlydande Embetsverk, hvar och en af desse Chefer numera är i tillfälle att med uppmärksamhet följa sin administrationsgrens alla delar och derom erhålla noggrann detalj-kännedom, äfvensom, medelst direkta öfverläggningar med Kollegiernes Ledamöter och beröringen med öfrige tjenstemän, förskaffa sig upplysningar, som förut måst inhemtas genom skriftvexling, hvilken nu, i en mängd fall, kan undvikas, kunna på detta sätt de olägenheter, som Kollegial-förvaltningen genom den deraf föranledda långsamheten medfört, till hufvudsakligaste delen undanrödjas och, för så vidt de bestått uti arbetssättet, är det naturligtvis lätt att deruti tillvägabringa nödigl ändring, hvilket Departements-cheferne jemväl numera äro i tillfälle att tillse. Det blifver således, efter min tanka, genom nyssberörda, redan vidtagna, förändring möjligt att, jemte beredande af betydlig lättnad vid ärendenas behandling vinna den enhet och drift uti Statsförvaltningens gång, som med
— Det är alls ingen komplimang: jag talar af erfarenhet, jag har sett många svenskor, de hafva alla varit förtjusande; man kan endast jemföra dem med fransyskorna. Se på de långnästa lungsigtiga engelskorna i sina smaklösa toiletter, de små plattfotade tjocka tyskorna, med ansigten skinande och runda som fullmånen, de svartögda smäktande italienskorna, alltför plastiska för att vara älskvärda och alltför djerfva att kunna undvikas, de feta och mjuka ryskorna med sina hvita ögonhår och perlfärgade ögon, de hetsiga brandgula ... — Se så, monsieur Garonnier, — afbröt Alf skrattande, — låt oss nu icke fördjupa oss i någon antropologisk kritik, utan i stället komma öfverens om att för oss båda äro naturligtvis de franska och svenska damerna de första under solen. Jag ville nu imellertid bedja er gå med in i salonen och presentera mig för den der förtjusande varelsen, hon må nu vara ifrån hvad land som helst. — Oändligen gerna, jag står till er tjenst på ögonblicket, — den artiga kaptenen steg upp och skyndade emot dörren till brunnshuset, der en mängd landtfolk och arbetare i Langenau samlat sig utanför, för att se på dansen. Inkomna i salonen, der de knappt kunde komma ur stället, sökte de imellertid fåfängt den lilla tjocka herrn och den vackra flickan; de funnos icke mera der och hade troligen redan lemnat balen, generade af trängseln och värmen derinne. Helt misslynt öfver sin otur och förargad att icke genast hafva följt dem, skildes Alf ifrån fransmannen för att på egen hand uppsöka Malkolm, som han lemnat i ett af de inre rummen. Der inne var likväl nästan lika trångt som i salonen, de öfriga rummen voro fulla af folk, Alf kunde icke komma fram till spelborden genast och stannade ett ögonblick vid dörren, under det hans blickar likgiltigt öfverforo alla dessa okända ansigten och händelsevis stannade vid en liten obetydlig person, ett slags vaktmästare eller ”kellner”, som det tycktes, hvilken stod helt undanskymd i ett hörn af rummet.