Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R;dr årligen till påföljande Riksdag anordnades, med anvisning dessutom på öfverskotten af Jnkomsttitlarne , i händelse nämnde anslag icke var tillräckligt; att 1815 års Ständer, då nämnde Committé ännu icke hade blifvit nedsatt, förnyade deras derom gjorda anhållan och anordnade, på sätt Riksdagsbeslutet visar, till kostnadernes bestridande och handlingarnes tryckning, 3000 R;dr årligen, hvilka borde afsättas och Committeen oförryckte tillhanda hållas 3 och att Kongl. Majit , i anledning häraf, täcktes den 24 Januarii 1816 förordna Öfver-Directeuren Rönbeck, att företaga åt - Ijihanget till Riks-Ståndens Protocoll 8 Bandet, p, 461 och följande. 4 skillige för nödiga ansedda förberedande undersökningar, rörande Rikets Styrelseverk. I detta skick stod saken, då Urtima Riksdag år 1817 inföll , hvamnder Riksens Ständer förordnade ett särskildt Utskott , att utarbeta allmänna grunder för indragning och sammanslående af öfverflödiga ämbeten och tjenster, samt en förbättrad arbersmethod. Uti de yttranden , som Särskildta Utskottet den 6 Maji och den 17 Julii 1818 aflemnade , framställas de hufvudsakliga åsigter, att, ehuru besparing i Statsutgifterne , genom eu ny Styrelseverkens reglering , kunde påräknas , sådant dock icke vore hufvudföremålet, hvilket borde sökas i en lämpeligare inrättning af den inre Styrelsen, tillvinnande af mera skyndsamhet, enhet och ordning i de allmänna ärendernes gång *)j att vid införande af en sådan ny sakernas ordning den Collegiala styrelseformen, af flera skäl, icke vore lämpelig att bibehålla**); att deremot en Minister-styrelse, sedan alla rättsfrågor från förvaltningsverken voro skilde , ocji domsrätten deri till de allmänna domstolarne öfverlemnad , så att den större magt, som för Ministrarne medgåfves, endast hade inflytelse på allmänna frågor och således icke kunde för friheten blifva vådlig, vore den, *) Bihanget til!
Det var i mycket en återspegling af en viss sida utaf hela vår nations medfödda och genom alla öden troget bevarade skaplynne, det var mer ännu, det var, för att begagna en djuptänkt granskares ord (Talis Qvalis i förordet till »Borup»), en trogen, stundom endast alltför trogen, spegel, som återgaf det vanartade i tiden, det konventionella i sederna, det tillgjorda i umgänget, det ihåliga i uppfostran, det lösliga i äktenskapet, lycksökeriet inom samhällslifvet, hyckleriet inom kyrkan, flärden inom de olika samhällsklasserna, rikedomens råhet, ifrarens ofördragsamhet och uniformens öfversitteri; med ett ord, denna poesi rörde sig inom samma krets som den komiska fantasien alltid haft och alltid kommer att hafva till jagtmark: de menskliga bristfälligheterna; genom att i åskådliga drag återgifva dem samt derigenom upplösa dem och prisgifva dem åt löjet, har denna dikt uppvisat sin fullmagt inför poesiens dombord.» Kritiken anmärkte att under det Braun sålunda svängde sin gissel åt alla håll eller öfvergifvet lekte med stundens företeelser, hände det att han stundom blef temligen prosaisk eller väl mycket »ungkarlsmessigt grofkornig», och att dessutom bland alla hans verkliga qvickheter finnes åtskilligt som endast var burleskt, utan att ega den äkta qvickhetens berättigande; publiken lät detta passera, den höll tillgodo till och med de snärtar, hvarmed poeten då och då träffade en och annans ömmaste sida.» Så långt Sturzen-Becker. Nu skola vi se hvad Blanche har att säga. »Braun dog fjerran från kära anhöriga, men icke fjerran från vänner. Han kunde ha dött bland Norrlands skogar eller på Skånes slätter och ändå varit omgifven af vänner och beundrare, ty hvilken vrå af vårt land finnes väl, dit hans skrifter icke trängt, der man icke lyssnat till hans sånger – med det djupaste allvar till grundton, och hela harmonier af olympiska löjen! Och lyssnade man till denna rika lyras slag, så hörde man äfven slagen af det ädlaste hjerta.
Prot. 1840■ 6 Sami. 1 Afdela. 1g Haft. 2 IO Banco-Utskottets Memorialj JS:o 5 g. post erhållit uppdrag från ett sterbhus i Skåne alt lemna upplysning, hvar och inom hvad tid Banco-Sedlar på Daler Kopparmynt skola lill inlösen föreles, emedan deraf i sterbhuset skall funnits 65 st., alla å 9 daler kopparmynt hvardera, anhållit, att desamma, såsom inom behörig tid anmälde, måtte varda af Banken inlöste, så snart de hitkomma; roen Commissariatet, under åberopande af Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse af den 6 Maj i83o, angående a:ne serskilda prsescriptions-tider för inlösen af Bankens på Daler Kopparmynt utgifne sedlar, förklarat sig icke kunna fästa något afseende å förenämnde begäran; så hade Hof-Auditören Elgström öfver Commissarialets berörde förklarande hos Banco-Fullmäglige anfört besvär, samt uti en den 5 i förstnämnde månad till Banco-Fullmägtige ingifven skrift anhållit, att, då omförmälde sedlar blifvit före den stadgade praescriptions-tidens förlopp anmälde, samt lill antal och valeur uppgifne, och å det anförda hindret för deras inlemnande inom samma Lid torde böra fästas afseende, enär sedJarne funnits i ett sterbhus uti en aflägsen landsort och delegarne icke tillförne om desamma egt kännedom och varit i okunnighet, huru med dem borde förfaras, — Banco-Fullmäglige ville bifalla inlösen af meraberörde sedlar. Med tillkännagifvande häraf, hafva Banco-Fullmägtige, uti memorial af den 8 i nästnämnde
Jag afstyrker således helt och hållit den gjorda Motionen, den jag ej allenast anser för icke nyttig, utan äfven skadelig, och anhåller att dessa anmärkningar få till Utskottet med-: följa. Den 20 Octaber e. »». 107 Bilaga till Pleiu-Protocollet för den 20 Octobcr, eftermiddagen N;0 1» 1 Herr Treffenberg, Curry Gabriel •. ConstitutionsUtskottet anför att utfärdandet af ett miiitairiskt TjenstgöriogsReglemente inskränkt till sammandragningen i ett helt, af spridda, hvar för gig lagligen meddelte föreskrifter, och bland annat, af de hvarje Tjenstegrad inom Reglementet åtföljande skyldigheter, utan tvifvel måste tillhöra Konungens omedelbara besörjande, genom hans rådgifvare i Commandoärenden och jag instämmer fullkomligt deruti 3 tilläggande» likväl min öfvertygelse vara den: att denne Embetsmans åliggande vid ett sådant uppdrag, icke inskränker sig till att endast låta afskrifva och till ett helt sammanfoga fordna stadganden, utan bör han äfven med sorgfällighet tillse, att allt hvad som tarfvar ändring och förbättring, får densamma i öfverensstämmelse med det rätta. Så länge vi äga en Constitutionel Statsförfattning, bör vid dylika tillfällen, i första rummet för uppmärksamheten, sättas alla punkter, gom på något sätt röra Medborgares rättigheter, så att de blifva olörryckta. g Den 50 Oelober e. m. ' Jag sträcker åtminstone mina fordringarså långt, stt Konungens Rådgifvare i Commandomäl för Arméen, då det ifrågavarande Tjenstgöring*Reglemei|tet skulle utfärdas hade bordt, i stället för att till efterlefnad låta copiera, de fordne lagligen tillkomna, i mitt anmärkningsmemoriai öfverklaga olagligt}?,terne anmärka dem, och redigera stadgandet i enlighet med andan och bok stafven i 16 §, Regeringsformen. Vid ett sammandrag af olika föreskrifter, som äger till den grad stämpel afnogrannhet, stt det till och med destinguerar den yttre sorgebeteekningen efter afledne Föräldrar och.
Finnes deremot en sådan förbindelse, så kan ju bidraget indrifvas och aflemnas till Riksgäldskontoret; meri att vilja på förhand afdraga 100,000 rdr på anslagssumman, anser jag icke vara rätt. Jag instämmer således med Frih. af Ugglas. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm: OReräknadt de skäl, som utaf Frih. af Ugglas blifvit framställda i denna fråga och hvilka jag biträder, anhåller jag att få protestera mot den meningen att det kunde vara jernvägsstyrelsen öppet lemnadt, att ulan löreg:de laglig expropriation sätta sig i besittning af den jord, vissa kommuner förklarat sig vilja tillhandahålla. Vid alla expropriationer måste det finnas en kärande part, och denna kan icke vara någon annan än staten, då en jernväg bygges för statens räkning. Att vilja ålägga en jordegare att, efter lång tids utdrägt, mottaga sin ersättning af en kommun eller personer, som icke en gång äro namngifna, i st. f. att emottaga densamma af staten, anser jag icke öfverensstämmande med expropriationslagen. Hvad beträffar frågan, huruvida staten bör indrifva hvad sorn är utlolvadt, gillar jag Gr. Taubes åsigt, och jag har således ingenting emot att en framställning i detta afseende sker till K. M., blott att frågan i öfrigt gilves en lagenlig form. Gr. Mörner, Carl Göran: I motsats mot de föregide värde talarne, anser jag för min del att det vore billigt att bifalla hvad Stats-Utsk:t föreslagit. Då de egendomsinnehalvare, öfver hvilkas egor jernvägen skulle framdragas, gjort anbud om upplåtande af jord, när det var fråga om jernvägens sträckning, var det väl deras verkliga allvar? Sedan vägen blifvit bestämd 140 Den 9 Mej f. m. att gå i den ena riktningen, skulle det då vara rätt att jordegarne få taga tillhaka sitt löfte oell göra detta blott till ett narrverk?
Jag öfvergår nu till en nytta af annat! art, man väntar sig af denne högt beprisade inrättningen: den att en allmännare kännedom af Fäderneslandets interessen och en allmän anda deraf skulle utbildas. Men mins Herrar, kan "det väl vara alfvare Hti att tro* att en så lindrig åtgärd som den här föreslagX\. e, kan hafva desse stora verkningar.* att en inrättad läktare skulle blifva en moder till så stora dygder? Kan man väl tro, att deraf att 100 personer uti en stad af 70,000, Och utaf ett land af 2§ million menniskor åhöra ett Stånds debatter* som de i alla fall finna utförda i Tidningar, en verkelig bildning vinnes för hela nationen? Nej mine Herrar! funnes icke allmän anda, allmänt deltagande uti Fäderneslandets väl, utan delta medel så vöre defc tnycket misströstande för Svenska friheten* Hvad hopp hafva väl desse joö personer att kunna följa ett mål under flere dagars debatter? Hvad hopp att alltid blifva delaktiga af billeterna? och om dessa med rättvisa delas åt dem som förr icke kunnat inbjudas, hvad nytta uppkommer väl då af att styckevis och Utan sammanhang med föregående debatter, under ett par timmar åhöra stympade discussioner? Under den korrta t:d våra Riksmöten äga rum, månne det väl ' kumle hinna att lemna Stockholms sysslolösa population tillfälle att So4 Den 17 Marla', hvar och en kunde vara säker att bevista en, högst två sessioner? och detta skulie likväl vara verkande på ett helt Folks inteilectueila och politiska utbildning? Mari åberopar England, der missbruket tillåter publikens inträde i Underhusst, för att hos oss förvandla detta missbruk till formelig lag! kan en sådan logik nånsin gillas af den tänkande? månne icke Höglofl. RiddarhusUtskottet -tillika bordt upplysa Ridderskapet och Adeln att i England föres inga sådane P>otocoller som våra, och att ingen authoritet besörjer deras ingifvande på trycket, och att således detta kunde möjligen anses som ett skäl hvarföre Parlamentet tolererar ett emot lagen varande missbruk.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 3o Oclober 1834- Expcdilions-UtskoLlcts Förslag tili i trid. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 3o Oct. 1834- Preste-Ståndet den 3o v Borgare-Ståndet den 3o — ■—» Bonde-Ståndet den 3o Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse_, angående skyndsam handläggning af måf rörande* Recognitionsoch Kronoskogar. ^Stats-Utsk. N;o 286.) S. A. K. Sedan Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derå, att beslutad skattläggning al de till Berg-Verken och Bruken upplåtne Recognitions-skog' r samt reglering af Kronans Parker och Allmänningar ännu icke blifvit afslulad, och upplysningar i ämnet af sådan anledning blifvit genom E. K. M:s ilof-Canceller från vederbörande Embets-Verk infordrade och erhållne; hafva Rikets Ständer deraf inhemtat, dels att åtskilliga Reeognitions-skattläggnings-mål för närvarande äro beroende på E. K. M:s och Rikets Kammar-Collegii irsta oeh 3:dje Province-Contors utlåtande, af den uppgifne orsak, att nämnde Conior skola varit, synnerligen under de senare åren, mer ari vanligt sysselsatte med andra göromål, som icke kunnat uppskjutas, dels ock att den föreskrifna reglerings-åtgärden med Kronoskogarna ännu återstår med 5 sådana, hvilka åtgärder på vederbörande Domstolars eller Embelsverks pröfning skulle bero.
Den 7 Maj e. m. fenrig iifven 35 rsdr 16 sk. l>:co i vncance-afgift*, oell äro då befriade från passevolaiice-algiften. Skulle 700 rotar ytterligare blifva vaeaota, kunna, efter min öfvertygelse, ej melan 2‘i r:dr b:eo af hvarje rote calculeras ; man hade då besparat 5o ivdr b:co för hvarje beriden man, som reducerades Uti hela Europa tror jag ej man har någon beriden krigare för bättre pris. Statsekonomen mäste äfven, efter mina åsigter , se till att han inrattar hushållningen så, alt den ort, med hvilken han opererar , ej har skada deraf; eljest grundar sig företaget på en falsk financiel bas, och det helas skada; och med anledn. häraf bör man också noga öfverväga: har Jemtland, som för öfrigt är en af de mest vanlottade Svenska provinser, skada häraf? Jag svarar utan betänkande ja! En störie contant penningesumma skulle derigenom utgå derifrån; och detta är skadligt, synnerligast der penningecapitalet är litet och förmågan att den förvärfva ringa. Vi må i detta hänseende vända våra blickar till Westergöthland, som lidit vida mer, an man kan föreställa sig, genom de årligen utgående contanta afgifterna i hästvaeance-medlen. Under det jag lemnar min hyllning åt statsekonomens upplysta hushållsaktighet, delar jag hans på en lång erfarenhet grundade öfvertygelse, att Stuteris förkofring visserligen icke endast beror af en progressiv utgifternas förminskning, men deremot egentligen af en statskrafternas progressiva utveckling, som gör, att då den ena staten, med obetydliga utgifter, är försatt i verklig fattigdom , den andrs befinner sig i ett blomstrande tillstånd, ehuru bärande en budget, som mångfalldigt öfverstiger den förras.
I sistnämnda hänseende innehåller förslaget hufvudsakligen, alt lill konkursbo äfven skall räknas hvad gäldenären under tiden från konkursens början till dess slut ärfver eller genom giftorätt, gåfva, testamente eller annan tillfällig åtkomst erhåller, derifrån dock undantaget hvad helst honom gifvet eller förlänadt är med vilkor, att det ej må för hans gäld tillgripas. Gällande lag iakttager tystnad öfver detta ämne; men tvifvel kan dock uppstå, huruvida ej förslagets stadgande är med lagens mening öfverensstämmande, helst om man jemlör sista punkten i 1(5 Kap. 3 § Handelsbalken med 56 § Konkurs-lagen, enligt hvilken sistnämnda, då gäldenär har tjenst i riket, ifrågavarande piincip bestämdt uttalas i afseende å en del af hans lön. I allt fall har Utskottet funnit denna princip, som i den nyare Europeiska konkursrätten ock vunnit häfd, vara riktig, såsom hvilande derpå, att borgenärerne under konkursen representera gäldenärens bo och att de följaktligen måste vara berättigade att omhändertaga hvad i detta bo inflyter. Herr Dalman har dock ej velat godkänna detta stadgande, enär del skulle innebära en orättvisa mot gäldenären, såsom fördröjande konkursens afslutande, så länge ännu någon förhoppning förefunnes, att konkursboet kunde tillvinna sig andra tillgångar än de afträdda. Härvid synes dock motionären icke hafva fästat uppmärksamhet vid 127 g i Kommitterades förslag, som innehåller ganska bestämdt stadgande derom, att sedan all boets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och utdelning deraf skett, konkursen skall anses alslulad och gäldenären vara berättigad derom erhålla bevis. Och öfver detta, så väl som öfver skyndsam realisation af boet, tillkommer inseendet ytterst llätten. Missbruk af dessa stadganden kunna således ej tänkas, utan att man antager Rätten deri vara delokiig. Väl har Herr Dalman framställt det alternativa förslag alt en viss kortare tid efter konkursen skulle bestämmas, t ex. sex månader, hvarunder till konkursboet skulle ingå hvad gäldenären genom arf, gåfva eller testamente tillfälle. Utskottet har dock hyst betänklighet vid att antaga detta förslag, såsom icke hvilande på någon rationelt riktig princip.
Hr Cederschiöld har sagt, att Kyrkan alltid varit ecclesia militans. Det har den verkligen i alla tider varit. Men frågan är nu om man äfven här i Sverige skulle kunna komma till samma lyckliga resultat som i andra länder, att ingen menniska behöfde förföljas för sin religiösa tro, att hvar och en finge följa sitt samvetes öfvertygelse; och jag vågar hoppas, att de flesta medlemmarne af detta hus skola instämma med mig deri, att såväl den Heliga Skrift, sorn erfarenheten ådagalägga att allt möjligt tvång, såsom landsförvisning eller hvad straff som helst, ingalunda kan hindra en mennisha från att tro hvad lion vill. Ty tron är något sorn måste alstras genom öfvertygelse, men icke kan åstadkommas genom något tvång. Att deremot upställa lagar, hvarigenom menniskan skulle tvingas att med läpparna yttra annat än hvad lion j hjertat tror, det måste, enl. mitt förmenande, icke leda till något annat än att skapa skrymtare; och att ett sådant förhållande menligt inverkar på moraliteten inom landet, lärer väl ingen kunna bestrida. Jag vill icke längre uptaga E. o. Ad:s tid, utan anhåller vördsamt att detta anförande måtte få åtfölja remissen. Hr Ehrenborg, Eichard: Jag tager mig friheten fästa uprnärksamheten derpå, att djscussionen redan började röra sig omkring ämnen, på hvilka den förnyande motionen ej har afseende; äfvensom att man nu, såsom ofta, sammanblandar frågan om en förbättrad lagstiftning inom Kyrkan med religionsfrihetsfrågan.
P. 370. — rörande: LagUtskottets Betänkande»: 1) om Domares skiljande från befattning med väi’- dering å fastighet, som pant vis lagfares; 2) om afskaffande af plikten för den, som icke vid andra Uppbördsmötet sig infinner, och anmäler sin oförmögenhet att ulskylderne erlägga; 3) om befrielse för parter från skyldigheten att genom Ombud hos Kongl. Maj:t, ÖfverRätter och Collegier, ingifva och till communieation uttaga sina skrif - skrifter oris besvär; 4) 0In nedsättning af terminen för Civile Embetsmäus afskeds erhållande, med rätt att bibehålla sine löner oafkortade; 5) om afvittrings-bevis för efterlefvande Makar, i händelse af nytt giftermål; 6) om tjenlige Författningars vidtagamle emot allmänna förbrytare; Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottets Betänkanden: i} om lumpsamlingsskvldighetens upphäfva nde, samt förändrade anstalter till lumpors anskaffande för Pappersbrukens behof; 2) om ön Tjörns befrielse från Kronoskjutsning; 3) om skyldighet för Postmästare, att, emot ersättning, hålla Postbok med Landtboer; 4) om åläggande för FrälseHemman att deltaga i Krono-, Hålloch Reserv-skjuts; 5) i anledning af yrkade förändringar uti 1111 gällande Författningar, rörande Kronoskjutsen; 6) om vissa förökade afgifter till Wadstena Krigsmanshusoch AmiralitetsKrigsmanshus-Cassorne; 7) i anledning af väckt fråga örn en Frimarknad vid Svinesund; 8) angående utvidgad rättighet till begagnande af Strandväg. P. 371. — om Allmänna Besvärsoch OeconomieljIskottets Betänkande rörande sättet att reglera marknadstiderne. P. 373. — om ConstilutionsTJtskottets memorial, rörande förordnande af Deputerade lill uppsigt öfver Grundlagarnes felfria tryckning.
Icke destomindre rådde stort missnöje öfver ifrågavarande föreskrift, isynnerhet bland sådane jordegare, som antingen icke vore besutna eller ock hade så små hemmansdelar, alt de närmade sig obesutenhet, och anledningarne till detta missnöje vore, enligt motionärens förmenande, följande: I 2 § af 12 kap. Skiftes-stadgan och Kongl. Kungörelsen den 7 Februari 1852 föreskrefves, att hvarje delegare skall, så väl uti inrösnings-jorden som afrösnings-jorden, tilläggas hvad honom tillkommer ”med någorlunda jemn blandning af sämre och bättre mark, så att han må erhålla sin tillständiga andel så väl af åker och äng eller dertill tjenlig och odlingsbar jord, som af skog och betesmark”. Denna fordran, eller rättare dessa fyra fordringar voro visserligen, sedda från lagens och delegarnes sida, ganska billiga, men verkställigheten vore alltid mycket svår och svårigheten ökades i samma mån, delegarne voro flere, samt ännu mera då många af dem egde obetydliga hemmansdelar och således måste erhålla små skiften. I sistnämnda fall hörde det till sällsyntheterna att alla delegarnes egolotter kunde få det innehåll af sämre och bättre mark m. m., som vederborde, ty lokala förhållanden åstadkomme ofta stora, om ej oöfverstigliga hinder, som ej på annat sätt kunde bemedlas, än derigenom att skiftena gjordes oformliga, hvilket alltid vore både olagligt och skadligt för alla tider. Att delegarne inom klufna hemman ej kunde vara belåtna när så skedde, vore gifvet, likasom att skäl ej funnes att obetingadt förkasta den af dem ganska allmänt hysta åsigten, att om de tills vidare fått häfda sina egor i sambruk, de säkerligen skulle genom förbättringar småningom hafva banat vägen för möjligheten af fördelaktigare skifte, än det dem påtvingade, lika visst som på många ställen laga skiften ej med fördel skulle kunnat verkställas, der ej dylika förbättringar under föregående storskiftes-bruk undanröjt de största hindren. Men det nu anförda skälet till missnöje vöre ej det enda.
Jag vet, att det finnes en kärlek, en stor, sann känsla, kring hvilken tidens olika skiften sluta sig stärkande och stödjande likt årsringarne kring stammen, men jag vet äfven, att det finns en annan, som så småningom mister lifsmärgen och tynar bort. Vår kärlek hörde till den sista sorten — kan du neka till det? » Han teg, mol teg. Jag hade velat tala Ja, jag fick minsann tala! » Jag medger, att du är i en tråkig klämma. Du vill inte segla in i den äktenskapliga hamnen, men ej heller utsätta dig för en storm af klander. Storm — hvilket kraftuttryck, hvilken öfverdrift i uppfattningen! Anse det för hvad det är, en tillfällig störtskur, några förbisnuddande hagelkorn. Hvad gör det, om de prata litet mer än vanligt om oss här i Kråkvinkel. Det blir snart något annat. » » Jag har verkligen inte velat ge anledning till prat, » sade han och såg envist ned. » Jag har verkligen velat handla som en hederlig man. » » Hederlig man, » repeterade jag förargad, » se där fick jag mina ord igen. Å r det hederligt att gå i brudstol som en offerbock, hederligt att stå och gäckas med Gud och lofva det man aldrig kan och kanske icke engång vill hålla, hederligt att förbittra en annan människas lif, ty hvad blefve lifvet för mig, om jag nu inte tänker på d i g? » » Hvarför skulle det inte kunna bli bra? » » Bra, — åh, att du inte känner mig bättre. Jag vet, att det finnes kvinnor, som kunna haka sig fast vid en man, som tröttnat vid dem, kvinnor som kunna pocka på härden, fast elden är utbrunnen, kunna fasa för att gamla flickor, men däremot icke för att bli olyckliga hustrur. Jag hör inte till dem. » 1893 » Jag är i sanning öfverraskad, » mumlade han och vred långsamt af sig ringen. » Du har verkligen rätt: jag känner dig inte. » Nej. Han tyckte väl, att jag borde sucka och snyfta och anklaga mig själf för bristande förmåga att bibehålla en ädel mans kärlek.