Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att hvarken bestrida frågans vigt eller tillerkänna den alt äga en sådan, har StatsUlsk. ansett sig böra afstyrka del begärda anslaget, dels på grund af statsverkets knappa tillgångar, dels ock derföre att Disk. trott sig kunna ifrågasätta huruvida det med anslaget afsedda ändamål på lämpligaste sätt må kunna befordras genom uykterhels-skrifters ingifvande och nykterhels-talares kringsändande. Hvad tillgångarne beträffar, så har Utsk. icke funnit dem otillräckliga, då det varit fråga om de mest betydliga anslag till fängelse-byggnader, fångvård, lagverk, polis och andra dylika ändamål, hvilka tyvärr blifvit, man mäste medgifva det, till en stor del ganska nödiga. Hvarföre vill man icke gå till källan och upphofvet af en myckenhet utaf del onda, som man öfverklaga!-, och som gifvet’ så stor auledn. till alla de ofvannämnde utgiflerne. Jag är öfvertygad att om man kunde släfja fyllerilasten, så skulle brottens antal minskas, och, i samma mån, mindre antal fängelser och mindre kostnader för fångvården behöfvas. Hvad beträffar det andra anförda skälet, dervid Utsk. ifrågasatt huruvida de föreslagna åtgärderna voro de lämpligaste, så har Ulsk. icke uppgifvit andra åtgärder som kunde vara bättre, eller ens påstått att de ifrågaslällde åtgärderna icke skulle äga någon grad af lämplighet; Ulsk. har endast sagt, att de måhända icke ägde den högsta graden deraf. För min del tillerkänner jag dessa Ulsk:s invändningar ett ringa värde, ty de misskänna det lefvande ordets makt att inverka på menniskors sinnen, då likväl i sjelfva verket föga något mäktigare medel kan anlitas. Har man någon gång hört en talare, lifvad af nit för sitt ämne, offentligen yttra sig uti en fråga, vigtig sora denna, tror jag att man äfven bör kunna fatta den kraftiga inverkan ett sådant tal måste hafva.
December 1920 i detta ämne utgifne förklaring vara med lagens rätta mening öfverensstämmande ; likväl och emedan lagen redan förpligtar Gäldenär, hvars, fattigdom tillkommit af slöseri, dobbel, lättja eller vårdslöshet, att aftjena Galdea med arbete eller sitta i häkte, ther Borgenärerna ej annorledes sig nöja låta , samt ar be t sskyldighet en destoheldre bör till Gäldenärer i allmänhet utsträckas, i alla de fall der häkte eger rum, som denna skyldighet, efter Utskottets tanka, innefattar ett både i moraliskt hänseende och för allmän och enskild nytta mera lämpligt tvångsmedel, än inmanande i häkte, hvarest Gäldenär, ofta en längre tid qvarhållen, ej sällan genom det ombytta lefnadssätt tet skadas till helsan, under det han betager andre fångar ett för dem ofta saknadt tillräckligt utrymme , och hvar emedlertid LagUtskottets Betänkanden• 539 hans skuld alltjemt ökas, i stället att den i förra fallet skulle minskas; alltså har Utskottet funnit skäligt i så måtto tillstyrka bifall af de i detta ämne remitterade Memorialer, att Utskottet föreslår det stadgande; att Gäldenär, som saknar tillgång till sin skulds gäldande, och icke för den gäld, som sökes, vunnit den afträdesförmån, hvarom 3 Cap. ConcoursLagen af den 13 Julii tfilS handlar, förklaras pligtig att, ther Borgenär det äskar, samt Bysättning ej heldre sökas vill, hos honom eller | anvist ställe i orten sin Skuld aftjena med sådant arbete, sorn kan åstadkommas och lämpligt finnas; hvarvid hvarje dagsverke beräknas efter i Orten gångbart pris, deraf ena hälften afråknas på Skulden, och den andra lemnäs Gäldenären till föda och underhåll; dock varder detta, tillika med några Ledamöters särskilda mening, till Riksens Höglofl. Ständers vidare granskning vördsamligen öfverlemnadt. Stockholm den 21 Junii 1823, Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Höglofl. Ständers LagUtskott, döljande dagar är 1823.
Grefwe körner, ^clolpk 6öran, utbad sig fä anmärka, at sedan Riksdagen dragit sa laugt ur, Den 2 Mars. 49 Ut, och snart den tiden wore inne da Taxeringarne borde förrättas, torde det blifwa nödigt at göra någon förändring i hwad St-ng-Utffottet rörande Upbörds»teimlneine föreflagit, i synnerhet hwad innewarande ar beträffar. Likwäl när man besin» nade Stat8 - Merkets behof, trodde Herr Grefwen ar man ej aldeles kunde lata förblifwa wid det gamla, uran ansäge han billigt, ar Riksens Ständer i underdånighet öfwerlemnar at Kongl. Maj:t, at med hörande af Fullmäktige i kanguen och Riks» gälds» ^'o-ronel Utsätta Upbörds - terminerne och derjemte Riksgälds» (_outolret8 Fullmäktige autboIi8eiacle8 at af ^ontoiret8 besparda medel förskjuta 8t3t8 Merker hwad genom den Uteblifwande Bewillningen i desi tilgangar kunde brista. Herr Grefwen och Landtmarfkalken. Såsom Landshöfdinge anhaller jag, at öfwer det» ta ämne fa meddela nägra uplysningar. För in» newarande ar anser' jag aldeles omöjligt at werkstäila Stuts-Utstorrets Förstag. Det är Up» bördsmännens styldighet, ar innan Mars mänad redowisa för de medel de upburit. Om nya (Ltämmor wid samma lid ffulle palysas, blefwo de ej allenast i denna redowisning hindrade, utan den nya upbörden infölle nästan pa samma tid, som den gamla blifwic fullgjord. Detta stutte gifwa anledning til nagra ingrep och mycken oreda, och Loin, ollen blefwe, sä widt jag förstår, gansta swar om icke omöjlig.
Skrijvetse N:o 144. ständigheterna påkallad mera utsträckt frihet vid jernhandteringens bedrifvande varder medgifven, hvarigenom det blelve mindre lämpligt att, för besörjandet af den återstående delen utaf dessa göromål, bibehålla ett särskildt Embetsverk, har É. K. M:t uti Dess vid innevarande Riksdag aflåtna Nådiga Proposition angående Stats-verkets tillstånd och behof, föreslagit, att Bergs-kollegium må indragas; ali dess nuvarande göromål öfverflytlas lill Kommerse-kollegium; alt lönerne för den eller dem bland Bergs-kollegii personal, sorn icke komme att i Kommerse-kollegium för bergs-ärendenas skötande användas, å Allmänna Indragnings-staten uppföras; att, i följd af denna förändring, Bergslags-staterne i orterne jemväl blifva Kommerse-kollegium underordnade, samt att den personal, som, lör bergs-ärendenas kollegiala behandling hos sistnämnda Kollegium, dit öfverflvltas, varder inskränkt lill en föredragande Ledamot, en Sekreterare, som tillika skulle vara den lörres suppleant, en Aktuarie och Registrator, en Kanslist och en Vaktmästare; hvarförutan anslag fortfarande skulle erfordras för bibliotliek och tidskrifter, för vården af vetenskapliga samlingar samt till arfvoden för extra tjenste-biträden; och kunde genom indragning af Bergs-kollegii öfriga Ijenslebefattuingar, tillgång beredas till löne-förhöjning icke allenast för den återstående i Kommerse-kollegium ingående personalen , utan jemväl åt de 9 Bergmästarne och Al 3 af de antagne 6 extra Grufve-ingeniörerne. För lillvägabringande af en sådan öfverflvttning till Kommerse-kollegium utaf de Bergs-kollegium tillhörande göromål och med tillämpning i öfrigt af de för andra Statens Embetsverk antagne grunder, har ny stat för Kommerse-kollegium och Bergslags-staterne i orterne blifvit al E. K. M:t föreslagen, och har E. K. M:t tillika gifvit tillkänna, att, om de
Alla danserskor äro derför unga, många vackra äfven efter europeiskt begrepp, ehuru deras utseende i våra ögon är förderfvadt genom det osmakliga sätt, på hvilket de sminka sig och färga sina läppar. Beklagligen fick jag ej tid att begagna det tillfälle, som Kioto erbjuder Japansk hofdrägt. främlingen att med säkerhet döma om den japanska smaken i afseende å qvinlig skönhet. Här liksom i åtskilliga andra japanska städer finnes nämligen ett antal flickor, som officielt utkorats att vara de skönaste bland ortens tärnor. Japaneserna kunna besöka dem mot en viss afgift, men för europeer visa de sig ej gerna, och endast mot dryg betalning. Då detta någon gång sker, är det blott en stum uppvisning för några ögonblick, under hvilken ej ett ord vexlas. Landshöfdingen hade lofvat att följande dagen föra mig omkring att se stadens märkvärdigheter. Jag var föga belåten dermed, emedan jag befarade, att jag hela dagen skulle blifva upptagen med beskådande af heleller halfeuropeiska embetsverk och skolor, hvilka för mig ej hade det ringaste intresse. Min fruktan var dock obefogad. Guvernören var en snillrik man, som, enligt hvad mina följeslagare påstodo, räknades bland de förnämste af Japans nutida skalder. Han förklarade genast, att han förmodade, det de nya embetsverken och skolorna skulle intressera mig vida mindre än stadens gamla palats, tempel samt porslinsoch fajansfabriker, och att han derför ärnade begagna den dag, under hvilken jag följde hans ledning, att visa mig dessa senare. Vi gjorde början med det gamla kejserliga slottet Gosho, det forna Japans praktful Adelsman i forntida drägt. laste boningshus. Det är dock föga storartadt efter europeisk måttstock. En mycket vidsträckt jordrymd är här betäckt med en mängd för kejsaren, den kejserliga familjen och deras uppvaktning bestämda envånings trähus. Byggnaderna äro, såsom alla japanska hus, genom skjutskärmar indelade i en mängd rum, rikt försedda med målningar och förgyllningar, men eljest utan spår till bohag. Slottet står nämligen nu, sedan Mikadon störtat shogun-väldet och flyttat till Tokio, obebodt.
Sådana de af honom blifvit föreslagna, blifva de högre än GardesOfficerarnes, och jag anser, att de så böra vara, men på samma gång får jag förklara, att om dessa GardesOfficerares löner sättas till lika belopp med Art.Officerarnes, jag för min del ej skall hafva något deremot. Gr. Hamilton: Då Hr Brakel har talat om kompetens, får jag invända, att kompetens icke finnes, som berättigar någon till inträde i Gen.Staben, utan att hans inträde beror derpå, om den, som skall använda honom eller föreslå honom till inträde i Gen.Staben, vill emottaga honom der, och anser honom vara lämplig och ega förmåga dertill. Den kompetens, Hr Brakel menar, består uti genomgåendet af Högre Art.Läroverket, men fordringarne der äro icke fullt desamma för Art.Officern, som för InfanteriOfficern, utan det fordras af den sednare åtskilligt, som icke fordras af den förre; ehuru jag icke vill påstå, att detta är särdeles mycket eller svårt att åstadkomma, tror jag dock, att få Art.Officerare finnas, som fullgjort detta, och att tillvaron och beskaffenheten af dessa fordringar innebära en antydan, att InfanteriOfficern går igenom Marieberg, uteslutande för att bildas till Gen. Stabsofficer, då Art.- Officern går igenom Marieberg, för att bli kompetent till befordran inom sitt vapen, men icke för att inträda i Gen.Staben. Skulle hvarje Officer, som genomgått detta läroverk, vara kompetent till inträde i Gen.Staben, och om en lika proportion af kompetente Art.Officerare och kompetente InfanteriOfficerare skulle der vinna inträde, skulle den komma att innefatta något öfver 100 Art.Officerare. Jag för min del anser det vara mycket lämpligare och rättare, att Gen.Staben hufvudsakligen rekryteras af Arméens hufvudvapen (Infanteriet), dock att man undantagsvis bör frångå denna regel och åt Officerare af andra vapen, med utmärkta kunskaper, der bevilja inträde. Hr af Funck:
Comp. tillhörige och före samma Riksdag anmälde, i fall de tillrättakommo, få liqvideras med Svenskt banco efter enahanda grunder, som, i afseende på flere andre, Svenske medborgare tillhörige obligationer uti Holländske och Brabantske lånen blifvit vid samma eller 1812 års Riksdag reglerade och fastställde; så hade, vid den derefter år 1815 inträffade Urtima Riksdagen här i Stockholm, bemälde handelshus, uti en till Stats-Utskottet ingifven skrift, förnyat sin hos Fullmägtige i Riksgälds-Contoret gjorda, men af dem afslagna anhållan, att, sedan, oaktadt skedda efterlysningar uti tidningsbladen Altonaische Mercurius och Hamburger Correspondenten, merberörde obligationer icke kunnat tillrättaskaffas, desamma måtte få med redan stadgade vilkor liqvideras emot den säkerhet af borgen eller inteckning, som blefve föreskrifven. — I anledning hvaraf Stats-Utskottet, uti afgifvet Betänkande, (se 3:dje delen af Bihanget till Riks-Slåndens protocoll vid 1815 års Urtima Riksdag pag. 287) anfört, huruledes, genom företedde nururor af tidningsbladen Altonaische Mercurius och Hamburger Correspondenten väl vore styrkt, alt oftaberörde 7 st. obligationer blifvit efterlyste och belöning för deras lillrättaskafTande äfven utlofvad; men som någon proescriptionstid icke vore bestämd och, genom den skedda efterlysningen, obligationerne följaktligen icke kunde anses annullerade och dödade, så syntes saken, med hänsigt till Riksgälds-Contorels äfventyr af framtida kraf, vara Stals-Utskottets Utlåtande IV. o 38. uti samma skick, som vid 1812 års Riksdag, då beslutet fattades. Emedlertid och då Muller &
Vore här fråga om att göra en uppoffring för fäderneslandet, är jag öfvertygad, att R. o. Ad. icke skulle dröja att göra den; men just derföre, att jag anser det vara en olycka för fäderneslandet, om ett dylikt steg tages, är det, som jag för min del ej vill göra denna uppoffring, och jag besvär R. o. Ad. att icke taga ett sådant steg, som Ståndet skulle ångra och våra efterkommande med oss. Man säger, att med närvar. Representation kan ingenting uträttas. Det lärer ej vara värdt under en tid, då allt, hvad Regeringen gjort, klandias, förtalas eller förhånas, att åberopa, huru vi under de olyckor, hvaraf andra länder varit hemsökta, lefvat i många år lyckligt och fredligt, och att andra folk, jemnförande sig med oss, anse oss äga manga företräden. Jag vill förbigå detta, ty man är döf för sadana påminnelser. Jag vill blott erinra, att om också representationssätt tet förändrades, blefve personalen derföre icke betydligen ändrad. Riksdagsmännen blefve, på mångfaldiga orter, ungefär desamma, och samma personer komme da att göra detsamma som nu, nemi. tala örn mångfaldiga brister, men afhjelpa inga, efter hvad jag kan tycka skall blifva slutföljden af öfverläggningarna vid denna riksdag. Jag anhåller, att såsom slutsats af mitt yttrande fa anföra, att, med den söndring i meningar, sorn rader vid innevar. riksdag, man icke kan hoppas att förena tänkesätten till något sammanhängande system för Nationalrepresentation. Det är således en möda, som fåfängt användes, och en tid , som förspilles på bemödandet att bestrida och vederlägga hvarandras meningar. R. o. Ad. torde derföre finna intet annat vara att göra, än återgå till Utskts memor. och hålla sig vid de §§, som der äro framställda. Man må 334 Den ii October c. m. sedan vara betänkt alt genom committder eller på annat sätt för framtiden tillvägabringa förbättringar i formen. Ehvad man nu må göra, har jag velat hafva den tillfredsställelsen att, vid denna såsom vid föregående riksdagar, uttala min mening om vårt representationssätt.
Men han var ej rädd för svårigheter eller försakelser. Han smög sig ut ur sitt rum, fram öfver vinden och utför vindstrappan. Det återstod blott att gå genom boden ut på gatan, men på sista trappsteget hejdade han sig. Det kom ett svagt ljussken framsilande genom en dörrspringa till vänster om trappan. Där var dörren till donna Elisas rum, och Gaetano vågade ej gå längre, eftersom hans fostermor hade ljus tändt. Om hon ej sof, skulle hon höra honom, då han öppnade de tunga reglarna till boddörren. Han satte sig sakta ned på ett trappsteg för att vänta. Plötsligen kom han att tänka på att donna Elisa måste sitta uppe så länge om natten och arbeta för att skaffa honom mat och kläder. Han blef mycket rörd öfver att hon älskade honom så mycket, att hon ville göra detta. Och han förstod hvilken sorg det skulle bli henne, att han nu droge bort. Då han tänkte så, började han gråta. Men på samma gång började han i tankarna banna donna Elisa. Hur kunde hon vara så dum och sörja öfver att han gick. Det skulle blifva en sådan glädje för henne, då han blefve en helig man. Det skulle blifva hennes lön, därför att hon farit till Palermo och hämtat honom. Själf grät han allt häftigare, medan han på detta sätt höll på att trösta donna Elisa. Det var så synd om henne, att hon ej förstod hvilken lön hon skulle få. Hon behöfde ju alls icke vara ledsen. Endast tio år skulle Gaetano lefva därborta på berget, och så skulle han komma tillbaka som den ryktbare eremiten Fra Gaetano. Då skulle han komma gående framåt gatan i Diamante, följd af en stor hop människor såsom pater Gondo. Och det skulle vara flaggor på gatan, och alla hus skulle vara klädda med dukar och täcken och kransar. Så skulle han stanna utanför donna Elisas bod, och donna Elisa skulle ej känna igen honom, utan vara nära att falla på knä för honom. Men så skulle det ej ske, utan han skulle falla på knä för donna Elisa och bedja henne förlåta, att han för tio år sedan rymde ifrån henne. »Gaetano,» skulle då donna Elisa svara, »du ger mig ett haf af glädje mot en liten rännil af sorg.
— Nu mina rön Likt goda frön Jag strör på åkern ut, Och hoppas än. Att någon vän Dem skörda må till slut. Strix bubo. En af hvitt tvättyg: 10 meter å 80 öre Foder 10 meter å 25 öre Fjädrar, småsaker och sylön 8. - Summa kr. 50 förutom maten till sömmerskan. Men märk väl, då måste den sys hemma, i motsatt fall blir det dyrare. Billigare ylletyg finns nog att få, men då duger det ej att tvätta eller färga som M. S. säger. All heder åt dem, som vilja och kunna spara samt gifva råd, men då måste det finnas rim och reson däri. Här är ju ej fråga om någon slags sport, där den ena söker hinna upp den andra i små utgifter, som ej äro verkliga, utan om personliga erfarenheter, hur man bäst och förståndigast kan använda sina klädpenningar. Från det jag var 18 år, har jag måst anskaffa mina kläder själf. Det är af en verkligt dyrköpt erfarenhet som jag yttrar mig i denna visst icke oviktiga fråga. Ifrån att hafva haft ända till 700 kr. att kläda mig på, har jag nu 200 kr. : det är en stor skillnad, men det går utmärkt. Hur jag under cirka 8 års tid användt dessa följer. Ett år köper jag: Vinterkappa 40. — Hattar — 15. — Galoscher 3. 50 Kängor och skor 22. — Handskar — 8. — Snörlif 6. — Paraply 9. — En bättre, en enklare klädning 50. — Underkjol — - 10. - Så inte var det då för tidigt. Nog för att fröken Thea kunde vänta litet, hon var j u bara 21 år, och låta kusinen Eva, som var hushållshjälp där, gå förut, eftersom hon redan var 35. Men Holger F^rank gick ofta till postmästarns, och det mest de eftermiddagar, då Thea var ledig, hon hade nämligen anställning på posten, så det syntes nog tydligt, att det var Thea och inte Eva, som hans visiter gällde. Om aftnarne träffades de unga alltid på » friarbanan », det var den förnämsta gatan, och då var både Eva och Thea och den 17-åriga Lilly med.
Jag hade, i min motion om åtskilliga ändringar i BevillningsFörordningen, visat, att Gesäller under namn af Fyrige, innan skattskrifningen, till stort antal girigo från sina Mästare till Herberget, och att derigenom uppkommo de dubbla olägenheterne x:o Att Gesällerna, då de blifva skattskrifne på Herberget, icke hade någon som ansvarade för deras skatter, och att dessa också vanligen icke utgingo; samt 2:0 och hvad än värre var, att TaxeringsCoinmitéerna, som endast kunna uppskatta Näringsidkare i mon efter det antal arbetare de till sin näring begagna, alldeles villsefördes i sitt omdöme om Mästarns större eller mindre rörelse, hvarigenom hände, att Kronans skatter icke till tredjedelen eller fjer61 H. 7* ioo De n 8 Febr ua r i i e. nj. dedelen af det vätta beloppet från dessa Näringsidkare utgingo, hälst desse sjelfve sålunda voro intresserade af att frånskicka sig sine Gesäller. Jag hade, såsom exempel, anfört, att vid 1837 års Skattskrifning endast från Skräddare-Embelet i83 stycken Gesäller voro på Herberget, och jag hade äfven framställt det vådliga deruti, att, under en tid af 3 veckor å en månad, på detta sätt inom Hufvudstaden göra måhända närmare 1000 Gesäller till Lösdrifvare. BevillningsUtskottet hade också i sitt första Betänkande erkänt riktigheten af min anmärkning, och föreslagit ett Correctif mot detta missbruk. I senare Utlåtandet har likväl BevillningsUtskottet frångått detta Correctif på grund deraf, att Rikets Ständer beslutat att i önskningsväg hos Kongl. Majit anhålla, det Gesällerne måtte varda satte under Tjenstehjonsstadga!!.
För den egenteligen jordbrukande hemmans-innehafvaren, skulle väl de skatte-bidrag synas vara minst betungande, som få utgöras i persedlar och med arbete: Merendels föredrager dock äfven denne att utgöra sine skatter till Kronan eller Räntetagaren med penningar, när sådant kan ske på skäliga vilkor; Men samma anmärkning gäller icke om visse prestationer som åtfölja hemmansbruket, och äro af beskaffenhet alt nästan oundvikeligen böra fullgöras in natura, nemligen: med arbete, såsom väghållning och skjutsning, med flere; och huru mycket lidens förändrade skick bidrager i förening med tjenlige författningar att förändra begreppet om tyngden af sådane prestationer, kan bäst slutas af förhållandet med Gästgifveri-skjutsen, deraf endast hållskjutsningen nu, af Bonden åtminstone, i allmänhet anses såsom betungande, under det han gerna begagnar reserv-skjutsnings-skyldigheten för att åt sig inbringa någon contant inkomst, genom den i sakernas närvarande ställning tillräckeliga skjutslega». Krono-brefhäringen ater, som vanligen beräknas lika med skjnlsnings-prestationen, är ett vida drygare onus, sedan ali Embets-brefvaxling blifvit i sednare tider mångdubbelt ökad, emot förr; och ehuru brefbärings-touren tidtals ombytes emellan de hemman inom hvarje ort, som äro så belägne att de härvid kunna användas, och fastän den nogaste tillsyn äger rum emot Krono-brefbäringens missbrukande, förspörjes likväl ofta klagan öfver det tryckande i brefbärings-skyldigheten; men detta är oskiljaktigt från sjelfva saken och kan således icke annorledes afhjelpas, än genom serskildte förmåners beviljande åt brefbärings-liemman. Efter missväxtåren 1826 och 1800 hafva Krono-Utskylderne i visse trakter onekeligen utgått med större svårighet, än tillförne; och gäller delta synnerligast om de invid Norrska gränsen belägne Socknarne, äfvensom om visse Socknar på Slättbyggden, af Dahlsland.
Herr Hjerta har antagit, att så ej skall ske ; men då jag här hört både honom och Friherre Anckarswärd förutsätta, att Ridderskapet och Adelli, såsom beslående mest af löntagare, skulle vara, enligt Den ii Sept em be r f. m. 35 deras egen fördel, böjda för löneförhöjningen, så böra de äfven antaga, att Borgareoch BondeStånden, hvaraf det ena, till större delen, och det andra, helt och hållit, består af medlemmar, som icke äro löntagare, men bara skattdragare, skola euligt deras närmaste fördel vara emot alla ökade Skattebidrag till högre löner. För min egen del får jag förklara, att jag befinner mig i samma belägenhet med ledamöterna af BondeStåndet, att nemi. icke innehafva någon lön på Rikets Stat, men väl betala skatt till dess underhåll. Icke destomindre skall jag nu såsom alltid lala för dem jag anser vara mindre lönta än vederborde; och så förmodar jag att Ståndets Ledamöter i allmänhet göra, utan det olämpliga förbehåll Herr Hjerta föreslagit. Man har anfört, att det så kallade PrincipBetänkandet ej borde nu förekomma, utan antingen läggas till liandlingarne eller ock sist företagas, emedan XJtskottet skall i detta Betänkande hafva yttrat, att de uti följande Betänkanden om Statsregleringen föreslagna utgifter voro nödvändiga. Biföll man således detta Betänkande, skulle man äfven hafva på förhand samtyckt till alla efterföljande anslag. Men jag anhåller, all Ridderskapet och Adeln ville fästa sin uppmärksamhet derpå, att det är Betänkandet N:o 124» och ej det sednare N:o 235, som bär egenteligen är i fråga. Het sednare innehåller blott en när42 H. 3* 36 Den i\ September f. m. mare utredning af skälen, hvarföre Utskottet ej frångått det förra.