Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Författaren till den uppseendeväckande romanen är vår numera i Köpenhamn bosatta landsmaninna fru Malhilda Mailing, född Kruse, hvilken i midten af 1880-talet gjorde sig bemärkt som författarinna till de då under pseudonymen Stella Kleve utkomna novellerna » Berta Funke » och » Alice Brandt ». Under de senare åren har fru Mailing låtit sin penna hvila, hvadan det varit helt naturligt att de många gissningarna angående författarskapet till hennes nya roman varit alldeles på villospår. Också ligger det mellan hennes tidigare arbeten och detta en rent af förvå- nande litterär utveckling, till hvilken författarinnan är att på det hjärtligaste lyckönska. * Svenska lärarinnornas pensionsförening hade här om aftonen ordinarie bolagsstämma å ^-Wté I n g h i l t e r r a). Vid ™? g, f harv. handelskemist befunnen enl analys ful / god. Pris kr. 1:25 pr butelj. telefon. Högre lärarinneseminariets lokal under ordförandeskap af fröken M. Forsell. Af årsoch revisionsberättelserna inhämtades, att föreningen under år 1894 haft i inkomster 30,160 kr. Utgifterna ha uppgått till 13,443 kr., hvaraf i pensioner 11,397 kr. och i medel, utbetalade på grund af testamentariska förordnanden, 822 kr. Tillgångarna vid årets slut utgjorde 345 610 kr. Insättningarna ha under året uppgått till 15,221 kr. mot 8,306 nästföregående år. Delegarne voro vid årets slut 187. Full ansvarsfrihet beviljades styrelsen, hvars afgående medlemmar, fröknarna C. Westling, H. Myrberg och H. Djurberg, åteivaldes, liksom deras suppleanter, fröknarna M. Svederus och S. Gyllencreuts. Ett silkesslott.
– Detta åtminstone var således icke inbillning, tänkte jag, och frågade den bugande kammartjenaren – ty såsom en sådan föreföll han äfven mig – om de rum, hvarom annonsen handlade, voro uthyrda ännu, eller ej. Han såg på mig med en förundrad och bekymrad min; jag trodde att han icke förstått mig och upprepade min fråga. – Det är säkert ett misstag, min herre, här i huset äro inga rum att hyra, – sade han ändtligen med låg och sorgsen röst. Jag uttryckte min förundran öfver annonsen, som var fästad på porten, sade mig veta att här funnits rum förr en gång att hyra, talade om mitt tycke för detta hus, så tyst, ensligt och passande för den som, i likhet med mig, egnade sig åt studier – berättade honom min glädje då jag trodde mig kunna få bo här, och uttryckte min nedslagenhet och bedragna väntan, förmodligen så vältaligt, att han ändtligen syntes bevekt, och sade tvekande: – Åh ja, nog finns här rum lediga, som herrn kunde få, men de äro långt ifrån glada eller trefliga. Jag försäkrade honom att trefliga rum voro alls icke i min smak, att jag på hvad vilkor som helst ville bo här, och bedyrade att jag skalle blifva honom särdeles förbunden om jag fick hyra ett eller tvenne rum nu genast. – Men, min herre, jag säger er på förhand att ni icke kommer att trifvas här. Jag påstod att detta blef min ensak, och han fortfor, synbarligen ännu tvekande: – kom då ihåg hur envis ni varit och äfven de vilkor jag måste ålägga er. – Jag gick in på allt, heldre än att se mig gå miste om detta äfventyr, hvaraf jag lofvade mig så mycket nöje; och i händelse jag ingenting anmärkningsvärdt upptäckte, fröjdade jag mig likväl åt tanken att få öfverbevisa den vidskeplige Lennartson om det gamla misstänkta husets oskuld. – Nåväl, var god och följ mig då, så skall jag visa er de rum ni kan få bebo – sade han med ett nästan omärkligt, besynnerligt leende, och steg långsamt och tyst uppför en bred stentrappa framför mig.
Han begaf sig från Asgard ned till skandiska halfön och befallde sin son Asmund, som var svearnes konung, att samla sitt folk samt skicka budkafvel till danerna och till Gudhorms stammar. Inom kort voro de germaniska härarna åter i rörelse mot hvarandra. Gudarne sände den trotsige Svipdag en yttersta hotande befallning att ställa sin vilja under de laggilla världsstyrande makternas beslut. Han svarade nej och seglade med den stora sveaflottan, starkt bemannad, österut. Men innan flottan landat, var han försvunnen. Gudarnes vrede hade drifvit honom att kasta sig i hafvet. Där märkte han med fasa, att han var förvandlad i en besynnerlig djurskepnad. Förödmjukad och förtviflad dök han ned i djupet. Gudarne dolde hans öde för Fröja. Svearne måste undrat öfver sin store höfdings försvinnande och anat en ond utgång på ledungsfärden. De landstego och tågade under konung Asmunds ledning in i landet. Där förenade sig Gudhorms här med dem. Becke följde hären äfven nu. En natt steg en högvuxen gammal man, enögd och långskäggig, in i Asmunds tält, där denne satt i samtal med Becke. Den gamle kallade sig Jalk. Han sade, att om Asmund icke eftersträfvade brödrakrig och frändedråp, kunde strid ännu undvikas. Becke däremot torde invändt, att om Asmund slöte fred och tågade hem, skulle han bryta mot det åliggande han fått af sin fader, och det skulle tillräknas honom som ett bevis på feghet. Man kan föreställa sig, att Jalk och Becke betraktade hvarandra: att Odens skarpa öga såg in i Lokes med hotfull glöd, och att denne svarade med ett fräckt och gäckande ögonkast. Jalk aflägsnade sig. Mällan Asmund och Becke vardt det öfverenskommet, att den senare skulle anordna härens uppställning och rörelser, ty däri hade han visat sig vara mästare. Asmund skulle föra den i striden. Oden red därifrån till Haddings läger. Man väntade fältslag nästa morgon. Oden steg in i den gamle Hamals tält och talade länge med honom.
Caffe och 2 ä 3 sk. pa hvarje kanna vin, samt genom en stämpel-afgift å kort säkerligen ej allenast lätt fylles, utan äfven gifvet öfverskott i stället att årlig minskning 'beständigt inträffat, efter nu följde method, då man lätteligen - Bevillnings Utskottets Betiinkanden. 97 let igen kan undandraga sig att utgöra denna afgift. — Den *4'<Ie April. S. D. Herr Beckman yttrade: Dfi jag annu icke fått annan öfvertygelse, än att de af Hére 3_,agman Ståhle föreslagne Beskattningsgrunder ara de mest rättvisa, så kan jag ej eller annat an deruti instämma, men uti det af honom före slagne beskattningssättet eller tillämpningen af berörde grunder, föreslår jag följande förändringar oelr tillägg; l:o Att från Beskattningen bör undantagas Bruks., Fabriks-, Handtverkeri-, Slöjdeeller Förädlings-Imättn ingars samt alla Jordbruks-inventarier, hvarmed bör förstås för Bruken, hard. redskap, kohl, Tackjern m. m., med ett ord hvad som oundgängeligen erfordras för verkställandet af Smidet, Tackjerns blåsningen samt gru'fvu-acbetet, såsom borr, kohl-uppfordrings-könster, vindspel m. m.; för Fabriker och Handtverkerier, allt det som tillhör verksläderne för arbetets verkställande. — För Slöjdeeller Förädlings-In rättningar, Bränvlnspannor och Bränneri-inrättningat, Saltpetter-sjuderi-redskap och pannor m. fti. — för Jordbruket, kreatur, åkeroch körredskap utsäde samt foder, sorn förbrukas på Egendomen. — 2:o Att, såsom grund för ^Jordbruket, fastigBihang till Rikt, St. S'te Sami, 7- 98 Btvillningt-Utskottiti Betänkandtn. lietsvärdet bör upptagas i mån af antalet krea* tur derå kunna födas. 3:0
Ridderstapet och Adeln nu erhallne Protocolls - Utdrag i samma ämne; förenade Bonde - Stander sia i den af Ridderstapet och Adeln stedde Remitz till BankoUtstottet, i afseende pa de vuncter i Stats-Utstottets Betänkande, som med Banken hafwa gemenskap. Ut suxis. kx krotocoUo, 6. Lrinkman. Utdrag af protscollet, hältet hss Hederwärda Bonde Scändet wid Urtima Riksdagen i (örebro den ar Iulii 1812. S« D26id ytterligare föredragning af Lag, samt Allmänna Beswärsoch Ekonomie-Utskottens d. 17 i denna manad gemensamt afgifne och sista Pleni, dag pa bordel lagde Betänkande, angående sättet till afhselpande af sadane uppdämningar, som förorsakas genom anlaggde Wattenwerk, blef detta Betänkande efter förehafd öfwerläggning, kill hela desi innehåll af Bonde - Ståndet bifallit. Ut suxrL. kx krotocoUo, 6. Lrin km an. Uc - »952 !Den 22 Julik. Utdrag af protocollet, hältet hss Heder, ivarda Baudc-Ständer, wid Urtima Riks, dagen i Orebro den 21 Julik iZrr. S. D. (§ftcr förnyad föredragning bifölles Allman, manna Beswarsoch Economie, Utssottets sedan sista^ Plenidag pä bordel hwilande Betänkande, angående: i:o. Spanncmäls - Magazins Inrättning pa Gottland. 2:0. Förändring i Landtmätare-arfwoden. blt sugrs. Lx krotocoUo, 6. Lr ingman.
Carlskrona stads invånare icke vidare äro hågade att, enligt sitt förut gjorda erbjudande, med ett visst belopp årligen bidraga till vattenledningens framtida underhåll, utom det att invändning blifvit gjord emot företagets verkställbarhet och möjligheten att vattenledningen vidmagthålla, anser Utskottet denna fråga hafva kommit i ett så outredt skick, att anslag till arbetets utförande icke synes lämpligen kunna för närvarande anvisas; och då angeläget - Siats-Utskottets Utlåtandej N.o 435. Litt. B. 4i geläget är, att för framtiden visshet må erhållas, huruvida meranämnde vattenledning kan, med fördel för staten, till vägabringas eller ej, äfven på det att för delta senare fall, icke allenast åtgärder må kunna vidtagas för er hållande af någon ersättning för de redan till densamma anskaffade jernrör och andra materialier, utan äfven det må kunna komma i öfvervägande, hulu vida fördelen af vattentillgång på stället må kunna för Carlskrona beredas derigenom, att, enligt hvad föreslaget blifvit, en cistern anlägges, hvaruti hafsvattnet inledes genom bäddar af sand och kolstybbe, samt på sådant sätt göres dricksbart, i likhet med hvad medelst en sådan vid Sveaborgs fästning anlagd inrättning blifvit tillvägabragdt, har Utskottet funnit sig böra, med frånträdande af sin i denna punkt af det förra Utlåtandet gjorda hemställan, tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl.
Jag förskref detta ur från samme urmakare i Paris, som för kejsarinnan Catherinas räkning förfärdigat det briljanterade ur hon skänkte vår nådige konung. Detta är i alla stycken så likt konungens, som det var möjligt, blott att på detta uret står min son John Halls initialer och på det andra ett G. A. under kunglig krona. Kom hit, John, och visa landshöfdingen ditt ur! John kom fram och ställde sig vid landshöfdingens stol och förevisade uret. – Jag måste frukta för min hörsel, sade landshöfdingen. Jag kan inte höra, att uret går, fast jag håller det tätt intill örat. – Det är därför att det har en mycket tyst gång, jag har särskildt beställt det sålunda. Ett alltför hårdt pickande ur stör arbetet på contoiret, sir ni, sir ni. – Jag undrar dock om det går, jag har ej sett visarne röra sig minsta grand, medan jag betraktat dem. – Låt mig se, sade herr Hall. Nej, det går inte. Hvad har det kommit åt uret, John? – Jag lyfte upp ett af hjulen för att se, hur det var fästadt, det är kanske därför – – Det blir en dyrbar reparation att bekosta, sade directeur Tham, som var en skicklig mekaniker. Det får skickas tillbaka till sin mästare, ty här i staden kan detta ej besörjas. Men unge John har råd att betala hvad som helst, vi veta alla hvilken rik man han blifvit i dag. – Rik, ja, ja, sade herr Hall. Men min son John har ett sådant ömt hjärta, att han förklarat sig vilja skänka bort hela den summa, han af mig fått i dag, sir ni, sir ni. Herr Hall råkade med detsamma se upp på sin son. Johns ansikte hade blifvit alldeles likblekt och strax därefter mörkrödt. Utan att yttra ett ord drog han upp sedelbunten ur fickan och kastade den på den flammande elden i den öppna engelska kaminen. Det blef ett allmänt rop och beskärmande. Alla sprungo till för att rädda de dyrbara papperen. Men det lyckades ej. I en blink voro de nya sedlarna förvandlade till en liten grå askhög. Alla undrade hvad herr Hall skulle säga till sin oregerlige son. Men unge John var försvunnen.
Berörda kassor voro förr i de flesta stift tillräckliga, och beträffande den betydligaste delen af deras tillgångar eller inkomsten från ecklesiastika sysslor, hvilkas innehafvare afgått eller aflidit utan att efterlemna nådårsberättigade arfvingar, så kunde mot dessa medels användande för Läroverkshusens byggande och underhållande med mindre skäl något vara att erinra, då flertalet lärjungar, åtminstone vid de högre läroverken, för hvilkas räkning ifrågavarande tillgångar i främsta rummet togos i anspråk, hade för afsigt att förr eller sednare inträda i kyrkans tjenst. Förhållandena hade sedan dess väsendtligen förändrats. Elementarläroverken begagnades numera icke företrädesvis af dem, som ämnade att blifva prester, utan till vida större antal af sådana lärjungar, som ville egna sig åt andra tjenstemannabanor elier som, utan att afse något visst yrke, önskade förvärfva allmän medborgerlig bildning. Hvarje stad, om den ej vore alltför ringa, kände derföre behofvet af att ega ett elementarläroverk, och statsbidrag hade äfven för sådant ändamål blifvit beviljade. Icke destomindre och ehuru under de sednare åren läroverkens antal betydligen förökats och, åtminstone de högres, mer än fördubblats, vore lärjungarne vid de aldra flesta vida talrikare, än förr vid de mest besökta läroverken af motsvarande omfång; till följd hvaraf det ock blifvit nödvändigt att anskaffa dels nya, dels utvidgade och förbättrade skol-lokaler. Toges slutligen äfven i betraktande att byggnadsmaterialierna stigit i pris och att större anspråk med skäl gjort sig gällande i afseende å ifrågavarande byggnaders såväl inredning som yttre prydlighet, så kunde det ej väcka förvåning, att byggnadskassornas tillgångar numera icke vore för ändamålet tillräckliga, hvadan äfven Rikets Ständer under de sednaste riksdagarne beviljat betydliga summor till nybyggnad eller reparation af lärohus äfven i städer, som af ålder haft förpligtelse att för dylika kostnader sjelfva ansvara. Redan genom 1856 års Läroverks-stadga gjordes deri förändring i afseende å byggnadskassornas tillgångar, att derifrån uteslötos inkomster från lediga ecklesiastika sysslor vid läroverken.
Likaledes reserverar jag mig emot det förslag, alt berörde varor blott skulle få införas i Stockholm, Götheborg och Malmö, emedan en sådan inskränkning lärer vara ett ingrepp i öfriga stapelstäders rättigheter. Skulle den åter dermed kunna vara förenlig, så anser jag det likväl icke välbetänkt, att man lill ofvannämnde städer icke hänfört Helsingborg, såsom det enda ställe, der under flere månader af året trafiken med andra länder är möjlig.” Af Herr Contracts-Prosten Nibelius: ’’Emot Utskottets förslag, att Rikets Ständer skola till Kongl. Maj:t frambära den underdåniga önskan, att alla förbud för varors inoch utförsel måtte upphäfvas, reserverar jag mig. Jag fruktar, att förbudels upphäfvande för utförsel af Svenskt tackjern skall till en stor del tillintetgöra den inhemska stångjernstillverkningen. Jag anser närBih. till R. St. Prot. 18/j.o. 5 Sami. 1 Afd. i3 Häftet. 3 IS Bil. lill Bevillnings-Utskottels Betänkande j JY.o 21. varande tidpunkt, då fabrikerna i Belgien och ännu mera i England besväras af en ytterlig öfverproduction, vara illa vald, för att yttra den opinion, att de förbud, som hitintills ansetts nödiga för att skydda de Svenska fabrikerna, böra borttagas. I en sak, sådan som denna, synes det mig, att man borde rådfråga ej blott theorien, utan äfven de exempel, som andra länder lemna. I de flesta länders tulltaxor är förbudet å ineller utförsel af ett större eller mindre antal varu-artiklar ännu bibehållet. Oagtadt sin rikedom och högt drifna industri, vågar icke Frankrike, undervisadt af en dyrköpt erfarenhet, blottställa sig för öfversvämningen af Engelska fabricater; och en stor mängd dylika artiklar, hvaribland kläde, är derföre i Franska tulltaxan till införsel förbjuden. Det tyckes då vara mindre försigtigt att blottställa de Svenska fabrikerna för en täflan, som de Franska ej kunnat uthärda.” Af Herr L. Lagerquist: ”Sedan, i anseende lill några ledamöters tillfälliga frånvaro, Höglofl.
Om betänkligheten, vid denna Brännvinsbränning hos mig väcker tankar , stridande mot nämnde Utskotts , eller till äfventyrs mot allmänna Opinionen, så ligger grunden härtill uti erfarenheten. Förlidet års knappa SpannmålstiIIgång på ganska mångå ställen, ger styrka åt mitt omdöme. Pä den ort i Södermanland jag bodde var bristen så stor att mången människa farit mycket illa , om icke en och annan särdeles en af våra större Possesionater , som blo t bränt till verkeligt Husbehof, kunnat hjelpa de många behöfvande. Nu då Rå gen i Stockholm vid Jultiden betalts med nara, och till och med 13 R:dr 16 sk. B:co Tunnan , så vill synas , att med fortfarande Bränvins-bräuning som hitintills, Rågen skall sannolikt nästa Sommar komma att gälla vida mera, eller som sistledne, då den på vissa orter betaldes efter 16 R:dr F:co per Tunna. Då nu härtill kommer, att Säden i år ger ganska litet, så följer af allt detta dyr tid på Bröd: Bättre vore, synes mig, förena båda sakerna, 538 Den 27 December. nemligen Bröd och Bränvin , som troligen låter göra sig, om Bränvins-bränningen alldrig tillätes pä sätt som hitintills. Jag tror dessutom, det icke ingår uti en sund Politik, till Bränvin förvandla så mycket af vår Spannmål, att deraf, som ofta skedt, uppkommer dyr tid och brist. Climatets hård» het gör ofta att de Fartyg, som från Utrikes Orter skall hämta vårt Spannmåls-behof, hindras af Isar i Skärgårdarne, så art de komma sent till sin bestämmelse , att ändamålet förfelas. Hvad blir då följden annat än knot och ovilja, oftast utan UTskillning mot högre som lägre, och hvad är egentlig orsak till detta, annat än Bränvins-Bränningen. Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskot* tet grundar sitt Betänkande på vissa Provincers låga Spannmålspris, såsom bevis på god årsväxt.
Den allmänna traktaten af den 16 nästlidne Juli åberopar uti Första Artikeln dels omförmälda emellan Belgien och Nederländerna afslutade traktat, hvaruti Belgien för alltid afstår från uppbärande af den afgift, som varit pålagd sjöfarten på Schelden, dels ock ett vid konferensens första sammanträde den 15 Juli af Kongl. Nederländska Ministern i Brussel, å dess Regerings vägnar, afgifvet förklarande att afskaffandet af Scheldetullen skall gälla samtliga Staters flaggor, och att denna tull icke under någon form skall kunna återinföras; och innehåller denna traktat i öfrigt särskilda artiklar, hvaruti dels Hans Maj:t Konungen af Belgien för dess del afgifvit enahanda förklarande med det i nyssnämnda Art. omförmäida, samt emot de kontraherande Magterna förbundit sig såväl att från och med den dag, då Scheldetullens uppbärande upphör, afskaffa tonnage-afgifterna i Belgiska hamnar, nedsätta lotsafgifterna till meromförmälda belopp och de lokala sjöfartsafgifterna i Antwerpen i enlighet med en särskild uppgjord tarif, som ock att icke återinföra de sålunda afskaffa de tonnage-afgifterna eller höja öfriga nedsatta afgifter, dels ock Sverige definitift för pligtat sig att med 543,600 Francs bidraga till det belopp, Belgien såsom ersättning för Scheldetullens upphörande skall till Nederländerna utgifva. Hvar och en Stad skall vara ansvarig endast för det bidrag, som på densamma sig belöper, och åberopas, beträffande sättet, stället och tiden för betalningen af de särskilda Staternas andelar, de särskilda öfverenskommelser, som äro eller kunna blifva med Kongl. Belgiska Regeringen träffade. lith. till R. St. Proposition JSl 123. Uti dessa båda traktater stadgas föröfrigt, att verkställigheten af de ömsesidiga förbindelser, som i dem innehållas, skall bero af uppfyllandet utaf de formaliteter och förpligtelser, de kontraherande Magterna, enligt gällande konstitutionela lagar, kunna hafva att iakttaga.
Stundom kunde det taga honom starkare. Då gick han direkt hem, sönderbråkad, upplöst, trött till döden af dessa motsatta inflytelsers vexelverkan. Lade sig på knä med armbågarne på en stol och ansigtet i händerna. Ville tänka, tänka på något, men kunde icke få fatt i en enda tanke, visste, han hade ett eller annat att tänka öfver, men kunde icke för sin död komma under fund med hvad; alla tankar voro som bortflugna ur hans hjerna; han var tom, tom. Eller de gingo i cirkel, och han kunde icke mästra dem; lupo och lupo, så att de bildade ett enda snurrande helt, der han icke kunde få så mycket som ett lillfinger emellan. Han hade lyft hufvudet och blickade tomt och frågande ut framför sig: hvad var det han skulle tänka öfver? Reste sig, stod och grubblade: hvad var det han skulle tänka öfver? gick och gick, fram och tillbaka, hörde sig med ens spörja högt: «ja, hvad var det nu?» – och blef rädd vid ljudet. Så höll han den plötsligt i sin hand, tanken som han letat efter: älskade hon honom? Hvad ville hon? Gåta, gåta, och fråga utan svar. Och inunder dessa tvifvelsmål nya, som han knappast kunde skönja med sitt medvetande, men hvilka han förnam såsom en dunkel orolig känsla, som han icke egde kraft eller mod att vidgå, men som i trots deraf grep honom: – och om så vore? Vore det lyckan? «Ja, lyckan, lyckan,» konstaterade han högt; «och friden.» Men i hans tysta inre rörde sig oro, – de nya tvifvelsmålen. Och om så vore? kom det igen. Och om så vore? Detta trängde sig på honom, detta spörsmål, närgånget och hotande. Och om så vore? Och han kastade sig raklång på golfvet, stönade, vred sig, ville gråta men fick bara heta ögon. Låg länge, rådvill, utmattad, i en lifsleda utan botten, tills krisen gick öfver och han kom till sig sjelf igen. Så reste han sig resolut.
Visserligen är det ostridigt, att flere handtverksyrken blifvit undantagna från vilkoret af mästare-prof; men då Utsk. antagit, att något giltigt skäl för ett sådant undantagande icke kan åberopas, och framför allt, om Utsk., som det vill synas af ordalagen, antagit att befintliga skäl icke kommit i betraktande vid författningens utfärdande, så vågar jag säga att deruti ligger ett väsentligt misstag. Utsk:s anmärkn: i detta hänseende att något skäl icke är i författningen upgifvet, har i sanning varit för mig förvånande; jag frågar: hvilken log, eller hvilken författning gör väl redo för skälen till hvarje deri förekommande stadgande? för mig åtminstone är en sådan lagstiftnings-method alldeles obekant. Hvad en föreg:de talare, med åberopande af exempel, yttrat, till ådagaläggande af att skäl icke förefunnits till undantagande af vissa handtverk från vilkoret af mästare-prof, anhåller jag att framdeles få besvara. Utsk:s förslag synes i allmänhet förråda, jag vågar förklara det, att författarne icke varit rätt hemmastadda, jag vill icke säga: med ämnet, men med det historiska deraf. Huru förhöll det sig väl med handtverkerierne i detta afseende vid den tidpunkt, då 1840 Den 18 Juni .e m. 113 1846 års Handtverks-ordn. utgafs. Handlverk funnos då, lydande under skrå, och handtverk, icke lydande under skrå. Men äfven för de förra var det, på grund af 1739 års Manufaktur-privilegier tillåtet att som s. k. fri-mästare anlägga verkstäder, utan att vara underkastade vilkoret af mästare-prof eller något annat skråtvång. I följd häraf, hade under tidernas lopp åtskilliga handtverk upkommit, som blifvit lydande dels under skrä, dels under Hallrätt, hvilka i sednare fallet drefvos som fabriker i allmänhet. Detta oregelbundna skick föranledde en långvarig, allmän och högljudd klagan, och, som mig synes, med skäl.