Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Leffler varit genomträngd af vissheten, att det icke var »möjligt att gifva af Sonja en mera sympatisk bild» än den hon gaf, och därjämte skref hon, när hon slutat skildringen: »Jag vet, att jag hela tiden vid författandet af denna biografi haft en så lefvande pietetskänsla till min ledning, att jag, vid hvarje ord jag sagt, sökt att liksom aflyssna Sonja hennes innersta tanke och framställa henne så, som hon ville bli framstäld, låta mig ledas af henne och endast af henne. Ämru har jag hennes ande öfver mig och har därför kunnat göra det. Om några år skulle jag ej kunna göra det mer, skulle ej kunna tillägga ett ord utan att förstöra andan i det hela.» A. Ch. Leffler öfvade, då hon sålunda skref om Sonja, samma stora, manliga öppenhjärtighet, som hon skulle öfvat, ifall hon talat om sig själf. Men hon har ej därigenom i alla afseenden framstält Sonja så, som denna »ville bli framstäld», A. Ch. Leffler besinnade nämligen ej tillräckligt, att de sammansatta stämningsmänniskorna icke kunna göras förståeliga med alldeles samma medel som de enhetliga karaktärerna. Ty när en mängd psykologiskt egendomliga smådrag träda den med personligheten obekanta läsaren till mötes, oförmedlade af leendets, blickens, stämmans, och den för Sonja egendomliga humorns charme, samt flyttade ur sammanhanget med omgifningen, med händelserna, med tiden, då erhålla de något helt annorlunda bestämdt än i verkligheten och förefalla att hafva haft långt större dimensioner. Genom att i tryck fixera alla en stämningsmänniskas lynnesskiftningar, hugskott, själfmotsägelser, kommer man nämligen ofrivilligt att kristallisera dem, att ge fasta konturer åt det, som i verkligheten hade molnens lätta, behagfulla, flytande former. Därför delade jag ej fullt A. Ch. Lefflers åsikt, vare sig om omfattningen af, men i synnerhet ej om tiden för utgifvandet af denna biografi. För den med personligheten ytligt eller alls icke bekanta samtiden, är ett plastiskt tillvägagående det, som passar för en stämningsmänniskas bild, ett tillvägagående, som aflägsnar tillfälligheterna och framhäfver väsentligheterna.
Lagerbjelke vidrördt den brytning, som skulle komma alt äga rum emellan RiksStin i händelse man icke antog de nu föreslagna votens-proposine. Jag kan icke nog ofta upprepa huruledes det förundrar mig, alt man vill anspela på en sak af sådan beskaffenhet. Hvarje RiksStånd äger ju sin rätt förvarad, att fatta sådana beslut som det finner instämma med grundlagens föreskrifter, och huru kan man väl tillåta sig förutsätta, att 556 Den 3 Oktober. begagnandet af en sådan rättighet skulle medföra några vare sig obehagliga eller vådliga följder. Man låter förstå att en vägran af Statsregleringens fullbordande skulle af en så beskaffad brytning kunna föranledas. Om så sker, hvilket jag betviflar, hvem är då skulden dertill? Det kan åtminstone icke vara de RiksStånd, som handla i enlighet med grundlagarna, dä dessa lagar stadga, att när två Stånd stadna mot två uti en fråga som icke har det ringaste inflytande pä Statsreglerin gen, så måste denna fråga förfalla. Mig synes att de Hrr, som hysa en sådan fruktan gjort bäst om de behålla dem inom sig sjelfva, då den utmärker sådana känslor, hvilka, jag är öfvertygad derom, icke inom R. o. Ad. skola göra sig gällande. Jag ogillar förslaget såsom rent af stridande mot grundlagarne, och anhåller om Hr Gr. o. Landtuns propos derpå. Gr. Horn, Claes Fredr.: Ehuru jag på längre tid icke deltagit i R. o. Ad:s öfverläggning;»' har jag likväl med skyldig uppmärksamhet följt det ämne, som nu är föremål för dess beslut och öfverläggning. Denna vigliga fråga har jag med förkärlek omfattat och jag gör det ännu. Det är också på denna grund, som jag på det högsta är bedröfvad öfver att denna fråga under närvar, tidpunkt blifvit af StatsUtsk. upptagen och så behandlad som den blifvit. Jag anser nemi. genom Utsk:s sätt att bearbeta saken, hela denna störa och vigtiga fråga vara för närvarande alldeles förfallen och böra förfalla. Likväl får jag erkänna att såsom StalsUlsk. upptagit frågan och framställt den till R.
Där sågs i ett rum, på den gamla pulpeten, Bland skrifty g två nåfver snusdosor så bruna: Här, tänkte jag, hår har han suttit, poeten, Och diktat sin runa. Här skref han med krokpennan, om Döbeln fin som nål, och om fänrik Om Sanclels, Jag Gaf En såg manuskripten. Den vårdade skönhet åt arken, trots ändringar tanke jag fick, han kom snabb en Stål. stilen långa. såsom pilen, En tanke bland många: Hvem har väl förut ibland skalder i Nord Så mästerligt klådt sina tankar i ord! Ett bokrum ock fanns, där man mötte den lärde, Se ' n snillet man träffat i diktargemaket; Hår syntes en massa volymer af värde Från golfvet till taket. Af gamla bekanta jag såg, ibland fler ', Bengt Lidner, Franzén och Esaias Tegnér. Man lått kunnat tro, att han tjänat i håren, Då samfåldt vi nu in i jaktrummet trängde, Där sablar ' och värjor bland flintlåsgevären Och kruthornen hängde. Snart ur min förvåning värdinnan mig bragt: » Professorns förnämaste nöje rar jakt. » IDUN 1895 Med vördnad sin hand om ett dörvred hon lade Och rörde mig snart i den vekaste strängen: » Hår dog herr professorn, » med andakt hon sade, » Och där har ni sången. Den näsduk och bok, som pä stolen ni ser, Han själf lagt ifrån sig; de röras ej mer. » Nu kändes det, liksom vi stått vid den båren, Där allt mot det mistade ingenting gäller. Jag såg knappast bädden för skymmande tåren Och hon icke heller. Så cardt han begråten Den dag de förstummats, af mången hans lyra, — i Nord, hans ord. Min blick på hvar tingest sig nyfiket En lystnad, en åtrå jag tyckte mig Jag frambar en bön, och värdinnan mig En Runebergs penna. — Jag vet icke, hvarför min sång ljuder Den skrefs dock med Runebergs penna sänkte. känna. skänkte svag, i dag. Adolf Hellander. * Gustaf Lychow.
Man kunde således uti 11 :te Grunden istället för orden: "bereda en för Svenska handeln förmånlig ”reciprocitet,” sätta vidtaga en förSvenska handeln nödvändig reciprocitet; äfvensom man skulle kunna borttaga orden: samt för befrämjande häraf &c. Med dessa förändringar tror jag, att Grunden skall blifva tydlig. Friherre Cederström har sagt, att det icke vore hans mening, att Kongl. Maj:t skulle erhålla en obegränsad rätt att höja tullen; StatsUtskottet har redan gjort sina beräkningar på den inflytande tullens belopp. BevillningsUtskottet har varit skyldigt att rätta sig derefter, och så handla, att den påräknade summan ingår. Jag tror, att Utskottet bordt kunna träffa det rätta med den ledning Utskottet haft af i8a5, 1826 och 1827 årens Tulltaxor, samt af General-TullStyrelsens meddelade förslag. Jag tillstyrker bifall å u:te Grunden med de Den 28 October e. m. 321 de redactionsförändringar, som kunna anses nödige. Grefve Björnstjernaj Magnus: Mina åsigter äro lika med de värde Ledamöters, sorn yrkat, att Kongl. Maj:t i reciprocitetsväg må äga rättighet att höja tullen 33f procent. Jag stadgar detta mitt omdöme på det handelsförhållande Sverige ager med England, der trädvaror äro belagda med så hög tull, att den endast för 100 plankor utgör 19 pund Sterling; det vore äfven möjligt, att Sverige blottställdes för ändå sämre vilkor, om tullen för trädvaror från Canada i England nedsattes. Det skulle då mycket facilitera möjligheten, att erhålla bättre vilkor för Svenska trädhandeln, om Kongl. Maj:t vid underhandlingen med Engelska Cabinetlet skulle kunna ifrågasätta alt höja tullen på de från England till Sverige ankommande varor. Detta har jag blott nämnt såsom exempel, icke som skulle det derföre hända. Jag är öfvertygad, att Kongl. Majrt bör äga rätt att höja tullen, och då jag ej finnér detta uttryckt i Utskottets förslag, kan jag således ej tillstyrka bifall å detsamma.
Den i sednaste revisions-berättelse omförmälda, anslaget till bevärings-manskapets reservförråd tillhörande, fordran hos O. Hellströms konkursmassa, 690 R:dr 11 sk. 8 rst., utgörande återstoden af ett år 1839 utgifvet förskott å en leverans, har icke heller under revisions-åren undergått någon förändring. I afseende å numera aflidne f. d. Fortifikations-redogöraren å Carlsborgs fästning K. N. Hallströms år 1839 yppade balans, om hvars tillkomst äfvensom de för densammas utredande vidtagna åtgärder, föregående revisions-berättelser (allt ifrån år 1843) innehålla fullständiga upplysningar, hafva Revisorerne af de i räkenskaperna förekommande balans-relationer och i öfrigt tillgängliga handlingar inhemtat, att, sedan den, genom Kongl. Kammar-rättens utslag den 11 Juni 1850, blifvit fastställd till följande belopp: af ordinarie stats-anslaget 1,741: 39. 8. » extra anslaget . 26,972: 2. — » kommendantskaps-medlen 71: 12. 8. Summa 28,785: 6. 4, äfvensom genom samma utslag förordnats: att de, under åren 1841 och 1843, genom Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län till Krigs-kollegii Fortifikations-afdelningskassa, såsom afbetalning å Hallströms balans, i särskilda summor levererade 2,277 R:dr 16 sk. 11 rst., komme att Hallströms konkursmassa tillgodoberäknas, så hafva sistnämnde medel, hvilka under tiden såsom deposition hos Kollegium innestått, tillika med de utaf — 105 Hallströms borgesman år 1853 inbetalda 3,234 R:dr 34 sk. 8 rst. uti samma års räkenskaper blifvit å den till extra stats-anslaget hörande del af balanssumman afförda; och har Kongl.
Raab bifogat Oecon.TJtskts nu under öfverläggning varande betänk., förenar jag mig till alla delar. Då sista förhöjningarna af skjutspenningarna tillkom, härrörde den från då inträffad foderbrist och höga pris å landtmannavaror; men oaktadt skälen till den högre skjutslegan länge sedan upphört genom lägre pris å foder och spannmål, har likväl ej den ökade, lills vidare förhöjda skjutslegan åter nedgått. Att nu, under låga värden å landtinannavaror, hvilka, utom i närheten af de större städerna 6ro nästan osäljbara, att nu, under allmänt öfverklagad penningebrjst, åter söka tillvägabringa en ny förhöjning i skjuts-1- legan, anser jag icke gagna någon, men menligt inverka på sjelfva den skjutsandes fördel, då, så vidt det undvikas kunde, begagnandet af fortkomst med gästgifvarskjuts skulle minskas, och således de skjutsande, under väntan på ankommande resande, illa använda sin tid. Allmogen i allmänhet är väl belåten med de skjutspenningar, som nu erhållas, och anser dem som en lätt förtjenst samt ett sätt att under behof åtkomma penningar, som ej annorlunda kunna förtjena?. Förhöjda skjutspenningar skulle snarare befrämja, än aflägsna det moraliska onda; ty flera skulle inställa sig än nu för att dela den nu föreslagna högre förljensten, och en lättare vunnen penning blir vanligen mera lättsinnigt använd. Hvad inflytande den högre skjutslegan skulle äga i afseende på alla varutransporter, är ej svårt att förutse, huru tryckande den skulle blifva för alla tjenstemän, oftast med små löner, som likväl måste begagna en sådan fortkomst, är lika säkert; hvad inverkan på näringarna det skulle medföra, bör ej heller förbises, äfvensom den dyrhet för biträden af åtskilliga handtverkare, som deraf skulle uppkomma.
Det lagförslag, hvaröfver Utskottets utlåtande nu skall afgifvas, ger en osökt anledning att fästa uppmärksamhet på det kanske mindre bekanta förhållande, att Gustaf 111 hade för afsigt att i allmänhet afskaffa dödsstraffet och endast bibehålla detsamma för några få af de aldra grofsta brotten, såsom förräderi och fadermord, — en tanke, som hade det felet att komma ett århundrade förtidigt och derföre icko kunde i allo genomföras, fastän, såsom Rådsprotokollerna för år 1778 utvisa, den i viss mån understöddes af Riks-Rådet. Frukten af konungens bemödanden hlef emellertid Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, hvilken innehar en i förhållande till tiden ganska genomgripande reform. Straffet för trolldom upphäfdes, — dödsstraffen inskränktes, — den juridiska presumtionen om barnamord mot qvinna, som födt oäkta foster och lagt det å lön, borttogs, — påföljden af ärans förlust för vissa brott afskaffades, — och, hvad som icke var minst betydelsefullt för framtiden, frihets-straffet, högst sparsamt föreskrifvet af 1734 års lagstiftare, vann en utsträckt tillämpning. Detta är den mest omfattande förändring, som egt rum i vår brottmålslagstiftning intill de dagar, som ligga oss närmast. Oaktadt den sålunda skedda förbättring var denna lagstiftning likväl ännu alltför bristfällig och med sina många kroppsstraff stridande mot den bildningsgrad hvartill nationen blifvit höjd. Efter Konung Gustaf III:s död synes dock någon större uppmärksamhet ej blifvit egnad åt den började lagförbättringen förr, än sedan genom regementsförändringen af år 1809 folket återvaknat till ett friskare lif. Ty såsom något synnerligt steg till kriminal-lagarnes förbättring lärer man svårligen kunna anse Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, hvarigenom, bland annat, den sedermera så förhatliga kyrkoplikten vann ytterligare stadga och utveckling. Men 1809 års Ständer fästade genast sin uppmärksamhet på hehofvet af en genomgripande reform på detta lagstiftningsområde och anhöllo hos Kongl. Maj:t om nedsättande af en Kommitté för ändamålet.
Denna rotering drabbar med hela desi tyngd pa den jord i Riket, som ifrän urminnes tider .genom Konungars och Ständers beslut genom de. heligaste lagar Dett 1Z April. 4oL lagar, warit och ar fri ifrän detta onus. Jag menar de Hemman som fält namn af Säterier. Jag skulle emot denna nya Noterings införande kunna försre de mäst gällande och grundade stal; men jag will med tystnad förbigä dem, dä i närwarande ställning ett enda annu kraftigare motskäl kan anföras, för hwilkct alla andra mäste wika; Fäderneslandets ära och sjelfständighet. Dä Fosterlands är utan tillräckliga förswarsmedcl, da dest anseende hos utländska magtcr är nära att förswinna, dä detta uräldriga och sjelfständig» Rike i brist af krafter till dest förswar, antingen stall vfwerswämmas af fiendtlig» härar eller för första gängen twingas att mottaga främmande stridskrafter till sitt beskydd, dä kan ingen uppoffring wara för stor, ingen utwäg förkastas, som bidrager till Fosterlandets räddning, och om den föreslagne nya Noteringen anses såsom ett bestämdt wilker för bifall ä c» , ätminstone till fina hufwudgrundcr wäl uttänkt National-Armering eller sä kallad Förstärkningskrigsmagt, twekar jag ej, att med den kännbaraste uppoffring, för min del härtill bifalla. De grunder, som Utskottet uppgifwit för nya Noteringens och FörstärkningsArmöcns uppställande finner jag wara i allmänhet rätt bestämda och sä billiga, som de för det närwarande kunna erhällas. Dä man har gamla fördomar att bekämpa, är ingen fullkomlighet att wänta, man mäste ät framtiden och en mera allmän upplysning lemna omsorgen att bota bristerna och rätta det felaktiga.
Man påminner sig utan tvifvel, att för icke många år tillbaka Penningeinnehafvare gerna meddelade lån mot inteckning i Landtfastighet, och man satte då sådant förlitande till inteckningar i allmänhet, att när fråga var om ett större lån, den penninge-ågaren, som utan gså beskaffad pant, meddelade ett dylikt, ansågs såsom oförsigtig. Förhållandet är nu i det närmaste tvärtom. Derhän håfve vi kommit, att det som i sin natur borde innebära den största säkerhet, ej antages såsom sådant, och de ovilkorliga eller löpande skuldebrefven, utan verkelige garantier, kallas goda papper. Så lätt öfvergår opinionen om säkerheten i ett land, der credit-lagarne sakna den rättvisa i grundsatser och den energie, hvarförutan de aldrig uppfylla sin bestämmelse, och huru denna öfvergång från det naturliga till det onaturliga så hastigt kunnat ske, skall den ej hafva svårt att inse, som i minnet återkallar den ej eller Den Fehr Hatti, aflägsna tid, då FilialDisconterne nästan på en gång försvunno, och med deni ett sa stort antal af deras utelöpande förbindelser oell assignationer, att penninge-rörslsen i flere provinser var nära att afstanna, sorn besinnar, att hvarje åtgärd, hvilken gifver penningerörelsen en annan rigtning, oemotståndeligt ombyter medborgarens oeconomiska ställning, sorn eftertänker, att våra creditlogars brister, mindre kände under tider af allmänt förtroende, skulle vid ett så ovanligt förhållande, som det genom Disconternes fall uppkomne, på en gång framträda i dagen. Man fann då, att dessa lagar blott i afseende på löpande förbindelser svarade mot den nya tidens fordringar, och man förskräcka tes då man erfor, att lagarne genom exeptioner de facto störde ägande-rättens helgd, emedan de icke såsom grundsats antagit, att inteckning, lagligen erhållen, skulle vara gällande äfven i det fall, alt låntagaren före inteckningens beviljande i hans egendom, var förmyndare, kyrkooch fattig-medels föreståndare elier upp. bördsman. För den lagkunnige eller den som blott öfverskådat våra lagar voro de skadliga t
I kommitterades förslag, § 40 i tulltaxeunderrättelserna, om full restitution af erlagde afgifter för de skeppsförnödenheter, som blifvit använde till nya fartygs tacltling och utredning, vore visserligen i afseende på hit hänförliga artiklar ett sådant missförhållande undanröjdt, men lika giltigt skäl syntes påkalla, att en dylik förmån äfven utsträcktes till sädane, tull underkastade rnaterialier, som erfordrades för fartygets byggnad, såsom jernplåtar, förbydningsmetall m. m.; hvarföre kollegium och General-tullstyrelsen hemställde, att stadgandet i tuiltaxeunderrättelserna måtte erhålla följande lydelse: »Ägare af fartyg, som vid svenskt skeppsvarf nybyggas, äro berättigade att, sedan fartyget kommit i fulifärdigt skick och sådant inför General-tullstyrelsen blifvit styrkt, få tillgodonjuta restitution af erlagda införselsafgifter för de materiaiier och skeppsförnödenheter, dem ägaren genom behöriga intyg visat hafva va rit till fartygets byggnad, tackling och utredning använda och för sådant ändamål från utrikes ort införda». Hvad så väl kommitterade som ock Kommers-kollegium och General-tullstyrelsen derutöfver i detta ämne föreslagit, hemställer jag att Eders Maj:t täcktes bifalla. Under åberopande af den tullfrihet, som genom Eders Majrts Nådiga kun görelser den 26 September 1833 och den 11 sistlidne April blifvit till detta års slut medgifven för åtskilliga förnödenhetsvaror och deribland, med få undantag, för saltad och rökt fisk, hafva kommitterade uttryckt den förhoppning, att samma tull frihet allt framgent kunde medgifvas, så att en hvar och isynnerhet de arbetande klasserna erhölie sina oundgängliga behof för så godt pris som möjligt. Förlusten i tullintrad vore visserligen betydlig, men kunde redan under vanliga förhållanden anses uppvägd genom lättad utkomst och deraf föranledd ökad belåtenhet hos flertalet af rikets invånare.
Vidare och då de läroämnen, hvilka blifvit åt Professorn i Kirurgi och Obstetrik anvisade, äro så vidt omfattande, att undervisningen i dem alla icke kan af en lärare medhinnas, hvartill kommer nödvändigheten att, i händelse af inträffande förfall för nämnde lärare, vid Universitetet ega någon skicklig person att tillgå för undervisningens uppehållande, hemställer jag underdånigst, att, för inrättandet af er. Adjunktur i Kirurgi och Obstetrik, en adjunktslön i högre lönegraden måtte beviljas med R:dr 2,500. Likaledes och af enahanda skäl som för Upsala Universitet, får jag underdånigst, hemställa att till förhöjande af de till Lunds Universitet anslagna docentstipendier från 500 till 750 Ridr må äskas ett årligt anslagsbelopp af 1,500 Ridr äfvensom, på det att de två Adjunkter, för hvilka vissa läroämnen icke äro bestämda, må, lika med öfrige Adjunkter, åtnjuta uppfattning i högre lönegrad, ett anslag af 1,000 Ridr. Bil. N:o 7 till Kongl. Majlis Nåd. Prop. Af den inom Ecklesiastik-Departementets Afdelning för handläggning af ärenden rö- Elementarrande den högre undervisningen gjorda beräkning af de löner, som för hvarje å stat uppläroverken, förd lärarebeställning vid elementarläroverken, äfvensom för öfningslärare vid de på endera
— Jag vill icke trötta dig längre, du har redan ansträngt dig alltför mycket, din helsa är verkligen klen och angripen. Jag lemnar dig nu, det är redan öfver midnatt, men jag återkommer i morgon, och då skola vi vidare tala om saken, — sade Alf och steg upp. — Nej, Alf stanna ännu en stund! Jag har ingen lust att lägga mig. Sommarnatten är så ljus och sval. Jag har hemtat mig nu, det var endast en öfvergående matthet. Säg mig nu hvad du menar! Jag förstår ingenting. Jag är ibland alldeles ur stånd att reda mina tankar, mitt hufvud kännes så tomt som ett urblåst ägg, — tillade han sorgset och förde sina smala hvita fingrar öfver pannan. — Nåväl, Malkolm, se här, hvad jag tänker: ett af de två måste vara förhållandet. Antingen är den hvita pierrot’n endast ett foster af din egen inbillning och existerar endast i dina drömmar, och du vet, att läkarne konstaterat Hamlets ord, att ”drömmar komma ifrån magen”, eller också finnes det verkligen en person, som plågar och oroar dig med sina nattliga besök, och om så är, måste han hafva något skäl, och detta skäl måste för honom vara af större vigt, än du antagit, efter han, som du påstår, följt dig i mera än ett år, hvart du begifvit dig. — Det är icke någon person, någon mensklig varelse; jag skulle då längesedan hafva upptäckt honom. — Det är således endast en dröm, en mara, som plågar dig, och som öfvergått till en verklig monomani, hvaraf du nu lider? — Nej och ja! Det är en mara, en vampyr, som suger mitt blod och min kraft, en afgrundsande eller hvad du vill kalla det, ett väsende, som existerar för mig, men icke för någon annan, som mina sinnen uppfatta, hvaraf mina nerver lida, derför att hela mitt själstillstånd antingen höjt sig öfver eller sjunkit under det normala förhållandet, det förhållande, som tillåter oss menniskor att lefva midt ibland de hemlighetsfulla väsenden, hvilkas åsyn och uppfattning vår organism icke uthärdar: jag är hemfallen under denna förfärliga clairvoyance, som gifver sina offer vansinnet eller döden.
Emedlertid synes någon lämpligare utväg icke förefinnas, än att åt Banko-fullmäktige tills vidare öfverlemna, att från deras dispositions-räkning anvisa understöd åt enkor och barn efter ifrågavarande tjenstemän och betjente; hvarvid Utskottet bordt erinra, att, då dylika gratifikationer komma att meddelas utan mot - Banko Utskottets Utlåtande, N:o 74. 3 svarande skyldighet för bemälde tjenstemän och betjente att dertill af egna medel bidraga, devas enkor och barn ej eller kunna anses berättigade att åtnjuta viss årlig pension, utan lärer på fullmäktiges pröfning af de sökandes behof samt omständigheterne i hvarje serskildt fall få bero, om och till hvad belopp understöd må den sökande beviljas. På grund häraf tillstyrker Utskottet vördsamt, att följande föreskri ft må i näst utfärdande banko-reglemente införas, i utbyte mot § 100, nemligen: Fullmäktige berättigas att intill nästa riksdag, efter noggrann pröfning af de sökandes behof, och omständigheterne i hvarje serskildt fall, hvilka till fullmäktiges protokoll antecknas, låta till behöfvande enkor och barn efter tjenstemän och betjente vid banko-diskonten, låne-kontoren samt Tumba bruk, från fullmäktiges dispositions-räkning anordna gratifikationer, hvilka till Rikets nästsammanträdande Ständers pröfning och stadfästelse skola anmälas; viljande Rikets Ständer vid en kommande riksdag tillse, huruvida en serskild pensions-anstalt för enkor och barn efter ofvaubemälde tjenstemän och betjente må kunna till vägabringas; och åligger det fullmäktige emedlertid att, tili beredande af fond för en dylik pensions-inrättning, låta, på lämpligaste sätt, förränta icke allenast de odisponerade behållningar, som redan finnas och intill nästa riksdag å fullmäktiges dispositions-räkning uppkomma, utan äfven de iönebesparingar, som kunna uppstå för vakanta tjenster vid banko-diskonten, låne-kontoren samt Tumba bruk. Slockholm den 10 Juli 1848.