Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är med ett ord icke annat än handel i allmänhet, och att handeln är nyttig för folkslagen och måste finnas, så framt folkslagen skola stiga i eultur och välstånd, är en länge känd sak. Frågan vänder sig här endast deromkring, huruvida det kan vara förmånligare för vårt land, att tulltariffen förbiifver lindrigare för ett land, än för andra, eller om likhet bör äga rum. Jag har bekänt mig till den sednare opinionen, och jag tror, att den såsom grundsats ej kan bestridas. Jag vill ingå i de förhållanden, som blifvit uppgifna. Frih. Åkerhjelm har sagt, att uti den talif, som pu är i fråga, finnas få artiklar bibehållna vid half tull, utan har tullafgiften för en del artiklar blifvit upphöjd till den allmänna. I händelse uti denna tarif orden; half tull, ej begagnas, utan derstädes äro utsatta siffrorna på tullen för hvarje vara, är ingenting lättare, än att Bevilln.Utsk. rättar sig efter denna tarif, då tulltaxan uppgöres, och då förfaller skillnaden emellan Ryska undersåtares och andra nationers tullafgifter. Skulle åter tractaten innehålla en nedsättning, uteslutande för Finska handeln, vare sig till hälften, -§:delar eller något annat bråk af den tull, som i allmänhet blifver gällande, så anser jag sådant rent af riksskadligt; och det är derföre, som jag anser nyttigt, att, genom ifrågavar. underd. önskans frambärande till K. M., uppmärksamheten fästas vid viglen af ämnets närmare begrundande, enär tractaten, enligt Frih. Åkerhjelms uppgift, ännu icke blifvit afslutad. Jag tror, att för ögon - Den 9 Juni. 211 blicket skulle Svenska folket ensamt vinna uppå upphäfvande af undantagslagarna för Finska handeln; men om ett par år skulle, i följd deraf, fördelarna för Svenskar och Finnar blifva ömsesidiga. Jag slutar med att yttra den önskan, att R. St. måtte komma i tillfälle att känna den med Ryssland uppgjorda handelstractaten, innan de komma att besluta om tulltaxans bestämmelser. Frill. Boye:
Tror man sig kunna framställa denna obehagliga sak i ljusare dager? — ingalunda vill jag förhindra sådant; — men jag fruktar blott, efter den erfarenhet jag i dag haft, att ju mera man vidrör densamma, desto kinkigare, desto svårlöstare blir den. Man har sökt att, med framställning af åtskilliga marquanta personers förtjenster i en eller annan väg, finna en ursägt för af dem begångna fel; jag tror dock ej alt detta är rätta sättet. Hvar och en, sorn finner förtjenster hos en person, lärer väl glädja sig deråt och icke förneka dera; men deras fel, begångna, vare sig af vilja eller Den 37 Februari e. m. 727 svaghet, blifva derföre icke mindre. Jag tror bäst hafva varit att framkomma med rena, oförfalskade sanningen och icke med försök att försvara hvad icke försvaras kan. Med ett sådant sätt att gå tillväga tror jag det blifvit lättare att framställa denna kinkiga sak i en mindre ofördelaktig dager, och måhända bade då utvägen att bela det söndrade varit lättare funnen. Man bar talat om Rikets värdighet, Rikets trygghet och huru dessa båda goda ting skola kunna upprätthållas och befästas. Jag vet intet rättare sätt att upprätthålla denna värdighet, hvarken för konungamakten eller för fäderneslandet i allmänhet, än att visa den möjligen största aktning för våra grundlagar, under det vi uppfylla vårt riksdagsmannakall. Ingen, vill jag hoppas, har stigit här in utan att veta att villkoret för ett värdigt utöfvande af detta kall, är, att ständigt hafva ögonen fästade på grundlagen. Hvarje representant har förbundit sig härtill, och utan att uppfylla detta villkor, upprätthåller han hvarken konungamakten eller Rikets värdighet och trygghet. Jag tror således icke att det går an att i denna sak handla annorlunda än i alla andra. Jag har vid detta tillfälle 8 §:n i Ridd.Ordn. och 76 §:n Reg.Fm till min efterrättelse; bryter jag emot dessa §§, sä har jag brutit min ed och icke upprätthållit Rikets värdighet, icke konungamaktens värdighet, m. e. o. ingenderas trygghet och credit. Således, mine herrar! må man icke tillåta sig att erkänna denna skuld som Statens.
Gr. Lagerbjelke har nemi. helt djerft gjort denna slutsats, då han, såsom bevis på att denna afgift icke är någon bevilln., ansett den omständigheten afgörande, att densamma icke blifvit disponerad till fyllande af Statens behof. Om man an tager denna sats såsom riktig, så skulle man t. ex. kunna disponera några mflhr till en jernväg, och som denna utgift icke heller nödvändigt måste anses vara ”hvad Staten tarfvar”, så skulle en serskild afgift för detta ändamål, genom 3 Stånds beslut, kunna åläggas. Jag tror knappt, att Gr. Lagerbjelke sjelf velat gifva denna utsträck - Den 28 Oktober f. m. 67 ning åt sitt resonneraang, men säkert är likväl, att denna slutsats icke är annat än en konseqvens af hvad han anfört. Af alla dessa skäl, tror jag, att man icke kan afsluta den förevartde beskattningsfrågan på sa sätt, att 3 Stånds beslut anses vara R. St:s, utan måste det 4:de Ståndet, enl. min tanka, ega ovilkorlig rätt att, om del sådant yrkar, få sin mening i sista hand pröfvad uti förstärkt Slatsötsk. Deremot tror jag äfven, alt den sammauföring, som uti Serskildta Ulsk:s Betänk, blifvit gjord emellan afgiften för minuthandeln och afgifteu för utskänkningen icke är riklig, enär man mycket lätt kan länka sig, alt någon gillar det beslut, som blifvit (attack t. ex. af BorgareSt. uti det ena fallet, men ej uti det andra. Afven en sådan mening bör likväl få' göra sig gällande, och jag tror derföre, i likhet med hvad Gr. Gyldenstolpe förut yttrat, att dessa båda serskildta frågor höra åtskiljas. Alltid bör man dock fasthålla den principen, att detta är en allmän beskattningsfräga, och alt den derföre i sista liand måste afgöras uti förstärkt StatsUtsk. och icke genom 3 Stånds beslut. Denna grundsats är så vigtig, att jag icke har velat underlåta att till R. o. Adts prot. härom yltia mig.' Gr.
Jag anhåller att få läsa upp den 54 § Riksd.Ordn. så lydande: ”Då propos. till fattande af ett definitift beslut öfver en Konungens framställan, eller ett betänk, eller en af enskild riksdagsman väckt fråga är med ja och nej besvarad, och anmärkmr i saken under diskurserna gjorda, bör proposm inrättas i enlighet med dem; och skulle målet, under diskurserna, skiljas uti flera delar, hvaröfver serskilda anmärkmr göras, då skall, enär sådant äskas, propos. öfver hvardera delen serskilt anställas”. Frih. Palmstjerna: Då min begäran, att Hr Frih. o. Landtm, måtte göra serskild framställning i fråga om boställen, i händelse Frih. Stjernstedts förslag kommer att framställas till R. o. Adis bifall, tyckes alltför mycket inveckla saken, så får jag, för min del derifrån afstå. Gr. Lagerbjelke: För min del kan jag icke finna att den af Frih. Palmstjerna yrkade propos. kan på något sätt inveckla frågan. Om denna propos. framställes, så är det klart, att R. o. Ad. först afgör, huruvida R. o. Ad. bifaller Utsk:s förslag med den förän - 364 Den 12 Mars f. m. (liing, som Frill. Stjernstedt föreslagit, men med öppen rätt att derefter besluta öfver huruvida boställena skola ingå eller icke i det ifrågavar. åliggandet. I fall då propus:n bifalles, så framställes serskild propos. på huruvida boställena skola vara med. Hr Bråkenhjelm: Den uplästa grundlags-paragrafen är icke tillämplig på detta fall, då det är fråga om ett betänk, som första gången förehafves.
Någon anledning att drista begära de nu föreslagne bättre vilkor för Fält-Jägaren , torde kunna hämtas af följande uppgift. Af hela reguliera arméen tror jag ej något Regemente så litet betungar Staten som Wermlands Fältjägare. För en summa af icke fulla 5o,ooo R:dr, är en Öfverste, tvänne Majorer, en RegementsQvartermästare, tvänne Adjutanter, en Regementspastor, en Auditeur, en Regementsläkare, 2 4,C'ompagnie0fficerare, en ringare Stab af 9 personer, samt 00 Underofficerare aflönade och j 2 Trumslagare jemte 600 man Corporaler och Fältjagare, aflönte, beklädde, bevärade och i fullt tjenstbar!: stånd Om man från förenämn* de summa afdrager circa 10,000 Riksdaler till Refälets löner, återstå 20,000 Riksdaler att fördela på boo man, hvaraf följer det resultat, att hvarje Fältjägare kostar Staten 35 Riksdaler 16 sk. vitt jag ej på runstycket uträknat alla summor, är för att ej med onödiga detailler upptaga Högloflige Ridderskapets och Adelns tid. Den i Martil, 69 Då jag nämnt ett Memorial uppläst i Välloflige BorgareStåndet; är jag skyldig förklara, att de fleste uppgifterne deruti äro mindre grundade, någre öfverdrifne. Att: Carlstads Borgerskap så strängt ifra mot FältJägarne förundrar mig så mycket mera, som så väl Herrar Handlande, som Handtverkare-classen betydligt förtjena på Regementet, ja flere tusende Riksdaler årligen. Äfven vill jag återkalla i Carlstads innevånares minne, att vid den eldsvåda som förliden vår hotade att förstöra Staden, var det isynnerhet FältJägarne, som med det förakt de alltid visa för faror ne, med den oförskräckthet, hvarför de äro kände, hindrade de härjande lågorne att utbreda sin förstörelse.
Härförutan torde det böra bestämmas, alt alla i och för Läns-nämndernas sammanträden uppkommande kostnader, deruti inberäknadt arfvode för protokollsföranden, utbetatas från landtränteri et, emot ersättning af allmänna medel. Uti denna reservation instämde Herr Prosten Lagergren, Herr Prosten Eurén och Herr Doktor A. Nordström. 2:o Herr Professor Carlsson: “Jag har icke kunnat instämma i Utskottets beslut att helt-och hållet afstyrka den förevarande motionen, hvilkens grundtanke, om den också i det föreslagna reglementet fanns utförd på ett mindre antagligt sätt, likväl synes förtjent af en större uppmärksamhet. Att kommunal-frihetens utveckling utgör ett vilkor för hvarje representativ författnings rätta lif, är en sanning, sonj, djupt grundad i dessa författningars inre natur, får sin bekräftelse af den olika erfarenheten i länder, der olika förhållanden i afseende på kommunala inrättningar egt rum. Hos oss har municipalväsendet inom socknarne blifvit ordnadt genom den Kongl. Författningen af den 29 Augusti 1843; förslaget om en ytterligare utvidgning deraf, och dess utsträckning äfven till länen, synes vara en bland de vigtigaste frågor, sorn vid närvarande förhållanden kunna väckas. Om det i hvilket land som helst är af vigt, att dess särskilda landskaper ega ett tillfälle att uttala sina önskningar och behof, samt att sörja för de angelägenheter, som äro för dem egna, så gäller detta företrädesvis om vårt fädernesland, i anseende till det mångfaldigt brutna skaplynnet af dess natur. Ett land, som intager en sträcka af 150 mil från norr till söder, hvars liesta landskaper sins emellan förete en i så många hänseende afvikande karakter, och inom hvilket, i följd deraf, odlings-, befplkmngsoch närings-förhål - 20 Allm. Besvärsoch Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 72. landena äro så högst olika, synes framför andra vara anvisadt på nödvändigheten att gifva åt hvart och ett af dessa särskilta landskaper en organ.
Men det är af vigt att uphjelpa en bygd i hjertat af Riket, en bygd, som stundom lemnar så mycket spannmål, att den kan anses för ett magazin af spannmål inom Sveriges rike. Men der ligga stora byar, hvilka, flera till antalet, på hela mil hafva sina ägor sammanblandade, utan all stängsel; der således den enskilt» beror utaf massans vilja och kan i sådant skick ej göra någon förbättring. Dertill fin - Den g Mars e. ra. 69 nas ej så mycket dragare, att jorden, som heslår af hård lera, blir riktigt skött; dikningen är svår o. s. v.; och då allt detta betraktas, begriper man lätt, att man det ena året, så iångt ögat räcker, kan se de skönaste skördar, då man andra år får se den totalaste brist och fattigdom, samt kreaturen på ofantliga fält gå raglande af svält. Så var det 1826. Olyckan drabbade då med en fullkomlig missväxt; folket hade då ej ett sädeskorn att så upp jorden med. Hvad var att göra annat än att hjelpa dem, så att jorden ej för ett kommande år skulle se lika illa ut, eller stå obrukad. Regeringen gjorde då visserligen mycket, men hufvudsakligen måste enskiften afhjelpa det onda. Man vet hvad enskiftena haft för välgörande verkan på åkerbruket i Skåne, en verkan sådan, att jag, som såg denna provins för 4° är sedan, ej känner igen den nu. Svårigheterna äro här större, rymden större, medlen i alla hänseenden otillräckligare, klimatet svårare, skogsbristen lika stor, och torfbränningen ej bruklig eller införd; men det värsta af allt är, jag yttrar det högt, att denna slättbygd bebos af det klenaste och vekligaste folkslag i Sverige. Men de äro dock våra medbroder, de äro Svenskar och bo på Svensk jord; vi behöfva således ej frukta, att våra omsorger blifva förgäfves. Och det är på dessa grunder jag velat föra Ridderskapet och Adeln detta till sinnes, på det vi med 7 o
MissgerningsBalken, hvarigenom utsattes bestraffning af 32 pär spö, 24 par ris eller 24 dagars fängelse vid vatten och bröd för den som uppsåtligen bär hugg och slag å sin husbonde eller matmoder, dels i 21 Cap 6 §. samma Balk, hvilken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, innehåller, att den, som sätter sig i försåt för annan, att honom skada göra till lif eller lem och sargar honom eller gör blånad eller blodvite, skall straffas med ett års fängelse, med eller utan arbete och 100 dalers böter samt, i brist af böter, arbeta derutöfver fyra månader; likväl och då de händelser, hvarpå exempel ej saknats, att enskilde tjenare, eller landtbönder och torpare, hvilka betjena med arbete, försåtligen och i uppsåt att hämnas, utöfva gröfre våld emot husbonde-folket, äro af en eftertänkligare 55 Expeditions-TJiskottets Förslag till und. Skrifvelse , ±V;0 20. art och medföra större våda för den personliga säkerheten, än försåtligt öfverfallande i allmänhet, enär i förra fallet försåtet på en gång är svårare att undvika och tillika våldför vigtigare personliga förhållanden, eller de, som med den husliga sammanlefnaden äro förknippade, hafva Rikets Ständer trott den uti förstberörde Nådiga Förordning stadgade straff-skärpning icke höra alldeles försvinna; hvaremot Rikets Ständer ansett en lämplig ändring deruti kunna ske, om ej mindre från straffet borttages, hvad som är stridande emot brottets art eller deruti utmärker grymhet, såsom påföljden af ärans förlust och förnyad spö- eller ris-slitning under fängelse-tiden, än ock åt Domaren öfverleinnas att, efter omständigheterna, döma till spö eller ris, eller till fängelse vid vatten och bröd; i öfverensstämmelse med hvilka åsigter Rikets
Det var en sällspörå lycka för dem att få sin ensamhet skinfjj-, rad, och de ville inte tro, att klockan var I så mycket, då tanten v i d half åtta-s. ' • tiden kom in med lampan i hand och deras påbredda smörgåsar på en tallrik. Nu skulle gossarne äta och lägga sig, sade hon. O m tjugu minuter komme hon igen och toge ut lampan. Och så tittade hon skarpt på Gärtrud. Tillsägelsen åt gossarne innebar äfven en befallning åt henne att aflägsna sig. » Jag ska ta ut lampan, när j a g går, » sade Gärtrud kort. De båda fienderna mätte hvarann m e d blickarna. Men fröken, som kände att hon för tillfället var den svagaste, gick utan protest och kom icke ens igen, då de tjugu minuterna voro förbi. » Kan du inte alltid sitta hos oss om kvällarna, » frågade lilla Kurt, då systern omsider kysste honom till godnatt och stoppade täcket omkring honom. Men han envisades inte länge med sin bön. Han visste lika väl som Gärtrud, att tanten icke skulle tåla, att hon tog sig af dem, och att systern måste begagna tiden för att läsa sina läxor, ty lampan togs j u äfven ifrån henne. Men han höll henne kvar om hals och om arm denna enda kväll, som var deras, och till sist hviskade han i hennes öra, så tyst, att hon knappast hörde det: » V e t du, j a g tror. Jag tror det hade varit bäst, o m hon flyttat. » Gärtrud lade sin kind emot hans, och hennes tårar vätte den lilla kinden. Hennes hårda hjärta, som i förmiddags icke kunde vekna tillsammans med de andras, gjorde det nu. Det blödde för dessa stackars små moderlösa fångar, som måste växa upp i mörker och ensamhet. Och hon hade lika svårt att skiljas från dem, som de från henne. Men nu hördes steg i rummet bredvid och så en bultning på dörren. Det var signalen, att lampan skulle ut. Hon måste resa sig och lämna två par vakna ögon att stirra sig trötta i mörkret. Anna (Illustratör: Jenny Nyström.) Wahlenberg. 1895 I j^oeas D U N ansar.
Alan har der uptäckt alldeles förfärliga missbruk af blanko-krediten, och der har t. o. m. varit stora handelshus som dragit vexlar på personer, som polisen sedan aldrig kunnat få reda på. De personer, öfver hvilka man här haft mesta orsak att klaga, äro just sådana som lärt sin konst i Hamburg eller England. Jag tror icke att det skulle vara så förmånligt, att här införa de Konkurslagar, som gälla i främmande länder, åtminstone bör man betänka sig noga innan man gör det. För min del anser jag det af LagUtsk. utdömda förslaget innehålla mycket, som skulle varit gagneligt att hafva under nuvtde förhållanden. Förslaget innehåller t. ex., att en hederlig gäldenär bör få tillgodonjuta sin personliga frihet så snart han besvurit boupteckningen, och om ett sådant stadgande hade funnits, så hade man undvikit de anmärkn:r som nu gjorts mot domstolarnes sätt att behandla beviljade konkurser. Sied afs:de på konkursers påskyndande innehåller lagförslaget åtskilliga föreskrifter, ehuru jag medger att ännu flera dori skulle kunna införas. Man borde t. ex. offentligen tillsätta någon person, som jemte gode män och syssloman kunde deltaga i massornas utredning; ty det man f. n. »18 Den 13 Feb r ua r i mest klagar Öfver Sr, att gode män och syssloman äro temligen försumlige att redovisa, och att de äro utan kontroll. Redan i början af denna Riksdag väckte jag motion om antagande af Lagberedningens förslag till »förlikningsman» eller s. k. »skiljesmän». Detta förslag hvilar likväl ännu i LagUtsk., jag vet icke af hvad orsak, ehuru jag flera gånger enskildt tagit mig friheten påminna om dess benägna öfverseende. Enligt detta förslag skulle det bero på hälften af borgenärerna att öfverlemna frågan lill skiljesmän. men sedan dessa fällt sin dom, skulle det bero på hvarje borgenär> särskildt om han dermed vore nöjd, så att det aldrig kunde blifva något tvång. Jag tror, att ett sådant stadgande skulle medföra stor nytta, ty konkurser äro vanligen så beskaffade, att af 100 konkurser 10 äro t vistiga.
Den bildar, såsom namnet äfven ger tillkänna, ett sund, som skiljer nordöstra ändan af Gotland från den gent emot liggande Fårön. — Afståndet emellan Gotlands-stranden och Fårön utgör emellan färjstäderna något öfver 2,000 alnar. Denna korta öfverfart erbjuder dock rätt ofta både besvärligheter och lifsvådor. — Jag har någon gång behöft nära en timma innan jag, blött af det öfversprutande hafsskummet, i en lätt farkost, framdrifven af tvänne vana roddare, uppnått den motsatta stranden. — Under höstoch vårstormarne händer det ej sällan, att förbindelsen emellan begge stränderna på två å tre dagar är helt och hållet afbruten, och mången, som alltför djerft och oförvägct velat trotsa de upprörda vågorna, har i dem slutat sitt lif. — De personer, åt hvilkas mod och skicklighet den resande under den ofta äfventyrliga färden öfver denna hafsarm måste anförtro lif och egendom, borde väl alltid kunna hafva att påräkna sådana förmåner, som vid färjemansyrket kunde fästa och qvarhålla dem, som i nämnda yrke äro pålitlige och hemmastadde. Så är dock ej förhållandet. Färjemannen har en nog ringa ersättning för sin möda. En ensam person betalar för öfverfarten 25 öre; äro tvänne eller flera passagerare i båten erlägger hvardera af dem blott 12 öre. När härtill kommer, att färjemännen på egen bekostnad måste anskaffa och underhålla såväl mindre båtar, som en större så kallad färja, för öfverförandet. af kreatur, vagnar och dylikt, så finner man lätt, att dessa befattningar, som dessutom binda sina innehafvare vid eller åtminstone nära hemmet och hindra dem att söka annan arbetsförtjenst på längre afstånd från färjestaden, ej just innebära något lockande för dem, som i utöfvandet af färjemansyrket vilja söka en tarflig utkomst. — Färjemannen på Fårösidan är emellertid något bättre lottad än hans vederlike på motsatta stranden, genom de tillfällen, som stundom erbjuda sig Motioner i P reste-Stånd et 1865. 79 för honom att från Fårön öfver sundet föra vid strandningsanktioner eller andra tillfällen uppköpta varor.
Utsk. anför i ingressen till sitt betänk., ”att skjutsningsbesväret utöfvar på landets tillstånd och allmogen isynnerhet ett högst menligt inflytande, och att man svårligen kan påräkna några särdeles väsendlliga framsteg i ett förbättradt åkerbruk och hushållnihgssätt hos allmogen, likasom i dess sedliga bildning, innan en reform af skjutsväsendet kunnat åstadkommas; att denna skyldighet vore för jordbruket en stor börda, hvars lyftande derifrån vore en högst vigtig samhällsangelägenhet, och att allt detta vore en inom RiksSt. uttalad och af allmänna opinionen stadgad gemensam öfvertygelse. ” I dessa allmänna reflexioner, såsom hufvudgrunder för sitt förslag, fruktar jag Utsk. gått nog långt och afmålat tyngden och olägenheterna af skjutsningsbesväret med nog starka färger. Att skjutsningsskyldigheten alimanligen är en stor tunga för jordbruket äger icke, i min tanka, behörig grund. Förhållandet är härutinnan, som med flera andra onera i vårt land, mycket localt; på många ställen är ostridigt denna skyldighet ett mer och mindre tryckande onus; på andra kan hemmansägaren anses derför ersatt genom den erhållna skjutslegan, och på ännu andra ställen anses det som en förmån och en utväg till biförtjenst. Från förstnämnda ställen klagas med skäl öfver detta onus och yrkas befrielse; från de andra är afsiglen endast att få högre skjutslega, utan alt man vill afstå rättigheten att skjutsa. Detta förhållande styrkes äfven af flera i ämnet afgifna yttranden inom BondeSt. såväl vid denna som föregående riksdagar. Hvad sjelfva rättsenligheten af skyldigheten angår, kan man säga, att det är lika litet rätt, att jorden skall hålla vägar och broar som att skjutsa, och för det förra besväret erhålles ingen ersättning. — Att skjutsningsskyldigheten har ett menligt inflytande på sjelfva jordbrukshandteringen är visserligen grundadt; dock i min tanka icke till den grad, Utsk. uppgifver, eller att några väsendtliga framsteg i ett förbättradt åkerbruk hos allmogen i följd deraf ej kunna påräknas. Äfven delta är högst olika
Då de fullständigt anförda merit-förteckningarne tillräckligt angifva den förordade sökandens skicklighet och förtjenst framför de medsökande, skulle det blott föranleda ett alldeles öfverflödigt skrifveri, om man för hvarje särskildt fall skulle uprepa hvad Reg:sF.n stadgar ang:de den grund som vid befordringar skall följas. I afseende på 3:dje punkten har en talare anmärkt, att den derstädes omfönnälda kronoparken icke skulle vara förvaltad enl. de af R. St:r fastställda grunder. Detta är mycket riktigt; men i och med detsamma denna park upläts till exercisplats, uphörde den att vara kronopark, och det öfverlemnades åt Regeringen att bestämma, huruvida den skulle bibehållas såsom sådan eller icke, under den inskränkning som dervid var fästad, eller att man skulle tillse det Statens behof af virke för Flottan blefve upfyldt. Då nu den reserv-skog, som till exercisplats upläts, enl. vederbörandes 440 Den 18 Jult. intyg, icke var för ifrågav:de behof behöflig, men deremot erforderlig för annat ändamål, så måste det väl icke hafva varit något hinder för Regeringen att använda den för detta ändamål; någon annan förvaltningsgrund för en exercisplats, än att derpå exercera, vet jag icke att It. St:r fastställt. I afseende å 6:te punkten hafva tvenne talare vidhållit sin åsigt, att det skulle vara en beskattning som här blifvit lagd på de omyndige. Jag har i mitt föreg:de yttrande sökt så fullständigt utreda huru härmed förhåller sig, att jag nu icke har något vidare att dertill lägga. Dock ber jag att få anmärka, det jag icke sagt, att något nytt förvaltningsbestyr blifvit FörmyndareKam maren ålagdt; jag har tvärtom sagt, att detta bestyr härledt sig ifrån ett inom FörmyndareKammaren under tidernas lopp utbildadt bruk, och att detta bestyr hittills blifvit utan ersättning besörjdt. Men jag har icke kunnat föreställa mig, att man med en inkomst af sex, sju till 9,000