Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dagen derefter skickade drottningen till sin gäst en fager kjortel, som var stickad med silke och hade ett långt, långt släp, såsom det brukas af förnäma qvinnor. Torpare-flickan tackade för den goda gåfvan, och tänkte intet vidare derom; men katten var tillstädes, och nyrnade sin matmoder, att den gamla drottningen å nyo ville försöka henne. När det så lidit en stund, frågade drottningen om icke prinsessan ville följa henne på en lust-vandring. Torpare-flickan samtyckte till denna begäran, och de gingo å stad. Vid de nu kommo ut i trädgården voro hof-tärnorna mycket rädda att smutsa sina kjortel-fållar, ty det hade regnat om natten; men den främmande jungfrun vandrade sin väg, utan att bry sig om att hennes långa klädning släpade på marken. Då sade drottningen: »kära prinsessa! akten eder kjortel.» Torpare-dottern svarade stolt: »åh, här måtte väl finnas flera klädningar än just denna. Mycket bättre hade jag, när jag var i mitt slott på Kattenborg.» Nu kunde den gamla drottningen icke tänka annat än jungfrun var van att bära silkesömmade kläder, och dömde häraf, att hon måtte vara en konungs dotter. Drottningen lade derföre intet vidare hinder emot sin sons frieri, och torpare-dottern gaf omsider äfven sitt ja och samtycke. Det hände sig en gång, att prinsen och hans käresta sutto och talades vid. Då tittade jungfrun genom vindögat, och fick se hvarest hennes föräldrar kommo löpande utur skogen, käringen före med grytan och gubben efter med slefven. Då kunde flickan icke hålla sig, utan brast i ett högt löje. Prinsen sporde hvi hon log så hjertligt, och jungfrun svarade som katten hade lärt henne: »jo, jag kan icke annat än le, när jag tänker att edert slott står på sten-stolpar, men mitt slott står på guld-stolpar.» När prinsen hörde detta blef han mycket förundrad, och sade: »alltid står din håg till det sköna Kattenborg, och lärer du der hafva allting bättre och rikare än här hos oss. Vi vilja fara bort och se din fagra kungs-gård, vore ock vägen aldrig så lång.»
Vid sådant förhållande anser Utskottet, att den för samtlige Byrå-cheferne begärda anslags-förhöjning, hvarigenom deras aflöning skulle ökas till 4,300 Ridr för hvardera, skäligen kan nedsättas lill en summa, som motsvarar skilnaden emellan sammanräknade beloppet af Byrå-chefernes nu innehafvande löner, utgörande 7,325 Ridr, och den för Iva af desse embetsman ifrågaställa förhöjda aflöning af tillhopa 9,000 R:dr. Utskottet föreslår derföre, att en sådan tillökning, uppgående till 1,677 Ridr, af Rikets Ständer beviljas samt all beloppet ställes till Kongl. Majits Nådiga disposition för Byiå-chefs-göromålens bestridande. b) För en Registrator inom Expeditionen, i nu gällande stat benämnd Arkivarie, med lön al 1.311 Ridr, är den nya aflöningen föreslagen till 3,000 Ridr; men med afseende derå, att denne tjensteman har vida mindre trägna göromål, än hans vederlikar i de öfrige Stats-Departementen äfvensom i Kollegierne, i hvilka sednare verk Registratorerne, enligt Kongl. Majlis Nådiga Proposition, böra undfå en aflöning af 2,300 R;dr, torde den äskade löneförhöjningen för nu ifrågavarande Registrator kunna i betydlig mån minskas. Utskottet anser, att tillökningen för denne icke bör bestämmas till högre belopp, än som erfordras för aflöningens höjande till 2,000 Ridr, hvarigenom lian erhåller en löneförbättring, motsvarande pngefär hälften af nuvarande löneförmåner. Slats-Utskottels Utlåtande M 4'J. 3 c) Den inom förevarande Expedition anställde Kanslist, hvilkens lön för närvarande utgör 1,200 R:dr, har ansetts böra erhälla 2,000 R:dr i aflöning. Det synes Utskottet som den begärda tillökningen för denne tjensteman lämpligen kunnat inskränkas till 000 R:dr, eller hälften af hans nu innehafvande. lön.
Jag tror för min del, att det är uppenbart, att den åtgärd jag föreslagit icke kan egentligen anses inbegripen i den förra, helst den ena innefattar en und. skrifvelse från Ständerna till Konungen, och den andra en föreskrift till en åtgärd att vidtaga af R. Sl:s Riksg.contor. Begge dessa åtgärder kunna ske utan någon collision med hvarandra, och sammanhanget är intet annat än just sådant, som efter min tanke berättigar mig att göra motion. Är likväl förhållandet att den af ingen understödes, så må då dervid bero, men då får jag åtminstone protestera mot Idr Frih. o. Landtm-.s åsigt. Hr Frih. o. Landtm, hemställde derefter, alt R. o. Ad. måtte tillåta fortfarandet af föredragningen utaf de ämnen, som på föredragningslistan voro uppförda. Bifölls. Företogs till pröfning Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utskms den 23 och 26 dennes på bordet lagda betänk. N:o 25, i anledn. af dels K. M:s nåd. skrifvelse, ang:de frågan om lindring uti den liemmansägarne i Jemtland åliggande roteringsoch rustningsskyldighet, och dels redan upptagna, inom RiksStm i ämnet väckta motioner. Hr Boy, Joh. Fredr., uppläste följande: Såsom följd af betänk. N:o 25, i auledn. af K. M:s nåd. skrifvelse, ang:de frågan om lindring uti den hemmansägarne i Jemtland åliggande roteringsoch rustningsskyldighet, anser jag pligten ålägga äfven mig anföra mina åsigter. Innan sådant sker, bör jag hafva äran meddela, att ehuru jag har förmån vara reg:ts-chef i Jemtland, har jag, från mitt inträde uti denna plats, bemödat mig alt ej allenast 13 H. 87 G9° Den 3o September. nppfalta livad till denna befattning directe hörer, ulan äfven egnat min tid och mina bemödanden åt att lära kunna detta land, inse dess behof och bidraga till dess förkofran.
Tiden går förlorad; vi inveckla oss i många olägenheter, uti verkliga förluster och ändamålet upfylles måhända icke, och veckor förflyta utan att penningar blifva disponibla. Jag befarar att redan den på förmiddagen här förda discussion har försvårat saken mera än man har afsett, och att en återfemiss skulle ytterligare försvåra de åtgärder, som Fullmäktige i Riksg:s-Kont., för att anskaffa penningar, måste vidtaga, det förefaller mig klart, hvadan jag icke kan tro att R. o. Ad. skulle vidtaga den utvägen att återremittera Betänk., om hvars bifallande jag ånyo anhåller. Ropen på propus, förnyades. Hr Cederschiöld: Jag har ingalunda på sätt Gr. Lagerbjelke upgifvit påstått att Riksg;s-kont. skulle hafva utlånat medlen emot sådane papper, hvilka när som helst skulle kunna inlösas med kontanta penningar, ty ehuru jag icke på något sätt uti insigter i penninge-förhållander vill mäta mig med Hr Gr:n som är Ordf:de i Riksg:s-kont., så är jag likväl icke så fremmande derför att jag kan föreställa mig möjligheten af att utlåna betydliga penningesummor på sådant sätt att de, hvilken dag som helst, skulle kunna hållas tillhanda för återbetalning. Jag har endast påstått och yrkat att man skulle utlåna dem emot sådane papper, som när som helst kunna upsägas till återbetalning och inga andra, ty eljest äro papperen icke af den beskaffenhet att de kunna kallas goda och lätt realisabla, utan de äro då dåliga papper, som i min tanka böra undvikas; men det är märkvärdigt att när det är fråga om att emottaga sådana papper och belåna dem, då heter det att de äro förträffliga, och lätt realisabla och då fyller man förråderna med deni, men när fråga blir att an vända dessa papper, då skulle en stor olycka förorsakas icke blott för dem som utgifvit obligationerna, utan äfven för hela riket om man skulle upsäga dem till inbetalning. Då har man vändt om helt och hållet, och då, som sagdt är, ljuder det en helt annan röst.
TryckfrihetsFörordningen måtte uteslutas. XX. B. 4<- A. 78. — i n4 §. TryckfrihetsFörordningen. XX. Å. 532. XXI. U. 58. A. 1 o i. — i 1 §. 6 och 8 mom. TryckfrihetsFörordningen. XX. A. 533. — i 3 §. 8 mom. TryckfrihetsFörordningen. XX. A. 533. — i t f. 9 mom. TryckfrihetsFörordningen. XX. A. 533. ■— i 2 §. 4 morn. TryckfrihetsFörordningen. XX. A. 533. A. 534. — i 4 §• 3 mom. TryckfrihetsFörordningen. XX. B. 584- XXI. A. 3. .— i i §. 10 morn. TryckfrihetsFörordningen. XXI. B. 5y. Å. 81. .— t i §. 12 inom. TryckfrihetsFörordningen. XXI. B. 5j. X. 91. U. 25o. A. 36g. XXII. B. 243. A. 257.’ ( io3 ) Grundlagsändringsförslag, vid denna Riksdag framställda, i 5 §. 11 mom. RegeringsFormen. XXI. B. 58. A. 101. Grundi antoi ne och KronoTionden, om förändradt sätt för utgörande af. Se Piänlepersedlarne. Grundskatterne, om lindring i, medelst bevillning på vissa consumtions-artiklar. II. 125. III. Grundskalternes utgörande, om åtskillige dermed gemenskap ägande ämnen. Se Räntepersedlarne. Gråstensbyggnader å landet, örn premier för uppförande af. VIII. B. 45. A. 178. Gudstjensternes firande på Sönoch Högtidsdagar, angående framflyltning af tiden för. II. 192. lil. R. 20g. Gyldenstolpe, Grefve Carl, yttrande. XXI. 322. Gyldenstolpe, Grefve Ulrik, yttrande.
Och billigt syntes det ej vara, alt den talrika befolkningen i Calmar läns norra del skulle, under den långa mellantiden, fortfarande vidkännas olägenheter, hvilka, med en relativt så obetydlig uppoffring å statens sida, kunde afhjelpas, utan någon rubbning i andra grenar af rikets embetsförvaltuing. 4:o Förhållandet härmed vore åtminstone, hvad de sednare åren beträffade, alldeles motsatsen af hvad Stats-utskoltet antagit. Vid granskning af justiticeBih. till R. St. Erot. 1$47 och 1848 >' 8 Sami. 26 Haft. 2 10 Ailm B. sv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N;c pp. stats-ministerns sednast afgifna underdåniga berättelser, angående rätlegångsärendena och brottmålen i riket under åren 1843 och 1844, ådagalades följande förhållanden: Antalet civila mål och ärenden, som blifvit af Kongl. Maj:ts befallningshafvande i rikets serskilda län handlagde, var år 1843 endast i tre län, nemligen Malmöhus, Östergöthlands och Elfsborgs något, fastän obetydligt, större än i Calmar län, som deremot i anseende till detta antal var, nämnde år, det fjerde i ordningen; och var skillnaden icke större, än att, då målens numerär besteg sig i Calmar län till 15,513, utgjorde den i de tre nyssberörde länen högst 16,951. Medeltalet för alla länen var icke fullt 10,000. År 1844 var antalet stcrst i följande län, nemligen: Östergöthlands med 15,873, Elfsborgs med 15 602 och Calmar med 15,252, hvilket sistnämnde län således då var det tredje i afseende på göromålens mängd, utan någon synnerlig öfvervigt inom de två länen, der antalet var större, men deremot betydligen öfverstigande beloppet deraf inom de flesta af rikets öfriga län.
Denis, hade inlemnat följande: Sedan II. R. o. Ad:s Hrr Eleclorer genom val förliden gårdag utsett mig att vara ledamot af BaneoUtsk., men jag af tjenstegöromål är hindrad att detta hedrande förtroende emottaga, får jag sådant härmed hos H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, samt II. R. o. Ad. vördsammast anmäla. Hr Danckwardt Lilljeström, Claes, hade inlemnat ett så lydande anförande: Hos E. Ex. Hr Gr. och Landtm, får jag vördsammast anmäla, att jag, för min sjuklighets skull, härmed nödgas afsäga mig det nyligen erhållna förtroendet att vara ledamot uti Allm. Besvärsoch Oeeon.Utsk. Hr Braunerhjelm, Ferdin., hade ingifvit följande anförande; I anseende till trägna tjensteåligganden är jag nödsakad att afsäga mig ledamotskapet i BaneoUtsk., hvarmed Hrr Electorer genom kallelse vid deras sista sammanträde hedrat mig. Gr. von Fersen, Hans: Uti enskildt bref lill mig har Hr Gyllenkrook anhållit att, i anseende till det inträffade sjukdomsförhållandet i Stockholm, få afsäga sig sin plats i Bevilln.Utsk. med bibehållande af sin riksdagsmannarätt. R. o. Ad. biföll Ilr Gyllenkrooks begäran att få bibehålla sin riksdagsmannarätt. Ex. Ilr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer o2 Den 11 September f. m. att skyndsamligen fylla de, genom ofvannämnde afsägelser, uti Utsk:n uppkomna ledigheter. Gr. Frölich, Dav.: Till min kunskap har kommit, att säväl Bondesom PresleSt:ns ut!åt:n i anledning af den väckta frågan om adress eller skrifvelse til] K. M., rörde spärrningsanstalterna, ligga på bordet och, enligt föredragningslistan, äro de sista ämnen att i dag föredragas. Jag skulle likväl till Hr Gr. o. Landtm, samt Ståndet hemställa, huruvida icke, såvida någon opinionsyttring skall äga rum, detta ämne först bör företagas.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då meningarne om den begärda bordläggningen syntes vara delade, ansåg sig böra framställa sin mening, att då förslag framställes, som innefattar ändring i ett förut framlagdt förslag, sådant icke får betraktas såsom en ny motion, som måste bordläggas, då någon ledamot det begär, utan att det beror på Ståndet, enl. 49:de §:n Riksd.-Ordn., att derom upskjuta sitt beslut till ett följande plenum, och att således äfven Frih. Rehbinders förslag kunde blifva hvilande, i fall Hr von Hartroansdorffs nu framställde förändrade förslag ansåges böra hvila till ett följande plenum; hvartill dock fordrades Ståndets beslut och icke blott en ledamots begäran om bordläggning. Den 3 November e. m. 309 Hr von Hartmansdorff: Väl liar jag, lika med Frih. Rehbinder, vid åtskilliga föreg:de tillfällen funnit, äfvensom nn, att, då fråga varit om de öfriga Ståndens inbjudning, att med R. o. Ad. instämma, hafva vissa ledamöter sökt tillintetgöra vårt beslut derigenom, att de begärt inbjudningen på bordet, samt sålunda motverkat hennes framgång. Jag har ej gjort mig skyldig till ett sådant förfaringssätt, äfven om det fattade beslutet varit mig vidrigt; ty det synes mig vara otillbörligt att hindra flertalet meddela de öfriga Stånden sin mening och inbjuda dem att deri instämma. Om R. o. Ad. vore sammansatt, såsom de öfriga Stunden, sä ijenade det till intet att göra en sådan bordläggning. Men då man här, såsom förhållandet var i förra plenum, ena dagen ser 150 personer och den andra, såsom nu, kanske blott 15 tillstädes, kan ett beslut, som i del ena plenum fattas, genom bordläggning, tillintetgöras i ett annat sammanträde. Jag önskar derföre alt Frih. Cederström ville afstå från sin begäran samt tillåta, att den inbjudning, jag föreslagit, mätte kunna genast företagas. Sedan jag hoppats, att den af Gr. Lagerbjelke gjorda invändning blifvit genom mitt förslag undanröjd, samt att följaktligen Frih.
Dä kunde icke heller den lokal, som Ulsk. föreslagit, räcka till, såsom Frilnn påstått. Jag vill såsom exempel på mängden af dessa expeditioner nämna, att den 27 Febr. innevar:de år utfärdades från deposilions-afdelmn 335 expeditioner och 495 attester. Om man nu beräknar att liden från kl. 9 till kl. \ 2 utgör 270 min., hvarunder expeditionerna skola utlemnas, blir det icke en minut för hvarje expedition, och föga öfver en half för hvarje attest. Ar det då tänkbart, att man vid sådana tillfällen skall straxt kunna blifva betjenad? Man måste vänta, huru än organisationen är beskaffad. Hvarföre skall man icke vilja göra en delaf förbättringarne, säger Frih:n. Jo! jag vill visserligen, att en del skall göras, men önskar, att man icke måtte taga sig före, hvad som ej kan ske, utan att vålla onödiga omkostnader. Frilnn har lagt mig 13 H. 16 242 Den 14 Oktober e. m. lill last, att jag omnämnt diskont-kassören. Detta har jag gjort derföre, att man icke må förebrå mig, att hafva förtegat hans välmenta tillvaro, dä jag i öfrigt klandrat Utsk:s tillstyrkande. Hade jag ej omnämnt honom: så skulle mine motståndare hafva sagt: ”Hr von Hartmansdorff förtiger denne diskont-kassör, som är den 3:dje.” Nu omförmäler jag, att en sådan borde tillsättas, och då lägger man mig detta till last. Frih:n har talat om 5 till 10 minuters väntan. Af hvad jag redan anfört, lärer R. o. Ad. finna, att denna väntan kan vara några timmar, under hvilka man får gå och komma igen. Detta mätte väl vara bättre för dem, hvilkas tid är något värd, emedan de kunna under tiden uträtta något nyttigare än vänta i Banken. Frih:n har medgifvit, att allmänheten måste, under byggnadstiden, gå upp i 4:de våningen. Men dä allmänheten redan är missnöjd med gåendet 2 trappor upp, så blifver hon det ännu mera, om hon skall gå 1 trappa högre.
Och det skall ske, lika som I af Juda hus, och af Israels hus, hafven varit en förbannelse ibland Hedningarna; så vill jag förlossa eder, att I skolen vara en välsignelse. Allenast frukter eder intet, och stärker edra händer. Så säger Herren Zebaoth: Såsom jag tänkte att plåga eder, då edra fäder förtörnade mig, säger Herren Zebaoth, och det ångrade mig intet; Alltså tänker jag nu igen, i dessom dagom, göra väl emot Jerusalem och Juda hus. Allenast frukter eder intet. Men detta är det I göra skolen: Hvar och en tale sanningena med den andra; och dömer rätt, och skaffer frid i edrom portom; Och ingen tänke något ondt i sitt hjerta emot sin nästa, och älsker icke falska eder; ty allt sådant hatar jag, säger Herren. Och Herrans Zebaoths ord skedde till mig, och sade: Så säger Herren Zebaoth: Fjerde, femte, sjunde, och tionde månadens fasta skall vara Jude huse till en fröjd och glädje, och till gladsamma årshögtider. Allenast älsker sanning och frid. Detta säger Herren Zebaoth: Framdeles skola ännu komma mycken folk, och många städers borgare. Och borgarena af den ena staden skola gå till de andra, och säga; Låt oss gå bort till att bedja inför Herranom, och till att söka Herran Zebaoth; vi vilje gå med eder. Alltså skola mång folk och Hedningar hopetals komma till att söka Herran Zebaoth i Jerusalem, och bedja inför Herranom. Så säger Herren Zebaoth: På den tiden skola tio män, af allahanda Hedningars mål, fatta en Judisk man i klädefliken, och sägs: Vi vilje gå med eder; ty vi höre, att Gud är med eder. Detta är den tunge, der Herren om talar, öfver det landet Hadrach, och öfver Damascon, der det sig uppå förlåter; ty Herren ser uppå menniskorna, och uppå alla Israels slägter; Dertill ock öfver Hamath, som intill dem gränsar; och öfver Tyron och Zidon, hvilke ganska kloke äro. Ty Tyrus bygger faste, och församlar silfver lika som sand, och guld såsom träck på gatomen.
Jag är ung, oegennyttig och varmhjertad, som hela verlden vid min ålder mycket vanliga företräden, det är sannt; men jag har aldrig älskat och inga ord kunna uttrycka den vördnad och lycka som jag känner vid åsynen af den renaste oskuld parad med så mycken skönhet! Ack, om ni hade velat eller rättare, om ni hade kunnat CECILE. Hvad då, min herre? ERNEST. Det skulle inte varit oss man gycklat med, hela förvirringen hade drabbat henne! CECILE. Men hvilken? ERNEST. Ack, jag kan inte säga er det! jag vågar inte anförtro er en sådan hemlighet! CECILE. Ni hyser då inte förtroende för mig? ERNEST. Hvad säger ni? Er, som jag ville anförtro min lycka mitt lif! CECILE. Min herre! ERNEST. Ja, mamsell min lycka, mitt lif! Ty den roman som fru Gardonnière uppfunnit har för mig blifvit en verklighet jag älskar er! CECILE. Ack min Gud! ERNEST. Ack, frukta ingenting! Min kärlek är lika vördnadsfull som den är varm! Den begär intet annat än hvad ni kan gifva nej! säg ingenting svara mig inte (närmar sig henne) Säg mig endast att ni förlåter mig! CECILE. Jag är inte ond på er! ERNEST. Åh, det är inte nog! . Gif mig ett ord af saknad af förhoppning! CECILE (brydd). Förhoppning! Femtonde Scenen. DE FÖRRE. LISE. LISE. Fru förestånderskan (hejdar sig) Kan jag tala om det i herrns närvaro? CECILE (sätter sig på soffan). Ja, tala fritt! ERNEST. Men skynda! LISE. Fru förestånderskan väntar mamsell och fru Gardonnière ty hon sade, att för att bli emottagen, måste mamsell ha sin tants tillstånd. CECILE. Det är bra! lemna oss! (Lise går. Cecile och Ernest stanna tysta ett ögonblick, utan att se på hvarandra). ERNEST (bakom soffan, lutande sig nedemot Cecile). Svara mig, Cecile! går ni i kloster? CECILE (efter någon tystnad).
Herr Erik var god emot honom honom, som jag ej törs nämna; men Flemingen, var han också god mot honom, han som... huu nej; hvar och en sitt derför." "Och derföre vill ni att de, som eder intet ondt gjort, skola lida. Fru Ebba, alla lidandes beskyddarinna, den unga Katharina, ja, den unge Welam de Wyks mor, ty äfven han hade en mor. Har J, mor, tänkt på alla de sorger, alla de tårar, de fälla, har J tänkt på alla de enkor och barn, till de många hertigens offer, öfver hvilka J triumferat. Mor, mor, kom ihåg, att dessa alla och många, många utom dem, hafva gråtit, hafva lidit samma qval och samma sorg, som J icke kunde bära; för hvilka J sökt hämd; hvilka J velat släcka i blod. Har ni nog nu af eder hämd?" "Det går så underligt omkring i mitt hufvud. Det började så ren der i Åbo, der, jungfrun vet, huu, der som det forssade så mycket blod. Tala inte så der, jungfru. Huu, jag vill inte hörat. Ånej, ånej, Annika går hem. Dit, dit, vet hon jungfru, icke till stugan i Tavastskogen, men dit, der hon sprang som liten flicka. Vet J, jungfru, lilla mor Annika hon var ännu mindre då. Hon var så der liten. Det var en söndagsmorgon, hon hade ett helt rent linne på sig, det var så hvitt, så hvitt; hennes fötter voro så hvita, de voro nyss tvättade. Hennes hår var också hvitt, det var kammadt och benadt och hennes kinder voro så röda som äpplen. Ack, jag minns, jag såg henne så väl i bäcken vid vår stuga. Jungfru, jungfru, Annika måste söka opp hvar den hvita, rena flickan gömt sig. Farväl, jungfru Sigrid, mor Annika kan ej hjelpa er mera nu, hon hinner inte söka sin makt mera, hon måste söka den hvita, lilla flickan.
» Skulle kanske doktorn vilja ge sina föreskrifter för natten, » sade faster Kristiana med ett något sötsurt leende, » så att jag inte går och gör några dumheter. » » Åh, det är nog ingen fara, » sade doktorn med ett försonande leende. » Jo, se jag vet nu inte annat, jag, än det som gick an den tiden Oskar kom till världen, och det passar väl inte för son hans, kan jag tro. » Doktorn strök sig öfver munnen för att dölja ett småleende och började därefter ge sina föreskrifter med låg, yrkesmässigt lätt stämma. Faster Kristiana lyssnade och såg ut, som om hon mottoge receptet till någon giftblandning. Då doktorn hade slutat, räknade hon på fingrarne: först var det det, — och så det, — och så det, — jaha! — och så tvådde hon sina händer och lät förstå, att det oskyldiga barnets blod skulle komma öfver hans hufvud. Så vände hon sig om och fick se, att de voro ensamma i rummet, dörren till salen stod halföppen. » Se så, nu ska man få se, att han ämnar gå och väcka dem! Ja, jag säger då. » Med ett par steg var hon ute ur rummet och stängde ljudlöst dörren efter sig. Det hörde till hennes principer att alltid stänga alla dörrar och aldrig öppna någon, utan att först hafva knackat på. Förtalet påstod, att denna vana var så inrotad hos henne, att hon till och med knackade på skafferidörrarna, innan hon öppnade dem. Då doktorn blifvit ensam, drog han korken ur den ena buteljen och luktade på innehållet med en misstrogen min, som dock förbyttes till en behagligt öfverraskad, slog i en konjak åt sig och tömde den i ett drag. Så såg han på klockan, satte sig i en gungstol, som stod bredvid bordet, och gäspade högljudt. Det var då egentligen en onödig resa, som han hade gjort.
Ständer Nadiqst meddelte Proposition, har hos Kongl. Maj:t i Nader förekommit, att dennmWarcering, som j anseende till Rikets behof as större Wapenstyrka, under 1789 ars Krig blifwit, i anledning af'Kongl. Mains, genoin wederbörande Desi Befailnkagshafwande, gjorde Nådiga framställning bewiliad och uppsatt till hälften af de inom Skane warande Javelte Cavallerie-Regementen: att denna Wargering, tillföljd af Riksens Höaloft. Ständers beslut wid 1809 och 1810 arens Riksdag i Stockholm, oaktadt Rike-s öfrige Wargering da upphörde, blef bibehållen: att da Skane likwal sedermera mast dela saiuma lott med Rikets öfrige Prowinser, fa wäl i anseende a 7Z» Den 20 Ju ni k. Extra Noteringens, fem Förstärknings-Manstapel utgörande, hwaraf serdeles den serra i denna Lands ort medfört dryga kostnader: och sturcligen, alt R kers Krigsmagt, genen; det af Rilftns Högloflig Stander wid denna Riksdag fattade beflut em Be wärings-Manssapcts utgående, lemnat Kongl. MajDans Exccllence Justitie bats-Ministern Herr nya utwägar till Rikets Förswar. Ntstettet har förchaft denna Nadina Propsfl tion till öfwerläggning, och derwid funnit de a Kongl. Maj:t Nadiast anförde stöl till Wargeringenv upplösande wara ja kraftige och ös werenSstämmande med dadé billighet och raktwisa att Utffottet icke twekar tillstmka Riksens Höglof Star.dcr, att till alla delar bifalla högstbcrörde Na diga Preposition; Dock rvagar Utstotret framställ: Sof-Cancellereu Friherre af Wetterstedt och den enstan, akt i fall Riksens Högloft.