Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Räntekammaren eller StatsContoret, och, på grund af slikt förhållande, någon laglig anledning sig förete, att af en eller annan bland dem yrka ersättning för den förlust, BancoVerket, i följd af målets utgång, fått i första rummet vidkännas; så ock att underrätta Herrar Fullmägtige, om den åtgärd, som i detta afseende vidtogs, så att Herrar Fullmägtige blefvo i tillfälle att, i förhållande dertill, gifva nödiga föreskrifter åt Ban - ( 62 ) tens FiscalsEmbete, för hvad som rörde frågan om talans anställande mot den eller dem af Bankens Embetsoch Tjenstemän, som, i anseende till häfd befattning med den skedda inlösningen derstädes, möjligtvis skulle kunna till ansvar eller ersättning förbindas. Då jag tillförene i Kongl. HofRätten, såsom Domare, deltagit i de åtgärder och beslut, hvaraf denna sedermera, angående samma sak, väckta fråga var en följd, och jag således, enligt Allmänna Lagens stadgande, ansåg mig jäfvig att, i afseende å nämnde fråga, utöfva det af Rikets Högloft. Ständer mig anförtrodda Justitiae-OmbudsmansEmbete, medelst vidtagande af den utredning och pröfning, Herrar BancoFullmägtige begärt, jemte deraf vidare följande åtgärder, har jag, med begagnande af den rätt, 25 § uti den för Justitiae-Ombudsmannen fastställda Instruction, honom tillägger, i händelse han skulle finna sig af laga förfall hindrad, att sitt Embete utöfva, till Herr Häradshöfdingen och Riddaren af Kongl. Nordstjerneorden J. J. Bergström, såsom af Rikets Ständer förordnad, att mig efterträda, i fall jag innan nästa Riksdag afginge, öfverlemnat, att uti förevarande sak Justitiae-OmbudsmansEmbetet förrätta; hvarom skrifvelse till honom, under den 3o i sistnämnda månad, blifvit aflåten; i anledning hvaraf och efter det bemälde Herr Häradshöfding hos BancoFullmägtige hemställt, huruvida icke, då Kongl. StatsContorets och Räntekammarens samt
Direktionen, som icke funnit sig kunna föreslå någon inskränkning uti ofvanberörda undervisningsplan, hittills nödgats vidtaga den åtgärd, att låta hufvudlärarne eller lektorerne, hvar för sig, öfvertaga flera läroämnen, samt till följd af otillräckliga anslag varit nödsakad att i underdånighet föreslå, dels lärarearfvoden till särdeles låga belopp med hänsigt till göromålens mängd och vigt, samt dels äfven högst otillräckliga anslag för samlingarnes upprätthållande. Sålunda hade lektorn i mathematik och teoretisk mekanik äfven fått sig uppdraget upprätthållandet af undervisningen i beskrifvande geometri med tillämpningar; lektorn i allmän fysik och mekanisk teknologi äfven undervisningen i såväl allmän byggnadskonst som vägoch vattenbyggnadskonst samt i maskinlära, och lektorn i kemi och kemisk teknologi äfven undervisningen i mineralogi och geognosi samt ledningen af alla laborationsöfniugar. Ett sådant sammanförande af flera läroämnen på hvarje hufvudlärare, med inskränkning af lektionstimmarnes antal för hvarje ämne särskildt, kunde dock endast ske på bekostnad af undervisningens grundlighet, och att, oaktadt här framställda ofördelaktiga förhållande, undervisningen vid skolan varit af det gagnande inflytande, som en mångårig erfarenhet ådagalagt, härflöte, enligt Direktionens tanke, derutaf, att läroverket, oaktadt de ansträngande göromålen och de jemförelsevis låga arfvodena, hittills kunnat förfoga öfver nitiska och skickliga lärare. Då den rationela undervisningen vid ett läroverk af ifrågavarande art endast derigenom kunde blifva fullt tillfredsställande, att läroämnena med tillräckligt antal lektioner uppehölles af personer, som egde motsvarande speciela fackstudier, så skulle ett fortsatt bibehållande vid skolan af berörda förhållande förhindra läroverkets tidsenliga förkofran; hvadan Direktionen ansåge högst nödvändigt, att en lämplig fördelning egde rum af läroämnena på annat sätt än det nuvarande, men hvilket icke kunde ske utan motsvarande tillökning af lärarebiträden.
Sedan Blanche helsat Hindiah, presenterade han sin hustru, den trogna följeslagarinnan i nöd och faror. Blygt drogs det blondlockiga hufwudet, med rodnande kinder, tillbaka. Men sedan i skymningen några lätta rörelser och fraset af siden hörts en minut, hoppade en nymflikt wext, elegant dam, i en slags fantastisk jagtklädning, fram och helsade med finhet och behag. Hindiah, som länge saknat fruntimmerssällskap, skyndade wid första anblicken att räcka henne sin hand och sluta sig till henne, och då hon, genom Carlén, redan hört Hindiah omtalas, mötte hon henne med den öppnaste och gladaste wänskap. Snart satte sig den sköna jägarinnan i en annan werksamhet. Ur lönnlådor i wäggarna framtogos ljus och stakar, en snöhwit duk betäckte bordet, en lätt aftonmåltid framkom, enkel men utsökt, och kryddad till och med af några flaskor och glas, hwilkas innehåll röjde, att sjelfwa skogsströfwarnes lif stundom förljufwades af drufwans safter, och att under ytan af torparens armod finare njutningar stundom framsöktes, liksom under farorna af strid och plundring den wilde ströfwaren följdes och belönades af kärleken, kanske så mycket dyrbarare, som dess fröjder måste stjälas undan från farans och dödens tumlingsplats. Wi trenne, skalden, jägaren och köpmannen, höllo nu en rådplägning, hwarunder wi satte wåra planer i förbindelse med hwarandra. Jag uppgaf, hwar jag wille anskaffa wapenförråder, och Blanche lofwade att fördela dem i alla de skogiga provinserna. Carlén åtog sig att under wintern anordna en ordentlig sammanswärjning af frihetsälskande och oförskräckta wänner, hwilkas mod och tänkesätt han kände. Jag beslöt att i Stockholm noga utforska Ryssarnas ställning, stridskrafter och planer, samt tillintetgöra, motwerka och förwilla så mycket som möjligt för dem. Derjemte wille jag söka att i alla provinser bilda hemliga föreningar, som på en gång skulle bryta löst emot de Ryska auktoriteterna.
Uti Motiverne till Rättegångsbalken antydes, att upplysningar kunna inhämtas, så väl af BergsEmbetsmannen, som afDoctorn och Landtmätaren; detta inträffar ofta, men i många fall är det icke lämpligt; Doctorn säger på sin ed, att åkomman vållat döden, eller hvad påföljd den medfört; lagen bestämmer straffet, och Domaren behöfver icke vara läkare, för att tillämpa den af honom kända Lagen; Landtmätaren upplyser om jordrymden, och utvisar råmärkena på Chartan; Domaren behöfvericke vara Landtmätare, för att kunna fatta det, som är lika tydligt som en tryckt bok, och dessutom närmare kan upplysas genom syn på stället; men då fråga är om bedömandet af rättsförhållanden, grundade på läget och egenskapen af en, icke blottad, utan endast genom vetenskapliga grunder känd, malmtillgång, eller följderne af behandlingen i en smältugn, då blir det vetenskapsmannen, som, genom sitt yttrande, på förhand afgör saken; ty om ock Domaren beslutar att hålla syn i Grufvan eller Hyttan, så torde han i allmänhet, sig sjelf lemnad, misstaga sig om malm och gråberg eller proportionerna af uppsättningarne; han måste således blindt förtro sig till hvad han hör af andra, och fälla dom, grundad icke på egen, utan på andras öfvertygelse. 268 Den 5 Mars e. m. Om ock någon, med djupsinniga principer och mindre kännedom oin de i Bergsmaunarörelsen förefallande händelser, skulle vilja stå fast vid den satsen, att upplysningarne äro enahanda och kunna på lika sätt användas, samt således påstå, att det icke är nödigt för Domaren att känna Bergshancltcringenj så måste han dock medgifva alla de olägenheter, som skulle följa, om Domaren skall af Bergsstyrelsen begära upplysning om de författningar, som äro gällande, eller vid hvarje särskildt fall tillämpelige, och i följd deraf äfven medgifva, att det icke är onödigt för Domarenatt documentera sine Theoretiske och Practiske insigter i Bergsförfattningarne.
Fästmön räckte fram handen, som fästmannen ifrigare än han velat, fattade och kysste med all försoningens hjertlighet. – Käre Carl, då jag har så litet välde, måtte du aldrig hålla rätt af mig? – För mycket, Joachima ... kanske för mycket. – Men då skulle du ju nödvändigt vilja hvad jag ville. – Till min egen lycka har jag förnuftet jemte kärleken. Om du finge oafkortadt det välde öfver mig, som du önskar, så skulle din egen kärlek snart dö. Tror du väl att du kunde älska en man, den du ej hyste aktning för? – Ne-nej, det är möjligt. Men då vi väl äro gifta, blir jag säkerligen mildare och jemnare. Jag är icke elak, men jag har alltid varit van att råda utan motsägelse. – Ack, om du alltid vore sådan som nu! Qvinnan bör ej regera med maktspråk. – Och ännu mindre bör hon låta regera sig af sådana, inföll Joachima med ett pikant leende. Familjtaflor i åtskilliga manér. Scenen är ett stort, väl ordnadt rum. Brasan flammar lifligt i kakelugnen. En årsgammal gosse kryper omkring på en utbredd matta, och den unga modern med något förmildrade drag sitter på den låga soffan, der den inbrytande skymningen insveper henne i allt tätare skuggor. Hennes ögon irrade kring rummet med denna hejdlösa spaning, som tillhörde dem. Än träffade de någon af de smala framåt stupande speglarne mellan fönsterposterna, än de smala spegelborden, der de ostindiska jettonlådorna och ljusstakarne stodo i ordning. Än flögo dessa ögon till barnet med ett omisskänneligt ömt uttryck, än stannade de vid något af porträtterna på väggen och betraktade med ett visst hot bilden af en äldre fru, som satt på högra sidan om en ung man. Men då blicken träffade honom, utslätades pannans rynkor, och fru Joachima såg derefter icke onådigt på sin egen bild, som hade plats till venster om Carls porträtt. Hon visste sig vara vackrare nu än för två år sedan, då hon straxt efter giftermålet aftecknades. Men hastigt höljdes åter hennes ansigte af ett moln.
Hon öppnade nu en liderdörr, ”se”, utropade hon glad, ”Stoltafin lefver än. Hon var i går litet modstulen och mådde ej väl, så att jag lät skilja henne ifrån de andra, och skickade Matts med Storsvarten till gamla Österbottens Annika, för att be henne komma och stöpa bly öfver henne. Det var så godt det, så ha vi storsvarten i behåll. Jag vånner de nu vore här ren, så man hade någon till hjelp, att få börja rödja undan här. Hvar hålla de nu tro alla hus? Hu! Herre välsigne och bevare oss, hvad är detta? En död karl! Rysligt, förfärligt! Det är ju Erki. Kanske finns det dock lif i honom, jag tycker hjertat klappar en smula. Han måste bäras in, kölden gör af med honom annars, om han änn något lif har qvar. Tag i med du, Siri, det duger ej att vara fin när det gäller en menniskas lif kanske, och drängar och pigor ha vi ej nu att befalla. Men äro de då alla ihjälslagna, efter ingen syns till ännu. Tyst, vänta ett ögonblick, mig faller något in. Spring du och ring på klockan. Komma de ej när de höra vällingsklockan, då äro de i sanning döda”. Sigrid åtlydde befallningen, och när hon återkom efter väl förrättat värf, hade fru Metta nogare undersökt den slagne karlen och blifvit stärkt i den tron att han lefde, men tillika besinnat sig att det ej vore värdt att försöka bära bort honom, då hon hade så svag hjelp att anlita, som Sigrid. Hon betäckte honom derföre med hvad som fanns af sådana kläder och täcken, som klubbmännen ej aktat värda att medtagas. Nu var Fru Metta åter redan alldeles densamma som vanligt, så att när tjenarene småningom började åter infinna sig vid den kända signalen, tittande försigtigt för sig om allt var säkert; då var hon genast i full verksamhet och satte alla till arbete att undanrödja förödelsens värsta spår. Nu visste äfven en af tjensteflickorna berätta, att en ko blifvit räddad. Hon hade sett den i vildt språng sätta af åt skogen, och ingen hade förföljt den, åtminstone då hon såg den.
Allt passade så förträffligt ihop; det var idel gamla minnen och gamla historier. Hvad man kände sig hemma i detta rum! Dottersonen stälde morfadrens stol till rätta och bjöd gästen taga plats deri. Det glada uttrycket förskönade honom; han såg hurtigare ut än vanligt. »Vill nu morfar ta fram portföljerna?» sade han. Den gamle öppnade pulpeten och började plocka ut sina skatter. Selma hoppade fram och satte sig i länstolen. Hvad man kunde vara fri hos dessa menniskor! Hon lade sig tillbaka öfver ryggstödet för att se på rummet bakom sig. Lampskenet föll från sidan öfver hennes uppåtvända ansigte och belyste klart den käcka, outvecklade figuren. Vacker var hon icke, snarare motsatsen, men det var en friskhet, som påminte om en molnfri vinterdag med snö och bjellerklang. Detta rum behagade henne. Det fans ingen halfhet, det var helt hvad det var. Med obeskrifligt nöje lät hon sina blickar glida kring väggar och hyllor. Der var så instoppadt; ingen plats var lemnad tom. Och så var allting så mörkt, det riktigt sög lampskenet till sig. Och tänk hvad det måtte vara roligt att få rifva omkring i alla dessa skåp och lådor! Hon skrattade till. »Här är bra trefligt!» Hennes glädje gaf återsken i den unge mannens ansigte. Han stod och såg på henne. »Se här», sade gubben och lade en lunta studier på bordet. Så drog han fram en stol bredvid hennes, för att kunna förklara allt; och dottersonen stod bakom för att se öfver hennes axel. Hon var så intresserad, – granskade och frågade. Dervid såg hon så tillitsfullt in i gubbens ansigte, att hans tystlåtenhet smälte: han blef öppenhjertig och språksam. Medan de gingo igenom portföljernas innehåll berättade han om denne son, som varit hans lefnads stolthet. »Se, jag var slätmålare, fröken», sade han, »men jag skall säga att jag förstod min sak. Hos mig fick han de första grunderna, och – ser fröken – det hade han godt af allt framgent.» Det var gubbens outtömliga glädjekälla, detta, att han gifvit honom »de första grunderna».
Det var på Anders Olssons skog som Lars kommit att hitta det där, som han höll på med — och därför och då Anders vek af mot vedbacken hanses Lars, så fick det ohuggna en hastig skjuts. Det var två kostliga gubbar, som nu hälsade på hvarandra. Lars tänkte: »hvad har han nu för rackartyg i kikarn?» Anders tänkte: »vedtjuf ... vedtjuf!» Högt sade Anders: »Dä ä jäsiken så kallt dä ä i dag.» »Jojo ... du säjer det! Ja inte är det någon fattigmansvinter», sade Lars. »Nää ... för den, som skall köpa vedpinnarne åf andra, fastän han har det smått redan med matbitarne, är då int’ just nå roligt ... men nog reder du dej, Lasse ... som vanligt ... utan att betala alltför öfverdrefvet för ... veden, som du ... får tag i!» Alltid kommo orden med mellanrum, då Anders ville vara jäklig. »Är det åf mej, som du ... köpt den här veden ... hva? — Han grinflinade. »Har du kommit hit för att skinnkanera mej, så har du ett svårt dagsverke för dej ... vet du hva dä var, din bondkanin? Min ved angår dej inte!» Lars var röd i synen och kramade yxskaftet, så att det knarkade under kalfskinnshandsken. » Jaså», sade Anders. »Den här veden skall inte angå mig således ... jo jo.» Nu skrek Lars: »Anfäkta och regera dig innerligen, din karribel! Är det meningen att vara svinaktig, så skall du få smaka af ett vedträ ... mitt vedträ ... för det är mitt ... midt för näsan på dej.» »Så ... så ... så ... så ...» »Ja ... så ... så ... ja!» Begge voro de rödglödgade i synen och ångan stod dem ur trutarne som från ett par ångmaskiner. Ingen af dem kände, att det var kallt. Det fräste om dem. Anders tog nytt tag:
Isregleringsperiod med 10,000 Rdr årligen utgå. 28:o Uppå Kongl. Majits nådiga framställning beviljade Rikets Ständer vid 1840 års riksdag ett anslag af 10,000 Rdr banco, att årligen utgå såsom understöd för resor i vetenskapligt ändamål samt till läroböckers och larda verks utgifvande, och detta belopp, med tillägg af 400 Rdr samma mynt, som förut varit under Sundhets-Kollegii stat upptagna till reseunderstöd för unga läkare, blef å riksstaten såsom reservationsanslag uppfördt. En annan tillgång till understöd vid vetenskapliga arbetens utgifning fanns redan löre nämnda anslags beviljande anvisadt i den årliga räntan å en fond, som ursprungligen uppkommit, dels genom kollekter för flera särskilda ändamål, såsom utlösen af kristna fångar, hvilka råkat i Turkiskt slafveri, understöd till Tyska flyktingar, som begifvit sig till Sverige, uppbyggande af en Luthersk kyrka i Moskwa m. m., dels genom öfverskott å insamlade prenumerationsmede! för en prof-psalmbok, och hvilken fond, genom 1809 års kansliordning Bil. N:o 7 d) till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1S62. 85 bestämd att utgöra dåvarande Kanslistyrelsens handkassa, sedermera, efter detta embetsverks upplösning år 1833, blef på nådig befallning aflemnad till Hofkanslerens och Stats-Sekreterarens för Ecclesiastikärendena gemensamma förvaltning, med föreskrift att den årligen upplupna räntan skulle för ofvannämnda vetenskapliga ändamål användas, hvarefter slutligen, till följd af Kongl. Majits förordnande i nådiga brefvet den 14 December 1840, fonden öfverlemnades till Statskontoret, med enahanda stadgande i afseende på räntemedlens användande. Meranämnde fond eller, såsom den kallas, f. d. Kanslistyrelsens handkassa, uppgår till ett belopp af 13,300 Rdr riksmynt, hvarå räntan, efter fem för hundrade, utgjort 673 Rdr.
Hvad Utskottet i öfrigt uti 2, x och 5 punkterne föreslagit, anser jag deremot för min del vara väl grundadt. och ledande till nyttiga ändamål; hvarföre, enligt min taaka, de deruti föreslaene stadgand e genast kunna antagas, och i RiddarhmOtdningen införasj likaledes 6 punkten må atgörae, såsom innehål lande en särskilt vid sista Riksdag väckt fråi ga; men deremot tår jag ödmjukast hemställa, att Utskottets Betänkande i allt öfrigt, utan återremiss, genast må afslås, eller ock lill nästa Riksdag uppskjutas, på det ämnet må blifva mera utveckladt och beredt, än det nu är. och förekomma till afgörande, då Ridderskapets och Adelns Led möter mera mangrannt äro församlade än nu, då de till största delen hafva lemnat Riksdagen, C. FRothlieb. Hans Excellence Herr Grefven och Landt-' Marskalken frågade, om Ridder skåpet och Adeln ansåg öfverläggningen fulländad? Ropades Ja. Hvarefter Hans ExteUenct hemställde, om ,Den a2 Jmii e. m. 447, icke Ridderskapet och Adeln behagade tillåta; att, med undantag af frågan om Bänkmännen, hvilken kunde, i sammanhang med den af Utskottet uppgjorde förändrade Redaction af RiddarhusOrdningen , till afgörande förekomma, ämnet i öfrigt måtte i hela dess vidd, i anseende till Riksdagens annalkande slut, och då större delen af Ridderskapets och Adelns Herrar Ledamöter redan bortrest, intill nästa Riksdag uppskjutas. Bifölls; Justerades följande: Utdrag af Protocollet hållet hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, förmiddagen den 22 Junii 1818. S. D. Då nu å nyo föredrogs Bevillningsutskottets den 19 dennes afgifne, samt den 20 i samma månad på bordet lagde, Betänkande, angående Bränvinsbrännings-afgifternes utgörande} blef samma Betänkande af Ridderskapet och Adeln gilladt. Ut supra, S. D.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. skulle finna lämpligt att uppskjuta hvad som i denna fråga vidare kunde vara att yttra, intilldess Ståndet fått del af de beslut BörgareSt. i denna fråga kunde fatta, då man blefve närmare i tillfälle att bestämma hvad beslut som kunde komma i fråga att tagas. Frih. Cederström: Sedan Hr Frih. o. Landtm:s framställning, såsom jag tyckt mig finna, blifvit af Ståndet med ja besvarad, i öfverensstämmelse med hvad jag nyss yttrat, liar jag nu intet vidare alt anföra i anledn. af Gr. Hamiltons yttrande, hvilket jag i annan händelse skolat upptaga till vederläggning, såsom i min tanke alldeles icke grundadt på sakförhållande. Då jag likväl anser Hr Landtmts framställning fullkomligt formenlig, så afstår jag för närvar, från allt vidare yttrande. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. således behagade finna lämpligt att uppskjuta all vidare öfverläggning härom tills Ståndet erhållit del af BorgareSt:s beslut. Ropades ja. 7 §:n. Inbjudningen antogs, och Utsktns yttrande i öfrigt lades till handlingarna. 8 §:n. Frih. Cederström: För min del kan jag ej annat än tillstyrka R. o. Ad. att vidblifva sitt förut fattade beslut i frågan; men då Utsk:n här ej behagat, för den händelse att Ståndet Don 17 Mars f. m. 35 sluille vidblifva sitt beslut, föreslå hvad utväg till sammanjemkning och slutligt afgörande skall vidtagas, så anser jag att Utsk:n i sådant afseende böra åläggas att inkomma med de nödiga voler:s-propos:na. Gr. Hamilton: t anledn. af den sisle värde talarens yttrande, får jag visserligen erkänna, att det varit Ulsk:ns åliggande att framkomma med voter:s-propos:r, och att detta säkerligen skett, såvida Utsk:n ej varit af den åsigt, att frågan om tidens bestämmande till 6 månader redan varit afgjord.
Så underligt att lilla Thyra, systerdottern, som hon otaliga gånger burit på s i n a armar, skulle träda in som herskarinna i detta hem! H u r underligt att detta barn — osjälfständigt, tanklöst och ystert — vunnit en mans hjärta så helt och hållet. Och dock? Inte så underligt, kanske! H u r frisk och täck var hon ej — allas älskling — och hvad som felades, skulle kärleSå hade, för trettiofem år sedan, ett hem ken lära henne. stått färdigt att mottaga henne själf. Ej så Var det inte en vagn? Jo visst! Nej, präktigt kanske, men lika ljuft och kärt. Ett helt år förut hade hon sytt på sin utstyrsel och gladt sig — • o så hon gladt sig — åt hvarje färdigt plagg! Nu låg det mesta i Thyras linneskåp — själf hade hon aldrig fått bruk för det. En vecka före bröllopet — en kort vecka endast — förkylde hennes fästman sig, och samma afton som hon skulle blifvit hans, helt och hållet, satt hon vid hans dödsbädd. Så nära lyckan hade hon varit — så nära — då allt rycktes ifrån henne med ett enda slag! Något eget hem fick hon aldrig, endast ett litet krypin i systerns, där hon kunde gömma sig undan barnstojet, när det blef allt för tröttande. En hjälp hade hon varit för systern, liksom för många andra — det var väl därför hon ansågs » praktisk » — och så hade åren gått under stilla resignation och mycket arbete. Arbete för andra, aldrig för sig själf. Det var andras barn hon vaggat, andras sorger hon burit, andras glädje hon delat. — Själf egde hon ingenting annat än ett minne, som det var löjligt att tala om nu på gamla dagar. Hemlös hade hon gått mellan många hem, och allt det arbete man ej själf ville eller kunde utföra, det hade hon åtagit sig. Många förtroenden hade hon fått — små, lurapna, ömkliga — och så hade något däraf också klibbat fast vid henne själf. Därför gjorde hon sig aldrig reda för, hvar intresset upphörde och nyfikenheten tog vid. Thyras förlofning var en glädje, äfven för henne. En sådan präktig, duglig, bra man hon fått, den lilla yrhättan.
Fördenskull hade jag för min del önskat det Banko-Utskotlct, jemlikt ordalydelsen uti 2 §. af dess Instruktion, till Rikets Ständer nu ingått med den hemställan, ”ali dan sedan 1848 års början upplupna Bankovinst erjor”dras Jör Bänkens konsoliderande.” Hvad den under de följande åren 1851, 52 och 53 inflytande vinsten angår, sä vore del för realisation visserligen mest betryggande om någon del af de på sådant sätt ingående sedlarne icke behöfde åter utgifvas. En sådan åtgärd till förminskning af sedelansvarigheten, om den vidtages småningom och med största varsamhet, skulle utan tvifvel icke blifva så tryckande för landet i allmänhet eller medföra så kännbart lidande för enskiidta personer, som indragning af någon del af lånerörelsen skulle förorsaka. Men det är efter min öfvertygelse likaså nödvändigt och man måste vara betänkt på alt så snart ske kan åt Riksbanken återgifva makten alt reglera landels sedelstock uti något förhållande till Bankens egen förmåga alt upprätthålla scdelvärdel. Det har alltid förundrat mig, att Rikets Ständer någonsin kunde låta denna makt fråntagas sin egen hank, och för några år tillbaka hade den utan tvifvel med mindre svårighet än nu kunnat återställas. Kanske komma alla försök i detta afseende nu för sent, men om en jemt tillväxande mängd andra, af Riksbanken oberoende myntrepresentativer skola fortfarande obehindradt mer och mer fylla landets behof af rörelse-medel, så ser jag icke annat, än att alla bemödanden för realisationens bestånd förr eller sednare måste blifva vanmäktiga. Den utväg, som 215 § i Banko-reglementet föreskrifver att ersätta de upphörande privatbankerna med ytterligare sedelemission af några millioner r:dr banko utan minsta förstärkning af metalliska valutan, synes mig vara högst vådlig. Då vore det långt bättre att använda den kontant inflytande