Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För försummelse med handlingars eller domböckers insändande, eller förseelser emot expeditionstaxan För andra fel eller försummelser i embetsutöfning Kongl. Svea Hofrätt. Kongl. Göta Hofrätt. Kongl. Hofrätten öfver Skäne och Blekinge. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse deri 15 Nov. i 847. 41 De i dessa mål tilltalade hafva likväl, enär åtskillige ibland dem förekommit två eller tre gånger, icke varit flera än 79, hvaraf i Kongl. Svea Hofi ätt 44 och i Kongl. Göta Hofrätt 29, men i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge lika med målens antal eller 6. I afseende på denna märkbara olikhet Hofrätterna emellan bör nämnas, att i den sistnämnda antalet af oafgjorda anmärkningsmål varit jemnförelsevis något större, och alt i Kongl. Svea Hofrätt uti beräkningen ingått icke mindre än 29, af advokatfiskals-embelet anmälda emot domare, som försummat att inom föreskrifven tid insända näslförutgångna årets domböcker, en förseelse, som i de andra Hofrätterna i allmänhet icke åtalas, förr än vederbörande, särskildt anmanade att sin åsidosatta skyldighet härutinnan fullgöra, med fortfarande underlåtenhet deraf beträdas. Under årets lopp har deremot ingen enskild person blifvit, för falsk eller obehörig angifvelse emot domare eller annan embetsman, lill ansvar fälld. Enligt Grundlagens, med Instruktionen gemensamma, föreskrift åligger det Juslitie-ombudsmannen att ”utreda lagskipningens tillstånd.” Såsom bidrag dertill torde, på sätt redan är nämnd t, få räknas den i årsberättelsen och vidare här ofvan, dels utförligen och dels i sammandrag aflagda redovisning, huruledes anmärkningsvärda fel och oordningar i lagskipningen blifvit åtalade samt under loppet af åren 1844, 1845 och 1846 pröfvade och bedömda. Dessa åtalade tilldragelser utgöra dock endast mörka punkter i lagskipningen, för utredande af hvars tillstånd alltså fordras, alt de förra sammanställas med dess verksamhet i det hela under den lid, de ägt rum.
Efter sedermera till bifall å ISO § framställd, men med nej besvarad propos., hemställde Fl. Ex. om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkn:ne föranleda lill samma §:s återremitterande. Denna propos. besvarades med starka nej, blandade med ja, hvarjemte Hr Printzensköld anmälde sig och yttrade: Då, på sätt redan är uplyst, 2 ledamöter af Utsk. tillkännagifva, hvad äfven bör anses ostridigt, alt ordet ”inköpspris” af misstag i §:n influtit, hemställer jag vördsamt, alt 108 § mätte bifallas med uteslutande af delta ord. Gr. Lagerbjelke: Jag ber endast att vördsamt få fråga om icke diskussionen är förklarad slutad. Gr. af Ugglas: Jag anhåller, att Hr Frih. o. Landtm, behagade framställa den propos. jag begärt, nemi. på antagandet af §:n med uteslutande af ordet ”inköpspris”. Den 14 Maj e. m. 491 Då mi II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle 108 § med uteslutande af deri genom misstag införde ordet ”inköpspris”, blef denna propos. besvarad med ja. Uppå sedermera framställd propos., biföll R. o. Ad. de utan anmärkn. lemnade 109, 110 och lil §:ne. § H2. Underl Ridd.Sekret, tillkännagaf, att Presteoch BondeStm bifallit denna §. Hr Bråkenhjelm: Jag anser Utsk. icke hafva träffat någon lycklig redaktion af denna §. Utsk. har nemi. företagit sig, att upräkna de åtgärder af Taxerings-komitéen, hvilka böra underkastas Pröfniugs-komitéens granskning. Enl. min åsigt bör Pröfnings-komitéen vara i allmänhet ålagdt, alt granska Taxerings-komitéens åtgärder.
Öfrige Borgerskapet utgöres af 35 Coopvaerdieskeppare, samt 55 under Hall-Rätt eller skrå hörande, en del i de under Staden lydande Köpingar bosatte, mästare i hvarjehanda handteringar och handtverk. Utom tvenne Fabriker, den ena för lädergarfveri och den andra för tillverkning af bleckarbeten, finnas här icke för närvarande några manufakturer eller fabriksinrättningar. Uti härvarande Elementar-Skola meddelas undervisning i 3:ne klasser #f Rektor oqh 2:ne Colleger, af hvilka en bland de sistnämnde erhålla i lön af 57 af Staden 20 tunnor spannemål, hälften råg och hälften korn årligen. Lärjungarnes antal i alla tre kiasserne utgjorde sistlidet år 5i. Sjukvården i Staden besörjes af en Stadsläkare och en Stads-chirurg. Fattigvården är öfverlemnad åt en Direction, som förvaltar och utde lar medeln samt vakar öfver ordningen. Under samma Directions inseende står äfven en här befintlig arbetsoch skol-inrältning för a5 fattiga barn af begge könen, till hvilken inrättning, der barnen njuta undervisning af en läromästare och en förestånderska, få lära läsa, skrifva och räkna och flickorna derjemte att sy och spinna, hvarförutan hvarje barn undfår årligen en klädning, en skjorta eller ett lintyg och ett par skor, och i hvarje vecka 12 sk. Banko, — fond blifvit samlad genom frivilliga sammanskott, testamenten och gåfvor, deribland Högstsalig Hans Maj:t Konung Carl XIV Johan täckts Nådigst förära 800 R:dr Banko. Åt de fattige utdelas penningar månadtligen, samt understundom, vid inträffande svårare omständigheter, jemväl mat och andra förnödenheter. Me dellösa barn underhållas på fattigkassans bekostnad, genom utackorderande till fosterföräldrar. Äldre orkeslöse fattighjon äro inhyste å Stadens fattighus. Antalet af fattige, som njuta understöd är 143, deraf för närvarande 16 äro intagne i fattighuset, hvilket Staden underhåller.
Den af Herr Gref we körner gjorda motion synes mig wara af mycken wigt, och betz afgörande prestera. För min del ffullt jag föreslå Högloft. Ridderskapet och Adeln» att som Adeln och Bonde« Ständer äro Hufwnd Ständen och äga största Egendomen i Landet, inga andra än bestå Ständ mä komma i fräga wid flikande af ffiljagtighkter dä Rösterne stadna i paria VotL och säledes ensamme äga Votum äscitivum. Herr Silverstolpe, kreflric. Lä emot förmodan jag finner detta ämne ä nyo wäckt, innan Protokollet ö^wer hwad uti Ridderskapet och AdelnS senaste Plenum derutinnan föreföll, hunnit justeras, och hwartill jag trott betta rgenteligen höra, tinar det mig förnimma att Herr Archiater» och Eommen» d u en von bicbultrenkeim anser mig att hafwa gifwik honom nägvn öewsriii i frägan om 1668 NrS garautie för Banco - Wcrkct, Sammanhanget torde dock Den 10 October. !Z77 dock finnas helt annorlunda af det jag i conkormiö med mitt yttrande och med fullt förtroende för Banco - Utskottets P' 0tocolls Utdrag af d. z Junii 1822 skristcligen till Protokollet afgifwit, och hwilktt ankomMcr pj Högloft Ridderskapet och AdelnS wälbehag om det Eall uvpläsaS nu ellet när justeringen fbnkommrr.
Jag hemställer dock till Eder, Mine Hrr, hvad egentligen dermed skulle vinnas? Jag för min del är åtminstone öfvertygad derom, att de Hrnne, som för tillfället egde makten i sina händer, nog skulle veta att så sammansätta listan, att pluraliteten af elektorer skulle efter defas åsigter och fingervisning välja Utskis-ledamöterna; hvad betyder det väl då, om äfven några för minoriteten begärliga namn skulle vara upförda vid sidan af de öfvervägande säkra? Jag anser mig böra träda på Hr Printzenskölds sida och i likhet med honom yrka bifall å Betänk-.t. 410 Oen 21 December. Hr von Qvanten, Emil: Enl. mitt förmenande finnes annu ett skäl, norn talar för Hr Brakels motion, och hvilket ej, såvidt jag kunnat förnimma, blifvit under diskussionens lopp framhållet. Jag tror, i likhet med Hr Brakel, att, såsom det nu tillgår, en minoritet möjligen skulle kunna besegra en majoritet vid val af bänkman; men detta dock under den förutsättning, att minoriteten står i någon slags proportion till majoriteten. Men man kan tänka sig en minoritet i mycket mindre dimensioner, en som t. ex. består endast af 50 eller 60 personer. En sådan minoritet kan, under riärv:de förhållanden, aldrig någonsin göra sig gällande; ty, fördelad öfver husets hela yta, är det blott slumpvis, som den kan få insticka en eller par bänkman. Men skulle valen af elektorer ske omedelbarligen, kunde denna minoritet komma att ega ett visst inflytande på desamma. Erfarenheten har nemi. visat, att, om det finnes 2 större partier, som motsäga hvarandra, det ofta händer att ett 3:dje mindre afgör sakens utgång, derigenom att det, mot vissa koncessioner, sluter sig till något af de 2 andra medtäflarne. Det får visserligen icke fram sin mening, men dock den af de båda andra partiernas, som mest närmar sig dess egen.
Afd ) Under anförande, hurusom många, serdeles yngre personers hela timliga välfärd blifvit förspilld genom brott, begångna af okunnighet om handlingarnes påföljd, samt en mängd förstörande rättegångar uppkommit, i anseende till obekantskapen med de i allmänna lagen stadgade rättsprinciper, bar Riksdagsfullmägtigen från Skåne Sone Pehrsson, såsom ett medel af väsendtlig nytta för befrämjande af folkets bättre upplysning och ökade sedlighet, föreslagit, att, till erhållande af en kort, redig och lättfattlig handbok i de för menige man vigtigaste delar af ej mindre Civilän Criminallagarne, en belöning af 1,000 Rdr måtte af Rikets Ständer utsättas för ett så beskaffadt, af Tryckfrihets-Comiteen godkändt arbetes författande, äfvensom erforderlige medel lin släs för tryckning af 100,000 exemplar af detta arbete, hvilket, emot ett lågt pris, borde allmänheten tillhandahållas. Stats-Utskottet, som emottagit Hedervärda Bonde-Ståndets remiss å denna motion, jemte ett deraf föranledt yttrande af Riksdagsfullmägtigen fråp Wermland Jöns Ersson, får, till följd häraf, äran förklara, att, om ock Utskottet ansåg något bidrag af allmänna medel erfordras för författandet och utgifvandet af en sådan bok, som motionären synes åsyfta och hvilken, derest den motsvarar det uppgifna ändamålet, otvifvelaktigt skall, genom sin utvidgade afsättlighet, på ett fullt tillfredsställande sätt, godtgöra författare-besväret och tryckningskostnaderne, Uskottet likväl i allt läll ej skulle anse sig böra tillstyrka Stats-anslag för ett dylikt arbete i en tidpunkt, då nationen omsider lärer kunna förvänta en, efter i många fall förändrade grundsattser utarbetad, ny Civiloch Criminal-Lag. Utskottet lår således hemställa, huruvida icke ifrågavarande motion må utan afseende lemnäs. Stockholm den 16 Mars 1840. Reservation af Riksdagsfullmägtigen Sone Pehrsson: ”Utan att vilja bestrida, att ju Christendomskunskapen är den nödvändigaste för hvarje medborgare, och Bih, till R, St.
Statens eller enskilda, som äro föreslagna eller påtänkta, i hvilket fall, af numera allmänt erkända skäl, man nödgas medgifva lämpligheten, att icke säga nödvändigheten deraf, att denna bibana erhåller samma spårvidd, som de redan anlaggda, har det ursprungligen beräknade kostnadsbeloppet för ifrågavarande jernväg, hvars spårvidd förut var föreslagen till allenast fyra fot, befunnits otillräckligt, utan kommer anläggningen af denna jernväg, enligt bilagda handlingar, att kosta 2,650,000 Riksdaler. Deremot lemnäs nu åsido planen att genom de dyrbara kanaler och slussar, som skulle erfordras emellan Åsa-, Helgaoch Bergunda-sjöarne samt emellan den sednare och Salen, möjliggöra en segelled emellan dessa med flera mindre vattendrag; utan inskränker sig förslaget till att från Brosjön medelst en s. k. bestämmande sluss bereda segelled till Åsnen och medelst kanaloch slussbyggnader samt med begagnande i öfrigt af redan befintliga vattendrag till enahanda ändamål förbinda Åsnen med Salen, vid hvars norra ända denna kommunikationsled ankuyter sig till Statens jernvägar, utgörande längden af denna vattenväg omkring mil; och härigenom minskas den för kanalarbeten å förstnämnda kommunikationslinie beräknade kostnaden från 1,050,000 till allenast 214,000 Riksdaler. Eör vinnande af det ändamål jag nu omförmält, har staden Carlshamn anslagit ett belopp af 500,000 Riksdaler, och hvad som derutöfver erfordras, i händelse statsbidrag efter enahanda grunder som tillförene erhålles, eger man numera visshet att kunna anskaffa genom aktieteckning. I öfrigt åberopande dels Kongl. Maj:ts förenämnda nådiga Proposition, Stats-Utskottets deröfver afgifna utlåtande samt Rikets Ständers underdåniga Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 443 skrifvelse i ämnet den 5 Januari 1858, dels ock det särskilda betänkande, jemte dervid fogade kostnadsförslag, som förrbemälde
» Jill banan! » — » Till banan! » — det var dal gens lösen, o c h hela staden strömmade ut till fältet, där kapplöpningen skulle försiggå. På vägarne myllrade det af människor, gående o c h åkande; eleganta ekipager m e d fyrspann o c h betjänt på kuskbocken, enklare vagnar, hyrkuskar, alla hade samma mål. Bicyclister, damer o c h herrar, ringde oafbrutet, sökte tränga sig förbi, ville k o m m a först. Ridande polis o c h soldater upprätthöllo ordningen; d a m m e t stod i högan sky, o c h solen brände hett. Skulle det bli r e g n? Ute på banan var allt redo, o c h den mängd af blå o c h gula vimplar, s o m på sina stänger fladdrade muntert för vinden, gaf ett festligt utseende åt den brokiga taflan. Där var m y c k e t folk, officerare i olika uniformer, ljusklädda damer, ryttare i sina granna tröjor, — det var prakt och färger ute på den gröna ängen. Det låg ett nervöst, oroligt uttryck i hennes ansikte. Skulle då aldrig löpningarna börja, så spänningen fick ett slut? Det var j u icke förlän i tredje löpningen han skulle rida? H o n såg på sitt program, — ja, där stod det j u helt tydligt. Löjtnant v o n Minoff. Daisy, mbr. st. 6 år, hbl. e. Elmern, 77 kg., tr. röd o c h gulrandig, m. röd. Ida ryste lätt till. Måtte det bara gå väl! Själf var han j u så säker o c h lugn, så van vid framgång o c h seger, att det föll h o n o m visst icke in, att olyckan kunde nå h o n o m. Olyckan, — hvarför såg h o n spöken midt på ljusa dagen? Nej, hon ville gå dit ned bland de glada ungdomarne, skämta o c h skratta s o m de o c h glömma sin oro. Kanske kunde hon äfven få träffa löjtnant v o n Minoff o c h blifva i tillfälle att ge Daisy några sockerbitar.
I detsamma började solen att titta fram, och den gråa färgen gled bort ifrån fjärden, som började glittra i höstens energiskt blåa ton, medan barrträden och de gulskiftande björkarna lystes upp och färgades af solens strålar, som kämpade sig fram mellan skuggande moln. Karl Johan kände sig modig och fick en rasande lust att få tag i de där flickorna igen för att få höra, hvad de hade skrattat åt. Men de voro som bortblåsta. Hela dagen gick han och sökte dem, på strandvägen, uppe vid värdshuset, inne i skogen och borta i ängen. Han gaf sig knappt tid att äta middag en gång. Men hur han gick och gick, fick han inte reda på dem. Och mot aftonen fattade han det kloka beslutet att vänta ut dem på bryggan. Ty utan båt kunde de ändå inte komma därifrån. I mörkningen satte han sig på en uppoch nedvänd lår och väntade. Högtiden till ära, hade han tagit en cigarr ur boden, som han blossade på. Det var skumt borta vid stränderna, och solen hade gått ned. Öfver vassen steg en låg, kall dimma, hvilken sakta bredde sig som ett flor öfver vattnet. Då såg han, hur en ensam flicka med dröjande steg kom fram öfver sandgången och närmade sig bryggan. Hon såg sig omkring åt alla sidor och stannade ibland, som om hon lyssnade. Karl Johan tog beslutsamt cigarren ur mun och gick emot henne. När han kom närmare, kände han igen henne. Det var rika Pehr Ohlssons dotter, och Karl Johan kände sig genast till mods, som om här vore något att förtjäna. Förut hade han varit upprörd. Ty han trodde, att det var frågan om att leka med flickorna. Men var det hon, då var det ingen lek längre. – God dag, Sophie, hälsade han och lyfte på hatten. Så fort flickan fick se Karl Johan, dök hufvudet ner, och hon började skratta igen. Karl Johan frågade, hvarför hon skrattade. Men då svarade hon naturligtvis inte, utan skrattade bara ändå värre. Och när Karl Johan det hörde, visste han inte, hvad han skulle ta sig till, och i ren förlägenhet gick han fram och tog henne om lifvet och ville kyssa henne. Ty fast hon var en rik bonddotter, hade han hört, att hon inte var så noga i det kapitlet.
Till stafkarlen kunde han bortgifva silfversmyckena på sin rock, ja allt hvad han egde, utom bågen, hästen och hundarne. Der den högsta hällen lutade öfver insjön, der plägade Erland från en svindlande höjd kasta sig i vattnet. Mest behagade honom att simma, då blåsten upprörde böljor på sjön och slungade skum på stranden. Till hans nöjen hörde äfven att vandra bland skogens klippor, sjunga sina egna sånger och lyssna till deras genljud. Om då en qväll, när månen sken öfver furorna, folket i sina kojor hörde vilda, men behagliga toner djupt inifrån skogens mörker, då sade de till hvarandra: – Hör! vilde Erland är i skogen! Ty vilde Erland kallades han af folket. Så vexte han upp och var vid sitt sjuttonde år en ståtlig yngling, på hvilken fadrens ögon med välbehag kunde hvila. Men fru Elfrida suckade ofta öfver hans häftiga sinnelag och skulle varit ännu mera bedröfvad, om icke pater Henrik tröstat henne dermed, att allt hafver sin tid, ungdomen sin och det mogna förståndet sin. Riddar Bengts närmaste granne var riddar Gudmund Ulfsax. Denne, som var enkeman, egde en skön blåögd dotter vid namn Helena. Herr Bengt och herr Gudmund tyckte, att de unga passade för hvarandra; de voro begge af förnämlig slägt, begge de enda barnen, och egendomarne lågo så, att de just vore egnade att förenas. Fäderna öfverenskommo derför, att Erland och Helena i framtiden skulle blifva äkta makar; detsamma var fru Elfridas älsklingstanke. Visserligen voro ynglingen och jungfrun ännu skygga i hvarandras sällskap, men denna skygghet tillhörde deras år: de voro ännu nästan barn. Äfven kärleken har sin tid. Singoalla. Så hände en sommardag att Erland återvände från en jagt. Öfverst på en kulle i skogen vexte en gran, ung och smärt, men högre än alla omgifvande träd.
Hufvudfrågan kan enligt min åsigt, betraktas ur trenne synpunkter nemi. i afseende på räntegifvarne, Staten och räntetagarne. Hvad nu räntegifvarne beträffar så lärer det icke för någon som med ämnet haft att skaffa, vara obekant, att räntegifvarne för närvar:de äro underkastade skyldigheten, alt på löntagarnes reqvisition, lemna räntorna in natura. Onekligen uppstå häraf liera olägenheter för räntegifvarne, enär det ofta inträffar, att den vara som skall lefvereras, icke är af den fullgoda beskaffenhet, som räntetagaren efter lagens strängaste mening kan fordra, samt räntegifvaren äfven i så många andra hänseenden är beroende af räntetagaren, att följden deraf lått blir prejeri, hvaröfver jemväl klagomål ofta afhöras. Jag tror och erkänner visserligen, att mången räntetagare icke begagnar sig af denna sin rättighet på ett för de skattdragande tryckande sätt; men så länge rättigheten fin - Den 1 Augusti. 13 nes och det beror af räntetagaren, att begagna sig deraf, är det slumpen, som bestämmer, hvilken som blottställes för ett så beskaffadt förfarande. Afven om man antager, alt räntegifvarne med största skonsamhet behandlas, förblifver detta räntornas utgörande till räntetagarne alltid betungande, om icke på annat sätt, åtminstone derigenom att räntegifvarne måste vidkännas forsellön, hvaremot om räntegifvarne erlägga sin utskyld till kronan, som afsagt sig rättigheten till forsellönen, de naturligtvis ifrån denna afgift befrias. På denna grund synes det mig, att de indelta räntegifvarne hafva ett billigt anspåk, alt blifva försatte i samma ställning som de, hvilka erlägga sina räntor till Staten. Betraktar man åter Statens ställning i frågan, så förekommer först och främst att sättet för de indeldta räntornas utgörande är mindre lämpligt, när det synes vara i sin ordning, att Staten alltid af de skattdragande uppbär deras skattebördor, för att använda dem till dermed afsedda ändamål.
Fördenskull och jemte tillkännagifvande, att Rikets Ständer, för sin del, an sage ined billighet öfverensstämmande, att de räntegifvare, hvilkas räntor vore anslagna till Sala silfververk, komme i åtnjutande af ränte-fören k lingens förmåner och befriades från den för dem undantagsvis bibehållna uppsägning af räntorna in nä tura med deraf härflytande olägenheter, anltöllo Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 22 Augusti 1857, att, då för åstadkommande af en förändring i bestående förhållanden det syntes nödvändigt icke allenast att Bergslags-intressenterne ytterligare i ämnet. hördes, utan jemväl, tinder förutsättning af deras samtycke, att vederbörande embetsmyndigheter erhölle tilllälle att afgifva yttlande i fråga olli sättet och ordningen för samma förändrings verkställande, hvartill Rikets Ständer, i frågans dä outredda skick, oj kunnat uppgöra förslag. Kongl. Majit täcktes i nåder vidtaga sådana förberedande åtgärder* sorn för detta, ändamål funnos erforderliga, samt derefter till Rikets Ständer aflåta nådig framställning i ämnet. Till följd af erhållen nådig befallning att, sedan Sala Silfververks delegare blifvit i ämnet hörde, med underdånigt utlåtande i anledning af förevarande ärende till Kongl. Majit inkomma, hade Kongl. Kammaroch Kommerse-kollegierne, jemte öfverlemnande af bemälde delegares infordrade förklaring, sådant utlärande under deli 12 Oktober sistlidet, är afgifvit. Bcrgslags-intressenterne hade i siri förklaring fortfarande hestrid!
Om det på sådant sätt lyckas mig att visa nödvändigheten häraf, torde det tillåtas mig alt, med Den 4 December f. m. med instämmande i öfrigt uti hvad Utsk. i 3:dje punkten af betänkma N:ris io3 och i35 yttrat, få föreslå, att denna punkt måtte erhålla följande lydelse: R. St., som anse, att någon fullständig reglering af smidesrätlen icke med framgång kan verkställas, så vida ej i sammanhang dermed en jemnare fördelning af smidesskatten tillika beredes samt att de vid vissa verk, för en del af smidet, utan tillräcklig controll nu utgående, högst betungande reeognitionsafgifterna afskaffas, vilja i und. fästa K. M:s höga uppmärksamhet derå, att likasom å ena sidan någon minskning i Kronans nuvar. intrader på det hela af jernhandteringen icke genom den fria smidesrätlens införande får uppstå, det å den andra icke är R. Stts afsigt att ålägga tillverkarne någon ny eller ökad beskattning i annor väg eller proportion, än som bör vara oskiljaktig från ett ökadt smidesbelopp till erhållande af frihet inom verkstaden, och hvaraf det frivilliga åtagandet är hvarje stångjernstillverkare öppet lemnadt. R. St. anse äfven, att hvad af K. M. på dessa grunder rörrde beskattningen i nåder föreskrifves, måtte, utan hinder för dess tillämpning under liden, nästk. R. St. till pröfning föreläggas. Om denna min framställning vinner R. o. Ad:s gillande, blifver deraf en följd, att Regeringen äger att besluta om beskattningen under mellantiden intill nästa Ständers sammanträde. ’Då jag nu framställt, hvad jag anser vara nödvändigt, om brukshandteringen icke skall blifva hämmad, utber jag mig att på samma gäng få besvara en af Gr. Frölich framställd anmärkn. Hr Gr. har ansett Oecon.Utsk. hafva oriktigt förfarit deruti, att det icke yttrat sig om kolfångsten i allmänhet, och har klandrat, att det finnes bergslager, hvilka bära namn och privilegium deraf, ehuru de icke på 100 år tillverkat i Skffi tackjern.