Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om deremot den 6:te punkten ensam för sig först företages, torde, i min tanke, det ej blifva fullkomlig jemnvigt emellan de olika meningarne, ty det är klart att då fråga om anslag för en viss bana förekommer samt denna fråga har en stor del af R. o. Ad. för sig, så kan det hända, att en annan del af Ståndet, som jemväl vill bevilja anslag till samma bana, icke vågar bevil ja detsamma i den fruktan, att anslag till andra banor sedermera ej anses kunna beviljas. Men all anledning till en sådan fruktan är undanröjd, om man börjar med 3:dje punkten och genomgår densamma momentvis, ty då kan man vid hvarje morn., så vida den deri föreslagna bansträckning gillas, tillika besluta om det anslag, som dertill bör beviljas. På detta sätt synes mig frågan blifva enkel och klar, på samma gång som hvarje fruktan för öfverraskning är håfven. Gr. Frölich: Jag hoppas, att så väl Hr Gr. o. Landtm, som R. o. Ad. inser, att det blifver omöjligt att utan en längre diskussion och slutlig votering afgöra frågan om Gr. af Ugg!as’s förslag. Jag hade nästan lust att fråga Gr. af Ugglas, huruvida han ej varit i okunnighet om Talmans-konklavens öfverenskommelse. Sådant är åtminstone fallet med mig och, såsom jag tror, jemväl med många andra af Ståndets medlemmar, hvarföre det ej torde förefalla underligt om vi ej anse oss nu kunna besluta i frågan. Då emedlertid Hr Cederschöld begärt frågan på bordet, kan jag ej annat än förena mig med honom och får jag, med anledning af Gr. af Ugglas’s tveksamhet om grundlagsenligheten af en sådan bordläggning, erinra, att det i allmänhet öfverensstämmer med vår Riksd:sOrdn:s anda, att ett nytt förslag icke skall kunna genast drifvas igenom, så vida någon ledamot begär detsamma på bordet. Då den nu gjorda framställningen om förändradt föredragningssätt torde vara vigtigare än man föreställer sig, hoppas jag, att Hr Gr. o. Landtm, beviljar den begärda bordläggningen och sålunda medgifver oss uppskof med dess afgörande.
Hr Rosenstjerna har i första rummet föreslagit, att inom en viss lid, vid början af hvarje riksdag, hvarje introducerad greflig, friherrlig eller adlig ätt skulle äga rättighet att insända valsedlar, antingen en för hvarje ätt, eller en särskildt för hvarje ättens medlem; hvarjemte Ilr Rosenstjerna föreslagit, att endast en röst skulle tilläggas hvarje ätt. Del är visserligen sant, att på Riddarhuset har hvarje ätt blott en röst; men vi böra taga i betraktande skillnaden emellan det förhållande, sorn då skulle inträda, och det sorn hittills ägt rum. Nu saknar, de facto, ingen medlem af detta Hus tillfälle att få representationsrätt vid riksdagen. Deremot skulle, genom det nya representationssättet, slägter, sorn bestå af en mängd medlemmar, hvar för sig betydelsefulla genom egenskaper och förmögenhet (vi hafva slägter, som besitta 600 ä 700 hemman), icke erhålla flera representanter än andra slägter, som bestå af en eller par medlemmar, ofta i knappa omständigheter, och följaktligen skulle hvar och en af dessa sednare komma alt utöfva samma inflytande inom Ståndet, som en större och betydelsefullare slägt. Della anser jag för 308 Den 11 September. min del vara oriitl. För det andra liar Hr Rosenstjerna föreslagit, att hvarje ätt inora sig skall utse en eleetor. Vi hafva mänga ätter, som äro bosatta ifrån den yttersta norra, ända till den södra delen af landet, och hvilkas medlemmar icke känna hvarandra. Jag ser ingen möjlighet, huru de skulle kunna förena sig, hval ken genom correspondence eller sammanträffande, om ett omhud eller eleetor. Lika svårt vore det alt påräkna, att hvar och en af dessa electorer skulle insända sina valsedlar. R. o. Ad. äger rättighet nu, alt genom valsedlar välja ombud vid markegångssättningar, men erfarenheten i min landsort har visat, att R. o. Adis ledamöter aldrig begagna en sådan rättighet, och jag betviflar, att R. o. Ad. äfven i delta fall skulle iakttaga densamma.
Jungfrurna der nere måste hjelpa henne, taga in henne i sitt kök och gifva henne vin och vatten, innan hon kunde gå tillbaka upp till sig. Lovis hade förstås inte haft lust att följa henne, inte ens utför trappan. Efter fallet fick gumman hålla sig inne en tid bortåt. En eftermiddag, då en af hennes bästa väninnor kom till henne, fann hon henne sittande i den gamla skinnstolen vid fönstret. I knäet hade fröken ett litet miniatyrporträtt. Det var redan så skumt, att den blickande ej kunde urskilja den målade mannens anletsdrag. Men han var klädd i uniform, det såg hon — med bred gul krage, var en skägglös man med högt uppstruken tupé och stor krokig näsa. Hans profil var ej olik frökens egen, han skulle kunna vara hennes bror. H « n började berätta, ej om sina triumfer, ej heller om sitt nuvarande lifs dagliga vedervärdigheter — utan om sin ungdom, om den tid, nu längesedan förfluten, då hon lefvat, lefvat fullt och helt. Den besökande hade ej yttrat ett ord af nyfikenhet, det var den gamlas tankar, som ville ha luft, ville kläda sig i ord. Gamla fröken Ekeberg talade med sin hesa, entoniga, svaga röst, berättade torrt och summariskt sin historia, hvilken jag här återgifver så, som hon berättade den. Hon började med att tala om sitt barndomshem i Göteborg, detta gästfria hem, der det alltid var främmande och der särskildt alla resande artister, som kommo till trakten, måste hälsa på och voro som hemma. Hon talade om syskonen och om slägtingarna — det var ett stort hushåll och en stor slägt. Men mest talade hon om sin moders halfbroder — • som varit hennes bästa vän allt från barndomen. Axel kom ofta till hennes hem, hon » red ranka » på hans knä, han var hennes första lärare i pianospelning, och hon sjöng också för honom. Alltid ville han ha henne och ingen annan med sig på sina promenader, — då tog han henne på skämt under armen och kallade henne sin lilla gumma. » Nu tror jag vi gör ' en promenad upp till fjälls », sade han efter middagskaffet — alltid till henne, aldrig till hennes systrar. Och väl komna upp till utkiksstationen: » Nu, min lilla gumma, sjunger du för mig ». Och hon sjöng.
Ut nu widare, med afseende, ej pä banco-Merkel allena, möll tillika pä Rikets och Allmänhetens med detta Werks inrättning päsyftade fördel, mev pali elighet kunna inse följderna as i sräga lag; anser banco - Utskottet nödigt , at under?»ka, ej 224 i-?"' mindre den grundwal, hwaruppä Swerige6 Rikes Landus, genast i desi första början bliftoit anl.rggd, än de werkmngar, som af samma grundförfattningars efterlefnad under en tid af iza är, finnas wara ästadkvinna, samt fiuteligen, hwad af en nu förefiagen bufwudsakelig förändring derutinnan kan wara, ä ena sidan at förmoda, eller ä andra sidan at befara? Allt ifrån karwo - Werkets första inrättning, har den grundsattfen warit oryggelig, at desi Skuld, Fordran och Capital, skulle endast af wisia bertil utsedda och derom anförtrodda Personer kannas: at allt hwad inom samma Personer, Werket angående, förelöper, samt antingen för Werkets säkerhet eller til desi nytta, tyst wara bör, doldt och hemligt hålles: och at jämwäl privata Personers, hos kalr^uen ägande fordran eller til Lancken häftande skulo, icke utan deras eget samtycke fär för andra uppenbaras. En grundsatts, efter Utskottets öfwertygelfe, oumgängelig för et Penninge-Werk, som blott igenom upläning af andras medel för ringare, samt ater utlåning til högre ränta, jämte egen Lreäit, borde samla desi första fond och winna widare förkofran, til bade eget sjelfbestånd , och til beit fördel för Riket i gemen, samt hwarje Inbyggare i synnerhet, som med et dylikt Werks inrättning warit päfyftad.
Då jag uti milt förra yttrande lillkännagaf, att jag icke yrkade återremiss, vore det högst oriktigt att uptaga R. o. Adts lid med diskussion öfver en principfråga, hvartill ett ytterligare ordande öfver denna fråga skulle leda. Jag vill blott med några få ord tillkännagifva, alt jag genom framställandet af min motion ingalunda åsyftat, att klandra del sätt, hvarpå Fullmtge i RiksgtsKont. i denna fråga förfarit, utan endast önskat, att delta måtte på ett annat sätt försiggå. Derjemte anhåller jag, att få uptaga Gr. Lagerbjelkes uttryck, att om del funnes en allmän handel med ifrågavartde obligationer, så skulle Fullmtge kuDnat hafva köpt dem. Men det är just felet, att en sådan handel icke kunnat upstå i vårt land, och huru i all verlden skall den kunna åstadkommas, med mindre, än att den auktoritet, sorn är närmast dertill, löper risken af en eller ett par proc:s fall? ilvad åter beträffar de å utländskt språk skrifne och i fremmande mynt ställde obligationer, vill jag fästa upmärksamheten deruppå, alt jag föreslagit, att om Fullmtge inköpte sådana obligationer, skulle det åligga hypotheksföreningarne att utbyta dem emot obligationer, skrifne på Svenska språket och ställde i vårt mynt. Således har derutinnan icke legat något binder. förevartde Utlåt, blef uppå härefter framställd propos. bifallet. Föredrogs ånyo StatsUlskts den 23 och 25 dennes på bordet lagda Utlåt. JVs 293, ang:de gjord framställning om ett kreditivs afsätlande för upköp eller belåning af Svensk spanmål. 34 2 Den 27 September f. m Frih. Raab, Adam Christian: Äfven denna min motion har rönt samma öde, som den föreg:de, oell jag ber blott alt fä säga uägra ord vid dess likbegängelse.
Niddnstepct och Adeln icke bcsiuter om en staga af dcn största cch mest allmänna wigk, endast såsom den har rättighet ak I27L c,'.-" ?!"» bcsinra, utan at den häldre lämpar sin rättighet efter fordringen as dec Allmännas wäl. Dä kan en annan grund upkomma för wilkoren af Bewillningen, än blotta rairigheren: denna grund, är sakeus Natur» Ac al! Bewiilning har sin anledning as behofwet: at dettas uphörande rustakar al! BiwillnlngS gräns: sadan är sakens Natur. Riksens Ständer, som erkänna sina garantisförbindelser, som känna bchssmen kil deras upfyllaude, känna dock icke den tid, da detta behof, da desis förbindelser kunna uphöra. Hwmföre da j förtid inskränka Vewillnings-Derminsn, för at sedan äcer bemillsa? Man kan smara: för at jani,ika, för at mindska densamma, dä behoswet asrager. Delta är billigt. Men Konungen har ej längesedan uti Högloft. Hemliga Utstokttt täcktö förklara, och detta förklarande har äsiven dliswit klena mcddeladc: ''Atom ''Riksens Ständer updraga sina Fullmägtiga osmer ''6,neaoch Riksga ds werken, at i underdånighet "föreslå jamnknjngar och förmindstning, Kongl. Majit "med Nådigt »välbehag uptager en sadan utwäg, at ge» ''nast lindra, der bördan härdast eller obilligt trycker, ''utan at den a någon annan flyttas eller förhöjas ''kan". Wida lättare more jämnkningar och mindst'- rung pä detta färt ar werkställa, an pä något annat, emedan de grad.wis kunna siks »astan hwarje är, hwrlket med Ständerö msäisrs åtgärd aldrig kan tvinnas, ty Ständer knnna wisierligen icke alla ar församlas. Jag föreställer mig för lifligt Högloft.
Om icke dels i den afsigt alt undanhålla Allmänheten den ögonsten» - Den 2o Februari!. 893 ffenliqa kunskap som af hwar man bör agas att Staten tili sitt underhäll betalar 9 a 7 dubbelt mera, än det i Ziffran later, och dels för att i mörker inswepa och förwiila den S artstytdige, som för att fä en uträkning öfwer sina ärliga sty digheters mängd mäste tillita personer, hwilka deras gjordt elt serskilt studium, hwilkek äfwen ofta fordrar en männistaS hela lifstid. Destutom hwilka betydliga utgifter finnas icke uti den Ordinaire Staren utelemnade? Cxempelwis will jag anföra Clericiets friheter af indelte oförwandlade Räntor och Kronotionde, Utgörande i förra fallet ungefär 15,000 R:dr, hwilka i anseende till MarkegängS pris säkerligen kunna sex ekler fem dubblas, och i det sednare minst 20,020 Tunnor Spannemal, hwilka utgifter bemalte Stat af det allmänna ärligen indrager, utom de Lönings-förmäner i Tertial och Oiwicktionde samt Likstol, som eften Lag och äberopade Privilegier densamma tillkommer. Om det nu gifwes en wist proportion emellan närande och tärande Medlemmar riri ett samhälle, hwars öfwerstridande lagarne böra söka art förekomma, och om af Nils Statens ärliga framställning en sadan proportion endast och allenast stall rigllgt kunna bedömmas, sä will det blifwa ovilkorligen nödigt, att hwar enda starf, som af Medborgaren beralas till Samfundets hela East» rigtigt uplecknas och att Statens alla werkeliga behof i sammanhang dermed äga den publicitet, att de af. hwar Man kunna beLömmaS. En 8A4 Den 20 Zebruam
Majus eget Höga skärskådande de således inkommande Förslag, dock med lika underdånig anhållan, att Eder Kongl. Maj:t öfver dém täcktes infordra samtliga Dom-Kapitlens underdåniga Utlåtanden innan Eder Kongl. Maj‘t deröfver i Nåder fattar något afe görande Beslut. Biksens Ständer framhärda &e. N:r 207. Uppläst och godkänd hos Ridd. och Ad. d. 20 Juni 1818. Prest-Ståndet d. 20 Borgare-StSndet d. 20 — Bonde-Slåndet d, 22 — jRiksens Ständers underdåniga Skrifvelse angående Skånska Roteringen.
Denna motion disenterades på afdelningen, och resultatet, deraf var det beslut, att § skulle så förändras, ali öppna bref skulle bibehålla den i § stadgade bevillning, men att deremot fullmakter, som medförde tjensleskyldighet borde va - 100 Den 4 December e. rn. ra ifrån bevillning befriade. Della på afdelningen fallade beslut blef af Ulsk. underkänd t oell § erhöll dess ntivar. skick. Jag erkänner visserligen, att det vore mest principcnligl att, pä salt jag äfven yrkade, upphäfva § på de skäl, som Frih. Palmstjerna och flera andra talare för denna mening hafva anfört. Men dä man med säkerhet kan beräkna, alt della icke skall lyckas, enär två Stånd redan lära hafva beslut it alt bibehålla § ulan förändring, och det tredje Ståndet, PresleSt., liar anlagit den förändring i §, som pä afdelningen föreslogs; så tror jag att mangér rättare lili att åsidosätta hvad som vore mest önskvärd! och med Ståndets värdighet mest förenligt, för alt åtminstone vinna något ändamål. Man kan ifrån det steg, som Ståndet nu tager, sedan vid en annan riksdag komma till det mest radikala, nemi. att upphäfva hela denna §. Jag anser fullkomligt talande skäl vara anförde för antagande af den redaction, hvilken PresleSt. genom sitt beslut har gillat, och deruti får äfven jag för min del instämma. Ilr von Hartmansdorff: Då jag förra gängen hade ordet glömde jag bemöta en invändning, som förut var gjord, nemi. den alt K. M. flere gånger tillåtit detta stadgandes inföiande i bevilln. förordn., och alt följaktligen ingenting deremot 1111 vidare vore att erinra, ulan att man borde lala förblifva vid hvad förut stadgadt varit, endast med den jemkning, som nu är föreslagen. Deremot får jag anmärka, att K. M. ingalunda lemnat någon tillåtelse, ty bevilln.författn. utfärdas, såsom hvar man vet, af 11. St.
Erfarenheten hade likväl sedermera ådagalagt ett ifrån förenämnda beräkningar i så måtto afvikande förhållande, att Finans-departements-expeditionens diarii-nummer i det närmaste motsvarat den för förra Handelsoch Finans-expeditionen, och att öfverhufvud göromålen vid Finansdepartementets expedition, i följd af de dit hörande kameral-ärendenas mera invecklade oell vidlyftiga beskaffenhet, tagit i anspråk fullt ut lika om ej större arbetskraft, än Bih. till R. St. Brot. 1847 Sf 1848. 4 Sami. 1 Afd. 27 Haft. I 2 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 91. den, som erfordrats för handläggningen af de frågor, hvilka tillförene inbegripits under benämningen handelsoch finans-ärenden. Med afseende å olägenheterna af detta missförhållande, hvilka till en tid kunnat i någon mån afhjelpas derigenom, att en af protokolls-sekreterarelönerna varit ställd till departements-chefens disposition, och sålunda kunnat emellan flera fördelas, hade det slutligen funnits nödigt att, för befordrande af göromålens behöriga gång inom expeditionen, årligen anvisa en serskild summa å hufvudtitelns besparingar att till arfvoden disponeras; men då denna utväg att bereda ökadt arbetsbiträde måste i längden anses mindre lämplig, utom det att hinder för dess begagnande kunde uppstå i följd af besparingarnes tillfälliga beskaffenhet, har Kongl. Majit, med afseende jemväl å angelägenheten deraf att, utöfver det aflöningsbelopp, som utginge i bestämda löner, funnes någon vid vissa tjenster och deras innehafvare ej fästad tillgång, hvarigenom serskild uppmuntran kunde gifvas åt flit och duglighet, samt godtgörelse meddelas för den ökade ansträngning, som för göromålens skötande vid vissa tillfällen måste tagas i anspråk, föreslagit, att å Finans-departements-expeditionens stat måtte uppföras ett tillökt anslag af 1,200 r:dr, för att, emot redovisning genom departements-chefen, till befordrandet af göromålens behöriga gång, på lämpligt sätt användas.
Ingen har begärt, att bevillningen skall hell 'och hållet uphöra, utan endast att man må åstadkomma någon lindring uti densamma och då hela bevillningen utgör 4 sk.91 rst. prSkU, synes, alt nedsättning uti bevillningen har en ännu obetydligare inverkan på tillverkningspriset än uphäfvande af hammarskatten. Denna nedsättning i bevillningen är dock icke annat än ett palliativ. Jag anhåller vid detta tillfälle, att få upläsa ett anförande af Hr Assessor Lagerhjelm, som af sjukdom är hindrad att vara närvande, och hvars stora förljenster om vår jernhandtering äro allmänt kända. Det lyder sålunda: ”Utsk. har samvetsgrant behandlat Hr Wserns motion, men ansett betänkligt att fullkomligt befria stångjernssmidel från ordinarie skatt. Det är denna betänklighet jag vill söka att häfva”. ”Betraktom jern-konjunkturen under den tid då hammarskatten först ålades och ända intill början af innevande århundrade. Svenska jernet var en nödvändighets-artikel på verldens marknad, hvarest tillförseln knap! motsvarade behofvet och varan kommenderade ett ganska högt pris. Hammarskatten var ettsätt att erhålla Stats-intrad, och näringen bar den med lätthet t. I början af detta århundrade och ända till år 1808, betalades Svenska jernet med 10 R.-dr Hamburger B:co eller circa 40 R:dr rgds; men då Sverige indrogs i continental-krigens hvimmel, hopade sig vårt jern på vågarna, priset föll under halfparten och har sedermera aldrig upnått sin förra höjd. Nu var det slut med smidet susom en lönande handtering; det fortfor dock och fortfar ännu, såsom ett praktiskt sätt alt förvandla dagsverken, hö (d. v. s. körsselstyrka), malm, kol och spannemål i penningar. Denna sanning blir klar för hvar och en, som tager kännedom af verkliga förhållandet: och undantag finnas blott för en eller annan malm af utmärkt förträfflighet. Verkliga förhållandet i allmänhet inhämtas dock icke genom att beräkna tillverkningspriset vid en enda lokal, man måste skänka sin upmärksamhet åt näringens tillstånd i det hela för att klart inse sanningen af hvad jag nu vördsamt anfört.
Jag tror ej, att min kärlek till dig blir sämre därigenom, att jag bryr mig om andra också. Om jag så hade ett bestämdt arbete om dagarna och dessutom hjälpte mamma och syskonen lite mera och försökte sprida så mycken glädje och trefnad omkring mig som möjligt, så skulle bestämdt denna väntans tid förkortas betydligt — för mig åtminstone. » » Ja, för dig, det tror jag nog, » inföll Georg med en viss bitterhet i tonen. » Men hvad har jag för glädje af alla dessa sköna föresatser? Icke komma de att förkorta väntetiden för mig. » » Jo, på sätt och vis, » fortsatte Elin. » För det första behöfva vi väl icke försmå den lilla inkomst min undervisning kan inbringa mig. Den kan ju alltid lämna ett litet bidrag till vår bosättning. Och så tror jag, att jag blir en nöjdare och älskvärdare fästmö, när vi träffas om kvällarna efter väl förrättadt arbete, än jag kan vara, då jag försöker fördrifva tiden bäst jag kan i afvaktan på den öfversvinneliga lycka, som hägrar i ett aflägset fjärran. Om du nu också kunde fatta något intresse för dina medmänniskor, vore det än bara för en enda — utom mig naturligtvis — så hade vi alltid något nytt och intressant att berätta för hvarandra, och det blefve icke jämt och ständigt ' jag och du ' och ' du och jag '. » » Hvar skall jag då leta upp denna märkvärdiga människa, som jag skall intressera mig för? Skall jag gå ut med en lykta liksom Diogenes för att snoka upp föremålet ... Du behöfver icke kasta en så förebrående blick på mig, Elin lilla. Tro icke, att jag inte alls kan förstå dina tankar; jag menar bara, att det är jämförelsevis lätt för dig, som har föräldrar och syskon och hjälpgummor att ösa din älskvärdhet öfver, medan jag, under de stunder jag icke är här, blott är hänvisad till kontoret och till mitt ungkarlsrum, som visserligen, tack vare dina flitiga händer, är prydligare än de flestas. Men dystert är det i alla fall att sitta där så ensam, när man Jcunde ha det så helt annorlunda. Om du åtminstone någon gång kunde komma och hälsa på mig! Men det går väl inte an? » tillade han med en granskande blick.
I Venus ' lilla parti debuterade med öfverraskande godt resultat fröken Gerda Peterson. Hederspriset för aftonen tillkommer dock hr Lundgvist, hvilken i Wolframs parti har en af sina allra bästa uppgifter. Hr Sellergren som landtgrefven förtjänar ock att framhållas. Ofriga rollinnehafvare gjorde sitt bästa. En förändring hade vidtagits i första aktens Venusbergs scen, hvilken tillökats med en balett och prydts med nya dekorationer. Operan gick i sin helhet mycket bra under hr Hallens anförande. Salongen var fullsatt till sista plats af en lifligt intresserad publik. K. D r a m a t i s k a t e a t e r n s senaste program gjorde föga lycka, o c h vi kunna så mycket hellre fatta oss i korthet om detsamma, s o m det redan torde vara för alltid begrafvet i glömskans natt, när detta n:r kommer våra läsarinnor till hända. Den engelska pjäsen » Strejken i Arlingford » rörde sig, som namnet antyder, o m ett högst modernt tema, men detta var så gammalmodigt o c h långtrådigt behandladt, att hvarken fru Fahlmans eller hr Hillbergs nobla konst i ett par af hufvudrollerna förmådde rädda det. Efterpjäsen, en tysk enaktare: » Första middagen » af en hr Görlitz, täflade värdigt med föregångaren i intresselöshet o c h banalitet. Hr Personne. och fröken Soanströtn hade här det otacksamma uppdraget att sauvera de klena apparancerna o c h gjorde visserligen hvad göras kunde. Hela programmet var emellertid allt för mycket under teaterns värdighet. Frid öfver dess minne 1 Professor I v a r Hallströms konsert hade i lördags så godt s o m till sista plats fyllt Musikaliska akademiens stora sal med en finfin publik, bland hvilken märktes konungen o c h prins Karl, hvilka tagit plats närmast estraden, samt hertiginnan af Dalarne. Programmet upptog tvänne nummer, nämligen » Skaldens hämnd » (ny) o c h » Blommornas undran », senast uppförd för fem år sedan. Af dessa båda kompositioner står nog den sistnämnda främst i musikaliskt värde.