Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller att få tillägga ett factum, som sistlidne Höst inträffade. I stället att till England öfverföra den öfverflödiga spannemål vi i Skåne ägde, och der erhålla ända till tre gångor så mycket, i synnerhet för hvetet, som det i Skåne kunde uppköpas för, förde de Skånske handlande säden till Köpenhamn, hvarest spannemålen näst i Kiel gällde mindre, än i någon af alla de öfriga Östersjöhamnar. Hvad var orsaken härtill? Jo, okunnighet om conjuncturen i ett land, med hvilket de sällan haft communication i spannemålshandel; samt brist på capitaler att köpa upp Spanmål och afsända den till ett land, der man någon kort tid efter afsättningen kunde komma att vänta på betalningen, då man deremot genast efter afsändningen erhöll contant betalning i Köpenhamn. Detta factum har jag endast velat nämna, för att visa, huru mycket man kunnat räkna på den enskilta speculationen, och huru Ständernes Den i J u n i i. 45 anvisning vid sista Riksdag på den samma blifvit honorerad. Herr Lefrén, Johan Pehr: Jag hade i-cke ämnat yttra mig i denna sak, om icke den siste Talaren tagit för afgjordt, att brist på Capitaler förorsakat, att man icke ingått i de nämnde speculationerne. Det har ej varit brist på Capitaler; utan egenteligen brist på stadga i vårt mynt. Vi hafva handlande, som speculerat ganska lyckligt, men som derigenom, att Coursell varit så vacklande, fått den samma emot sig, så väl när de trasserat som remitterat, och härigenom har all vinst blifvit tillintetgjord. Förr än vi få Stadga uti myntet, förr kan ingen Handlande företaga andra speculationer, än dem, som gifva vinst för dagen; vår handel, urartar till krämeri. Herr Munck af Rosensköld: Om den siste Talaren icke vöre Ledamot af det Utskott, åt hvilket våra Financers reglering är anförtrodd, skulle jag ej anse nödigt besvara dess Anförande.
Samtlige Riks-Ståiulen hafva till Stats-Utskottet återremitterat Utskottets under N:o 50 afgifna utlåtande, deruti i anledning af Herr //' est fells motion, att den soldaterne vid Södermanlands Regemente på lön anslagna spanmål, hvilken nu utginge med 30 £ fasta kappar på tunnan, hädanefter mätte få utgå i fullrågadt mål, Utskottet, med åberopande af ett i Kongl. Brefvet den 2 Februari 1833 intaget stadgande rörande spanmålens beräkning vid och efter indelnings-verkets införande, hemställt, att berörde motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Såsom skäl för återremissen har hufvudsakligen blifvit anfördt, att högstberörda Nådiga Bref icke varit på förevarande fråga tillämpligt, enär den spanmål, som deruti omnämndes, vore sådan, som blifvit anvisad till befäi, underbefäl och korporalen, att både rättvisa och billighet fordrade, det rättelse i nu öfverklagade förhållande vidtoges, enär genom detta afdrag, hvilket medlörde förlust för soldaten, äfven stora olägenheter uppkomme för tiondegifvaren, sorn för att aflemna denna tunna spanmål, hvilken af honom måste utgöras med 32 fasta kappar på tunnan, nödsakades företaga 2:ne resor, ofta nog af liera mil, nemligen först till en soldat med 30 j kappar och sedermera till en annan med lj kappe, och hvarigenom både tidspillan och kostnader honom åbragtes; samt att vid Regementet funnes odisponerad öfverskotts-tionde, som lemnade riklig tillgång till ersättning för dessa kappar. hill. HU R. Utskottet, sorn i anledning häraf företagit detta i motionen icke utredda ärende till förnyad handläggning, får nu, efter vunne ytterligare upplysningar, derom meddela följande:
Lif, sprakande lif i hvarje drag, glädjen darrande i hvarje fiber; munnen öppen till skratt, visande de stora framtänderna, glänsande hvita alla utom en, som har en liten svart, anfrätt prick. — Och så dessa ögon som icke ens under denna gnistrande munterhet mista sitt djup. Till och med den svarta pricken i hennes tand — hvad den klär henne! — “Allting klär en skönhet“, heter det. Är hon då en skönhet? — Nej. Det är blott ögonen Dock, hvarför sysselsätta sig längre med dem? Vid nästa station skulle han stiga af — och sedan? Hvad vore hon för honom? Ett minne för ett par veckor eller så — kanske blott för ett par dagar. Ty han älskade ju en annan. Han skulle förlofva sig. Ja visst! Han sluter ögonen och söker i minnet återkalla detaljerna af den gamla drömmen — ser sin guldhåriga älskarinna solbelyst i fönstret, sluter henne i sina armar, drunknar hjälplöst i ett själfviskt njutningslif. Men i det obestämda fjärran blinka ett par metallglänsande ögon kallt och föraktfullt. Då bleknar den soliga drömmen bort, och i dess ställe kommer en annan, mindre solig, men dock mera skön — drömmen om lifvets allvar. Och de stålblå ögonen komma närmare, snart skymtar han konturerna af ett blekt, själfullt ansikte med kort, själfsvåldigt svart hår och ett par hvita framtänder med en svart prick i den ena, när hon ler. Och då klappar hans hjärta fortare, då känner han inom sig ryckningarna af en bunden kraft, en obändig törst efter lifvets bitterhet, sådan han vet den kommer honom till del, som kämpar för det ädlaste och största — ett bornerande ungdomsmod som ingenting skyr, som ville offra sin tillvaro för lyckan att blott hafva fört mänskligheten ett enda steg framåt eller kunna bringa en stråle in i det nakna armodets, lastens, det kvidande lidandets hopplösa mörker. — Det fans ju ändå så mycken nöd att lindra, så mycken okunnighet att upplysa, så mycken rå vidskepelse att förtaga! Lokomotivet signalerar, tåget saktas. Nu är det tid för honom att taga afsked. Hans blick hvilar på hennes ansikte afvaktande, nästan bedjande, men hon ser det icke.
För att med behörig noggrannhet bunna utreda den invecklade fråga, hvartill Herr Gripenstedts Motion föranleder, att nemligen allmänningarne borde fördelas på de skoglöse hemmanen, och med anledning af den utaf Friherre Sprengtporten "vid berörde förslag gjorda anmärkning, att den delnings-grund saknades, hvarefter allmänningarne borde skiftas, i följd hvaraf Friherren yrkat, att det måtte förklaras hvad med interessenter, enligt 1824 års Författning, förstodes, hafva Utskotten tagit kännedom af det underdåniga Utlåtande Kongl. Kammar-Collegium i ämnet afgifvit, med anledning af en utaf Konungens Befallningshafvande i Linköpings Län till Kongl. Maj:t ställd underdånig förfrågan. Utskotten hafva häraf inhemtat, att Kongl. Kammar-Collegium, som ansett det vara af högsta angelägenhet, att Kongl. Maj:t måtte i denna vigtiga fråga fatta ett beslut, som undanröjde allt vidare tvifvelsmål om Författningarnes rätta mening, derjemte, på de skäl som här nedanföre skola anföras, i allmänhet tillstyrkt: a) att de som ega tillräcklig egen skogst ilig än g j eller med egen _, förr tillräcklig skogs-tillgång sä misshushållat j att den nu mera ej lemnar 22 Lat'’- samt A. Besv.- och Oec.-Ulsk. Uti.
Det torde således kunna såsom gifvit antagas, att motionärens, af Utsk. delade farhågor för hungernöd, varit öfverdrifne, med hänsigt till tillståndet såväl f. n., som i närmaste framtiden, samt att följaktligen den af Utsk. föreslagna åtgärd, åsyftande bränvinstillverkningens inställande under nästk:de April månad, icke är af tvingande nödvändighet eller behof påkallad. Jag yrkar derför afslag å Betänk., destolieldre, som jag är fullt förvissad att den föreslagna åtgärden, derest den komme till stånd, skulle på ett serdeles eftertänkligt sätt inverka till rubbning uti vidtomfattande affärsförhållanden ej allenast speciellt för bränvinsproducenten och bränvinsspekulanten, hvilka, huru fördömlige de än af motionären och Utsk:s pluralitet må betraktas, likväl svårligen torde kunna frånkännas den, hvarje medborgare förunnade rätt att trygga sig vid kungsord, utan ock i allmänhet för hvarje idkare af landets modernäring, jordbruket, hvars hotade framtida öde, förberedt genom Serskilda Utsk:s märkliga beslut att från jorden skilja bränvinsbrännings-rättighetens utöfvande, påkallar den allvarligaste upmärksamhet af samtliga RiksStånden; men företrädesvis af de 2:ne, hvilkas ansvarsfulla åliggande det är, att representera jordbruksnäringens intressen inom fäderneslandet. Den 4 Februari f. m. 341 Gr. Löwenhjelm, Carl Guataf: Redan förekommen i hvad jag ämnat anföra af flere talare, skall jag inskränka mig till några få ord. Afven jag kan icke gilla det af Serskilda Utsk. till oss öfverlemnade förslag. Jag känner icke, hvarifrån Utsk. hämtat den kunskap om landets ställning, som i Betänk, är uttalad, men hvad jag känner är, att ingen i Sveriges rike kan hafra landets ställning bättre sig bekant än dess Regering, hvilken hämtar sin kunskap från vederbönde embetsman. En af denna Regerings ledamöter har här helt nyss .förklarat, att tillståndet ej är så hotande mörkt, som det af Utsk. blifvit framställdt. Dessutom finner jag Utsk:s förslag vara i denna stund än mindre välbetänkt än i någon annan.
Dessa, uti nådig Dom den 9 Augusti 1836, anförda skäl äro: att stiftelsebrefvet stadgade andra fideikommissets införlifvande med det första, i fall antingen förste emottagaren skulle dö barnlös och efter honom jemväl hans hustru, eller ock dessa båda makars ätt skulle dö alldeles ut, så att ej någon närmare eller fjär mare ättling efter dem funnes, men att intetdera af dessa fall inträffat, enär varande innehafvarens hustru vore första emottagarens (mannens nemligen, icke hustruns) bröstarfvinge, och pröfvade Kongl. Maj:t derföre rättvist att fastställa det slut, hvaruti Lagmansrätten och Hofrätten i hufvudsaken stannat. De i fråga varande makarne voro icke båda af samma ätt; och med deras ätt (samfäld för dem hegge) kunde således ingenting annat förstås, än deras gemensama afkomlingar. Denna ätt hade efter stiftelsebrefvet rätt till fideikommisset; men när den utslocknade, skulle detsamma införlifvas med det fideikommiss, som käranden innehade. Stiftelsebrefvets ordalydelse härom är: ”Vi (två makar, som stiftade fideikommisset) håfve uppfödt och ”påkostadt Tit. j. J. B. allt ifrån hans barndom, och genom gifte med min ”R:s (mannens)' slägtinge W. har han blifvit med oss närmare förbunden. ”Vi vilje derföre ytterligare visa vår kärlek för honom derigenom, att vi ”testamentera och upplåta till honom — (fideikommisset) Dör B. barnlös, ”gånge ej denna egendom i arf till dess syskon och slägt, utan behålles då ”af dess Fru W. Dör hon ock utan bröstarfvingar, stanne då egendomen ”för alltid under F. och B., (andra fideikommisset) Samma lag vare, 104 R. St. Just. Ombudsm.
Jag har visserligen ej haft den äran att sitta på den afdelning, der ifrågav:de ärende blifvit behandladt; men jag hyser dock det förtroende till afdelningen, att när den med stöd af de handlingar, som varit att tillgå, tillstyrkt ifrågav:de obetydliga anslag, så har den grundat detta sitt tillstyrkande på rättvisa och billighet. Jag får således anhålla om bifall till för ev: de punkt. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts hemställan i förev:de punkt och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till samma hemställan, hvarvid svarades flere ja och några nej, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med flera nej och några ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till merberörde hemställan förnyats samt med flera ja och några nej besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande. öde punkten. mom. a. Utsk:ts hemställan bifölls. mom. b. Hr Stråle, Wilhelm: Stats-Utskd har till stöd för sin från K. M:ts Nåd. Propos. afvikande hemställan |36 De 11 8 Maj. i denna punkt åberopat stadgandet i 1841 års Kongl. Bref, hvarest föreskrifves, att då en person under 10 år varit i fångvårdens tjenst samt i öfrigt uppfyllt de för civila embetsoch tjenstemän stadgade vilkor, deribland att hafva uppnått 65 års ålder, skulle han å allmänna indragnings-staten uppföras till pension, motsvarande hela hans förut innehafvande lön. Hittills har ingen enda af fångvårdens tjenstemän uppfyllt dessa vilkor, så att han på grund deraf kunnat jemlikt nämnda bref uppföras till pension, utan har i hvarje fall, då pension erfordrats, särskild ansökan derom blifvit gjord och af Ii. St:r beviljad.
Så långt man kan, bör man dock besvara » Det var en gång » några mammor som fingo dessa, ge barnet en liten skildring om den sak, lof att tala i en tidning — sin » egen » — om sina det önskar känna, och efter hand berätta små barn. Detta gjorde de också både på vers och bitar ur bibliska och svenska historien, naturprosa. Där talades om » kärlek med och utan läran o. d. Den som har tid och tillfälle att själf björkris », om » kärlek och godter » och först och undervisa sina barn, åtminstone den första tiden, sist om » kärlek och blöjor ». Om björkriset voro skall säkert i rikt mått känna sig ersatt för den meningarne tämligen delade. De flesta ville nog möda det kostar. ej alldeles bannlysa det ur världen, fastän de nu Karla Bonne. tyckte, att det ej var behöfligt för deras afkomma. 3 i Nordmannadotter, Till dig nu jag talar: Det första du gör, Så fostra dig själf. Slaf du är, Smidd i nyckens Och själfviskhetens Hårda bojor. I ditt öga Ofredstanken, Den första i lifvet, Läste barnet, Minns det moder! Mörk är sanningen, Men du gaf vrede Som vårsådd. Var stolt, var ädel, Storsint, god, Och du skall amma Adla söner, Och väna döttrar Växa skola I ungdomskraft Kring Nordens kvinna. Gunlöd. Medan nu tal är i Idun om barnavård, så vill jag varna för den i andra lefnadsåret så mycket föi-ordade mjölmaten. Ej så få barn hafva disposition för skrofler, och mjöl, ja, all stärkelsehaltig föda är ju » skroflernas amma ». Nej, gif dem kött, friska ägg och mjölk med hårdt bröd, intilldess det visar sig att ej skrofulösa anlag förefinnas. Hvarför jag härvidlag säger ett » gif akt » är, att skrofler ofta ej i tid beaktas, utan få frodas hos barnen, tills dessa blifva så fula och pjunkiga, att föräldrarne märka att något är på tok. Barnens beklädnad bör fördelas mera jämnt öfver hela kroppen, än som vanligtvis är fallet, och färre, men varmare plagg anbringas. De många underkjolarne med sina åtsittande linningar bannlysas totalt.
R:mt. Transport Sappör-Kompaniet. 79,750 1 Balaljons-läkare 1 Disi ink lions—korporal i d:o 1 Andre Sappör 5 d:o Diverse Anslag. 800 138 138 48 240 Arfvode ät en lärare % d:o lill Elever vid Till Rese-understöd ät Till Korpseus praktiska id Ingeniör-korpsen Marieberg, 2:ne å 300 R:dr Officerare vid Korpsen öfningar, Reservations-anslag 720 600 3.000 5.000 Summa R:dr R:int | 90,434 88 Exp edilin nslits kotte ts Förslag till anderd. Skrifvelse N:o 195. Uppläst och godkändt hos Kidd. och Adeln den 23 Jan. 1858. Presle-ståndet deri 23 Borgare ståndet den 27 Bonde-ståndet den 27 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående regleringen af ulgiflerne under Riks-Statens Femte Hufvud-litel. (Stals-Utskis Utkden N:is 72, 124, 149 samt Först. Stats-Utskis Mein. N:o 172). S. A. K.
Med föranledande af Utskottets ilrågakomne Utlåtande, har Herr Gjllenhaal, L. H., under åberopande af sin dertill i Grundlagen förvarade lätt, väckt den motion: att, för den händelse Ledamot af Stats-Rådet väl icke i följd af vägrad conlrasignation, uti hvilket fall Grundlagen föreskrifver, huru meri löneinkomsten skall förhållas, men emedan lian funnit sig icke böra eller kunna längre fortfara med denna befattning, begär sitt endlledigande, det måtte på förhand bestämmas, huru en sådan afgående StalsRåds-Ledamot, som ej redan uppnått den ålder, att lian lagligen är berättigad tilt pension, bör å allmänna Indiagnings-slaten indemniseras från och med den dag, då han ur Stats-Rådet afgår; och har, i anledning af dessa förslag, Herr von Hartmansdorff, A., hemställt, att, till undvikande af all pensionering, med Slats-Råds-Ledamöters utnämning kunde förhållas på samma satt som med Rikets Standers Justitiae-Oinbudsman, att de nemligen kalLdes al Konungen att inträda i Rådet, lernnade sina förut innehnfvande Embeten att under liden skötas af andra, och när de sedan, af hvilken orsak som helst, erni lied ilades, återgingo lill sina förra beställningar; äfvensom Riksdags-fullmägligen Hans Jansson från Elfsborgs Län, under den hos Hedervärda Bonde-Ståndet i anledning af berörde Utlåtande förefallne diseussion, väckt föislag i enahanda syftning med det sistnämnda.
Rikets Råd samt Riskopar och presterskap; men redan följande året å den då hållna riksdagen visade sig, att Rikets Ständer ansågo sig behöriga till pröfning af frågan om den religion, som skulle blifva rådande; ty då förklarades, att Ständerne icke ville eller kunde öfverträda det christliga beslut, som efter Upsala Concilio näst förledne år voro gillade och underskrefna, och hvilka nu sades hafva utgått från alla Rikets Ständer samhälligen. Af denna ärendets behandling följer, att Rikets Ständer funno lagstiftningsmakten i antagande af religionsbekännelse och bestämmande af kyrkans inrättning sig tillkomma. Upsala mötes beslut blef i sjelfva verket ingenting annat, än hvad de borde blifva ett genom behöriga sakkunniga föranstaltadt betänkande, som först genom gillande af lagstiftande makten blef lag. Det är således hvarken klericiets eller konungamaktens godtycke, som fastställt i Sverige den luthersk-evangeliska läran. Och det kunde, efter den tidens tänkesätt, destomindre ske, ju mera religionen betraktades såsom folkets och statens högsta angelägenhet, hvilken icke utan orimlighet kunde undandragas folkets lagstiftningsmakt, så länge någon sådan ännu fanns i folkets hand. Hvad som i ämnet stadgades genom 1686 års Kyrkolag, tillkom väl folket förutan; men detta var under en regeringslag, som lågt oinskränkt makt i Konungens hand; och den allmänna Landsoch Stadslagen, hvilken fortfor att vara gällande, var äfven så väl som Kyrkolagen underkastad förändringar efter Konungens godtfinnande. Med folkets lagstiftningsmakt i allmänhet har äfven återkommit sådan folkets makt i religionsmål. Den gällande Regeringsformen säger för ingen del, hvad tilläfventyrs i andra protestantiska styrelselagar förekommer, att Konungen är kyrkans öfverhufvud; och lika litet innehåller den, att prelaturen eller i allmänhet det andliga ståndet äger någon sig förbehållen myndighet att något i detta ämne förordna.
S. D. Föredrogs ånyo Konstilutions-Utskottets Memorial N:o 54, med förslag till ändring i 5 och 6 §§ Regerings-formen, angående ett nytt Stats-departemeht. Antogs att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. S. 1). Föredrogs och lades lill handlingarne Förstärkta Banko-Utskottets Memorial N:o 62, med anmälan om verkställd omröstning i nämnda Utskott. Bih. till R. St. Frän Heden. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogos Banko-Utskottets nedannänmde Utlåtande och J Memorial: N:o 56, med anmälan om Biks-Ståndens beslut i anledning af Utlåtan det N:o 47. Lades lill handlingarne. N:o 57, i anledning af Biks-Ståndens beslut öfver Utlåtandet N:o 48 med afseende å regleringen af Bankens laneoch kreditiv-rörelse. Samtliga de i della Memorial gjorda hemställanden biföllos, och lades Memorialet i öfrigt till handlingarne. N:o 58, med förslag till föreskrifter, angående Bankens grundfond samt användandet af den å Bankens rörelse influtna vinst. Memorialet bifölls i alia dess delar. N;o 59, med anmälan om Riks-Ståndens beslut i anledning af Utlåtandet N:o 49, angående Bankens vexlings-kassa och depositions-rörelse. Lades till handlingarne. N:o 60, i anledning af väckt motion om förändring i gällande föreskrifter, angående beskaffenheten af de våg-attester, som vid Götheborgs låne-kontor antagas för belåning af jern, m. m. Bifölls. N:o 61, i anledning af Riks-Ståndens beslut öfver Utlåtandet N:o 51 med förslag lill åtskilliga förändrade föreskrifter i 4 artikeln Banko-reglementet. Lades lill handlingarne. N:o 62, med anmälan om verkställd omröstning i Förstärkt Banko-Utskott. Lades till handlingarne.
Den rent af menskliga naturen, ett brinnande begär, lyste i Wallers öga när han tog buteljen, först hällde litet deraf i glaset, och sedan fyllde det med det frestande, krystallklara och iskalla vattnet. I ett enda drag tömde han det stora, öfverfulla glaset. »Du dricker för mycket och för häftigt,» sade ömt bekymrad Elfrida, när Waller ånyo, utan mellanrast, tillagade ännu ett fullt glas. Waller svarade intet, slog blott sin arm om den älskade makans smärta lif, och fasthöll henne med bricka och allt, tills han tömt i botten äfven det andra glaset. »Ah! det var skönt!» sade han, »och endast en kyss af dig kan vara skönare, du älskeliga qvinna!» Och nu fick han den, och nu sjönk Elfrida ned vid hans sida, och nu bildade fader, moder och son en grupp så skön, så herrlig, att äfven den lefnadströtte som ilar mot grafven, äfven affärsmannen som med brådskande steg skyndar förbi för att göra en stor mäster-kupp, äfven den rättssökande som fruktar att fatalietimman i hvart ögonblick skall slå, äfven älskaren som ilar till den älskades möte, äfven fjeskaren som alltid har brådtom, och den öfver öronen skuldsatte som flyr för sina björnar, skulle stadnat ett ögonblick, och kastat en blick på denna tjusande tafla. Men nu såg dem hvarken den ena eller andra af alla dessa, nu såg dem intet menskligt öga, utan blott en stråle från det himmelska ögat, från all kärleks urkälla, föll på dem och genomträngde dem. »Du är grufligen svettig, du arbetar sjelf, och för häftigt,» sade Elfrida, med mildt förebrående ton, och torkade bort de framperlande svettdropparne på mannens vackra, öppna panna och den solbrynta kinden. »Ja visst gör jag så,» svarade Waller, »men det är så friskt och så roligt att bruka sina manliga krafter. Det är så ledsamt att stå stilla och se på, när armar och skyndsamhet behöfvas öfver allt, och lätt och muntert och lustigt går allt arbete nu, då det åter fordom gick tungt och svårmodigt.»
Jag vill icke, lika med föregående talare, den förste och den siste, yttra något om förslagets innehåll, emedan jag anser mig dertill hindrad af lagen; och jag förmodar, att R. o. Ad. torde finna, atteni sådan ordning till öfverläggning inkommen fråga icke må kunna af R. o. Ad. till någon slags pröfning eller beslut, vare sig D e n a6 F e b r u a r i f. m. 363 till bifall eller afslng, upptagas, utan mäste, till följd af sin egen natur, pä grund af de §$:r jag åberopat, hvartill jemväl kan läggas den go §:n Reg.F:n, endast böra läggas till handlingarna. Frih. Boye, Ludv.: Äfven jag skall aldrig jäfva den makt, sorn grundlagen ger Const.disk.; men jag tror, att det gifves en makt öfver den, och det är grundlagen sjelf. Const. Utsk:s beslut må tydas huru man vill, så de ga ge rar det icke riksdagsmannen från pliglen alt lyda grundlagen, och betager icke honom hans rätt att tillse hvad grundlagen Utstakar. Frih. Boye uppläste derefter följande: Författarne af våra grundlagar hafva i 26 §:n af Riksd.- Ordn. stadgat, huru tillgå bör, då Konungen ifrån sin thron i rikssalen öppnar riksdagen och helsar Ständerne; nemi.: (så lyda oiden) ”härefter förer Konungen, eller, der ”Konungen är frånvar., eller han så för godt finner, Statsministern för utrikes ärendena, ordet till R. St., och late ”dem afhöra berättelsen om hvad sedan sisla riksdag uti ”riksstyrelsen sig tilldragit. Landtm, och talmännen träde ”sedermera inför Konungen, och framföre i Ståndens namn ”deras und. vördnad.”