Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sundhets-kollegium: “att såsom kommitterades “hufvudförslag“ förutsätter, indraga universitetens medicinska fakulteter, vore ur allmän vetenskaplig synpunkt betraktadt, ett betänkligt steg, och ett för läkarebildningen ännu betänkligare vore det, om, såsom kommitterades s. k. interimsförslag i dess oförändrade skick åsyftar, den enda medicinska läroanstalt i riket, som någonsin kan komma att fullt oberoende af de öfriga uppfylla alla vilkoren för en fullständig medicinsk undervisning, och som genom framlidna konungars nådiga omvårdnad, genom Rikets Ständers frikostiga understöd och genom egen vetenskaplig verksamhet, redan står nära detta mål, söndersplittrades för att bilda en underordnad länk i ett undervisningssystem, till hvars ändamålsenlighet det, till följd af sjelfva systemets felaktiga beskaffenhet, endast ofullkomligt kunde bidraga. “ Ofverblickar man nu alla dessa förhandlingar såväl hos Rikets Ständer som inom ofvannämnda kommitté och hos Kongl. Sundhets-kollegium, så finner man tydligen att på intet håll ifrågasättes någon inskränkning af Carolinska institutets verksamhet, om man undantager kommittéens förslag, hvilket vill upphäfva alla tre läroverken för att låta dem samtlige uppgå i ett enda nytt sådant. Tvärtom röjer sig i dessa handlingar, att statsmagterne konseqvent understödt och utvidgat detta läroverk, samt att den fullkomning det vunnit blifvit på alla håll erkänd. År 1815 göres institutet till en anstalt, som har till ändamål att dana läkare för Arméen och Flottorne; 1822 förklarar Kongl. Maj:t detta ändamål fyldt och organiserar läroverket för danande af läkare för alla grenar af medicinalverket; 1840 bevilja Rikets Ständer förhöjda löner åt lärarne, men med det uttryckliga vilkor att institutet må sättas i tillfälle uppfylla den år 1822 åt detsamma gifna bestämmelse; för institutets utveckling i samma riktning bevilja Rikets Ständer löner till nya lärarebefattningar vid de flesta påföljande riksdagar; 1857 finner slutligen Rikets
Men hvad man vid åskådandet af stycket på scenen finner, det är, ' att » Vildanden », oaktadt det till någon del onekligen drages med en kanske något sökt symbolik. dock på det hela är ett ganska friskt verklighetsstycke, som ställer för våra ögon icke typer, utan fullt lefvande personer med sådanas alla mångfaldiga skiftningar i karaktären. När vi sr stycket, borde det icke falla oss in att grubbla öfver, om Ibsen menat det eller det, om han själfironiskt gisslat sina egna föregående arbeten eller om han hånat dem som icke begripa honom. Hvad man vid framställningen bör kunna finna är, att han som verklig skald står personligt höjd öfver sin skildring och med det sanna skaldelugnet herskar öfver det af honom valda ämnet. Detta är det klara intrycket man far, och det skulle otvifveläktigt vara ännu klarare, 0111 alla rollerna utfördes så som de borde kunna utföras.Några » abstraktioner » finnas sannerligen ieke bland dessa människor som Ibsen satt pa scenen. Han har med utomordentlig skarpsinnighet gifvit en träffande psykologisk skildring af riktigt lifslefvande personligheter med alla deras mänskliga fel och svagheter. Hela historien med vinden och kaninerna och själfva vildanden försvinner i bakgrunden, liksom don ligger på teatern under större delen af föreställningen dold for våra blickar, och vi tänka icke på den dunkla symboliken, hvilken förefaller tämligen oväsentlig, under det vår uppmärksamhet oaflatligt är fast vid den handling, son » utvecklas mellan de lefvande personer, som röra sig på scenen. Dessa personer äro alla, till och med Gregers, fullständiga hvardagsmänniskor, sådana vi träffa dem i lifvet, sädana som de allra, allra fiästa jordens invånare. l) et är endast Hedvig som lefver i sin barnsliga romantik, men äfven hon är ju en ur lifvet tagen bild, lika sann som rörande. Riktigt dåliga människor träffar man ej häller i » Vildanden », om ej med undantag af grosshandlaren Werle, hvilken onekligen är en stygg, men olyckligtvis alt för sann figur, en som lättsinne, i förening med för mycket själfvisk affärsverksamhet, ledt in på en alldeles förkastlig väg.
Att då Rikets Ständer, genom lemnadt bifall till Banco-Utskottets Betänkande af den a3 Dec. sistlidet år, beslutit, det föreskri fterne om Silfver vexling och Silfverköp i 4 Art. 1 Afd. 4;de, 5:te, 6:te och y:de §§:ne af i8a3 års BancoReglemente finge fortfarande gälla under de 3:ne första måna de ine af år iSap, sådant skett, under den troliga förutsättning, att Regleringen af Banken och dess Styrelse för framtiden skulle kunna vara definitivt uppgjord innan Mars månads slut; men som erfarenheten likväl visat, att dertill ännu j torde fordras 3 å 3 månader; så, och enär Motionairen, under sådant förhållande, an. såge Rikets Ständer vara pligtige att tidigt vidtaga nödiga författningar att vidmagthålI la sådana i Financejne införda^ ordningar, a6 Battco-U t skottets Betänkande I\:o 31. hvilka synbart verkade till allmänt och enskildt väl, samt Banco-Styrelsen vöre häst i tillfälle upplysa, att det ofvanomförmäldle beslutet haft ganska goda följder och indragit till det sökta dubbla ändamålet, — förökning af Bankens Silfverfond och RörelseCapitalets vidmagthållande, i den ordning ökad produclion och handel sådant kräfde, —• har han i detta hänseende funnit sig böra föreslå: Att Rikets Ständers, med anledning af Banco-Utskottets åberopade Betänkande, tagna Beslut måtte förlängas, och så väl Silfver-invexling mot 128 sk. i Banco-Sedlar för en Silfver-Riksdaler, som äfven Silfver-upphandling mot högst samma pris, få fortfara, till dess Rikets Ständer slutligen afgjort alla frågor, angående Realisation, Myntbestämning samt öfrigt Bankens functipner och Styrelse rörande; endast med sådan förändring i afseende på tiden för lefverering af det Silfver, hvarom efter Mars månads slut contraheras, som Herrar BancoFullmägtige kunde finna nödigt föreslå till fastställande af Rikets Ständer.
Med anledning häraf, och då Rikets Ständer vid sista Riksdag beviljade 3:ne f. d. Pager vid Konung Gustaf lll:s Hof rättighet att å Allmänna Indragnings-Staten åter få tillträda deras innehafde Pagelöner samt, enligt hvad af handlingarne upplyses, Sökanden är den siste qvarvarande af desse Pager, som icke åtnjuter sådan lön, får Utskottet hemställa, att Lieutenant Rotkirch, för hvilken i öfrigt ömande omständigheter förekomma, hvilka föranledt’ Kongl. Maj:t att de föregående åren tilldela honom ett Pagelönen motsvarande belopp å Indragnings-Statens besparingar, må uppföras till åtnjutande af i5o R:dr eller hvad han i Pagelön åtnjutit. Stockholm den 22 Julii 1834- Reservationer : Emot Utskottets beslut vid u:dra punkten i fråga om Landt-Stats Tjenstemän och Betjentes pensionsrält : Af Herr Waern, J., samt Riksdagsfullmäglige J. L. Wiklund från Westerbottens Län, Olof Mänsson från Blekinge Län, Hans Jansson från Elfsborgs Län och Daniel Danielsson från Örebro Län, Stats-Utskottets Utlåtande N:o 222. i3 Vid samma punkt, om förklaring af stadgandet rörande Landshöfdingars pensionsrätt: Af Herr Bergenstråhle, C. G., ”Emot detta beslut får jag mig reservera, på de skäl att Ständers beslut 1828 förflyttade pensionsrättigheten från 70 år till 65, och Riksdags-Beslutet 1818 efter ordalydelsen obestridligt berättigade Landshöfdingar till ett pensionsbelopp i likhet med Stats-Secreterarelön. Intet förbehåll har af Ständer blifvit gjordt, hvarken vid 1818 års beslut, det pension skulle för alltid blifva lika med dåvarande StatsSecrelerarolön, och ej heller vid senare Riksdag, att den förhöjda Slals-Secreterarelön ej skulle inverka på den, efter Stats-Secreterarelön, bestämda Landshöfdingepension. Örn Rikets Ständer vid nuvarande
Om Remiss till Stats - Utskottet af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående beviljande af vanliga Preste-BolsFriheter åt några nya Preste - Boställen. Om Remisser till Stats-Utskottet af Herr Edelbergs Memorial, angående användande af en i Landskrona befintelig Barraque till Correct jönshus; samt till Lag - Utskottet af Herr Cederborgs och Herr Kjelland-rs anföranden rörande visse ändringar i nu gällande Stadganden om Förmyndares tillförordnande. Af den 18 December: Om Remisser till Stats-Utskottet af Kongl. Maj.ts Nådiga Propositioner-, i :o angående uppförandet af en Minnesvärd öfver Svea Rikets utkorade Kron Prins Carl August på Qvidinge Hed i Skåne; 2:0 angående beviljande af vanliga Preste-Bols - Friheter at rågra nya Pre* ste-Boställen; 3:0 angående yrkad rättelsei Författningarne om Afdrag tili Statens förmån å Civile Embetsoch Tjenstemän indtlte Löner; 4:0 angående användande at de inom Södermanlands Län bcfintelige sa kallade Jdg-backar; 5:0 angående Inrättandet af Allmänna Arbetsoch Correctionshus pa Borgholms Slott och i Vadstena j 6:0 angående nödige Medel och Utvägar till Hjelmare Slussverks ombyggnad och Den 18 D* .ernber. 401 Vidmagthållande; til! Statsoch Bevillnings-Utskotten af Knngl, Maj:ts Nådiga Proposition angående en stadgad Afgift af hvarje Mantalsskrifven Person till den Veneriska Smittans härn» mande; samt till Bevillnings - Utskottat, af Kongl. Majrts Nådiga Proposition angående sökt befrielse från Bränvins - Bevtllningens utgörande för åren igro, 1811 och i8i2af Personer å Landet, som ej äga eller besitta Jord.
Två svenska skriftställare ha nyligen, om man får sluta af deras resebref, känt sig mer eller mindre besvikna, då de kommo söder om Alperna. Den ene af dessa två var emellertid en sådan ytterlig oppositionsman i alla frågor, att man icke fäste sig vid hans ord. Utan tvifvel blir Italien inom kort ett belletristiskt slagfält, som mer än en resebeskrifvare får lemna med rifvet skinn. Vi se icke längre detta land med samma bländade ögon som den äldre generationen. Det är i första rummet vår beresthet, som sätter oss i stånd att bedöma det mera nyktert än vår farmor gjorde på sin tid. M:me de Staёl låter allt hvad Medelhafsländerna ega ljuft och ljust och majestätiskt och allt hvad de ega af minnen och konst samla sina strålar i Italien som i en enda brännpunkt. Vi deremot, som med våra dagars lätta kommunikationer ströfvat vida ikring, veta, att alla detta lands skönheter, så när som på museernas konstskatter, återfinnas i högre och mer hänryckande grad hos de länder som ligga söder om Italien i form af en halfmåne med Spanien på sitt vestra horn och Grekland på sitt östra. Den som söker folklifsbilder skall finna bättre sådana i Spanien. Den som söker återstoden från antiken skall aldrig i Rom, bland minnen från antikens förfall, erfara hvad han känner vid åsynen af Athen och det underbart storslagna grekiska landskapet, hvilket, för att tala med Karl Gjellerup, jemfördt med det italienska, är »friskt och orördt». För oss är Italien endast tröskeln till Södern, endast en allt för ofta omtraglad och till slagdänga öfvergången introduktion till en praktfull symfoni. Liksom vår kompass pekar mot norr med en lindrig dragning åt vester, pekar Italien mot söder med en dragning åt öster, åt Österlandet. Det liksom ber nordbon, att icke vända om för tidigt och inbilla sig att han redan sett allt hvad ett sydligt klimat förmår. Det italienska landskapets skönhet växer ju längre ned man tränger, och verkligt sydländskt storslaget blir det för första gången i sundet vid Messina, der det säger den mot Afrika försvinnande ångaren farväl. Fortfarande utom ämnet. Hvem vet ej redan på förhand, hur italienaren sköter sin syssla?
St:r den uppförde tillökningen i anslaget för samma Institut, med 2000 R:dr B:eo beviljad. Hvarjemte R. St:r bifallit, att det anslag af 3ooo R:dr sorn på denna HufvudTitel såsom understöd för Fattigvårdsinrättningen i Carlskrona år 1823 uppfördes, må fortfarande intill nasta Riksdag utgå. Sjunde HufvudTiteln j innehållande PensionsStaterne. (Se Bil. N:o 7.) uppgick, efter 1823 års RiksStat, till . 5i,ooo R:dr men har vid denna Riksdag blifvyit tillökad med . 12,000 R:dr och utgör således S:a R:dr 63,000. — Varandes likväl den tillökning af 7000 R:dr, som blifvit uppförd å anslaget för Militaire Embetsoch Tjenstemäns Enkor och omyndiga barn, af R. Stakke beviljad längre än intill nästa Riksdag, då en bestämdare reglering kan R. St:r föreläggas, efter utrönandet af behofvet i denna del, som framdeles bör komma att minskas, i den mohn Armeens Pensions - Betänkandet), N:o 335. y5 Gassa, genom Militaire Einbetsoch Tjenstemännens egne bidrag, blifver i tillfälle att åt flere Enkor och Barn kunna meddela understöd. I enlighet med livad K. M:l i Nådig Proposition den i3 December sisth år föreslagit, och då till vägabringandet af tillräckligare pensioner, än hittills för Militaire Embetsoch Tjenstemän, utan någon tillökning i SlatsAnslagen synts R. St:r hufvudsakligen kunna ernås genom afståendet till Armefens PensionsCassa af rättigheten att i Vacancer efter afskedade MilitairePersoner uppbära den löne-innehållning, som under namn af begrafningshjelp förut till StatsVerket ingått; hafva R.
Hon har endast hämtat sitt ämne ur lifvet, och do figurer, som af henne begagnas för att gifva den åsyftade varningen, äro sannskyldiga verklighetsmänniskor. Kapten Wulf träffas dagligen i vårt samhälle. Elak är han visst icke. Han tror på » predestinationen » i ofvan omnämnda sak. Han anser sig vara en förnuftig, praktisk man, hvilken förstår sig så väl på kvinnorna och vet till punkt och pricka hvad kärlek är, det vill säga kärlek till en icke blott ung och vacker — sådan försmår lan ej häller — utan ock fin och förnäm, mycket bildadflicka. Lika väl förstår han sig på arbetame och handlar i deras bästa intresse, då han förbjuder dem att tänka på egen hand och att försumma kyrkogången. Själf bryr han sig ej det ringaste om religionen, ty han hör ju till den bildade klassen, men » folket » måste ha religion, så vida samhället skall kunna äga bestånd. En sådan herre handlar just så som det framställes i detta skådespel. Det är på dét sättet han gör godt. Hvem känner ej baronen och friherrinnan, icke såsom in-nehafvare af dessa adliga titlar, ty de göra intet till personen, men med de angifna karaktärsegenskaperna? För att ett af baronens utom äktenskapet födda barn var vackert, skulle det göras till en rodocka, styras ut i granna kläder och smekas och lekas med — och så får barnets syster, som har samma rätt, förgås i elände. Och hon är ändå icke den enda. Han har, säger man, flere barn, som kanske bli förbrytare, tjufvar, alt möjligt. Och en sådan far är likväl aktad och ansedd, honom kallar man en ädling, en äkta riddersman. Och hans hustru, som vet af alt sammans, hon är med i välgörenhetsbasarer, och alla tala om, hur mycket godt hon gör. Själfviskhetens tillfredsställande genom föga ändamålsenliga, ej sällan skadliga barm-hertighetsverk får gälla såsom höjden af godhet. Det är just emedan sådana människor Annas, emedan det är så godt om dem, som förf. skrifvit sitt varnande skådespel. Detta torde utan tvekan kunna inses. Med samma förmåga att rätt träffa personligheter har förf.
Anledningen härtill var att Idun gärna ville bifoga några ord till den intressanta bilden härofvan, och som den vördnadsvärda, nu hundraåriga fru Karolina Elisabet Ahlbom sedan ' tjugunio år tillbaka haft sitt hem på Borgerskapets änkhus, uppsökte jag henne där. Man gör sig ofta underliga föreställningar om personer och platser, af hvilka man ej känner till annat än dess yttre sidor. Så var åtminstone förhållandet med mig och den de gamlas fristad, som jag nu af en lycklig händelse fick inblick uti. Ett hem, hvars till ett åttiotal uppgående medlemmars sammanlagda ålder räknar bortåt sex tusen år (medelåldern är här sjuttiosex år) — o m detta hade jag den föreställningen, att det skulle ligga en viss dysterhet, ett resigneradt lugn däröfver, men så var alls ej förhållandet. Mitt första möte med de båda personer, som hafva hemmets nycklar i sina händer, förtog inom ett ögonblick alla mina förutfattade meningar. Det var sol, ljus och värme öfver hemmet och i de strålande blickar, hvarmed dess föreståndarinna, fru Fanny Lindbohm född Westerberg, och den unga Sofiasystern fröken Mimi Lundberg hälsade mig välkommen. Ingenting i världen är så litet kostbart som vänlighet, och dock huru ofta hushållas ej därmed till ytterlighet! I synnerhet uti ett hem, där många viljor måste sammanjämkas, många olika åsikter försiktigt böjas under en gemensam lag, där är den vänlighet, som utstrålar från hjärta och mun, allsvåldig. Och att den makten här förde spiran, det kände man genast. Efter att en stund hafva hvilat och sprakat i föreståndarinnans rum fortsatte jag i hennes och syster Mimis sällskap vägen upp till föremålet för mitt besök. Uti ett ljust och trefligt rum beläget tvänne trappor upp, satt tillbakalutad i en soffa med hufvudet något böjdt den underbara representanten från ett förgånget sekel. En blid kvinna, med för sin höga ålder ljuslett hy och drag, som vittna o m en förgången fägring, till sin längd snarare öfver än under medelmåttan. Hennes blick är skum, så att hon endast otydligt kan urskilja föremålen, hörseln däremot är ej mycket svag. Om jag ej vetat af hennes år, skulle jag gissat dem vara omkring några och sjuttio.
Lydik Larsson mönstrade Hagar med en rest af den forna vänskapen. Hon var förändrad, men ej till sin fördel. Ärtstängeln hade skjutit upp, men slokade gänglig i brist på stöd. Räknar du ännu himmelens trappor? frågade tullnären. Hon teg med nedslagna ögon. Denne beskyddare hade svikit henne. Han hade lofvat henne lärdom, lycka och fadersömhet. Huru hade han hållit sitt löfte? Vill du följa mig till Åbo och se en stor stad, en stor, ny gudfar? Skynda dig, barn! inföll den alltid praktiska fostermodern. Lägg hop dina kläder, dina två linnen, dina strumpor och tyskullskjolen, som du kan fålla i Åbo. Lydiken har brådt och vill taga dig med sig. Hvarför suras du, dumma flicka? Pussa gudfar på granna handen! Får jag ej stanna hos er, mor? frågade Hagar skyggt. Huru hade hon icke brunnit af längtan att flyga ut i den vida, okända världen! Men denne man hade en gång svikit henne; han kunde andra gången göra det om igen. Hennes tårar begynte tillra på kinden. Dordej visste knappt själf huru lätt hon veknade som ett vax för älsklingsbarnet. Visst får du komma tillbaka och blifva hos oss, om du ej får något bättre. Se så, lipa nu inte, barnet mitt; lägg hop dina kläder! Låt mig gå, låt mig gå i den villa skogen! snyftade Hagar. Det bittra, förödmjukande intrycket af att kastas ur hand i hand öfverväldigade allt hennes mod. Då hördes från buren vid väfstolen ett snattrande ljud, liksom ur en barntrumpet: Inte ledsen nu! Det var den andra språkläxan, som Hagar, till tröst i sina ensliga sorger, stafvat för koltrasten och som nu för första gången lyckades trilla ur trastnäbben. Situationen förändrades; alla smålogo. Hagar flög till buren, lockade ut favoriten, lät honom sitta på högra skuldran och uppmanade honom att säga om de beundrade, muntrande orden. Men den nye talaren hade redan glömt dem, flaxade kring i sin lyckliga frihet och lät nu förnimma: Tätti dum.
Om nu köVl8ion8-Contoii-et skulle granska alla dessa särffildta tilgangar uti alla deras cietLlller, ffulle det snart göra Kammar-Rätten onödig eller ocksä swarligen känna gransorne för sin befattning. Det kan derföre intet wara enligt med princip at göra nya Werk, för at förekomma gamla mitzbruk. Jag anhäller ödmjukeligen, att först fä tillägga mitt förut gjorda Anförande, det jag, utom hwad af en utafRiksgäldsContoiretr, Herrar Fullmägtige, såsom förberörd! är, hos Högloft. Ridderffaper och Adeln uppgifwits såsom ordsak till den anmärkte ofullständige uppgiften af Bcwillnings-afgiften för Socker med mera,jemwäl i anledning deraf, wid sökt närmare upplysning om förhållandet härutinnan, uti Riksgälds Lön - IZ58 Den 29 Mars. e. m. ^ontoirets Kammererare - Contoir icke allenast erhällit enahanda swar och upplysning, som Niksgäldscomoiri-ts wälbemalce Fullmagtig behagat meddela, utan ock af Räkenffaperne fäkt tklfälle sadanr inhämta, samt dymedelst destomera blifwit öfwertygad om nödwändigheten af den utaf Herr Friherre Lt-,- el föreflagne förändringen uri Redogörelse-ansta!» terne. För öfrigt och widkommande Herr Grefwe klörners andragande, at ett wid Riksgälds-Lontoiret til inrättande nytt llevi8ions LoMoir wore sa mycket öfwerflödigare, som enahanda andamäl eller kev^ion af Bewillnings-Räkenffaperne lika tilförlätligen och utan sarffild kostnad ffall kunna och böra winnås genom den Kongl. KammarRättens Betjening äliggande ätgärd; sä får jag icke allenast häremot erindra och upplysa, att, likmätigt den säkra underrättelse jag erbällik, ,de nu r frägawarande Räkenffaperne för nägra
C — n.) (Forts. o. slut fr. föreg. mr.) Ä|||nvånarne i Toledo kunde icke längre säga, cfi * då de nalkades Tajo öfver dessa stela klippor och dessa djupa afgrunder, » här var San Martinbron »; ty San Martinbron, om ock dold ännu af starka ställningar och byggnadsvirke, nådde redan öfver ruinerna af den gamla bron. Ärkebiskopen don Pedro Tenorio äfvensom invånarne i staden öfverhopade med dyrbara presenter den modige och skicklige arkitekten, som lyckats sluta de tre hvalfven i bron trots de rasande strömhvirflarne och arbetets gigantiska svårigheter. Aftonen före Alfonsofesten — Alfons var stadens skyddspatron — tillkännagaf Juan de Arévalo för ärkebiskopen, att det för arbetets fullbordande endast fattades att borttaga ställningarna till de tre hvalfven, i hvilkas öppningar fanns en mängd starka stöd af trävirke. Ärkebiskopens och folkets glädje var stor. Borttagandet af stöden och ställningarna, på hvilka denna ofantliga massa af fint arbetade stenar hvilade, var ett mycket farligt fö- retag. Men det lugn, som arkitekten visade, hvilken lofvat att stå på brons mellersta bvalf i detta kritiska ögonblick, ingaf alla fullt förtroende. Den högtidliga invigningen och öppnandet af San Martinbron tillkännagåfvos till följande dag genom härolder och ringningar i alla Toledos kyrkklockor. Från de höjder, som omgifva Tajos flodbädd, betraktade Toledos invånare med glädje och rörelse sina sköna Cigarrales, hvilka under många år varit ödsliga, nästan öfvergifna och nu från och med morgondagen skulle återfå sitt forna utseende af liflighet och skönhet. Vid nattens inbrott gick Juan de Arévalo upp på mellersta brohvalfvet för att göra allt klart för den följande morgonen. Han sjöng muntert, då han öfversåg allt. Men plötsligt tystnade sången på hans läppar, och glädjen i hans ansikte försvann, och han begaf sig i väg hem, uppfylld af sorg och modlöshet. Catalina, hans hustru, gick ut för att kärleksfullt mottaga honom, men en fruktansvärd blekhet betäckte hennes ansikte, då hon såg, huru nedstämd mannen var.
St. sjelfva vid en föreg:de Riksdag beslutat, så tror jag, att Utsk. handlat rätt och fosterländskt. Man har här yttrat den förmodan, att motionen haft framgång i Utsk. derföre, alt ortens Landsh. är ledamot deraf, och genomdrifvit saken. Jag får med anledn. häraf tillkännagifva, att jag ingalunda tilltror mig ega ett sådant inflytande, att jag kan genomdrifva en sak, som icke af Utsk:s majoritet anses hafva rättvisa och billighet för sig. Jag får dessutom bedja den vijrde ledamot, som gjorde denna anspelning, kasta en blick på Betänk, i dess helhet, dervid han säkerligen skall hnna, att ganska vigtiga anslag åt olika delar af landet, hvilka icke varit i StatsUtsk. representerade, blifvit af detsamma tillstyrkta; och orsaken är helt enkelt den, att Utsk. ansett det vara af vigt att, så vidt Statens tillgångar det medgifva, uphjelpa och befordra landets industri. Samme talare har äfven påpekat orättvisan af att bevilja Ystad 60,000 R:dr, då Amål, för hvars hamn endast 14,000 R:dr begärts, fått afslag i denna begäran. Om aomärkaren fullständigt genomläst Utsk:s utlåt, i sistberörde fråga, så skulle han hafva funnit, att motionären, Hr Wahlund, upgifvit, att ritning och kostnadsförslag öfver arbetet till K. M. inlemnats, samt begärt, att dessa handlingar måtte af Utsk. från vederbör:de Depart. infordras. Det måtte väl icke vara för mycket hegardt, att en motionär gör sig det besvär att sjelf ombesörja, att Utsk. får alla de handlingar, som för frågans bedömmande erfordras, sig tillställda; och om en representant åtnöjer sig med att framkasta ett förslag, utan att bekymra sig om, att anskaffa de handlingar, sora kunna befrämja för - 512 Den 29 Juni f. m. slagets framgång, så tyckes ett dylikt förfarande ådagalägga, att motionären sjelf ej fästat synnerlig vigt vid förslaget.