Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kände dimman tätna omkring mig, och jag tyckte att det var mot den, jag for, medan tankarna gycklade med fantasier och minnets bilder. På gården rider en ryttare, han bär svärd vid sidan, och plymer vaja från hans hjälm. I ena handen håller han hästens betsel, och med den andra låter han piskan hvina öfver springarens länd. Ryttaren är en liten pilt, och den häst han rider, är en käpp af trä, svärdet är en leksakssabel, plymen är en tuppfjäder, och det är hans egna små fötter, som sätta den ädla gångaren i galopp. Men aldrig har en riddare burit på stoltare lyckodrömmar, när han från hemmets dal styrde kosan ut i den lockande världen. Aldrig har han känt lifligare den hänförande känslan af att storma fram öfver ängar och stängsel, aldrig har han drömt större drömmar än denne lille pilt, hvilken leker med bragder, medan hans kind glöder af den längtan, som han ej kan yppa för andra, utan att blifva beledd. Från fönstret följer honom en moders öga, och hon ler åt hans lek, emedan hon ej vet, hvad lekens dröm en gång skall kosta den lille. Han vet det ej heller. Ty när han blir stor, bor drömmen kvar i hans hjärta. Den har fått en annan omklädnad, andra syften, andra mål. Men den följer honom genom lifvet, och han gömmer den i sitt hjärta, han hör dess stämma under storstadens äflan och larm, leende sitter den kvar i hans bröst och tröstar honom, när lifvet tuktar. Och pilten, som blifvit stor, blickar inåt i sig själf, och han känner igen den barnadröm, som är hans egen, och hvilken i grund och botten är den samma, sem när en käpp, en leksakssabel och en tuppfjäder gåfvo honom ridtens fart och bragdens segerrus. Han kan glömma denna dröm, han kan tro sig hafva glömt den. Men den lämnar honom aldrig. Midt i lifvets tyngsta enahanda skall den, då han minst anar det, bryta fram ur hans inre.
Också har Colhm icke haft uppdrag att utarbeta i ämnet utkomna författningar, hvilket skett genom Öfverdirectören vid Landtmäteriet och förordnade Committéer; öfver Enskiftesförfattningarna blef icke en gång Collegii utlåtande infordradt, och öfver den nu gällande LSkiftesstadgan, hvilken grundade sig på ett af förra Enskiftes-committeen uppgjordf; Den 3 Mars e. m. förslag-, blef K. M:s Högsta Domstol hörd, hvilket synes vida lämpligare, då denna domstol i sista instansen pröfvai* ägodelningsmålen och deraf vinner erfarenhet i sådana ämnen. Att återställa Gen.-Landtmät.-Cont. under KammarCoilegii inseende kan således icke, i min tanka, medföra något nyttigt ändamål. Jag känner väl, att Frih. Cederström i frågan om ny instruction för KammarCoIhm föreslagit sådant af det anförda skäl, ”att Collegii befattning med skattiäggningsärender syntes fordra det, så att otidigt dröjsmål med alla oriktigheter vid skattläggningar, hvartill landtmätare göra sig skyldiga, må kunna befordras till skyndsam rättelse och beifran;” men controllen häröfver saknar Colhm icke tillfälle att utöfva, utan att Gen.-Landtmät.-Cont. derföre behöfver lyda under Colbm; och såväl Collegii ledamöter som Hr Frih. sjelf hafva också i slutliga utlåtanden ang:de Collegii instruction ansett frågan derom böra förfalla. I afseende på den af Frih. Cederström särskildt omnämnda fråga, rörtde ändring i det stadgande i Jandtmäteriförfattningarna, alt innehafvare af militära och civila boställen böra vid landtmäteriförrättning sjelfva betala arfvode och resekostnad åt landtmätare, hvilket yrkas böra återföras till förra föreskrifter i denna del; så saknas både i Frihts motion och den dervid bifogade afskrift af ett Krigsoch KarornarCoIimas utlåtande i ämnet den behöriga utredning af frågan, som för ett fullständigt bedömande deraf är nödig.
Från rikets alla nuvarande störrre fabriksorter leda de föreslagna jernvägarne på genaste väg till de folkrikaste inre delarne af landet, och måste således befordra afsättningen af fabriksalster, på samma gång som de underlätta anläggningar af nya verkstäder öfver allt i det inre landet. Enahanda är förhållandet i afseende på mera betydande binäringar, hvarpå isynnerhet norra delen af Skåne, mellersta delen af Småland, en del af Östergötland, Södermanland, Nerike, Westmanland och Dalarne äro rika i de trakter som närmast af jernvägarne beröras. Utgående från båda kusternas mest betydande handelsplatser och i vexlande jl beröring med det inre landet, dess större omsättningsorter och segelleder, som jernbanorna förena, måste desamma i allmänhet bidraga att gifva varuhandeln en förr icke anad liflighet. Då transportkostnaderna på landsvägarne i riket uppgifvas till 6, 8 å 10 öre för 127 råämnen och gröfre gods, samt 13 till 17 öre för lättare köpmansgods per mil per centner, så måste jernvägarne för det inre landet, som saknar vattenkommunikationer, väsendtligen bidraga till dessa kostnaders nedsättning, då de transportera gods i större partier, af de lägre klasserna för 3 öre och af högsta klassen för 10 öre per centner per mil så snart våglängden öfverstiger mil, och 4 till 121 öre för kortare väg, enligt nu gällande taxor. Ingen lärer väl med skäl kunna förneka, att stambanorne, engång fullbordade, skola bidraga att höja landets industri och välstånd i alla rigtningar; och Kommittéen är för sin del i underdånighet förvissad, att desamma, utlagde i de rigtningar Kommittéen nu i underdånighet föreslagit och som hufvudsakligen öfverensstämma med den plan Eders Kongl. Maj:t i nåder vid sistlidne riksdag öfverlemnade till Rikets Ständer, skola motsvara alla billiga fordringar och uppfylla de ändamål, som Rikets Ständer med beslutet om stambanors anläggning för statens räkning afsett.
Hvad sjelfva saken angår eller huruvida den postskjulsningsskyldige kan tvingas att skjutsa längre än honom egentligen åligger, så har den värde ledamoten glömt, att posthemman, som åligga skjuts utöfver hvad deni i och för sjelfva hemmantalet åligga, emot de derför anslagna friheter, erhålla skjutslega lika med hvad sorn erlägges för gästgifvarskjuts. Sålunda förfaller allt hvad den värde talaren yttrade, ty ett till postföring anslaget hemman måste vara skjutsningsskyIdigt. Hvad vidare angår den förmenta olagligheten, att postväskorna äro så hiskeligt stora och tunga, att de måste med stänger upplyftas på vagnarna, så får jag bedja den värda talaren ihågkomma, alt uti betänk. N:o io5 förekommer en punkt, sorn stadgar, att med postskjuts icke må föras mera än med gästgifvareskjuts i allmänhet. I alla fall lärer alltså postväskan, som med stång lyftes upp på vagnen, icke vara tyngre iin de flera koffertar och kappsäckar tillsammantagna, hvilka en resande äger att föra efter ett par hästar, och hvilka just derföre att de äro flera kunna upplyftas ulan behof alt dertill använda stång. Häri bör jemväl beräknas, att Irenne personer aga alt åka efter ett par hästar, men alt med postskjuts aldrig följer mer än en person, ehuru 2:ne hästar begagnas, så att tyngden alltid är mindre för postskjuts än för gästgifvaresk juts; men huru än härmed må förhålla sig, har erfarenheten likväl ådagalagt, att, oansedt alla de klagomål, som vid riksdagarna försports öfver tyngden i poslföringsskyldigheten, hvarje gång fråga uppstått att, med befrielse från postsk jutsningen, låta ett hemman inträda uti de skyldigheter, sorn befrielsen från postskjutsningen skulle medföra, så har ögonblickligen protest inkommit från hemmansinnehafvaren, hvilken ansett sig böra få bibehållas vid postföringssky Idigheten, den der icke då betraktats såsom någon tunga, utan fastmera sorn en lindring i jemförelse med andra hemmans onera. Gr. von Platen:
44. i fråga om upphäfvande af II Kap. 2 § Kyrkolagen, rörande påfölj derne för uraktlåtenhet alt begå nattvarden. 45. angående utarbetande af förslag lill lag emot obehörig efterbildning af konstalster. 46. angående utarbetande af förslag till eli lorbätlradt ordnande al l eleri närviisendet i riket. 47. angående ändring i Kongl. Kungörelsen den 18 Mars 1843, i fråga om ersättning åt Extra domare för syn å miUtie-bosläillen. 48 • i anledning af Kongl. Majlis nådiga proposition, angående försäljning till enskild person af en Komministerbostället Hof-Dablbogård i Kronobergs län tillhörig del i den s. k. Spetsamossen. 49. i anledning af Kongl. Maj-.ts nådiga proposition, angående utbyte af Komministersbostället Svensbohl i Rudskoga socken emot Sergeantbo ställe! Höjdebråten i Nysunds socken. 50. d:o d:o, angående befrielse för Fällkamereraren m. m. Ph. A.
Och Utskottet har visserligen ej eller uti sin framställning, angående Cassans öfverlemnande till Riksgälds-Contoret, antydt någon afsigt att för framtiden bespara det hitintills för detta ändamål sålunda använda belopp. Men då berörde anslag, enligt Utskottets härvid yttrade åsigt, bör ingå i den allmänna stalsregleringen och i vanlig ordning redovisas, får Utskottet, som således anser mindre lämpligt, att något serskildt ränteanslag å Riksgälds-Contoret anviscs, för att disponeras till ett statsregleringen obestridligen tillhörande föremål, vördsamt föreslå, att, under förutsättning af Kongl. Maj:ts Nådiga bifall till Rikets Ständers hemställan om den under Kongl. f. d. Canzli-styrelsens Ståls-Utskottets Utlåtande, N.o 148. 5 vård tillförne ställda Cassas öfverlemnande till Riksgälds-Contoret, ett, räntan A denna cassas uppgifne capitalfond 9,000 R:dr, efter feni procent motsvarande anslag af 450 R:dr, må, med bibehållande af denna rubrik, till understöd vid vetenskapliga arbetens utgifvande, å Riks-statens Femte Hufvud-Titel uppföras. 2:o Vid 6:te punkten, angående de pä Riksgälds-Contoret anvisade creditiv. Till besvarande af de inom Ilöglofl. Ridderskapet och Adeln utaf Herr B. Rosenblad samt Herr Grefve A. U. Gyldenstolpe och Herr Friherre J. Cederström framställde anmärkningar emot Utskottets sätt att behandla och hos Rikets
Desse resenärer kunna verka ganska betydligt, fastän de icke äro synlige tillställare af dessa sammankomster. En talare har fästat sig vid ett mitt uttryck, att all rörelse vore farlig, och en annan har sagt, att en sådan åsigt innebär en konservatism, den han icke kunde fördraga. Till dem, som hört milt yttrande, hemställer jag, huruvida jag icke tilläde, att all rörelse, som icke är begränsad af lag och ordning, är farlig. Annu en annan talare har fästat sig vid samma uttryck, men jag hemställer lill denne, om han icke helt och hållet vill förena sig med mig i hvad jag till försvar för min sats yttrade, nemi. att all rörelse i naturen är begränsad af sina utaf den högsta Visheten bestämda lagar. I motsatts härtill har denne talare sagt, att centripegal-kraften molväges af centripetal-kraften, hvilket i allo öfverensstämmer med den stadgade ordning, jag sagt Skaparen hafva i naturen nedlagt. Gr. Liljencrantz har sagt, alt Hr Brings förslag icke tillfredsställer någon. Jag kan icke inse orsaken dertill. Man har ju emot Konventikel-plakatel invändt, att det förbjuder sammankomster, hvaremot Hr Brings förslag tillåter dem. I allmänhet har man företrädesvis fästat sig dervid, att hvad som nu praktiseras är olagligt, ehuru nyttigt det än anses vara, och Hr Brings förslag åsyftar ju att legalisera desse såsom olaglige ansedde sammankomster. Ar detta icke en vinst? En annan talare har sagt, att genom antagande af ifrågavar:de förslag, de andliga krafterna skola tillintetgöras. Lika litet kan jag förstå det. Om än ingen lärer bestrida, 394 Den 21 J uni e. m. atl goda andliga krafter finnas, så hafva likväl andliga krafter uppenbarat sig, dem jag åtminstone icke vill gifva benämningen af goda. Konvenliklar bar ju i allmänhet intet annat ändamål än att tillfredsställa andliga behof, som man säger. Något annat har ju icke heller flr Bring åsyftat med sitt förslag. Han har endast sagt, alt deu eller de, som önska alt hålla sammankomster, skola tillkännagifva detta fcr Pastor, hvilket älven är fullkomligt öfverensstämmande med Ulsk:s förslag. Gr.
Från Vallöf. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Kongl. Majrts den 29 sisth Mars Rikets Ständer tillhandakomne, samma dag å Borgare-Ståndets bord lagda nådiga Proposition om decimal-svstemets tillämpning på mått och vigt. Remitterades, jemte afgifna yttranden, till Lag utskottet. S. D. Föredrogs ånyo Kongl. Majrts den 29 sisth Mars Rikets Ständer tillhandäkomna, samma dag å Borgare-Ståndets bord lagda nådiga Proposition, angående införande af ett medelporto vid inrikes brefvexlingen. Remitterades till Bevillnings utskottet. Från Hederv. Bonde-Ståndet. S. D. Till handläggning förekom en, sedan den 29 sisth Mars på Ståndets bord hvilande, fråga om giltigheten af då förrältadt val till Revisorer och deras Suppleanter för granskning af Rikets Ständers lånekontors i Wisby förvaltning, hvartill bliivit utsedde: Är 1855. Till Revisor: Måns Mänsson från Kalmar län. Suppleant: Gustaf Nilsson från Kalmar län. * / År 1856. Till Revisor: Nils Svensson från Blekinge län; och till Suppleant: Jöns Persson från Blekinge län. 182 Prof.-Utdrag den 8 April 1854. Dessa val blefvo nu af Ståndet godkända, och skulle protokolls-utdrag häröfver vederbörande meddelas. Den 8 April. Frän Högloft.
Nu slår den gamla klockan i salen dernere elfva – Anna sitter ännu på samma ställe och i samma ställning, men kindernas rodnad flammar högre, och ögonens trånande glans är bytt i eld; – hvart flyga nu hennes tankar tillbaka till sluttningen af den der gröna kullen straxt vid landsvägen, der småskogen står så ljusgrön, och skuggar de vilda nattviolerna, som vexa så frodigt i den fuktiga mossan under dess grenar dit ila Annas tankar hon ser – hvad? hennes kind blir ännu varmare, hjertat slår ännu snabbare der sitter en ung man i skuggan, på en kullblåst trädstam, lutad öfver en portfölj, hvari han tecknar; solstrålarne som spela mellan de rörliga löfven skimra i hans lockar; hvar gång han ser upp kan Anna betrakta hans ansigte, den fina regelbundna profilen, det mörka, tankfulla och lugna ögat, den släta, fast något bruna hyn, och läpparnes höga färg och djerfva, sköna konturer; nu reser han sig upp, och hon beundrar omedvetet, – och utan att rätt kunna fatta hvad det är som så mäktigt inverkar på henne – detta underbara doft af höghet, som ligger utbredt öfver hela hans figur, denna själens inneboende ädelhet och kraft, – hvilken är lika sällsynt som ovedersäglig, – och uppenbarar sig i allt och på alla, der den finns. Och ändå ligger det i detta ansigte en anstrykning af vekhet och svärmeri, som ofta hvila på ytan af stolta och kraftfulla naturer, – liksom den fina späda mossan öfver klippan, som döljer jernet i sitt djup. – Och detta svärmeri, denna mildhet drar ovilkorligt Anna till sig hon kan icke upphöra att betrakta främlingen, som ännu tankfull står qvar på kullen konturerna af hans höga kraftfulla gestalt – belyst af de rödaktiga strålarne af solen, som i detta ögonblick ligger som en eldkula öfver skogstopparne, – aftecknar sig emot den dunkla skogen bakom honom, hans melankoliska blick hvilar tankfull på landskapet framför honom, och i hans ögon, på hans läppar, i hvarje drag af hans ansigte, ligger i detta ögonblick ett leende, som gör detta ansigte förtjusande. Men nu bullrar det på vägen, det är en vagn som kommer, en vagn så grann att
Nu voro tankarna stormvindar, som ryckte upp gammalt och nytt och föste det hop i en hvirfvel. – Tore, aldrig har du sagt mig, hur du hade det förra året, hvar du var när du låg sjuk och inte kunde arbeta, jag var liksom rädd för att höra – var det på något rysligt lasarett? – Jag var därnere söderut – mumlade han. – Ja – men hvar? – Hvar? Åh litet hvarstans – i skogarna. – I skogarna?! – Ja i skogarna – på sommaren. Jag låg där, det var inte något så förskräckligt, det var varmt – men så fick jag väl febern. – Febern?! – Ja den vanliga, malarian. – Men hvad lefde du på, hvad lefde du på? Ett ögonblicks isande tystnad. – Jag fångade råttor. – Råttor?! Jesus – Tore! – Skrik inte så, kära barn, sade han, men hans egna ögon voro onaturligt stora och blanka. Han hade icke just tänkt på förut, att det var så eländigt, men nu hörde han, hur orden rullade fram och en stel undran kom öfver honom. Louises blodlösa ansikte blickade omkring sig, inte skrek hon, nej, inte skrika, inte skrika, bara tänka, genomtränga, finna lättnad – ljus. Men det främmande låg öfver som en mara, det främmande, vildt nya. När hon med all makt ville klättra uppåt, drog det henne nedåt, mot mörkret, åh ensam, hjälplös. – Du ska inte vara rädd – talade Tore ånyo – sådana där råttor ätas af negrerna med begärlighet, jag brukade sälja ibland och få annan mat – där fanns en svensk baron till och med, han hade – – Ja ja, säg det inte, jag vet – – Ja i många år. Hans röst lät säkrare, detta faktum innebar en viss upprättelse. – Men Tore, Tore, hvarför gjorde du så? Du hade ju arbete då, innan du blef sjuk, du skref att du målade en sorts träfigurer – tänk att gå och göra dig sjuk, säg?! Åter blef det tyst en sekund. – Jag ville måla, hviskade han. – Måla?! – Ja, jag hade färgskrinet med mig, det hade gått tror jag, småningom, om jag inte blifvit sjuk – det fanns intet annat sätt.
Art II Kronofogdarna § 1 Sedan landskontoret meddelat kronofogden de förteckningar som magasinsförvaltaren insänt, förrättar kronofogden indrivning på de tider då spannmåls understöden är till betalning förfallen. Han skall ovillkorligen anteckna det kvitterade beloppet i de s k kvittensböcker på kronooch övriga utskylder, som allmogen och andra skattedragande är försedda med. Detta sker i november - december och sedan upprättas restlängden för året, särskilt för varje socken enligt formulär Lit C. Man uppmärksammar om innevånare i en och samma socken fått säd från flera magasin, då restlängder skall upprättas för varje magasin. § 2 Kronofogden skall så snart som möjligt efter slutad uppbördsstämma skicka förteckningar på restlängder till prästerna, som på sockenstämman uppläser dem och till riktigheten attesterar § 3 Restlängdernas författande bör ske efter formuläret: 1: o Kvantiteten och betalning samt när säden erhållits. 2: o Skuldbeloppet för varje år. 3: o Att förordnandet antecknas och tiden då lånet förfallit till betalning. 4: o Om lånen löper med ränta, tiden då den skall beräknas. § 4 I sammandragen får inte blandas levereringarna från olika magasin § 5 När kronofogdarna levererar inslutna spannmålsmedel till lantränteriet, skall det synas på reversalen från vilket magasin säden erhållits och vilket år spannmålen blivit utlämnad. Art III Landskontoret § 1 Sedan magasinsförvaltaren vid varje kvartals utgång ingivit till landskontoret förteckningar över utlämnad undsättnings säd på kredit, granskas handlingarna i kontoret och ett intyg utfärdas. Detta tillsänds magasinsförvaltaren som verifikation. § 2 Handlingarna skall inte innehålla säkerheten för lånet, utan de skall återställas till magasinsförvaltaren. Förteckningarna lämnas till kronofogdarna som underlag för uppbördsoch restlängdernas författande. § 3 Då original restlängderna med upprättade sammandrag granskats skall de påskrivas enligt påteckningen av formuläret Lit D. § 5 När kronofogdarna inlämnat besked och leverering av säd och från vilket magasin det skett, får han en kvittens från landskontoret till sin säkerhet. Lanträntmästaren sänder en kopia till magasinsförvaltaren. Från och med 1818 gäller den ordning som cirkuläret föreskriver att med restlängder för utborgad spannmål verifiera.
Mast söka ändring i Landshöfdingcns besink, om man derigenom tror sig förfördelad; ett annat förhållande och i synnerhet ett bifall till hwad Lag-Utskottet härutinnan föreslagit, tror jag skulle medföra en osäkerhet lika skadelig för ändamälet af enskiftcö författningen, närmandet och tryggandet af hwar och enS jord och rätt, som stridande emot rättwisan; erfarenheten har äfwen öfwertygat mig, att ämne till rättegångar skulle ej tryta för winningslystne rättegångs förare och den stora afsigten för denna wälgörande författning mot hwilken, jag medger dek, Mycken »wilja kanske kan wara, men öfwer hwilken jag ännu aldrig hörr någon som enskifte tagit, klagat, och hwilken pä mindre än 9 är wällat mer än 80,000 tnnnelands förändring »fran oländig mark till sades gifwande fält ensamt inom Skäne, obe» Den iz Jun». 5Zs oberäknad! Sweriges öfrige provincer, skulle snart förfelas, och njutningen af erhallne förmäner förbykas till rika ämnen för rättegångar, frugtan att hwarje ögonblick se sig beröfwad hwad man som eget önskade odla och enligt författningar och öswerenskommelser trodde sig äga, skulle snart förbyta odlaren i en högsta matto osäker brukare af en jord, hwars ägande rätt more obestämd! del äc af alla detza Ml jag, med fullt bifall, ä hwad en agtningsvard ledamot Herr Friherre 8tael anfört samt med fullkomligt ogillande as Lag-UtskottetS i detta fall afgifne yttrande, får begära äterremitz af det senare med biläggande af det förra. Friherre ak lstLkankon, Austers:
Att detta Sällskaps Central-Committé i Hufvudstaden borde , utan någon Statens kostnad , till en början få sig uppdraget öfverjnseendet öfver den i Stockholm föreslagna Corrections-Inrättning, samt i sammanhang dermed upptaga och afgöra alla tilläfventyrs uppkommande klagomål öfver dess Styrelse och Ämbetsmän; äfvensom denna Committé borde yttra sig öfver sådana fångars återgifvande till Samhället, hvilka Inrättningarnes Ämbetsmän ansågo vara dertill qvalilicerade, och borde det slutligen åligga Committéen , att , med biträde af Sällskapets alla medlemmar öfver hela Landet, i möjligaste måtto söka bereda sådane fångar, hvilka genom ett förbättradt uppförande gjvrt sig fört jente , att på fri fot ställas , utväg att åter erhålla laga tjenst eller näringsfång. 5:0 Att ett särskildt Reglemente för Inrättningens i Stockholm inre organisation samt fångarnes arbeten derstädes kunde meddelas efter det förslag dertill, som Committérade härjemte få i underdånighet öfverlemna, och vid hvars författande Committérade förnämligast utgått från den princip, att Inrättningens ändamål borde vara fångarm.s moraliska fär~ bdttrinsr. 6:0 Att de för Inrättningen erforderliga Äng. inr.af ett allm. arh. och Correctionsli. m. m. 119 Ämbetsmän och betjente lönas så, att personer med en fullkomligare uppfostran , med upplyst förstånd och redlig vilja, kunde förmås att åtaga sig det svåra kall , att uteslutande sysselsätta sig med förbättring af samhällets mest förderfvade medlemmar, och få Committérade i underdånighet bifoga project till LöningsStat för desse Ämbetsmän. 7:0
– Hur arbeta vi? Jag har aldrig erfarit ett förunderligare intryck, än då jag stod midt i detta chor, hvilkas pelare skjuta upp liksom skyhöga träd och öfverst till ett hvalf förena sina kronor. Det redan sjunkande ljuset bröts genom de höga fenstrens präktiga glasmålningar, och då den stora klockans djupt mäktiga ton med det samma gick fram genom hvalfven, kom den hjertat att bäfva, och, som man tyckte, murarna med det samma. Jag måste tillägga följande ur Goethe’s Kunst und Altherthum. ”Se vi för det närvarande – skref han 1815 – de patriotiske Tyskarne ifrigt i tankarna sysselsatta att njuta af sina heliga Byggnads-minnesmärken, att bibehålla det halft fulländade, ja att återställa det förstörda; – så oroar oss den anmärkningen, att ej allenast penningemedlen äro otillräckliga dertill, utan äfven, att de dertill erforderliga konstoch handtverks-medlen äro fullkomligt utgångna. – Förgäfves se vi oss om efter en massa menniskor, villig och förmögen till sådant arbete. – Deremot lär oss Historien, att stenhuggare-arbetet i dessa tider drefs af ett stort, vidt utbredt och dock innom sig slutet skrå under de strängaste former och reglor. Stenhuggarna hade i den bildade verlden fattat en ganska lycklig post, och höllo sig liksom i midten mellan den sköna konsten och handtverket. De kallade sig ett Brödraskap, deras statuter voro af Kejsaren bekräftade. Denna anstalt grundade sig på ofantlig menniskokraft och ihärdighet, och tillika på dessa jättelika byggnader, som nu alla på samma tid uppfördes och befordrades. Otaliga inöfvade gossar, ynglingar, männer, utsådde öfver hela Tyskland, arbetade i alla stora städer. Öfvermästarne för denna härskara suto i Cöln, Strassburg, Wien och Zürich. Hvar och en förestod sitt district efter det geographiska läget. – Underrätta vi oss om de inre förhållanden i detta sällskap, så möter oss ordet: