Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt öfverlemnades åt Fullmägtige att bestämma det språk och den myntsort, hvarå obligationerna komme att utfärdas, äfvensom den ränta, hvilken behöfde i obligationerna förskrifvas samt den kapital-rabatt, som måste beviljas vid de fall, då Fullmägtige ansågo en sådan rabatt böra ega rum. Sedan ett, efter gjordt anbud, med ett handelhus här i hufvudstaden under November månad 1857 afslutadt kontrakt om öfvertagandet af det för ofvanberörde ändamål erforderliga lån å 20,000,000 R:dr icke kunnat af bemälde kontrahent fuilgöras, så och enär, under den dåvarande tryckta och bekymmersamma penningeställningen, all anledning saknades att pä antagliga vilkor kunna erhålla ifrågavarande lån inom Sverige och emot å Svenskt mynt lydande obligationer, blef det s. k. 1858 års jernvägslån till hela sitt belopp upptaget i Tyskland; varande för detta lån 24,381 st. svenska Stats-obligationer lydande å ett sammanräknadt kapital af 8,190,500 Thaler Preuss. Courant, utfärdade under den 1 Mars sagde år, och skola alla dessa obligationer, hvilka löpa med 4f procent årlig ränta, som vid hvarje års förlopp bör liqvideras, med sitt fulla kapitalbelopp inlösas under en tidrymd af 40 år, utgörande räntan och amorteringsbidraget för sagde lån 443,333J Thaler eller 5| procent af hela den till 7,600,000 Thaler uppgående lånesumman. Liqviderna för utlottade obligationer samt förfallna ränte-kuponer skola verkställas uti Thaler Preuss. Courant hos de uti obligationerna uppgifna Tyska bankirhus och bank-inrättningar. Efter afräkning af de obligationer, som redan blifvit utlottade och inlösta, utgör det nuvarande antalet af dessa obligationer 23,803 st., lydande å ett sammanlagdt kapital af 7,995,000 Thaler, hvaraf Riksgälds-kontoret dock innehar 12 Stals-Utskotlets Utlåtande N:o i65.
Vår indelta soldat är dock lejd, ehuru jordbrukande, — bär icke den fria mannens vapen, — hör under en skråmessig behandling, måste tjena så länge han kan , och står, i många fall, uti heterogena förhållanden till de öfriga medborgarne och sina jemlikar, i synnerhet Roteoch Rusthållare, hvilka ofta med honom, i afseende på hans yrke och dermed gemenskap ägande ämnen, tvista om mitt och ditt„ om rättigheter och skyldigheter. Sådana stridigheter äro icke välgörande, de äro tvertom så mycket mer skadliga, som det nästan ligger i aflöningsoch underhållssältet, att tvister icke gerna kunna undvikas dem emellan. Ett sådant förhållande är lika obehagligt, som ändamålsvidrigt. Det är lika stridande emot sjelf-försvarets och konskriptions-systemets egen natur, som en uppenbar motsägelse, att det, i anseende till krigsyrket, skall finnas mer än ett stånd. Att verkligheten, likasom begreppet af Krigare och Medborgare, bör sammansmälta, 320 Den 12 Februari i c. m. lior lill national-försvarets ovilkorliga kraf, hvaråt raan icke nog kan skatta, och hvarmed en serskilt krigare-kast, om ock indeltj icke är förenlig. Det ena, liylladt såsom sig bör, måste upphäfva det andra. Framtiden skall visa nödvändigheten deraf. Dessutom åtföljer med indelta soldaten flera vigtiga olägenheter. Han är antagen på lifstid: han måste tjena så länge han möjligen förmår, detta är öfverensstämmande med Rustoch Rothållares fördel, som, icke utan anledning, vanligen afses framför tjenstens fordringar. Det är derföre den indelta armen, efter en längre tids fred, består af gamla och bräckliga soldater, hvilka, om krig utbryter, af orklöshet och håglöshet icke kunna åtfölja armens rörelser, blifva otjenstbara, fylla sjukhusen, och minska sålunda effektiva styrkan, ofta under hälften af armens numerär.
3:dje momentet skulle komma att förordnas: att den Fattigvård, soto för manskap al värfvade Armeen och Flottan samt handtverkare och* arbetare vid Kronans varf och verkstäder, med lön på Stat, hvilka endast till följd af t jenstgöi ingen roantalsskrifvas å tjenslgörings-orten, äfvensom för deras hustrur och barn kan erfordras, skall, efter behörig pröfning, bekostas af Kongl. Majit och Kronan, om icke desse personer af annan anledning tillhöra serskildt samhälle, samt att för personer, hvilkas mantalsskrifnings-ort icke kan utrönas, bekostas likaledes af Kongl. Majit och Kronan den oundvikligen nödvändiga Fattigvården, intilldess någon församling kan dertill föipligtas; så har denna §. uti förslaget blifvit bifallen af Preste-SMndet den t5 Mars, af Borgare-Ståndtt den 24 Februari och af Bonde Ståndet den 10 Mars innevarande år, hvaremot Bldderskapet och Adeln under den i5 sistnämnde månad beslutat, att ifrågavarande moment skulle erhålla följande lydelse: ”På de orter, der Gamizoner eller Kronans varf eller verkstäder äro förlagda, bör Kongl. Majit och Kreitau deltaga i Fattigvårds-afgifterne till det belopp, sorn elter billig - 6 Stals-Ulslotlets Utlåtande, IV:o 52g. heten bestämmes af Kongl. Maj:t, sedan vederbörande deröfver hörde blifvit. Rikets Ständer hafva sålunda i allmänhet godkänt den grundsats, hvarpå ofvannätnnde motioner sig stödja, eller att Fattigvården för Kronans värfvade manskap med flere dit hänförlige personer, bör af Staten bekostas, men Utskottet har icke funnit samtlige Garnisions-orters hellof af Stats-bidrag till deras Fattigvårds besörjande vara så utredt, att Utskottet kan till Rikets Ständers bepröfvande föreslå de anslags-belopp, som, för uppfyllandet af hvarje serskild stads billiga anspråk, kunna blifva erforderliga.
Discretion er «eh Arfv oden 3,516: jo3,269:16 — Bitua-XJcsketms Bit. Sammanräknade beloppet af de i Banco-Disconten primitivt bifallna och utassignerade Lån har utgjort i832. 1833. 3,147 styck. 3,35o,35o — ■— 3,126 styck. 3,363,6oo »pplysande Bilagan N:o 1 ej mindre, huru detta belopp blifvit fördeladt •mellan Hufvudstaden och de inom Banco-Discontens Låne-District belägne 17 Län, än äfven till hvilka näringar och yrken de personer hört, som af nämnde belopp åtnjutit lånebiträden. Sammanräknade summan af de vid hvarje års slut beviljade, men först under loppet af följande året utassignerade lån, hvilken summa tillförene omvexlat emellan 4 och 5oo,ooo R:dr samt ett år (i83o) utgjorde utöfver 600,000 R:dr, har deremot vid slutet af år 183a ej uppgått till mer än 326,370 Rtdr, och utgjorde vid slutet af år i833 allenast 71,910 R:dr, hvarigenom äfven det missförhållande emellan godkände lån, å ena sidan, •«h lånetillgångar, å den andra, som omförmäles uti Banco-Ulskottets, vid sisth Riksdag, under N:o 72 afgifne Betänkande, angående Banco-Discont▼erket, småningom så förbättrats, att Discont-Verket från och med senare hälften af år i832 icke behöft, under längre tid än de vanliga ferieveckorna,tillslutas för ingifvare af nya lånansökningar, och att sista lånedagen af ål' i833, endast de samma dag beviljade lån måste lemnäs oassignerade. 4 Banco-Utskottets Bet. A':o 36.
Vid afgörande af den utaf Herr Sparre, Bengt Erland, väckta och till RiddarhusUtskottets utlåtande remitterade Motion angående Stipendiers anslående till de Adelig© ynglingar, hvilka allvarligen ägna sig åt Näringarne, var Grefve Cronhjelm, Polycarpus, af serskild mening och yttrade-, Lik* med Motionairen tror visserligen jag det vara önskeligt, att de bildade SatnhällsClasseraes barn, så väl Frälse som Ofrälse*, mera än hittills, ägna sig åt de så kallade närande yrken; men jag tror icke att detta ändamål vinnes genom utdelning af stipendier. Ursprunget till Stipendier har varit, att åfr meddellösa ynglingar bereda tillfälle, att, utan hinder af knapphet i egna tillgångar, kunna Ben 3 Or t ober e. m. vid Läroverken förskaffa sig de kunskaper, sorn i framtiden skola gagna Staten eller det allmänna. Men om man abstraherar från behofvet och föreställer sig detta fullkomligen uppfyldf genom andre tillgångar, så kan jag icke finnai att stipendierne i och för sig själfve innefatta någon uppmuntran till ytterligare framsteg; ty de låna sitt värde endast af detta behof och kunna icke ställas i samma cathegorie med de distinctioner af Ordnar, Jetoner, Medailler m. ra., som det allmänna utdelar, och som hafva till ändamål, att verka på den oegennyttiga hederskänslan. Nu är förhållandet vid de så kallade närande yrken, (hvilka jag häldre ville benämna enskilde, emedan alla yrken äro närande och således äfven det allmännas eller Statens,) att ingen skicklighet deruti kan vinnas, utan practisk handläggning, att denna, 6åvida yrket eljest är lönande, och andra än lönande yrken vore orätt att uppmuntra, måste äga sitt värde och kunna uppfylla individens , mot yrket svarande behof, och stt således inga Stipendier der äro af nöden.
Jag anför detta för att visa, att de särskildta RiltsStånden, det ena efter det andra, blifvit så till sägandes arftagare af Palmstruchska Privatbankens privilegier och åligganden, och att de 4 RiksSttn, i fråga om Bankens förvaltning och vård, i sjelfva verket icke annat äro än ett Bankbolag, hvarföre ock Banken burit och ännu bär namnet Riksens St:rs Bank, icke namnet Svea Rikes Bank; börandes härvid noga märkas den väsendtliga skillnad som eger rum mellan Riksens St:r i egenskap af Banlibolag och Riksens St:r i egenskap af lagstiftande myndighet jemte Konungen. Det är i egenskap af Bankbolag som 72 § Reg:sF:n tillägger Riksens St;r de 2:ne stora och märkvärdiga privilegierne: l:o Att utan Konungens deltagande bestämma öfver Bankens förvaltning. 2:o Allena rätten, att genom Banken utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas. Den S Dec ernber. y Om Riksgälds Kontoret. Reg:sF:ns 57 g lyder sålunda: »Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, utöfvas af Riksens Sl:r vid allmän Riksdag.» Uti denna g upträder Riksens St:r såsom svenska folkets ombud i beskattningsfrågor och således äfven såsom berättigade att, utan Konungamaktens inblandning, bestämma huru Rikets gäld skall förvaltas, följaktligen äfven Reglem:tet för Riksg:sKont., som har denna förvaltning sig anförtrodd; derföre ock Reg:sF:ns 66 g stadgar: »Riksens St:rs Riksg:sKont. förfil ifver såsom hittills under Riksens St:rs styrelse, inseende och förvaltning; och då Riksens St:r åtagit sig ansvar för den Rikets gäld, Kont. ombesörjer, så komma Riksens St:r, sedan StatsUlsk. öfver Kont:s tillstånd och behof sig utlåtit, att genom särskild bevillning tillskjuta de medel, som för betalande af denna gäld till ränla och kapital, oumbärliga finnas, så att Rikets kredit varder bibehållen och vårdad.» Om Statsverket.
Ja: sjelfva den mera verldsligt lyriska och didaktiska diktning, der – liksom t. ex. Biskop Thomas – en och annan klerk ville höja sig öfver Folkvisans rymd, började på sitt entoniga rimmeri göra någon användning af den latinska kyrkosångens musikaliska skick och vexelrika versformer 9. Men denna romerska Kyrko-poesi, den skönaste art af Tempelsång som funnits alltsedan Davids tid, och hittills icke öfverträffad af någon sednare, var likafullt – och just genom sin skönhet – fastmera ett hinder, än ett befordringsmedel, för uppkomsten af en inhemsk konst. Ty oändligt lättare föll sig, att i hennes anda och ton dikta på hennes eget språk, der styrkan, majestätet, böjligheten, välljudet kommo diktaren fullbildade till mötes, än att i det då ännu så gensträfviga modersmålet söka poetiskt uttryck för sin känsla; hvadan ock månget af de qväden, som framkallades af den tidens gudstjenst, befinnes vara författadt af Svenskar. Dessutom tillhör det i alla fall Kyrkosångens natur, äfven sedan den blifvit öfverflyttad på inhemskt folks-språk, att väl kunna ingå i en nationlig konstpoesi såsom en af dess väsendtliga factorer, men ingalunda kunna ensam tillvägabringa den. Ty rätteligen är all Tempelsång sjelf endast Folksång, såsom den både äldsta och högsta af samtliga Folkvisans arter; och deraf härrör, att i hvarje konstpoetiskt tidehvarf är Hymnoch Psalm-poesien desto fullkomligare, ju mer hon förmår bibehålla sin grundegenskap. Hennes högsta möjliga konstlikhet består, framförallt, i den största möjliga enkelhet och manerets minsta möjliga enskildhet. Medvetandet härom var ej mindre klart hos den tidens katholskt-romerska kyrkosång, än det är hos nutidens protestantiskt-svenska. Också är i detta hänseende betydelsefullt, att den till Helgon upphöjde Biskopen Nicolaus Hermanni, som författat den vackra hymnen till S. Birgitta ”Rosa rorans bonitatem”, är samme man, som har på modersmålet författat folkvisan om Nunnan Elisif Eriksdotter.
Motsatsen skulle åtminstone höra till undantagen; sedan de skicklige personer, som dil i n träd t finna, alt deras förhoppningar om belöning efter förtjenst icke blifva upfyllde, så blir ock en nödvändig följd deraf att, då ledige ledamots-platser skola besättas, man måste laga de mindre skicklige kandidater, som kunna dertill sig anmäla; och jag hemställer, huruvida det kan vara lämpligt ali, sedan man i Härads - 108 Den 22 Mars. läll blifvit dömd af en fullt skicklig och erfaren man eller af tre i Rådstufvu-rätt, så skall man i den Öfre dömas af måhända mindre väl qualificerade personer, de må vara flere eller färre; så vida de icke blefve väl aflönade, är det absolut omöjligt alt fortfarande få ledamotsplatserne i Hof-rätterne besalte såsom sig borde och dä är vinsten ingen, deraf att de dömandes antal är stort. Jag instämmer nemi. fullkomligt i den åsigt, som af H. Ex. Hr Just.Statsministern blifvit framställd, att det icke är på mängden af ledamöter, sora eli oväldigt skipande af rättvisan beror, utan på den högre insigt, och den vidsträcktare erfarenhet, som hos desse ledamöter är till finnandes; är man fullt förvissad att dessa egenskaper af dem besittas, så är man ock fullt belåten med alt dömas af tre så beskaffade ledamöter. Hr Gr. Er. Sparre har yttrat, at konsequencen fordrade att ett större antal dömer i den högre inslanlien än i den lägre: härtill får jag svara, alt denna konsequence icke är iakttagen i 1734 års lag, der det heter, att Rådstufvu-rätt ej är domför, der ej fem i rätten sitta, hvaremot fyra kunna döma i Hofrätt. Icke heller är denna princip iakttagen i afseende på Hofrätt och Högsta domstolen, ty i Hof-rälten kunna de dömande vara 6, 7 eller ännu flere och i Högsta domstolen 5 eller 4.
Såsom jag vid remissen af den Kongl. Propos:n yttrat, skulle jag kunna medgifva, att skatten utskrefves efter dylik grund inom landt-kommunerna, derest först en fördelning emellan landsbyggden och städerna i detta hänseende blefve uppgjord enligt hvarderas hela bevillnings-belopp, men att nu, på sätt bär blifvit föreslaget, vältra en del af landstingsskatten från städerne på jordbruket, tror jag ej vara skäl. Inga klagomål hafva försports öfver den hittills varande fördelningen mellan stad och land, oell några motiver för ilen häri föreslagna förändringen har jag förgäfves sökt såväl i Betänk;t, som i den Kongl. Proposm. Jag fruktar således, att förslaget tillkommit till följd af ett förbiseende; och då under närv:de förhållande det icke torde vara värdt att söka åvägabringa några modifikationer deruti, tror jag intet annat vara att göra än att afslå denna punkt. Frih. Cederström, Budolf: Ehuru jag uppriktigt tillstår, att denna frågas inre beskaffenhet är mig mera i)eu 1) Juni. främmande, än åtskilliga andra, uti hvilkas utredande jag, till följd af R. o. Ad:ns mig visade förtroende att göra mig till ledamot af Ekon.-Utsk:t, deltagit, så. och då Utsk:ts förslag ej synes hafva någon försvarare på detta rum, torde det tillåtas mig att med några ord förorda detsamma. Att något förbiseende skalle falla Utsk:t till last, vågar jag besrida; tvärtom har frågan der blifvit under flere timmar med största omsorg behandlad. Det är ett faktum, att af alla våra landsting endast 6 afstyrkt den föreslagna förändringen, men deremot 16 godvilligt ingått derpå, att, om landstingsskatt blefve af nöden, den skulle utskrifvas efter de här föreslagna grunderna. Någon sådan uttäxeriug har emedlertid i allmänhet ej egt rum, i anledning deraf att landstingen haft en del af bränvinsmedlen till sin disposition.
Fordringar: Tackjerns Bergslagerna Kiksgälds-Koutoret . 1,242: 25. 7. 4i6,ooo: (Jtlånia medel: gide Hufvudlitelns Låne-räkning Utestående Kronouppbörd dem 31 December 1840, Levererad inom April 184r. För år 1839 För år 18401. och föregåenSamm*, de åren. Södermanlands Malmöhus Götheborgs Skaraborgs Nerikes Westmanlands Gefleborgs Norrbottens Metallvågarne 5,700; 5,700: S:r 2,956,674:16. 10.40,127:11. — 9QQfi«0f Levererad inom Augusti 1841: Upsala Stockholms Län Dito För år 1839 Södermanlands Östergöthlands Kronobergs Malmöhus Götheborgs Skaraborgs Nerikes Kopparbergs Gefleborgs Jemtlands Norrbottens Stockholms Adunverken 1,316:47.10. W1,316: 47.10. För 1839 och föregående Jönköpings Kronobergs Malmöhus Hallands Götheborgs Skaraborgs Westmanlands Kopparbergs — Norrbottens Alunverken 191: 37. igx: 37. — Svafvelbruken 444 — Avesta Krono-I 11- spektion , —_ 5o: —i 5o: Krigsfouden 4,58!: 32. — 4,581: 32. Förskotter: Kongl. Stockholms Götheborgs Westmanlands Dito 22,213: 27. IO. Kopparbergs Jemtlands Dito 8,676:47- 3. Westerbottens Dito Norrbottens Dito 10,985: 32. I. Sundhets-Kollegium # * p • • 4,935: 3i. 5. Gottlands Jönköpings Kronobergs Malmöhus Hallands Götheborgs Skaraborgs Westmanlands Kopparbergs — Norrbottens Förskotttr: Kongl, Räntekammaren . Upsala Läns Ränteri , Stockholms Dito Södermanlands Dito . Östergöthlands Dito . Gottlands Dito . Kalmar Dito . Blekinge Dito , Jönköpings Dito . Kronobergs Dito . Christianstads Dito . Malmöhus Dito . Hallands Dito .
Frih. af Ugglas ullalat den mening, alt denna vinst inskränkte sig till 120,000 tinder, derå rabatt blifvit erhållen. Denna beräkning är ganska riktig, för sä vida man antager att stalén irdåsle dessa medel uti ett kassaskrin och först efter de il'rågav:dc 38 åren framtog dessa 120,000 Ibaler; meri cit sådant förfaringssätt bör man väl icke skäligen kunna bos vederbörande antaga. Alltså är vinsten 120.000 thaler + den ränta, sorn linder tiden tillkommit. Ilvad slutligen beträffar den i sammanhang härmed framkastade åsigt, alt R. o. Ad. skulle, med algörandet af denna punkt, bifoga den bestämmelse, alt dylika åtgärder lör framliden icke må ifrågakomma, kan jag, lör min del, deruti icke instämma. Då det här är fråga om de nämde fullmägtiges decharge, anser jag icke lämpligt att, med anledning deraf, uttala en sådan åsigt. Den rälla tidpunkten för allåtandet af en sådan bestämmelse anser jag först inträda, när II. Sl:r uppgöra de vilkor, på hvilka ett nytt lån skall upptagas och afslutas. Jag anhåller således om afslag. Gr. Mörner: Mot det af mig framställda förslag liar hufvudsakligen blifvit erinradf, att man på sådant sätt icke skulle uttala det ogillande, som ansols nödvändigt till förnyande af enahanda lånooperation. Att fullmäglige icke för nämde hafva något bemyndigande att upptaga något lån. torde dock vara eder, Mina Hrr! nogsamt bekant. Om ett sådant bemyndigande kommer alt lemnäs fullmäglige, synes mig rätta tillfället vara inne att bestämma de vilkor, uppå hvilka man önskar alt det nya lånet skall upptagas, samt de särskilda föreskrifter, som kunna befinnas vara lämpliga alf. motverka sådana operationer, hvilka nu tyckas ådraga sig ogillande. Med milt förra anförande har jag endast önskat fästa uppmärksamheten på den ställning, uti hvilken lullmiiglige vid tillfället sig befunno. De hade den Ideligen säkra utsigten alt hvad heslut, de än fattade, så skulle de dock komma alt lör silia åtgärder ådraga sig klander.
Dock enär denna åtgärd icke synts Utskottet tillfyllestgörande, emedan, så länge fonden icke är tillräcklig, det måste inträffa, att kreditiv-sökande, hvilka helst önskade, att från t. ex. den 1 Mars begagna kreditiv, nödgas att redan derförut förskaffa sig kreditiv-rätt, för att icke helt och hållet deraf gå förlustig, har utskottet trott sig böra anmoda fullmäktige föranstalta derom, att fonden varder på flera terminer under året fördelad samt att denna fördelning verkställes på ett sätt, hvarigenom medlen ej må för längre tid blifva ränte-Iösa. Såsom inträdes-afgift skall, jemlikt samma moment, erläggas en half procent af kreditivets hela belopp, till följd hvaraf fullmäktige meddelat den föreskrift, alt ansöknings-handhngarne om kreditiv skola af nämnde afgift åtföljas. Sednast f örsamlade revisorer för granskning af Banko-diskont-verkets räken - Banko-Utskvtlet» Selänkande, R:o 24. 47 skapcr hafva ansett, att kreditiveiler inträdes-afgiftcn bör betalas fnts’t efter det kreditiv blifvit bevi.jadt, samt hemställt om en härmed öfverensstämmande förklaring af nämnde föreskrift. Då det för redovisningen af inträdes-afgifterna är af mera fördel, i händelse samma afgift, såsom na är stadgadt, åtföljer ansöknings-handliugarne, har Utskottet saknat anledning biträda denna af revisorerne gjorda framställning. Rikets högloft. Ständers sednast församlade Revisorer hafva uti 76 § af berättelsen yttrat den åsigt, att det med Kassa-kreditiv-rörelsen afsedda ändamål bättre skulle befrämjas, om det medgåfves kreditiv-tagare att, jemväl mot egenhändigt skrifvet qvitto, verkställa uttag å beviljadt Kassa-kreditiv.
Jag kan ingalunda inse, att det förslag J som Friherre Wrangels motion innefattar, bör utgöra ett föremål för pröfning, förrän i sammanhang med frågan om Sveriges handelsförhållande i allmänhet, och sedan denna fråga blifvit utvecklad och afgjord. Intill dess anser jag framställningen af detta förslag icke fullkomligen läinpelig. Hvad beträffar de olägenheter för landet, som Friherre Wrangel anmärkt skola af den betydliga tillförseln från Finland härflyta, så är det visserligen möjeligt, att dessa olägenheter existera; men huruvida det kater sig göra att, med bibehållande af liberalare gruudsattser, dem förekomma, det kan jag ef *4 Den i Martti inse. För min tiel tror jag, att hvad vi i detta fall mest håfve att beklaga oss öfver, är våra öfverdrifvit stora Tull-afgifter, hvilka verkat derhän, att Finnarne, icke numera, såsom tillförene, här tillhandla sig colonial-varor, och att sålunda den fordna bytes-handeln i det mesta upphört. I detta förhållande ligger, efter min öfvertygelse, en större orsak till Finska handelns mindre fördelagtighet, än deruti, att vårt land öfversvämmas af Finska landtmanna-producter; ibland hvilka åtminstone under de senare åren ett ganska ringa qvantum säd hitkommit, helst Spannemåls-prisen i Finland desse år varit högre än hos oss. „ Grefve Löwenhjelm: Det var ej eller min afsigt att öppna en discussion i afseende på en motion , som för första gången förekom, men , då ventilation, sådant oagtadt, derom är börjad, så begagnar jag tillfället för att fullkomligen instämma uti hvad Friherre Anckarsvärd så ganska sakkunnigt, till besvarande af Friherre Wrangels anförande, yttrat, ' ' v ' 1 Friherre Wrangel:
Men han hade sjalf flyttat dein, nar han tände ljuset, och han fann dem icke. Han svor till, reste sig upp, fann veden, trafvade den i kakelngnen och började blåsa p i den. Men alla kol från den föregående brasan voro redan slocknade, och han fick ingen eld. Dk påminde han sig att lian hade en tändsticksask i byxfickan. Han tog upp den. Den innehöll blott en enda sticka. » Nåja, sade han med ett litet kort skratt, vi f i tanda ined den högarevördiges Vaktare,. I mörkret tog lian tidningen från bordet, föll på kn8 framför kakelugnen, skrynklade ihop den och stoppade den fast och säkert mellan traden. Sh repade han eld och höll stickan under papperet. Han låg dar p&amp; knä och såg hur det började flanima. Men livad var det som stirrade emot honom ur lagorna? V a r det icke lians eget namn, var det icke röda sigill och blå stämplar? I början begrep lian det icke, och han gnodde sig förvirrad i ögonen. Men plötsligt klarnade det i hans hufvud. hålla, skrek han ursinnig, » hall du djäfvul till ' eld - Iiål1 Han ref med fingrarne i den, han sträckte sig säger jag dig - 8. upp mot bordet och tog karaffinen och slungade i lågorna, men det bar a knastrade och krasade och brann, och det röda lacket dröp pk dc hvita träden som kåda, och de svarta flagorna flögo upp i skorstenen soin små fjärilsvingar. Det hjälpte icke, lian fick nkgra svartbrända hörn af papper räddade, det var allt. Han försökte krypa fram till stolen. Men han kunde det icke. Brasan fortfor att brinna muntert ' och lustigt, med sprittande, sprakande lif, men lian låg hoprullad på golfvet som ett gammalt kladbylte. Maii brukade icke väcka pastor Viselius i prostgården. All borstning hade han undanbedt sig, och prostinnan unnade honom att ligga ostörd till långt fram på förmiddagen. Frukost kunde han få nar han behagade.