Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättighet att genom besvär draga soknestämmas beslut under högre myndighets profning, ej mindre i de fall, der klaganden, i sin egenskap af kommunens medlem, till grund för besvären lagger och söker utreda det påstående, att beslutet antingen i allmänhet träder bans lagliga rätt för nära, eller förnekar honom hvad han anser lagenligt böra sig tillkomma, utan ock i de fall, der han eljest vill söka visa, alt det är ej nyttigt och ändamålsenligt, har, såsom lagstiftningen derom nu är affatlad, hittills ansetts vara ovilkorlig, och den högre myndigheten har på samma grund ansett sig lagligen befogad, om ock denna befogenhet blifvit med måtta och hejd begagnad, att äfven i det sednare fallet efter pröfning ändra beslutet och föreskrifva hvad göras borde. Om än en sådan föreskrift i de liesta fall sökt sitt stöd i någon Förordnings bokstaf eller anda, så liar dock exempel ej heller saknats derpå, att stödet blifvit funnet i den pröfvandes förmenta bättre godtfinnande; men genom en sådan uppfattning af kommunens subordination under den högre pröfva ndc myndigheten, har dess sjelfverksamhet, äfven i de fall, der denna är fullt befogad, i betydlig mån blifvit underkänd. Att upphäfva ett af kommunen inom omfånget af dess sjelfverksamhet lättadt beslut, är ett; att föreskrifva hvad istället borde göras, ett annat. För det förra kan finnas skäl; för det sednare finnes intet antagligt skäl. Kommunen såsom personlighet kan, likasom en enskild person, i vissa fall förhindras att till verkställighet bringa sina beslut, men hon bör lika litet sorn den enskilde kunna tvingas att i stället göra något annat. Man bör nemligen här noga skilja emellan det förhållande, der kommunen sakenligt eger handla med frihet och således göra eller låta, och det, der lion till följd af en 'vederbörligen af regeringsmagten utfärdad allmän föreskrift är förpiigtad att vidtaga en åtgärd. Gör hon sig i detta afseende skyldig till försumlighet eller oriktig verkställighet, bör hon af dem, det vederbör, kunna erinras derom och förmås til! fullgörande af hvad henne åligger, likaväl om inga besvär ingått, sorn om väckelsen från sådana kommit.
Men se icke åt någon annan mansperson med så mycket som ett fjerdedels mildt ögonkast, ty då har du spillt menniskolif. Ingen får lefva, som frestat dig till sådant bedrägeri mot din sannfärdige ende vän, som skall hålla dig som en prinsessa.’* Guri log, öfvervunnen. ”Men har du papper, Jörgen, så att vi få lysa riktigt? Jag vet ju aldrig en gång hvar du var hemma från början.” ”Hvar jag var hemma från början kan jag icke säga sjelf en gång, och lik godt är det, när du vet hvar jag nu är. Papper har jag som duga. Den prest, som icke vill lysa på dem, han kan akta sig att han icke får kortare väg till himmelriket än han räknat på.” ”Tala icke så syndigt, Jörgen! Jag säger rena sanningen, då jag tillstår att jag ibland är rädd för dig. Men ändå är det liksom du vore ormtjusarn.” ”Nå, det kan jag också vara i nödfall”, menade Jörgen under ett högt klingande skratt, ”men helst tjusar jag dufvor, och dig skall jag bära på min högra hand.” Och Guri var tjusad och afvaktade under ängslig hjertklappning hvad husbonden skulle säga. Festen. På torsdagen kom köpmannen från Strömstad, och på söndagen skulle det, till bevis på hans belåtenhet med folket och göromålen, bli festgille på stranden med spel och lekar, dans och spisning. En af de ofantliga utbodarne var utröjd och klädd med löf och knippor af tjärblomster, hvilkas röda hufvuden bildade den grannaste garnering på den gröna väggen. Hela holmen lyste dessutom af röda tjärblomster, hvilka voro nästan de enda rosor, som vårdade sig om att skänka de fattiga klipporna lyxen af sin tillvaro.
Rdr upptages till en hel, men hvad, som icke dertill uppgår, ej beräknas, — utgör den löneeller anslags-ersätlning, som i stället för indelningen, då den indrages, kommer att utgå, intilldess, hvad lönerne beträffar, annan reglering kan komma att ega rum, och hvilket ersättningsbelopp anmärkes i Staten för det Län, hvarest indelningarne äro anvisade; c) att de embetsoch tjenstemän, hvilka, enligt fullmagter, eller constitutorial, der endast sådane i stället för fullmagter utfärdas, för närvarande innehafva indelta löner, ega, atl efter eget val, antingen vid dessa löner, så länge de tjensterne innehafva, bibehållas, eller ock ifrån och med år 1846, derför åtnjuta contant ersättning, beräknad såsom i föregående mom. säges, hvilken ersättning, lika med andra löner, quartaliter utbetalas från vederbörande Landt-Ränleri. Börande deremot alla indelta löner, som nu äro eller framgent blifva lediga, ovillkorligen indragas, samt de personer, hvilka till tjensterne utnämnas, lills vidare och intilldess definitiv lönereglering tillvägabringa», njuta contant aflöning, att utgå, på sätt och efter de grunder, här ofvan omförmäla»; d) att sådane kronans indelta räntor och krono-tionde, hvilka äro till inrättningar, fromma stiftelser eller för andra behof anordnade, utan att vara serskilt till vissa löntagare af staten anvisade, och hvarunder således icke begripas räntor af dylika inrättningars egna fastigheter, eller de, som i öfrigt innehafvas under lull egande-rätt, indragas med 1846 års slut, hvarefter vederbörande från och med 1847, på sätt i mom. b. omförmäles, derför erhålla ersättning medelst contanta i jemna Riksdaler-tal bestämda anslag, motsvarande räntornes och krono-tiondens inedel-belopp under då sistförflutna 10 år, hvilka anslag oförändrade utgå under 5 år och sedermera allt framgent bestämmas för 5 år i sender, efter medium af då sednast tilländalupna 10 årens markegång.
I sådant afseende, och ehuru någon tillgång för förvandling af motsvarande del utaf Kapital-Öfverskottet eller Grundfonden till Obligationer icke blifvit beräknad vid bestämmandet af Sedelstockens maximum; anmodades uti skrifvelse Herrar Fullmäktige i Riksgälds-Kontoret, att för Banko-Fullmäktige tillkännagifva om och när någon försäljning kunde ifrågakomma af de Obligationer, Kontoret innehade; men innan för uämnde Kontor behofvet inträdde att realisera berörde Obligationer, fingo Fullmäktige, för Bankens räkning, inköpa: Arméens Accords-Amorteringsfonds-Obligationer å 100,000: Skånska Hypotheks-Föreningens d:o å 50,000: samt Östgötha Ifypotheks-Förenings d:o å 300,000: så att Banken vid 1845 års slut, oansedt den då skedda vanliga 'årsafbetalningen med 88,000 Rdr å Riksgälds-Kontorets Obligationer, egde uti räntebärande papper ett sammanräknadt belopp af 4,607,000 Rdr. 36 Berättelse af Banko-Fullmäktige. Genom de under år 1846 hos dels Riksgälds-Kontoret och dels Obligationsutgifvarne verkställde uppköp, uppbringades förrådet af omförmälde papper till 5,589,400 R:dr nemligen: Riksgälds-Kontorets löpande förbindelser för återstoden af Rankens fordran för län till 1808—1809 årens krigskostnader . 5,344,000: Arméens Accords Amorteringsfonds Obligationer 1,395,400: Skånska HypotbeksFöreningens Obligationer 550,000: Östgötha Hvpotheks-Förenings dito 500,000: — *— 5,589,400:
Jag får till alla delar förena mig med Hrr Cederschjöld och Gripenstedt samt derjemte tillägga, att jag så mycket mera tillstyrker antagandet af 2 mom. 5 § af LagUtsk:s förevar, betänk., som, efler min förmening, delta lagstadgande redan finnes i 106 § Reg.Fk; enär nemi. i denna§ först omtalats de fall, då Statsrådets ledamöter kunna ställas under Riksrätt, heter det sedermera: ”domme dem Riksrätten efter allmän lag och den särskilda författning. _ 0 1 t sorn till bestämmande af sadant ansvar utaf Konungen och 11. St. fastställd varder.” Då nu mig veterligen uti gällande lag icke finues något annat stadgande, som är tillämpligt uti det fall, hvarom fråga nu är, än just det uti 2 mom. af 5 § ansvarighetslagen, sådan den nu blifvit föreslagen, citerade 1 cap. 12 § Rätteg.b:n; så tillstyrker jag på det högsta den af LagUlsk. föreslagna förändringen. Hr Rosenblad, Bernh.: Hr Cederschjölds, Rob. Theophr, yttrande har gifvit mig anledn. att finna, huru visligt R. o. Ad. handlade, då R. o. Ad. afslog det förslag, som sistl. riksdags Const.Utsk. för R. St. vid denna riksdag till antagande framlagt, innefattande att bland Statsrådets i 9 § Reg.F. omnämnde skyldigheter äfven skulle inflyta den, att dä ”Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets grundlag eller allmän lag, eller llikets sannskyldiga nytta, åligge det då Statsrådets ledamöter att krafliga föreställningar deremot göra.”
Bih, till R, Den införselstull af 6 R:dr per Sk®, Utskottet föreslagit å Hamp-Blår, hafva Irenne Stånd bifallit; men som Borgare-Ståndet nedsatt denna tull-afgift till i R:dr per Sk®, kommer, i fall della beslut vidblifves, omröstning att ega rum efter en så lydande proposition: 22:0. Den, som, lika med Utskottet, anser, att Blår: Hampbör beläggas med en införsels-afgift af 6 R:dr per Sk®, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, bestämmes införselstullen å Hamp-Blår till 2 R:dr Sk®. Likaledes hafva trenne Riks-Stånd godkänt den af Utskottet å linblår antagna införsels-tull 10 R:dr per Sk®, men Borgare-Ståndet ansett sagde tuli böra bestämmas till 5 R:dr Sk®; och kommer, såvida icke eller sistnämnde beslut frånträdes, votering att anställas sålunda: 23:o. Den, som gillar den af Utskottet till 10 R:dr per Sk® föreslagne införsels-tull å Lin-Blår, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, blir införsels-afgiften å Lin-Blår bestämd lill 5 R:dr för Sk® Utskollet har hemställt och trenne Stånd bifallit, att förslitne och obrukbare Bokstafsslämplar, eller stilskrot borde beläggas med g r:st inoch 4 r:st utförsels-tull per ®; men Ridderskapet och Adeln har deremot beslutat, att införsels-tullen borde höjas till 1 sk. ® och utförseln icke behäftas med någon afgift. Då samma grunder icke äro gällande för bestämmandet af införsels-, som af ulförsels-afgifter, torde, i händelse Ridderskapet och Adeln icke frånträder sitt beslut, votering böra ega rum öfver hvardera serskildt, nemligen: '.
Likasom bestämmandet af denna stambanas dragande åt Salens strand, otvifvelaktigt skett, med afseende på möjligheten att hit anknyta en vigtig kommunikationslinie genom förenämnda delar af Kronoborgs län; så öfvertygar ock en enda blick på kartan derom, att i fall en kommuniktionsled för samma trakter och de angränsande i Blekinge kan, med Alfvesta och Carlshamn till ändpunkter, åstadkommas, så är det hutvudsakligaste vunnet af det ändamål, för hvilket Rikets Ständer vid nyssberörda riksdag beviljade understöd och lån af statsmedel. Då jag nu går att påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet på denna angelägenhet, bör jag icke underlåta att genast bemöta den enda anmärkning af vigt jag väntar att få höra, nemligen att mitt förslag bort underställas Kongl. Maj:ts pröfning och bana sig väg till Rikets Ständer genom en Kongl. Proposition. I detta hänseende erinrar jag då, att, på sätt jag ofvan nämndt, Kongl. Maj:t redan, genom dess nådiga framställning till 1856 års Ständer, i allt hvad som uti mitt förslag utgör hufvudsak, gifvit. det äskade vittnesbördet om ifrågavarande företags vigt och behöflighet samt om befogenheten af anspråket på Statens mellankomst till detsammas understödjande; och att det endast är i fråga om den sedermera vidtagna förändringen i planen, som ett dylikt vittnesbörd saknas, hvilket ej heller skulle blifvit händelsen, derest sednast anställda lokalundersökningar, de der utförts af Chefen i södra vägoch vattenbyggnadsdistriktet, A. Remmer, hunnit fullbordas så tidigt innan riksdagens början, att underdånig framställning i ämnet till Kongl. Maj:t kunnat medhinnas.
Jag tror derföre med Herr Hjerta det bästa vara, att hänskjuta dessa måls afgörande i sista instancen till Fullmägtige i RiksgäldsContoiret eller Ranken. Jag inser ingen menlig verkan deraf, om KammarRätten bibehålles vid rättigheten att göra alla möjliga anmärkningar vid debiteringen och uppbörden. Men att tillåta den att tillämpa författningarne] tvärtemot alla Auctoriteters åsigter, är orätt och både kan och bör förekommas genom fästadt afseende på Grefve Spens motion. Jag anhåller derföre om återremiss. Herr Hjerta: Jag får bedja Ridderskapet och Adeln om ursägt, ifall jag ej rigtigt kunnat utföra den åsigt af saken jag sökt göra gällande; men jag liar hela dagen varit så illamående och är det ännu i denna stund, att jag fruktar jag illa uttryckt min mening. Herr von Hartmansdorff måste likväl orätt hafva fattat mine uttryck, om han trott, att jag föreslagit, det klagomålen öfver BevillningsTaxeringarne först skulle passera något Kronans Verk, innan do 348 Den 3o Mars e. m. ltoratno till Rikets Ständers Verk. Jag har endast yrkat, att om någon finner sig befogad till klagomål öfver PröfningsComitteen, skulle den klagande i stället att gå till KammarRätten, vända sig till Fullmägtige i RiksgäldsContoiret, eller, på sätt Grefve Horu föreslagit, inlemua sina besvär till Justitieombudsmannen, för att af honom lemnäs lill Fullmägtiges i RiksgäldsContoiret pröfning. Då kan ingen fråga uppstå, att sådane mål någonsin skulle behandlas af Kronans Verk, enär Pröfningsoch TaxeringsComitteerne äfven äro sammansatte af Rikets Ständers Deputerade. Herr Nordenancker bar väl sagt, att det aldrig skulle kunna hända, att ett Län taxerades under minimivärdet. Jag tror likväl icke, att det förhåller sig så, emedan Kronans Ombud vid TaxeringsComitteerna icke kunna känna resultatet af hela Länets, och Landshöfdingen, eller bans Ombud vid PröfningsComitteen, kunde misstaga sig, så att Kronans rätt icke behörigen bevakades.
Då jag å ena sidan yrkat, att rörelsecapitalets förökning utöfver det nuvar. beloppet borde endast genom silfverinvexling verkställas och sålunda i naturlig väg komma näringarna till godo, har jag å andra sidan alltid bestridt strypningsprincipen, såsom för vår svaga industri högst vådlig, och jag har ansett, att det nuvar. rörelsecapitalet borde äfven med någon uppoffring åt näringarna bevaras. Jag biträdde förslaget om en viss minimisummas bestämmande, emedan jag ansåg indragningen derigenom aflägsnas, och jag röstade för Frih. Kantzous redactionsförslag, emedan jag ansåg detsamma stå i öfverensstämmelse med denna min önskan. Utan afseende på det föregående beslutet, och hvad som här blifvit för näringarna yttrat, har nu 11. o. Ad:s majoritet beslutat, att aldrig någon sedel får utgifvas, så snart ^-proportionen derigenom öfverskrides, och strypningen synes således närmare, än Utsk. ens vågat föreslå. Frih. Rantzou var i min tanka mera liberal, då han åtminstone medgaf fortsatt metallbelåning och silfverinvexling. Då jag sålunda tror mig hafva förklarat min åsigt, bör jag dock öppet erkänna, att jag vid närmare granskning af Frih. Kantzous förslag funnit, att äfven detta ägde sina brister och illa öfverensstämde med den mening, som jag ansåg dermed skola uttryckas. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Jag instämmer med Den 28 Juli e. m. 307 Ilr Dalman deruti, att tillägget i utte punkten: "förrän ett år förflutit från Bankens öppnande till utvexling af silfver," är fullkomligt oriktigt. Det ar också omotiveradt, icke ens omnämndt i det raisonnerande betänk, och således oformligt, enär dymedelst uti resutnden blifvit upptaget, hvad som icke linnes i sjelfva betänk., på hvilket de särskilda föreskrifterna borde grunda sig. Jag yrkar således, att detta tillägg må uteslutas ur den blifvande propos:n.
På dessa skäl hade jag väntat det Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att med den ringa summan af 200 R:dr B:ko afhjelpa ett erkändt och vigtigt behof för befrämjandet af undervisningen vid ett af Rikets allmänna Läroverk. Hvad åter beträffar den sednare delen af de begge motionerne, så anhåller jag alt få fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på följande förhållanden. Sedan ifrågavarande lektion i Naluralhistorien genom enskild persons frikostighet inrättats, anslogs af Biskop Serenius 30 tunnor spanmål, deraf IS tunnor bestämdes såsom lönetiliökning åt nämnde Lärare i Naturalhistorien, samt IS tunnor åt den person, som hade vården af Domkyrkans och Gymnasiets Bibliotheker. Denna vård blef då tillika uppdragen åt Lektorn i Naturalhistorien, som sedermera ock fortfarande varit Bibliothekarie, och tillika vårdare af öfrige Gymnasiets dyrbara samlingar. Men vid den lönereglering, som genom 1849 års öfvergångsstat bestämdes, intogs icke blott de IS tunnor spanmål, som voro af Biskop Serenius till Lektorn i Naturalhistorien såsom lönetiliökning anslagne, utan äfven de öfrige IS tunnor spanmål, som voro för annat ändamål afsedde, eller arfvode åt samma Lektor såsom Bibliothekarie. 1 min motion har jag begärt anslag af 200 R:dr B:ko, motsvarande ungefärligen nämnde 30 tunnor spanmål; men hvad åtminstone i alla händelser Rikets Ständer icke borde tveka att, på grund af ej blott billighet utan äfven rättvisa, anvisa såsom ersättning till bemälde Lektor, är ett belopp af 100 R:dr B:ko, omkring motsvarande värdet af sistberörda IS tunnor spanmål, hvilka, af enskild person donerade, blifvit genom förutnämnde lönereglering helt och hållet förryckte från det ändamål, hvartill de af donator blifvit ämnade. Hvilken tillfredsställelse för enskild man att för nyttiga ändamål donera medel, då hans stiftelser på delta sätt alldeles icke hållas i helgd, och hvilken uppmuntran för andre att göra dylika dispositioner, då Staten icke aktat den enskildes stadganden i dessa hänseenden?
Då nn öfverläggningen om föredragningssättet ansågs fulländad, hemstälde Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge ingressen lill den af Ulsk:n föreslagna lag böra före sjelfva lagförslaget företagas till pröfning; ropades Ja och Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg Ja hafva varit öfvervägande. Gr. Lagerbjelke begärde votering. Uplästes till justering och godkändes följande förslag lill voter:s-propos. Den som anser beslut, i afseende på ingressen till den af Bankoa och LagUtskm föreslagna Lag för enskilda Banker, hvilka utgifva egna kredit-sedlar, böra fallas, innan sjelfva lagförslaget företages till pröfning, röstar Ja; Den 16 September f. m. 19 den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, komma de i lagförslaget uptagne stadganden att före ingressen företagas till afgörande. Vid voteringens slut befunDOS rösterne hafva ulfajlit som följer: Ja — 14. Nej — 25. Sedan härefter Hr Gr. o, Landtm, tillkännagifvit att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m., anmäldes såsom föremål för öfverläggningen. §:n 1. / Frih. Palmstjerna: Jag har redan förut yttrat min mening i afseende å denna Irsta § och anhåller derföre endast, alt Hr Gr. o. Landtm, behagade, i öfverensstämmelse dermed, framställa propos. Hr Gripenstedt: Afven jag är af samma mening, som den siste värde talaren, så lill vida, att jag tror, det §:n i sitt nuvande skick icke kan af R. o. Ad. godkännas. Hvar och en, som tagit någon närmare kännedom om frågan, finner att i denna § ligger nedlagd en ganska vigtig grundsats, nemi. den, att Privatbankrörelses bedrifvande skulle stå hvarje bolag fritt, så vida det ställde sig till efterrättelse de i denna lag meddelade föreskrifter. För det närvar:de har deremot K. M.
Helst skulle jag önska, att man helt och hållet borttoge ali stämpel-afgift å bouppteckningar, åtminstone i sterbhus der efterlefvande make eller bröstarfvingar finnes; ty att Staten skall uppträda som arftagare i hvarje sterbhus, synes mig i högsta grad olämpligt. Den som under sin lifstid fått för sin inkomst och förmögenhet bidraga till det allmänna, borde vara befriad från Statens anspråk att som fordringsegare i sterbhuset ingå. Vid uppgörandet af Utskottets förslag fästade man icke så mycken vigt på de deri föreslagna siffrorna, utan fast mera ville undanrödja den tvetydighet och svårighet vid tillämpningen, som den nu gällande författningen innebär med afseende å bouppteckningar, och då frågan förevar inom Utskoitet, trodde mångå med mig att den föreslagna beräkningen var i allmänhet något lägre än den nuvarande, men vid noggrannare efterräkning finner jag att så icke är händelsen, utan tvertom en förhöjning, som blir allt mer och mer mänkbar ju större boupptecknings-summan är; så t. ex. då behållna summan uppgår till 6.000 R:dr, utgår stämpel-afgifteu, enligt nu gällande förordning, med 12,70 R:dr, men enligt Utskottets förslag med 4 5 » för 12,000 R:dr i förra fallet 32,70 » för d:o i sednare fallet 36 » för 21,000 R:dr i förra d:o 69,70 » lör d:o i sednare d:o 84 » för 41,000 R:dr i förra d:o 182,40 » för d:o i sednare d:o 205 » o. s. v. Om det lyckats mig visa, att den föreslagna stämpel-afgiften för bouppteckningar är i hög grad orimlig, så synes det mig att man bort helt och hållet borttaga stadgandet i denna del. Anser man åter att Staten icke bör gå i mistning om stämpel-afgift för bouppteckningar, må man åtminstone bestämma billigare grunder för denna inkomst.
Hvad 2 mom. eller gesällers rättighet att begagna skjuts angår, skulle jag, då man här framställt, att enhet i förordningarna borde äga rum, önskat, att man citerat den författning, som skall förmena gesäller, hvilka äro i en husbondes tjenst, att lika med andra tjenstehjon färdas på landsvägarna. Ronde 3 mom. har jag redan yttrat mig. Frih. Palmstjerna: I afseende på 1 mom. är jag hufvudsakligen förekommen af Frih. Cederström. Det torde vara angeläget att, innan man fattar ett sådant beslut, som Utsk. tillstyrkt, göra sig reda för, att för närvar, det icke är den resandes rätt att blifva forslad af den skjutsskyldige. Det är hans rätt att begagna den skjutsskyldiges hästar för sin fortkomst; men körsven bör han skaffa sig sjelf, och den skjutsskyldige är således icke förbunden att alltid låta en fullväxt karl medfölja den resande. Skulle fruntimmer taga skjuts och icke sjelfva kunna köra de hästar, hvilka de begagna, så synes det vara en billig pretention, att de fortskaffa sig genom beting och icke genom anspråk på körsven öka de åligganden, som förut tillhöra de skjutsskyldiga. Hvad det moraliska ändamålet beträffar, kan jag icke se, att det åligger Representationen att bevara moraliteten hos sådana personer af andra könet, som för närvar, vistas i hållstugorna , hvarföre jag ej heller på sådan grund kan finna skäl för bifall till 1 mom. I fråga om 3:dje punkten instämmer jag helt och hållet med Utsk. Den enda olägenhet, som genom bifall dertill kunde uppstå, vore, att ostron, hummer och fogel biefve något dyrare i hufvudstaden än hittills, och jag kan ej finna, att man bör ålägga de skjutsskyidiga större pligter endast för att förskaffa hufvudstadens invånare några njutningar för bättre pris än eljest. Jag tror ej, att någon tunga skulle uppkomma för dem, som drifva handel med dessa varor; ty eonsumtion af ostron, hummer och fogel är i hufvudstaden inskränkt till sådana personer, sorn ej göra särdeles afseende på en något större eller mindre utgift för att tillfredsställa sina begär i detta afseende.