Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Omtänksammare än Brahe, ville Hård ej antända minan förr, än alla driffjedrar voro i ordning och rörelse, som voro beräknade på företagets framgång, under det Brahe, uppblåst öfver sina förfäders längesedan försvunna ära och utsigten att blifva det enväldiga konungaparets skötebarn, med narrars vanliga inbilskhet, trodde de sammansvurne hafva spelet vunnet, blott i kraft af hofvets vilja och några medbrottslingars tjenstfärdighet. Löparen Ernst infann sig efter en stund, berättande, att han med hofmarskalken baron Horns samtycke nu vore i begrepp att gå till Mäster Anders, för att uppmuntra och slutligen aftala med dem, han uppviglat, att utsprida det osannfärdiga ryktet, att ständerna och Rådet ämnade bringa konungen om lifvet. Vid den på detta sätt uppkomna jäsningen skulle ett upplopp bringas å bane, och under utropet: »lefve den allena styrande konungen!« de mest betydande senatorer och riksdagsmän arresteras, eller nedgöras, om de satte sig till motvärn. Ernst var alldeles förbryllad af äran, att helt oförmodadt hafva blifvit en vigtig person, hedrad med drottningens förtroende, invigd i hennes hemligheter och, liksom genom ett trollslag, lyftad från löparesysslans uppassnings-åligganden, till rådplägningar, såsom mellan likar, med herrarne på hofvet. Han påstod nu, dumdristigt, att allt skulle gå bra och att rätta ögonblicket vore inne till verkställigheten. Förgäfves anmanade Hård honom, att hålla sig stilla, tills vidare befallning. Ernst var nära att bli stött, det man fortfarande tilläte sig att behandla honom såsom en tjenande bundsförvandt, och att man ej fästade tillbörligt afseende på hans omdöme och förslagenhet. Mindre af öfvertygelse om riktigheten af den varsamhet, hvarmed
Sådant betager dessa en vigtig del af deras värde. Dessutom lärer ingen förnuftig fader eller moder, ingen enskild eller offentlig Lärare, som vill ega enskildt förtroende och allmän aktning, underlåta att lära sina barn och lärjungar, det enkla och vackra Christi ord, sorn, när det i behörig tid användes, äfven lyfter barnets tankar till det höga och allgoda väsendet. Men ej lika säkert är detJ, att den presterliga Skolläraren kan, eller den till Prest sig ämnande Skolläraren vill göra sig besvär med de ämnen, som föräldrarne, ibland folket, önska att deras barn skola lära, för att kunna blifva för sig sjelf och andra nyttiga medborgare i ett samhälle, der arbetet bör utgöra grundvalen för allt rättfånget enskildt välstånd, och der menniskokärleken, upplysningen samt medborgårsinnet utgöra grundvalarne så väl för den enskilda trefnaden, som för hela samhällets styrka. Det är blott magten, som ännu vidhåller undervisningens beroende af en viss Embelsmanna-class. Det är frihetsbegäret som yrkar Folk-undervisningens frigifvande; och som man vet äro i allmänhet de förnuftskäl, som tala för detta senare, vida mer öfvervägande än de Statssamt Allm. Besv - och Oecon. Utsk. Betänkande IV-o 34- blott historiska, som kunna åberopas af den förra. Detta har åtminstone blifvit en folktro; kanske just för det, att Presterskapets allmänna handlingssätt vid undervisningen gjort en blind tro i så mångå fall nödig. Min är den emedlertid, och fleras med mig; hvarföre jag ock här icke ingår i någon enskild bevisning af nödvändigheten, att ställa folkundervisningen oberoende af Presterskapet, på sätt medbrodren Vriders Danielsson föreslagit.
Jag qväfs; det är så qvaft och LAGMANSKAN. Det skall vara den nye Guden! LAGMANNEN. Han ser ju ut som en get! LAGMANSKAN. Det är kanske getternas gud. LAGMANNEN. det jag sitter och mins för slag? »Getterna på den venstra sidan»... Hvad är PRINSEN. Det är guden Pan! FEMTE AKTEN LAGMANNEN. Fan? PRINSEN. darne om natten jaja inte de herdarne få se ett hår af fällen intagas de af en panisk förskräckelse... Densamme! Alldeles densamme! Och när her LAGMANNEN reser sig: icke komma ut härifrån? Jag vill ut! Ve! Här vill jag icke vara! Ve! Kan man irrar omkring, förgäfves sökande en utgång. DEN ANDRE klädd som Franciskaner. Här fins endast ingångar, men inga utgångar! LAGMANNEN. Är det pater Colomba? DEN ANDRE. Nej det är Den Andre... LAGMANNEN. Som munk...? DEN ANDRE. gammal blir han munk, och det är ju väl det, icke sant, att han någon gång blir det. Men allvarligt taladt, ty här är endast allvar; detta är min hög Ja, vet Du inte det att när Den Andre blir ADVENT tidsdrägt som jag endast får bära denna dag på året att jag må minnas hvad jag egt en gång, och hvad jag förlorat. LAGMANNEN rädd. Hvilken dag på året är det i dag? DEN ANDRE suckar och böjer hufvudet. Det är julafton! LAGMANNEN närmar sig Lagmanskan. hvar vi äro... jag törs icke, men låt oss gå hem, hem till barnen, till oss... Gråter. Det är julafton Du! Vet Du, jag törs icke fråga LAGMANSKAN och sämja börja ett nytt lif... Ja låt oss gå härifrån hem till oss och så i frid DEN ANDRE. Det är för sent! LAGMANSKAN förtviflad: Kära, goda, hjelp oss, haf misskund förlåt oss! DEN ANDRE. Det är för sent!
Nämndemän äro skyldige att i alla dessa förrättningar deltaga, utan uttryckligt medgifven rättighet för dem att derför få uppbära särskild ersättning, med undantag likväl för ekonomiska besigtningar å sådane militiaeboställen, som äro till bostäder åt arméens befäl upplåtna; Och då, jemlikt 6 § i Kongl. Kungörelsen den 25 Januari 1842, Nämndemän ega att för biträde vid sistnämnde besigtningar tillgodonjuta skjuts och traktamente från anslaget å 4:de hufvud-titeln till resekostnader i Landtförsvarets ärender, anse Kollegierne, vid sådant förhållande och enär tidsspillan, besvär och äfven kostnad tillskyndades Nämndemän vid ofvan uppräknade extra förrättningar, billigt vara, att den genom nyss åberopade Nådiga Kungörelse Nämndemän vilkorligen medgifna rätt till skjuts och traktamente vid extra förrättningar för Kronans räkning blefve utsträckt ej allenast till syner å ryttare-, soldatoch båtsmanstorp, utan ock till sådane besigtningar och syner å militise-boställen, laga syner undantagna, för hvilka skjuts och traktamente icke redan genom samma Nådiga Kungörelse äro dem tillagda, eller dylik förmån borde dem på boställshafvares eller andra enskilda personers bekostnad tillkomma.
Om de små plockade förgätmigejerna från ängsnäset, om de små lammen, som togos af vargen i skogen bortom pilhagen, om din salig mors tystnade spinnrock med det gyllene silket på tenen till din namnsdagshufva, om hunden Bijou, som ligger begrafven under parkens ek, och du gnolar den första visan, min salig far lärt dig vid guitarren: C’était un tout petit, petit navire, qui avait ja – ja – jamais navigué. Så förstummas vi båda inför våra känslors salighet, och fuktade ögon flöda öfver i otolkbar blandning af glädje och melancholie. Ditt bröst häfves upp och ned. Jag fattar med utropet, o Julie, o Hedda, din hand, och en eldstråle genomflyter hvarje åder i min varelse. Jag ryser af tyst vällust, och utan att våga vidare tala eller fråga, håller jag länge i min, din lilla brännande hvita hand. Baron Stjerncreutz, som varit hemma på sina gårdar en vecka, är kommen åter. Jag vet icke, hvarför jag satt detta samman med att jag de tvenne sista dagarna ej funnit en skymt af dig, o Hedda, fast jag visiterat alla dina favoritställen, den täcka bosqueten i parken, löfängen vid sjöstrandens bugande vass och skogsvägens alphöga bergstig. Men store Gud! Hvad är det du drömmer, stackars Hans Clementsson, stormarnas flarn och ödets lekboll! Hedda Gyllenbåga, och du! Förblindade, den godhet hon visat dig är blott en sensible själs medömkan mot en ensam och känslofull barndomsvän – tystna då vilda tankar! Moder natur, bjud tröst åt din son, som kastar sig förtviflad i dina armar! Så talade jag, där jag låg framstupa i gräset i den lilla lunden bakom min mors hydda, – då hördes en kavaljers taktfasta och lätta steg. Någon kom. Jag dolde min förvirring och mitt bleka ansikte med en bok. Det var baronen i blå frack och rosenblommig väst. Han hade hatten på örat, och hans kinder blossade mot pudret i eftermiddagssolen.
Prof. 1845. 3 Sami., ’S Haft. 1 Constitutions-Utskotlets Memorial, N.o 26. i den äldre Kamaren, äro af den ringa vigt, att de, då valen inom hvarje dislrict ske för hvarje Stånd eller Class samfäldt till båda Kamrarne, ej kunna anses constituera någon caractersskillnad dem emellan. — Då vi skola beträda försökens bana, hade det synts mig rådligare att taga andra länders* erfarenhet till ledning, än att gifva exempel af en för samhällsläran alldeles ny och oförsökt theorie. Hittills har det gällt som en allmänt antagen satts, och på hvilken alla Länders samhällsordning synes grundad, att de classer,1 som äro mera framstående, vare sig genom högre bildning, bord eller sLörre förmögenhet, — fördelar, med hvilka gemenligen förenas ett större inflytande och en större verksamhetskrets, utgöra en länk mellan den mångfaldigt talrikare, i tusen rigtningar sträfvande, mängden och den tilli ett bestämdt mål, det hela ledande Konunga-magten, och att de derföre böra vara naturliga medlare mellan dessa båda de yttersta samhälls-elementerna. Dessa classers caracter är att kunna moderera den rörlighet, hvilken dagens tycke, med sjelftaget namn af allmän opinion, någon gång med vindkast, vill gifva Staten, och hvilken rörlighet lättast gifver sig fart bos de talrikare classer, hvilka i all förändring gemenligen hoppas en förbättring och i allt nytt ett godt. De utgöra än en motståndskraft mot mängdens möjligen öfverdrifna eller förtidiga anspråk och lemna då ett skydd åt Konungamagten, den de bespara obehaget af att ställas ensam i spänning mot Nationen. Än kunna de under andra skiften bilda ett värn mot Konungamagten, om denna med folksmicker sätter sig i spetset för rörelsepartiet och slutar med att hota friheten.
Domhafvande i Kihls härad, för oriktig tillämpning af ett edgångs beslut och deri stadgadt vite 52. 29) En Notarie i Stockholms Rådstufvurätt, för vägran att utlemna protokoll ... 56. 30) Ordinarie Polismästaren i Stockholm, för olaga häktning . 57. 31) Magistratssekreteraren i Carlstad, lör påföring och uppbärande af lösen för utdrag af Magistratens protokoll, expedierade till nämnda Stads Drätselkammare 60. Om sättet att expediera utslag i besvärsmål hos Kongl. Majit, i Dess Justitie-revision. 63. » Rättegångsordningen för religionsmå! emot prestman, i anledning af Strengnäs Domkapitels behandling af ett dylikt mål emot Kyrkoherden A. Hallin 66. » Långsamheten i lagskipningen 107. » Revisionssekreterarnes arbets-redogörelse för år 1861 . 116. » Latitudsystemets tillämpning. 118. » Ersättningsfrågors behandling 120. » Verkan af stämning . 121. » Brott, begånget af lifstidsfånge 122. » Kongl. Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom 127. » Lagstiftning för s. k. Nykterhetsvärdshus , 136. De förordningar, som vid ting skola uppläsas 140. En omständighet att iakttaga vid de nyare författningarnes tillämpning 141. » Archiven i landsorterne (forts, från 1851 års berättelse) . 142. » Uppgifterna frfn Kongl. Stats-departementerna, som äro intagna bland Bilagorna . 144. Anmälan, att sedan sistförflutna riksdags början någon lagförklaring ej är vorden meddelad • • • » BILAGOR: Uppgifter från Kongl. Stats-departementen på Rikets Ständers under Riksdagen 1859 och 1860 aflåtna underdåniga skrifvelser och de i anledning deraf hos Kongl. Majt vidtagna åtgärder 3. De i föregående uppgifter förekommande, ännu oafgjorda ärender 42.
Skogs-styrelsen och Läns-styrelserna, kunna deraf lätt förvecklingar uppstå, och Revisorerne anse derföre det böra leda både till ordning och reda uti förvaltningen samt möjligen äfven till besparing, om Kongl. Skogs-styrelsen ensam finge emottaga och dispqjiera såväl Skogsplanteringskassan som samtlige för skogsväsendets ordnande anvisade medel, helst, genom en dylik anordning, på ett ställe blefve synlige alla utgifter i och för denna gren af statshushållningen. — 20 — § 14. 1 sammanhang med förslag till afhjelpande för framtiden af en sådan svårighet för Stats-kontoret att fullgöra sina förbindelser till Riksgälds-kontoret, som den,hvilken under åren 1858, 1859 och 1860 inträffat, hade fikets Ständers sistlidet år församlade Revisorer framställt lämpligheten deraf, att, för skyndsammare indragning af Stats-kontorets behållningar i landtränterierne, så kallade postremissvexlar måtte begagnas; men uti den af Kongl. Stats-kontoret, med anledning af Revisorernes yttranden, afgifna underdåniga förklaring har sådant blifvit afstyrkt, dels på den grund, att dermed vore förenade åtskilliga angifna olägenheter, dels under åberopande hurusom Kongl. Majit genom nådigt beslut af den 26 Juli 1856 afslagit en utaf General-tullstyrelsen gjord underdånig framställning om tillstånd att uti tulluppbörden få emottaga växlar af omförmälda slag. Rikets Ständers nu församlade Revisorer, hvilka anse att en betydlig fördel skulle vinnas, derest för statens penningeremisser finge begagnas så kallade postremissvexlar, utfärdade af enskilda banker eller filialbanker, hafva trott, att den obenägenhet, som visat sig emot begagnande af dylika vexlar, ägt sin grund uti den oriktiga föreställningen, att en större våda vore med postremiss vexla rs begagnande förenad, än den, som åtföljer kontanta medels försändande med posten.
Då jag på dessa skal icke anser fämpeligt att bibehålla ett Arfvode, sorn i det hela är alltför obetydeligt, får jag hos Herr Grefven och LandtMarskalken anhålla om återremiss af Riddarhus-Utskottets Utlåtande i denna del. 192 Dm 4 April. Friherre Anckarsvärd, Carl Hinric.• För mirj dc-J kan jag ej linna hvarföre det icke hädanefter si>m hitintills skulle kunna låta göra sig, att få värdiga Directeorer med bibehållande af den Agremcnt lör Ridderskapet och Adeln art ät dessa, uti det ifrån äldre tider bestådde Arfvode, lemna ett uttryck af valvilja. Jag förenar mig således till alla delar med hvad Friherre Stael von Holstein anfört, och anhaller om aterremiss af denna fråga till Riddarhus-Utskottet. Herr Grefven och Landi fihn skalken hemställ» de om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Riddarhus - Utskottets Utlåtande gjorde Anmärkningar hindra detsammas antagande, samt på sådan grund behagade Utlåtandet jemte arn märkningarne tili Utskottet återremittera ; hvil» ket bifölls. Uppå derom af Herr Grefven och Landt* Marskalken framställd froposition, justerades och godkändes de Grundlags-ändrings-Förslag, hvilka, enligt uppgift från Constitutions-LUskottet uti dess den 2j sisdedne Martil aflårne , samt den 1 dennes eftermiddegen på bordet lagde Memorial, från sista Riksdag hvilande, men nu mera pröfvade och afgjordt, blifvit af samtelige Riks-Stånden gillade och antagne; och beslöt Ridderskapet Och Adeln, det skulle Expcditions-Utskottet anmodas, att i af* Dm 4 April ipj i afseende på Kongl. Maj:ts Nådiga Sanctjon å berörde Förslag till ändring i Grundlagar* ne uppsätta underdånig Skrifvelse till Kongl. Maj;t.
– Nu höll han blott obetydligt, och sällan i afvaktan at slaget å nyo skulle komma til hans hand; hvilket liksom anade honom, skulle återhjelpa hela förlusten. En munter Fändrik, jag har glömt hans namn, just han som har så ovanligt qvicka infall, hade nu handen; också upfann han immerfort förbättringar i sättet at rulla tärningarne, under och öfver arm och så vidare; sällan stadnade mer än en tärning i lådan, de andra två måste igensökas på golfvet ibland der befintliga kort och lerpipbitar. Denna luftiga Herre framhastade en hopkramad Sedel, men ingen vågade hålla på hans lyckliga hand, endast Uno hade smak, och framstack en liten sedel. Hvad är det för en liten perdrieng? frågade Fändriken, – jag slår intet för mindre än Banken, som är en cacherad skurk. Har intet Herrn råd at ta den hel, så kan jag intet. Den är dessutom intet stor. Min älskvärda Herre kan ju lika lätt vinna som tappa. Uno blef litet stött öfver Epithetet älskvärda af en okänd person, och svarade derföre nästan af hämnd; Nå så kör då! Pengar talar! Ingen vänskap utan pengar! Uno tog åt sin kassa, och i samma stund lågo tre underbara sexor för hans syn. Vid undersökningen af Bankens storlek, befanns en 100 R:d. Banco Sedel liggande inuti en mindre. – Lyckligtvis räckte Unos kassa ännu at betala detta, men återstoden blef ganska obetydlig. Vreden och bedröfvelsen, tvänne ohyggliga artister, öfverföllo nu Uno, den ena målade hans ansigte med blodfärg, och den andra modellerade hans liniamenter. Munnen updrogs några linier och böjdes i en nedåt vänd halfmåne, och kindens och pannans muskler sammandrogos til sorgens fullkomliga afbild. Hans röst förändrades til en skorrande bas vid uträknandet af summan, och hans unga knän svigtade trolöst under sin börda.
- Nen han markte med förvaning att det sar en annan bild som hack sjunkit lika djupt i bans hjarta - bilden af Hedvig, der Bion stod med den ena handen p&amp; bordet, hufvudet stolt tillbakakastadt och de gria agonen blixtrande af trots och bitterhet, men ock&amp; af lefnadskrsft. Ja, kraften ar sk6n, ocksh hos en kvinna! Och mintro det inte p l det hela ar Mttre att en flicka s8ger friskt och modigt ut hoad bon tanker, om det ockst % a r nhgra nu började basen att brumma igen - &amp; n att hon &amp; r ett sant der elandigt vAp, som sil. minga as03 Och han hade tankt att komma och ta henne som en stackars liten dufva och stoppa henne i sin rarrkfiehra - det var Lendi rasande dumt! Det der med sympatien - ja - det fhr vara s&amp; larige. Neni nog k m det handa, att man ar litet för x~onchrslsnit i det der fallet. Vinna en kvinns - ja, s&amp; sager man ju - det &amp; r allt nibgot annat an [att ta henne helt enkelt. Det är somliga som inte vill bli tagna, och det &amp; r sannerligen inte de sarnsta och i sin djupa afgertygelse uttalade han denna sista sats alldeles högt. - " Ja, min käre gosse. " si3 slutade han sina sjalfbetraktelser " du fhr allt anstrangs dig be. tydligt i den h l r affiaren, men besslrr has du aldrig varit r&amp;dd @ r. ' nJag skall .ha henne ", var hans sista tanke, niii. ban llngt fram p&amp; morgonen somnade in. Prima Vista. Vhren kommer och vintersasongen %r ngra slut. RXlngahanda 0afva nöjena och förströelserna varit g&amp; senare tiden, sedan man vii1 blmtat sig frin den förstämning som influensan istadkorn.
Och ehuru omkring fyrtio år äldre än den unga flickan, väckte också han hos henne en så hänförd beundran, att gemensamma vänners omsorg skilde dem åt. Med kärlekens intuition hade Goethe blickat in i den liksom beslöjade, sjukligt känsliga själ, han drag för drag återger i Ottilies. Minna Herzliebs vidare öde – efter några, genom hennes egen obeslutsamhet brutna, erotiska förbindelser ingick hon ett olyckligt äktenskap, där hennes antipati för mannen slutligen blef obotligt vansinne, i hvilket tillstånd hon dog 1865 – bekräftar helt och hållet den geniala psykologien i skildringen at Ottilie. Boken är för vårt århundrades litteratur hvad fransmännen kalla une oeuvre mère, det första försöket att skildra erotikens naturlagar och de – som jordskalf eller liknande fenomen nödvändiga – tragiska följder som dessa lagar kunna framkalla. Ty Eros betraktades af Goethe som en af lifvets starkaste demoniska företeelser, hvarmed han menade dem, som »icke af förnuftet kunna upplösas eller klargöras». Han hade redan som ung erfarit makten af de mystiska – magnetiska och elektriska – krafter, han ansåg innebära okända framtidsmöjligheter för människan. Men det var ej blott denna mystik han menade med det demoniska, utan den disposition hos en människa, genom hvilken hon själf verkar som naturmakt och behärskar naturmakterna liksom människorna på ett särskildt sätt. »Själf äger jag ej, säger han, en demonisk natur, men jag är underkastad sådana naturers inflytanden.» Mit dem Schiffe spielen Wind und Wellen Wind und Wellen nicht mit seinem Herzen. Herrschend blickt er auf die grimme Tiefe Und vertrauet, scheiternd oder landend Seinen Göttern. Goethe. Dessa erotiskt demoniska inflytelser voro kanske under intet förhållande så ingripande i Goethes lif som under Gartenhaus-åren. Charlotte von Stein är icke den enda kvinnliga gestalt, minnet möter i hvarje rum där, på hvar stig i trädgården: Goethe drages också af en annan makt »som en komet ur sin vanliga bana». I maj 1777 synas dessa stridande krafter jämnstarka. Från denna tid meddela dagboksanteckningarna ena dagen:
En kärleksfull blick sade resten. Ur den tyska matronans ögon droppade tårar — och flere af de engelska misserna glömde sin förbehållsamhet ända därhän, att de på franska uttryckte sitt medlidande. Andra afdelningen inleddes också med en sång af madame. H o n sjöng Stabat Mater med en bredd i föredraget, som nä- IDUN 1896 427 stan k o m mig att glömma den skrikiga rösten. Just när orden » heliga moder, hör oss, » strömmade öfver läpparna, såg jag som en mörk fläck glida fram ur myrtenträdets skugga. Det var d e t. vanskapliga barnet, som kröp fram så långt, att han åter kunde fatta fållen af moderns klädning. Hela det fula ansiktet var som förklaradt. Han hade tydligen den idén, att modern var en ängel, som kunde flyga ifrån honom hvad stund som helst. Stackars liten, tänkte jag, som så tidigt fått lära en af lifvets största sorger — den att älska för m y c k e t! Sista numret på programmet: » häpnadsväckande kortkonster », gick illa. De fordrade en säkrare hand än den, som professor di Mantelli numera förfogade öfver. En förarglig darrning — och den ena » häpnadsväckande » hemligheten efter den andra uppenbarades för våra oinvigda blickar. När slutligen spader kung, istället för att, som han borde, befinna sig i den sjukas flit, helt varligt tittade fram ur trollkarlens eget rockuppslag, miste herr professorn för en sekund både sin eleganta svada och sin behärskning. Han röt på någon slags » slang » ett enda ord åt madame, som strax trädde fram. Nu fingo vi veta, att aftonens glansnummer, » den försvunna sköna », skulle väcka vår häpnad och beundran. En tät slöja kastades öfver madame, täckande henne ända ned till fötterna, men just som professorn öppnade läpparna för att förkunna, hur underverket skulle försiggå, rusade den lille gossen fram och skrek, medan ansiktet arbetade i förtviflan och tårar: » Non, non — non! Maman — ne me quitte pas, maman Blanche, ne me quitte pas! Chère maman!
Bref, för hvilka nu en dylik lindring åtnjutes , så skulle åtskillige olägenheter uppkomma, som vore för allmänna rörelsen och en liflig communication, olika orter emellan , ganska menliga. Vid sådant förhållande har Utskottet, dels med liemtad anledning af en i sammanhang med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition vackt och Utskottet meddelad Motion, i ett serskildt Betänkande gemensamt med Oeconomieoch Besvärs-Utskottet hemställt om inrättandet af Paket-post, hvilken, om den framdeles blefve organiserad, fullkomligt ändamålsenlig och mera omfattande, än uti ofvannämnde förslag nu kunnat till en början tillstyrkas, otvifvelaktigt kan göra all moderation i Postporto öfverflödig; dels ock, under nämnde förutsättning, trott moderationen å Brefporto kunna nu genast upphäfvas , med undantag tills vidare för de bref, hvilka innehålla penningar och Bättegångshandlingar, som med Posten befordras, samt alla officiela Döcumenter, sorn afsändas från. Åutoriteter eller Ernbetsoch Tjenstemän, hvilka Revillnings-UIskof tets Betänkande N.o Jj.g. iy hvilka icke äro med fribrefs-ratt försedde; och Utskottet får alltså härmed tillstyrka : att Rikets Höglofl.