Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom hemmet vistades de senare åren ett par yngre damer. bland deni en qvinlig gymnast, med hvilkeii han ofta samspråkade i syfte att bringa henne att tänka öf ' ver lifvet #) ch dess mångskiftande företeelser. " Aldrig, ' 7 säger hon, " hade n@on förr så talat med mig, framlockande niina skygga tankar i ljuset, och aldrig har j a g lärt så mycket afnågon; som af honom. " Såsom umgängesvän hade Stackelberg iriåiiga älskvärda egenheter, såsom människa många. fina skiftningar i karaktär och lijärtelag, hvilka utom hemmet trädde i dagen endast f6i. en liten trång vänkrets, hvilken krets gradvis sammansinälte, tills iiiider hans sista år blott) några få vänner återstodo. Tviinne af ' dem hafva benäget för oss upptecknat några a f .iiria minnen från umgänget med den bortgångne. Doktor G. (7. skrifver: " Dzt jag forst, för omkring tio 8r sedan, gjorde hans bekant skap, snarare stötte han mig rnecl sina paradoxa fiinrleringar i alla möjliga ämnen. Jag kom fiån mina8 examensstudier i TTpsala ocli tyckte! att ~naiineii var en oskolad rä- sonnör in caz.t % rebii9, som stod och stainpa (1e i paradoxer. Något, ' oskoladt ' fann jag j u anda till slutet i haris ' filosoferingar ' och 112111s diktning. Men j a g lärde snart att sätta viircle på en intelligens, soni så innerligt sj älfstäiidigt hade sitk hiifviiil f6r sig, 11 % samma gång j a g lärde mig a t t h&amp;lla af hans alldeles ovanligt aclla personlighet. J a g lärde mig snart? att det paradoxala i mycket var en mask, som det roade honoin att sätta iipp tor att slippa i tic1 och otid föra sina innersta tankar och känslor till torgs. Ty rnecl all sin demokratism - och fördomsfriare människa har jag icke känt - var hai: i botten en aristoltratiskt finkäiislig natiir.
Mörner: 1 denna punkt bestämmes, att »R. o. Ad skall sammanträda å Riddarhuset hvart tredje år den 15 Februari eller, om helgedag dä inträffar, nästföljande söcknedag till allmän sammankomst.» Jag tror dock icke att en sådan skyldighet för R. o. Ad., att hvart tredje år samlas, är lämplig eller kommer att medföra den åsyftade verkan, att R. o. Ad:s ledamöter mera rriangrannt tillstädeskomma. Jag har under någon tid halt förtroendet att sitta såsom ordförande i Riddarh.- Direktionen och känner således till de ärenden, sorn der förekomma, likasom R. o. Ad., genom de från Riddarh.-ötsk:t inkomna Betänk:», halt tillfälle derom taga kännedom; och jag hemställer, om det är sannolikt, att, sedan R. o. Ad:s politiska verksamhet är slutad, många af ledamöterna skola underkasta sig mödan och kostnaden att hilkomma, för att höra revisionsberättelsen Öfver förvaltningen af Riddarhusets fonder uppläsas och diskutera en och annan motion om dessa fonders förvaltning, eller orri sättet att begagna denna lokal eller dylika ekonomiska frågor. Jag befarar att intresset för dessa angelägenheter icke är nog stort, lör att från andra sysselsättningar hitlocka aflägset boende personer, och jag belärar detta ännu mer, om den hittills iakttagna tunga formen med upprop, tillsättande af Utsk , sornskall yttra sig om hvarje sak, innan den får afgöras i plenum, m. in. bibehålles, hvarigenom flera veckor för dessa sammanträden skola åtgå, under hvilka större delen al lédamöterne icke skulle hafva något att göra. Jag tror ej R. o. Ad:s ledamöter hafva nog godt om tid och penningar för att Den 7 April f. in. 87 på sådant sätt förspilla dem. Den form för R. o. Adis verksamhet. som kunnat bibehållas pä en tid, då äfven Statens angelägenheter utgjorde föremål för ölverläggningarne och besluten, skulle sakna innehåll, då denna verksamhet blifver inskränkt till endast Ståndets enskilda angelägenheter, och jag fruktar att den rustning, hvari R. o. Ad. skulle komma att uppträda, finge allt för mycken anstrykning af en förgången tid.
Sockne-Nämnden sammanträder i sacrislian, socknestugan eller på annat öfverenskomma ställe, på vissa, efter fattadt beslut, bestämda tider, samt i öfrigt, då Ordförande finnér sådant nödigt, eller flertalet af Nämndens Ledamöter det hos Ordförande påkallar. § 2 9' Medlem af Sockne-Nämnden, som, utan lagligt förfall, uteblifver från Nämndens sammanträde, erlägge för hvar gång en af Nämnden vid hvarje års början fastställd plikt till fattigvårdens Cassa. § 3o. Ej må något mål företagas, derest icke Ordförande eller vice Ordförande och minst hälften af Nämndens öfrige Ledamöter äro tillstädes. Beslut fattas genom röstpluralitet, och när rösterne äro lika delade, gäller den mening, som Ordföranden biträder. § 3r. Uti mål, som angå enskild persons rätt, åligger Nämnden att sitt beslut för den det rörer] afkunna, då äfven Parten, om han det askar, skall utan lösen erhålla ett utskrifvet exemplar deraf. § Böter och vitén, som af Sockne-Nämnd ådömas, skola, då den pliktfällde saknar tillgång dertill, aftjenas med arbete för Communens behof; dervid dagsverke beräknas efter ortens markegångspris, om den arbetande 28 Las;- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utskotlens Betänkande} N:o 4. sjelf bekostar sitt uppehälle; men i annat fall, skall han under arbetstiden af Communen förses med kost, såsom tjenstehjon, du dagsverke beräknas endast till -y af markegångspriset. §. 33. Vill någon klaga öfver Sockne-Nämndens beslut, gore det efter den hänvisning och på det sätt, föregående ii § föreskrifver, rörande besvär öfver Socknestämmas beslut. §. 34. Förolämpande med ord eller gerning emot Ordförande, vice-Ordförande eller Ledamöter straffas, enligt g § af i8Cap. Missgernings-Balken, jemnförd med Kongl. Förordningen den 30 Januari 177g. §. 35. I de mål, som angå Skoleoch Undervisnings-anstallerne, vare tjenstförrättande Pastor Ordförande.
Utsk , förbiseenden likväl en och annan gång ägt rum, tror jag, att det ej vol-e ur sin ordning, att, innan expeditionerna inkomma till justering i Stånden, Exped.Utsk., som skall afsända dem, eontrolh-rade, huruvida de öfverensstämma med Ståndens beslut. Någon annan granskning kunde icke komma i fråga, än deras jemnförande med prot.-utdragen. Antager man, qtt de andia Utskrn böra uppsätta de beslut, sorn härleda sig, från af deni handlagda mål, hvilket jag anser vara rättast, tror jag den närmare controll ej vara öfverflödig, som bär är föreslagen, och jag anser således detta förslag kunna till grundlagsenlig behandling antagas. Gr. Horn: Det är just den controll, som det ena Utsk, skall hafva på det andra, som jag anser mindre lämplig. Jag får åberopa den ändring, som i 72 § r perioden Riksd.- Ordn. är föreslagen. Der står: ”Hvarje expedition öfver R, Stfs beslut uppsattes af det Utsk., sora målet handlagt, men må ej förr utgå, än den blifvit af Exped.Utsk. jeinnförd mot de från Stånden inkomna prot.-utdr.” Dessa prot.-utdr. utgå naturligtvis till de öfriga Stånden, och expeditionerna kunna ej uppsättas, innan besluten äro kända; och sedermera kan expeditiouen lika väl uppsättas af det ena Utsk, sora af det andra. Kan man ej lita äfvenså mycket på det ena Utsk. som på det andra, så tror jag arbetet blir så mycket sämre; ty det är just bristande förtroende, som gör arbetet dåligt. Detta är min åsigt; men jag har kanhända orätt och vill ej vara envis. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller alt få instämma med Hr Dalman. Förhållandet är, såsom hvar och en vet, att sedan expeditionerna äro uppsatta och justerade hos Stånden, skola de renskrifvas och genom delta Utsk. öfverlemnas till talmannens underskrift. Exped.Utsk, erhåller från alla Stånd underrättelse om deras beslut i hvarje mål, Exped.Utsk, är således i tillfälle alt jemnföra de särskilda
– Det fartyg, ni ser der, bär holländska flaggan. Det skall roa mig att utbyta den jagades roll mot den jagandes. – Ämnar ni angripa detta fartyg? – Ja. Har ni kanske glömt vår öfverenskommelse? Eller har ni någonting deremot, att Holländarne få bidraga till vår krigskassa, då vi nu gå att befria våra landsmän vid Delaware från deras ok? Drake yttrade detta i en ton af spe, som dock undgick Adolfs öra. – Ingen flagga, tillade han, – bör kunna lifligare påminna dessa schackrande, flegmatiska röfvare, dessa vår tids Fenicier, att det finnes ett folk, af hvars olycka de begagnade sig, för att frånstjäla det dess storhet, och som derför törstar efter hämd. Det är fred på papperet mellan Portugal och Holland, men i verklighet fortfar kriget lika förbittradt som någonsin, och hvarhelst deras flaggor mötas på hafvet, tvingas den ena att stryka för den andra. Ni skall se, att Mynher ganska väl förstår hvad vi mena, då vi utbreda Portugals färger för vinden. Han seglar som en tacklad skopa, men icke destomindre skall han, då han fått oss riktigt i ögonsigte, tillsätta alla klutar i det fåfänga hoppet att komma undan ... I detta ögonblick afbröts samtalet af ett rop från utkiken, som varsnat en julle straxt för-ut i lä. På kammen af en bölja sågs en liten båt och i den en man, som bönfallande sträckte sina händer mot briggen. Felix slungade i rätta stunden med säker hand en tross till mannen; han fattade den, var i nästa ögonblick vid briggens sida, och klättrade, medan jullen kantrade mot densamma, upp på däck. Besättningen skockade sig kring den okände. Det var en spenslig, halfnaken karl med gulbrun hy och långt tagellikt hår. Hans blick flög öfver de kringstående, och då den funnit Drake och Skytte, hvilkas klädedrägt utmärkte dem från de öfrige, kastade han sig på knä framför dem och tryckte deras händer mot sin panna. – Det är en holländsk slaf, en inföding från Java, yttrade Parker, – det ser jag på hans klyfvert.
Lägges härtill det egna förslaget, att hvad sålunda med ord blifvit frigilvet, först vid 1844 ^rs början och då endast till 3:ne släder får införas, så tror jag sanningen af mina slutsatser fullkomligt är bekräftad. Att ingå i några specialiteter af Tull-Taxe-förslaget torde vara öfverflödigt, enär derigenom en för stor vidlyftighet skulle uppkomma och sannolikt, vid den ovilkorliga återremissen, ett omarbetande af alltsammans blifver af nöden; men jag måste dock anmärka Utskottets behandling af artikeln trädvaror j hvilken, utgörande landets hufvudexport och hvaraf en så stor del af de mindre lyckligt lottade samhälls-klasserna hafva sitt uppehälle, icke dess mindre ännu nödgas vara fjeltrad vid en utförsel-tull, för Staten af alldeles underordnadt belopp, men förden enskildes uppmuntran af icke ringa betydelse/’ Härmed förenade sig Herr Edelsvärd, F. W. och Anders Nordmark från Vesterbottens Län. Af Herr M. G. Walle'n: ”'Ehuru jag visserligen vid della Utskotts Betänkande hade många reservationer att afgifva, så vill jag likafullt icke nu dermed belasta protocollen, emedan jag är fullt Öfvertygad derom, att Betänkandet från samtlige Riks-Stånden blir ålerremitleradt, hvarföre jag blott inskränker mig till att förena mig uti de af Herrar Billberg, Lindström och Norin afgifne reservationer.” Af Herr E. J. Westman: ”Innan Höglofl. Utskottet skrider till Tulltaxe-förslaget, anhåller jag vördsamt och i sammanhang med hvad, rörande principen för den blifvit beslutadt, få till Prolocollet, för att i sin tid ej glömmas, anmäla följande i min tanka, som jag hoppas delas af flera, ganska vigtiga erinran.
Hr Hartman som de Nanjac förflyttade oss tillbaka till de ungdomsfriska dagar, då han var den ende och själfskrifne bäraren af de mera betydande förste-älskare-rollerna vid vår första scen; att han tydligen sparade sig något i de tre första akterna för de mycket fordrande utbrotten i den fjärde, kan så mycket mindre klandras, som den dämpade tonen dock aldrig blef kall och den frambrytande passionen verkade med både sann och kraftfull relief mot denna bakgrund. Fru Bwckströms Marcelle, fru Rundbergs Valentine och frkn Ahlanders grefvinna de Vernieres voro alla prestationer af god karaktäristik, om än litet mera flickaktig friskhet ej skulle ha skadat den rena, men därför ock i botten sunda Marcelle. Däremot tycktes oss hr Bydgrens Hippolyte föga passa in i den eleganta ramen; en man af värld — som han väl dock skall vara, denne fru de Santis f. d. man — torde veta att betydligt ledigare skicka sig inom salonger af låt vara äfven tvifvelaktigaste värde. Svenska teatern, hvars nyårspjäs » Baciller » rönt en ovanlig framgång, har denna vecka blifvit färdig med ett nytt program, nämligen » Enkan Durosec », komedi i en akt af Alexander Bisson och Anthony Mars, samt » Tokerier » (Pension Schöller), fars i tre akter af Karl Laufs. V i hinna dock ej nämna något vidare om detta program förr än i nästa nummer. — Under inöfning är Ibsens » Hedda Gabler » i svensk öfversättning af Tor Hedberg. Titelrollen kommer att utföras af fru Hvasser-Engelbrekt. Filharmoniska symfoniorkestern gaf i måndags sin fjärde konsert i Musikaliska akademien inför så godt som alldeles fullsatt salong. Programmet var synnerligen rikhaltigt och utfördes, särdeles hvad den orkestrala delen beträffar, alldeles förträffligt. Det är verkligen förvånansvärdt, att denna orkester, som ju endast för några få månader sedan bildades af för hvarandra alldeles främmande element, redan kunnat nå en sådan fulländning i samspel och god nyansering, att den kan upptaga täflingen med hvilken annan af våra orkestrar som helst utan undantag. Det visar, att densamma består af goda förmågor, som en hvar med nit och skicklighet fylla sin plats.
Vi lägga här ingen vigt derpå, att Fru Lenngren, ändtligen eftergifvande för sina vänners böner, just inemot slutet af Thorilds vistande i Sverige började till Stockholms-Posten lemna de lekande fostren af sin egendomligt naiva skaldegåfva; ty hon tillhör de ytterst få svenska författare, som fulltopp blifvit hvad de kunnat blifva, eller det, hvartill de af Naturen voro ämnade. Annorlunda förhåller det sig med de snillen, som nämndes nyss förut: till och med – såsom på sitt ställe skall visas – med Leopold. Men förverkligandet af den möjlighet, hvarom vi påmint, förutsatte åtskilligt, som uteblef: framförallt, att Kellgrens lefnadstråd ej så hastigt afskurits; vidare, att han och Thorild hade kunnat försonas; vidare, äfvenså Thorild och Leopold; vidare, att Thorild sedan tillåtits i Sverige qvarstanna. Hade de båda förstnämnda förutsättningarna gått i fullbordan: så kan väl åtminstone så mycket antagas, att Leopold och Thorild aldrig skulle förvandlat sig till fiender. Att länge förblifva vänner, – dertill voro deras innersta naturer förmycket skiljaktiga. Vi ha sett, huru tidigt detta visade sig: nämligen såsnart Leopold, presenterad för Gustaf III, blifvit denne monarks gunstling, och invald i den af honom stiftade Svenska Akademien. Det anlag, som från början låg hos Leopold till verldsman, hofman, förnäm, erhöll nu skyndsamt öfvervigten; och i samband dermed steg likaledes till öfvermakt en i hans väsende lika ursprunglig benägenhet för den fransyska form, hvari skaldekonst och all vitterhet älskades af den sällskapskrets, der Konungen var medelpunkt. Härtill kom Thorilds frivilliga aflägsnande från monarken; som, af opartisk aktning för hans snille, undsåg med den något obändiga naturalismen af både hans diktlära och statslära, i upprigtig önskan att närma honom till sig och hugna äfven honom med vedermälen af ynnest.
Om någon annan fabrik ligger bredvid Bruket, vore det väl orimligt, att, då bergsbruket har representationsrätt, derifrån utestänga den andra fabriken, hvilken lika mycket tillhör förädlingsnäringarna. Då Ulsk. utgått från den åsigten alt BorgareSt. skall representera den rörliga förmögenheten, har Ulsk. i full konseqvens dermed uti detta Stånd gifvit representationsrätt åt alla näringar, hvilka af författningarna benämnas borgerliga. Jag anhåller om afslag å Hr Gyllenskjölds förslag. Hr Carlheim Gyllenskjöld: Derest författningarna bestämde, hvad som förstås med borgerligt yrke, så att icke äfven sådane, hvilka endast med biträde af egna barn bedrifva handtverk, ansåges idka borgerligt yrke, eller vara såsom Gr:n kallar det ”förädlingsnäringars idkare”; så skulle jag dela Gr:ns åsigt. Nu är förhållandet motsatt och jag har haft tillfälle vid sammanfattning af de på K. M:s befallning till Hr JustitieStatsMinistern insända upgifter, huru det till denna riksdag hvilande representationsförslaget skulle hafva utfallit derest det år 1850 varit antagit, att erfara, huru talrika sådana gerningsmän och handtverkare i vissa landsorter äro. De skulle, derest Ulsk:s förslag godkändes, komma att utöfva ett stort inflytande på riksdagsmannavalen i städerne, hvilkas intressen i flera hänseenden äro i strid med dessa handtverkares. Det är dessutom allmänt bekant, att flertalet af våra små städers innevånare äro mera jordbrukare än handtverkare. När de likväl alla skola deltaga t val af riksdagsmän i BorgareSt., så är den utaf Gr. Lagerbjelke förordade grundsats af representation efter yrken i alla fall ganska litet iakttagen. Städernes handtverkare skola, genom intrånget af gerningsmännen på landet få snart sagdt intet att säga vid riksdagsvalen, som hittills nästan uteslutande af dem berott. Hvad jag anser gifvet, är, att handeln och borgerliga yrken bättre representeras genom slädernes borgare och öfrige innevånare ensamt, än genom tillsatsen af gerningsmän och handtverkare frän landet.
Det faller af sig sjelft, alt då lansslaten innehåller länsnotarien och landscancellisler, hvilka nu äro en å l\å vid hvarje landscancelli, så skulle man, derest den föreslagna förändringen 'ägde rum, få lof att hålla 6 å 8 st uti dé större länen för att görOmålen mätte kunna medhinnas, och delta tillök ta antal tjenstemän borde då uppföras på länens stat. Under det alt nuvar. innehafvare af tjensterha lefva, lärei' man icke kunna ifrån en häradshöfding, som i expeditionslösen räknar 3 ä 4,°°® '*‘1 ■' b:co, taga denna inkomst, med mindre han erhåller full ersättning, och honom måste således tilläggas en så stor lön, som svarar emot de förra inkomsterna. Detta skulle medföra svårigheten all framdeles minska lönerna, ifall man vill bibehålla en rask utöfning af embetet, som dock är högsta föremålet för rättsökande och rättskipningen i landet. Det vigtiga är att hastigt få slut pa rättegångarna, och detta befordras i samina man soiii det egna intresset leder embetsmannen att fullgöra sina skyldigheter, ty med all aktning för de fiscals-aciionér, som till följe af fördröjd handläggning af ärendena kunna äga rum, blir dock ändamålet dermed icke vunnet. Jag tillstyrker för min del bifall till Ulsk tiis betänkande. Hr Westfelt, Nils: Icke närvarande i Utskm när fragan föredrogs, äfvensom vid justeringen, har jag icke kunnat förena mig med de ledamöter, sorn mot Ulskms betänk, sig reserverat. Jag inskränker mig således lill att helt och Den 4 December f. m. ia3 hållet förena mig med Hr von Hartmansdorff och anhåller om återremiss af detta betänkande. Frih. Cederst röra, Anders: Äfven jag anhåller om fiterremiss af betänk., och jag finner mig icke öfvertygad af de skäl Sorn af Frih. Cederström, Jacob, blifvit anförda, att jn icke K. M. skulle, efter inhemtad underrättelse om förhållandet, kunna gora sådana stadganden eller till R.
På morgonen kom han till Paducah, intog staden utan att ens ha lossat ett skott; under det att han höll på med sin landstigning, skyndade en del af fiendens styrka att lemna staden med jemvägen. Yid middagstiden återvände han till Cairo och fann der emot sig M ’ Clellans medgifvande att intaga Paducah, » i fall han kände sig nog stark ». Unionen var genom detta anfall försäkrad om Kentucky. Ingenting vidare hördes om neutralitetsfunderingarne, men Grant fick sig en tillrättavisning, derför att han inlåtit sig i brefvexling med lagstiftande församlingen. Denna händelse blef uppslaget till hela hans militära bana. Den snabbhet, hvarmed han uppfattade såväl Padu-cahs strategiska betydelse som äfven nödvändigheten af att ögonblickligen handla, den bekymmerslöshet, med hvilken han sopade bort de statsklokes sofistiska invändningar, den raskhet, hvarmed han beslöt sig för att sätta sin plan i verket — ty det är nog ej någon sällsynthet att träifa på personer, som kunna se sin väg klar för sig, utan att de derför besitta förmågan att besluta sig för att handla i enlighet med hvad de tro vara rätt — detta allt, men först och främst hans skyndsamhet att sätta beslutet i verkställighet, utgjorde drag, som han lagt i dagenwäl hundrade gänger efteråt, och hvilka på slutet förde till samma resultat för generalen-en-chef som de vie} Paducah tillskyndade distrifct-befalhafvaren. All hans tid upptogs under åtta veckor med att undervisa rekryterna i krigförandéts första grunder. Det fans ej en enda öfvad soldat under hans befal. Alla gemene, såväl som befal, tillhörde det borgerliga lifvet, och ännu en gång såg sig Grant utöfva en adjutants och qvartermästares åligganden, fast denna gång i större skala. All den erfarenhet, han fordom samlat, blef honom nu till * nytta, ända intill den minsta detalj. Sjelf utskref han sina ordres, sjelf exercerade han också sina trupper och undervisade befälet i hvad dem ålåg, och ett hårdare arbete hade han aldrig för sig än under de dagar, han beredde sig på att föra de sina i strid.
Hvad Utskotten sålunda, hvar för sig andragit, underställes härmedelst vördsamt Riksens Högloft. Ständers egen pröfning. Stockholm den 21 November 1823. Ankom den 22 Nov. i8a3. Riksens Högloft. Ständers Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotts Betänkande öfver RiksdagsFulhnngtigarne fran Östergöthland, Anders Joachn/issons, Anders Anderssons, A. F. Pehrsson, Anders Nilssons, Lars Lidmans, Måns Danielssons , Jåns Isacssons, Olof Carlssons och Olof Olofssons Memorialer, angående Arbetsoch Correct i anslin åt t ningen : Wadstena. Uti ett till Hederv. BondcStåndet ingifvet, till Lagutskottet remitteradt Me - 52 LågVtskatttts Betifnkandot. morial, hafva ofvannärnnde RiksdagsFullmägtige andragit, att ehuru ädel afsigten är med det uti Wadstena Stad inrättade Correctionseller förbättringshus, att återföra de fallne till dygdige och nyttige Medlemmar för Samhället, så synes likväl detta ändamål vara förfeladt genom deras blandning med sådane ihärdige och illistige hofvar, sorn möjligen aldrig kunna förbättras, och derigenom att oaktadt all möjlig vaksamhet vid deras vård, deras säkra frånvarande pä det stället, efter hvad erfarenheten visat, icke kunnat vinnas, utan ej sällan flere eller färre fått tillfälle att rymma och förnyat sine vanartige yrken, samt satt hela orten i fara och bekymmer, af hvilka anledningar den önskan blifvit framställd, att sådane som begått tjufnadseller andre neslige brott icke vidare blefvo försände till detta ställe, emedan sjelfva inrättningen och localen der icke skall vara af sådan beskaffenhet, att rymmande kan förekommas, utan att de fördes på någon af Rikets, fästningar, der deras förvarande vore mera möjligt.