Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det är en ädel, uråldrig rättighet, som uti 1^09 års Regeringsforms 89 §. och Riksdags-ordningens 49 till 52 §§• åter blifvit upplifvad, och friborna Svenska Män förbehållen, att vid Riksmöten offentligen väcka frågor om författningar och inrättningar, rörande alla slags allmänna hushållningsmål, i afsigt att derom, efter skedd granskning af vederbörande Utskott, få hos Konungen göra underdåniga föreställningar; så torde å andra sidan, min och kanske flera Riksdagsmäns ofullkomliga kunskap i s| vigtiga ämnen vara vållande, att först Rikets Höglofl. Ständers Plena, och sedan Deras diverse Utskott, besväras och öfverhopas med mångtaliga och ofta till föga båtnad ländande Memorial och Dictamina; hvilka icke heller mindst förorsaka våra Riks. mötens utomordendtliga längd, så till Statens, sorn Ridderskapets ocii Adelns Ledamöters, samt de andra Respectiva Ståndens enskild ta och deras hemmavarande Committenteis dryga kostnad. 3H Den ii Maj. I den förra med mer eller mindre skäl så kallade frihets-tiden , infordrades af Kongl. Maj:t flera månader före Ständernes kallelse, ifrån alla Rikets Collegier, publiqua Verk och Lan ds Höfdingar, Riksdags-relatio, ner om de ärenden, som sedan föregående Riksmöte förefallit m. m. Regeringen kan icke möjligen, vid sin mångfaldiga omsorg, ihågkomma alla angelägna mål och nödiga rättelser, som kunde förevara,- Riksens Ständer att föreställa; men hvarom genom sådana samlade ämbetes-relationer erinran gjordes — Att hafva något riksgagneligt att berätta, eller vid det förestående Riksmötet att tillstyrka, täflade ock alla vederbörande i sina ämbeten, att uppfylla sina pligter. Flere af Ridderskapets och Adelns Ledamöter måste ännu hafva i minnet de förträffliga och instructiva RiksdagsRelationer, som från den tidens Collegier och vissa nitiska Landshöfdingar utgingo, och som ännu till en förnöjande upplysning läsas kunna.
Sedan Stats-Utskottet genom Remiss från Höglofl. Ridderskapet och Adeln erhållit delaf dessa Handlingar, har Stats-Utskottet hos Hof-CautzslersEmbetet begärt, att genom dess åtgärd från Kongl. Kammaroch Bergs-Collegierne erhålla fullständig upplysning, uti hvad skick frågan om användandet af RecognitionsSkogarne i Riket, till följe af Kongl. Maj:ts Nådiga kungörelse af den 4 de Februarii 1811 % nu är, om alla undersökningar och afmätningac blifvit verkstälde, samt om och huruvida nå* 1456 Stats Utskottets • Betänk anden) gra Skatteköp derå blifvit beviljade, Och hvad inkomst i slikt fall Statsverket deraf tillflutit, äfvensom i händelse något nf Riksens Ständers Beslut i detta ämne till större eller mindre de! ännu saknade verkställighet* hvarpå sådant då beror. I anledning häraf har Kong', Bergs-Colle* gium uti Protocolls-Utdrag af den g sisth Mar« ti meddeldt en Förteckning ä Recognitious-Skogatne, sorn tillika upptager de gärder som efter förutgångne afinätningar och Urtdersöknihgar dervid sednast blifvit af Bergs-Collegiurn, eller af Kongl. Kammar* och JBergs Collegierne gejnensamt, vidtagne, hvarjemte tillkännagifves, att, hvad de Recognitions-Skogar angar, hvarå undersökningar ännu ej skedt, eller åtminstone! Undersöknings - protöcollerne ännu ej blifvit Kongl. Bergs-Collegiurn meddeldte, sådant i förra händelsen då beror, dels på ännu icke fullbordade afmätningar, dels ock på oafgjorde rågångseiler andre med Skatteköps undersökning garnej sammanhang ägande tvister, samt att* då undersökningarnes pröfning beror på Kongl» Kammaroch Bergs-Gol legiernes gemensamma åtgärd, möjeligen Handlingar .angående dess© mål, kunnat till Kongl. Kammar-Gollegium inkomma, deraf Kongl. BergsKollegium ännu ej erhållit del, och hvarom således Kongl. Collegli Diarier ej kunnat lemna upplysning, Kongl.
Ar det således för Judarnes och icke för Sveriges bästa, som förändringen skall vidtagas, så säger jag, att, likasom den 4 * 52 Denl9 Mars f. m. christne mannen måste, om han värderar sin bekännelse mer än åtnjutandet af vissa politiska fördelar i länder, hvarest christendomen icke är Statsreligion, underkasta sig de försakelser, som deraf följa, likaså må Juden, om han anser sin bekännelse vara värd de försakelser, som dermed äro i christna länder förknippade, underkasta sig dem. Anser han deremot christendomen bättre, så går hau öfver, på sätt många Judar redan gjort i vårt land och får derigenom rättigheter lika med öfrige medborgare. För oss är icke saken att göra oss lill målsmän för fremlingar, utan tillse alt inskriften deruppe: ”Folkets väl skall vara högsta lag,” vederbörligen iakttages. Detta är hvad vi hafva att göra och derföre önskar jag att R. o. Ad. måtte afslå detta betänk. Hr Dalman, Wilh. Fredr. Achat.: Mig synes, att man i allmänhet betraktar denna fråga från en mycket vidsträcktare synpunkt ån som varit föremål för de gjorda motionerne eller för Utsk:s betänk. Det är nemi. icke i minsta mån, hvarken i motionerne eller betänk, satt i fråga, att man skulle hitföra hela skeppslaster med Judar, för att dermed öfversvämma Sveriges landsorter och städer, utan frågan är endast, huruvida det ringa antal Judar, som redan här har sitt bo och hemvist och af hvilka de flesta äro här födda och upfostrade, samt de hvilka, med Regeringens tillåtelse, kunna blifva naturaliserade såsom Svenska undersåter, skola komma i åtnjutande af samma rättigheter, som undra s. k. fremlingar, hvilka hitflyttat och erhållit Svensk medborgarerätt. Om man betraktar frågan ur denna enkla synpunkt, försvinna derigenom alla de spöken, hvilka vissa talare ritat på väggen såsom en följd af Judarnes spridande i städerne och på landsbyggden. Andra länders exempel äro icke till detta fall tillämplige. Vi behöfva derför icke hemta exempel från andra än Svenska förhållanden och redan under de 60 å 70 år, som Judar här vistats, vunnen Svensk erfarenhet.
I enlighet med de åsigter, Rikets Ständer nu yttrat, skulle, i den händelse, att Konungens befallningshafvande skjuter ett utsökningsmål, såsom tvistigt, under domaren, och tillika dömer till qvarstad, sökanden väl vara skyldig att inom någon kort tid instämma saken, men påföljden -för uraktlåtenhet deraf borde blott blifva förlust af den säkerhet, qvarstaden medför, eller, med andra ord, densammas återgång. Hvad nu beträffar tiden, inom hvilken denna instämning bör ske, så synes den hittills föreskrifna af natt och år, hvilken, på sätt Rikets Ständer sökt visa, likaledes afsett fordringsrättens bevarande, ej lämplig. Sedan qvarstad är beviljad, fordrar gäldenärens rätt en större skyndsamhet, derest borgenären vill draga fördel af den vunna säkerheten. Delta har äfven vid stiftandet af 1734 års lag blifvit insedt, hvadan, enligt hvad ofvan är nämndt, det stadgande tillkommit, att den, som fått qvarstad å gäldenärs gods, skall antingen genast begära Konungens befallningsbafvandcs utslag eller saken dios domaren vid nästa rättegång angifva. Ordet genast torde emedlertid icke innefatta en tillfyllestgörande tidsbestämmelse; men meningen, att borgenären bör så snart sig göra låter, sitt fordringsanspråk lagligen fullfölja, lärer dock vara uppenbar; och med erkännande af rigtigheten häraf Samt med fästadt afseende å de beredelse!’, som för anstäl - Expeditions-Vtskoltets Förslag till und. Skrifvelse, N:o it6. 207 länet af rättegång erfordras, hafva Rikets Ständer ansett tiden uti ifrågavarande hänseende böra bestämmas tili tre månader, efter det qvarstaden blifvit verkställd. På sätt Rikets Ständer ofvan an tyd t, står ifrågaställde stadgande i 2 kap.. 5 § utsökningsbalken jemväl i sammanhang med den i 7 § af 1798 års förordning ytterligare förekommande föreskrift, angående återvinningstalans anställande.
Också finnes i Finland icke den Den 4 Mars f. m. 35 minsta jordtorpare, som ej är försedd dermed och som'ej inser dessa fördelar. Jag har sjelf låtit liad råg på fyra alnars djup omkring 3:ne år ligga orörd och dess fröbarhet har likväl ej förgått. Man har citerat exempel, att ritorr råg, funnen under ruiner i något hvalf, der den sedan långliga tider varit undangömd, bibehållit samma egenskap. Visserligen intorka 3 å j kappar på tunnan; uppförandet af lie-byggnaden, lie-eldarens lön, veden och risken i afseende å eld och för hård torkning, hvarigenom fröbarheten förloras, äi'0 omständigheter, hvilka ej böra förbises,. Men å andra sidan förete sig de öfvervägande förmånerna af en vara, som, en gång införd i magasin, ej bchöfver skötas och ej skämmes och som intager relativt ett så litet rum. Genom lökriors inrättande skulle den strida säd, som nu förrinner, kunna besparas, och säden på marken ej vara blottställd att förderfvas. Vidare skulle besparing på arbetskraft uppkomma under sädesbergningen, och samma förhållande i än högre grad äga rum vid tröskning med slaga af riad säd, hvilken sednare fordrar endast en tredjedel af det arbetsfolk, sorn användes för tröskning af ett lika qvantum rå säd, hvarutom den riade går bättre ut. Den i rökrior torkade sädens företräde i flera afseenden såsom utsäde lärer ock vara obestridlig. Om nödig försigtighet iakttages vid sättning och eldning af vana personer, och om ugnarna, riktigt anlagda och construerade, hvarje höst öfverses samt förbrända stenar utbytas mot nya, så är intet att befara, hvarken i afseende å eldsvåda eller sädens förbränning, och om än måhända något mera af sämre ved än uppgifna tre famnar för ioo t:rs torkning skulle åtgå, synes denna vedconsumtion på den ort, der skog till husbehof linnés, icke,vära af särdeles betydenhet.
Det förnämsta af dessa skäl, att förvaltningskostnaden skulle medtaga hela ränte-afkomsten utaf det kapital, som för lånerörelses bedrifvande komme att till Gottlands Låne-kontor aflemnas, torde dock kunna vederläggas; ty, uuder förutsättning att kvvar oell ea, 30 Banko-Utskottets Betänkande, IS:o 24. för befrämjande af sfi väl allmänt, som enskildt gagn, skall finnas benägen, att mot ganska ringa ersättning åtaga sig förvaltningsbestyren med hvad dertill hör, håller Utskottet före, alt kostnaderna på det hela icke böra öfverstiga 3,000 r:dr banko årligen. Om nu, i betraktande af det belopp, hvilket under do förflutna åren såsom lån på Gottland utestått, en summa af 200,000 r:dr banko dit öfverlätes, så komme förvaltningskostnaderna att medtaga endast 1 J procent; hvilket vore obetydligt i jemförelse till den fördel, en ständig tillgång på penningar möjligen skall medföra. Utskottet får, på grund af hvad sålunda är vordet anfördt, vördsamt föreslå 31:o l;o att innevarande nr, eller så fort ske kan, ett Låne-kontor må inrättas i Wisby för Gottlands län, att fortfara intilldess Rikets Ständer kunna derom annorlunda besluta. 2:o att rörelse-kapitalet för detta Låne-kontor bestämmes till Tvåhundratusen r:dr banko, deruti inräknade Bankosamt Handelsoch Närings-diskonlernas fordringar hos innevånare på Gottland och sålunda fördeladt, att 100,000 r:dr användes till utlåning mot namn och reverser med omsättningsrätt, 50,000 r:dr till utlåning och diskontering genom Handelsoch Närings-diskonten samt 50,000 r:dr till kassa-kreditiv. 3:o att omkostnaderna för detta kontor i ett för allt icke få öfverstiga 3,000 r:dr banko årligen; samt 4:o att kontoret förvaltas af 4 direktörer, valda af Riks-stånden, och ett Banko-ombud, utsedt af Banko-fullmäktige.
Förklaring borde förblifva, så att, när hemman delades i mindre delar, hvarje åbo vore pligtig, efter sin erhållne och åboende andel , till Capellanen utgifva hvad derför, i anledning af 1681 års Förordning, belöpte; men hvad Torparne anginge, ausågo Rikets SLänder , att dermed endast borde förstås skattlagde Torpare, lill följd hvaraf i underdånighet tillstyrktes fastställelse af hvad Kongl. Majit, uti ofvan åberopade Nådiga Skrifvelse den 24 Maji 1756, angående Capelianers rättighet af Torpare, i Nåder förordnat.
De många olika tilldragelserna i detta kringirrande lif höra icke hit, och det var först för tvenne år sedan, då jag kom till Stockholm, som minnet af min bror åter vaknade. Jag reste då för att öfvervaka en mycket kinkig affär för ett handelshus i Bremen och tänkte på ingenting mindre än det lilla barnet, som så hastigt blifvit förflyttadt ur zigenerskans vagn i lordens, då hans namn, händelsevis nämdt på ett värdshus, väckte min uppmärksamhet. — Det är en engelsman, som heter Darney, och som en dag blir lord af Hawerfield, — sade en person upplysande till en annan, under det båda tittade ut genom fönstret på gatan. I detsamma inkom den, hvarom man talat, och jag kunde icke ett ögonblick tvifla på att jag verkligen återsåg min bror, den lilla Paddy, ehuru jag icke visste, huru jag skulle förklara de lifliga hågkomster hans åsyn väckte. Jag hade flera gånger hört min mor såsom bevis på min börd åberopa mina mörka naglar, och då jag nu på den eleganta engelsmannens äfven upptäckte den djupblå halfcirkeln vid nagelroten, som utmärker zigenarens asiatiska ursprung, så ansåg jag mina minnen och mitt igenkännande bekräftadt. Jag beslöt att hädanefter bibehålla honom i sigte, efter ödet på detta sätt fört honom i min väg, och jag har också gjort det alltsedan. Flera gånger ämnade jag närma mig honom och våga en förberedande undersökning om hans tänkesätt, men fruktan, att uppfostran och vanor kunnat göra honom till hvad engelsmännen egentligen mena med en gentleman, det vill säga en romantisk och oförnuftig menniska, som hela lifvet igenom famlar efter ett hjernspöke, som de kalla ”heder”, hvilket hindrar honom ifrån att begagna sina fördelar, ehvar de befinnas, och i synnerhet nu skulle gjort alla öfverenskommelser med Hawerfield omöjliga, afhöll mig derifrån. Man har sett exempel på en dylik förvänd uppfattning, som rent af ruinerat folk, och det föll mig in, att han möjligen vid första ord om det bedrägeri, som skett i hans barndom, skulle kunna sjelf vilja anställa en undersökning, som kommit honom att afstå ifrån hela det arf, på hvilket vi så länge väntat.
St:rs „ Banks styrelse, Hr von Hartmansdorff, har på Prof. Agardhs motion grundat sitt påstående om Privatbankernes uphörande för framtiden, och Bankens förmåga, alt genom Filialbanker ersätta Privatbankerne. Då han försl framstälde detta sitt instämmande med Prof. Agardh, trodde jag att lian skulle göra det i allmänhet, och icke i det serskilda skäl, som i reservationen blifvit framstäldt, att Riksbankens ersättande af Privatbankerue skulle åstadkommas genom användande af de deponerade medlen. Del är uppenbart att sättet att begagna de i Banken innestående depositionsmedlen är det som, nära nog, minst af allt bör komma i fråga. Hr von Hartmansdorff har sagt, att Utskhar tillstyrkt införandet i Banken af uppoch afskrifnings-räkning, och att derigenom till en viss del dessa medel gjordes rörliga. Det är visserligen sanni, men Utsk. har icke föreslagit, att de skola under 10 ärs tid ulleranas till förlag åt Banker, ulan att de skola i män af insatsernas storlek användas till utlåning och kreditiver på kortare tider åt enskilde personer, samt åt Handelsoch Närings-diskonterna på 3 å 4 månader, hvarigenom de när som helst kunna återfås. Till en sådan utlåning kunna depositions-medleu begagnas, men icke till förlag åt Filialbanker, som oktrojeras på 10 ärs lid. Om det skulle inträffa, ali de som deponerat penningar, ville hafva tillbaka större eller mindre del deraf, skulle följden blifva att Banken, för att kunna återbetala dessa penningar, antingen må-, ste göra en ny sedel utgifning, eller också fordra medlen tillbaka af Filialbankerne, hvilka derigenom komma i en ganska bekym mersam ställning. Derjemte har Hr von Hartmansdorff påstått, att lians förordande af Filialbankernes inrättande, i st. f. Privatbankerne, icke utgjorde någon theori, då de förre länge nog existerat, för att bevisa sin förmåga att kunna ersätta de sednare.
Det strömmade genom hans väsen en förnimmelse af den varmaste medkänsla: denna svartklädda kvinna stod der så ensam och resignerad med händerna framsträckta mot det liflösa föremål, som var hennes käraste vän. Det var som hade hon samlat omkring sig allt hvad hon älskat i lifvet, innan hon gått in i detta tempel för att dö; det var som fattades här blott en urna, i hvilken hennes aska skulle läggas ... och der på den af huggna svarta kolonnen var denna urnas plats ... År från år skulle templet stå, sjunket hän i hvila, i evig hvila utan uppvaknande ... askan efter det, som varit lif, skulle multna hän midt i denna omgifning, som i sin orörlighet bar prägeln af en själ ... Han måste med uppbjudande af hela sin sjelfbeherskning rycka sig lös ur denna stämning, som gripit honom nästan med intensiteten af en hallucination. »Jag behöfver väl knappast säga er, hvarför jag kommer», började han. »Är det någon särskild orsak, som förskaffar mig nöjet af ert besök?» »Ja — min tacksamhet.» »För hvad?» »Det är svårt att uttrycka. Det är en så komplicerad förnimmelse det är visst egentligen för det ni känner så fint i jemförelse med honom, som ni skrifver emot.» »Man rår ju inte för, hur man känner», sade hon småleende. »Så det är ju ingenting att känna sig tacksam för.» Han smålog också, mest åt denna dialog om ett intet. Han var öfvertygad om, att hon förstod honom. »Det vet jag nog», sade han. »Jag säger inte heller, att det är tacksamhet; det bara käns så; starka sympatier bruka ibland hos mig yttra sig på det sättet.» »Tack för det ni kom» —hon bad honom med en gest af handen stiga fram, och han slog sig ner på den stol vid skrifbordet, som hon nyss lemnat; sjelf satte hon sig på en puff strax bredvid. »Ni bor så vackert», inledde han åter konversationen. »Jag har aldrig sett ett rum så helt igenom prägladt af en personlighet, som det här.»
Hr Gr. o. Landtm, lidkännagaf, att vid gårdagens Talmanssammanträde fråga upstålt om val af Förstärkta Bankoo. Const.- > Den 9 September. 31» Utsk., samt Talmannen öfverenskommit att föreslå val af Förstärkt BankoUtsk. nästa Onsdag vid början af plenum och af Förstärkt Const.Utsk. nästa Lördag äfven vid början af plenum, hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade utsätta valet af Förstärkta BankoUtsk. till nästa Onsdag, samt då utse 21 ordi" narie ledamöter och 5 Suppleanter, så att vallistorne skulle innehålla 26 namn. Ropades Ja. Uppå sedermera framstäld propos. utsattes valet af Förstärkt Const.Utsk. alt företagas nästa Lördag och bestämdes att dervid jemte 14 ordinarie ledamöter skulle utses 4 Suppleanter, så alt vallistorne borde innehålla 18 namn. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Mern. och Betänk:n., nemi. frän Constitutions-Utskottet: N:o 47, med utlåt, om K. M:s Nåd. Propos., ang:de ändring i 39, 40 m. fl. §§ i Reger:s-Formen och 4, 6 m. fl. §§ i Riksd.- Ordn:n, i afseende på sättet för RiksStyrelsens förande i vissa fall; Bankooch Lag-Utskotten: N:o 1, i anledn. af väckte förslag i fråga om ny lag för enskilda Banker, hvilka utgifva egna kredit-sedlar; Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utskotten: N:o 25, i anledn. af väckt motion om meddelande af lagfart och fasta å åboers besittnings-rält till de under bruk skatteköpta hemman m. m.; samt Expeditions-Utskottet: N:o 9, ang:de förhöjdt arfvode åt Föreståndaren för Tryckeriafdelningen af Utsk:s kansli.
StatsRådet, R. o. K. af K. M. O. m. m., Herr Friherre Gustaf Fredric Åkerhjelm, uti 2:dra och 4:de punkterna; f. d. StatsRådet, Presidenten, K. af K. N. O. m. m., Herr Gabriel Poppius, uti Irsta punkten; StatsRådet, R. o. K. af K. M. O. m.m., Herr Friherre Johan Lagerbjelke, uti 4:de punkten; f. d. StatsRådet, numera Presidenten i Kongl. BergsKollegium, K. af K. N. O. m. m., Herr Friherre David von Schulzenheim, uti Irsta, 2:dra och 4:de punkterna; f. d. StatsRådet, K. af K. N. O. m. m., Herr Grefve Carl Gustaf Hård, uti 2rdra och 4:de punkterna; f. d. StatsRådet, numera GeneralTullDirektören, K. af K. N. O. m. m., Herr Friherre Carl Henric Gyllenhaal, uti 2:dra punkten; StatsPiådet, R. af K. N. O. m. m., Herr Albrecht Elof Ihre, uti 4:depunkten; f. d. StatsSekreteraren, nu mera Presidenten i Kongl. KommersKollegium, K. af K. N. O. m. m., Herr Carl David Skogman, angående l:sta och 2:dra punkterna; f. d. tillförordnade StatsSekreteraren, KansliRådet, R. af K. N. O. na. m., Herr Georg Ulfsparre, angående 3:dje punkten, samt fd. tillförordnade StatsSekreteraren, ExpeditionsSekreteraren och R. af K. N. O., Herr Sven Abraham Munthe, angående 4:de punkten, för att inför RiksRätten svara rörande dessa till åtal förvista mål och lemnäs tillfälle att sig förklara öfver hvad framdeles, vid åtalets utförande, varder anmärkt; under förbehåll å min sida att hafva öppen talan i allt, sorn med saken kan äga gemenskap. Stockholm den 4 November 1840.
Alltsedan bröllopsdagen hade drottningen bott på en liten klippholme, som låg ute i Nordre älf midt för Kungahälla och kallades Ragnhildsholmen. Där hade man byggt upp ett torn af sten, för att hon skulle kunna växa upp där i all trygghet, till dess att hon blefve så gammal, att hennes man kunde föra henne till sitt hof. Men kungen hade hela tiden suttit hemma i sitt rike, och de hade alls ej råkats. Och fastän kungen väl visste, att drottningen var vuxen och fastän många påminde honom om att han nu borde föra hem henne, så kunde han ej komma sig för att hämta henne till hofvet. Han skyllde på uppror och han skyllde på svår tid, och år efter år lät han drottningen lefva kvar i det grå tornet med några gamla fruar, som aktade på henne, och med intet annat att se på än den grå älfven. Nu var han ändtligen på väg för att hämta drottningen. Men då han under vägen tänkt på henne hade ett sådant missmod fallit öfver honom, att han skilt sig från sitt följe för att få rida ensam och ostörd kämpa med sorgen. Han kom nu fram ur albuskarna och red ut på en vid äng. Om det hade varit sommar, skulle han där sett stora hjordar af kor och får, men nu var där alldeles öde, ingenting annat att se än upptrampad mark och afbetade grästufvor. Och kungen sporrade hästen och red öfver ängen, så fort han kunde, för att ej hinna att bli mer missmodig, än han redan var. Han var en tapper man, och hade det varit så, att kungadottern suttit fången i ett förtrolladt slott, där jättar och drakar vaktat henne, så skulle han kommit ridande i sporrstreck för att befria henne, men nu var olyckan den, att hon satt väl förvarad i sitt torn och väntade honom och att ingen i hela, vida världen nekade honom att äga henne. Han ångrade bittert, att han allaredan hade gift sig med henne. »Allt, som är stort och stolt och fagert, det nekas mig,» sade han. »Icke en gång det skänkes mig, att få kämpa och täfla om min hustru.»
Men nu hände sig, att då Statssecret. i följd häraf tick sig uppdraget att meddela sitt förslag till banklag, gjorde han föreställning deremot, men måste ombesörja expeditionen; och nu är det honom man tar för liufvudet. Jag ogillar på det högsta Utsk:s mentor. N:o io, och då jag gerna påtager mig de brister, som tillhöra mig, erkänner jag, att jag måhända har orätt, då jag, följande det nymodiga sätt vi i går lärde att med ogillande lägga ett betänk, till handlingarna, nu begär den propos., att R. o. Ad. med högsta ogillande lägger detta mentor, till handlingarna. Jag kommer härefter till mentor. N:o 11, och förhållandet dermed är i sanning så besynnerligt, alt det utgör en verklig parodi på alla anmärkningar. R. St. hade till Konungen framställt förslag till ny instruction för sina Revisorer; men Konungen fann förslaget icke antagligt, hvarföre man gjorde ett contra förslag, som af Ständerna antogs. Följden häraf var, att Statssecret. endast uppfyllde sin embetspligt, då han expedierade, hvad begge Statsmagterna antagit; och nu förklaras han oskicklig att behålla sin tjenst för detta expedierande af begge Statsmagternas beslut. Man skulle kunna säga, att detta innebär det högsta ogillande af Statsmagternas åtgärder och med detsamma ett erkännande af kommande Ständers rätt att missakta och ogilla, hvad vi i dag göra; ty om vi tillåta oss att förbise ali aktning för hvad begge Statsmagterna gjort före oss, blottställa vi oss för detsamma af kommande Ständer. Här förekommer dessutom en omständighet, som faller tungt på Utsk:s majoritet. Frågan, om anmärkningen bör gillas eller »4 Den i Juli f. m. ogillas, hvilar helt och hållet derpå, om R. St. bifallit der» ifrågavar. instructionen; men vid besvarande häraf möter, att Utsk. i sitt betänk, uteslutit denna vigtiga omständighet och derigenom blottställt sig för förebråelsen att hafva med afsigt begått en orättvisa.