Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så snart 49‘de §:n blir föredragen, så är jag alldeles på den punkt, hvartill jag önskat komma, för att få frågan om Beredn:s-comite'ernas bibehållande afgjord. Hr von Rosen yttrade sig vara förekommen i hvad lian ämnat yttra. Hr Aminoff: Vi kunde enl. min lanke fortsätta pröfningen af 4Ö:de §:n, om vi i stället för Taxens-comite' här begagnade uttrycket vederbörande comité; ty då vi i nästa § komma att afgöra huruvida Beredn:s-comite'er skola finnas - Den io Oclober f. m. nas eller ieke, så faller det af sig sjelft , att med vederbör, comile' skulle förstås Bcredn:s-cnmileen, örn den bibehållrs och i motsatt fall Taxer:s-comile'en. Hr Frih. o. Landtm, yttrade,det han trott sig finna, att K. o. Ad. med ja besvarat hans sista• propos. , hvarföre han nu finge föredraga /|9;de §;n. 4g:de §:n. Frih. Na rickhoff: Förslaget alt sammanslå Taxerrsoch Berednrs-comileerna vittnar om alt Lisk. alldeles åsidosatt eller förlorat ur sigte de väsendtligen olika ändamål , som med dessa comiteer varit åsyftade, och som göra att de städse blifva oförenliga. Rlisstaget och vådan af detta misstag blifva uppenbara, då man genomläser 2.5 §:n af förslaget med den rättelse, som betänk. N:o 27 innehåller. Man skall deraf linna, alt sammanslåendet af dessa comitier leder derhän, att på Pröfnings-comiteen hopa hela laxeringsbestyret för landet; att denna comité, då den skulle äga att förändra hvad Taxer:s-comite'en gjort , lomme att både taxera och besluta. Men det är icke en gång Pröfnings-comiteen, som denna makt blefve , enl. Utsk:s förslag, tillerkänd. Det vore på sin höjd en af dess ledamöter, som komtne att utöfva densamma.
Sockenmagasiner hafva funnits i de flesta af länets socknar; men dessa inrättningar anses numera i sitt hittills varande skick mindre ändamålsenliga, hvarföre fråga om deras upphörande såsom tvångslåneanstalt, der i brist af lånesökande hvarje hemmansägare i socknen var skyldig att sätta sig i skuld, och omorganiserande på åtskilliga ställen uppstått. Bland länets Sjukvårdsanstalter intages främsta rummet af länets Lasarett och Kurhus med ett godt och sundt läge i norra delen af Örebro stad, innehållande 11 sjukrum, dårceller, kokhus och badinrättning samt bostäder för Läkare och Syssloman. Af derstädes befintlige 62 sängplatser hafva i medeltal varit upptagne på lasarettet 20 och på kurhuset 10. Antalet vårdade patienter har utgjort: På Lasarettet. På Kurhuset. Inkomsterna, som utgjorts af 1) på hvarje mantalsskrifven person debiterad kurhusafgift, för år 1856: 3 sk. G r:st, för år 1857: 4 sk. banko, för år 1858: 10 öre och för hvartdera af åren 1859 och 1860: 15 öre; 2) insamlade lasarettsoch kollektmedel; 3) räntemedel; 4) extra inkomst af badinrättningen; 5) af enskild person såsom bidrag för uppförande af bostad åt Läkaren årligen erlagde 150 R:dr, hafva uppgått för år 1856 till R:dr Runt 8,148,58, utgifterna till R:dr R:mt 7,191,76, » 1857 » » » 9,747,12, » » » » 8,885,71, » 1858 » » » 7,773,20, » » » » 7,450,73, » 1859 » » » 11,243,35, » » » » 9,151,49, » 1860 » » » 11,484,78, » » » » 10,943,43.
Nåväl! det står icke i någon Engelsk lag sogdt, alt ministrar skola vaia tillstädes i kamrarna; meri det är en häfd, och man skulle icke kunna fatta i England en se-sion af någondera kammaren, der icke ministrar voro tillstädes. Der likväl måste den minister, smil infinner sig i Underhuset, vara ledamot af Underhuset, och den minister , som infinner sig i Öfverhuset , måste vara Pär. I Frankrike deremot äga ministrar tillträde i begge kamrarna, äfven om de icke tillhöra någondera, ehuru de oftast, och med elt enda mig kändt undantag, tillhöra någondera kammaren, men de infinna sig i båda ptomisque, och constitutionen föreskrifver, att hvarje Den 18 November f, m. io3 gång de begära ordet, skola de få det utom inski ifningstur; och dessutom äger Regeringen nit tillförordna Regeringens talare, vanligtvis tagne ur livad man i Frankrike kallar Statsrådet, oell sorn der, likväl under en högre scala, föreställer livad var Allm. Beredning var. Nå väl! män af denna Corporation, sorn beredl målen, förordnas i mån af deras talareförmåga att infinna sig i hamrarne. Samma förhållande är med Utskott. Detta anses så naturligt, så nyttigt och nödvändigt, att ingen lag liar behöft föreskrifva det, och ingen lag har behöft stadga skilnaden emellan höra äga intrade eller skola infinna sig. Någon distillation deremellan har aldrig blifvit gjord. Det ligger en så ömsesidig nytta så väl för Regeringen som för sjelfva Representationen i dessa meddelanden, alt de ske, utan att någon lag loreskelfver, att dessa personer kunna commenderas att vara tillstädes. Jag begynte med att säga, hurusom jag anser, att ett verkligen högst billigt och högst allmänt missnöje skulle hafva uppstått, om en lag hade tillerkänt R. o. Ad. denna rättighet och förmenat den för de 3 andra Stånden. Jag hyser det hopp, att de andra Stånden härvid skola inse sin fördel. Det anföres, och jag finner här i en reservation anfördt, att det skulle kunna leda till olägenheter.
Sedan Eders Kongl. Maj:t, genom nådig remiss den 22 nästlidno November, befallt Kongl. Hofrätten att med underdånigt utlåtande öfver Rikets Ständers Revisorers omförmälda anmärkningar till Eders Kongl. Maj:t inkomma, får Hofrätten, med öfverlemnande af den remitterade handlingen, i underdånighet förklara: — 350 — att Hofrätten, hvars expetismedelsräkningar hittills icke varit annorlunda verificerade än ifrågavarande för år 1862 afgifna, anser den omständighet, att berörde räkning blifvit till vederbörande af Hofrätten öfverlemnad, innebära tillräckligt bestyrkande, att Hofrätten, med kännedom om räkningens innehåll, funnit de i densamma upptagna utgifter hafva blifvit för Hofrättens behof använde; att de i N:o 31 af räkningens verifikationer upptagna, af Revisorerne omnämnda fransar och toffsar blifvit anbragta å gardiner af blått siden (verifikationen N:o 41), hvilka, sedan de i Hofrättens båda sessionsrum förut befintliga gardiner, efter mera än 20 års begagnande, befunnits obrukbara, anskaffats, och att, om ock gardiner, af mindre kostbara ämnen skulle kunnat uppfylla ändamålet, Hofrätten dock vid anskaffande af ifrågavarande gardiner med tillbehör ansett sig böra fästa afseende ej allenast å den större varaktighet, som med materialier af sådan beskaffenhet som ifrågavarande otvifvelaktigt är förenad, utan ock å den prydlighet, som uti en Ofrerrätts sessionsrum icke torde vara olämplig, äfvensom å den genom berörde åtgärd vunna öfverensstämmelse med rummens utseende i öfrigt; samt att, hvad slutligen vidkommer Revisorernes framställning beträffande det antal exemplar af Postoch Inrikes Tidningar, som Hofrätten för år 1863 anskaffat, berörda framställning icke torde påkalla annat Hofrättens yttrande, än att Hofrätten, som med afseende å vigten af att ega kännedom om de i nämnde tidning inflytande officiela meddelanden ansett det i expensmedelsräkningen upptagna antal exemplar för Hofrättens President, Ledamöter och Sekreterare erforderligt, dervid ingalunda öfverskridit det i Eders Kongl. Maj:ts nådiga cirkulär den 26 November 1858 bestämda högsta antal exemplar af samma tidning.
Derpå höjde han ett jubelskratt, som ingen ända ville taga, sprang ett ärende bort till spottbacken, gled handlöst in i en stol, tummade på glasögonen, drog ut sitt skägg och satt så med ens tyst och stilla. «Å-ja,» hemtade han sig, – och tillade plötsligt i fullkomligt förändrad ton: «Skulle du vilja skrifva på ännu ett papper för mig?» Det var första gången Truls kände något draga igen inom sig. «Ja, naturligtvis.» Han ville sagt mera, men vännen, som åter sprungit upp, öfverröstade honom med en oändlig och bullersam utredning. Det gälde ett lån i Lunds sparbank; ett gammalt lån; den ena borgenmannen hade måst offra åt de dåliga tiderna och slagit vantarne i bordet, och han, Ek, hade att skaffa nytt namn. Truls ritade dit namnet. «Det kommer,» sade han. «Kommer? Hvilket? A så ...! Ja» – han slog ut med en stor gest. «Hvem kunde också vänta något sådant,» väsnades han. «D. v. s., hade man bara haft sig sjelf; men man har ju också alla de andra. Tjocka Josua, t. ex. Hvad skall man göra med tjocka Josua? Man kan ju inte låta djuret gå och bli till ingenting. Jag har sagt till honom: ’du får min lif och själ arbeta, Josua; så länge jag har en styfver sjelf, ska jag inte lemna dig i sticket; men du får arbeta, du får min lif och själ arbeta, Josua’. Ja, jag ska arbeta, sa han. Men i helvete icke heller gör han. ’Du ska också få punsch, Josua’, sa jag, ’din halfva punsch hvarenda dag, – men bara arbeta’. Jösses, ja, hvad han skulle arbeta. Göder sig, gör han. Hvad ska vi göra med Josua, sa’ källarmästare Lundegren häromdagen; han har inte betalt på ett halft år, hvarken för mat eller punsch; och hvad nyttar det att ge honom kredit, då han ändå aldrig i sina lefvande dar tar någon examen! Ja, och så måste jag ta det hela på mitt konto; annars hade han ingen mat mer fått.
icke tro på en qvinna, som du skymfat! baka hufvudet har han åsneöron. PER, ensam; springer till fönstret och tittar ut; då han drar tillPER. står jag ensam, fattig, öfvergifven, med ett par långa öron och utan min ring! Hade jag vetat, att lifvet hos trollet! Hvad skall jag nu ta mig till, utan var så genomuselt, då hade jag väl stannat hemma vänner, utan pengar, utan hus och utan tak! Nöden står utanför dörren och väntar mig; skall jag nu på allvar ut i lifvet och arbeta mig till hvarje önskans Förbannelse öfver guld, vänskap, qvinnor! Nu uppnående! Om jag icke vore ensam ändå! Hvarför icke så gerna ensam, då det icke flärd. Förbannelse! fins någon vänskap och allt ting är falskhet och LISA in. PER. Banna icke, Per! LISA. PER. i lyckans dagar. Lisa! Du öfverger mig icke, fast jag glömt dig LISA. PER. Det är i nöden vi träffa våra vänner! Vänner! Jag förbannar vänskapen! Det skall du icke göra, Per! Det fins vänskap i PER. LISA. lifvet lika så väl som falska vänner! endast tomhet och flärd! Jag har nu pröfvat lifvets goda och jag fann LISA. har du gjort ungdomens första lärospån och du skall bli man! Du har sökt lyckan på orätt håll! Vill du skor och bli nyttig; ty dina sunda blickar genomskåda det förvända och vränga, som finnes ute i lifvet. PER. icke gå ut och göra gagn, upplysa dina medmenni Du har pröfvat på ditt sätt! Emellertid, nu Och bli en stor man. tig: du skall bli en reformator, som för menskligheten framåt. PER. Stor eller liten, är det samma, du skall bli nyt LISA. och hvars namn lefver på allas läppar. LISA. Ja, en reformator, som äras och dyrkas af folket mensklig storhet för ärans skull! Du skall få den och du skall få en ny erfarenhet! PER. O, så långt du är från sanningen; du söker Men huru? Min ring är borta!
Emb.-Bcrällelse lill 1856 års riksdag. 5 — 34 — tvingas redan varande boställshafvare eller arrendatorer, utan först vid deras afgång böra efterträdarne åläggas. Naturligtvis måste tillsynen öfver verkställigheten blifva densamma å dessa kronogods, som på enskildas hemman. Så vida dylik tillsyn kommer att sträcka sig äfven till frälsejord, uppkommer derigenom en ny lagstiftning, skiljaktig ifrån de om frälserätten från äldre tider rådande begrepp, då deremot kontrollerandet af skatteinäns hushållning med deras skogar på sin höjd innefattar en återgång till fordna strängare lagar, hvilkas fullkomliga upphäfvande dock icke är så alldeles ostridigt. Hvad jag haft att anföra till grund för mitt föreställningssätt om jord äganderättens begränsning och om samhällets behörighet att för densamma bestämma viikor, synes af min uti 1850 års berättelse intagna behandling af ämnet. För tillämpning häraf äfven på frälsejorden ligger skälet uti enahanda behof för den ena, som för den andra arten af egendomar. Så öfvertygad jag är, att de stridiga begreppen om äganderättens absoluta betydelse skola komma att göra sig gällande och vara tillräckliga att beröfva mitt förslag all framgång; så litet tvitiar jag deremot, att uti detta förslag de verkliga rättsgrunderne äro iakttagne, och så förvissad är jag, att om en lag funnes, hvarigenom ålades de förbindelser, som jag här påyrkat, ingen olägenhet deraf skulle uppstå, utan tvertom lagens verkan, så vidt den elterlefdes, blifva fördelaktig för fäderneslandet. Men jag vågar slutligen tillägga, att med samma visshet, som jag härom äger, förutser jag äfven den ringa framgång, sorn står att vinna genom hvilka iagstiftningsförsök som helst i denna väg, så vidt de åsyfta att genom andra medel, än just den här föreslagna förpligtelsen till skogs uppdragande och vårdande vid alla dertill tjenliga, stora och små enskilda egendomar, komma till målet.
Der Dom-kapitlet icke finner skäl att besvären ulan kommunikation afslå, varde de med vederbörande, dem de i någon mån angå kunna, kommunicerade, med föreläggande af viss tid till förklarings angifvande, vid förlust af rättigheten att varda hörde. Sedan valet vunnit laga kraft inkallas den valde af pastor, för att inför församlingen och pastor ernbets-eden aflägga, hvarefter valhandlingarne, jemte edsformuläret, behörigen underskrifvet, sändes till Dom-kapitlet, som utfärdar och meddelar fullmakt ål den valde. Befullmäktigad orgelnist, kantor, klockare eller folkskolelärare har ingen lillträdes-rätt, om enka eller omyndige barn efter den aflidne tjenstemannen finnas, förrän de ras tjensteeller nåd—år tilländagått. Carl Tholsson åter har uti sitt till Hedervärda Bonde-ståndet ingifna, afåtskillige hans ståndsbröder understödda memorial, snm blifvit till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet ölverlemnadl, anfört: att Kongl. Resolutionen den 20 November 1786 gåfve kyrkoherden alltför stort inflytande vid val af klockare, orgelnist och skol-lärare. Då församlingarne finge sjellve vidkännas kostnader lor förenämnde tjensters upprätthållande, borde de också fä utöfva ett deremot passande inflytande på personernas val, helst omvårdnaden för det uppvexande slägtets bildning fordrade att hvarje husfader skulle ega att välja den, som borde undervisa hans barn och utbilda deras kunskapsoch sedlighels-begrepp genom goda lärdomar och föredömen; och har motionären af sådan orsak föreslagit: all Rikets Ständer mätte i underdånighet hos Kongl. Maj.l anhålla, alt Kongl. Maj:l läcktes, med upphäfvande af alla äldre författningar, ”der ej särskilda föreskrifter sådant hindrade”, angående tillsättning af klockare, orgelnisler och skollärare, ny nådig förordning utfärda på de grunder alt: ’T:o.
Efter fyra års erfarenhet, har man ändtligen funnit det felaktiga i en beskattningsgrund, hvilande på tillverkarens egen uppgift, omöjlig att controllera, och sålunda af natur att gifva särskild fördel åt oredligheten och sveket; och allmänheten fordrar nu, såsom en Ständernes moraliska förbindelse, att den vid sista Riksdag antagna skillings-afgiften må vid denna upphöra. Man har föreslagit, att här, som i andra länder, tillmäskningskärlen, men icke pannerymden, kunde antagas till grund för beskattningen; och man har också fallit på den tanka, att då pannerymden utgjorde grunden, borde beskattningen beräknas efter den högsta tillverkning, som kunde, på den tillåtna tiden, åstadkommas. Det bristfälliga i båda dessa förslag visar sig lätt, då man, hvad det förra angar, besinnar, att i de länder, der tillmäskningskärlens rymd utgör beskattningsgrund, är tillverkningen ställd på en stor fabriksfot, der tillmäskningskärlen äro inbyggda och så stora, att de ej kunna ombytas, hvaraf också följer, att stämplingens controll är osviklig, då deremot i Sverige till de små pannorna, hvilka utgöra den stora massan, brukas blott små tillmäskningskärl, alltid ombytliga, och således ingen möjlig controll underkastade; och hvad åter beträffar det sednare förslaget, att det skulle i sin påföljd verka gynnsamt för den rika, men förtryckande för den fattiga. Att under bränningstiden öfvergifva alla andra jordbrukets sysselsättningar, för att hålla brännvinspannan ständigt kokande, öfverensstämmer icke med den fattigare jordbrukarens förmåga, och han skulle således af detta oskäliga tvång utestängas från brännvinsbränningens begagnande, då deremot den större och förmögnare jordbrukaren, som ägde lätt tillgång till spannmål att bränna och hade råd att hålla ständiga vårdare åt brännvinspannan, skulle draga särskild fördel just deraf, att de fattige voro uteslutne. Jag ogillar dessa förslag och begär, att vår nya författning må gifva följande stadganden, nemligen: 1:0
Säkerheten finnes således redan till fullo, och icke en skilling af det högre värdet kan Staten frångå, genom den o/dfs - 44 Den 4 April /. m. ning som nu galler: hvadan ej heller nånsin, hvarken af KammarRätt eller Riksens Ständers Revisorer den ringaste anmärkning härutinnan blifvit gjord. Återstår derefter sålunda blott uppställningsformen, eller att i Tableau få fram det rätta värdet af inkomst och utgift i Svenska Bancosedlar.” "Fråga har'härvid uppstått, att i Statsverkets allmänna räkenskap tillöka en column för Hamburger Banco, men Comittérade hafva ansett mindre lämpligt att i generelle Räkenskapen eller RiksStaten införa en column för främmande myntslag.” ”Inkomsten af vexlar inflyter genom Tulln allena; och derifrån aflefvereras den genast till Räntekammaren, mot qvittence, tecknadt å åtföljande reversal, som upplyser, att lefvereringen skett i Hamburger Banco, eller Pund Sterling, med ett ord, i vexlar sådan den blifvit gjord Der är förhållandet sålunda enkelt, under en enda Titel af lefverering, emedan Tullverket icke bestrider någre utgifter för egen räkning i främmande myntsort. Förvandling af vexlarng till Svenskt Banco i TullRäkenskapen kan alltså ha blott ett föremål i Tableau, nemligen att gifva svar på den frågan, huru mycket har Tullintraden för en viss tiderymd utgjort i Svenskt Banco? Det är billigt att denna upplysn:ng erhålles af Tullräkenskapsn; men derföre att den är mindre vigtig» än säkerheten om uppbörden, och en redig räkenskapsform, cå är det den sorn bör e Den 4 April f. m. intaga rummet inom column, men sjelfva den verkeliga myntsorten utföras. Och denna förvandling bör ej ske annorstädes än i HufvudBoken, i en summa, för ett helt års uppbörd i Hamburger Banco, efter samma års mei delcours. Då har man all den Statistiska upplysning som för beräkningen erfordras, utan att uppbördsmännen få det minsta dermed att skaffa. ”1 Statsverkets räkenskaper åter, bör samma ordning fullföljas.
Då jag, på sätt nyss blifvit antydt, hyser den förhoppning, att Rikets Ständer icke uteslutande skola använda de förhanden varande tillgångarne att dermed bygga jernvägar, utan ock komma att reservera några betydligare belopp för åstadkommande af andra kommunikationer i det inre af landet, bör jag derjemte fästa uppmärksamhet derpå att, enligt hvad under en längre tid varit vanligt, Rikets Ständer för understöd till väganläggningar och kanaler plägat bevilja minst §:de!ar af arbetskostnaden att utgå, icke, såsom i Kongl. Majits nådiga Proposition i förevarande fall är föreslaget, i form af lån, utan såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, emot det att de bolag eller menigheter, som åtaga sig arbetets utförande, förbinda sig bekosta återstoden. Det är ock endast på sådant sätt det kan blifva möjligt att för dylika arbeten bilda bolag, enär erfarenheten visat, att aktie-egarne, i anseende till arbetenas dyrhet och den långa arbetstiden, icke kunna på flera år påräkna någon ränta på sina i sådana företag nedlagda penningar. Väl har sedan någon tid en inbjudning blifvit utfärdad för aktie-teckning till fullbordande af nu ifrågavarande arbete; men denna inbjudning, som med välvilja omfattats så väl inom som utom Östergötland, har utgått från den förutsättningen, att ett betydligare statsanslag utan återbetalningsskyldighet skulle af Rikets Höglofliga Ständer anvisas. Vägoch Vattenbyggnads-styrelsens ofvanberörda förslag har ock gifvit anledning till den förhoppning, att arbetet skulle, såsom högst gagneligt, vinna ett sådant understöd. Likaså har frågan af Göta kanal-direktion ansetts af den vigt, att bemälda direktion lärer vara betänkt på att kalla bolaget till extra stämma för att höras öfver gjord framställning, att äfven Göta kanal-bolag måtte för något betydligare belopp deltaga i aktie-teckningen för Kinda kanals fullbordande, så framt statsanslag för ändamålet varder beviljadt. Jag hyser sålunda intet tvifvel derom att, derest Rikets Ständer täcktes anvisa |:delar af den för detta arbete erforderliga summa att utgå såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, den återstående tredjedelen, ehuru uppgående till det betydliga beloppet af omkring 440,000 R:dr, skulle kunna genom aktie-teckning erhållas.
Att uttagandet af den af mig föreslagna bygata endast och synneriigast är af behofvet påkalladt uti de bördiga provinserna med relativ öfverbefolkning, hvarför utrymme, sedan de enskilde jordägarne allt mer och mer börjat inse olägenheten och fattat ovilja för torpare-systernet, saknas, och hvarest jorden har något värde, faller af sig sjelf. Det är således mindre beli elfl ig t i Norrland eller Lappland och annorstädes, hvarest stora landsträckor ligga öde, och tillfälle är lemnadt hvar och en att anlägga nybyggen, än i södra delen af Skåne, hvarest exempel finnes på att jord kostat tvåhundra r:dr tunnlandet. Jag har nu försökt, så godt jag förmått och tiden medgifvit, att göra klart livad jag ansett med uttagande af bygata; jag har nemi., med afseende på hemmansklyfningens skadlighet och den svårighet, som åtminstone uti den ort jag känner, allt mer och mer yppats för den hemmanslösa arbetsclassen att få bosätta sig på enskild mans grund, och den snart sagdt omensklighet, hvarmed man fördrifver de redan bosatta, utan afseende på att de derigenom bringas till tiggarestafven, velat derigenom förskaffa den arbetare, som sjelf ingen jord äger, tillfälle att äga ett hus utan att äga det på enskild mans grund, då han är i allo beroende af godtycket, och hans bus kan med skäl liknas vid det, som byggdes på sanden; jag har velat att Staten skulle lemna den omtänksamme arbetaren tillfälle att förvärfva sig ett hem annorstädes än det enda Staten nu lemnar på correctionshusen; jag har icke velat skapa byar af backstugor; jag har velat förekomma, att våra omenskliga, våra orättvisa och oförnuftiga ekonomiska lagar om laga försvar etc. skola skapa legioner af försvarslösa. Att denna framställning är ofullkomlig, vet ingen bättre än jag sjelf, väl kännande min ringa erfarenhet och min ovana vid att framställa mina tankar, men att den tanke eller idee, som ligger till grund för framställningen, ej är mer egen, än att Utskm, om de vilja taga saken med det allvar, som jag förmodar de anse mest passande för R.
Äfven vid stationer, som äro nära intill hvarandra belägna, är berörde ersättning ganska olika, så att den t. ex. utgjort i Borås 2 R:dr 50 öre, i Götheborg 3 R:dr 23 öre och i Alingsås 97 öre; vid Lilla Åby i granskapet af Norrköping 4 R:dr 47 öre, och vid Simonstorp i samma ort 75 öre. Malmöhus län Gottlands län ... 11 11 11 1,15, 1,29, 0,74, i städerna . 2,22, allt Riksdaler Riksmynt, hvilka siffror således utvisa dåvarande medelvärdet af en mils skjuts med en häst inom de särskilda länen; utgörande samma medeltal för hela riket, å landet 4,2 4 och i städerna 4,46 Riksdaler Riksmynt. I öfrigt har inhemtats att åtskillige Kongl. Maj:ts Befallningshafvande uppgifvit att förnyade entreprenader sannolikt icke skulle kunna tillvägabringas utan betydligen förhöjda bidrag af de skjuts-skyldige. Utskottet har tagit förevarande fråga i sorgfälligt öfvervägande och tvekar icke att, i likhet med hvad Ekonomi-Utskottet vid sistlidne riksdag derom yttrat och med ytterligare stöd af hvad ofvan meddelade upplysningar innehålla, uttala den åsigt, att jordbruket bör, så snart sig göra låter, från skjutsnings-besväret fullkomligen befrias. Såsom den lämpligaste utvägen att ernå detta mål har blifvit ifrågastäldt, att fortskalfandet af resande skulle helt och hållet öfvertagas af staten. Denna utväg har jemväl vid innevarande riksdag blifvit föreslagen, men på anförda skäl af vederbörligt Utskott afstyrkt (se Sammansatta Statsoch Ekonomi-Utskottets Betän - 12 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o HO. kande N:o 17). Vid de gästgifverier — och dessa utgöra ännu tlertalet inom riket — der skjutsen utgöres in natura, saknar man all ledning för sitt omdöme om hvad skjutsen verkligen kostar.