Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland desse sednare trodde Utskottet sig desto heldre kunna räkna de af Öfver-Commissarien Westbeck till Dykeri och Bärgnings - konstens förkofran gjorde upptäkter genom dels nya Bärgnings-Instrumenter, dels förbättring i förut bruklige Bärgningsredskap, dels uppfunnen ny method till desses begagnande vid bärgningar på djupet, Som, enär dykeri-och Bärgnings-Compagniet tillkommer uteslutande befattning med bärgningar, Westbeck sjelf af uppfinningarne icke kunde draga någon direct förmån, och han, sorn skall befinna sig i ett medellöst tillstånd, vid bestridandet af de för upptäckternes full - Stats-l/tskottets Betänkandem, 401 Fullbordande nödiga kostnader, synes halva rådfrågat mindre sine tillgångar, än sin ifver för saken. Hvad åter värdet af Westbechs Uppfinningar angick; så och jemte antagande af det utmärkta vitsord Directionen öfver Dykeri och Bärgnings-Compaguiet, så väl som förvaltningen af Sjö-Arenderne deråt lernnat, och för hvars fullkomliga tillförlitlighet desse Autoriteters närmare kännedom af ämnet borde utgöra en borgen, ansåg Utskottet sig böra nämna, att, enligt Utskottet meddelte upplysningar, under Westbecks handledning och med de af honom upplunne och förbättrade Instrumenter, bärgningar, uppå ända till 60 Fots djup under vattenytan , till ett högst betydligt belopp i Värde, blifvit verkstälde från Fartyg, som antingen af Dykeriet, efter förgäfves använde försök till bärgning, blifvi: öfvergifne, eller hvarifrån ingenting med vanlig Dykeri-redskap kunnat upphemtas, och Sorn således eljest skulle gått förloradt. Genom en mera utbredd kunskap om denna nya Bergnings-Method, trodde Utskottet det vara otvifvelaktigt, att deraf redan skördade vinst, i framtiden än mera skulle ökas och Utskottet tvekade således 26 4oa Stats-Utskottets Betänkandeti. icke, att anse Westbecks uppfinning såsom särdeles vigtig oell för Samhället gagnande.
Då det är af vigt för vården om skogens framtida bestånd, att den icke användes vidare, än i nion af den påräknade återvexten, och, för iagttagande deraf, deri provisionella huggnings-planen är nödvändig, intilldess den systematiska hushållningen 8 LaS~ samt Allm. Besv-, och Ekon.-Utshollnts Betänkande, jV.o 6. kan, efter erforderliga förberedelser, fullständigt införas, kunna Utskotten icke understödja förslaget om upphörande af föreskriften derom; hvaremot Utskotten anse det ovillkorliga stadgandet, att för barrskog endast j|ö:del af den fruktbärande skogsmarken, årligen får afverkas, kunna betydligt jemnkas, utan äfventyr att förfela det dermed åsyftade ändamålet, då det är kändt att högst i5o år erfordras för barrskogens vext och mognad till timmer, men sådan skog på vida kortare tid upphinner den för dess användande till ved och gärdsle erforderliga vexten, hvarefter huggningsplanen, hvad Härads-Allmänningarne beträffar, så mycket heldre bör lämpas, som skogen derå är för de sistnämnde behofven påräknad och nödvändig till vida större del än för timmer; och som på flere orter Allmännings-skogarne utgöra de enda tillgångar, som delegarne för dessa behof hafva att påräkna, är det serdeles angeläget, att denna tillgång icke inskränkes vidare, än nödvändigbeten kräfver, hvarföre Utskotten få hemställa, att Rikets Höglofl. Ständer till Kongl.
Ridderffapet och Adeln bifaller, at Herr Grefwen och Landtmarffalken anmodas, at jemte förklarande af Ridderffapets och Adelns mitzhag öfwer Herr 6Mensv»!w8 motion, äfwen göra honom en tjenlig föreställning och warning. Ropades et starkt ja och endast ganska fa nej. Uplastes följande: Utdrag af Protocollet, hallit uti Borgare-Stam dets plenum wid Riksdagen i Stockholm den 27 Februarii 1810. S. D. Wid justeringen af Högloft, klxpecliU0N8-Utskottets förslag til underdånig expedition, rö - 92 Den 2 kilars. rörande Läns uptagande pä Riksgälds-Lnntoirets Obligationer och genom permanenta annuitster, fann Borgare Ständer, med afseende pä Högloft. 8tatsoch Lanco - Ucstottens förnyade Utlätanden om Statens tilgangar, för sin del mindre lämpeligt, at i den underdåniga strifwelsen införa Vefta orden: fäsom ungefärligen fwarande mot de oundwrkeliga utgifter, hwarti! all annan tilgäng saknas, särdeles som det, i Borgare-Ständels ranka, skulle medföra större stada än nytta för Statens Lreäit, vm i den til utfärdande Kungörelsen utsattes, at bristen af ali annan utwäg gjorde Länen nödwändiga. Z anledning häraf beftöt Borgare-Ståndet, at ur expeclitionen förenämnde mening til och med orden: lefweranteurers fordringar äro inbegripne, ma aldeles utgå; uti hwilket beflnt de Lpeklive Med-Stånden stulle wördsamt och ovänligen inbjudas ar instämma, Ot supra. kix ?rotocollo s. O. Valerius. Uppå derom gjord proposition blef hwad Borgare-Ståndet häri föreslagit til alla delar bifallit. Uplästes följande: Utdrag af krotocollet, hällit hos Högwördige Preste-Standec den 12 Februarii 1810.
SSeroillning af Xeflamenten, ©åfmor, gibcbSommifief, Slrf ed) ggnb 46. SCtt. SCfgift fot ©aractetä^uUmagter .47. SCtt, IV. ^jötefFtifter, angnenbe bniab toib 9Rantnts« odj SfattfFtifningat, %a$tringsfamt ?pröfningé(£ommittcft bär iafttagaä, om änbtings fö Om SDlantald: od) ©fattffrifning 49. §. 49. Om XareringS Ont Xajrering&fontmitté i fläberne 67. §. 112. Otn en allmän f)3röfnings £ommitté i Ijwarje Sätt 75. §. 122. örn ebgång roib Xaperingar 79. §. 123. Om flpbb för XarerittgSmän 80. §. 124. Om ättbrittgä föfanbe i Sebiteringö; odj Xarerittgsnnål, famt om befroär öfwer åbömbe böter 80. SCrt, v. ©m ttppbötb, SCffortnittg, ttnbantag odj Aiinbting famt JRebogörelfe. §. 128. Dm Uppbörb 83. §. 141. Ditt Slffortningar 88. §. 143. Ottt ttnbantag odj linbring i SScmiUningcn ,89. §. 151.
Märkvärdigt nog existerar likväl ännu i dag här i Sverige ett sådant tvång , som nyss nämndes, i följd af författningar, som, ifall de också numera icke till alla delar tillämpas, likväl ej upphört att de jure vara gällande. Det är några sådana författningars upphäfvande, sorn jag vördsamt vågar yrka. K. Commerce-collegii kungörelse d. 8 Sept. 1756, grundad på K. rescriptet d. 3 Aug. samma år; K. förorda. d. 18 Febr. 1768, angtde den, som olofligen och hemligen begifven sig utur riket; K. kungörelsen d. 17 April 1795, K. brefvet d. 12 Maj 1801, K. kungörelsen d. 3o Maj 1781 , och K. brefvet d. 26 Juni 1804, äro alla af denna egenskap. Såsom exempel på den öfverdrifna stränghet, som råder i dessa författningar, må blott tillåtas mig citera, att eho som drager utur riket — så lyda ordalagen — deni hvilka äga kunskap om bergverk, utan att dertill äga Bergscollegii speciella tillstånd, skall böta första gången 200 daler silfvermynt, andra gången dubbelt och tredje gången till lif vet; och på ett annat ställe, att ”hvem som understår '’sig öfvertala någon af Rikets undersåtare, antingen han är ”i Kronans tjenst eller ej, att gå utur Riket och träda i "främmande tjenst, straffas efter omständigheterna, antingen ”med ansenliga penningböter eller svär kroppsplikt, e!lei\ock ”till lifvet;” och ”0111 någon vore så förgäten af sin under”såtliga pligt, att han, utan K. M:s nåd. tillstädjelse, begif”ver sig utur Riket eller träder i främmande tjenst; så skall ’’han Den 4 Mars f. m. ”han af K. Riket varande ministrar utfordras, och ”sedan han under fängsligt förvar blifvit hittord, undergå ”det straff, som för rymmare i krigsoch sjö-artiklarna "stadgadt är."
Vårdräkterna blefvo allt ljusare och mera sommaraktigt lätta, och de hvita narcisserna vissnade bort och glömdes för mandeldoftande klasar af hägg och syrén, och solen brände allt hetare på tomma gator och på öfvergifna hus med tilldragna persienner. Och de späda löfven på parkernas träd växte och bredde ut sig till skumma, djupgröna hvalf, i hvilkas skugga trötta människor kunde hvila ut och drömma och rista streck i sanden. Mortimers flyttade ut till Dalarö. Brehms flyttade till svärfaderns landtställe på Lidingön, och Webers blefvo i staden. Tomas och Märta sågo hvarandra icke ofta. En gång träffades de af en händelse, då Märta var inne i staden för att göra några uppköp; då gingo de in på ett litet afsides liggande konditori högt uppe på Drottninggatan och åto bakelser. De lofvade hvarandra likväl att icke göra om det, ty slumpen fogade det så, att de blefvo sedda af en väninna till Märta, som icke borde ha fått se dem. Emellanåt skrefvo de också små biljetter med förvänd handstil på kuvertet. Det stod just ingenting i dem, annat än att de älskade hvarandra. Junidagarna runno snabbt som brokiga pärlor rinna af en silkestråd, och det blef midsommarafton. Tomas hade kommit sent upp. Kvällen förut hade han varit tillsammans med Wannberg och några andra kamrater, ätit sexa på Stallmästargården och svärmat omkring i Haga och Bellevue hela den ljusa sommarnatten. På hemvägen drog det upp till oväder och började ösregna; då följde han med Wannberg upp på hans rum, där de drucko sherry och spelade schack. Under tiden klarnade det åter upp, och morgonsolen slog bländande emot dem, då de släckte den osande lampan och rullade upp gardinen. Klockan blef sex, innan Tomas kom hem, och han fick icke sofva mycket. Fram emot tolftiden steg han upp och åt frukost. När han blef färdig, stoppade han en lärobok i fickan och gick ner i Humlegården. Vid vattenbutiken träffade han en af kamraterna från gårdagen, Anton Recke.
Ofvan den första muren sträckte sig bakom myrtenhäckar och lagerbuskar harems byggnadslängor, inbäddade i vildvin och rosor och med trägaller för de små fönstren, men allra öfverst, där allsvåldiga väsen sågo ned på sitt rike och blandade sin iskylda sorbet i skålar af urslipade turkoser, där brusade pinier och cypresser med en fjällskogs svartaktiga grönska, och marmorkioskerna lyste fram som snö. – Solen sjunker, – sade Kvällstjärnans Ljus. – Låt oss gå ut på gräsvallen och leka. Älskade syster, hvarpå grubblar du? – Det är nu snart ett helt år, under hvilket jag inte hört ett enda Guds ord ... Men luften börjar bli isande, det är tid att bära in den sjuka fågeln, så att inte stackar’n tar skada. – Hvad bryr oss det elaka djuret. Ingen ser oss. Kom, älskade syster! Här har du min hand. Dumma Svenskan lyfte surmulen den tunga buren i stället att svara. Steg för steg bar hon den ensam uppför de oändliga trapporna mot höjden, och medan böneroparnas sång från Hagia Sophia manade de rättrogna att knäböja, mumlade hon för sig själf på sitt eget mål: – Man skall väl betänka sina skyldigheter, vet jag, om det också inte alltid står någon bak buskarna och gluttar. Efter den kvällen vardt hon än mer butter och tvär, och de andra slafvinnorna sågo skrattande efter henne, när hon letade sig fram genom harems oräkneliga gångar och långa verandor, på hvilka vaktande evnuker tanklöst stodo och betraktade den bityniska Olympens aflägsna toppar. Icke heller den lilla Kvällstjärnans Ljus slog längre armarna om henne med samma barnsliga innerlighet, utan dansade och hoppade i hennes fjät eller ropade ur vrår och gömslen: – Akta, akta den sjuka fågeln! Dumma Svenskan sörjde icke öfver sitt öde. Hon längtade icke och hoppades icke. Hon begärde icke mer af morgondagen än den förflutna hade skänkt, men hon gick i en ständigt växande förargelse mot allt det främmande och fåfängliga omkring henne.
Kalla ej detta en krans, sådan, som tillfiillet iiiedgaf: det ar en bindel af diamanter, som blott liar det felet att icke tillhöra den panna, på livilken den blifvit fastad. - Den lager, som af en konungs hand en gBng skänktes mig, ligger längesedan bladlös och förviss.nad; men de, hvarmed Franz6n ocli Tegndr omflätat mitt gainla liufvud, äro oförgfingliga och skola. behålla deras grönska, så liiiige ' vårt sprak läses. Emellan begge dessa stin %laiide snillen skall jag se mig införas i minnuts tempel, likasom iilan säger, att en from sjal föres af englarna i Abrahams. sköt. e. i '. _ L e ej &amp; t mig, eller le fritt, blott tala ej d.eroin för nigoii; inen mig förekommer allt mer och] ner, som filosofien i allmänhet föga kant hitintills sin egen ratta iiatiir, som den för det mesta ej varit annat än ganila barns lek, och som en verklig filosofi annii återstod att göra. Se dar en lång dröm att drömma färdig, livartill det yttre dagsljiiset icke stort göres behof; och dermed afven ett stort intresse för alla öfriga stimder af iiiitt iiattliga lif. J a g vet ej hvad deraf k a n. iippkomina för andra, men för mig skall det åtininstone tjena a t t rikeligen iippfylla den tomina tiden ocli att i dessa ämnen stadga niina egna tänkesätt. Farväl %Ne, berömde vän! Fortsätt med alltid lika framgång flygten till ett stort namn ocli odödligt minne. Redan står målet ' " Ur Esaim Tegukrs ' Papper, se ' sid. nära. Blott ännu en och annan utspänning af de starka, glansande vingarne, och det Br upphunnet. Glöm ej derefter eller dessförinnan den gamle blinde, som med alla känslor af beundran, högaktning, väliskap och tacksamhet liar den aran a t t vara Högvördige B e r r Doktorns och Professorns ödmjukaste tjenare Leopold.
R;dr 2,5oo; b) till böckers, journalers, modellers och apparaters m. m. anskaffande 333: 16. cf) kostnaden för 4 Fri-Elever i Usta classen, hvilka, utvalde bland de mindre bemedlade ynglingar, sorn, med vackra betyg från Lärdoms-verken, förena böjelse för Landt Transport 2,833; 16.— Stats-Ulskollets Utlåtande N:o 8j. Transport 2,833: 16. —• hushållningen, borde qvarblifva vid Institutet oafbrutet i 3:ne år för alt förvärfva sig vetenskaplig kännedom och färdighet i yrket, å 3oo 1,200: och då d:o för underhållet af 10 Rältare-lurlingar, för att bildas lill skicklige och fördomsfrie arbetare, å 100 1,000: Utan att ingå i granskning af desse föreslagne serskilde utgiftsbelopp, anser Utskottet sig, i betragtande af de gagnelige verkningar, sorn genom della Institut för Svenska jordbruket kunna beredas derigenom, alt, i bredd med praktisk öfning, vetenskaplig bildning må vinnas i alta Landtbruket tillhörande grenar och dessa insigter småningom spridas till Rikets serskilde delar, ega fullt skäl tillstyrka: att för Jordbruks-Inslitutet på Degeberg må anvisas ett årligt anslag af 5,000 R:dr, att å denna Hufvud-Titel uppföras, att, under förutsättning af Institutet fortfarande, intill nästa Riksdag, utgå. Och tillstyrker Utskottet derjemte,-alt Rikets Ständer till Kongl. Majtt i underdånighet öfverlemna att bestämma ej mindre grunderne för beloppets användande och conlrolen deröfver, än ock i hvad ordning
Maj 1747, att arméen skulle indelas i fyra fördelningar, en hvar under en generalsperson, som skulle efterkomma hvad generalissimus till rikets tjenst och arméens iståndsättande funne nödigt att befalla, och hafva noga uppsigt öfver att allt behörigen och med skyndsamhet verkställdes; han skulle underrätta sigom tillståndet inom regementena, deras beväring, beklädnad, tross m. m.; efterse huru exercis, disciplin och subordination inom regementena handhades och efterlefdes; vara tillstädes vid regementsmötena; tillse huru officerare och manskap inöfvades och uppammades i hvad uti fält dagligen kunde förekomma; underrätta sig om officerarnes frejd, skicklighet och håg m. m. och om allt sådant till generalissimus inrapportera. Enligt samma dag utfärdad instruktion fingo fördelnings-generalerne ganska vidsträckt myndighet att vidtaga nyttiga åtgärder, rätta missbruk, utse en underordnad general eller öfverste till sitt biträde, m. m. Genom Kongl, förordningen den 10 Maj 1792 blefvo fördelningarne sex. Genom den nya instruktionen af den 10 Januari 1794 upphörde fördelnings-generalernes befattning med regementena mellan mötena och de förvandlades till föga annat än generalmönsterherrar, ined undantag för Skåne, der en generalsperson alltid (med korta afbrott) fört öfverbefälet. Ar 1797 upphäfdes helt och hållet alla de öfriga fördelnings-befälen; generalmönstringarne förrättades af sär - 199 skildt för tillfället förordnade generalmönsterherrar och 1802 inrättades generalinspektörer för hvarje vapen, men hvilka upphörde 1809. Den 1815, i syfte att under fred vinna öfverensstämmelse med en armées fältorganisation, införda fördelningen i 6 inspektioner och 13 brigader, uppliäfdes 1832, dels i följd af den skadliga rubbning, som häraf föranleddes i arméens löneväsende, enär lönerna till denna organisation togos från regementena, dels också, i följd af den insedda onyttan att under fred hafva ett så talrikt generalitet på stat.
Ser ni, därhemma känna de, att de haft sitt bästa, och så blir historien den stora trumf, som spelas ut bittida och sent. De slå ihjäl alla sina ansatser med sina stora döda, det star aldrig till för dem att släppa sina många döda ... Åh de där gamla minnena Pryhls ögon höjas mot taket, han slår ut handen och biter samman tänderna och talar, halfkväfd af intensitet: — Det där som andra ha gjort, hvarmed ni bola, druckna af edra förfäders storhets söta vin — att jag kunde rycka det undan edra läppar och ställa Eder nakna och blotta på en ny helig jord — då skulle vi se. Ett skallande skratt kommer från Erik, som sysslat på gräsplanen och nu tittar fram bakom kaprifolieriset. — Är du inte törstig, karl? Mattis lilla ge oss något godt ... Hör du Viktor, berätta för Ada om hur Gustafsson ville du skulle hoppa öfver »filosofen Boström» — lite oskyldigt fusk så där! — det skall slå an på henne. Matilda lägger bort sitt arbete och går in i huset. Läpparna krökas tämligen bittert — hon är ovan att spela rollen af tredje man. Det har blifvit nästan en vana för dem att under sina diskussioner aldrig vända sig till henne. När Ellida synes med brickan, frågar Erik: — Kommer inte frun? — Nej det gör hon inte, svarar Ellida triumferande eftertryckligt. En liten tystnad inträder, medan Erik i dåligt humör kramar ur citronerna i glasen. Matilda har blifvit så fin och nosgrann som en kammarduksnål. Råkar man draga åstad med ett kraftuttryck eller en lifvad historia, så tiger hon och suckar eller försvinner och ser retsamt mild ut. Pryhl har satt sig på sin vanliga plats nedom hängmattan och gnider pincenezen. Hans närsynta ögon möta Adas. — Så lik er syster ni var nu, utbrister han dämpadt och drar sina ögon skarpt samman. — Tag aldrig glasögonen af dig, professor, råder Erik, där han delar ut den guldgula drycken med sin lilla spets af whisky. Ada skrattar. — Ja vet ni, det var det originelaste ni sagt i ert lif. — Men jag tycker det — ibland. Och Pryhl fortfor att ihärdigt betrakta henne.
Då Herr von Hartmansdorff yttrat, att icke något resultat skulle uppstå om min proposition af Ridderskapet och Adeln bifölls, kan jag icke förklara detta på annat sätt, än att min stämma varit för svag för att läsa den föreslagne propositionen så, att Herr von Hartmansdorff kunde höra densamma. Jag slutade med att yrka, det Utskottets Memorial måtte ogillas, men med tillagd antydan af de grunder, hvarpå detta skulle ske, eller på de grunder, som i StatsUtskottets Betänkande N:o 387 äro af Rikets Ständer bifallne, då jag tror, att ingen ovisshet om 65 H. a* 20 B e n 8 M ars f. m. meningen med beslutet stall uppstå. Jag åberopade, och bar i den delen af Herr von Hartmansdorff ej fått någon vederläggning, att Utskottet i detta bilallne betänkandet redan förklarat, att de beviljade anslagen af hvad beskaffenhet som hälst ovilkorligen böra vara att tillgå på bestämda tider och lill utsatt belopp. Den bestämda tiden för anslaget till Materielen är att ärligen utgå, och beloppet är utsatt lill 70,000 R:dr; något tvifvel kan således ej uppstå derom, att icke detta anslag äfven bör beräknas bland dem, hvarom Betänkandet N:o 387 handlar. Friherre Cederström: Rikets Ständer hafva vid Statsregleringens uppgörande först ' beräknat inkomsterna och sedan uppgjort utgiftstitlarne i förhållande derefter, samt slutligen funnit nödigt att, om inkomsterna ej uppgå till det belopp, hvartill de blifvit beräknade, berättiga RiksgäldsContoirets Fullmägtige att upptaga lån för att fylla de uppstående bristerna. Herr von Hartmansdorff bar nyss yttrat en mening, som tyckes tillkännagifva, det lian trott att endast de nu ifrågavarande 70,000 R:drne voro anviste på öfverskotten. Jag får då erinra honom, att sedermera hafva 124,000 R:dr B:co i ersättning för Saltpettergärden äfven blifvit på öfverskotten anviste, hvarigenom tillgångarne med denna summa således komma att minskas.
Maj:t i underdånighet öfverlemnade förslag till ifrågavarande Reglemente icke skall blifvit fullständigt granskadt eller erhållit den fullbordan, som i alla delar erfordrats, och de partiella tillägg, som skola varit öfverenskomna; hvarföre och då, efter Grefvens förmenande, åtskilliga tillägg och ändringar funnits af beliofvet påkallade, men tiden icke skall medgifvit, att sådant hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla, Grefven ansett sig befogad att, under det Reglementets tryckning fortgått, verkställa desse tillägg och ändringar, hvilka, så vidt de egentligen rörde sak, jemte motiverna dertill, numera blifvit af Grefven uppgifna: att den ordningsstadga eller lag, uti hvilken Grefven tillåtit sig göra de anmärkta förändringarne, vore, både till namn och innehåll, ett Reglemente, R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan.
Naturligtvis anmäla sig personer till sådant arbete, för att skaffa sig förtjenst, och det kan finnas ganska många om hvilka arhetsbefälet eger en ganska ringa kännedom. När de måhända haft svårt att i hemorten förskaffa sig någon förtjenst, begifva de sig till ett sådant arbete försedde med s. k. arbetsbetyg. Dessa arbetsbetyg äro icke ordentliga prestbetyg, utan preslen i församlingen ger endast ett intyg att den ifrågavar:dn personen söker arbete och förer eu oklandrad vandel. Men med oklandrad vandel kan icke förstås annat än alt han icke är lagförd. Jag anser alt föreståndaren vid allmänna arbeten, likasåväl som den enskilde husbonden icke borde fä mottaga någon i sitt arbete, med mindre att han vore försedd med ordentligt prestbetyg, som bestämdt uttryckte, hurudan hans vandel varit, om hau är mantalsskrifven i den ort, hvarifrån han algått. Dessa upgifter saknas vanligen i arbetare-betyget. Måhända borde det åläggas arbels-chefen, hvilken, såsom jag nyss nämnt, har i första hand att hålla sträng tillsyn öfver arbe,tärne, så att denne under sin tjenstetid iakttager ordning och sedlighet, att, då han af arbetaren mottagit ett ordentligt prestbetyg, sjelf öfverlemna detsamma till presten i den ort der arbetet skall företagas, och sedermera. då arbetaren vill återtaga sitt betyg, lemna honom ett. bevis öfver huru han upfyllt sin pligt under den tid han varit i hans arbete anställd, med hvilket bevis arbetaren sedermera skulle Den 11 Februari. 365 begifva sig lill presten för att äler få betyget med påskrift af ilen upgift arbets-chefen om honom lemnat. Jag skulle tro alt sådant blefve nyttigt för att förmå desse personer att vara upmärksamma på silt upförande. I afseende på den religiösa sidan af saken förenar jag mig med Gr. Rudenschöld i den åsigt, att arbetet bör börjas och slutas med bön. Jag vill i detta afseende åberopa exemplet med den indelta arméen, neli vi hafva sett den goda anda sorn härigenom framkallades, .lag önskar att R. o. Ad. måtte bifalla Betänk. Hr Printzensköld, Carl: