Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men man begriper cj riktigt de sednare och man stadnar långt efter den förra, om man inbillar sig, att allt blir väl bestäldt genom några medborgerliga phraser och en ytlig omskapning af former, huru illa de gamla än må svara mot sin bestämmelse, och huru symmetriskt de nya an må danas, hvilka man vill sätta i stället. Tidens omisskänneliga tecken är individens sjunkande vigt och massan» stigande betydenhet. Man följer sin tid, då man så jemnkar förhållanden, som alstrades under det massan var blott ett blindt verktyg uti individens hand, att de passa till sakernas förändrade ställning. Det var fordom tillräckligt, att en nationalanda fanns bland samhällets högre kretsar, till hvilkas upplysning de lägre spherernas medlemmar hyste fullkomligt förtroende, och på hvilkas minsta vink dessa således stodo färdiga att våga lif och egendom för det allmänna bästa. Men detta förtroende är försvunnet. Hvar och en medborgare i Staten vill numera se med egna ögon, pröfva med eget förstånd; och det ar på nationalandan hos mängden af folket, som fosterlandets sjelfbestånd och trefnad nu och framdeles bero. Men huru begära en nalionalanda, ulan belåtenhet med statsförfattningen; och huru ens våga hoppas denna belåtenhet, då en så synbar, en så vild och — hvarföre tveka att uttala ordet — en så afskyvärd partiskhet i sjelfva brottmålslagen finnes för den rikare, som, enligt sakens natur, tillhör undantagen, mot den fattige, hvilken i allmänhet och framför allt i Sverige måste utgöra sjelfva regeln? Och huru skall väl nationalandan i alla fall blifva beskaffad hos det folk, hvars naturligen hårda sinnesart, fostrad genom en Nordisk karg jordmån och härdad under det Nordiska klimatets stränghet, mer och mer aflägsnas från det mildt och ädelt menskliga, genom en daglig åsyn af offentliga hudstrykningar, ofta ej annat, än ett grymt frispektakel åt den råa, djuriska hopen? Lagstiftaren bör dessutom ej förbise, att yttre omständigheter ej sällan inverka på bestraffningens halt äfven vid de tillfällen, då man velat, att straffet skulle i lika mått drabba förbrytarna.
Till styrko för hvad i detta ämne blifvit tillgjordt , lär Urskottets endast behöfva anföra, att, i händelse en ännu ringare Class ägde rum, den förmodeligen oftare blefve tillämpad ; och att, om en obegränsad nedsättning vore TaxeringsCommittéerne tillåten , sådant möjligen kunde verka till mindre uppmärksamhet ; hvarföre, och då EgendomsUppskattningen på Landet blivit omgärdad med alla möjliga försigtighetsmått, de äfven, så långt tillfället medgifvit , desto heldre bort sträckas till StadsmannaNäringarne , sorn en ovanlig minskning i den deraf påräknade Bevillning de senare åren inträffat. Likväl har Utskottet trott sig böra göra det afseende på deri möjliga händelse, att HandelsSocieteter eller Haridiverkeriers Ålderman i en eller annan Stad skulle saknas , att i slik händelse Magistratens bevis bör göra tillfyllest, och får, med anledning deraf, vördsamligen till» styka den förändring i dess förut föreslagne tillägg : ”Sistnämnde förhållande skall dock med bevis af Handels Societeten eller Handtverkeriernas Ålderman och Bisittare^ eller, der de icke finnas, af Stadens Magistrat, bestyrkt, 1. Protocollet noggrannt antecknas och Taxtringsmdnnens åtgärd härvid , genom Utdrag af Taxerings Längden , PråfungsCommittéen underställas. 346 BevillningsUtsk. Betånhundtn. §. 2 Mom. 7. Att, i sammanhang med Advocater , de, som med Laglig rätt biträda Parter i Rättegångar, få vidkännas en allt för hög Bevillning, är af en värd Ledamot inom Vällofl. Borgare.
Det ena huset kan börda det andra, om det vöre aldrig så många gånger; alltid andra till förargelse och skada; alltid med lika dålig rätt, och alltid på grund af det förkastliga stadgandet om s. k. nabo-rätt. Jag hemställer således, att den orimliga och skadliga s. k. nabo-börds-rätten måtte föreslås till uphörande. Begärdes på bordet. Frih. Bonde, Knut Philip, hade inlemnat en så lydande motion: Till ömt behjertande af R. Höglofl. St:r tager jag mig friheten anmäla den nödställda belägenhet, hvaruti dottern af en ryktbar Scenisk artist hufvudsakligen derigenom råkat, att anläggandet af Den 3 December e. m. ion Prival-theatrar och upförande af skådespel mot inträdes-afgift blifvit, i öfverensstämmelse med R. Stms uttryckta önkningar och fattade beslut, en rättighet gemensam för alla, som finna -sig befogade, att densamma begagna. Förut bade medelst Nåd. Resolution d. 8 Februari K. M. för sedermera afl. enkan efter HofSekret. Carl Stenborg och deras ännu vid framskriden ålder lefvande ogifta dotter, Carolina Stenborg, förnyat det under föregående Regering HofSekret. Stenborg i lifstiden förunnade privilegium att i landsorten upföra skådespel. Öfverlåtandet mot betalning åt kringresande theater-trupper af nämnde rättighet, så länge den var enkan Stenborg och hennes dotter uteslutade förbehållen, tillskyndade dem en inkomst, hvaraf de hade nödtorftigt uppehälle. Sedan thealer-yrket blifvit en fri näringsgren, har denna inkomstkälla för privilegiets innehafvare naturligtvis alldeles uphört, och dottern af Stenborg, som utgjorde en bland de Sceniska glanspunkterna under Gustaf lilis tidehvarf, nödgas på sina gamla dagar anlita den enskilta barmhertigheten, hvars fortfarande mera är att hoppas, än att påräkna, och i alla fall blir dagligen mera otillräcklig i anseende till stegrade varupriser. Då R.
Jag vill blott slut - Den ai April f. m. ligen förklara, att, i händelse R. o. Ad. icke skulle anse delta betänk, vara sådant att det kan blifva hvilande intill nästa riksdag, R. o. Ad. då måtte såsom dess gemensamma tanke förena sig uti de af Gr. Spens mot betänk, framställda anmärkntr, uti hvilka jag till största delen instämmer. Hr Lefre'n, Joh. Pehr: Det var nogsamt kändt långt före riksdagen, då denna fråga utgjorde föremål för discussion, så väl enskildt, som offentligen i allmänna papper, att 2:ne åsigter sökte framställa sig hvar för sig såsom de enda rälta. Den ena hufvudsakliga grundsatsen för national-represenfationens ombildning var den, att man skulle omforma det nuvarande representationssättet med bibehållande af dess grundelementer. Efter deras förmening, hvilka hörde till den sidan till hvilken jag räknar mig, skulle bibehållandet af våra grundelemenler medgifva en längre sträckt frihet för valen inom hvarje class, än som vore möjligt, om en valcensus i stället skulle inträda; ty då vore man nödsakad alt vara mern restrictiv och således mindre gynnsam för den sanna friheten, som ligger i vår närvarande representations valsätt. Den andra åsigten förklarade sig för de så kallade allmänna valen. Samfällda val voro då ännu icke en uppfunnen term. FÖrsvararne af denna åsigt läto klart påskina, att de väl voro öfvertygade, att en så djupt ingripande reform icke ägde den praktiska egenskap, som gjorde det troligt att densamma kunde verkligen blifva införd genom den närvarande och kommande riksdagens åtgärder; hvaremot de å andra sidan erkände, alt den slags representationsförändring, som ville byggas på de gamla ståndselementerna, hade mycken sannolikhet för sig att kunna gå igenom och blifva Sveriges rikes lag.
Det är äfven helt naturligt, att, om sådane behöfvas, de sättas så nära sanningen sorn möjligt, på det icke sjelfva budgeten skall upvisa en oriktig siffra och brister upstå. Nu har Hr Björnstjerna ganska tillfredsställande förklarat, att det icke funnits någon anledning för K. M:t att föreslå någon förändring i den förut begärda siffran, emedan endast för är 1858 summan var tillförlitligt känd, när K. M:s Propos. afgafs. Då var bristen endast l/6 af anslagsbeloppet, visserligen ett betydligt öfverskott, men, om man lagt 15 års medelpris till grund för beräkningen, så var det väl icke skäl att efter endast ett års erfarenhet vidtaga en förändring (sedermera har man visserligen, under det ärendet undergått behandling i StatsUtsk:t, fått reda på 1859 års brist, som upgår till 180,677 rdr 44 ört). Vid sådant förhållande är klart, att någon förhöjning i detta fall bör ifrågakomma, och StatsUtsk:t har också utfört anslaget till 650,000 rdr. Om nu detta anslag göres till förslagsanslag, så vinner man hvad man afsett; man får budgeten att gå ihop, på samma gång man icke förlorar grundsatsen ur sigte, som är att utbilda vårt försvar till ett system, ordnadt efter lid och icke efter anslagsbeloppet. På dessa i korthet anförda skäl anhåller jag att få förena mig med Hr Björnstjerna om bifall till Utsk:ts förslag med den förändring, att ordet reservationsanslag utbytes mot förslagsanslag. Hr Björnstjerna: I allmänhet synes mig icke vara skäl att här till besvarande uptaga alla de invändningar, som göras, såvida de icke innebära någon åsigt, som man i ett föreg:de yttrande icke halt tillfälle vidröra. Jag finner mig således upfordrad att här ånyo taga till ordet, med anledning af hvad eu talare, som näst efter mig yttrade sig, anfört.
Bankens räkenskaper kunde, vid betraktande af 17 kap. 2 § Rättegångsbalken och Kongl. Maj:ts dom den 8 December 1795, icke, emot sterbhusets bestridande, tilläggas vitsord i det afseende, de blifvit åberopade. På dessa grunder kunde ej någon betalningsskyldighet sterbhuset åläggas. På Rankens fortsatta ändringssökande meddelades af Hofrätten en mot Underrätternes stridande dom. Sterbhusets ombud hade inför Kämnersrätten vidgåtl, att oftaberörde assignationer å tillhopa 600 R:dr voro af den allidne utfärdade och Banken hade genom assignationernes uppvisande styrkt sig vara innehafvare af desamma. Deremot hade sterbhuset icke ådagalagdt, att den allidne vid den tid assignationerna inlöstes haft i Banken innestående högre belopp än 100 R:dr. Den omständighet, att Banken öfver sin skyldighet förskjutit 500 R:dr hade destomindre kunnat befria den aflidne från skyldigheten att återgälda nämnde belopp, som vidräkning imellan Banken och den aflidne såsom insättare, enligt Bankens reglemente, bordt årligen afslutas. Under anförande af dessa skäl ålade Hofrätten sterbhuset att till Banken utgifva 500 R:dr med ränta. A sterbhusets sida drogs saken under nådig pröfning. Nedre Revisionen tillstyrkte fastställelse af Hofrättens dom hufvudsakligen på de i denna upptagne skäl och då sterbhuset icke visat fel i Bankens räkning. Detta Betänkande bifölls af två ledamöter i Högsta Domstolen, hvaremot de öfrige fyra på de af Kämnersrätten anförda skäl och då den aflidne, sedan hans invisningar blifvit af Banken godkände, icke haft af nöden att vidare förvara möjligen erhållna insättningsbevis, upphäfde Hofrättens dom och fastställde det slut, hvaruti Underrätterne stannat. Kongl. Maj:ts nådiga dom expedierades den 25 Februari 1853. I detta ämne hafva hos mig uppstått betänkligheter, dem jag trott mig böra här anteckna.
Min mening är, att i de länder och orter, der en mängd städer och industriidkande platser finnas, der en stor handel och fabriksrörelse utvecklat sig; der drager sig också rörelsen företrädesvis till de punkter som hafva den bästa belägenheten, under det de som äro i detta afseende mindre gynnade, småningom aftyna. Men detta äger, såsom jag nyss nämnde ingen tillämplighet för oss. I ett land som Sverige, der endast ganska få platser finnas, som hafva betydligare handel eller industri, och der åtminstone den trakt som förevaride jernvägen skulle genomlöpa, uteslutande sysselsätter sig med produktion af råämnen, måste naturligtvis förhållandet vara annorlunda; ty det är tydligt, alt fastän den som kommer att bo närmast intill jernvägen, och sålunda får den lättaste afsätlningen, också derigenom kan odla och producera med mesta fördel, så sker detta likväl ingalunda på bekostnad af dem som bor längre bort, hvilka tvertom äfven deraf draga vinst, ehuru i mindre grad än de förstnämnda. Detta lärer vara obestridligt, ty, för att återtaga den jemförelse jag förut begagnat, om en egendom som ligger invid kusten af ett segelbart vatten, i anseende till belägenheten, äger ett högre värde än den som ligger 2 å 3 mil derifrån, så försämras väl ej dessa något aflägsnare orter derigenom, utan deras värde förhöjes i alla fall ganska betydligt emot om alldeles ingen afsättningsplats vore att tillgå. Det vill således synas mig såsom ådagalagdt, att jernvägens inflytande här i landet icke kan vara 304 Den 29 Juli f, m. skadligt för någon, titan gynnsamt och gagneligt för alla i den ort den genomgår, ehuru till högre eller lägre grad. Man har äfven vid detta tillfälle yttrat en sats, som för mig åtminstone låter ganska besynnerlig.
Giftorätten kunde icke beröfwas den som blifwit dömd til Landsflykt eller lifstids-fängelse, hwilken icke derigenom hade brutit agtenffaps-förbindelsen, och wore pä sädén grund de anförde Lagens rum, säsom gällande för hvrsbrott, pä intet sätt tillamplige til detta fall. Herr Grefwen och Landtmarska lken förestog bifall ril La 1 - U:ffotters Betänkande, med undantag af det förestagne stadgande, svm af Herr kvlanlitrst-im blifwit Utmärkt. Nopades Ja, Fri* Den rz Mars. 97- Friherre Legerström, 7acob, yttrade sia icke anse formligt, at enär detta Betänkandr öfwer en fraga, som kunde anses för ny, sedan Kongl. Mmtt deröfwer afgifwir,en särskild proposition, wore det första, som Lag-Utffottet deröfwer afgifwit, detsamma med nägon förändring antogss. Han erindrade derföre, at detsamma antingen borde antagas uran anmärkningar, eller til Utskottet älerförwisas. Grefwe körner inwändr häremot, at sedan Riksens Ständer sjelfwe häröfwer, efter der mäler 2:ne gänger warit under pröfning, afgifwit sin underdäniga ?ropo^,ioa kil Konungen, och delta rnal salunda wore för Riksens Ständer tredje gängen framstalldt, syntes ändamäler med Riks, dags-Ordningens stadgande om äicr-remis-er, nämligen en noga kännedom och derpå följande granffiiing, wara fullkomligen upfylldr. Företogs til slutelig! afgörande Lag-UkssottetS sedan den 28 Februarii pa börder hwilande utlåtande , angäende inskränkning i friheten at göra piäei Lommisser. Herr 6run<ZsIstserna, ^Ibin, hade inlemnat följande OiÄsmen, som uplästes: Med förtröstan uppä Högloft.
535 qvarblifva, eller ock åt Kongl. Seraphimetf OrdensGillet matte uppdragas, att af dess Allmänna Fond anslå hvad för Provincens behof är oundgängeligt, under den förvaltning och tillsyn, som lämpligast pröfvas. I anledning af detta Memorial hafva uti xnunteliga anföranden till Högvördiga PrastStåndets Protocoll Herr Biskopen Doctor Faxe, Pierr Professorn Doctor Wijkman Herr Domprosten Doctor Wåhlin, Pierr Biskopen Doctor Eberstein, Herr Lectorn Arenander och Herr Professorn Thyselius. yttrat sina tankar i ämnet. Herr Biskopen Doctor Faxe har anfört, att fordom uti alla Skånska Städer funnits Hospitaler, grundade dels på privata stiftelser, dels på anslag a£ Krono Tionde, och uti Malmö dessutom ett Barnhus, hvarest fattiga barn intogos och uppföddes. Dessa inrättningar blefvo omkring år 1777 indragna på Konung Gustaf III:s befallning, och i deras ställe ett Hospital inrättadt i Malmö, som för det närvarande icke är annat än dlrhus, och till hvars underhållande knappa medel äro anslagna. Öfverskottsmedlen, sorn från Skåne utgå till Kongl. SeraphimerOrdens Gillet, skola dere* mot under 5 års tid uppgått till öfver 50,000 Bd. Banco. Då pierr Doctorn och Biskopen icke linner någon rättvis, billig, eller naturlig anledning, hvarföre ett visst Län skall bidraga till underhållandet af andra Läns inrättningar med medel, hvilka det för dylikt ändamål sjelf behöfver, har Pierr Doctorn och Biskopen förenat sig med HerxJ 556 Eesv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. Prosten Säve i hemställan, örn vidtagande af sådan åtgärd, att Hospitalsrnedlen måtte användas för den Orts behof, hvartill de från början varit anslagne. Professorn Doctor Wijkman har yttrat, att han så mycket heldre instämmer uti hvad Herr Prosten Säve och Biskopen Herr
93. öm förrdftafce roal: 3:111 Suftlti&öm&u&eman §.94. gommitterabe för 3rt>cffristens mart) §. 9?. ^ullmagtlse i 35anfen odj ?Kfr$sqlbé*£ontoret §. 96. ©1’tinMagafrägon till afgäranbe mlb nafla Dtffébag §. 97. ©(internet 9Ut?tforer: om tiben för bera* fammanträber;. §.98. SKifatagtftrtllelfen 0# ©lufmemngen; .§.99. ©Nea Mea ©tantera 83 e 10 tl lit i n g får år 18310$ be påf&ljanbe intill flutet af bet år, bå en fornpab Bctot Uninge Stahla af SKifeté ©tanber icarber antagen; ©jort cd) famtydt wto lagtima Mjågen t ©fetftoö» ten 21 $e&ruarii 1850. <?$#. m $i$an#tf t % ©. ^rot im~>if3© 1©, ©ami. 2. QSanb. 9?:o 39$'} Cam Gratia JJ" Privil. S:tt R:ce AUj.tii. ©totflslra, Äongl. 2>oftrpcf?wf, 1830, Sand) fin. %ct. i. Om $er forlig ©f lotsafgift 5 Wrfc ii. Slfgift af £on, kgcnfcom 0# Störelfe, m. m. §. 2. Sif kmbett* ocf> Sjcnflemån farn! 23efjente, m. fl. 6 §. 9* 23emiUning c»f ©låfcerre 9 §. 2L SåercUIning af Sorb&rttfet ~ 26 §.
Denna åsigt är äfven antagen i förslaget, enligt hvilket ansvar för ryktes utspridande är stadgadt endast för det fall, alt ryktet är falskt och att ryktesutspridaren således beljugit en annan, men genom nu ifrågavarande inskränkning i bevisningsrätten kan lätt hända, att äfven den bevisliga sanningen blir bestraffad såsom osanning och den, hvilken omtalat en tilldragelse, som kanhända skett i inånga vittnens närvaro och om hvars sanning allmänheten är öfvertygad, skulle, utan att få bevisa hvad han sagt, kunna dömas till det straff, som lagen för lögnaren bestämmer. En sådan lag-tillämpning, som otvifvelaktigt skulle mötas af ett allmänt ogillande, kunde lätt undergräfva aktningen för lagen och rubba allmänhetens förtroende till rättvisan i dess bud; och då derjemte för den, om hvilken ett förnärmande rykte blifvit satt i omlopp, måste vara af mera vigt, att ryktets osanning varder uppdagad, än att ryktes-utspridaren blir dömd till straff, tror jag derföre den, som tilltalas för ärekränkning, ej i något fall böra betagas rättigheten att bevisa sanningen af det gjorda tillmälet, såvida ej detta afser ett brott, för hvilket den, mot hvilken tillmälet gjordes, förut blifvit genom dom frikänd och ryktets osanning således måste anses redan derigenom vara till fullo ådagalagd. Väl skulle genom ett stadgande i den syftning, jag nu antydt, kunna inträffa, att äfven tilldragelser inom det enskilda eller husliga lifvets i allmänhet fridlysta område kunde utspridas, ja till och med, om upprättelse fordrades, blifva föremål för domstols undersökning; men är det utspridda ryktet ogrundadt, kan ju den, hvilken det angår, ej anses lida något genom en undersökning, som måste antagas leda till upplysning derom. Ar åter det utspridda förhållandet sannt, är, såsom Lagkomittén uttrycker sig, ej den, som omtalat det, den egentlige ärekränkaren, utan är det gerningsmannen sjelf, som kränkt sin ära; och att sådant blir kändt synes mig innebära mindre våda, än att den, som icke talat annat än hvad som bevisligen är sannt, blir stämplad och bestraffad såsom lögnare.
Arell. S. D. Föredrogos och biföllos Lagsamt AUmännaBesvärs-och Ekonomi-Utskottens nedannämnde, i gårdagens plenum på bordet lagde Betänkanden och Utlåtande: N:o 31, i anledning af serskilda motioner i fråga om inskränkning uti eller upphäfvande af rättigheten för husbonde att tilldela tjenstehjon husaga ; N:o 32, i anledning af väckte motioner om afskafiande af prvgelstrafTet och andra extra judiciela bestraffningar inom krigsståndet; och N:o 33, i anledning af väckt motion om upphäfvande af Kongl. Resolutionen den 13 November 1747, angående förbud för vissa socknar inom Dalarne att till annan än Stora Kopparbergs Bergslag afyttra timmer. Frän Högv. Preste-Ståndet. S. D. Vid fortsatt föredragning af Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens Betänkande N:o 27, i anledning af väckta motioner om ändring i de angående fattigvården samt rörande försvarslöse och kringvandrande personer gällande bestämmelser, blef återstående delen af detta Betänkande, ifrån och med 13 punkten intill slutet, i allo bifallet, med undantag endast deraf, att uti det sid. 25 tillstyrkta förändrade stadgandet ordet ’’KvrkoRåds-protokoil”, ansågs böra ändras till ”Sockennämnds-protokoll.” S. D. Föredrogos Expeditions-Utskottets följande Memorialer: N:o 14, i anledning af återremiss å skrifvelse-förslaget N:o 173. Presteståndet, som, efter vunnen närmare upplysning, fann Hederv. Bonde-Ståndets yrkade redaktions-förändring välgrundad och ansåg sitt lemnade godkännande till skrifvelseförslaget N:o 173 i dess hufvudsakliga del icke hindra vidtagande af ändring i de anmärkta ordalagen, återremitterade detta Memorial, med anmodan till Utekottet, att den föreslagna rättelsen till närmare öfverensstämmelse med Stats-Utskottets Utlåtande, i ämnet, verkställa.
Jag tror då, att man bör se till, alt det kan erhållas på något annat sätt; ty jag anser att den nuvar. fjerdingsmanna-inrättningen, långt ifrån att böra utbildas, bör afskalfas. Jag uppfattar ej fjerdingsmanna-befattningen såsom ett communal-bestyr, utan såsom ett besvär, lagdt på skattejorden, i likhet med så många andra densamma vidhäftade bördor, närmast jemförligt med den skattehemmanen ännu åliggande dagverksskyIdighelen. Likasom dessa hemman äro skyldige att årligen utgöra ett visst antal dagsverken, så hafva de äfven blifvit ålagde att i tur, hvartdera under en viss tiderymd, jag tror ett år i sender, antingen genom hemmansägaren sjelf eller genom något hans tjenstehjon, för hvilket iian ansvarar, ombesörja de ärenden, som kronobetjeningen Den i4 Odobc r e. m. 3j5 åt denne s. k. fjerdingsman öfverlemna!-. Jag anser att det är förnedrande, att den frie medborgaren skall utgöra dagsverken. Jag anser alt denna skatt måste få upphöra. Af samma skäl önskar jag att fjerdingsmanna-besväret mätte upphöra, och att man i dess ställe måtte bestämma någon lämplig afgift, lör hvilken ett sådant biträde, som erfordras för kronobetjeningen, kan hyras eller legas, och i fråga om deltagande i denna afgifts utgörande kommer jag alt rösta för alt jord af alla naturer må dertill vara skyldig. Jag anhåller att dessa mina tankar mätte lå åtfölja återremissen, för den händelse att jag icke råkar vara tillstädes, då detta mål kommer att undergå förnyad handläggning i de sammansatta Utskotten. Frih. Ridderstolpe, Fredr.: Jag hade äran anmäla mig innan Hr von Troil yttrade sig, och får nu förklara, att jag till en del är af honom förekommen. Jag anser, att krono-fjerdingsmännen äro den sista utgreningen af Styrelsen. Styrelsens åtgärder gå uppifrån och ner.