Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Prästerskapet skall till varje häradsting insända förteckning på avlidna personer. Dessa förteckningar sändes till fögderierna med bevis att avgifter är betalda innan bouppteckning sker. Särskilda bestämmelser gäller i Stockholm och Göteborg. Bestämmelse om hur man förfar med arvsjord, som blivit överlåten på annan person. Fiskerätt förblir lika även efter storskifte. Underdomare får inte eftergiva viten. Det får endast Vår befallningshavande, sedan han inhämtat högre rätts beslut. Omräkning vad gäller bötesbelopp, som omvandlas till fängelse. Den svårare bestraffningen för upprepade brott, kan inte träda i kraft förrän de tidigare straffen i alla delar fullbordats. Straff med 40 par spö eller 30 par ris får inte ta längre tid än 20 minuter. Ju färre spö och ris, ju kortare tid. Om en person begått flera brott, skall för varje brott räknas ut straff och sedan förvandlas de sammanlagda straffen till det svåraste. Dock får inte det svåraste kroppsstraffet överskridas. Den som tadlar Konungens val till någon av de av Kongl Maj: t inrättade fyra riddarordnarna bötar 500 daler silvermynt. Den som är delaktig i huvudmannens brott med förfalskade bancosedlar skall lagföras. Apotekarna är förbjudna att sälja något slag av gift. De som säljer arsenik måste vidtaga försiktighet, annars bötar de 50 riksdaler även om ingen olycka sker. Alla som innehar publik syssla till konungens eller det allmännas gagn är skyddade under sin tjänsteutövning. Särskilda regler gäller för militärer, postförare, tullbetjänter, dykeridelägare och deras betjänter. I mål där dråp anges skall domaren skyndsamt låta besiktiga kroppen med hjälp av läkare eller fältskär. Domaren skall inte glömma att fordra en omständlig räkning av läkarens resekostnader och arvoden för besiktningen, som sedan insänts till Hovrätten att prövas om läkarens kostnader stämmer med medicinaltaxan. Den gamla förordningen vid stöld genom inbrott kommer att upphöra och istället förordnas sålunda: Om någon genom vägg, golv, tak, dörr, lucka eller fönster bereder sig ingång till låst hus eller använder dyrkar eller förfalskade nycklar eller annan list för att ta sig in vare sig huset är bebott eller inte, döms efter kap. 40 i Missgärningsbalken. Gäller även den som bryter upp skåp, kista, skrin eller annat dylikt.
Nu möter periodiskt eller tillfälligt naturhinder, under längre tid, för sjölägenhets anskaffande; då inträder försäkringstagares afträdesrätt ej lörr, än två månader från den dag, han styrker hindret hafva upphört. § 267. Kommer skada å försäkradt fartyg och finnes, vid derå hållen besigtning och värdering, såsom om haveri sägs, skadan å fartyget uppgå till tre fjerdedelar af försäkringsvärdet; ege försäkringstagare rätt att fartyget afträda. § 268. Uteblifver all underrättelse om ett fartyg, vid resa till och ifrån ort inom Europa under sex månader för segelfartyg, fyra månader för ångfartyg; vid resa emellan Europa och någon af de på denna sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn belägna orter nio månader, på andra sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn tolf månader; vid resa emellan orter utom Europa sex, nio eller tolf månader, alltefter det resans medellängd kan antagas till högst två, högst tre, eller mera än tre månader; må de försäkrade föremålen anses förlorade och kunna afträdas. De ofvan uppgifne tider räknas från fartygets afgång från lastningsort eller från den dag det sist afhörde.*. Uppstår tvifvel om tidens beräkning, gälle alltid den längre beräkningen. § 269. Varder fartyg eller gods lagdt under embargo eller uppbringadt eller anhållet genom någon annan åtgärd af högre hand eller taget af sjöröfvare och blifva de ej frigifne, inom sex månader, om uppbringningen skett i Europeisk hamn eller i ett Eu ropeiskt haf -eller i en till Europa icke hörande del af Medelhafvet. Svarta Hafvet eller Asowska Sjön; inom nio månader, om uppbringningen skett i annat hal eller annan hamn, belägen på denna sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn; inom tolf månader, om uppbringningen skett i haf eller haran på andra sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn; ege försäkringstagaren rätt att de försäkrade föremålen afträda. 117 De ofvan angifne tider räknas från den dag försäkringstagaren bevisligen kungjort försäkringsgifvaren om olyckshändelsen. § 270.
Hon såg upp på honom med ett stilla, medlidsamt uttryck, och Tofte kände sig plötsligt så olycklig. — Ja, hvad han ofta dunkelt hade anat, hade hon sagt. Han och Nina passade verkligen icke för hvarandra. Han hade icke kommit på sin rätta plats. Han var en missförstådd, hopplös man. »Naturligtvis tror folk, att ni är utomordentligt lycklig», fortfor Julia efter en stund. Hennes stämma hade blifvit djup och mild. »Ni, en rik man, med en vacker, begåfvad hustru! Hvad skulle ni ha att klaga öfver? — Det är liksom med mig sjelf. Jag är också ’den berömda sångerskan’, ’den uppgående stjernan’. Hvem tänker på, att jag är en stackars ensam menniska, som skall roa och upplifva de andra, medan jag sjelf ». Hon fullbordade icke meningen, utan torkade med handen bort ett par tårar, som långsamt trillade ned för kinderna. »Ack, Julia, gråter ni?» sade han och kysste den hand, hvarmed hon torkat sina tårar. »Det är ingenting! Alldeles ingenting!» Hon bet sig i läppen och ville försöka att skratta, men hennes ögon fyldes oupphörligt med nya tårar. På en gång bröto de fram med full kraft, och hon sjönk ned på en mossbevuxen sten. Tofte satte sig bredvid henne och slog armen om hennes lif. »Om jag blott kunde hjelpa er!» Hon fortfor att gråta. Han kysste hennes händer och lade hennes hufvud emot sin skuldra. Ännu snyftade hon, men slutligen upphörde hon och såg upp. »Var inte ond på mig», sade hon och strök håret ur pannan. »Det öfverväldigade mig mot min vilja. Jag brukar annars inte gråta, när andra se det.» »Men — Julia!» sade han mildt, »jag är väl inte ’andra’? Hon räckte honom handen, lät honom hålla den ett ögonblick och sade derpå allvarligt: »Nej! — Ni är min vän!» Då Tofte kom hem den qvällen, fann han Nina svagare än annars. Hon hade hela dagen lidit af en svår, nervös hufvudvärk och låg nu, hvit i ansigtet utsträckt på sin chaiselongue. »Du är då alltid dålig», sade Tofte otåligt och kastade hatten ifrån sig.
Han skymtade henne knappt, så mörkt var det, och han svarade icke, men slöt henne intill sig. »Pappa», återtog hon djerfvare, »hvarför får jag icke sjunga?» Ännu intet svar. Kunde han väl säga henne något utan att säga henne allt. Hon lutade sitt hufvud mot hans bröst och fortfor: »I döljen allt för mig, och jag är icke längre något barn. Jag har förgäfves gått till mamma, nu kommer jag till dig.» »Du skulle ändå icke kunna förstå mig», invände han med låg röst. »Är du så säker på det», svarade hon i samma hviskning, »har jag icke förstått komma till dig nu?» Nu? Låg det någon dold betydelse i ordet? Han visste det icke, men detta förtroende kändes så ljuft, och hon hade rätt: det var så just derför att det kom nu. Hur skulle jag kunna säga dig allt? – sådant som du aldrig drömt om.» »Jag har drömt om både godt och ondt.» Han betänkte sig ett ögonblick. Det föll sig så lätt att tala här i mörkret, och med detta oskyldiga hufvud lutadt mot sin axel. Den mest renhjertade är snarast att förlåta. Hon teg och väntade. Och så började han att tala. I början stelt och tvunget, hållande sig vid torra fakta, men i den mån han märkte sig vara förstådd, blef han varmare och berättade så som endast den kan, hvilken känt djupt och derjemte med intelligensens snabba urskiljning vet att finna sina ord. För honom var det icke längre dottren till en man som han förorättat; det var blott ett menniskohjerta, varmt som hans eget. Utför hennes kinder runno tysta tårar, men icke af sorg, det var endast den atmosfer af kyla, hvari hennes barndom förflutit, som upplöste sig i ett sommarregn. De två som hörde tillhopa hade ändtligen funnit hvarandra, och kände att de voro far och dotter i en högre bemärkelse än om endast slägtskapsband förenat dem. Max Behrs fader var orkesteranförare vid en landsortsteater, och sjelf egnade han sig redan tidigt åt musiken.
Vinner Nej. l:a Alternativet: kommer 63 §, att, i likhet med Ridderskapet och Adelns beslut, erhålla följande lydelse: ”Jemte de åtgärder, Banco-Fullmägtige hafva att vidtaga till förstärkning af Bankens metalliska cassa, ega Fullmägtige att, när Bankens ställning i öfrigt det påkallar, a) minska utlåningen genom Handelsoch Närings-Disconterne och afslå ansökningar om nya creditiver; b) samtidigt härmed, antingen, emot betalning i Banco-sedlar, försälja innehafvanrle obligationer, eller upptaga lån emot räntebärande förbindelser, ställde på viss tid eller uppsägning; c) alldeles inställa nämnde utlåning samt indraga större eller mindre del af utlåningen på namn och reverser med omsättningsrätt genom Bancodisconten och låne-contoren, samt Banco-Utskottets Memorial, N.-o 55. 27 (1) genom vägran af nya lån, efter hand, minska öfriga grenar af Bankens lånerörelse, den på fastigheter dock i sista rummet; börande dessa tor metalliska cassans bibehållande, medelst förminskning al
Josef rodnade lade ifrån sig glasögonen och frågade oskyldig, hvad det var frågan om, men fick då för det mesta den upplysningen, att han mycket väl visste, att den eller den befallningen, som han hade utdelat till drängarne eller folket, icke kunde utföras, att det ju var något annat än hvad hon hade rådt till, att hon bad honom vara så god och öfverlemna sådana saker till henne, modern och husmodern, som var en praktisk qvinna och förstod sakerna mycket bättre än han, som var vetenskapsman, men för öfrigt lika okunnig om denna verldens bestyr som det barn, som föddes i går. Och Josef böjde sitt hufvud, tog stora prisar ur snusdosan och mumlade i en mild ton något, hvars innehåll ungefär var, att han »aldrig skulle göra så mera», — och han gjorde det icke mer. Så småningom gjorde han ingenting alls utan att fråga Hulda om tillåtelse; han blef mer och mer fåordig och satt oftast i sällskap tyst och smålog och vred tummarna om hvarandra med blicken fästad på Hulda, till hvars anmärkningar han gjorde ledsagande gester med att skaka på hufvudet, när hon ogillade något, eller nicka bifallande, om hon uttryckte sin belåtenhet. Ju tystare prosten blef, dess vältaligare blef prostinnan — eller snarare tvärtom —, och vid den tid, då hon och Maria Heller råkades i kupén, var Hulda den, som både med ord och gerning styrde hela pastoratet. Predikningarna höll naturligtvis presten, det vill säga de, som höllos från predikstolen. Hulda hade också förstått att sätta sig i respekt hos de sex sönerna. De dolde omsorgsfullt för henne alla de upptåg, som de, liksom alla andra pojkar, hade för sig, och lärde sig snart att sitta till bords med klockaransigten och blott sparka hvarandra, när »mor Hulda», som de kallade henne, vände ryggen åt dem. De två äldsta kommo hemifrån redan året efter Huldas giftermål, och de fyra andra voro inne i en skola under hela läsåret och hade informator om sommaren, så att de hade den minsta möjliga beröring med Hulda. Hon afskydde barn, i synnerhet pojkar, och var derför särskildt lätt om hjertat denna vår, då alla hennes mans söner lemnat hemmet.
Däcket låg snedt; där behöfdes balanserkonst att röra sig och att lyda en order. Allt hvad löst låg ombord rullade öfver åt läsidan; den ena sjön efter den andra slog fräsande öfver babords bog. Men fram skulle Andromeda; hon var af finskt virke, byggd på Räfsö varf utanför Björneborg. Och likasom detta icke hade varit nog att intyga hennes nationela halsstarrighet, fördes hon af unge Herman Fleming, hvars hela släkt var känd som den envisaste af alla envisa finnar. Herman Fleming var son till den berömde riksamiralen Klas Fleming och från barndomen uppfostrad till sjömansyrket. Stadd på utrikes resor för att utbilda sig till sin faders efterträdare, hade han, tjugutre år gammal, denna höst tillfälligtvis besökt Villnäs gård i hemlandet, när Andromeda kommenderades till sjöss, och utbedt sig att få föra briggen öfver till Norrköping. Det var hans första lärospån som befälhafvare; fram skulle båten, och fram skulle han, om det ock blåste stickor. Den unge sjömannen liknade icke sin älskvärde fader; han var tvär och frånstötande, sådan han sedan gjorde sig hatad af sitt stånd som reduktionsman och en af de mest inflytelserike stormännen under Carl Gustafs regering. Men han var klok, förslagen och djärf, han kunde trotsa ett tidehvarf, såsom han nu brottades mot Östersjöns vågor. Han hade nyss öfvertygat sig, att kanonportarna i lä voro tätt tillslutna. Nu satt han med ett tåg om lifvet på akterdäck, med den stadiga, trumpna blicken riktad än på rorkarlen, än på den i en masurbytta likaledes fastsurrade kompassen. Hvad nu, Parainen? utfor han häftigt mot rorgängaren. Fäller du af Fäll i Helsingland icke, karl! Lofva! Focken lefver, var det lakoniska svaret. Parainen var en gammal väderbiten för detta strömmingsfiskare från Pargas och hade smakat saltvatten alltsedan han förmådde lyfta en åra. Skot an där borta Och du, becktröja, håll strecket! Västsydväst till västen! Han friskar i.
Hr Printzenskölds sednaste yttrande innehåller oriktigheter ifrån början till slutet. En ITofRättsAssessor har i lön 3,000 Rdr och skulle enligt K. M:s förslag, få 3,500; men professorslönen är högre, enär den merendels upgår till omkring 3,600 Rdr. Hela Pir Printzenskjölds på lönebeloppens jemförande grundade räsonuement är följaktligen grundfalskt. Under loppet af sitt anförande sade Hr Printzensköld, att det skulle vara lämpligt, om man, såsom fordom, kunde gå från HofRätten till Akademien och från Akademien till HofRätten. Omedelbart derefter sade samme talare, att Professors-lönerne borde vara Den 15 Juli f. m. 339 större än Assessors-lönerne. Jag kan icke rätt fatta sammanhanget i denna framställning. Verkliga förhållandet är emellertid, att det icke finnes någon Assessor, som ens sätter i fråga att flytta till Upsala. Jag säger detta med fullkomlig säkerhet, ty under den sista ledigheten inom den juridiska fakulteten i Upsala tillfrågades flere ledamöter i Svea HofRätt, om de ville emottaga platsen, men de svarade alla nej, emedan de icke ville begrafva sig i en småstad, der de icke kunde finna någon näring för förkofran i det yrke, som de älskade. För min enskildta del säger jag öppet och upriktigt, att om jag än skulle ega tillräcklig skicklighet att blifva lärare i någon gren af rättsvetenskapen, och om man bjöde mig en aldrig så stor lön, så flyttade jag ändock ej till Upsala, ty jag älskar mitt yrke, jag sträfvar att förkofra den om än ringa grad af skicklighet jag måhända eger, jag vill ej låta mitt juridiska vetande, om än ofullkomligt, aftyna och dö. Man har sagt, att man ej bör fördöma hela institutionen, derföre att lärometlioden f. n. är dålig. Jag har icke fördömt institutionen, jag liar blott sagt, att man under nuv:de förhållanden icke kan få några skickliga lärare i Juridiken samt att man derföre bör flytta intitutionen till hufvudstaden.
Jag kan icke finna, alt en sådan collision skulle uppstå, om jordägaren, såsom nu sker, Den 9 Februarii e. m. till Konungens Befallningshafvande ställde ansökning om Landtmätares förordnande för serskilt fall, och Landshöfdingen genast remitterade denna ansökning med reqvisition till RegementsChefen. Den sednare skulle då inom Regementet Beordra någon af de unge, för ämnet examinerade, Officerarne, hvilka ägde skicklighet, förvärfvad i början, under ledning af de Ordinarie Landtmätarne på Stat, och sedermera af de äldre öfvade kamraterna. Naturligtvis skulle ej alla yngre Officerare hafva håg för denna sysselsättning. De, som ägde enskild förmögenhet eller mindre fallenhet, skulle afstå från täflan med de, som voro fallne för yrket, af hvilka ett visst antal till de Geometriske förrättningarne skulle utses. Den hederskänslaj som man har skäl att förvänta hos desse Ingenieurer, skulle utan tvifvel blifva en säkrare borgen för jordägarens rättvisa behandling vid förrättningar, hvari äganderätten så lätt kan förfördelas, än den, jordägaren hittils häfver uti Domstolarne allena, der han, (1 synnerhet af allmogen) icke sjelf, utan ofta genom föga pålitliga ombud, måste söka controller. Grefve von Fersen, Hans: A.f den värda Ledamotens memorial har jag tyckt mig finna klander mot Garnizonsbefäl, och an - 154 Den 9 Februarii e. m. håller derföre, att memorialet måtte få hvila på bordet, Grefve Gyldenstolpe j Anton Gabriel: Då Herr Ribbings anförande blifvit hegardt på bordet, kunde det visserligen vara lämpligast att vänta med anmärkningar deremot. Jag skall likvist nu framställa till besvarande blott en fråga, som genast måste af det upplästa yttrandet falla i ögonen. Jag vill ej fästa mig vid det romantiska eller det angenäma af den husliga lefnaden för de Militärer, som få sköta sine boställen; jag tror detsamma kunna vinnas, om man hor i städer eller på gästgifvaregårdar.
Jag vill minnas, att jag på detta rum — jag tror vid föreg:de Riksdag — berättat, hurusom en hustru brukade sälja bränvin, under det att hennes man satt på slottet, samt att han sålde, då hon deremot satt på samma ställe, hvarigenom en beständig krog af dem underhölls. Ingendera af dem ansåg sig fara illa genom att undergå enkelt fängelse. Då erfarenheten under loppet af många år ådagalagt, att ett enkelt fängelse icke är i någon mohn afskräckande, skulle jag tro, att, om man icke bestämmer något skarpare korrektiv emot de ifrågavande brotten, så skall hela denna lagstiftning hafva tjenat lill ingenting annat, än att upmuntra lönnkrögerierna, hvars anläggande blcfve så mycket mera frestande, som numera en betydlig skatt skall utgå från de verkliga krogarne. Jag får således på det högsta afstyrka den förändring i författmn, som Gr. Mörner förordat. Man har sagt, att vid andra resan oloflig utminutering skall den brottslige blifva dömd till nära högsta kroppsplikt, samt att, då försvårande omständigheter förefinnas, kan han möjligen blifva dömd till 28 dygns vatten och bröd, men, om jag minns rätt, så är 15 eller 16 dygns vatten och bröd det minsta, hvartill han kan dömas. Men, Mine Hrr! om man eftertänker allt det Den 11 Oktober. 183 onda, som åsladkommes genom lönnkrögerierna, torde det väl icke vara för mycket, att den, som andra gången dermed beträdes, får umgälla silt brott med 16 eller 17 dagars vatten och bröd, som utgör den mindre bestraffning, hvarvid det troligtvis kommer all stanna. Jag kan icke bifalla Gr. Mörners förslag, utan tillstyrker R. o. Ad. att godkänna §:n, sådan den nu befinnes. Gr. Sparre, Erik: För min del instämmer jag med Gr. Mörner deruti, att den ifrågasatta förvandlingen till vatten och bröd ingalunda är lämplig. Betraktar man de bötesbelopp, som uti författmn äro utsatte, skall man finna, på sätt Frih. Raab också medgifvit, att det sällan kommer att dömas mindre än 14 dagars fängelse vid vatten och bröd, men deremot ganska ofta ända till 24 eller nära högsta kroppsplikt.
Jag tror derföre att Riksens Ständer nu kunna obehindradt pröfwa grun, derna för Bewillning och dem antaga. Summans bestämmande och fördelande är en helt annan sak, och därwid lärer icke nägot kunna tillgöras förr än StåtsUtskottet med dest flutcliga utlätandc om Stats - och Riksgälds - Mertens tillständ och hwad BewillningsSumma som erfordras till Riksens Ständer inkommit. Om anmärkningar blifwit emot Förslaget gjorda, antingen till wista delar deraf eller till hela dest widd, skall bet owedersägeliaen till Utskottet äterremitteras: Hwilka hinder förekomma däremot? hwilka farliga följder äro deraf att befara? Jag kan ätmin» stone icke inse nägra, men skall med nöje afhöra de gällande skäl, som skulle kunna hos mig werka en mot, satt bfwertygclfe. Dittills tror jag, att genom grun» vernäs för Bcwillnings utgörande snara pröfning och antagande, mera winnes än förloras, dä wi päminna ost huru korrt tid äterstär innan Riksdagen mäste stukas, och huru stadeliga brädstbrtande Beslut till sinc^ följder kunna blifwa. s Jag stall alltid till sista ögonblicket af min lefnad ifra för Grundlagens noggranna rfterfblgd, men nu finner jag ej minsta anledning förekomma - som kan leda till dest öfiverträdclse. Gref» 4062 Den 10 October. Grefwe stela 6 s1 st is, ^acob, uppläste ett victamen sä lydande:
Nu är det dock händelsen icke allenast att i alla landsorter alltmera allmänt klagas öfver svårigheten att få en god undervisning för flickor, då få hafva råd att hålla 78 Den 22 Augusti f. m. guvernanter, och dessa lärarinnor, lika litet som informatorer, kunna hafva den mångsidiga kunskap, den förmåga att meddela den och den håg för undervisning, som erfordras för ändamålets vinnande, utan äfven att all undervisning måste för barnen börjas tidigt och ordnas såväl för flickor som för gossar efter vissa goda, af erfarenheten stadgade reglor. Derföre bör nu en skola vara oberoende af en eller par personers lif, helsa eller uthållighet. Sådana stadgade principer, den nödvändiga kontinuiteten, det erforderliga antalet af i alla grenar dugliga lärare kunna endast de af staten och kommunen gemensamt underhållna och ömsesidigt kontrollerade publika skolorna erbjuda, der läroämnena äro på förhand bestämda och der den mognade erfarenheten ordnar stadgarne, men ej föräldrar och ännu mindre lärjungar uppställa sina olika och vacklande önskningar i vissa ämnen. Slutligen får jag fästa uppmärksamheten på ett tryckfel i Utsk:ts Betänk., der jag säges hafva begärt ett anslag af 10,000 rdr, då jag likväl begärt 100,000 rdr, för att kunna understödja bildandet af flickskolor i alla de städer, som sjelfva bidraga till deras organisation och underhåll. Utsk:t har inskränkt sig till att föreslå 5000 rdrs anslag till en med seminariet för bildande af lärarinnor förenad normalskola för flickor; dertill gifver jag gerna min röst, ehuru jag anser denna åtgärd vara ganska otillräcklig, dels derföre att denna skola endast blir af nytta för Stockholms stad, som onekligen redan förut är i afseende på den qvinnliga undervisningen bäst lottad, medan hela det öfriga landets behof blir ouppfylldt, dels äfven derföre att de små barnen i denna skola blifva mer eller mindre ett experimentalfält för de unga lärarinnornas undervisningsförmåga, hvars upparbetande synes mig vara hufvudsak, medan de små sjelfva behandlas som bisak. Det torde tillåtas mig att nu i korthet bemöta de känbart vigtigare inkast, jag hört göras emot sådana allmänna skolor för flickor. Dessa äro: l:o att qvinligheten genom skolgången skulle komma att lida.
Den tidens per~~kbiirande herrar borde \ - a1 liaf ' t iiAgot fördrag ined Evas döttrars modeftiiittwier, men. dessa göms till alla samf~~~i~lslidandens orsak. Och ' gycklariie f i 1 1. m sin rakning i a t t skanita ined dem. allt under det de för visso lwingrt dem i siq-g sin iiiln !jnka hyllning. S&amp; beskrifves en iuig skönliet friii medlet af tirluiiitlrudct i ett, litet hiifte, biirmde. titeln: t ta ii kar oiii flit * l; ors ostacligli~t~. ' I ' ti rara, sköna tyger, 1 juvelers glnus oi.11 prd, Tror sig Philis natt sitt iiial, Xiir hon efter iuolneu flyger. Chill-nr och sin tabntikre Kan en nymf uii ej iimbiirn, Sen ' hon lyckligt hiinnit liirn, Att det just nu modet Rr Fmmför allt S$ måst kornetter Hela trossen följii At. Ack, lirad mer Hii p l i l i g Ifit,. 0111 ej far och iiior till&amp;ter U l l a dockan dessa djiir, Som sh skönt ocli tappert bliinka, Och sh mycken fignad s k h k a - &amp; .t v h v5rcln jiingfiribiir. Eau d ' lhvende och skönhetsdroppar) Yoiirpoiirie i blanka glas, Med livad mera slask och fnas, Fös de 18ckra jangfrukroppar. Speglar iniste ock ~necl sk51. Jiimt i kahiuetter vara, Att de tydligt kuiina svara, Oiii allt klacter Cloris v51, Ty nti cle Blanko glasen Ses en skönhet sig.