Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
- och vet du, det såg nästan ut som om du lutat hufvudet mot hans axel. Arla. /springer upp; häftigt/ Danslärarinnan sa' alltid att man måste luta sig mot sin kavaljer för att kunna dansa väl. Statsrådinnan. Då är det bättre att inte dansa så väl. Och så en annan sak: Du hade lofvat att dansa kotiljongen med baron Edelhjelm. Arla. /undvikande/ Jag var så trött. Statsrådinnan. Och så dansade du i alla fall med major Lagerskiöld. Arla. Det var bara ett enda hvarf; och dessutom ­ major Lagerskiöld för så väl ­ att dansa med honom är ingen ansträngning. Statsrådinnan. Kom lite närmare! får jag se på dig! /Arla lägger sig på knä framför modern och snyftar med hufvudet i hennes knä. Statsrådinnan smeker henne. En stunds paus hvarunder Arlas snyftningar höras/. Stackars barn! jag måste väl då säga dig det. Du får inte öfverlemna dig åt denna barnsliga fantasi. Major Lagerskiöld är verkligen en sådan person som jag helst skulle sett aldrig blifvit bjuden i vårt hus. Det är en person, helt och hållet utan karaktär och grundsatser ­ ja, rent ut sagdt en dålig menniska. Arla. /upplyfter hufvudet; triumferande/ Det vet jag; han har sjelf sagt mig det. Statsrådinnan. Hvad? Har han sjelf sagt - Arla. /reser sig/ Han har aldrig haft några föräldrar eller något hem och varit omgifven af frestelser. Och han har aldrig träffat någon som han verkligen kunnat älska. - Och endast genom kärleken skulle han kunna räddas från de mörka makter som hittills beherrskat hans lif. Statsrådinnan. Och allt detta har han redan sagt dig! Nå, då kan jag också gissa hvad han vidare sagt. Vill du att jag skall säga dig det? Du är den första flicka han verk ligen älskat ­ du skall bli hans räddande engel. /Arla ger till ett utrop/ Du tror väl inte att jag lyssnat. Jag vet det ändå, ty så säga alltid sådana herrar då de vilja vinna en oskyldig flicka. Jag sjelf hade en gång i min ungdom en tillbedjare af detta slag ­ det är inte alls något ovanligt. Arla. Inte ovanligt!
Jag dansade aldrig i mi’ tid någon bättre! – sade Gunnar efter ett förtvifladt dansande, och torkade svetten ur pannan med den stora brudgumsnäsduken af finaste «söckerduk» (en skänk af mamsell Sara), samt släppte sin dam midt på golfvet, alldeles okunnig om den lag, som våra löjtnanter, kammarjunkare, kongl. sekreterare m. fl. gjort sig, att – vore det än genom åtta à tio rum – släpa utaf med sin afdansade dam och sätta henne alldeles på samma punkt der han bekom henne. Och ändå! j löjtnanter, sekreterare och junkrar! huru många bland eder dansade väl någonsin så gerna och med så frisk ungdomslust med någon af våra sippa, sirliga, förbildade och försnörade fröknar och mamseller, som Gunnar gjorde det, med sin unga svägerska Elin! En stund efter denna dans, och sedan öl och punsch friskt gått omkring, och Gunnar var upprymd och uppspelad så, som han aldrig varit det förr, dock utan att vara det ringaste hvad man kallar drucken, hände det sig att han, Elin och några andra af de yngsta bröllopsgästerne befunno sig i en af de stora djupa fönstersmygarne i den stora salen. Elin och de unga «töserna» sutto, och framför dem stodo Bengt m. fl. unga drängar, men Gunnar, högre än alla de andra, stod lutad öfver Bengts axel och pratade med flickorna. – Ack hvad det här ser roligt ut! – sade den unga främmande flickan. – Vi sitta alldeles som i en liten kammare för oss. Aldrig såg jag så besynnerligt hus som detta! Jag blir både hemsk och glad när jag kommer in i det. – Ja – svarade Gunnar – maken kan väl aldrig finnas, och jag säger alldeles som du, Elin lilla, att det är någon ting, som gör en både godt och ondt, när en går i alla dessa höga rum och trappor och gångar och smygar. Jag känner mig så underlig till mods ibland, det går sådana ilningar öfver ryggen, men till och med dessa smaka bra.
R:dr, under vilkor, att arbetet oafbrutet fortsättes och att redogörelse årligen till Herr Justiliae, Stats-Miuistern aflemnas, hafva Rikets Ständer, i likhet Expeditions-Utskotteis Försla'atill und. Skrifvelse, N;0 8g* 191 med hvad E. K. M. äskat, uppfört att, på enahanda sätt och under samma vilkor, fortfarande intill nästa Riksdag utgå. f) Då vid 1835 års lönereglering för E. K. M:s Canzli, en årlig sportelersättning af 61 R:dr 22 sk. blifvit tillerkänd Canzli-Pösten vid Kongl. Bibliotheket Flink, men denna godtgörelse hittills legat Em betsoch Tjeustemännen vid nämnde Bibliothek till last, har E. K.
Genom landthushålluingens framsteg har välståndet stigit hos dem, som deraf vilja draga o fördel; Man finner också hos dem, som bibehållit sina jordegendomar ännu ostYc-*- kade, bättre åbyggnader, bättre bohag och äfven mera hyfsning än man fordom i allmänhet fann. Väl om medlen härtill ej lockar att från den redbarare enkelheten öfvergå till den slags yppighet och det lefnadssätt, som ej höjer menniskovärdet, som väl förfinar men derföre ej alltid renar sederna, men endast präglar högmodet och den inbilskhet; som ej förtjenar hvarken det värde eller den aktning, hvartill dock anspråken under sådana förhållanden ej sällan höja sig. Det blilver derföre af vigt att en sann religiös och moralisk bildning går i bredd med materiel förkofran, såvida den sednare skall förbättra och förlyckliga såväl individer som samhället; Det är också med tillfredsställelse Eders Kong!. Maj:ts Befallningshafvande har nåden uppgilva att inom de flesta orter inom länet både den allmänna och enskilda undervisningen ej försummas och att väl ordnade skolhus inom de flesta socknar redan blifvit uppförde och skol-lärarne nu, enligt Eders Eorigl. Maj:ts nådiga förordning derom, blifvit antagne och aflönade. Det är likväl förtidigt att ännu bedömma verkningarne af dessa ansträngningar, hvilka dock erhållit ett godt stöd genom det bistånd, som dertill lemnas af allmänna medel, enär de ej allenast bero af skolans tillvaro; utan äfven af den omsorg, hvarmed dess inre väsende bedrifves, vårdas och begagnas. Det har likväl visat sig många svårigheter att inom en del församlingar dels få skolorna ordnade, dels väcka en allmännare håg att dertill medverka. Ett sådant förhållande bevittnar att sakens vigt ej ännu af alla inses; men det är likväl att hoppas att detta hinder mot skolväsendets verkliga nytta småningom upphör och att renare begrepp framdeles, åtminstone småningom, göra sig gällande i allmänna tänkesättet. § 3 Näringar, Jordbruket är den näringsgren inom länet, som hufvudsakligast bidrager till de fleste invånares bergning och som både erfordrar och använder den betydligaste arbetskraften.
Jag åberopar härvid hvad jag, mera utveckladt, anförde uti min förra reservation, eller att då, äfveh efter Utskottens tanka, bränvinsbränningen är att anse för en jordbrukets förmonliga tillhörighet, det vore att handla i strid dermed, att belägga densamma med en så dryg beskattning, alt handteringen icke lönade sig, att en så beskaffad beskattning skulle, på det mindre jordbrukets bekostnad, gynna fabriksinleresset, — att det är just fabriksbränuingen, som med det att den bereder öfverflöd på bränvin, alstrar fylleri och sedeslöshet — alt jemväl skulle uppkomma och frambringas lönnbränning, med alla derifrån oskiljaktiga beslag, våldsmål och böter, samt ändtligen, att allmogens skiljande, på Uth. lill R. St. Prot. 1'S34. 5 Sami. 2 Afd. ^ 5:te Häftet aS Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Utlåtande N-o S. delta sätt, från allt lofligt idkande af denna näring, skulle väcka ett allmänt och måhända vådligt missnöje ibland denna talrika folkclass. Enligt den af sammansatta Utskotten antagne tariff, har afgiften för de små pannorna och med en bränningslid af allenast 6 månader blifvit förhöjd till 6 gånger af hvad den utgjort hittills, med rättighet för jordegaren att bränna liela året om. En åbo på, för exempel, ett sextondedels mantal och med rättighet att begagna en 16 kannors panna skulle, efter denna tariff, komma att skatta 4 R."dr Banco, eller icke långtifrån värdet af det bränvin, som hemmansafkastningen tillåter honom att afverka och han för sitt husbehof erfordrar. Jag frågar: kan detta förena sig med rättvisa och billighet? En lika skarp förhöjning har icke egt rum i anseende till de större pannorne. Tvärtom har, i mon af pannornas stigande kanntal, proportionen för skattens förhöjning blifvit nedsatt, så att, för exempel, en 90 kannors panna hädanefter kommer att skatta endast tredubbelt emot förut.
Det är denna föreskrift, som af Högsta Domstolen icke anses fullgjord, då skuldsedlarne icke inlösta företeddes vid inteckningsansökningens ingifvande; och att deras efteråt skedda företeende, sedan fastigheten, Imri inteckning söktes, öfvergått till andra ägare, som redan derå erhållit lagfart, icke kunde vinna afseende, är hvad som antydes med åberopande af 3 § i 1845 års Kongl. Förordning. Härvid förutsättes, att den i förstnämnde förordning omförmälte handling, hvarpå fordran sig grundar, ej kan vara någon annan, än sjelfva urskriften af den skuldförbindelse, som skall intecknas. Denna förutsättning är det, som behöfver närmare öfvervägas. Vore inteckningslagens (1818 års Inteckningsförordnings) mening att föreskrifva, huru beskaffade handlingar, i urskrifter eller afskrifter, som kunde eller icke kunde läggas till grund för inteckning; så hade denna lag bordt härom innehålla noga bestämda och fullständiga stadganden, eller den hade åtminstone bordt med detta ämne på något sätt befatta sig. Nu innehåller dock lagen härom ingenting, då den endast sysselsätter sig dels med den procedur, hvars iakttagande af inteckningssökanden är ett vilkor för ansökningens bifallande (utan gäldenärens samtycke), och dels med den procedur och de motskäl, gäldenären har att använda, för att kunna undgå inteckningens beviljande. Då lagen således icke föreskrifver, huru den handling skall vara beskaffad, på hvilken inteckning får beviljas; kan ju lagen ej heller innehålla någon föreskrift, huruvida det endast är en i original företedd^ skuldförbindelse, eller afskrift af en sådan, eller ock annan handling tjenande till bevis på fordringen, som med inteckningsansökningen skall »inläggas». Att det, som intecknas, skall vara verklig fordran, *) Då nemligen inteckningen var sökt, innan han fastigheterna föryttrade. **) Inlösandet hade nemligen skett, efter det ansökningen var gjord, och vid följande tinget hade de inlösta skuldsedlarne blifvit uppvisade. — 38 — och antagligt bevis på dess verklighet företes, det är säkerligen livad lagen kräfver; men att derutöfver utsträcka dess mening, visar sig i detta lagställe ingen bestämd anledning.
Vid förnyad föredragning af Expeditions-Utskottets Memorial N:o l3, angående ett närmare bestämmande al tvänne Riks-Stånds beslut, i afseende på Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Betänkande N:o 37, förklarade Prestc-Ståndet, att det biföll andra punkten i OeconomieUtskottets om förmälda Betänkande. S, D. Vid förnyad föredragning biföllos Stats-Utskottets Utlåtanden : N:o 190, i anledning af Herr Friherre Boifes3 Ludv., motion, om Bih. till B. *$?. Frod. »834. 9 Sami. c> 4:de Häftet, 74 Prot. Utdr. d. 26 Julii lS3q.. upptagande af det vid sistlidne Riksdag beslutade lån af, högst två millioner Riksdaler i Silfver; N:o 10r, i anledning af Herr Hallings motion, om inställande tills vidare af all åtgärd, i afseende på Rikets Ständers, vid sistlidne Riksdag, fattade beslut, örn upptagande för Statens läkning af ett lån af två millioner Riksdaler i Silfver. S. D. Yid förnyad föredragning biföllos Banco-Ut skottets Betänlanden: N:o 18, i anledning af de lill Utskottet remitterade motioner, af Herr Prosten Östbergt angående ett Bancolån till S:t Annae Capell-församling, samt af Herr Hahn> rörande ett Banco-lån till Umeå siad; N:o 19, i anledning af Biskopen, Doctor af Wingårds motion, om fortfarande rättighet för vissa Academier att tillvexla sig en bestämd mindre summa
A. Huldbergs bokfiörlulg: E. Idsiröm, rl~villi~igssgstrarns. L. Hökerberg: A. Pulna, Barnen p&amp; Broby. - Svenska spörsinfil, 16. Bariidoinsininneii. och sagor. Ad. Johnson: F. Cooper, Wgvisareii. Kw, Mazeppa, Rar1 XII, Peter den store. - Visor och vener för de sma. - &amp; erkoinina de döda? Af n clergynzan. P. A. Norstodt &amp; Söner: H. Anderson,. Nordiska sagor. - A Bzcsc7~, Ströftåg i världsrymden. J. v. Bofsten, F r h Sveriges storhetstid. - K. Klein, Skildringar frkli fransk-tyska kri-. R. Koch, Camilla. Fr. Skogluiirl: A. T., Sjung mecl oss, Meinnia! Svensk liirmetidning: Jultomten 1893. Systrarna Lundbergs förlag: Hemmets angel, Rattelse. i tirtikehi Två motioner vid årets riksdag, sid. 33, rad G iippifriin s t h r: (le af de i telegrafverkets tjilnst anst&amp;llcla las: e9z del af etc. Irviiiiiori~~,; ' I Hrr Sahison ' &amp; Wa.ZZ.ilzs, Ritzes samt Hem H. Scmdbergs, 8 Sturegatan, bokllidor utkommer i dagarne: - En korsdragerska .- oola laennes sxfstenslminf mu-. Anteckningar meddelade. A. E S S E L D E. Pris 00 övae. Skriften sliljes till förnihn för den olyckliga, oiii hvilken hi.ftet talar. a ~ 0 o. mctl s w r a och utsökt fina illustrationer smit.
St., vid deras blifvande sammanträde, ville i und. uttrycka den öfvertygelse, att fångvårds-öfverinseendet icke borde vara fördeladt emellan olika auetoriteter, samt att denna vigtiga angelägenhet således må ytterligare komma under nåd. pröfning. Jag tillåter mig att yrka tillämpning af denna sats, eftersom jag erkänner mig hufvudsakligen hafva varit motionär i denna fråga hos revisorerna; och då jag tror, att Gr. Mörner och jag länka lika i det fallet, att fråga härvid ej bör uppstå om någon inblandning i Konungens Bef:h:des befattning med länshäktena, utan här endast afses de allmänna correct.- och straff-fängelserna, ser jag icke, att Grefven behöfver yrka återremiss, såvida icke i sjelfva framställningssättet ligger något, som kan föranleda återremiss. D e u i5 M a j f. tu. Hr Sandelhielm: Såvida, enl. hvad den siste värde talaren antagit, meningen endast är, att arbetsoch correct.- inrättn:r skulle vara under delta inom. inbegripna, kan jag icke hafva något att deremot erinra, emedan sådana inrältmr icke finnas i det län , der jag är landshöfding. Det synes dock, som detta mom. kunde tagas i en vidsträcktare betydelse, och det har dels en riktning, sorn icke later verkställa sig och dels en annan, som omöjligen kan leda till någon verkställighet. Anslaget till fångars vård och underhåll är ett förslagsanslag, som, enl. nu gällande förfaltn:r, af Konungens Bef:h:de får disponeras af underhand hafvande medel, hvilket är nödvändigt. Konungens Bef:h:de måste, hvar och en i sitt län, hafva den speciella tillsynen öfver hushållningen och anordningen af medlen, samt uppgörandet af räkningar, Hvilka betalas af anslaget. Dermed kan en öfver-fångstyrelse, huru den än organiseras, icke specielt befatta sig. Såsom den nu är organiserad, låter det alldeles icke göra sig; men ingenting hindrar, att redovisningen öfver fångväsendet i landsorterna sammandrages i en gemensam hufvudbok med redovisningen öfver den allmänna fångvården.
Jag vågar derföre påstå, att man gör bättre uti att icke pä flera håll splittra den summa, som blifvit anslagen, utan i stället låta den förvaltning, som nu i en hast måste organiseras, ensam få fästa sin upmärksamhet pä en punkt, och det är otvifvelaktig!, att det är vida bättre att, i st. f. alt slita sönder summan och dela den emellan två stora jernvägar, oafkortadt använda densamma på en hufvudbana, då man jemväl kunde komma i tillfälle att understödja de smärre vågar, hvilka icke fordra sä stora anslag. Jag vill icke längre upphålla R. o. Ad:s tid, ulan anhåller att få förena mig med de talare, sorn yrkat återremiss å ifrågavar:de punkt. Frih. Raab: En föregide talare har nämnt mitt namn, såsom ville jag framträda som en förespråkare för ett ort-intresse. Om så vore, skulle jag icke underlåta att understödja det förslag, som varit ä bane under föreg:de plenum, nemi. att söka tillvägabringa en bana från Kalmar till Götheborg; men jag har haft precist samma skäl att icke göra detta, som denne talare haft, att icke tala för en bana genom Småland, eller att det icke skulle vara af något gagn för hela landet, och jag hoppas det R. o. Ad. funnit, att jag aldrig yttrat mig för något, som jag icke ansett nyttigt för fäderneslandet. Af denna orsak tror jag mig opartiskt kunna bedöma frågan. Hr von Hartmansdorffs upträdande är icke utan sin betydelse. Vi veta nemi. att han misstror, att jernvägarne kunna bära sig här t Den 25 September. 307 i landel, och au han derföre yrkal bifall lill ifrågavartde punkt, hvilket icke betyder godt för saken i sin helhet. Jag har derföre ansell mig böra lill närmare granskning uptaga några af de skäl, sorn Hr von Hartmansdorff anförl. ilan har sagl, att man borde undvika den Oresundska tullen, och derföre draga jernvägen norr om kusten, i st. f. söder om densamma.
Jag har förut en gång utvecklat de allmänna synpunkter, hvarpå mitt omdöme grundades. Jag går nu att besvara några af de anmärkningar deremot jag hört anföras. En värd ledamot har, om jag rätt fattat dess mening, trott sig finna uti mitt 3^ttrande, att jag kastade skulden af närvarande olägenheter på Rikets yttre förhållanden, och derigenom en skugga på den stora man, som beredt oss de deraf härflytande fördelar. Jag bekänner att detta Den 7 Juli e. m. m tolkningssätt var mig högst oväntadt och jag tror mig vara förvissad att ingen lär misstänka mig för en sådan afsigt. Jag har trott och jag tror ännu, att det gifves omständigheter, under hvilka uppoffringar och bemödanden måste göras, att ingen ting kan vinnas, om man ingen ting vill gifva, och att då fråga är att utveckla orsakerna till en närvarande ställning, bör man icke allenast taga i betraktande de författningar som blifvit vidtagna, men äfven de omständigheter under hvilka de tillkommit. Det är denna utveckling jag sökt framställa, det är uppå detta sakernas sammanhang j.ig önskat fästa Högloft. Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet; jag hade icke förmodat att det skulle anses såsom någon skugga kastad på ledningen af våra yttre förhållanden. Jag trodde tvärtom det skulle ge ännu mera anledning att beundra» det de kunnat, under sådana omständigheter, föras till ett sådant resultat. Den värde ledamoten har vidare frågat, om alla den inre hushållningen angående författnin* gar stoclo uti ett så nära sammanhang med Rikets yttre politiska ställning och om icke vissa deribland voro alldeles derutaf oberoende. Såsom Exempel har blifvit anfördt den tillåtna Bränvins-införseln och den för Götheborg medgifna införsel af bomullsvaror. Jag har dervid icke annat att erinra , än att jag aldrig vet mi g hafva sagt 475 Peri 7 Juli e. m att dessa Författningar stodo i sammanhang med Rikets yttre förhållanden.
Hr Printzensköld lika mycken rätt till 12 proc. af det innehållna löneoch pensionsbeloppet, sora till 12 proc. af det sora hade influtit, derest qvarlåtenskapen försålts. Den ifrågavaride pensionen var af samma beskaffenhet, som lön, ty han utgick från Statsverket, men icke från någon pensionskassa, såsom Arméens eller Civil-Statens, till hvilkas bildande och uprätthållande embelsmännen sjelfva bidraga, hvarföre ock, såsom vi veta, undantag för pensionsmedel från dessa kassor eger rum i förevaride hänseende. Jag tror nästan alt Slats-Kont. varit, att jag så må säga, jäfvigt lill yttrande i frågan, enär åtskilliga af dess embetsoch tjenstemän voro under Adv.- Fiskalens tilltal, när utlåtandet afgafs. Denne Kammar-Rins tjensteman har den olyckan, alt, som han måste komma i delo med alla slags embetsman, så får han ock många ovänner, hvilka ej äro alltid nog rättsinnige att försaka tillfället, att låta sin ovilja mot honora bryta ut. Man torde möjligen säga, alt om äfven Konungen godkänt Hr Printzenskölds anspråk, så saknades medel att detsamma tillfredsställa. StatsUlsk. har, i afseende å en annan fråga, ronde frami. Kanslirådet Valerius, tillstyrkt, att Adv.-Fiskalens ersättning för mistadt aklorats-arfvode mätte utgå af Riksgis-Kontis medel. Öfver dem eger Konungen icke ali förfoga, men ersättningsbeloppet kunde ganska väl hafva tagits från det förslags-anslag af 10,000 Ridr, som under namn af observationsoch upbörds-proc:r är upfördt på 7:de Hufvudtiteln. Men om Konungen än ausell sig icke böra, för anspråkets godtgörande, anlita della anslag, hvad hindrade honom att i frågan göra en framställning till R. St.? När detta icke skett, återstod, så vidt jag kan finna, ingen annan utväg för Adv.- Fiskalen, än att hos R. St. söka få dessa medel till sig ulbetaldta.
Det kom flere bref från Stockholm och under den första delen af resan från Rakel; men det första långa brefvet var dateradt »Como den 20 oktober. I Luzern skildes jag från mina vänner. Jag reste med ångbåten till Fluelen och med diligens öfver S:t Gotthard. Det var regn och dimma, ett fuktigt, svårt väder, och värre blef det, ju högre vi kommo upp i snöns och isens regioner. En tjock slöja täckte allt, och blott dånet och larmet från de oändligt många vattenfall och floder, som brusade oss förbi, gaf lif åt denna stora, döda stenverld. Vi sofvo deruppe i Andermatt, och nästa morgon — det var ännu natt — fortsatte vi resan. På toppen af berget blefvo de många hästarne frånspända, blott två friska hästar sattes för vagnen, och så gick det nedåt. Efter en half timmes färd voro alla dimmorna liksom bortblåsta. Himlen var ett enda strålande blått. Högt uppe lyste Furcas glacierer rosenröda i solen, vid sidan af vägen dansade Ticino med hoppande kast ned mot dalen. Det låg der nere, det förlofvade landet med kastanjeskogar, vigner, skummande vattenfall, aqvedukter och broar, med hvita landtgårdar och trädgårdar, fulla af röda blommor. Det var Italien! Ack, mina älskade föräldrar! » Sju flickor. Utanför föll vintersnön tyst och enformigt. Ett hvitt, dödt ljus, hvari solen icke hade någon del, föll in genom de stora fönstren till ett af skolrummen, der ett tjog unga flickor sutto och väntade på läraren i svenska, som skulle komma för att gå igenom deras svenska temata. Hvar och en af flickorna hade fått sin kriabok, och alla voro ifrigt sysselsatta att genomgå det skrifna och observera rättelserna, innan läraren kom. Med rödt bläck hade den försummade kommateringen blifvit tillsatt, ord voro öfverstrukna och andra tillsatta, stora frågetecken i kanten och hotande »Obs!» väckte oroliga aningar om stora dumheter hos de unga skribenterna. En af dem såg med förskräckelse, hur alla hennes tolf tätskrifna sidor sågo ut, som om de vore ett minne från Stockholms blodbad, ty så flöt det röda bläcket öfver all den svarta skriften derunder.
Mäder anslå de medel och utvägar, sorn för Alla 5°8 Den 9 Augusti Allmänna Lärooell Uppfostrings-Verkens upp» hjelpande kunna finnas nödiga: dock med vilkor, att dessa anslag höra komma att mindskas i den män, som den påräknade FörläningsSpannemålen genom timande ledigheter och skeende indragningar, bl ifver att tillgå. 2 0. §.' Då, under Riksdagens lopp, fråga å nyo varit väckt om utarbetande af Förslag till ett nytt Representationssätt, och Vi ansett Oss i saknad af fullständiga till ett sådant arbete nödvändiga Statistiska kunskaper; bafve Vi hos KonglMaj:t i underdånighet, genom särskild skrifvelse af den 23 Juli, anhållit, det täcktes Kongl. Maj;t låta foga någon anstalt till samlande af allmänna Statistiska kunskaper öfver Sverige, med synnerligt afseende på dem, sorn med utarbetandet af ett Förslag till en ny Representation kunna hafva gemenskap. *7' §• IIos Kongl. Kaj:t hafva Riksens Ständer förnyat deras vid förra Riksdagen yttrade underdåniga önskan, det måtte Kongl, Maj:t förordna en Comité, hvilken finge sig uppdraget, att utarbeta Förslag till en allmän ny Reglering af Statens Embeten och Tjenster, Tjenstelös indragande, l>l’jenstemännens Löningssätt och pensionerande samt Refordrings Lagarnas för - ' Den 9 Augusti• förbättring. Å Vära vägnar bafve Vi förordnat till Ledamöter i denna Comité, ibland Fullmägtiga i Banken ock Riksgäids-Contioret, en Ledamot af hvart Ständ ifrån hvartdera Verket; samt till kostnadernas bestridande för arb. etet, och ingifvande pä trycket hvart halft år af det Förslag, denna Comité kommer att utarbeta, jemte dertill hörande Handlingar. intilL nästa Riksdag, då Riksens Ständer skola sig deröfver yttra, anslagit 3,000 R:d årligen, hvilka böra afsättas och oförryckte Comitéen till handa hållas. 38. §• I enlighet med 105. §. Regerings-Formen och 29. §•