Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sftcb iafttaganbc af föreffrifterna i §, 98 fHegertug&ftotmeu od) §, 63 mont, A 9tif3bag§s©rbningcit ijafme SBt titt SufHttesSDinbubSmött&ISmbetet åter fattat förut ioaranbe $ufiit{es£5mbub§mannen <g»ärab§f)Öfbingcn uti Siffe es feomfaga, 9{tb* barett af Ötougf. SiJuijeté Sttovbfijetm^Örbett (fart SBefter; äfmeufoitt Söt matt StboofatsS‘iffatcn fttifS Stugu ft fröman att, t ben örbntitg berörbe gritnbtagdparaa grafet ffabga, SufHticsÖmbubsiman eftertraba oct) famina embete utöfma. 9ttf 8bag8s33ef(ut 1860. 67 StfalcbcS pafme Stöl, på grttitb af §. 108 OtegerlngéHyormen odj §. 66 9it?3s bagMDrbntngcn, förorbnat fer fiir fmtffaper ocp fårbom fänba »nätt att jemte Södr SuflttlesOmPubSmait, om trpdfrfpeten pafrna rnårb. §. 86. S BfiuerenSfiämmelfe meb §.§. 66 odj 67 öltfSbagSsOrbmitgen pafroe 2Öt malt Södre ftutlfmägttge t Söattfcit od) 9fl£3gälb3s$ontorct, famt för bein utfärbat $u* ffntfttoner, font t be för bejja mert1 upprättabe Sdeglcmenten år rut gita. §. 87. debatt Stöt fceflittat m; Snftruftton för
Då jag på dessa, vid åtalets anställande redan åberopade grunder trott mig icke kunna låta bero vid Hofrättens förklarande, det någon sådan underlåtenhet eller försummelse icke låge Konungens Befallningshafvande till last, att ansvar derföre kunde ådömas; har jag således i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit, med ändring i Hofrättens utslag, täcktes i Nåder döma Landshöfdingen och Landssekreteraren alt for den anmärkta försummelsen lagligen ansvara. O O Uppå dessa underdåniga besvär, daterade den 9 sisllidne Juli, afvaktar jag nådigt Utslag; och äro å delosidan ej några besvär öfver Hofrättens utslag i underdånighet anförda. 173 Uli en till mig ingifven skrift hade förre Kronolänsmannen E. Westholm anmält, att efter det, uppå en af Jacob Johansson i Trintendala genom Westholm såsom ombud gjord ansökning och i följd af promotorial från Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län, en Jacob Johansson tillhörig hos annan person innestäende fordran, i hufvudstol! 36 R:dr 26 sk. riksgäldssedlar, blifvit hos gä Idena ren uttagen, och betalning för denna fordran jemte ränta och umgälder i November månad 1841 lill Landskansliet i Nyköping ankommit, dessa medel dock icke kunnat af Westholm såsom Jacob Johanssons ombud utbekommas förr, än omkring tre år och nio månader derefter, då Westholm omsider fått dem qvittera; hvarföre denne, som skulle hafva för penningarnes erhållande nödgats använda åtskilliga resor och kostnader, anhållit om sakens beifran, i afsigt alt få dervid fortsätta sitt ersätlningspåstående. Af denna skrift hade jag lemnat del åt Landssekreteraren i Nyköpings län Herr Lagmannen G.
Uti en af Bonde-slåndet till Utskottet remitterad motion, har Adolf Fre - Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 39. 9 Fredriksson från Upsala Ian, med hvilken Sven Svensson fran Elfsborgs län sig förenat, föreslagit, att, då nämndemän kallas att deltaga i syneförrättningar, som för Kongl. Maj:ts och kronans räkning å boställen hållas, de måtte af allmänna medel få åtnjuta ersättning derför enligt gällande rese-reglemente. l’å enahanda grunder, som här ofvan uti 7:de punkten blifvit anförde, hemställer Utskottet, att motionen ej må till någon åtgärd föranleda. 9:o. Äfvenledes har Utskottet tagit i öfvervägande en från Bondeståndet remitterad motion af Johan Pehrsson från Kronobergs län, innefattande hemställan, att, på det lagkunnige och duglige personer hädanefter måtte blifva invalde till nämndemän i Härads-rätterne och med denna befattning fortfara utöfver den i författningen föreskrifna tid af 2:ne år, lön af allmänna medel måtte åt dem beviljas. Då nämndemän, i följd af sina befattningar, åtnjuta åtskilliga förmåner, hvaribland frihet för skjuts och inqvartering för de hemman, som de sjelfve nyttja och bebo, samt nämndemanna-befattningen är att anse såsom ett kommunalbestvr, derför ersättning af statens medel ej lämpligen bör ega rum, anser Utskottet sig böra afstyrka bifall till motionen. 10:o. Ehuru de utgifter, som af förslags-anslaget förfångars vård och underhåll in. m., vid sed naste riksdag bestämdt till 450,000 r:dr, bordt bestridas, visat sig uppgå till betydligt högre belopp, bar Kongl. Maj:t likväl, enär anledning förekomme dertill, att, då fängelsesystemet hunnit ordnas och de kostsamma fångtransporterna, i följd deraf, kunde inskränkas, omförmälde utgifter jemväl komme att, i mån deraf, minskås, föreslagit, att ifrågavarande förslags-anslag nu måtte ökas till endast 650,000 r:dr, eller med 200,000 r:dr.
Riksdagsordningen i delta afseende föreskrifva, utan medgifvande af ”sådane vilkor och föreskrifter, som der”emot kunna vara stridande; så håfve Vi, ”genom vårt Statsutskott, vid dess slutliga ”skrifvelse till Väre Fullmägtige i Riks”gäldsContoret, låtit detta Nådiga förkla”rande till rättelse lända.” — När sålunda Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag funno för godt att frånträda sitt första yrkande; så vore det väl nu högst obilligt, att klandra Fullmägtige derföre att de ej sträckt sin magt längre, än Rikets Ständer trott sig böra sträcka deras egen. Jag tillstyrker derföre i detta afseende bifall å Statsutskottets hemställan. Hans Excellence Herr Grefve Mörner_, Adolph Göran: Då jag tyckt mig finna att förevarande öfverläggning mindre har för afsigt att klandra RiksgäldsContorets Fullmägtiges åtgärd, än det sätt, hvarpå begreppet om 63 §. blifvit af StatsRådet uppfattadt, tror jag det vara min skyldighet Den 4 Maji e. m. 101 att liär ådagalägga den åsigt, enligt hvilken jag handlat. Jag har trott att §:ns föreskrift vore klar och tydlig deruti, att de föremål, för hvilka ett Creditiv lyftas, skola angå antingen Rikets försvar eller också andra vigtiga och högst nödiga ändamål. Det är otvifvelaktigt, att när §:n innehåller detta, är det de rådgifvandes skyldighet att pröfva, huruvida den sak, hvarföre fråga hlir att lyfta någon del af Creditivet, är af den vigt, att en sådan lyftning bör ske. När nu uti prolocollet säges, att Konungen efter StatsRådets hörande funnit för godt att lyfta Creditivet, i afseende på vigliga ändamål, så förutsätter det, att dessa ändamål blifvit af Konungen tillkännagifne och af StatsRådet tillstyrkte. Hvad kunna Rikets Ständer begära mera, än att Konungens rådgifvare skola erkänna och pröfva, huruvida de ändamål, som uppgifvas, äro af den vigt, att en sådan lyftning är angelägen?
Det kan då icke annat än väcka förundran, att StatsUtsk., som varit så frikostigt emot läroverken, att det till deras förbättrande tillstyrkt icke mindre än 3 gånger större anslag än det K. M. hade äskat, nu deremot åberopat statsverkets knappa tillgångar såsom skäl för afstyrkande af bifall till K. M:s nåd. propos. i förevar, fall. Att sålunda snart sagdt slösa med medel på ett håll och deremot, då frågan angår en obetydlig summa, tala om hushållning, vittnar ej om särdeles konseqvens i SlatsUtsk:s handlingssätt. Jag yrkar återremiss och hoppas att StatsUtsk., hvars ledamöter jag är öfvertygad lika mycket som hvar och en annan rättsinnig medborgare nitälska för sedligheten inom vårt fädernesland, icke skall vid sakens närmare pröfning vägra det ringa anslag, som nu är i fråga. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller alt blott få lägga några ord till hvad de ledamöter yttrat, som före mig talat. När man vill verka på menniskors öfvertygelse och vill vänja dem från böjelsen för en farlig last, såsom förhållandet är med dryckenskapen, så är det klart att man måste verka ej blott genom efterdöraen utan äfven genom tal eller skrift. På den ene verkar det mer alt höra ett tal, på den andre att läsa en skrift. Man mäste begagna än det ena, än det andra, stundom båda. När nu tillgångar dertill saknas, så måste man ju vända sig till samhället, som eljest får umgälla följderna af dryckenskapslasten genom betydliga utgifter i andra afseenden. Jag tror derföre att det vore en verklig misshushållning att afslå ett anslag sådant som delta. Det torde icke vara StatsUlsk:s ledamöter obekant, hvilka verkningar nykterhetsföreningarne haft i vårt fädernesland. I Norrige, som är mindre än Sverige och har mindre tillgångar än vi, gifves dock allmänna medel till detta föremål. Jag hade hoppats alt äfven i Sverige, hvarest man tidigare började arbeta för nykterhelssaken, samma nitälskan skolat visa sig och att representationen icke skulle hafva tvekat anslå de medel, som för sakens framgång behöfdes. 464 Ren 9 Maj. Hr Ribbing:
Distrielen med alla derå varande Hemman, Torpadi Xägc w eter , under fullkomlig Bergs Frälse-frihet; så håfve Vi funnit att nu ifrågavarande,' berörde Verks, under Recognition uplåtne Skogsmark utgör en sådan Recoguitions-Skog, till hvilken bör lämpas förenande af Riksens Ständer vidtagne Beslut, att besittnings dispositionsrätten deraf, icke kan, utan genom frivillig öfverenskommelse, rubbas eller förändras; Men emedan Interessenterne i underdånighet förklarat sig nöjde, att, i anseende till de Hellefors Silfveroch Jernverk under Recogntion uplåtne Stats-Utsiottcts Betunkanden'. r140$ Skogar vidtaga de hufvudsakeligaste' anstalter, som i afseende pä de öfrige Recoguitions-Sko. gar blifvit föreskifne, eller deras indelande till Hemmantal, likväl emot visse i underdånighet upgifne och dervid fästade vi!kor;Ty och sorn, enligt hvad af Eder blifvit anfördt och uplyst, Oss och Kronan, genom det af Interessenterne DU upgifne underdäniga förslag til! dispositionen af ifrågavarande, Verket tillagde Recognitions-Skog, tillfaller en betydlig förmån; Altså håfve VI velat lemna Nådigt bifall till detta Eörslag, samt således i Näder förordna, att den Helleforss Silfveroch Jernverk uplåtne Recognitions-Skog, med de derå uptagne oskntlagde Torp och Lägenheter, dels inom Helleforss Socken af Örebro Län, och dels inom Gåsborns Församling af Carlstads Län må till nya Hemman, efter en beräkning af Två Tusende Fy; xahundrade Tunneland på hvarje helt Mantal indelas, hvarvid bör iakttagas, att så väl de Verket tillhörige, samt dels inom och dels utom Helleforss
Ståndet att till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remittera, i sammanhang med den beslutade ålerremissen af Ulskoltets Betänkande N:o 116, så väl elt denne dag afgifvet ytterligare utlåtande i ämnet af Professoren Doctor Moren, med Serskildt afseende på Carlstads Stift, som ock en af Contracls-Prosten Doctor Wieslander vid Riksdagens början väckt motion om upphörandet af dubbel årsberäkning, hvilken då till Ståndets enskilda UtskoLls handläggning öfverlemnades, jemte den vid remissen inom Ståndet förda discussion. S. D. Föredrogs ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets, sedan den 18 December sisth år på bordet hvilande, Betänkande N?o 128, i anledning af motion om reglering af Pastoraten på Gottland och föreskrifter örn Syn å Prestgårdsbyggnader derstädes. Af slogs. S. D. Föredrogos ånyo Stats-Utskottets följande Utlåtanden N:o 400, i anledning al Kongl. Majrts Nådiga Remiss oppa ledamöternes i Rikets Allmänna Ärendets f. d. Beredning underdåniga ansökning alt få såsom pension bibehålla de af dem, i sådan egenskap, innehufda arfvoden. Återremitterades. N:o 403, i anledning af Friherre von Krcemers, motion om elt år ligt anslag af 1,000 Rj.lr Banco lill Upsala Domkyrkas underhåll. Återremitterades. N:o 410, angående sökt laiie-understöd till uppförande af en ny kyrka i Hernösand. BiföUs. Prof. Utdr. d. 27 Jan. 184.1. Från Vallöf 1. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo Constitutions-Ulskollets nedannämnde Memorial: N;o 75, med förslag till förändrad ordalydelse af Tryckfrihets-Förordningens 5 §.
Riksdags-Ordning, angående bestämmande af tid för behandling af Kongl. Majlis från sista Riksdagen hvilande förslag till ny sådan och dermed sammanhängande ändringar i RegeringsFormen: I. 139, 174, 175. —, angående det hvilande förslaget till ny sådan och dermed sammanhängande ändringar i Regerings-Formen: B. I. 155, 174, 186, 248, 306. 361, A. 414, B. 508. 511,517, A. 517; E. lil. 517, 520; IV. 4; V. 549, 708- —, angående vissa, i följd af blifvande ny sådan nödiga redaktions-förändringar i Banko-Reglementet: B. V. 442, 458, A. 458. Riksdags-Predikan, angående billetter för Ridderskapets och Adelns familjer till afhörande af dylik vid Riksdagens början: I. 10. — vid dess slut: V. 704. — R — 163 Riksdags-Predikan, angående inbjudning till Herr Landtmarskalken samt Ridderskapets och Adelns ledamöter för afhörande af dylik vid Riksdagens början: I. 13.— vid dess slut: V. 704. Riksdags-ärenden, om förordnande af en Stals-Råds-ledamot i afseende på handläggningen af vissa i Riksdags-Ordningens 36:te och 42:dra §§ omförmälda sådana: I. 51, A. 51, Riksdags-ärenderna, angående anmälan till Kongl. Maj:t att desamma icke kunde inom den i Grundlagen bestämda tid afgöras. - I. 63. Riksgälds-Kontoret, angående
I Regensburg, såsom i Rom, i Frankfurt och många andra städer, bebodde judarne ett Ghetto, ett strängt afspärradt judekvarter, till det yttre trångt, smutsigt, oansenligt, misstänkt och af stadens öfrige invånare betraktadt med afsky. Regensburgs Judengasse räknade blott en enda byggnad af någon betydenhet, ett grått, dystert stenhus om två våningar med gafveln mot gatan och en trång gård, befäst med höga murar, kantade med järnspetsar. Hela denna afstängda borg var en fästning för sig, den massiva ekporten starkt järnbeslagen och lämnande blott en liten, ständigt bevakad och omsorgsfullt tillreglad sidogång öppen för dagens trafik. Själfva de små fönstren försvarades icke blott af tjocka luckor, som stängdes om nätterna, utan ock i nedra våningen af järngaller, som gåfvo huset utseende af ett fängelse. Här bodde judeförsamlingens anseddaste patriark, en på sin tid nästan lika mäktig penningfurste som huset Rothschild i våra dagar. Hans namn var Ruben Zevi Ben-Isak, men i det kristna Tyskland var han känd under benämningen Der vergoldete Ruben, hvilken benämning var känd äfven i svenska hären såsom Förgyllda Ruben. Denne man ansågs nämligen vara omätligt rik, och när Banérs här från andra stranden af Donau bekikade Regensburg, spejade sannolikt månget lystet öga efter den förgyllde judens hus, hvilket tycktes så enkom inbjuda en fattig krigares toma hand till sköfling. Ruben Zevi bedref sina affärer mycket tyst och mycket försiktigt. Sällan såg man honom, föga kände man hvar eller huru han förde bakom härarnas kanoner sitt gyllene krut i fält, men man visste, att han öfverallt hade sina agenter på krigsfot, att han underhöll hemliga kontor i Wien, München, Nürnberg, Frankfurt, Warschau, Amsterdam, Paris, Madrid, Konstantinopel, ja man påstod äfven i Stockholm. Ty den förgyllde juden, sade man, var, oaktadt Mose lag, en världsborgare, som värderade alla nationer och alla trosbekännelser lika efter måttstocken af ett godt »geschäft».
Norrtelje stad, belägen vid en vik af Östersjön, är den enda stad emellan Stockholm och Gefle, der några handtverkerier finnas, och som verkligen också är af vigt för den kringliggande landsorten, äfvensom för den dervar. högst betydliga skärgården. Der har fordom idkats sjöfart, men till följe af en under längre tid fortgående uppgrundning, har hamnen på länge ej kunnat begagnas, nian blifvit alldeles oduglig. Staden har insett de många svårigheter, som deraf uppkommit, då trafiken blifvit minskad särdeles från sjösidan, och i anleda, deraf genom egna medel sökt afhjelpa denna olägenhet. Arbetet har fortsalls under 2:ne somrar, men med det knappa tillskott ett sådant litet samhälle kunnat lemna, liar det icke lyckats att fullborda det, hvarföre staden nu anhållit att genom Statens bidrag kunna ernå delta ändamål. Det torde äfven tillåtas mig att vid detta lidkälle erinra, alt Norrtelje, genom sin belägenhet vid saltsjön, kunde vid tillfälle af ett krig vara af ganska mycken nytta och gagn. Statsverket äger inom denna lilla stad icke obetydliga magasinet’ och byggnader, som vid el t fredsbrott kunde vara ganska nyttiga och användbara samt kunde behöfva anlitas; men om man icke sjövägen kunde komma dit, vore det alldeles omöjligt att deraf påräkna någon nytta. Jag tager mig derföre friheten hos R. o. Ad. anhålla att, i likhet med hvad som skett inom Presteoch BorgareSt., till detta ändamål måtte beviljas ett anslag af 6000 r:dr, och vågar hysa den förhoppning, alt R. o. Ad, förenar sig i detta af 2:ne Stånd fattade beslut. Hr af Ekenstam, Israel: Också jag får förena mig i den åsigt af denna sak, som Frih. Rålamb yttrat, och önskar i detta hänseende tillägga, att äfven i Doctor Björkmans vid förevar, betänk, fogade reservation de förhåilanden äro relaterade, som utgöra bevekande skäl alt förena sig i PresteStts beslut om ett statsbidrag af 6000 r;dr, hvilken summa, enl. hvad Frih. Rålamb nämnde, likaledes blifvit af BorgareSt. anslagen.
Umeå stad i4 fartyg, inberäknat de till utrikes sjöfart begagnade, utgörande tillhopa 814T3/ä lästers drägt. Att handlande Borgerskapets rörelse förminskats genom den handel som drifves af åtskilliga A landet bosatte personer, är påtagligt. Äfvenså har stadens invånare fått vidkännas högst menliga följder af de flera på hvarannan inträffade missväxt-åren, dels genom saknad afkastning från jordägorna, dels utaf oförmögenheten hos allmogen att betala sina skulder till de handlande för borgad spanmål och andia varor, så att de mindre bemedlade af invånarne blifvit försatte i ett beklagansvärdt tillstånd. Sistlidet år utgjorde handlande Borgerskapets antal 26, och Handtverkarnes 35, jemte tvenne färgeri-idkare, en kardmakare, en spegel-fabrikör, en bagare och fem fiskare. Fiske utgör äfven ett, ehuru obetydligt näringsfång för staden. Saluväxter odlas icke. Tolag-, bro-, hamn-, vägoch mätare-penningar betaltes sistlidet år med 807 R:dr 32 sk. 2 rist B:ko. Efter Bell-Lancansterska metoden är en skola inrättad, hvarest fattiga barn njuta fri undervisning, Läraren lönas af staden. Någon särskilt anstalt för hälsovården inom staden finnes icke, utan besörjes den af Provincial-läkaren, som efter accord med enskilte uppbär årligt arfvode, samt af Stadskassa!! ersättning för de fattigas skötsel vid förefallande sjukdomar. Fattigvården har varit så mycket mer tryckande, som flere borgare blifvit oförmögna att lemna påräknadt bidrag dertill. Ålderstegna och bräckliga personer njuta underhåll å ett fattighus, så långt utrymmet medgifver. De öfriga erhålla understöd i spanmål och penningar efter en hvars behof. Dessutom hafva stadens invånare frivilligt åtagit sig, utan afräkning å hvad de lill fattigvården erlägga, att föda, kläda och i kristendomen undervisa de barn som of föräldrar icke kunna vårdas, hvilka sistlidet år utgjorde 25 till antalet. Af de soppgryn, som Kongl.
Det förundrar mig, att Utsk., som handlagt frågan om titlar, icke fästat sig härvid. Uti ett constitutionelt land borde icke finnas någon Rikets Herre mer än Konungen. Jag skulle tro, att tiden är inne att afskaffa denna benämning; men jag finner icke, att sjelfva excellence-benömningen derigenom kan försvinna, emedan jag tror, att i de flesta länder denna benämning plägar åtfölja de högsta emhetena, och det synes mig, att man gerna kan lemna den tillfredsställelsen öfrig åt vissa personer att få behålla densamma. Det är blott en tom benämning, och kan icke anses såsom karakter. Att något nämnes om afskedade embetsman saknar icke anledning, emedan karakter ren af den tjenst, en afskedad embetsman innehaft, borde upphöra i och med afskedet; och Utsk. synes mig således icke hafva saknat all grund för sitt yttrande i 3 morn., ang:de afskedade embetsman. Skulle, på grund af Hr af Bill - Den ai O ctoiier. berghs anmärkningar, återremiss äga rum, anhåller jag, att äfven dessa anmärkningar må densamma åtfölja. Hr Stuart, Fredr. Christopher: Med anledn. af Ilr af Billberghs anmärkningar skall jag utbedja mig att få yttra några ord. Hr af Billbergh bar fästat uppmärksamhet dervid, att den af Hr Grapengiesser uti dess reservation antydda, af Utskrs a:dra afdeln. föreslagna classification af fi(- Jarna icke blifvit uti betänk, uppgifven.
Äfven dessa classer böra vara progressiva, i fråga om samhällets utveckling, ty upplysningen kan ej vara stillastående, —. men deras natur är dock att vara det på ett företrädesvis conservativt sätt, ty den, som mera eger, capitalet må ligga i jorden eller i hufvudet, bör snarare, djupare inse ej endast, att vården af hvad man redan besitter går före omsorgen att förvärfva, och att detta sednare begär bör ledas af en rätt urskiljning af behofvet, — utan äfven att denna vård, om den är sjelfständig och rätt förstådd, innebär i sig fröet till utveckling och förbättring, men ej hvilar på omvexlingar och omstörtningar. Man ser dem, på grund af en högre upplysning, äfven någon gång föra reformernas sak mot de lägre classerna i samhället och de ega då ofta att utstå en väldig kamp mot de begränsade åsigternas eller vanornas starkaste ensidighet. Delta dock egentligen återhållande element bör vara starkt nog att afböja vådliga reformer, men ej af den orubbliga intensitet, Conslitulions-Uiskoilets Memorialj N.-o 16. 3 att det af förkärlek för det bestående undertrycker äfven hvarje förändring, 60m i stadgad ordning vill bana sig väg. Den kraft i samhället, jag här sökt antyda, anser jag vara bättre bevakad genom vår nuvarande representation, der hvarje Stånd kan uttrycka dess enskilda fria vilja för sig, än uti det af Utskottet uppgjorda förslag, der dessa samma Stånd ej genom beslut kurrna lemna ett sjelfständigt uttryck af deras åsigter och der än rörelsesidan, än den conservativa kan 0- hejdad blifva samtidigt styrande i båda Kamrarne. Yi håfve i den nuvarande Representationen en Enkammare, på fyra rum, der likväl hvarje fråga, just genom denna fyrdelning, blir föremål för en mångfaldig och hvarför ej äfven mångsidig granskning.
När qvällen kom, då satt alltid Sabina inne hos dem och sydde så tätt, stygn efter stygn, som om nålen brännt hennes fingrar. Men systrarna sade ofta emellan sig: „den Sabina, den Sabina! ack hvilken skam komma vi icke att få af henne. Det synes ju tydligt, att det aldrig blir herrskap af henne. Alla hennes anlag äro bara piganlag“. Och Sabina skrattade och menade: „bli ni alla förnäma fruar, så får jag väl tjenst hos någon af er då“. Och lika flitig var alltid Sabina, och sprang aldrig till fönstret att se på de granna herrskaperna, som foro derute, utom när den unge prinsen red förbi, då gömde sig alltid Sabina vid köksfönstret för att ändå få litet se på den ståtliga och rara unga prinsen; men det talte hon ej om för systrarna, ty hon ville bara se honom, men icke tala om det. Men årena hade allt gått fram, och ännu hade fröknarna inga friare fått; det var underligt, ty de voro rätt vackra allihopa, och hade isynnerhet alla så genomfina och vackra händer. Dem ansade de också af all förmåga och föraktade alla, som hade grofva händer, ty det syntes ju, att de voro simpelt arbetsfolk, alla som hade simpla händer; och deras egna voro så adeliga och fina, så det var makalöst. Men lilla Sabinas händer de voro nu allt sisåder litet sträfva ibland, fast de voro mjuka och goda som bomullskuddar, när hon vårdade någon sjuk, eller eljest vänligt smekte någon. Nu fingo fröknarna en dag höra, hurusom den gamle kungen ville, att den unge prinsen skulle gifta sig, men att prinsen aldrig fick någon brud, som var honom i lag, ty han ville ingen annan ha till brud, än den, som skulle ha riktigt vackra händer; och alla prinsessor, som han hade sett på sina resor, hade så fula händer, och så hade alla hofdamerna med och alla de förnäma fruntimmerna; och det var riktigt svårt, ty kungen hade lofvat prinsen att få gifta sig med hvem han ville, bara hon vore förnäm. Men ingen oadelig, om än hon haft de allrautsöktaste händer, skulle han få ta.