Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle också tro, att det hittills varande förhållandet är vida bättre och förståndigare, än hvad Utsktn här föreslagit, hvilket skulle medföra en helt ny art af tvistefrågor emellan landshöfdingen och sockenboerna, Ii v i I ka måhända icke blefvo nöjde med de förändringar landshöfdingen beslutat uti deras reglemente, och således ingingo med besvär till K. M., i stället för att K. M., om förslaget till dess stadfästelse genast blifvit öfverlemnadt, hade pröfvat det, efter vederbörts hörande. 3 §:n innehåller: ”Sockennämnden skall tillhöra förvaltningen af alla fattigvårds-angelägenheter, och äger att pröfva hvarje i detta afseende förekommande behof, saint om oell i hvad mån understöd bör lemnäs, i förhållande lill de behöfvandes större eller mindre egna förmåga, och med iakttagande af den ansvarighet för behofvels afhjelpande, hvartill enskilde kunna, enl. denna stadga eller annorledes, vara lagligen förbundne.” Med det här förekommande ordet ”annorledes” bör förstås sådana öfverenskommelse!' emellan socknen och enskilda egendomsinnehafvai e, bruksägare eller fabriksidkare, hvilka innefatta, att desse sjelfve skola ansvara för det af deni antagna folks fattigvård. 1 annat fall skulle ordet ”annorledes” här vara alldeles oegentligt. Nu finnes dock ingenting ordnad t för sådana förhållanden, oell jag har i dag under discussionen hört yrkas, att för fabriksal betare borde egentligen af Staten erhållas bidrag till deras underhåll. För min del kan jag icke deruti instämma. Jag anser att faln iksinrättntr eller bruksanläggningar af hvad beskaffenhet sorn helst må inom forsaml inga i na öfverenskomma om sti Itel för den ömsesidiga fattigvården, oell att den öfverenskommelse, sorn dervid träffas, bör, pn satt jag nyss nämnde, af landshöfdingen insändas till K. Mts stadfästelse; men bestämmelserna dervid anser jag icke tillhöra den generella lagstiftningen för fattigvården i Riket.
Vi hafva tillfredsställelsen underrätta derom, att de 2,500 Specierne per Svithiod rigtigt kommit oss tillhanda. Vi hafva på bästa sätt bemödat oss om deras försäljning, och det är för oss ett nöje att kunna meddela, att, oaktadt det låga Silfverpriset, som endast mycket trögt medgifver afsättning till 27 mark 101 sk., och under det att Silfver går till Banken härstädes för 27 mark 10 sk., vi likväl funnit utväg att denna gång försälja Tit. Specier till 27 mark 13 sk., sedan det visat sig, att de ailä äro slagne under förra åren. Vi smickra oss med, att Tit. skall vara fullkomligt nöjd med denna lyckliga försäljning. — *) Att Silfverlialten måste utfalla en liten grand ringare på det Guldfria, än på det Guldhaltiga Silfret, då man begagnar probering på torra vägen, äir tydligt, emedan Guldet då äfven kommer att upptagas som Silfver. — 221 — Hamburg elen 13 Julii 1838. Yi hafva nu nöjet alt öfverlemna försäljningsräkning öfver de »ände 5,000 halfva Svenska Specie Riksdalvarne, hvilka vi försålt till det höga priset af 27 mark 13 sk., emedan de alla voro från de föregående åren. — Det goda resultatet uppmuntrar Tit. kanske till ytterligare sändningar. Att förestående transumter, samt öfversättningen deraf, äro fullkomligt öfverensstämmande med de hos oss förvarade Originaler, intygas E. W. Schlegcll & Co. Likheten med det af Hrr Schlegell & Co. påtecknade exemplaret intygar Ex ollicio - Scb. Tham. Litt. D. På begäran får jag meddela, att af åtskillige Silfver-plantser, som jag införskrifvit från Hamburg och efter några år exporterat till samma ort, har jag fått 1 till och med ett grän i halten mindre godtgjordt, än hvartill de vid införskrifningen enligt Prof-attest & Factura från Hamburg blifvit mig derstädes debiterade, intygar. Stockholm d. 7 Jan. 1840. Severin Wigert.
SD*laj:tö biöpofition fläda ett referoatiottés an fia g af 77,000 0?:br banfo, åtffittiga förberebattbe åtgärber blifmit mibtagita fantt Äamittars©ottegiutn od) ©tatésfontoret jentmäl fått ftg atts 23il). tifl SR. ©t. spröt. 1856-1857 l:fifl ©ami. 2:a Siffe. 6 42 Serättetfe om Ijtoab i 9iifet ocl) bcfé befalbt att, meb titlämpiung få mät af grunbertta för Äottgl. Majitd år 1855 i ämnet aflåtna nåbiga ipropojttton, font af Oiifetö ©tänberd beflut, uppgöra od) Äongl. Majitd nåbiga pröfning unberjlätta förflag titt aflö
Då vid sisllidne Riksdag bevillning af annan inkomst, än lön, i allmänhet nodsattes från 5 til! 2>j procent, blef, såsom det vill synas, genom något förbiseende den i 7 § för patroni ecclesiarum m. fl. stadgade afgift lemnad oförändrad vid förstnämnde procent. För att tillvägabringa rättelse häri, får Utskottet hemställa, att afgiften i omförmälda § måtte bestämmas till 21, procent, eller till det förändrade belopp, som Rikets Ständer möjligen komma att för inkomst af handel och rörelse vid innevarande Riksdag stadga. 8 9. B e v il in ing s - Uts kotte Is Betänkande N:n 5. 9 § 9. Såsom Utskottet i del föregående redan erinrat, åsyftades med den vid sistiidne Riksdag beslutade nedsättning tili hälften af bevillnings-procenten för handel och rörelse, bland annat, alt derigenom skulle beredas samvetsgrannare uppgifter och pröfning vid laxeringarne. Man föreställde sig att på sådant sätt bevillningen skulle komma alt uppgå till ungefärligen lika belopp som förut af slntsmannanäringarne utgjorts. Endast i få läll hur denna förmodan blifvit förverkligad, och det oaktadt nöringarne under den sisla liden vunnit synnerlig utveckling samt i allmänhet bedri(vits med stor fördel för sina idkare. Att af denna anledning återgå till den förut stadgade högre algifts-procenten torde nu mera icke kunna ifrågakomma. Men då erfarenheten gifvetvid handen, att flertalet närings-idkare pälöras om icke den för. hvarje klass stadgade minsta afgift, åtminstone löga derutöfver, har Utskottet, med aklgilvande pä ett sådant missförstånd af författningens mening, ansett minimi-afgifterna i förevarande §, den der alser de hufvudsakliga slatsmanna-näringarne, böra återföras lill de belopp, sorn under en längre lid intill sistlidne Riksdag voro bestämda. Endast i ytterst iä fall torde dessa algifter öfverstiga den procent, som i regeln bör hvarje skattskyldig påföras.
– Och du skall äfven bli här, så att vi ha samma padre. Är det så? – Nej; men icke långt härifrån skall jag bo, så att jag kan se Stella rätt ofta. – Förlåt mig, min far – sade hon till Ortman – förlåt mig, för det jag trodde, att han der äfven skulle bli här. Men nog är det väl bäst, att han inte är här, så att, när han far bort, skall Stella inte gråta alls. Ortman utbad sig af Harald, att denne ville stanna qvar en eller par dagar, under hvilken tid de gemensamt skulle öfverlägga om ett och annat rörande Stella. Som Harald antog detta tillbud för en dag, fanns för nödigt att hemförlofva skjutskarlen försedd med nöjaktig skrifvelse om dröjsmålets orsak. Harald glömde icke att för sin kamrat under den märkvärdiga natten gifva en nödtorftig upplysning om ett och annat, som denne naturligtvis var lysten att veta, ty Harald ville icke, att Stellas vidare öden skulle höljas i natt och mörker, minst för den, som varit med om hennes räddning. Ovanliga händelser tillsammans upplefda verka ett vänskapsband emellan menniskor, och när den beskedlige skjutskarlen skulle bort, så var han helt rörd och kysste såväl Harald, som Stella ... på handen. Sedan satte han sig på sin kärra, lät hästen lunka helt makligt och vände sig flera gånger om, tills han försvann ur deras åsyn, för att icke vidare återkomma ... i denna berättelse. Vid frukosten, hvarvid äfven en liten madeirabutelj kom i dagen, ansågo de båda herrarne, och det nära nog liktidigt, att ett heligt och gemensamt sträfvande icke kunde tillåta dem kalla hvarandra annat än du. Med Stella öfverenskoms, att hon skulle kalla Harald du eller bror; Ortman åter skulle hon få kalla allt huru hon behagade, ömsom far eller bror, vän eller du, slutligen äfven Erik, hvilket var hans dopnamn. – Stella vill helst säga vän – sade flickan – efter Stella får kalla Erik så. Och sedan hon så sagt, föll hon i en häftig gråt; hon såg upp, liksom för att förvissa sig, att allt detta var verklighet, och när hon fann, att så var, blef hennes gråt än häftigare och hennes snyftningar spasmodiska.
Liknelsen är min kära, blonda lilla hustrus. Ja, sådana liknelser hon finner på, mitt herrskap • — dem må ni söka hos samtliga äldre och yngre diktare: något dylikt finner ni aldrig, nej aldrig, om ni så ock bläddrade genom hela världsliteraturen (från hvilket jag afråder). Och alltid ha de något med barn att göra — märkvärdigt nog. Allså: fjäderlätt dalade snön. » Nej, hvad den käre Guden är god! » — Hm? » Ja, DI män ha inte ett spår af sådant. » — A f den käre Guden? » Ja, öfverhufvud af kärleksfullhet och allt, som är riktigt godt. » — Så!! Nå, det må jag. Men då ser hon på mig med sina stora blå ögon, ända ned till hjärtegrunden, så att det blir mig helt varmt och som om ljumma vindar drogo fram, vaggande blomsterklasar. » Ser, du, snöflingorna förefalla mig som. » — Stopp! Vänta! Fram med notisboken. Penna — en penna! En liknelse! » Du gycklare. A c k, tig. » — Nå, hur förefalla alltså snöflingorna ers lilla nåd? Och hon: helt allvarsamt —: » Jo, som idel små, mjuka barntröjor för de små vårblommorna. » — Nej, du stora värld! Moderskyssar och barntröjor. Kanske till sist riktiga lindor för sipporna och gullvifvorna! Lilly, min lilla toka till hnstru, du yrar! » Ja, ni, ni ha ingen aning, ni trähjärtan. A c k, du, nej, hur trött jag nu alltid är. » Och hon ler så underligt vemodigt och lutar sitt vackra runda hufvud tillbaka med vidöppna ögon, och jag blickar in i dem och ser och ser, och det är mig, som om jag sjönke i ett blått djup, fylldt af varm vårlycka. Ja sannerligen, så djupt, så djupt I en ' ljuf, vek sällhet. Hvilka ljusa ängar finnas där ej och med hvilka vackra blommor. Och beständigt två och två, blommorna, och en len vind böjer dem mot hvarandra till kyss.
S. D. Upplästes Protokoll, hållet vid Preste-Ståndets Elektorers sammanträde denna dag, och inhemtades deraf, att till ytterligare Suppleanter i Expeditions-Utskottet blifvit utsedde Kyrkoherdarne Otterström och Landgren, som ega att vid inträffande förfall för ordinarie Ledamöter eller förut valde Suppleanter i nyssnämnda Utskott, uppå anmälan af Ståndets främste närvarande Utskotts-ledamot, derstädes inträda och tjenstgöra; och skulle underrättelse härom genom utdrag af Protokollet Utskottet meddelas. S. D. Vid förnyad föredragning af Banko-Utskottets Betänkande, JV2 4S, med förslag till förändrad uppställning af föreskrifterna angående Bankens metalliska kassa m. m., fattade Ståndet följande beslut; Hvad Utskottet i punkterna 1, 2, 3 och 4 tillstyrkt och föreslagit, godkändes. Punkten 5 mom. 1, 2, 3, 4, 6, 11, 13 och 14 godkändes, äfvensom den af Utskottet föreslagna lydelsen af mom. 8, men deremot återremitterade Ståndet, i anledning af de vid pröfning af Utskottets Memorial M 44 beslutade återremisser, den del af mom. 8 i nu gällande Banko-reglemente, sorn rörer Deputerade för vexelärenden; likaledes återremitterades mom. 5, 7, 9, 10 och 12 samt frågan om uteslutande af mom. 7 utaf ifrågavarande lil § i nu gällande Banko-reglemente. Punkterna 6 till och med 38 godkändes, endast med erinran om iakttagande af den rättelse, hvad punkten 12 beträffar, att det å raden 7, efter ordet »lyda», Prot.-Utdrag den 15 Augusti 1863. 517 förekommande skiljetecknet punkt förändras till semikolon och derefter följande ordet »Attester» tecknas med liten begynnelsebokstaf. S. I).
— Hvad de uppgifna olägenheterna af förslaget angår, lärer den om ändringen i nu gällande grunder för fullmagters chartering syfta på de i förslaget omnämnda förhöjningar å lösen för fullmagter å civila tjenster med indelta löner, för häradshöfdingar, landssecreterare, postinspectorer och postmästare samt för fullmagter till consistoriella pastorater. Denna förhöjning, såsom billig och skälig, kommer, derest ifrågavar. förslag af R. St. afslås, efter all anledning att i allt fall vid det anbefallda utfärdandet af en förnyad cancellitaxa äga rum; men då R. St. med förslagets antagande kunna bestämma den förhöjda chartse-afgiften, beror det ju af R. St. sjelfva att modifiera denna afgift, efter hvad de finna lämpligt och billigt. Att åter genom förslaget *5o Den 26 Maj f. m. ökad utgift skulle statsverket tillskyndas derigenom, att man icke kunde i den ökade chartae-afgiftens riktiga ingående vara säker att erhålla ett mot sportlerna svarande belopp, är en fruktan, som har inga grundade skäl för sig. Kära hälften af de afgifter, som för fullmagter och andra expeditioner inom K. M:s Cancelli erläggas, ingå redan till staten, utan att någon anledning förefinnes, att underlåtenhet vid iakttagandet af de derom meddelade föreskrifter äger rum. R. St. kunna bestämma hvad vidare lämpliga eontroller i detta fall, sorn de finna nödiga; och genom de föreslagna förhöjningarna å lösen för fullmagter å vissa tjenster ökas dessutom afgifterna icke obetydligt, äfvensom i allmänhet i följd af de lönetillökningar, som vid embetsverkens reglering tillkomma. Jag är ock fullkoml. öfvertygad, att staten skall få mera i ökad chartae-afgift, än cancellisportlernas belopp nu utgör, och att, om sportlerna afskafläs eller R. St. icke göra högre anslag på stat, än StatsUtsk. tillstyrkt, tjenstemännen derpå skola komma att förlora.
Riddarhusordningen, och pfven der kan man icke sluta till en.sådan rättighet annorlunda, än efter tolkning af ordalydelsen: ”samt Ridderskapet och Adeln derefter till Introductipnen in Pleno tilljiåud gifhvilket anses förutsätta, att sådant äfven, skall, kunna nekas, Jag finner likväl allt detta pog tvetydigt, och icke böra i närvarande constitutjoinella förhål landen eftersträfvas, ehuru jag å andra sidan aldeles icke i.nstämrn,er med friherre A-nckarsyätd_i den^mening, att en sådan, D«n 6 Augusti f, mt •37 rättighet skulle stå i strid emot RegeringsFor-1 men; ty denna innehåller, att Konungen låte samtelige Riksens Ständer, deras Privilegier, Förmåner, Rättigheter och Friheter åtnjuta, samt att Ridderskapet och Adeln representeras enligt RiddarhusOrdbingen och hvad deri finnes i detta afseende stadgadt, kan således ieke strida emöt Grundlagen, med hvars anda jag dock medgifver* att ifrågavarande rättighet icke ståt fullkomligen väl tillsammans-. I ailä cöhstituHönelia Stater, der Regeringens ledamöter skola arisvira inför NatiönalRepresentatiönen, har mati eökt garantien emöt missbruk, just i denna ansvarighet och ej såsom fördom i vissa cörpöratiöners frioch rättigheter, dem försigtigheten hindrade att kränka, jag är således visserligen icke émot att 51 §. Riddarhusördningeri undergår en förändring, och att introduction endast må kunna vägras, i hän* delse Ridderskapet och Adeln dertill har lagligt skal, på grund af icke fullgjorda prestanda* hvilket jag anser tydeligeh borå i detina §. ute sättas Vid frågor otti remiss af ett Betänkande; åller en motion framställes också till Ståndets besvarande, örn Ridderskapet och Adeln bifalUr.
Grefve Spens, Jacob Melcher, samt Herrarne Strussenfelt, Michael, Spaldencreutz Arvid, och Gyllensvan, Henrief förenade sig med Grefve Spens. Friherre Cederström, Jacoby anmälte af-: ven till Protocollet sin reservation emot Ridderskapets och Adelns, angåendö FinanceRegleringen, fattade beslut. Friherre JFrangel-, Af opasslighet hindrad att i går öfvervara öfverläggningarne, har jag dock blifvit underrättad örn det resultat, som deraf följt, så ganska menligt för landet. Jag lemnar åt dem, som med mig äro af olika tan^ ka, att dömma öfver deras samveten, men mitt,' tillåter mig ej att förtiga den öfvertygelse jag hyser, att Sveriges tillstånd skall blifva ett lysande elände, emedan endast den hastigt resan^ de elier Utlänningen, som blott föijer Landsvägen och stadnar ibland Hufvudstadens prakt, Ridd. o. Ad Fröt. VII B. I Afd. 33 Den g Jani i f, mi skall derefter dömma hela landet, okunnig om det elände, hvaruti det suckar. Och sedan jag hört att Ridderskapet och Adela genom en märkelig pluralitet upplöst det problem om Stockholm existerar för Sverige, eller Sverige för Stockholm, då allt hvad som rörer Hufvudstadens val, anses som en hufvudsak, mea landets tillstånd betragtas som en bisak; protesterar jag högiideligen emot det beslut som fattades inom desse murar förliden gårdag. Sorn jag dessutom fullkomligen instämmer uti hvad Grefve Carl Gustaf Spens uti dess nyss uppläste reservation yttrat, anhåller jag om proposition att den må särskildt till trycket befordras.
Ah, aldrig har hon så beundrat Maurits själfbehärskning. Han springer ej på patron Teodor och slåss med honom. Han ser bara lugnt öfverlägsen ut, bara oskyldigt förvånad. Hon förstår, att han behärskar sig, för att ej hela resan skall bli gagnlös. Han tänker på henne och behärskar sig. Stackars Maurits, det visar sig, att onkel är ond på honom för hennes skull. Han frågar om ej Maurits vet, att hans onkel är ungkarl och hans hem ett ungkarlshem, då han fört hit sin fästmö utan att taga med sig hennes mor. Hennes mor, dunungen blir förnärmad å Maurits’ vägnar. Det var ju mor själf, som undanbedt sig och sagt, att hon ej kunde lämna bageriet. Det svarar också Maurits, men hans onkel tar ej emot några ursäkter. – Nå, än borgmästarinnan då, hon kunde väl ha gjort sin son den tjänsten. Ja, om hon var för högfärdig, så kunde de hellre ha blifvit, där de voro. Hur skulle de burit sig åt nu, om ej bergsrådinnan kunnat komma? Och hur kunde fästman och fästmö resa på tu man hand genom landet. – Jaså, Maurits var inte farlig. Nej, det hade han aldrig trott, men folks tungor äro farliga. – Nå, och så till sist var det schäskärran. Var det det löjligaste åkdon i hela staden Maurits snokat upp? Låta det barnet skaka sex mil i en schäs och låta honom, patron Teodor, resa upp äreport för en schäskärra! — Kunde han inte ha lust att riktigt rotrista honom! Låta patron Teodor ropa hurra för en pinnskrinda! Han därnere blir för orimlig. Hvad hon beundrar Maurits, som kan stå så lugn. Hon skulle egentligen ha bra god lust att blanda sig i leken och försvara Maurits, men hon tror ej, att han skulle tycka om det. Och innan hon somnar, ligger hon och räknar upp allt hvad hon skulle sagt för att försvara Maurits. Så somnar hon in och spritter upp igen och hör för sina öron en gammal gåta: »Det stod en hund på berge’. Han skälld’ utöfver Sverge. Han het som du, Han het som ja’, Han het som allt i världen va’. Hva’ hette han?
M:s disposition ställes ett belopp af 5,500 R:dr för Kammar-Colhm och 4000 R:dr för KammarRm, motsvarande hvad desse embetsverk begärt i de afgifne löneregleringsförslagen, på det att K. M. derigenom må blifva i tillfälle att bereda desse Verks embetsoch tjenstemän samma förmåner deras vederlikar i andra Verk åtnjuta. Då dessa arfvodesanslag skola utgå endäst intill nästa Riksdag, blifva R. St. oförhindrade, att sedan reorganisationsförslagen blifvit upgjorda vidtaga de förfoganden hvartill omständigheterna kunna föranleda. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Då jag nn ämnar tala för ålerremiss af denna punkt och följaktligen för bifall till de anslag jag för dessa båda embetsverk yrkat, så bör jag, på det att ingen af R. o. Ad. må tro, att någon egennytta å min sida derunder ligger förborgad, förklara, att om denna lönereglering skulle komma till verkställighet, skall Presidenten i KammarRm derpå icke vinna, utan tvertom förlora 85 R:dr och några sk:r. Om jag i öfrigt skulle misstänkas att tala till KammarRms fördel endast derför, att jag har äran vara hans President, skall jag först yttra mig om Kammär-Colhm, och sedan öfverlemna till hvar och en af R. o. Ad. att bedöma, huruvida jag i min framställning varit oväldig eller icke. Utsk. har afstyrkt min hemställan i fråga om Kammar-Colhm och KammarRm derför att förslaget blifvit väckt af enskild motionär, och att de båda verkens förändrade sammansättning ännu icke vore slutligen afgjord. Hvad nu beträffar Utsk:s första skäl för sitt afstyrkande, så frågas om Utsk. följt denna åsigt då det tillstyrkt anslag för Just.rRåden, för Ingeniör-corpsen, för Theatern, för Professorer, för Provincialläkare, för Musikaliska Akademien, och dessutom betydliga pensioner åt KommerseRådet Santeson m. fl. andra. Jag
Härvid finner Utskottet, att då desse visitationer, hvilka, jemlikt Kongl. Förordningen den i5 October 1723, Kongl. Resolutionen på Allmogens besvär den 17 September samma år, Kongl, Förordningen den 11 Maji 1795, Allm. Besv.- och Oecon.-Ulsk. Betänkande N.o tig. samt 17 §. 3 Cap. i 3 Delen af Tjenstgörings-Reglementet för Armeen, skola verkställas i slutet af Februarii och November månader, samt angå munderingarnes skick och Rustningshästarnes beskaffenhet till bull och ryckt, otvifvelaktig! äro nyttige och nödige i det afseende, att förhållandet med munderingarne och hästarne blifver i tid kändt, så att befintlige brister och felaktigheter må kunna före blifvande regementsoch esquadrons-möten ersättas och rättas; så torde samma visitationer så mycket mindre böra afskaffus, sorn de icke medföra någon kostnad för Rusthållarne, hvilka lagligen icke äro skyldige hvarken att dervid gifva Corporalerne någon betalning, eller förse dem med skjuts, samt ega, i händelse sådant skulle fordras, att derom i vederbörlig ordning göra anmälan, då rättelse icke lärer uteblifva; äfvensom, enär Esquadrons-Chefen troligen icke skulle kunna verkställa desse visitationer, utan att försumma öfrige tjenste-åligganden, någon förändring i della afseende, efter Utskottets tanka, icke är lämplig. På desse skäl får Utskottet vördsamt afstyrka de i nyssberörde måtto gjorda förslag. Vidare, då, enligt General-Mönstrings-Instructionen af den 16 November 1819, General-Mönstringar med indelta Cavalleriet icke förrätta» oftare än hvart tredje år, torde den framställning, som i detta afseende blifvit gjord, böra förfalla.
Huru kan man vilja stadga en straffpåföljd för en handling, som icke skulle 652 Den 13 Juni. vara brott! Inkonseqvensen häraf synes mig vara alldeles uppenbar. För öfrigt torde det sällan inträffa, att föräldrar göra sina barn arflösa, derföre att de gift sig mot föräldrarnes bifall, ty om, såsom alltid sker, ett sådant äktenskap blir olyckligt, då förbjuder föräldrarnes hjerta dem att genom arflösheten föröka sina barns olycka. Man har anfört, att Finland gått förbi oss. Det är möjligt, att de Finska qvinnorna äro mindre lättrörda än de Svenska, men i allt fall tror jag, att vi icke skulle göra den Svenska qvinnan något gagn genom förslagets antagande, och jag kan derföre icke annat än instämma i yrkandet om afslag. Hr Nordenfalk, Carl: En föreg:de värd talare har anfört de ordalag, hvari K. M:t meddelat sitt beslut i afseende. å R. St:rs skrifvelse i ämnet vid sistlidne riksdag. Då det deri heter, att »om än den af R. St:r antagna grundsats — kunde anses i och för sig följdriktig» etc., har Utsk:t deraf icke kunnat finna, att K. M:t ogillat de af Utsk:t i förev:de Betänk, uttalade åsigter, och Utsk:t har på den grund tilltrott sig att framlägga ett förslag, som torde kunna anses vara en konse i ® qvens af lagstiftningen i afseende, å qvmnans myndighet. Dertill har Utsk:t dessutom föranledts dels deraf, att det icke visat sig, att genom qvinnans myndighet familjebandets upplösning förorsakats, och dels deraf, att ett land. som visserligen lyder under Rysk spira, men sorn har fullkomligt Svensk kultur, redan medgifvit qvinnan att vid 21 års ålder utan giftomans samtycke ingå äktenskap. Mig veterligt, finnes icke något, land, der icke qvinnan i mer eller mindre mån i förev:de hänseende eger bestämningsrätten. Man åberopar ofta Frankrikes lagstiftning och äfven i nämnde land behöfver qvinna, som uppnått viss ålder, endast anmäla sitt tilltänkta giftermål, hvilket derefter snart nog kan försiggå.