Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skyldigheten att i National-beväringen ingå vidtager för hvarje vapenför man vitl fyllda 18 års ålder och fortgår till fyllda 50 lefnadsår. National-beväringen utgöres dels af infanteri, dels af artilleri. Infanteriet utgöres af 21 kompanier. Artilleriet, som uteslutande består af fot-artilleri, utgöres af 4 aktiva och 2 reserv-batterier. Af de aktiva batterierne äro 2:ne 12(7:ge och 2:ne ött:ge: båda reserv-batterierne äro Git:ge. Angående kompani-indelningen vid infanteriet iakttages: att de vapenskyldige inom hvarje socken eller pastorat få blifva tillsammans inom samma kompani. Artilleriet utgöres företrädesvis af Wisby stads beväring. Hvad som brister i antalet uttages af närliggande socknar. Öfveroch under-befälet erhåller årlig lön men inga tjenstgörings-penningar b). Truppen, likväl endast då den till tjenst a) Se Tat). 29. b) Vid upgörandet af aflonings-staterne, har det misstag blifvit begånget, att nuvar. aflönigsstat för stadsbeväringen blifvit tagen till ledning i st. f. aflönings-staten för landtbeväringen. 1 följd häraf bär den årliga lönen i under-löjtnantsgraden blifvit beräknad tilt 133 1 H. ' 7 98 Den 7 December. göring är sammandragen, erhåller proviant eller deremot svarande ersättning (10 sk. per dag). National-beväringen erhåller beväpning med hvad dertill hörer samt ammunition af kronan. Officerare och underofficerare skola ä egen bekostnad vara fullständigt uniformerade. Manskapet erhåller ingen beklädnad af kronan, utan nyttjar sina egna kläder, då det lill tjenstgöring är sammandraget.
Grand Hotel Caux skötes m e d samma ordning s o m en preussisk kasern. Tack tu, tack tu! Vete Gud, när människorna arbeta. Aldrig märker man något, o c h det, trots att all mat till ibland 150 personer hämtas m e d vagnar från Montreux. Ja, allting är af » bästa » beskaffenhet — priserna med. Värst var att behöfva betala 50 centimer extra o m dagen för att få dricka sin fattiga kaffetår på säng o c h så att nödgas ge ut 50 centimer för hvarje gång m a n ville låta väga sig. Och det skamligaste var, att de togo lika mycket för m i n vän, fast h o n vägde bara hälften. Jag sa d e m, att det var skamligt, men det hjälpte inte en smul, utan måste h o n punga ut m e d sina slantar hon med. Nå ja, alltid skall det vara något att knarra öfver; Caux är härligt, trots det preussiska regementet, o c h bra roligt var det att så där k o m m a engelsm ä n n e n in på lifvet. Men att skilja på fruntimren, förr än efter klockan 7 på kvällarna, &gt;när cheviots-pupporna förvandlades till skimrande sidenfjärilar », k u n d e jag aldrig lära mig. Det är rysligt, när en hel nation tar sig före att kläda sig precis på samma vis, o c h är jag säker, att deras män o c h bröder ofta begå de mest upprörande misstag. H v a d däremot det där m o d e t att klä sig i det bästa man har o m kvällarna, o c h s o m jag först tyckte var så fnoskigt, så är jag alldeles tokig i det nu. Det är så poetiskt — o c h så är den tanken så fin. H e m m e t skall för den arbetströtta maken vara den sköna o a s e n; hustrun hans vackraste dröms vackraste verklighet. Och så skall det vara b l o m m o r på bordet o c h fint dukadt. O, o m jag efter detta bara kunde förmå Buffén att klä sig i frack till hvarje middag o c h Nillä att passa u p p m e d bomullsvantar på fingrarna! M e n jag fruktar det blir omöjligt.
Bancostyrelsen skulle få köpa silfver till högre än 128 sk:rs cours, skulle coursen icke hafva stigit; men sedan styrelsen erhöll denna tillåtelse, uppkom speculationsandan, och om nu Fullmägtige få en obegränsad rättighet att köpa silfver ä tout prix, kunde det verka samma förhållande och sammansättningar göras för att stegra coursen; och det är på denna grund, som jag ej kan bifalla detta förslag, emedan jag anser det farligt i sina verkningar. Man har sagt, att genom det förslag, som BancoUtsk. framlagt, skulle silfverköpen ske till Bankens förlust; men det måste vara Nationens förlust, emedan Banken tillhör Nationen. Om nu, för att upprätthålla metalliska fonden vid tillbörlig storlek, några sk:rs uppoffring erfordras, tror jag icke, att man kan kalla det förlust för Banken, och denna uppoffring lärer väl icke ifrågakomma, om icke Banken är i behof af silfver; ty icke lära Bancofullmägtige köpa silfver, om utvexlingen blifver så obetydlig, att något behof deraf icke visar sig. Så oför - Den a5 Juli f. m. oförnuftig tror jag icke, att Bancostyrelsen kan blifva. Visar sig åter behof af silfverköp derigenom, att metalliska cassan förminskas, tror jag det vore bäst, att Bancostyrelsen gjorde den obetydliga uppoffring, emedan den icke kan kallas förlust, utan blott ett återlemnande af den vinst, Banken har af Nationen; då deremot creditivets anlitande skulle medföra en verklig förlust, icke blott för Banken, utan för landet. Således tror jag, att rättigheten att, på sätt Utsk. föreslagit, få uppköpa silfver, när coursen ej går öfver pari, är den nyttigaste af alla i och för realisationens framgång af BancoUtsk. föreslagna garantier. Hr Cederschjöld har sagt, att silfver lika så väl inströmmar till Sverige som till andra länder. Huru detta slår ut, har Hr Lefre'n visat, och Hr Cederschjöld har till styrka för sin sats fästat uppmärksamhet på den quantitet silfver, som sedan 1823 influtit i Banken. Men huru har det influtit?
Om, under den framfarne tiden, inan dock sett ätskilliga nya, nyttiga och wäl öfwerlagda, Hushallsanstalter och Författningar uttänkas, beredas och widtagas, sa har sadant dels warit frngt af en sällsynt talang, arbetsförmåga och arbctSflit, sou, ej alltid kan päräknas, dels i alla fall ej kunnat ske (äfwensom det hädanefter ej eller skall kunna ske), utan att söka biträde och hjelp af andre tillkallade personer, Beredningar, Committöer, sa walde som tillfället niedgifwit, och med det förråd af kunskaper, som »var tid är i besittning utaf; och skulle utan twifwel hafwa »vunnit Åtskillig förbättring, samt stundom äfwen rättelse, igenom en upprättad Lagoch Hushallnings-Berednings förberedande åtgärd och famlade underrättelser. Wi hafwa wisserligc» nu erhållit en önskad Tryckfrihet, as hwilkcn för allt slags upplysning utan twifwel mycket bör hoppas, och ingen kan mera än jag »vara öfwertygad om de »välsignade srugter som deraf i inängsaldiga hänseenden äro att »vänta: »nen icke tror jag att i de afseende»», som nu äro i fraga, och i hwilka Lagoch Hushällnings-Bereduingen är paräknad, man »ned för mycken tillförsigt bör endast lita pä dess »verkan och uträttande. De sörre Tryckfrihets-Lagarne hastva ej heller 480 Expeditioner till Riks-Ständen. förbudit raisonerande undersökningar af Lagar och Författningar, nyas föresläende, behofwens utbredande, och ännu mindre förbudit statistiska underrättelsers samlande; men hwilken skörd deraf har nian derföre wnnnit? Kan nian »vänta att enskilda personer skola i någon betydlig män, och pä ett sätt som leder till någon säkerhet, besked och fullständighet, uppoffra siu tid och möda till dylika undersökuingar, antingen endast af ren patriotism, eller för den ringa och osäkra winsten af skrifternes försäljning?
Vidare föredrogs Const.Utsk:s den i4 och 18 sisth Nov. på bordet lagda mein. Hr von Hartmansdorff, Aug.t Vid förslaget lill ändring i 8 Jin får jag göra den anmärkn. att, då Ulsk. upptagit bland mål, som räknas att vara af synnerlig vigt och omfattning, frågor om R. St:s framställningar och önskningar, så har Ulsk. icke gjort afseende på målets beskaffenhet, utan på den persons vigt, som gjort framställningen. Detta är, efter min förmening, hvad man kallar att hafva anseende till personen. Jag tror också, alt deruti ligger ett bestämdt misstag, och att Utsk. icke bort säga annat, än hvad som följer sedermera: ”Frågor och förslag om stiftande, ändring eller uppliäfvande af sådan lag, som 87 §:n omtalar, om nya allmänna författningars vidtagande etc.” Det är R. o. Ad. nogsamt bekant, att under riksdagarna väckas frågor om' de obetydligaste ämnen, och att det vanligen äfven händer, vare sig af bristande uppmärksamhet inom RiksSt:n på sjelfva motionens obetydlighet, eller af undseende eller välvilja för motionären, att R. St. framgå till Konungen med frågor af alltför ringa vigt. Derför synes det mig icke vara skäl alt fordra det flere Stalsrads-ledamöter skola öfvervara målet, derföre att det kommer från R. St., än om det komme från någon annan. Till bevis på hvad jag nu säger, torde jag få åberopa ett mål, som för det närvar, ligger på R. 0. Ad:s bord, och som angår en i6 Den i December. önskan tii! K. M., att antimens byxor måtte få en melerad färg. Manne detta mål är af den vigt och omfattning, att eli större antal Slalsråds-ledamöter bör detsamma öfvervara ! Det vore ändå något, om det verkligen vore fråga om lärgen på byxorna, men förslaget är, att, i händelse Konungen skulle tinna skäl att förändra denna färg, Konungen då iriåfte utfärda nåd. befallning derom till vederbör., d. v. s. att om K.
”tag fast tjufven! – det var en lång, mager karl – dit sprang han”! och in trädde, åtföljd af flera, en hederlig borgersman, som i det yttre rummet druckit sitt glas, och var ägare till det spanska rör, hvilket Lidner, utan vidare eftersinnande, funnit passande till gärd af sin hyllning. Saken förliktes, – icke utan någon svårighet för den gode borgaren att begripa förklaringen; men omsider under allsköns gamman. – Sorgligt är, att han genom sina mångfaldiga oefterrättligheter slutligen uttömde den så högt firade vännens tålamod. Visserligen måste han på något för oss okändt vis hafva uppfört sig mot Thorild ganska slätt, för att af honom ådraga sig den offentliga näpst, som gafs i skriften ”om Efterhärmning”; om hvilken jag längesedan, i anledning af striden mellan Thorild och Leopold, har talat323. Ehuru full af känsla för både Gud och sina vänner, lär han ej varit noggrannare i vänskapens pligter, än i religionens. Ofta nog (säges det) tillät han sig emot båda hvad som helst; men var ock, dessemellan, sjelf den, som deröfver allramest förvånades. Ju närmare det led mot ändan af hans lefnad och hans skaldskap, desto nogare afpräglade sig sättet af den förra i sättet af det sednare. Man torde, dessvärre, få antaga, att denna skildring, i Brefvet till Tryckeri-Factorn, är bokstafligt träffande: Har nånsin någon natt, då jag, af sömn betagen (Och kanske utaf vin), åt hvilans vård mig gett, Har man buteljen ej till botten uttömd sett? Och har jag nånsin gömt en sup för morgondagen? Det heter tro ett slags Försyn! Ja, då jag dikta skall, och pennan tar att skrifva, Så börjar jag med O Men, hvad skall resten blifva? – Det lemnar jag åt englarne i skyn. Det ”vin”, som på svenskt hvardagsspråk har ett mindre välljudande namn, kunde dock ej så alldeles förbränna den herrliga skaldegåfvan, att hon icke ännu då och då framklingade i en lyckad och tjusande ton.
Långifvare deltager icke i gäldande af gemensamt haveri; dock skall han, i den mån de förpantade föremålen i följd af gemensamt eller enskildt haveri blifvit otillräckliga till lånets gäldande, vidkännas deraf uppkommande förlust. § 133. De förbodmade föremålen häfta solidariskt för skuldens återbetalning. Långifvaren är berättigad att, efter fartygets ankomst till den hamn, der lånet är förfallet, och före betalningstiden, söka qvarstad å samtliga de förbodmade föremålen. § 136. Befälhafvare!) är förbunden att sörja för de förbodmade föremålens vård och bevarande. Det är honom förbjudet att företaga någon handling, hvarigenom uppkommer större eller annan fara, än den, som vid aftalets ingående varit förutsatt. Bryter han häremot, blifver han långifvaren ansvarig för all deraf uppkommande skada. Har befiilhafvaren godtyckligt ändrat den i bodraeribrefvet utsatta resa, eller godtyckligt afvikit från vanlig väg, eller efter resans slut utsatt de förbodmade föremålen för ny fara, utan att långifvarens interesse det fordrat, då ansvarar befälhafvaren personligen för den del af lånet, till hvars gäldande panten ej räcker, såvida han ej bevisar att minskningen i pantens värde ej härled t sig från resans förändring, eller från afvikelsen, eller från den nya sjöfaran. § 138. Har i de fall, §§ 136 och 137 omförmäla, befälhafvaren handlat efter re darnes föreskrift, vare desse för uppkommen skada personligen ansvarige. § 139. Betalas ej bodmerilånet vid förfallotiden, kan långifvaren hos behörig exsekutor eller domstol fordra alt förbodmadt fartyg eller last genom offentligt utrop försäljes, äfvensom att den förbodmade frakten till honom öfverlemnas. Har eganderätten till förbodmadt gods, efter lossning ur fartyget, öfvergålt i tredje mans hand, kan långifvaren ej göra sin rätt mot honom gällande, såvida han är i god tro. § 140.
Utlåtande, N:u 25. 7 ning af väckte motioner, behandlade frågan, att “ehuru Utskotten icke förbisett de stora olägenheter, hvilka såväl rotehållare, sorn båtsmän, finge vidkännas derigenom, att hemman, som, vid indelningens upprättande, blifvit till ett rotöVingBnilfnrher arislagne, ofta funnes på betydligt afstånd från hvarandra belägna, och det således vore önskligt, att andelar i en och samma rote knöde Varda förlagda i en och samma trakt; likväl och som Kongl. Majit uti Cirkulärbref af den 30 Maj 1826 i nåder förordnat, att alla ansökningar såväl om utbyte af från sta inrota rne aflägsna hjelprotar, som om roteflyttningar i allmänhet, borde ske hos Konungens Befallningshafvande i länet, som, efter det såväl den rotehållare, med hvilken roteflyttningen vore i fråga, som äfven soldaten eller båtsmannen, då någondera nummern icke vore vakant, blifvit hörde, samt Vederbörande regementseller korps-chef jemväl i ämnet yttrande afgifvit, egde ätt, efter förekommande omständigheter och gällande författningar, i anledning deraf, meddela utslag, hvilket dock borde Kammar-kollegii pröfning underställas; hvarförutan Kongl. Majit, genom lemnade föreskrifter i detta afseende, uti Dess nådiga bref till Landshöfdingarne af den 2 November 1833, äfvenledes sökt att ifrågavarande olägenheter afhjelpa, Utskotten alltså funné, att de af motionärerne väckte rotejemknings-och Utbytes-frågor, för hvilkas behandling i formväg tydlig anvisning sålunda vore meddelad, borde förfalla”; och blef detta yttrande af Rikets Ständer godkändt.
Brefvet den 19 Maj 1781. medelst anslag af den dä befintliga, sedermera upplösta s. k. Manufakturfonden, stiftad för att genom lån främja upphandlingen af inhemsk ull och understödja den mindre förmögna fabriksidkaren, saint att, då denna lånerörelse ej ansågs uppfylla ändamålet, Rikets Ständer vid 1828—1830 års riksdag ä Riksgälds-kontoret anvisade ett kreditiv, för att, genom inrättande af ett Ullkontor, för landtmannen öppna dittills saknade utvägar, ej allenast att få sin vara sorterad och uppskattad, utan äfven att vid bristande afsättning kunna den belåna, har motionären upplyst, att lånen från Ull-diskonten beviljades mot 4 procent ränta pä högst II månader och till 50 procent af ullens antagna värde; att Ull-diskontens tillgångar vid början af år 1862 utgjorde tillhopa 95.463 R:dr 39 öre, hvaraf i osäkra fordringar 1,678 Rdr 83 öre; att dess skuld till Riksgälds-kontoret för hvad å kreditivet blifvit lyftadt, uppgick, med ränta, till 79,512 Ridr 4 öre samt att fon Bili. till R. St. 4 Sami, 1 Afd. 3 Band, 9 Haft. 2 Stats-Utskottets Memorial J\i' 151. dens behållning vid nämnde tid således utgjorde 15,951 Kalr 35 öre, de osäkra fordringarne deruti inberäknade. Lånerätten hade småningom utveckiat sig sålunda, att då, enligt det lör Ull-diskonten år 18.11 utfärdade reglemente, denna rätt var inskränkt till producent af inhemsk vara, hvilken blifvit såsom pant i Ull-kontoret aflemnad, sä hade genom 1835 års reglemente lånerätten utsträckts äfven till dem, sorn af sådan ull sedermera blifvit egare. Redan i sistnämnda reglemente medgafs, att den, som erhållit lån mot underpant af ull, finge, innan lånet blifvit betaldt, frän Ull-kontoret uttaga ullen, mot aflemnande af annan säkerhet. Pantens utbyte mot borgen blef sålunda snart tillätet.
I sådant fall kunde man göra sig försäkrad, att man icke finge in betydligt mera än som ätginge. — Jag önskar icke, att R. o. Ad. måtte genast fatta sitt beslut i denna fråga, utan alt Ståndet ville återremittera den till Utsk. Jag vet, alt PresteSt. redan återremitterat denna punkt. Om R. o. Ad. fattar samma beslut, sä kunde frågan ånyo komma under handläggning. Hr Rosenblad, Bernhard: Då en premiss består af ett misstag, så blir naturligtvis också slutsatsen en irring. Då den siste värde talaren började sitt yttrande, så innehöll bans försals beklagligen ett misstag, ty probenreuter, eller sådana handelsexpeditör, sorn ombesörja handelsaffärer för främmande bus, finnas ganska många i Slockholm, och bevisen derpå äro de ständiga annonserna om varor i tidningarna. Ehuru jag icke önskar höja afgiflerna i tulltaxan, så har jag deremot, sä vidt pä mig beror, sökt att lägga band och eonlroller på dessa probenreuter, ty jag anser verkligen tillvaron af dem vara ett af de hufvudsakliga medlen för oloflig handels inledande. — I anleda. af hvad Hr von Hartmansdorff' yttrat om att varor införas e n. ' 4i 322 D t n 20 Januari. pä consignation, sä medgifver jag, alt detta kan vara förhållandet nied vissa artiklar, hvaremot förhållandet är alldeles motsatt med de hufvndsakiiga artiklar, som han nämnt. Jag har i ett föregtde plenum upplyst, att endast från Brasilien kommer af allt vårt caffe. Förhållandet är ungefärligen dylikt med socker. Då våra köpmän taga dessa varor på credit, så få de utom ca pila let äfven betala en dryg ränta. Då är det åtminstone någon lindring för dem alt, genom rättigheten till credilupplag, icke behöfva alt betala tullen genast. Om nu rättighet lill crcdiltipplag upphiifdes, sä skulle man hindra dea handlande att ifrån sjelfva produclionsorlen taga dessa varor, och han skulle då blifva nödsakad ali taga dem från Lybeck eller Hamburg mot drygare betalning. Jag tror således för min del, alt detta vore ett ibland de minst kloka företag.
Mycket har samtiden klandrat Konungens närvar, rådgifvare: jag kan och vill ej dömma med hvad skäl; men jag är öfvertygad derom, — i ett fall skall också éfterverlden blifva ganska sträng i sitt omdöme, nemi. derföre, att då detta tadel, rättvist eller orättvist, lika godt, en gång uppstått, och kanske någon gång stigit alltför högt, och drabbat der, dit det aldrig nort få hinna, desse män, som då stått närmast ikring thronen, då icke med ridderligt, oegennyttigt mod, glömmande sig sjelfva, trädt fram att bjuda sina bröst såsom skottafla för de sårande pilarna. I del stället hafva de deremot alltid gömt sig undan bakom Konungamaktens egid, och, jag vet ej om med eller utan vilja, tillika ofta hållit Konungamanteln fram emellan just de emot dem sjelfva directe riktade slagen. Om det kan kallas att väl tjena siu Konung, derom må efterverlden dömma. Jag har kommit långt ifrån ämnet — har man kanske redan sagt sig. Icke så alldeles långt, som man tror, svarar jag dertill; ty alltid, när jag i enskildta samtal yrkat den sats, jag nyss framställde, har det första svar man gifvit mig, likasom det mest bindande, varit: Svensken är ej mäktig af de uppoffringar, ni fordrar af honom. Jag har svarat nu, som jag alltid svarar på denna första invändning: Svensken är nu så ganska litet belåten med sinställning, att han knotor med skäl och utan skäl emot allt hvad man fordrar af honom; men gör honom blott fri oell lycklig, och han skall med glädje våga både dessa och vida svårare uppoffringar. Dessutom blir det alldeles icke någon uppoffring; ty hvarföre skulle alla icke gerna vilja hvad jag föreslår. Den Svenska bonden påstår man vara mest motsträfvig; men just af honom väntar jag det friaste, snaraste samtycket ; ty han har sedan urminnes tid alltid sjelf dragit ut i striden för sitt fosterlands försvar , och ofta till och med , ’’beundrande fast motsträfvig,’’ följt sina segerrika Konungar på deras härnadståg fjerran öfver håfven.
Efter först lill bifall å förevar:de punkt framställd propos., som Den 30 Oktober. 137 besvarades med Nej, blef densamma, på grund af de gjorde anmärkn:ne, återremitterad. ■18: de punkten. Hr von Hartmansdorff: Del är blott ett ord i denna punkt, vid hvilket jag ber alt få fästa mig. Jag hemställer nemi. öm icke ordet ”betjeningen” borde utbytas mot vaktbetjetiingen, hvilket i allmänhet torde vara det vanligaste nttrycket. Efter först till bifall å förevar:de punkt framställd propos.,som besvarades med blandade Ja och Nej, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla denna punkt, med den af Hr von Hartmansdorff yrkade förändring, att deri, i st. f. ordet ”betjeningen”, infördes ordet ”vakllietjeningen”, och ropades härvid åter Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han ansåg Ja nu hafva varit öfvervägande. 7 9:de punkten. Hr von Hartmansdorff: Jag förmodar, att det är tryckfel, då på första raden i denna punkt står: ”då någon tjensteman eller betjente.” Det vore väl lämpligast att, i öfverensstämmelse med hvad Ståndet i föreg:de punkt beslutat, ordalydelsen i denna förändrades sålunda, att det komme att heta: ”Då någon tjensteman eller vaktbetjente”, etc. Efter först till bifall framställd, med Nej besvarad propos., bifölls förevar:de punkt, med den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändring, att, i st. f. ordet ”betjente”, ordet ”vaktbetjente” infördes. Föredrogs ånyo och bifölls BankoUtsk:s den 25 och 27 dennes på bordet lagda Utlåt. JVI 68, öfver väckt motion, ali fastigheter i köpingar må få hos Banken belånas. Vid förnyad föredragning af BankoUlsk:s den 25 och 27 dennes på bordet lagda Mern.
Ett Svenskt skålpund finsilfver skulle således utmyntas till i7 Specier och då den Preussiska Thalern motsvarar 40 skilling Hamburger kurant, skulle den Svenska Specien få ett bestämdt värde af 60 skilling kurant; likasom då 150 Preussiska eller Verein? thaler vanligen i silfvervärde beräknas, om än sällan noteras till 100 Hamburger-thaler eller 300 Mark Hamburger Banko, en lika fördelaktig beräkning borde kunna påräknas för Svenska Specien. Lika med de flesta utländska mynt innehåller den Tyska Vereins-thalern endast en tiondedel koppar, och då erfarenheten visat, att myntet genom en sådan tillsats vin - Motioner i Borgare-Ståndet 186'?. JW 198. 381 ner erforderlig hårdhet och förmåga att motstå slitning, saknas all anledning att, såsom na hos oss sker, underkasta Staten den uppoffring, sorn en onödig tillsats af en större mängd koppar medför. Det Svenska myntet bör således hädanefter bestå af 9 delar silfver och 1 del koppar, hvarigenom detsamma både hastigt skall vinna och säkert bibehålla förtroendet i de Tyska länderna, enär det blifver för en hvar lätt att kontrollera vigten, genom jemförelse af 2 Svenska Specielmed 3 Vereins-thaler, hvilka skola väga lika och ega alldeles enahanda värde. Den Svenska Specien skulle då komma atl innehålla 25 gramm finsilfver och 2$ gramm koppar samt väga 27$ gramm; så att 18 Specielinnehålla i vigt 500 Franska gramm. I Svensk vigt komme en Specie att innehålla 6T85| ort hvaraf ort silfver och j'f§ ort koppar, eller annorlunda uttryckt ort silfver och j-5» ort koppar. Vidare skulle ! 5Tt Specieli vigt utgöra ett Svenskt skålpund och alltså 306 Speciel20 skålpund eller ett lispund. De fördelar, som af en sådan förändring skulle vara att påräkna, skola dock i betydlig mån inskränkas och möjligen till väsendtlig del äfventyras, om icke det Svenska myntet tillverkas med den aldra största noggrannhet i afseende på både halt och vigt.