Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Innan vi dock nämna, hvart konungen begifver sig med Drott, och lämna en kort beskrifning om lifvet därstädes, skulle det må- hända intressera att få göra ett litet orienterande besök å den del af chefsfartyget, som upptages af konungen och hans omgifning. Akterut på öfverdäck ha vi en röksalong, som vid hans majestäts vistelse ombord är dekorerad med lefvande växter. Stiga vi ned för trappan, som också alltid är prydd med blommor, till underdäck, ha vi akterut chefens kajuta och uppvaktningens hytter. Rakt framför oss, då vi vända oss förut, ha vi mottagningsrummet, vanligen försedt med orgel. Styrbord (till höger) om detta rum äro belägna tvänne tvåtal hytter, hvaraf det akterliga är afsedt för drottningen, om hon skulle önska vistas ombord, det andra utgör konungens arbetsoch sofrum. Arbetsrummet är, såsom rum i allmänhet betraktadt, litet, men rätt stort såsom hytt och särdeles smakfullt och bekvämt inredt. På väggarna hänga porträtt af konungafamiljen. Farfars älsklingar » småprinsarnes » porträtt hänga midt öfver hans skrifbord. — Svenska flaggan är konungen oändligt kär. Också ser man henne äfven här på Drott i hans arbetsrum. Ofverdraget på hans soffkudde är broderadt i mönster af denna flagga med tillhörande unionsmärke; hans cigarrkopp är en utbredd svensk flagga i porslin. Men ännu ett par saker må vi lägga märke till. På väggen midt emot dörren hänger ett silfverbeslaget dryckeshorn af ovanligt utseende och ovanlig storlek, äfvensom en » ropare » af silfver. Hornets saga samt dess och roparens historia må anföras enligt konungens egen berättelse. Båda hafva tillhört Karl X I I I och voro båda ombord i slaget vid Svensksund. Om hornet finnes en märklig sägen. Ett förfärligt hafsodjur med stora horn härjade långt tillbaka i hedenhös vid Hangö och injagade häftig skräck hos befolkningen. En sägen gick emellertid, att en ofördärfvad yngling med mod i bröstet skulle kunna döda odjuret, om han med ett klubbslag träffade det midt i pannan mellan hornen.
Och som ett lands förmåga att köpa dessa är beroende af det pris, hvartill de kunna erhållas, samt industriens utveckling i sin ordning är beroende af det belopp råvaror, som kunna anskaffas, måste hvarje beskattning af dessa varor verka till minskande af landets produktion och följaktligen äfven till minskande af förmågan att öka landets kapital, då denna förmåga, såsom af enhvar inses och redan blifvit anmärkt, bestämmes af produktionens öfverskott öfver konsumtionen. Att genom beskattning försvåra åtkomsten af artiklar, som erfordra arbete, för att gifva dem förbrukningsvärde, måste likaledes minska tillfället att använda arbete, som söker användning. En sådan beskattning verkar ock särdeles hinderligt på landets han - I 19 del med andra länder, ty genom att öka råvarupriset och dermed produktionskostnaden, bidrager den att minska förmågan hos landets näringar att uthålla täflan med utlandets. Bördan häraf har man visserligen, redan sedan lång tid tillbaka, sökt minska genom att vid återutförsel af råvarorna eller utförsel af den produkt, som deraf blifvit tillverkad, restituera den uppburna tullafgiften; men då detta, andra olägenheter att förtiga, medför en kostnad för staten, utan att lemna den någon inkomst, har ifrågavarande beskattning befunnits allt mer otjenlig. Det är af denna anledning, som man också mer och mer, isynnerhet i den mån konkurrensen blifvit frigifven, stadgat sitt omdöme om det nödvändiga i att från råämnena aflyfta tullskatten, seende i denna åtgärd ett lämpligare medel att gynna den inhemska industrien än i att med höga tullsatser belägga de slags förädlade varor, som inom den tillverkas. Afven för beredningsämnen gäller till en del samma förhållande; och detta i den mån de äro mindre bearbetade. Öfriga i samma moment angifna eller antydda föremål äro att betrakta såsom omedelbart afsedda för det allmännas båtnad eller främjande af produktionen, och synas derföre böra åtnjuta enahanda afgiftsfrihet. Maskiner, redskap och verktyg äro att anse såsom ett kapital till direkt underlättande af arbetet och böra derföre ej genom beskattning fördyras.
Jag vurmade den tiden för Fryxells svenska historia, sjette delen. Mina bröders skolgossförtjusning öfver Karl X I I var därför en ständig källa till förtret och sammandrabbning, och mina svaga krafter kunde ej räcka till i kampen för min hjälte, den store » guldkungen ». Men ute på ängen, ensam och beväpnad med de längsta och smidigaste pilkäppar, som växte på trädgårdsvallen, var segern min och hans; jag drömde mig som riddare eller amason, som en beväpnad Regina von Emmerits i slaget vid Liitzen och rasade vildt mot pappenheimare och kroater, i det hufvudena på de stora maskrosorna — de runda fjunliknande fröbollarna, som stodo tätt på ängen — fiögo af för mitt hvinande vidjesvärd. I längden blef detta dock något enformigt, och snart funnos ej heller flere blombollar att fälla. Men den nye trädgårdsgossen, det var en lekkamrat efter min smak, och umgälla fick han, hvad både moskovit och » kejserlig » brutit, ty mina långa käppar svepte omkring honom, så att han hoppade högt upp och tog till flykten ängen rundt, utan att dock undkomma sin förföljare, förrän lektimmen var ute och v Gustaf Adolf » och hans motståndare hand i hand, varma och andtrutna, begåfvo sig till mera fredliga sysselsättningar, den ene till sin spade i trädgårdslandet, den andra till sin läxa vid skolbordet. Förut hade alltid för mig rådt bestämdt förbud att någonsin titta in i drängkammaren eller gifva mig i lek med vallgossarne, som vaktade gäss på stubbåkern. Den nye trädgårdsgossens uttryckliga tillåtelse att under lilla frökens fristunder leka med henne i park och äng var därför i och för sig något, som gaf honom en undantagsställning i huset, äfven om hans väsen i öfrigt ej starkt bidragit härtill. Så väl jag nu erinrade mig honom, där jag satt i soffan och vände hans visitkort, mellan mina fingrar; jag tyckte mig se honom, sådan han då var, lång och smärt, femtonå- rig och med ett visst grubblande uttryck i det sällsynt vackra ansiktet, hvars drag på en gång voro veka och dock energiska.
Tre procent, men för auktion med lemnadt längre eller kortare anstånd med erläggande af betalningen samt ansvarighet, Sex procent, dock icke under hvad för en utmätning bestås.» 4:o »Att om auktion hålles på en gång å panter, utmätte från flere personer, betalning dock icke må tagas för mera än en förrättning, i den händelse provision icke beräknas, hvilken må utgå till belopp, sora sagdt. är, för allt hvad som säljes.» Allmänna Besvärsoeh Ekonomi-Ulskottels Betänkande N:o 19S. 7 Du, enligt Kongl. Brefvet till samtlige Hof-Rätterna af den 5 Mars 1831 den, som vikarierar för Häradshöfding är berättigad att vid förefallande förrättningar beräkna sin resekostnad från si'tt hemvist inom domsagan, men icke från ort belägen utom densamma, och således, till förekommande af det utaf motionären i nämnda afseende anmärkta missbruk, föreskrift finnes meddelad, samt enär, beträffande Öfrige föreslagne stadganden, desamma, i Utskottets tanke, ej skulle främja ändamålet med motionärens förslag bättre än de nu i fråga om utmätning gällande författningar, hemställer Utskottet, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 6:o Af Riksdags-fullmägtigen C. G. Cederskog frän Östergötlands län, hvilken fästat uppmärksamheten derå, hurusom Nämndemän jemte det de enligt kommunens val äro bisittare uti Härads-rätt, tillika hafva sig uppdragne åtskiilige andre bestyr, såsom syner och besigfningar, hvilka ej kunna anses hafva gemenskap med kommunens angelägenheter. För sistnämnde förrättningar finnes visserligen enligt lag ersättning bestämd, ehuru denna ersättning måste anses för ringa och dels ej erhålles för hela våglängden till förrättningsstället, hvarförutan dess uppbärande vore förenadt med allt för många omvägar och kostnader. Sålunda skulle den, enligt Kongl. Kungörelsen den 11 Augusti 1854 Nämndeman tillkommande, godtgörelse för syner och andra extra förrättningar, nemligen dagtraktamente å 1 R:dr 50 öre samt skjuts-ersättning efter 1 häst för väglängd, som öfverskjuter \
Doctor Wallin Nej Doctor Hagberg Nej Doctor Lilijenwaldh Nej Cancellie-Rudet Hartmansdorff Nej Ivammar-Rätts-Rådet Uggla Ja Friherre Åkerhjelm Ja Öfverste-Lieutpnanten Hjerta: Sorn jag anser mig skyldig att handla efter nu gällande föreskrifters bokstafliga innehåll, intill ders de blifva förändrade och 26 §. i Juslilife-Ombudsmannens Instruction tydeligen bestämmer huru Rikets Ständers Bancooch Riksgälds-Fullmägtige vid Justilia? - Ombudsmannens död hör förfara; samt då här icke är fråga om nytt val eller Fullmagt ulan allena om det P r o t o c o 11 s-U l d r a g som är den enda Act hvilken nu lagligen kan sätta Suppleanten i utöfning af det för Svenska Folket vigtiga Ämbete, som dagligen bör för den lidande Medborgaren vara att påkalla, samt för det närvarande i anledning af påslående RiksRätt oundgängeligen måste vara verksamt, röstar jag Ja För Siats-Utskottets Betänkande ii 65*7 ^ \ v Förfrågningar hos Slähderiie afö icke Fullmäktige tillåtue; Friherre Ehrenhein* Ja Grefve Schwerin Ja i t Jä ib Nej I följd 'hvaraf Protocolls-Uldrag; jdmte Memorial af detta dato, skulle enligt Pluralilétens beslut uppsättas, för att nied görligaste första afgå ; ocli skulle dfettä Protocoll Memorialet åtfölja: Härefter förenade sig Herrar Ftillmägtigé samfält, uppå Herr Ordförandens gjorde framställning, i det beslut, att med det uti 26 §. af JnstitiÉe-Ombudsmahs Irtstruetiöiien slutligen omföfmäldlé val till eii annan Suppleant, tills vidare kommé alt anstå, enär den hittills varande ännu icke det lediga Justitise-Ömbudsmänila-Ätnbétei tillträdt.
Län, till stor stada för innewänarne, ofta blifwit af Dahl-clfwcn öfwerfwäminadc, samt bifogar afstrift af ^fivcrste-Lieutcnantcn HällströniS till f. d. Strömrcnsnings-Comitecn afgifna Betänkande om ett af de betydligaste flödenas afhjclpande, genom rensning i Wäbäcks forsen inom Gustafs församling. Wijkman och kolian Olsson anföra deremot, attén rensning i öfra Dahlclfwen stullc i hög grad föeswara de redan förut mycket stadeliga flöden, sou, nästan ärligen mälla stora förluster för de ägor, som äro belägna wid nedra delen af elfwen i Westerås, Gefleborgs och Upsala Län, samt yrka derföre, att nedra delen af elfwen först bör ränsas, och att medel dertill böra af SrrömrenSningsanflaget bcwiljas. Län Olsson bifogar derjemte dels en förteckning, som wisar, att endast inom Nora jocken en ägorymd af mera än >,6vo Tunneland lida af clfwcns flöden, samt inom Enäkers Socken och Sala Stads omräde Loo Tunneland, dels ock ett intyg, alt uti förstnämnde Socken mera än 800 last hö stadadcs af samma orsak under ,827 ärs störd.
Med anledning af häradsskrifvarens sedermera framställde underdåniga ansökning om lönefyllnad så väl för den föregångne tiden, räknad från och med år 1830, som för framtiden, hade Kongl. Majit, jemlikt motionen Stals-Ulslcotlels Utlåtande, N:o 285. 3 i afskrift bi lagdt nådigt bref af den 2 Oktober 1845, förklarat, att, enär löuen på stat för merberörde tjenst blifvit genom Kongl, brefvet af den 19 Juni 1830 bestämd till det belopp, som dittills utgått, Kongl. Majit funnit sökandens anspråk på ersättning för den förflutna tiden för skilnaden emellan delta belopp och det, som då kunnat, enligt hvad Rikets Ständer beslutat, för samma tjenst anvisas, icke böra vinna något afseende, hvadan ock hans löneförmåner ej heller komme att för framtiden förhöjas i vidsträcktare mån, än som egt rum derigenom, att ett arfvode af 51 r:dr 26 sk. 9 rist., sökanden tillkommit af det vid 1844—1845 årens riksdag till löneförbättringar anvisade anslag. Då nu häradsskrifvaren svntes ega fullt giltiga anspråk på ersättning för den förlust han, i följd af omförmälde löne-nedsättning, fått vidkännas, har motionären alltså föreslagit, alt Rikets Ständer måtte tilldela bemälde tjensteman en summa af 100 r:dr årligen, räknadt från och och med år 1830 tili och med år 1844, eller tillsammans 1,500 r:dr banko.
Här reser sig den enskilde upp emot det allmänna, sedan han i sitt eget förnuft, sitt eget samvete trott sig finna ledande sanningar, dem han, utan annan myndighet än sin egen, ställer öfver och emot de stadgar, hvilka, ofvanfrån gifna, blifvit i sitt gudomliga ursprung bekräftade af hundra slägtens fromma tro. Så uppstå kätterierna, dessa kräftsår på församlingens kropp, hvilka jernet måste bota, när icke salvor hjelpa, och elden, när icke jernet. Der bemägtiga sig lidelserna menniskan så hel och hållen, att hon afsäger sig den Gud, som fördömer dem och gör sig lifegen under den gud, som befrämjar dem. Stoltheten, fängslad i den låga bördens, njutningslystnaden i knapphetens eller eländets boja, skakar denna med förtviflan och ropar slutligen den fordna Morgonstjernan till sitt bistånd. Demonen lofvar fröjd utan mått och magt utan gräns. Förderfligt verkar ock den fruktan, som menniskan hyser för kroppsliga lidanden. Hennes lekamen, byggd af den förbannade jordens stoft och ständigt närande sinnliga lustar, är af Gud prisgifven åt djefvulens hemsökelser. »Der förlorar någon ett öga, der någon en hand; en faller i elden och bränner sig till döds, en i vattnet och drunknar; en annan klifver upp för stegen och bryter sin hals; åter en annan faller på jemna marken och bryter ett ben. Alla dessa och dylika oförutsedda händelser, som dagligen inträffa äro idel djefvulsskott och slag, som Satan af skadeglädje tillfogar oss»7. Än mer: den onde kan så bemägtiga sig en menniskas kropp, att han blifver liksom dess andra själ, rörer dess lemmar och talar med dess tunga hädelser, för hvilka den besatte fasar. Men ehuru den fromme, likasom gudsmannen Hiob, endast gagnas af sådane anfäktelser, och bönen erbjuder emot dem ett kraftigt skydd, blifva likväl de allt flera, som af feg ängslan öfver denna djefvulens magt söka trygghet i ett förbund med honom, helst han tillika gifver dem något välde öfver elementerna samt derigenom utväg till njutning och förmåga att skada andra.
Adolf från sin stol och vände sig med följande ord till domstolens ledamöter, hvilka, icke mindre förvånade än hela den öfriga församlingen, riktade sina ögon på honom: – Jag vet icke, sade han med fast röst, idet han lugnt mötte sin fars på en gång vredgade och ängsliga blickar, – jag vet icke, om domstolens ledamöter anse denna sjelfanklagelse tillfyllestgörande: men om så är, måste jag fästa deras uppmärksamhet derpå, att en ytterligare och noggrann ransakning är af nöden, såvida de ej vilja låta oskyldigt blod komma öfver sitt hufvud. Denna flicka befinner sig synbarligen i ett sjukligt själstillstånd, gränsande till vansinne; enligt min öfvertygelse är hon helt enkelt ett offer för rysliga drömmar, och allt, hvad hon här berättat, har hon blott upplefvat i inbillningen. Hennes förnuft måste hafva dukat under för den allmänna förskräckelse, som gripit det vidskepliga folket och som stegrats till sin yttersta höjd genom de fanatiska predikningar, hvilka blifvit hållna af pastor Suenonius och andra prestmän i denna nejd ... Adolf hann ej säga mer, ty lagman Skytte rusade upp, ställde sig midt framför honom och utbrast med en röst, som darrade af harm: – Hvem är du, som vågar inblanda dig i rättens förhandlingar ... som vågar uttala en så hädisk tillvitelse mot denne prestman? Den ton, hvaruti detta yttrades, den vrede, som spände hvarje muskel i den gamle domarens jernhårda anletsdrag, gjorde ett utomordentligt intryck, och i salen uppstod en djup tystnad, härfluten ur den beklämning, som fruktan för ett förestående, pinsamt uppträde lät hvarje hjerta känna. De närvarandes ögon voro med ängslan fästade på far och son ... den förre stod der hotfull och olycksbådande, den senare, blek, lugn och beslutsam. – Ställ samma fråga till ert hjerta, genmälde Adolf, idet han lugnt mötte sin fars vredeflammande blick, – och det skall helt visst ännu svara, att jag är er son. Vreden förstummade den gamle Skytte. Adolfs dystra lugn förekom honom såsom trots.
Konungen så sjuk att Han icke regerings-ärenderna vårdar, förvalte Statsrådet Styrelsen, på det sätt som i föreg:de § bestämmes», då kan det aldrig 196 Den 8 April f. m. inträffa att vi ett enda ögonblick blifva utan Regering, och så snart de Norrska ledamöterne komma hit, sammanträde de Svenska ledamöterne med de Norrska, för att utgöra den sammansatta Styrelse, som erfordrades för att handlägga de gemensamma ärendena. Sålunda vunnes ändamålet på ett enkelt sätt och så, att det borde tillfredsställa alla. Man har sagt, att på sednare tider har en InterimsRegering likväl måst träda i verksamhet, emedan Riksakten så bestämmer. Jag vet ganska väl att så har skett, men det har skett på Grundlagens bekostnad, och för min del önskar jag att det aldrig mer måtte komma att ske, åtminstone kan jag aldrig med min röst gilla att InterimsRegeringen här utöfvar 'En makt, som vår Grundlag icke känner till, eller som står i strid med den; ty så länge Grundlagen säger, att i det fall, som här är i fråga, skall Statsrådet föra Regeringen, så länge vill jag också att så skall vara förhållandet. Gr. Lagerbjelke: De mot redakten framställda an märkntr hafva redan af Hr Tersmeden blifvit besvarade; de ära dessutom af en ganska obetydlig vigt och förtjena äfven derföre icke någon särdeles upmärksamhet, men om också de berörde vigtigare saker, så torde det redan vara visadt, att anmärkn:ne i och för sig sjelfva äro oriktiga. Man har fästat sig vid olämpligheten af det uttryck i 39 §:n: »så länge Ilan utom Sina Ritten vistas», och såsom exempel på dess tvetydighet anmärkt det fall att Konungen skulle begifva Sig till S:t Barthelemy. Jag skulle likväl tro, att efter den redaction som Gr. Anckarsvärd föreslagit, eller: »så länge Han utom do förenade Rikena vistas», kan man på samma skäl påstå, att Konungen vore inom de förenade Rikena, då Han vistades på en deras tillhörighet.
Sprengtporten blifvit föreslagit jemväl synes ändamålsenligt, så anhåller jag att få förena mig med honom och således tillstyrka ett instämmande i PresteSt:s beslut, med uteslutande af den del deraf, som innehåller begäran om en ny författning. Frih. Cederström: Tacksam för det understöd min fram ställning till en viss grad rönt af föreg:de talare, vågar jag likväl hysa den åsigten, att ändamålet icke på så fullständigt sätt, som önskligt vore, kan vinnas, om man icke söker få en ny författning, utan endast vill åstadkomma en vidsträcktare spridning af de författningar som finnas. Ett utdrag af 1828 års författning har, på sätt Hr Lallerstedt i sin reservation uplyst, redan trenne gånger varit i Almanachan infördt. RiksAntiqvarien, hvilken, enl. sin instrukt., bör taga kännedom om landets fornlemningar, har likväl en så trägen sysselsättning med vården om samlingarne i Stockholm, oeh med correspondance med utländske lärde, att mycken tid icke blir öfrig att egna åt de omsorger, som här äro i fråga. Professor Carlsson säger i sin motion, att han anser 1828 års författning lemna fornlemningarne ett ofullkomligt skydd, emedan icke alla dess stadganden äro verkställbara. Vidare har Frih. Sprengtporten medgifvit, att ansvarsbestämmelserna borde få en större utsträckning än de för närv:de hafva, och under sådana förhållanden anser jag det vara bäst att omarbeta den gamla författningen. Man bör bibehålla allt det goda som finnes i den gamla författningen, men tillägga de bestämmelser, som ytterligare kunna vara af nöden, hvarvid de förflutna årens erfarenhet och fremmande närbeslägtade nationers lagstiftning i enahanda ämne kunna vara till den säkraste ledning. Jag vågar derföre fortfara med min anhållan att R. o. Ad. ville instämma i PresteSt:s beslut. Hr af Sillén, Abrah. Wilh.:
Rikets Ständer föreställa sig visserligen, att under någon del af regleringsperioden hinder kunna möta för medhinnande af flera reglerings-åtgärder, än de genom laga tvång inträdande; men tro dock, att möjligheten af sådant praktiskt hinder ej bör föranleda till bestämmande jemväl af ett ytterligare hinder i lag; och hafva Rikets Ständer alltså, lill förebyggande af detta hinder, och med tillägg derjemte af ett undantags-stadgande i afseende på tiden för regleringens inträdande, då pastoraliekonvention är gällande, ansett bestämmelserna i 3:dje punkten böra erhålla följande förändrade lydelse: ”Efter författningens utfärdande skall reglering af Presterskapets löneinkomster ske så fort sig göra låter, samt tillämpning af regleringen vidtaga i den mån sådan tillämpning, utan förnärmande af innehafvares rätt, kan inträda, således, derest konvention eller förening om presträttigheternas utgörande antingen icke blifvit uppgjord eller är för obestämd tid fastställd, ovilkorligen vid första inträffade pastorsledighet eller, om derförinnan fastställd pastoralie-konvention längre tid är gällande, så snart denna lid tiliändagår. Sådan tillämpning må ock tidigare inträda, derest en församling och dess presterskap i önskan derom sig förena, eller, vid inträffande pastorsledighet, församlingen påyrkar gällande konventions upphörande.” Sedan andra momentet af 6:te punkten, angående lägenhets skiftande eller afsöndrande från bostadsboställe, blifvit af Preste-Ståndet afslaget, men af de tre öfriga Riks-Stånden bifallet, samt Preste-Ståndet derefter förklarat, att, med stöd af 114 § Regerings-Formen och, enär nämnde moment vore stridande mot 4:de § af PresleStåndels privilegier den 16 Oktober 1723, detsamma icke kunde anses vara af Rikets Ständer godkändt, då det blifvit af Preste-Ståndet afslaget, uti hvilken åsigt Ridderskapet och Adeln sig förenat, har frågan om antagandet bland de ifrågavarande bestämmelserna af omförmälde moment alltså förfallit.
Jag tror således, att Utsk. gjort ganska rätt, som afstyrkt Bankens inledande i affärer, som misslyckats t. o. m. för en Grill och alltid måste misslyckas för en Bank, hvars ställning är på ögat känd af allmänheten. Jag tillstyrker fördenskull bifall till Utsk:s betänk, och hoppas, att Utsk. aldrig måtte ålägga Banken något cours-styreri. Annat är att vidtaga nödiga mått och steg till metalliska fondens förstärkning, då sådant behöfves, och annat att upplägga vexlar för att hålla handeln tillhanda. Detta tror jag ej sker i något land, utom måhända der enskilda banker finnas; ty offentliga banker kunna aldrig gå i land med en så falsk rörelse. Frih. Cederström: Vore frågan om att styra coursen medelst uppköp af vexlar, hade deli siste talaren rätt; men en sådan åsigt bör af Utsk. rectifieras och saken helt enkelt framställas sålunda, att Banken må äga att öppna vexeleredit med säkra hus å utländsk ort för att kunna sälja vexlar, när sådant kan finnas behöfligt för Upprätthållandet af Bankens egen ställning och följaktligen att äfven uppköpa vexlar, när sådant befinnes förmånligt: med ett ord att hafva en betydlig del af sina fonder i en vä! ordnad vexelrörelse. Då Banken aldrig behöfver vidkännas så hög courtage som enskilda, är det gifvet, att Banken på en sådan rörelse alltid vore i tillfälle att göra den största vinsten. Exempel från enskilda personer, som ingått i dylika företag, hvilka slagit fel och bragt dem på obestånd, bevisa här intet; man kan i motsats deremot åberopa, att banker, sorn sysselsatt sig med sådan vexelrörelse, i intet land derpå gjort förlust. — Jag förnyar min begäran örn återremiss. Hr Von Troil, Emil: Detta ämne är icke nytt; redan i början af riksdagen uppstodo Öfverläggningar derom i a3a Den ao October e. m. BancoUtsk., och här har frågan förevarit tvenne gånger.