Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ett långt ögonkast präglade han salen och dess människor in i sitt minne och med återglansen af de slocknande, röda påskljusen öfver pupillerna kom han ner i den mörka förstugan, där Esther och den halfsofvande drängen med lyktan väntade. Så stego de ut på gatan. Klockan hade nyss tutat elfva i Storkyrkan och nattvaktens lanterna på den långa käppen försvann, som en liten stjärna i en hvit gatkrök. Det hade börjat snöa så tätt, att vargögonen i hörnen knappast syntes, men den myckna snön lyste själf med ett blekt skimmer utefter gatan. Snön föll oupphörligt, icke i vinterdagens yra flingor eller vinterskymningens tunga flockar, men med marsnattens lätta, mjuka flarn, och lukten af nyfallen drifva fyllde luften. Husen och gatorna syntes knappast – allt var hvitt, rent och oskäradt. Det var, som om man gick i någon hemlighetsfull, arktisk trädgård, där häckarnas snörosor fällde sina hvita, doftande blad. Kalonymos rörde sig och andades med välbehag. Det var med en känsla af befrielse, som han från den stängda salen och dess uppslitande sinnesrörelser kom ut i det fria. Hans varelse fylldes af en ungdomlig fröjd öfver att icke äga annan packning än ränseln, som han svängde i sin hand, att inga ägodelar besitta, intet hem och inga band hafva, utan kunna färdas fri som ordet, hvilkets bärare han var, lätt, som den hvita snöflingan, som for förbi hans kind på sin nyckfulla, men utstakade bana genom rymden. Men samtidigt med att hans synkrets åter fick oändlighetens vidd, vaknade också inom honom det flöde från kärlekens källa, som ödet låtit kvälla i hans inre och hvilkens sorl i hans själs botten aftonens alla blodsoch dödsminnen förstummat. Hur skyggt och svagt var icke det lilla flödet, men ändock hur outsläckligt med föryngringens och förlåtelsens källsprång! Välbekant log Kalonymos mot dess allt upptinande värme, såsom mot en trösterska med makt att bryta alla uddar. Ack, att oförrätternas och lidandets skuldsumma bara kunde bokföras i mementoböckerna, visade dess förgänglighet!
Skulle man åter ingå på andra principer, skulle man t. ex. upptaga chartoe-sigillatae-medlen till några hundra tusen r:dr mera än hittills, så tror jag, att dessa upplysningar komma att betyda föga, men att R. o. Ad, deremot genom den af Gr. v. Fersen framställda anmärkning och den ledning, som den gifver åt Utsk., icke fruktlöst användt den tid, som denna discussion medtagit. Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen. Frih. Palmstjerna: Jag för min del kan icke med tystnad förbigå de grundsatser i statshushållningen, som här blifvit framställda. Man har nemligen sagt, att man icke behöfver se tillgångarna för att fälla sitt omdöme, huruvida man vill fylla behofven eller ej. Ur denna synpunkt ser jag, för min del, icke StatsUtsk:s åliggande. Jag tror, att när man skall fälla sitt omdöme, till huru stort belopp behofven skola fyllas, måjte man äfven afse tillgångarna, hvarifrån - Den i Maj f. m. ifrån fyllnaden sk t» 11 tagas; ty om man blott afser behofven, fruktar jag, att tillgångarna blifva för hardt anlitade, och jag är säker, alt när StatsUtskts utgiftsbetänk. en gång inkommer, det skulle mötas af en annan Ion, om man blott velat afse behofven. Men om man blott afser behofven, hitom oss då betrakta våra fästningar. Hvar finnas de, och i livad skick befinna sig de, som vi äga? Vill man se på våra förråder; i hvad tillstånd befinna de sig? Äro de icke toma? Hvad fordras väl för att fylla dem? Skall man då anslå dessa millioner, utan alt taga tillgångarna i beräkning? Jag kan ej på det sättet se StatsUtskts åliggande. Jag kan icke linna, att man på detta sätt skall gå till väga; ty såväl Staten sorn den enskilde måste afse tillgångarna, för att fylla behofven i den män, de förra medgifva det. Jag tror ej, att det vore olämpligt, att StatsUtsk. pröfvade behofven; tvärtom anser jag det icke vara lämpligt, att StatsUtsk. föreslår fy
Den är honom kär, isynnerhet derför att den bjuder honom det lugn, efter hvilket hans törstande ande trängtar. Denna kärlek för forntiden utgör ett genomgående drag i hans diktning. Och denna kärlek vore sympatisk, om den icke begagnades i polemiska syftemål äfven den. Det är hr Wirséns bemödande att stanna tiden i dess lopp för att göra på stället hvila i andaktsfullt försjunkande i ' historien, hvars gestalter framställas som idealenförkroppsligade, det är denna tendens, som gör hans beundran för forntiden till en kulturfiendtlig tendens. Minnet är för honom det närvarandes onda samvete. Pessimistiska jemförelser infinna sig sjelfmant, när han åkallar de stora männen frän fordom. Minnet är för honom samvetsqvalets moder: erinrar han sig barndomen, faller han genast i vemod öfver de förluster karaktären sedan dess lidit. Minnet är för honom en smärta men också en ljufhet: han återvinner här sin barndoms fridfulla stämning. För hr Wirsén är idealet marmorsva], lugn, drömmande enslighet: han tecknar det sjelf så: Blåa dagrar, huldt t unnen mig det bästa som jag vet: sagoverlden återfunnen, drömlif. frid och afskildhet. Med detta vackra citat skiljas vi från skalden. Vi se, att vår mest polemiske diktare är en fridens man, som endast af misstag ikläd t sig svärd och brynja. Vi hafva mött honom på stridsfältet, der vi icke kunnat svärja hans fana, vi hafva mött honom i konstens helgedomar och ödmjukt lyssnat till hans ord. Det skall måhända visa sig en dag, att tiden icke är så ond som • hr Wirsén tror. Tiden försonar många motsatser som synas oförsonliga.Af A. Haraldson. Denna nya diktsamling af svenska akademiens sekreterare och den officielle vårdaren af snille och smak i välaktade Posttidningen väcker närmast en känsla af missräkning, en känsla som säkerligen är starkast hos dem, som satt högt värde på den Wirsénska sången.
23- (Ordagrannt lika med §. 3 i 18^3 års Banco-Reglemente, pag. 4o ) §. 24. (Ordagrannt lika med §. 4 i 1828 års Banco-Reglemente, pag. 40 Och tillägges vid slutet af §:n följande ord: Sedan lian kommit i åtnjutande af full Kamererarelön och således intjent begrafningshjelpen. (Förtydligande, enligt hittills följd tillämpning-), §. 25. Bankens Casseurer ega ej alt till Cas§askrifvare anställa andra än Extra Ordinarier inom Banco-Verket. Skulle hinder här - 26 Banco-TJ'tslr,s Memorial, N:o vid möta, anmäles det hos Banco-Styrelsen, som i sådant fall, efter omständigheterna, förordnar. ^Stödjer sig på meddelad Resolution från Banco-Fullmägtige.) §. 26. (Ordagrannt lika med §. 5 i 1823 års Banco-Reglemente, pag. 4i*) §. 27. (Ordagrannt lika med §. 6 i 1823 års Banco-Reglemente, pag. 40 §._28._ Derest Extra Ordinarie, utan erhållet tillstånd eller anmäldt laga förfall, uteblifver från tjenstgöringen 3:ne på hvarandra följande månader, anses han icke vidare ämna att söka sin fortkomst i Bankens tjenst, och afföres genast från Listan å Extra Ordinarier; likaså den, som under 2:ne på hvarandra följande qvartal visat märklig försummelse och undandragit sig behörigt deltagande i göromålen. (Stödjer sig på meddelad Resolution af Banco-Fullmägtige.) §• 2g. (Ordagrannt lika med §. 7 i i8a3 års Banco-Reglemente, pag. 420 §. 3o. (Ordagrannt lika med §. 8 i 1828 års Banco-Utsh:s Memorial, N:o i4i. 27 Banco-Reglem. pag. 42; dock att 29 §. åberopas i stället för 7 §/) §. 3i.
I sammanhang med beräkningen af denna inkomst har Utskottet till behandling förehaft en af Riksdagsfullmägtigen Samuel Johnsson från Jönköpings län uti Bonde-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion (M 159), hvaruti, jemte meddelande af en utredning om tiondes uppkomst, fördelning och användande i äldre tider, på anförda skäl blifvit föreslaget, såsom orden i motionen lyda: 1:0 »att deni Kronans räkenskaper s. k. kronobonden icke må efter år 1866 affordras tiondegifvarne, eller i nämnda räkenskaper upptagas, och att de statsanslag, hvilka utgått af kronotionde, mätte af andra Statsverkets tillgångar bestridas; börande det dock åligga kommunerna att sjelfva och utan något bidrag från Statsverket, vare sig under benämningen »vin-och byggnadssäd» eller eljest, dels bygga och underhålla sina sockenkyrkor med hvad som till de heliga sakramenternas utdelande eller i annat afseende kan erfordras, dels gifva nöjaktigt understöd åt de fattiga, och dels aflöna ett för själavården behöfligt antal lärare sålunda, att minsta lönen bestämmes till 2,500 R.dr R:mt för kyrkoherde och till 1,250 R:dr R:mt för komminister;» 2:o »att ett lämpligt förslagsanslag måtte för nästa statsregleringspenod ställas till Kongl. Maj:ts disposition för bestridande af de anslag, hvilka nu äro anordnade att utgå af kronobonden, och att en fullständig utredning, rörande den nuvarande dispositionen af bonden af säd, måtte blifva till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemnad.» I anledning häraf får Utskottet erinra, hurusom Rikets sednast församlade
Till dessa förändrade tullbestämmelser hafva Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet lemnat bifall, hvaremot Presteoch Bonde-Stånden, med afslag derå, bibehållit de torra tullsatserna, och till hvilka begge sistnämnda Stånd Utskottet nu hemställer, att de ville berörda beslut återtaga och förena sig med de två andra Riks-Stånden om Utskottets mening, men, för den händelse att afse ende icke härå fästes, föreslås att öfver dessa punkter må röstas sålunda: 94:o. Den som vill att “fickur med guldboett“ skola, på sätt Utskottet tillstyrkt samt Ridderskapet och Adeln jemte Borgare-Ståndet stadgat, få införas mot 3 Riksdalers tull per stycke, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, förblifver, i öfverensstämmelse med de begge andra Ståndens beslut, den nuvarande införselstullen derå, 4 Riksdaler stycket, oförändrad. 95:o. Den som bifaller Utskottets, af två Stånd gillade, förslag, att, vid införsel af “fickur med boett af andra materialier" än guld, tullen skall utgöra 75 öre stycket, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, kommer Presteoch Bonde-Ståndens mening att blifva gällande och afgiften bibehållas vid dess förra belopp, 1 Riksdaler stycket. 96:o. Den som, lika med Utskottet samt Ridderskapet och Adeln jemte BorgareStåndet, anser införselstullen å “skeppskronometrar" böra nedsättas till 10 Riksdaler stycket, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Bevillnings-Utslcottets Memorial N:o 13. 41 Vinner Noj, hafva Rikets Ständer godkänt de begge andra Ståndens beslut om fortsatt bibehållande af den nuvarande afgiften, 20 Riksdaler stycket. 97:o.
tade från hotellet, där vi bodt, och ut till denna » Tack far • — nu känner jag det så godt, så Käthe Bentson slog sig dröjande ned, men sade tysta, gömda lägenhet, att ingen skulle finna oss. g o d t. » ännu ej ett ord. Hon tycktes beherrskad af nå- Längre kunde han ej föras, ty han är ju ännu så X. gon underlig, nervös oro, som band hennes tunga svag, så s v a g. Doktor Ström ville knappast gå in på detta. » som med förlamning. Bröderna. Strax därefter reste hon sig emellertid på nytt Sonja reste sig upp och gick fram till fönstret. och kastade en orolig blick mot dörren till det » Hvad vill ni då mig med allt detta? » frågade I en af de yttersta utkanterna af staden låg yttre rummet. Ett sakta prasslande därutifrån hon i en ton, som hon förgäfves försökte göra midt i en stor lummig trädgård, rundt om kringhade öfvertygat henne, att kammarjungfrun ännu lugn och kall. » Ni kan väl inse, att jag för vårt bygd af en hög tegelmur, ett envånings stenhus, — enligt Sonjas befallning — dröjde därute. namns skull, min fars, vår släkts, allt — icke afskildt för sig själft, utom * de trafikerade gatorSonja förstod hennes rörelse och sade: kan taga mer än ett parti i denna sak: emot er. » nas folkstim och bråk. » Det är endast min kammarjungfru; hon är min Men Käthe Bentson störtar fram till henne, kaDet var just vid tullen, och avenyens stenläggvän, och jag har för henne inga hemligheter. Jag star sig ned på knä inför henne, omfattar henne ning hade upphört, så att landtbefolkningens forhar tillsagt henne att stanna. » med sina armar och brister i konvulsivisk gråt. don eller badgästernas eleganta ekipager, då de » Ni är en kvinna — som jag — » pressar hon rullade i väg till något landtligt parti, gingo så » Jag ber er, fröken Stjärne, » sade den andra, » jag skulle vilja tala med er utan något lyssnande fram mellan snyftningarna med skälfvande stämma tyst och mjukt fram genom vägens dambädd, att öra.
Byggninga-Balken, att ett häckte skall underhållas vid hvarje Tingsställe, det stadgandes, att blott ett sådant skall finnas i 15S Stats-Utskottet^ B et en kan den. hvarje Domsaga, sä snart den är belägen fyra mil från JLänshäcktet. 2:0 O.n det vidare stadgades, att häcktade förbrytare, som under ransakning erkänt, att de på1 andra orter begått brott, hvilket vanligen sker i afsigt att, under fursslingen erhålla tillfälle till rymning, endast i yttersta nödfall finga försändas till den ort der det föregifne*brottec skall skett; samt 3m Om Arrestanter, då oundvikliga hinder icke mota, vQre skyldige, att, såsom i andra Länder brukligt, vandra till fots från det ena stället lill det andra. Och hade flere af Hedervärda Bonde.Ståndets Ledamöter instämt uti och understödt hvad Pehr Pehrsson sålunda föreslagit, hvaremot åter andre afstyrkt all förändring uti nu varande Fångförings-sätt, äfvensom Olof Nilsson, från Carlstads Län och Johannes Svensson från Jönköpings Län dessutom gjort det tillägg, att Kroriobetjeningen borde uttryckligen berättigas, att med fängsel belägga sådane brottslingar, som af dem på Landsbygden gripas och under fjerdingsmans bevakning införas till Allmänna häckten, på det att rymning ock derigenom måtte förekommas.
Direktionen anse hans uppgift om härkomstens okända beskaffenhet för tillfället tillfyllestgörande, tänkande: »ultra posse nemo obligatur.» Jag tillstyrker bifall till delta moment. Frih. Klinckowström: Mot (ir. Posses yttrande kan jag ej annat än protestera. Hr Gr:n har nemi. sagt. att mottagandet hädanefter af adlig värdighet endast skulle vara ett bevis på fåfänga. Jag får då hänvisa den ädle Gr:n till 37:de §:n R. F., som säger, att »Konungen eger att i adligt stånd upphöja män, som, genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiskå tjenster, gjort sig af Konungen och riket synnerligen förtjenta. Konungen må jemväl, såsom belöning för stora och utmärkta förtjenster, tilldela adelsmän friherrlig, och friherrar greflig värdighet», och jag hemställer, om en sådan upphöjelse förtjenar den beskyllning, Hr Gr:n framkastat, att endast vara en gärd åt fåfängan. Del är för öfrigt sannt, att R. o. Ad. förlorat rättigheten att såsom ett politiskt Stånd deltaga i vården af fäderneslandets angelägenheter, men vi hafva dock qvar en ännu dyrbare rätt, den att dö för fosterlandets försvar. Frih. Leuhusen: Med anledning af Frih. Tersmedens klander mot föreskriften att den introduklionssökande skall ingifva »fullständig biografisk genealogi öfver sin ätt», får jag erinra derom, att denna föreskrift väl ej kan afse något annat, än en genealogi öfver den adlade sjelf, hans hustru och barn. En sådan uppgift torde hvar och en kunna lemna, och något hinder bör således ej möta mot antagande af detta stadgande. Sedan öfveriäggningen härefter förklarats fulländad, förmälte Hr Gr:n o.
Skulle, sedan alla omröstningarne sålunda försiggått, likväl ingen hafva erhållit ofvanlöreskrifne pluralitet, bör slutlig omröstning anställas öfver alla dem, som vid den andra omröstningen blifvit satta i fråga; och skall den, som då erhållit de flesta rösterna, anses behörigen vald. Vid lika röster under denna sista omröstning, afgöres valet genom lottning. § 41. Det valdistrikt, som har blott En ledamot i Första kammaren, skall anställa nytt val hvart Sjette år eller näst före hvar tredje lagtima riksdag; det, sorn har två ledamöter, skall välja ånyo till två lagtima riksdagar af tre; det, som har tre ledamöter, skall välja ånyo hvartannat år, eller en ledamot till hvar lagtima riksdag; och det, som har fyra ledamöter, skall välja en ledamot till hvardera af två lagtima riksdagar och Iva ledamöter till den tredje o. s. v. § 42. Hos Konungen göres af Riksförsamlingen vid hvarje riksdags slut anmälan om de ledigheter i Första kammaren, som skola till påföljande lagtima riksdag genom val fyllas; till följd hvaraf Konungen förständiga!' Dess Befallningshafvande i länen och i Slockholm att föranstalta om valens verkställande. Riksförsamlingen gore äfven hos Konungen anmälan orri de ledigheter bland riksdagsmän i båda kamrarue, som under riksdag inträffa och innan dess slut böra fyllas, och Konungen anbefaller med anledning deraf Dess Befallningshafvande att ombesörja det nya val hållas eller suppleanter inkallas. Ledigheter i båda kainrarne, som genom dödsfall eller annorledes emellan riksdagar inträffa, skola serskildt för återstoden af den tid, som afgångne riksdagsmän Konslitutions-Utskoltets Memorial, M 7. 37 egt att befattningen innehafva, fyllas på sätt här förut är sagdt, hvarom Konungens Befallningshafvande har att förordna. § 43.
Detta förhållande är beklagligt; men det gifves dock ett annat, som är ännu värre: man bär en tro pä sina läppar, men man har ingen tro i sitt hjerta, och detta sednare t. o. m. som icke kan hindras, är tillåtet i Sverige, men att öppet bekänna en och hemligen tro på en annan religion, det är deremot belagdt med ett hardt straff. Jag tror icke heller, att i våra tider stora vådor skola uppslå deraf, att främmande religioner skulle försöka att göra inkräktningar inom vårt land. Annat var förhållandet under de lider, då mörker och barbari herrskade; men sedan upplysningen skingrat detta mörker, böra farorna icke numera vara så stora, som fordom. Det är icke heller endast de främmande religionerne, som göra intrång i den rent orthodoxa bekännelsen; det finnes också en fanatism, som icke kommer utifrån, utan, att jag så må säga, inifrån sjelfva religionen; och då man under de sednare tiderne sett något enda fall inträffa, att personer, tillhörande Lutherska läran, öfvergått till en främmande trosbekännelse, så har man, under samma tid sett hundradetals menniskor, slutande sig till en sekt inom statens religion, öfvergifva sina ärfda eller förvärfda tegar, för att på andra sidan hafvet uppsöka ett förlofvadt land. En talare har vid något tillfälle sagt, att ”fanatismen vore en eld och att vid allt umgående med eld verlden 50C D e ii 29 December f. m. onekligen lidit mindre af en öfverdrifven varsamhet, än af en öfverdrifven ovarsamhet”.
Här har blifvit nämndf, att Götha Canal-Discont sällan begagnat hela sitt Creditif i Banken, Dä förhållandet verkligen är sådant, att äf 800,000 Rdrs Creditif CanalDisconten sällan haft större summa uttagen än 300,000 R:dr, och man dessutom vet att CanalDisconten rört Sig med den betydliga summa af omkring 5 millioner R:d., så är det så mycket orimligare att nämnde Discont skall få beständigt gagns den förhöjda CreditifSumman af g00,000 R;dr, hvilken endast för en kortare tid beviljades till afhjelpande af ögonblickets förlägenhet. När Högloft. Ridderskapet och Ådelri, för några månader sedan, lemnade bifall till fördubblad Discönträtt i Banken, framställdes detta såsom alldeles nödvändigt, på det en mängd i CanalDisconten skuldsatta medborgare icke måtte blottställas för en hastig inbetalning af sina lån, hvarmed Götha Canal-Direction hotade, såsom en ovilkorlig följd af den förlorade Crediten, derest Riksens Ständer afsloge dert begärda förhöjning af DiscontCreditivet. Ban■foUtskottets Betänkande härom inndhöll att den liidd. 0. Ad. Prat. 6:te Del. N:o 17. ig* 130 Den 5 Augusti. förökade samman, af 8oo,oco R:d., endast skulle få begagnas för en kortare tid, nämligen under dessa vilkor: Först, att om Riksens Ständer, under påstående Riksmöte, skulle till Götha Canals arbetes, bedrifvande lemna något särskildt penningunderstöd, skulle Banken af detsamma ersättas för hvad af den förhöjda Creditifsumman kunde vara uttaget; men i händelse Riksens Ständer ej skulle för Götha Canal bifalla något ytterligare understöd, skulle det i alla fall åligga CanalBolaget att sidst inom ig månaders förlopp hafva hela den förökade Creditivsumman liqviderad. Sådant är innehållet af BancoUtskottets Betänkande sorn Riksens Ständer bifallit. Så har äfven en Utskottets Ledamot här förklarat meningen, förr än Betänkandet bifölls.
11. - 3 — den andra delen efter den här ofvan i l:a punkten antydda ordningsföljd; hvarjemte Kongl. Majit, med förklarande, att det nya sättet för rikshufvudbokens uppställning skulle tillämpas vid af slutriingen af de allmänna räkenskaperna för nästlidne år 1854 och derefter framgent vid de årliga riksboksluten iakttagas, i nåder uppdragit åt Kongl. Stats-kontoret dels att förordna om de mindre jemkningar uti vissa af bufvudbokens konti, som, i följd af kapitalräkningens intagande derstädes samt räkningarnes öfver special-fonderna öfverdyttning från första till andra delen af rikshufvudboken, eller eljest vid dess slutliga uppgörande i öfverensstämmelse med de fastställda grunderna, kunde blifva erforderliga, dels ock att med Fullmäktige i Riksgälds-kontoret öfverenskomma om aflemnande till Kongl. Stats-kontoret, å lämplig tid hvarje år, af Riksgälds-kontorets hufvudbok, äfvensom Kongl. Maj:t anbefallt Stats-kontoret att, i den mån sådant medhinnes, låta för de förvaltande verkens samt alla redovisande embetsoch tjenstemäns räkenskaper uppgöra och till Kongl. Majda nådiga pröfning öfverlemna förslag till formulärer, så upprättade, att dessa räkenskaper blefve uppgjorde i möjligaste likstämmighet med den nya planen för riksbokslutet, på det desammas resultater måtte med lätthet och utan vidlyftigare omslut kunna i rikshufvudboken intagas. I sammanhang härmed, har Kongl. Majit, angående den af Rikets vid 1847 och 1848 års riksdag församlade
Derigenom vinnes äfven den fördel, att andra vilkor, om så pröfvas lämpligt, kunna stadgas för medgifvandet af detta bidrag, än de, som föreskrifvas för åtnjutande af eljest utgående anslag för folkskoleväsendets förbättring inom församlingarne. I fråga om dessa vilkor, har Utskottet väl å ena sidan, såsom redan blifvit anfördt, ej kunnat afvika från den utan tvifvel riktiga grundsats, som af Rikets sednast församlade Ständer uttalades och hvilken Kongl. Majit, uti den nu aflåtna nådiga Propositionen, jemväl gillat och godkänt, nemligen att åliggandet att aflöna folkskolelärarne hufvudsakligen måste tillhöra kommunerna; hvadan ock Statens uppgift bör vara, att vid de bidrag, som från dess sida härtill lemnäs, fästa sådana föreskrifter, att församlingarne derigenom finna sig uppmanade att genom ökade tillskott verksamt befordra det vigtiga ändamålet.