Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då Reglementet för fondens förvaltning tillförsäkrar fabrikanterue bestämd ratt tili lån af fonden, så långe fabrikerne dr i Ivas, i mon af tillverkningens storlek och fondens tillgångar, samt mot ställande säkerhet, sorn karr godkännas, vore det icke allenast i högsta grad orättvist att indrifva fordringar, under sådane förhållanden tillkomne, och till bibehållande hvaraf bestämd rått förefinnes, utan afven omöjligt indrifva dem på kortare tid, utan fabriks-nåringarnes oell deras idkares undergång. —* Ar detta meningen, och att således pluraliteten af Rikets fabrikanter i Stockholm, Norrköping, Götheborg, Eskilstuna med flere ställen, skola inom kort tid nödgas bankruttera, då vinnes afsigten otvifvelagtigt genom detta alternatif, men huruvida Ranken ian under dylika förhållanden återfå siu million Rrdr, står derhän. Att åter öfverflytta reverser för 1 million R:dr från en fond med inalles 1,800,000 R:dr såkra och osäkra tillgångar, till annan auctoritet, år fullkomligen overkställbar!j ty antingen skall options-råtlen i afseende på valet af slkerbetshandlingar tilläggas det afträdande eller tillträdande Verket, elter ock lottning ske. Får endera auctorileten optionsrätt, blir den andra lidande; men begge äro för åtgärden ansvarige. Sker åter lottning, blifva de lidande begge, ansvarigheten och räfsten efteråt oundvikliga. Dessutom år härvid att besinna, dels aft, af ManufacturDiscontens tillgångar R:dr 200,000 åro afsatte för förlagslån, de der icke kunna återfordras före förfallotiderne, dels att ett eller annat 100,000 R:dr finnas belånte mot skuldsedlar, ställde på manga års amortering, och sålunda icke eller når som helst rea lisa bia.
Beträffande äfven undervisningen, hafva Enköpings stad och orten deromkring, i samma mån lärjungarnes antal sådant kräft, icke sparat på uppoffringar för erhållande af tillräckliga lärarekrafter, enligt hvad härhos vidfogade intyg af läroverkets inspektor och rektor gifva vid handen. Af dessa intyg visar sig att genom bidrag såväl af staden som af enskilde i orten deromkring boende personer en lärare alltsedan höst terminen år 4 862, och från innevarande hösttermin tvänne lärare aflönats, så att för närvarande i Enköpings skola undervisning meddelas af 5 lärare i 5 klasser, motsvarande dem i ett femklassigt läroverk, äfvensom att dessa bidrag af staden och enskilde sedan hösten år 4 862 till innevarande termins början uppgått tili 3,200 Riksdaler, ett i sanning icke ringa belopp, jemfördt med hvad Staten under samma tid till lärares aflonande derstädes tillskjutit eller 8,388 Riksdaler Riksmynt. Af synnerlig vigt vid bedömande af nu ifrågavarande behof är vidare att taga i betraktande vidden af det område, hvarifrån ett läroverk har att påräkna lärjungar, och äfven i detta hänseende torde Enköpings läroverk ej stå efter de många andra läroverk, hvilkas behof af utvidgning blifvit af Rikets Ständer erkändt och afhjelpt, enär, enligt hvad en blick på kartan kan öfvertyga om och hvad sorn erfarenheten under skolans fyraåriga tillvaro bestyrkt, detta läroverk har att påräkna lärjungar från 20 å 30 socknar i en af vårt lands mest odlade och bebyggda trakter. Upsala fullständiga elementarläroverk är väl nära beläget intill Enköping och kunde möjligen derföre behofvet af dess skolas utvidgning svnes vara mindre trängande, men just i denna närbelägenhet ligger ett ytterligare och högst vigtigt skäl för den ifrågasatta utvidgningen. Alltmer framstår nödvändigheten, att lägre läroverk grupperas omkring de fullständiga, som äro belägna i de folkrikare delarne af landet, på det ej genom ett alltför stort antal lärjungars tillströmmande till de sednare det må blifva allt för svårt, ja! till sistone hardt nära omöjligt att derstädes rätt sköta undervisningen och handhafva skoltukten.
Raabs förtroendefulla åsigter, hafva skyndat att rätta hvad som af de särskilda ledamöternes yttranden blifvit origtigt upfalladt; men något sådant fann redaktören icke lämpligt, utan lät någon tid förflyta, hvarefter han i ett sednare nummer af samma tidning väl tillkännagaf, att anmärkn. emot hans referat kommit honom tillhanda, men förklarade att i afseende å den ena anmärkningen »vidhölle referenten sin uplättning», äfvensom att »skillnaden vore ganska lin» emellan hvad som yttrats om Adeln »kollectivt» och hvad som säges om någon adelsman »individuell», — »eftersom den kollectiva Adeln dock är sammansatt af individerna.» 1 sanning en föga nöjaktig förklaring! — Men se här ett ännu mera talande bevis på afsigternas beskaffenhet. Sedan redaktionen, såsom nyss nämndes, loregifvit den ena anmärkningen vara ogrundad och att referenten vidblef den af honom lemnade upgiften, måste han dock erkänna den andra anmärkningen vara »formelt rigtig»; — »men», tillägger redaktionen helt obesvärad!, »man behagade iakttaga att den ingenting betyder i hufvudsaken, som var att omtala huruledes» N. N. »blef slagen med egna vapen.» Derefter upgifves lika käckt: »De båda frågorna äro af enahanda natur: båda gälla prerogaliver, den ena Adelns, den andra Konungamaktens.» Hvad synes Eder, M. Hrr, om detta sätt att komma ifrån saken?
Dessa 2:ne skrivelser äro af Kongl. Majit slutligen afgjorda i sammanhang med den under den 21 Oktober 1864 utfärdade förnyade nådiga Jagtstadga. 33:o af den 22 Augusti 1857, i anledning af väckt fråga om vissa friheter och för måner för hemman och lägenheter, anslagna till Komministrars och Kapellpredikanters aflöning. (102). Sedan Kammar-Collegium den 30 Januari 1864 med infordradt underdånigt utlåtande inkommit, är detta ärende på Kongl. Majits nådiga pröfning beroende. 34:o af den 27 Februari 1858, angående reglering af utgifterna under Riks-Statens 9:de Hufvudtitel. (229). _ — 53 — Efter det Kongl. Maj:t under den 16 Mars 1858 i nåder låtit förständiga vederbörande om Rikets Ständers i afseende på denna Hufvudtitels reglering fattade beslut, har, på Rikets Ständers tillika gjorda underdåniga hemställan, Kongl. Maj:t under den 19 Juni 1858 i nåder tillsatt en serskild Komité med uppdrag att uppgöra och till .Kongl. Majit inkomma med underdåniga förslag till ett ändamålsenligt ordnande af pensionsväsendet i allmänhet; och sedan bemälda Komité de sålunda infordrade förslagen numera ingifvit, äro vederbörandes underdåniga utlåtande öfver berörda förslag infordrade och för sådant utlåtandes afgifvande Civii-Statens Fullmäktige till början af nästinstundande Oktober månad sammankallade. 35m af den 20 Juni 1860, om antagande öfver hela riket af mantalet såsom enhet vid skatteberäkningen och reducerande af mantalsbråken till decimalbråk. (76). Sedan Kammar-Collegium och Landtmäteri-Styrelsen häröfver afgifvit serskilda underdåniga utlåtanden, är detta mål för närvarande på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende. 36:o af den 20 Juni 1860, angående de s. k. Ofrimans frälsehemmanens i Bohus län beskattningsförhållanden. (78).
Alt Städernas Inqvarterings-skyldighet till de i ständige Garnisoner förlagde Troupper för framtiden kommer att inskränkas till förbindelsen att förse befäl och manskap med så kallad Service, eller Sängkläder, Ved och Ljus. Genom anvisning till 1720 års RiksdagsBeslut styrkte jag, att Konung och Ständer gemensamt stadgat samma års Inqvar^ te - De» December f. m. 22.') leringsOrdning, hvaraf jag ansåg följa, alt båda Statsmagterna bekräftat den uråldriga häfden, att Inqvartering åt garnisonerande Troupper vore ett städerna tillhörande onus; och, med erkännande deraf, att delta onus vore ojemt tryckande för olika Städer, ansåg jag de Städer, hvilka af Inqvarteringen voro oskäligt besvärade, på sådant sätt böra njuta lindring, ”alt de Städer, som uppbära Tolag, men icke hafva någon Garnison, eller ock en ganska ringa, i förhållande till TolagsUpphörden, matte anses skyldige alt afslå någon del af denna Tolag till de Städer, hvilka hafva större inqvarteringstunga, än som svarar emot Tolagen och de öfrige förmoner samma Städer anses hafva af Garnisonens vistande på stället.” Uti detta nu förevarande Utlåtande hafva Utskotten förklarat sig anse 1720 års Riks dags Be slut vara till kraft och verkan upphäfvit genom 180g och 1810 årens Ständers fattade beslut, samt att Utskotten icke eller kunnat förena sig derom, att, vid uppskattande af hvarje Stads lunga af inqvarterings-besväret, jemväl i beräkning böra tagas de förmåner Staden anses hafva af Garnisonens vistande på stället; hvarföre ock Utskotten sluteligen förklarat sig icke hafva funnit anledning till frånträdande af de hemställanden, som i Betänkandet N:o 67 innefattas. 54 H. i5 2^6 Den al December f. m.
Rätt, ej sträckte sia befattning längre, än att på särskildte personer offentligen tillämpa det förmanande, varnande och bestraffande ord, som från Predikstolen i allmänhet förkunnas, sedan det förut af Läraren blifvit enskildt och i tysthet, men förgäfves lagdt på de Brottsliges hjertan; men örn KyrkoRådet skall fortfara att utöfva en straffande magt, har Herr Doctorn trott både den Strafflag och den Rättegångsordning som dervid skola följas, behöfva tydligen beståmmas, vid hvilken Lagstiftning Herr Doctorn likväl önskat, att ej någon inflytelse måtte ega rum af den esprit, sorn tyckes blifva rådande i närvarande tid, att i samma mån, sorn mildhet och skonsamhet emot brottslingar vid verldslig Rätt både yrkas och utöfvas, en allt större och med käppen i handen sig yttrande stränghet, fordras af LngUtsAottets BetåtikanUcnl 691 Religionens Lärare, oförenlig ine fl deras egentliga kall' och Herr Professoren Doctor Lundblad har framställt den önskan , att KyrkoLagen af år 1686 måtte bibehållas oförändrad, der behofvet icke desto tydli* gare påkallar förändring, samt att i sednare händelsen man ej måste låta sig hänföras af tidens benägenhet att, om ej helt och hållet förkasta, dock i nya former åtminstone omstöpa allt gammalt, utan med lugn och vishet öfverväga huruvida en ofta högt beprisad tidsanda eller opinion ännu hunnit sätta sig till något visst och pålitligt; och har Herr Professoren i öfrigt ansett bestämmandet deraf, huruvida Assessorerne jemte Biskopen eller Ordföranden böra handlägga alla DomCapitlets göromål, hädanefter såsom hittills skedt, böra få bero på det ömsesidiga förtroendet emellan Ordföranden och Assessorerne.
Vid denna sockenstämma beskattade man hela den talrika Församlingen till förmån för anläggandet af det omnämnda Lazarettet, der nästan alla patienter skulle blifva, i mån af tillgång, betalande, och der sjuklingar äfven från Rikets alla Provinser kunde få intagas. Jag reserverade mig mot olagligheten af hela proceduren, och förgäfves åberopade man mot mig Kongl. Majrts Nådiga Kungörelse af den 26 Februarii 1817 om sockenstämmor; min öfvertygelse var och är ännu den, att sådane sockenstämmor, till det minsta sagdt, ej äro lagliga. I tacksamt minne förvarar jag hvarje försök från Auctoriteterna, att vinna välgörande och sköna ändamål; men jag tror I Den i5 Deceraber f, m. 87 äfven, att Medborgaren, i män af tillgängar, hellre ger sin skärf, om man ej sätter hans välgörenhet och frikostighet i strid med bibehållandet utaf helgden af hans väsendtligaste och äldsta frihet, den att få sig sjelf beskatta,. Sjelfva proceduren af dylika sockenstämmor, d. v. s. att raan antagit och vill göra gällande såsom Lag den grundsats, alt de frånvarande skola underkasta sig de närvarandes beslut, är en åtgärd, i min tanka så stridande mot all rättsprincip, mot vår grundlag och mot billigheten, sorn, ej kan medgifva några få, tilläfventyrs, på Pastors persuasion, ti lis lä desk omma tide personer rättigheten att beskatta flere hundrade eller tusende frånvarande; en åtgärd, säger jag, så lagstridig,. att dea visserligen bör för en framtid förekommas. Förgäfves åberopar man Kongl. Maj:ts Förordning om sockenstämmor; den är ej, och kunde aldrig vara, rakt stridande mot Grundlagen, Denna Förordning innehåller, att "Till Sockenstämmas handläggning "höra de maij somröra Kyrkans värd_, ”samt Socknens eller Församlingens hus"hållning och allmänna angelägenheter
Uti Edra besvär öfver Kammar-Rättens berörde Utslag håfven J hufvudsakligen anfört, det J ansett med Stipendieinrättningens fördel närmast instämmande att icke skilja Arrendatorerne från sina arrenden, så länge de sjelfve eller deras Löftesmän förmådde uppfylla arrendevillkoren, . emedan nya arrendeauktioner icke kunde påräknas medföra enahanda förmåner, som dem, af hvilka Stipendiekassan, genom gällande kontrakt, var i besittning; hvarjemte Vi den 4 Mars 1818 afslagit Majoren De Maies ansökning om befrielse från, arrendet af Toftestad; men att, så snart sig visat att Stipendiekassans säkerhet äfventyrades, J vidtagit lagliga åtgärder till bevakande af kassans fordringar samt till Arrendatorernes aflägsnande och egendomarnes utarrendering å nyöj i följd af hvilket allt, med det mera besvärsskriften innehåller, J underdånigst anhållit, att Kammar-Rättens Utslag måtte upphäfvas och befrielse från den deruti ålagda ersättning Eder beviljas. öfver dessa besvär har f. d„ Femte Revisions-Kontoret afgifvit underdånig föi klaring, med yrkande att, derest Oss skulle täckas af gunst och nåd bevilja eftergift af det ådömda beloppet, Kammar-Rättens betjening mätte bibehållas vidden genom Utslaget bestämda anmärkningsprocent; hvarjemte Kammar-Rätten inkommit med Utlåtande och J påminnelser inlemna Efter öfvervägande af detta allt, med det mera handlingarne innehålla, håfve Vi funnit den af Kammar-Rätten, till stöd för sitt Ut~ Äg» åberopade 11 § uti arrendekontrakten icke kunna betraktas, så sorn — 378 medförande den ovillkorliga förbindelse, alt J, genast och ulan pröfning af sig företeende omständigheter och förhållanden , varit pligtige från arrendet skilja Arrendatorerne, då de icke uppfyllde de uti deras kontrakt bestämda villkor; och som J behörigen iakttagit hvad Eder ålegat till bevarande af Stipendiekassans rätt och fördel , håfve Vi, med upphäfvande af Kammar-Rättens Utslag i de öfverklagade delar, pröfvat skäligt befria
Ä n n u ha de ej hunnit till någon kriaskrifning, m e n jag hyser det glada hoppet, att då den tiden k o m m e r, skall det visa sig, att utsöfda barn lättare än andra reda sig äfven m e d den saken. — Måndagsläxorna inläras lördag eftermiddag. Tre familjer bland våra vänner fostra sina bara efter samma metod m e d samma goda resultat, och våra barn ha m e d deras sina glada lekar o m eftermiddagarne, sedan läxorna äro inlärda, till kl. half 7, då hvar o c h en går till sitt för att äta kvällsmat o c h krypa till kojs i rätt tid. Endast vid mycket högtidliga tillfällen tillåtas undantag, såsom t. e x. vid julafton. Vågar jag påpeka, att våra barn ha många — alltför många kamrater inom Sveriges skolor, hvilka äro länge u p p e o m kvällarne, väckas o m morgnarne o c h äro sömnigare o c h — dummare vid sitt skolarbete, än de m e d tillräcklig nattsömn skulle vara? Säb. Kärlek utan björkris. Det är med verklig fasa jag märker, hvilken stor roll riset spelar i våra mödrars uppfostringsmetod. H u r kan man ha hjärta att slå dessa hjälplösa små, s o m man af försynen fått sig anförtrodda? Du m o d e r 1 innan du lyfter din hand för att slå ditt lilla barn, se in i din egen själ och ransaka dig själf, o c h du skall måhända finna, att du själf är vid ett miserabelt h u m ö r o c h att det passar sig bra att bryta ut mot den lilla stackarn, s o m inte kan försvara sig. Jaja men, man väljer det minst farliga föremålet till skotttafla för det dåliga lynnet. IDUN 134 Om man är försedd m e d en näsvis, sur o c h elak piga, som slår sönder det bästa porslinet och grälar hela dagen — se, den vågar inte lilla frun ge så mycket som en örfil en gång, ty det förbjuder lagen. Och lille gubben kan man väl inte » bryta ut » m o t heller. M e n det stackars lilla barnet, se det är hon då herre öfver.
I det onda året som i det goda, skola alla haus utgifter bestridas. Tjenstfolket måste aflönas, hushållet mäste underhållas, alla skyldigheter måste utgöras, skatterna utgå ej blott till samma, men till ett högre belopp än vanligt, med ett ord, behof af mångfaldig art måste fyllas, och till allt detta, har han oftast ingen annan inkomst, än det ringa, tungt förvärfvade, öfverskott hans jordbruk möjligen kan lemna honom. Om nu Försynen pålägger oss pröfningen och olyckan af en felslagen eller svagare årsvext, är det då billigt, att lagstiftningen genast ingriper för att nedtrycka priset på den ringa frukten af hans tunna skördar? Ar det ej nög dermed, att landtmannen vidkännes den förlust som minskningen i hans afkastning oundvikligen medför, utan skall lagstiftaren då komma och lägga ytterligare sten på bördan genom att med ett slags maktspråk förhindra, den naturliga prisstegring som är en följd af den ringare tillgången, och hvarigenom åtminstone någon ersättning skulle beredas honom för hvad han i qvantitativt hänseende förlorar? Låtom oss taga ett exempel. Antåg att en mindre jordbrukare under vanliga år erhåller 70 å 80 T:r spannmål. Omkring hälften deraf åtgår till utsäde och husets underhåll; den andra hälften utgör således det öfverskott, hvarmed alla de öfriga behofven skola fyllas. Om nu årsvexten utfaller med endast f :delar af sitt vanliga belopp så minskas genast det påräknade öfverskottel tili hälften, och om skörden nedgår till hälften af den vanliga (hvilket i missvext-år visst icke är ovanligt) så upkommer alldeles icke något öfverskott. Nå väl! jag frågar ännu en gång: Ar det för mycket begärdt, att den ringa behållning som landtmannen, under dylika missgynnande tider möjligen kan ega, också blifver med ett högre pris betald? Eller finnes det någon annan utväg än denna, att äfven på de andra samhällsklasserna fördela tyngden af missvextens hemsökelse, så att ej bördan kastas handlöst på jordbrukaren allena, hvilken i alla fall blir den som i främsta rummet och hårdast deraf tryckes.
Man kan tilläfventyrs icke personligen infinna sig vid häradsrätten, utan måste skicka ombud, och då blir kostnaden för resa och dagtraktamente m. m. vid underrätt kanske lika stor som om ärendet i första hand skolat upptagas af hofrätt. Hvad deremot allmänt blifvit erkändt såsom en fördel, är att bouppteckningar efter aflidne frälsemän förvaras i hofrätternas arkiv. Vid ganska många tillfällen, såsom vid utredande af arfstvister, vid utrönande af slägtskapslörhållanden, vid granskning af de genealogiska tabellerna m. m., kan man kanske icke erhålla utredning utan med ledning af bouppteckningarne, och jag tror derföre, i likhet med Hr Ramsay, att det ingalunda är utan vigt att, då Adeln äfven hädanefter skall fortfara såsom en af grundlagen erkänd institution, bibehålla den förmånen, som icke för någon annan vållar olägenhet, att få ingifva bouppteckningår efter aflidne frälsemän till hofrätt, för att förvaras i hofrättens arkiv, der de för den, som behölver rådfråga dem, äro lätt tillgängliga. Den 7 Mara f. m. 153 Jag kan icke föreställa mig att de öfriga Stånden, sedan R. o. Ad. uppgifvit den vigtigaste och yppersta af sina företrädesrättigheter, skola med afund se att R. o. Ad. bibehåller den lilla förmånen att hafva ett privilegieradt forum för bouppteckningsoch förmvnderskapsärenden. Jag har i en Betänkt bifogad reservation framställt ett förslag, enligt hvilket för R. o. Ad:ns medlemmar skulle bibehållas hvad jag anser vara för Adeln fördelaktigt, utan att för andra medföra olägenheter. Jag får likväl tillkännagifva, att jag icke har något emot, om R. o. Ad. anser lämpligare att hellre afslå Betänk:t och låta stadgandena qvarstå i oförändradt skick, men då måhända många af Husets ledamöter skulle vilja göra en eftergift, men med bibehållande af hvad som icke bör uppoffras, har jag framställt ett förmedlingsförslag, å hvilket jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. Hr Dalman:
SOlajrt t unberbåtttg ffrifmetfe af ben 11 ftfittbne Stuguftt an^åtlit, att åtongf SJfaj:t täcfteä låta utarbeta odj, ber få ffc fan, för SltfetS näft famman* träbanbc 0tänber framlägga förflag tift be ftabganben, font t nätnnba ^ättfeettben funna erforbraS odj äro af beffaffen^et att böra antagaS t ben orbntttg, 87 §. SlegertttgSs^ormen beftämutcr. §. 63. äfteb ttfj^äfmanbe af ftfta punften t 7 §. af 11 Äap. StättegångSsSSatfen, bafme Söt för 5öår bet beftutat, att famina jntitft ffaft ersätta fötjanbe förätts brabc ft;beffe: ".£>ar titan nteb ftämning föft någon t battS bemmift å tmå fär SJiajtt anmält betta beflut. §. 64. Såfom titfägg tift b>r'ab Sagen t 13 Äap. 9lättegångSs23affen angåenbc faga futtmägtig tnnebåtter famt nteb uppbäfaanbe af bet t 3 §. af famnta Äap. flab R?aj:t aftåtna unberbåntga ffrifmetfe af ben 29 innemaranbe månab utwifar. §• 68.
I afseende på den första frågan, eller den om sjelfva förslagets ändamålsenlighet och principmässighet, så har denna fråga redan blifvit så fullständigt behandlad, att jag anser det vara onödigt upptaga R. o. Ad:s tid med att repetera något ytterligare derom. Den andra frågan deremot anser jag ieke hafva varit till samma fullständighet behandlad, oell jag anhåller derföre att fä fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att det förslag, sorn bestämmer myntenheten till | af en r:dr silfver oell i följd deraf af enheten till 1 styfver r;gs, är det som tillika medför den största lättheten för öfvergång ifrån det gamla till det nya. Jag vill då i korthet i delta afseende anställa en jemförelse emellan de båda förslagen. Om man pä den af Utsk. förordade enheten, nemi. J r:dr silfver, skulle vilja grunda decimalsystemet, så finge man, såsom bekant är, deraf lika med en enhet, som ganska nära, eller på 4 proc. när, öfverensslämde med ^ sk. eller 2 styfver r:gs. Jag medgifver visserligen, att denna obetydliga skillnad emellan ^ sk. och den uppkomna underafdelningen af den föreslagna enheten, är så obetydlig, alt det icke kan hafva något särdeles inflytande pä handel och vandel, ty om en handlande får sin liqvid uppmätt i den ena enheten eller uti den andra, kan för honom komma på ett ut; men icke dess mindre om lian, såsom jag lager för gifvet, förvexiar den nu föreslagna underafdelningen af enheten, antingen med den halfva äldre, nemi. med | sk., eller med den dubbla äldre, d. v. s. med 2 styfver, så uppkommer alltid det förhållande, att han måste komma att kalla den nya enheten antingen | sk. eller 2 styfver. Vanorna komma således alt aflägsna honom ifrån hvad jag åsyftar, nemi. alt vänja honom vid att den nya benämningen skall vara något som kallas för ett. I afseende på myntets underafdelningar, så kan, om 1 r:dr r:gs tages till enhet, densamma icke utmyntas efter tvådeluingen i andra mynt än halfvor och fjerdedelar.
Bankens kassor, i anledning af väckt motion om inhemtande af upplysning huruvida stadgandet i 6:te §:n af Banko-Keglementet, angående årlig inventering af nämnde kassor, blifvit iakttaget: B. VI. 392, 439, A. 439. — låneoch kreditiv-rörelse, förslag till reglering deraf, samt om användande af upplupen Banko-vinst: B. IV. 347, 430, 436, A. 436, 439, 443, 446, 447, 450. 460, 461; B. V. 331, 353, 357, A. 358, 359, U. 578, 584, A. 584; B. VI. 242, 273, A. 273; B. VII. 10, 12, A. 12; E. V. 581. — metalliska kassa, förslag till förändrad uppställning af föreskrifterna angående den: B. VI. 20, 24, 47, A. 47, 48, U. 389, 391, 438, A. 438. — pensions-stat, angående förre Vaktmästaren J. Johanssons ansökning om understöd derifrån: B. I. 304, 307, A. 307. Banker, enskilda: se Enskilda Banker. Banko-Diskont-Verket, i anledning af f. d. Klädes-kramhandlaren G. Westlind J:sons ansökning om eftergift af skuld till nämnda verk: B. II. 208, 233, A. 233. —, angående en gratifikation till Vaktmästarne vid nämnde verk: B. V. 331, 353, A 353. —, i anledning af Kamereraren G. P.