Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
å 10 alnars sågblockar i stället för plank af desse längder, sorn Parlamentet år 1821 förändrade sin TullTaxa derhän, att på de korta dimensionerne blef en relatif höjning i tullen emot de längre, så att för exempel nu för 120 st. b alnars, 3 tums, 9 tums plank, hvars värde i Götheborg är 66 R:dr 02 sk. B:co, i Engelska harnnarne, utom andre afgifter, till nära 3* Punds belopp erlägges i tull 19 Pund 19 sk., eller tillsammans öfver 20 Pund Sterling, hvilka evalverade i Svenskt B: co efter blott 11 , R.ds cours göra öfver 204 R:dr B:co och således 4oo proc. af hvad vahran är värd i Sverige och hvad den ger sin ägare i behållning. Jag behöfver knappt säga mera. En hvar torde finna, att om sågfelockar hädanefter fingo utföras mot 5o procent Den 18 Augusti f. m. *I7 Tull och hustimmer mot 10 proc. ] skulle de i i Götheborg ofta blott för en| tid stationerade Engelske Köpmän och Agenter, med hvilka ingen Svensk handlande och ännu mindre Svensk Näringsidkare, kan täfla i capitaler , inom kort tid, medelst utgifvande förlager till allmogen i Norra Wermland och Dahlarne som gerna, utan förhöjning i timmerpriset, skulle vara färdig bortsluta 5 å 10 års försäljning, blott den erhölle förskotter, slå under sig och inom några år utföra allt nu full vuxit timmer ifrån 16 tums sågblockar till io tums hustimmer, derå endast dessa utlänningar hade att skörda en ofantlig vinst genom besparingen af hela Engelska Tullen på plankor, under det att export af plank och följakteligen förädlingsvinsten för sågningen inom Sverige skulle upphöra och komma Engelsmännen tillgodo.
Herr Directeuren Schwan: ”Om publicitets-frågan förklaras Constitutionel, så skulle Konungen antingen för eller emot densamma besluta, och då upphäfdes alla de Stadganden i Grundlagarne, som berättiga Rikets Ständer att ensamme om deras Banque förordna.” Herr Presidenten, Friherre Ehrenheim: ”När frågan är så vidsträckt, att den åsyftar omskapningen af ett Utskott, sä tyckes den vara så hufvudsakligt Constitutionel, att den ej katt af» göras utan genom samma Magter, sorn stadgat liela Regerings-Formen. Konungen har sanctionerat Utskottens sammansättning och rättigheter: Honom tillkommer äfven att sanctionera alia förändringar i dem.” Herr Directeur Schwan: °Sedan jag nu förmärkt, att alle de Herrar Fullmäktige, sorn med mig varit af »lika tankar, förenat sig med Jlerr Presidenten, Friherre Ehrenheim, att 154 Bane o-Zh skottets Betänketiden. frågan vore constiiutionel , så förundrar det mig alt nu först trafva fåll höra den invändningen oeti att ingen af Riksdagsmannen väckt en så vigtig fråga uii ('eras respective stånd.” BancoFullmägtigen Anders Danielsson begärde att få till Protocollet antecknadt, att han lika med Herr Directeuren Schwan reserverade sig mot all rubbning eller inskränkning af Rikets Ständers i Grundlagarne förvarade rätt, att i hvad som rörer Banco-Verket ensamme besluta. Den författade Skrifvelsen till Högloft. Banco-Utskottet, i förevarande ämne,.blef nu till justering uppläst. Rå framställning af Hrr Grefven och Ordföranden beslöts, att hvad nu vid justeringen blifvit till Protocollet yttradt, jemväl komme att samma skrifvelse åtfölja. Ar och dag som ofvan In fidem Protocolli. G. Helsingens. Transumt af Protocollet, hållet hos Rikets Högloft. Ständers Banco - Utskott den 28 April 1823. S. D. Finance•
Slutligen och då den i Kammar-kollegium anställde förste Vaktmästare, hv^rs lön nu utgjorde 600 R:dr, utom de göromål, som med Vaktmästare-tjenster i allmänhet voro förenade, och hvilka i ett embetsverk med den talrika under förste Vaktmästarens närmaste ledning ställda vaktbetjening som Kammar-kollegium, voro mer än vanligt betungande och maktpåliggande, om händer hade en del af Kollegii ekonomi, såsom inköp af ved för Kollegium och derunder lydande Jordeboks-kontor m. m., har Kammar-kollegium hemställt, att lönen för honom, som saknade boställsrum, men i och för ett noggrant uppfyllande af sina göromål, borde hafva sin bostad i närheten af embetsverket, der hyrorna voro höga, måtte ökas med 150 R:dr och således höjas till 750 R:dr R:mt. Då de upplysningar, rörande de hos Kammar-kollegium anställda Notariers aflöning, som genom ofvanberörda utredning vunnits, utmärka, att dessa tjenstemän icke genom senaste lönereglering kommit i åtnjutande af sådan förbättring i aflöningen, som, med afseende på mängden och beskaffenheten af de göromål, som åligga dem i förhållande till deras vederlikar i andra embetsverk, bör antagas hafva varit för bemälde tjenstemän åsyftad samt då i betraktande såväl häraf som af hvad Kollegium i öfrigt anfört, — dervid jag anser mig böra särskildt fästa uppmärksamhet på, att, sedan Kollegium upplyst, det dess förste Vaktmästare icke åtnjuter förmånen af boställsrum, den förutsättning numera bortfallit, på grund hvaraf denne vaktmästare icke blef delaktig af den vid senaste Riksdag för öfriga vaktmästare i Kollegium äskade löneförbättring, — de af Kollegium nu föreslagna förhöjningar i Notariernas, Kammarförvandternas och förste Vaktmästarens löner synas vara ej mindre af billighet än äfven, lika med den begärda förökningen af anslaget till gratifikationer åt extra ordinarie tjenstemän och vaktbetjente inom Kollegium, af verkligt behof påkallade, får jag underdånigst tillstyrka, att Eders Kongl.
Ett sådant förfarande utpekar för tydligt ett uppsåtligt hinder emot jordbrukarens fördelar, och en allmän missbelåtenhet deröfver kan ej uteblifva , hvadan jag anser det högst vådligt att utfärda en författning, synbart ställd på den ena samhällsclassens utestängande från en rättighet , som förut nästan uteslutande tillhört densamma. Sveriges jordbrukande dass äger likväl förkärlek till denna handtering, och ehuru denna förkärlek må härleda sig af fördom eller gammal vana, äro dock dessa vanor farliga att tvert utrota, om sådant än vore möjligt ; men sådana försök aflöpa ej utan betänkliga följder, synnerligen hos en nation, som drifves af oemotståndlig vilja, hvilken, om den absolut motverkas, icke underlåter att göra sig gällande. Inträffa sådana händelser, har man botat ett ondt med hälften värre. Den ena samhällsclassen må derföre ej försöka att göra en öfvertygelse, hvarom den andra ej är fullt upplyst, gällande genom våldsamma åtgärder, som möjligen ined våld kunde mötas, De mera upplyste skola förgäfves söka att Oen 18 Jull. 117 upphäfva sig till förmyndare öfver Rikets allmoge, och den tid är förbi, då herre-classen kunde hålla en okunnig och vidskeplig allmoge i slafvisk lydnad och band, då bondens fria vilja ej en gång fick framskymta. Att bonden älskar sin brännvinspanna kan åtminstone den, som någorlunda inträngt i bans hushållssätt och sett hans tryckande behof, ej finna obegripligt; ty den som ej genom någon binäring kan inbringa en eller annan styfver, måste nödvändigt med en viss förkärlek anse den handtering , som understundom gör det möjligt för honom att uppfylla behof, hvartill ingen annan utväg finnes; och jag anser derföre rättast vara att uppskjuta den ifrågasatta förändringen till dess de, hvilka nu synas hafva trädt bondens rätt nog nära, kunna anvisa honom någon ersättning för hvad han genom förändringen förlorar. Denna ersättning skulle kunna ligga i uppmuntran af boskapsskötseln, men 3 å 4 års tid åtgå likväl innan någon nytta deraf kan dragas, hvartill kommer att alla orter, i brist af betesmark och fodertillgång, ej äro dertill tjenliga.
I sin ofvanberörde embels-berättelse har Rikets Ständers Justitie-ombudsman redan fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på tvetydigheten och olämpligheten af den i 10 § af förevarande Instruktion åt Konungens Befallningshafvande upplåtna rättigheten att uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén ; och Utskottet anser sig endast böra hänvisa till Herr Justitie-ombudsmannens välgrundade anmärkningar. (Se berörde Berättelse sidonie 2—4). Utskottet tillägger dock ett af Herr Justitie-ombudsmannen icke omnämndt förhållande, det nämligen, att ifrågavarande föreskrift är införd i den paragraf, som handlar om upprätthållande af allmän ordning och säkerhet, men icke i den, som handlar om allmänna hushållnings-ärenden. Konungens Befallningshafvandes rätt att stadga vilen har derigenom erhållit en förut obekant, utsträckning. Lag vet ej af någon Konungens Befallningshafvandes rätt alt genom utfärdande af allmänna vitesförbud stifta nya lagar; den tillerkänner Konungens Befallningshafvande endast den inskränkta rätten att förelägga vite för enskild person, som tredskas att fullgöra .hvad honom i ett eiler annat afseende kan åligga. Detta är naturligtvis icke någon lagstiltnings-makt, utan endast ett åt Konungens Befallningshafvande anförtrodt medel för fullgörande af dess uppdrag såsom samhällets verkställande organ. 1734 års Landshöfdinge-instruktion nämner ej ens ordet vite, och endast i några få fall yttrar den sig på sådant sätt att Landshöfdingen derigenom kunde anse sig berättigad alt genom straff-hotelser uttvinga lydnad för de i de särskildt uppgifna lallen meddelade föreskrifterna. Det blef dock brukligt att Konungens Befallningshafvande utsatte vitén; men det hände ock stundom att Domstolarne ansågo sig icke böra tillämpa dylika lagar, utfärdade af dertill oberättigade myndigheter.
Bruk lö fint eli ge byggnader, verkstäder och andra för Bruksdriften nödige inrättningar, jemförd! med d‘ t vid köpe af handlingar om Smidig-rättigheter i örhn allmänt gängse pris, och att i intet Jall md högre än en tredjedel eller mindre än en nio ndedel af Stängjernets vid Pröfnings • Lommiléerne jémnkaäe och äs,tte pris anses såsom egarens vinst af hvarje Skepp, privtlegieradt Smide; samt 3:0 att vid de Bruk. tler hela eller en del af Smidet till Manufaktur föradlas, varieras Svartsmide efter d> n grund V Art. 2 24 M-un■ af mi gatlande BevillningsFörordning stadgar, med den jtmnkning , sorni afseende pä Stängjrns-smidet ar föreslagit, sä att egarens behållna vinst anses liög t till hälften och minst en sjettedel af samma Bruks Stångjerns-pris. Vid de Bruk ater, der Manufactur förädlingen sker af köpt amnes-jern, anses egarens behallna vinst for högst m fjerdedel och minst en tolftedel. Slockholm den 17 Junii. 1823. Tra1 sumt af Protöcollet hållet i Riksens Häglof. Ständers Bevillningsutskott den 10 Juni i 1823. Herr Fellenius erhöll ordet och uppläste ett skriftligen forfattadt så lydande J ig hir ifrån första stunden inom det Höglofl Utskottet yrkat grunder till förminskande af den allmänna Bevillningen, så vidt Sta* 33» Bevillnlngs TJtslatttii BttHnlandtfk. tens behof det medgåfve, åtminstone för de arbetande, torfrige och förut nog betungade med* borg ire • glasserne. Vördsamt erk,inner jag ock det ‘Högloft. Utskottets bemödanden, att med mig dela dessa åsigter. Men i iriter afseende synes dock den förre så kallade fyllnads - afaiften, nu under namn af förhöjning, bibehållen, vara lämplig, då bördor skola förminskas.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade vidblifva sitt i ämnet fattade beslut, samt godkänna 151 voter.propos., ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade, det han trott sig finna, att ja varit öfvervägande. 112:te punkten, ang:de* tullfri utförsel af ”Zink, Tutanego och Spiauter, oarbetad och i plåtar.” O Frih. Åkerhjelm: Jag tager mig friheten hemställa, huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja instämma med de öfriga Stånden och derigenom borttaga utförselstullen å denna artikel. R. o. Ad. instämde i de öfriga RiksStms i ämnet fattade beslut och ansåg i följd deraf 152 voter.propos. förfalla. 113:de punkten, ang:de bibehållande af gällande stadganden rörande ”Credit-upplaget.” Bifölls. 114:de punkten, ang.-de 6 § af tulltaxe-underrättelserne. Hr von Hartmansdorff: I detta fall är icke fråga om förändring i sak, utan blott att skrifva bättre Svenska, eller egentligen att skrifva Svenska i stället för något som icke rätteligen är sådant. Här har Utsk. varit så samvetsgrant, att det hellre låtit en omening qvarstå, än det tillåtit sig göra en rättelse lill mening. Jag hemställer om det ej är skäl att i detta fall afvika från Utsk:s mening. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade låta bero vid Utsk:s yttrande rör:de ifrågavar. §. 9 H. 6 42 _Den 2 April e. m. Ropades ja och nej, hvarpå H. Ex. förklarade, det han trott sig finna, att ja varit öfvervägande. 115:de punkten, ang-.de 7 §, och 116:de punkten, ang-.de g § af tulltaxe-underrättelserne. Lades till handlingarne. 117:de punkten, ang:de i5 § af tulltaxe-underrättelserne. Frih.
Skri/velse N:o 64. ren och Hjelmaren, å ena, saint Wenern, .å andra sidan, ulan äfven emellan Örebro jemte de norr och öster om denna stad belägna orter och Göteborg skulle blifva icke obetydligt underlättad, samt alt stambanan, som eljest endast på en sida berörde den mest befolkade och bördiga delen af Nerike, till fördel för trafiken kunde ledas midt igenom denna fruktbara ort, utan alt väglängden emellan stambanans ändpunkter samt emellan Södermanland och Östergötland, å ena sidan, och rikets vestra orter, å den andra, bielke i någon betydligare mån förökad. Men då Rikets Sländer icke egt nå gon närmare ledning för sitt omdöme om de kostnader och fördelar, som en sådan jernbanas utstakning skulle medföra, hafva Rikets Ständer ansett sig böra öfverlemna denna fråga till E. K. Maj:ts nådiga pröfning och afgörande. I fråga åter om beloppet af del anslag, som skall vid innevarande riksdag för arbetena å vestra stambanan emellan Stockholm och Göteborg anvisas, hafva Rikets Ständer, som ansett fulländandet af de 2:ne stambanor, hvilkas anläggande på Statens omedelbara bekostnad Rikets Ständer godkänt, vara ett mål, hvilket Staten bör, om än med betydliga uppoffringar, sä snart som möjligt söka uppnå, med instämmande i de af E. K. Majit yttrade åsigler om vestra stambanans framstående vigt, funnit godt att för fullbordande af ifrågavarande bana från Stockholm öfver Södertelje och Katrineholm till Töreboda vid Göta kanal bevilja och anvisa erforderliga medel till ett belopp af 15,796,889 R:dr R:mt; hvarvid Rikets Ständer, i afseende på banans sträckning genom Nerike, underdånigst anhålla, att, derest, efter närmare undersökning, visar sig, att sådant, till fördel för rörelsen och utan väsendtlig tillökning i den beräknade an läggningskostnaden, kan ske, jernvägslinien måtte utstakas i något nordligare riktning genom slättlandet af Nerike.
Visserligen borde barken och annat affall efter timmerdrifningen uppbrännas, men af hänsyn till den stora eldfaran dervid låter det sig icke göra. Med afseende på bevarandet af skogskapitalet är det derföre ej af liten vigt, att barken icke får qvarligga i skogen, och är efter min åsigt detta med hänsyn för landet vida mer att beakta än om något bark blefve liggande efter vattendraget. Jag har nu här sökt visa hvad som är till skada för det allmänna, genom att påbjuda barkning, och skall slutligen påpeka olägenheterna och fördelame för sågverksegarne af barkning. Först går det barkade timret lättare genom grunda vattendrag, ja, det är i flottrännor och grundare vatten förenadt med stor svårighet att flotta obarkadt timmer, och derigenom fördyras flottningen väsentligen; vidare går det barkade timret lättare fram i sågramen och kostar ej i sågning så mycket som obarkadt, hvil-ket, då mycket sand och grus lägger sig i barken, förstör mera sågblad. Det är derföre för en sågverksegare ej bara fördelar af att låta timret nedgå obarkadt, men i de flesta fall, och säkerligen ju större värde timret får, tror jag, att man skall besluta sig för att ej låta timret framgå barkadt. Trädet skyddas, vare sig det står på rot eller är i flottled, af barken; tanken på egen fördel manar sågverksegarne till barkning, der det är nödigt, det vill säga sågverksegarne skola besluta sig för barkning, om de skola flotta timmer fram i grunda vattendrag, för att såmedelst skydda sig emot en dyr flottning, men derigenom skyddas äfven de grunda vattendragen för den befarade uppdämningen.Hvad angår jemverksegares ställning till den tvungna bark-ningen, så och då det klena för kolning bestämda timret har föga värde, anser jag, att tvungen barkning för flottadt koltimmer i de flesta fall är liktydigt med att förbjuda flottning af dylikt timmer — och naturligtvis kan man ej mera stadga barkning för timmer, bestämdt för sågram, än för det som skall läggas i kolmila.
Domstolens flesta ledamöter yttrade mening, funnit, att hvarken den omständighet, alt, vid den för Bankens räkning, verkställda värderingen, omförmälda fastigheter blifvit i ett sammanhang med Bankens pant värderade, och att desamma uti den om Banko-auktionen utfärdade kungörelse jemväl voro upptagna, utan något urskiljande i afseende ä den serskilda anledningen till deras försäljande, kunnat köparen om rälta förhållandet härmed missleda, eller auktions-åtgärden bordt gifva köparen lika litet som vederbörande llärads-rätt, anledning att antaga, det vidare upplysning om säljarens åtkomst till dessa fastigheter icke erfordrades, innan å dem fasta söktes och meddelades, hvadan underlåtenheten af en sådan upplysnings påkallande samt Härads-rättens förfarande att lästebrefvet ändock utfärda, men icke kommissariernas ofvanomförmälda tillgörande måste anses hafva vållat, att de sednare köparne och deribland slutligen Kaptenen Skotte förlitat sig på behörigheten af de med fastigheterna förefallna serskiljda försäljningarna; i följd hvaraf och då, i förevarande fall, kommissarierne icke varit att betrakta annorlunda, än såsom ombud för säljaren, samt deraf, att de 4 första momenterne i åberopade 4 § af Kongl, resolutionen den 30 April 1689 endast handla om hortauktionerande af Bankens panter, följde, att den i 5:te eller sisla momentet af samma § stadgade hemulsskyldighet icke afsåge annan försäljning, än af sådana panter, hvarföre ock nämnda stadgande, fastän Kommissarierne i saluhrefvet, der de iklädt sig hemul, så vidt den sålda egendomen varit till Banken förpantad, ej uttryckligen förbehållit sig befrielse från sådan förbindelse i fråga om Eketorp, Samuelsås och Sadelmakarekrogen, icke kunde i delta mål tillämpas, pröfvade Kongl. Maj:t rättvist fastställa Hof-rältens dom. Enligt hvad ett af motionären åberopadt utdrag af Högsta
St:s Just.ombudsman pligtig, äfvensom Konungens ”Just.canceller berättigad, att vid den Rikets domstol, sorn "här nedanföre bestämmes, den felaktige under tilltal ställa, "samt till ansvar efter Rikets lag befordra.” Endast på detta sätt, d. v. s. efter vanlig lag, kunna sådana åtal, som Just.- ombudsmannen eller Just.cancelleren anställer, utan påminnelser af Const.Utsk. lagligen äga rum mot Högsta Domstolens ledamöter, och då blir det sedermera fråga om dom; men har är icke fråga om dom, utan ioj §:n handlar om opinionsyttring, icke för sådana fall, som behöfva eflerletas i Just.ombudsmannens embetsberättelse, och med hvars granskning af LagUtsk. detta icke bar något sammanhang, utan huruvida ledamöterne af Högsta Domstolen gjort sig förtjente att på sina platser bibehållas. JVär man lägger dertill, att icke någon annan ansvarighetslag finnes, än den jag uppläst, och som refererar sig till allmänna lagen, men deremot den som angår Statsrådets ledamöter och föredraganden i commandomål icke är lill delta fall tillämplig, lärer man finna, att man icke behöfver afvakta någon yttrad mening från Const.Utsk. för att välja nämnd, och att denna nämnd må sammanträda. Frih. Cederström: Hade den värde ledamoten, som sist yttrade sig, läst några räder i början af 106 Jin; så hade lian funnit, alt Just.raden äro inbegripne under samma 5. Den lyder så: ”Finnér Utsk. af dessa prot., att någon ”Statsminister, Statsråd, Hofcancelleren , Slatssecreterare ”eller annan ledamot af Statsrådet, eller den embetsman, "som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen "handlat emot denna Reg.Fonns tydliga föreskrift, eller "tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets "gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot "sådana öfverträdelse!-, eller dem vållat och befrämjat genom ”uppsålligt fördöljande af någon upplysning; då äge Const.- "Utsk. alt ställa en sådan under tilltal’’ &c.
De inom den sålunda bestämda tiden ingifna anbuden å lånets öfvertagande öppnades vid Fullmägtiges sammanträde den 5 November 1863. Af dessa anbud voro endast tvänne, som afsågo att fast öfvertaga större eller mindre delar af lånet. Sålunda hade Stockholms Enskilda Bank erbjudit minst fem högst sex millioner Riksdaler mot enahanda vilkor, som bestämdes i 1861 års lånekontrakt (nio procents kapitalrabatt och 4 V2 procents ränta) endast med den skilnad, att Banken ville förbinda sig att hafva levererat hela det erbjudna beloppet inom sex månader från den dag, då obligationerna för detta nya lån funnes i Riksgäldskontoret att tillgå; varande derjemte förklaradt, att anbudet vore för Banken bindande under åtta dagar från den 5 November och ville Banken, om anbudet komme att leda till kontrakt, bemöda sig om ytterligare medels anskaffande. Det andra bestämda anbudet gjordes af Generalkonsul Heinemann, hvilken, under anmälan det han vore befullmägtigad att afsluta det statslån, om hvars upptagande kungörelse blifvit utfärdad, hade formulerat hufvudpunkterna i sitt förslag sålunda: “Engelsk valuta, upptagningen endast genom J. H. Schröder & C:o i London, räntefoten 4 V2 procent, räntebetalningsterminerna den 1 December och 1 Juni, amorteringstiden 40 eller 50 år enligt Fullmägtiges skeende bestämmelse, kurs 92 för en fjerdedel utaf lånesumman, som bestämdt öfvertages och inbetalas, med kuponer till låneöfvertagarnes fördel i 12 lika stora månadtliga andelar, att börja den 1 Januari 1864. Återstoden beroende på option efter 93 procent för hvad som varder antaget intill den 1 Juni 1864 och efter 94 procent för hvad som antages intill den 1 December 1864. Inbetalning likasom den bestämda låneandelen med “jouissan§e“ under inbetalningsterminerna. Om förskott Stats-Utskottets Utlåtande J\s 29. 5 å alla inbetalningarne önskas, är detta beroende på låneöfvertagarne, hvarvid obligationsräntorna blifva dem åter godtgjorda.
Jag begagnar delia tillfälle för all i R. o. Athos minne återkalla den omständigheten, alt äfven vid förra riksdagen, då frågan om jernvägssträckningen emellan örebro och Hull förevar, icke någon föregtde undersökning egt rum eller kostnadsförslag blifvit uprättadt, och deröfver hafva vi Hr Gripenstedt uttryckliga förklaring, när han tili ett af de yttranden, han i denna fråga då afgaf, säger, att Regeringen endast till R. St. öfverlemnat åtskilliga handlingar, ritningar och förslag i ämnet men icke funnit nödigt att deröfver infordra vederbörtdes yttrande, enär någon formlig propos. icke blifvit af Konungen i frågan afbiten. Äfvenledes anhåller jag att i Hermes minne få återföra Gr. Roséns vid samma tillfälle afgifna öpna förklaring, då fråga u pst od om orsaken hvarföre icke Styrelsen öfver vägocli vatlubyggnader i riket blifvit i ämnet hörd, att detta hade varit mindre rättvist, då Chefen för denna Styrelse uti ett i Vetenskaps-Akademiens handlingar intaget anförande förklarat, alt lian ansåg hela planen vara omöjlig att verkställa. Ett sådant yttrande kan dock väl icke anses utgöra ett hinder för ett embetsvetks officiella hörande uti en fråga så vigtig som denna. Utaf Frih. Palmstjernas reservation har jag äfven blifvit uplyst derom, alt man i StatsUtsk. sett myckel vackra ritningar öfver nu ifrågasatta arbete, men hvem som uprättat kostnadsförslaget får man ingenstädes vela. Besynnerligt är äfven, att just samme motionär, hvilken utan laglig rättighet föreslagit jernbanors utsträckning lill Köping och derför fått StatsUtsk:s pluralitet, vid öfverläggningen om en af nämnde Utsk. föreslagen förhöjning i Arffurstarnes och den Kongl. Prinsessans apanage, såsom skäl för afslag å detta tillstyrkande anfört, att någon propos. derom icke blifvit af K. M. adalen.