Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Aldrig skulle de små avundsjuka, anställningshungriga, nyfikna och grymma hitta hit. Inte ens Nilenius skulle finna honom här, han var skild från världen och dock bland människor, han skulle börja ett nytt, verksamt och lugnt liv. Han steg upp. Då först märkte han att han hade ett täcke över sig som ej funnits där kvällen förut. Han tittade i Terjes säng: där fanns intet täcke kvar. “Husfadern“ hade kastat det över främlingen då han gick. David begrep att denne Terje var en beprövad man, som ögonblickligen kunde avgöra med vem han hade att göra. Och dock förekom denna hastiga bekantskap honom som ett rent under. Varför misstänkte ingen honom endast för en vanlig inkräktare? Men så kom han ihåg att han under ruset talat med dem om Hartman, varvid Terje upplyst att han kände denne, ehuru helt flyktigt. Besynnerliga människor, tänkte han. Löshästar i vars spilta ödet rår för att jag råkat ramla, men ingen slår bakut eller drar åt sig öronen. På bordet fann han ett papper varpå stod präntat: Sov människobarn och när du uppstår ät och styrk dig för dessa penningar! Ovanpå papperet låg tre kronor. Så fort man kan bli bröder när man super, mumlade han. När han gick ut fann han en anvisning på dörren att han skulle låsa den och lägga nyckeln “till vänster i soplåren i vese“. Och det gjorde han. Han dansade nästan utför trapporna. Vid Gud, har jag inte fått ett nytt hem, tänkte han. Vid tvåtiden träffade han Hartman, efter att först ha ringt till hans bostad, som låg på en av Söders höjder med utsikt över en god del av omgivningarna. Han tog emot David i tamburen själv och syntes angenämt överraskad. Tyvärr eller kanske inte tyvärr har jag främmande för tillfället en mycket intressant kvinna, du skall lära känna henne. Hon har litet anlag för teosofi, viskade Hartman, hennes mor har regelbundna samtal med sin farmor som dog i kolera någon gång i världen. Vill du ha en rekreation innan du stiger in, du är väl trött fru Ziri vi kallar henne så, det har blivit ett bruk, annars heter hon fru Ziri Stuart jag tror dom är skottar från början.
S. D. Upplästes och remitterades lill Expeditions-Ulskottet Kongl. Maj:ls den 16 dennes å Rikssalen gifna nådiga Svar, i anledning af åtskilliga af Rikets Ständer vid innevarande riksdag antagna grundlagsoch andra lagförändringar. S. 1). Föredrogos ånyo Stats—Utskottets Memorialer: JV2 223, angående upphörande af ljuspenningar för Fullmägtige i Riksgäldskontoret samt om bestämmande af beloppet dels af bemälde Fullmägliges arfvoden, dels af Riksgälds-kontorets ämbetsoch tjenstemäns samt vaktbetjentes allöningsförmåner. Bifölls. JV2 226, i anledning af verkställd omröstning uti tvänne till 6:te och 8:de Hufvudtillarne hörande anslagsfrågor. Lades till handlingarne. S. D. Föredrogos ånyo Lag-Utskottets: Utlåtande, J>2 85, i anledning af gjorda anmärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande, Jtä 68, om närmare bestämmelse af sättet att vinna inteckning för nyttjanderätt till fast egendom. Bifölls. Utlåtande, M 86, i anledning af gjorda armärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande, M 32, öfver motioner om förändrad lagstiftning angående förvaltning af omyndigs egendom, äfvensom kontrollen derå. Utskottets anmälan, sid. 6, lades till handlingarne och tillstyrkande, sid. 7, godkändes; samt Prot.-Utdrag den 17 November 1863. 743 Memoria!, JVS 87, med voteringspropositioner i anledning af de olika beslut, Riks—St Anden fattat vid förehafvande of Utskottets Utlåtande, JVS 80, öfver gjorda anmärkningar och Biks-Ståndens skiljaktiga beslut i anledning af Utskottets Betänkande, JVS 57, rörande motion om förändring af Kongl. Förordningen angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1835. Bifölls.
Chinchina kallas ännu i England Iesuit-bavk i hogkomst af Zesuite Ordens Bröder som bragt detta wälfignade medel uti en annan Verldsdel i mera allmänt bruk. Ware wördnastvärde Pre* sier wilja förmodeligm icke wara mindre mcnniskoflägtets matgörare. För egentelige Läkare kan det icke blifwa en förman, att räd och bot j hwarje Socken erhällas kunde, och de således mindre rädfördes; men den allmänna fördelen bör gä för den cnstiltc. Wi hafwa flere bewis att der icke ar öfwer en idog nians höfwa, att wara pä en gäng en fullkomlig Prest, och en god Läkare; likasom det är nogsamt kändt, att flere Prelater warit, jemte stora Theologer, tillika usmärkte Historie! Nalurales, Hisiorie-flrifwarc, Mathemakici, eller Poster samt äfwcn förut Jurister och Militaircr; äfwensa hafwa nägre gode Läkare warit känhe för mang annan nyttig kunskap i förening med deras egcntcliga Wettenskap. I clt Kongl. Circulair-Bres, af den 21 Augusti 1786, bjudes redan, att Prester skulle winlägga sig om kunskap i Medicinens grunder, för att med nyttiga räd och hjelp bispringa sina ähörare, wid pakommande sjukdomar och farsoter. Sä ock, att Gymnasierna skulle förses med e» Medicinsk Lector; men wi kaune huru litet ! denna wa^ blifwit wcrkstäldt.
Det hufvudsakliga skälet emot Utsk:s och mitt förslag har jag ansett vara det, att de, som icke hafvanågot hem, skulle om Söndagarne vara utestängda från vistandet på näringsställena, men utaf Hr von Troils yttrande har jag inhemtat, att han går ännu längre i sin liberalitet och vill att den, som ganska väl kan taga sig sitt glas punsch i hemmet, äfven måtte få tillfälle att taga det på värdshuset. Jag för min del tror, att lockelsen till utvärdshusen består i något helt annat än i behaget att vistas i det gröna, ty vore gröngräset hufvudsaken, kunde ju de utvandrande sällskaperna taga förfriskningar med sig och förtära dem i det gröna. Jag tror, att Norrmännen älska lifvet i det gröna lika mycket som Svenskarne, men detta oaktadt kunna Norrmännen undvara både krogar och utvärdshus om Söndagarne. Erih. Haab: Jag känner visserligen ej förhållandena i Norrige, men jag vill dock erinra derom, att man der, mycket tidigare än här, började med reformer i bränvinslagstiftningeu. Det kan val hända, att vi efter någon tids förlopp kunna gå lika långt som Norrmännen, men ännu anser jag det vara för tidigt. Gr. af Ugglas’ hufvudsakliga skäl består deri, att han ej vill förhindra de städer, som ej vilja hafva sina krogar öppna om Söndagarne, att få denna deras önskan upfylld. Jag får härvid fästa Hr Grms upmärksamhet derpå, att enligt nu gällande Författning ega vederbörande myndigheter i städerna att bestämma hvilka timmar på Söndagen näringsställena få vara öpna. Nåväl! hvad kan hindra dem att bestämma t. ex. blott en enda timme på dagen? Magistraterna hafva således redan nu sig öppet, att efter sig företeende omständigheter förfoga om denna rättighet, hvilket lagstiftaren ej genom ett absolut förbud bör betaga dem. Jag yrkar fortfarande afslag både å Utsk:s och Gr. af Ugglas’ förslag.
Men när lifvets lag ju järnhård bjöd, att den enes död en ann ' ger bröd: kan man väl ej säga, att jag går tillväga annorlunda än som var af nöd. Verket mitt nog lofvar att bli rundt, men, gunå ' s, det håller likväl tunnt; hur jag det må smycka, skall man ändå tycka, att det bara är besvärlig strunt. Du nu tycker nog på samma sätt, se ' n du fann min dolda gömma lätt. Hvad jag sökt förvärfva, vill du strax fördärfva, ty du har, tyvärr, ej bättre vett. Men ditt eget slarf, min värda vän, ger mig stoff till nya värf igen. Ingen tid att sörja! Jag vill genast börja sätta hop midt i förargelsen. — » Ej mer likt en förlorad son Jag drifs kring fjärran länder, Min själ, som längtar här ifrån Till fadern glad hemvänder! Han möter mig » Systern svarade endast med att kyssa henne upprepade gånger. » Och du skall alltid hålla af mig - alltid? » » Hur kan du tvifla på d e t? » sade Cordelia mildt. » Hvad som än kommer att hända mig? » fortfor Tony o c h såg på henne med underliga, förfärade ögon. » Du är inte frisk, min lilla syster. » sade Cordelia ömt. » Lofva mig att genast klä af dig och gå riktigt till sängs; — jag skall snart vara hos dig. » Tony slog armarne kring hennes hals och lade sin kind upp emot hennes, så släppte hon henne och sjönk tillbaka i sängen. Sä snart hon hörde systerns steg förtona i trappan, var hon uppe med ett språng. Under sin hufvudkudde tog hon fram det lilla bylte med toalettsaker, som hon samlat ihop. Längst inne från sitt klädskåp tog hon ned en lång, vid kappa och en liten hatt, som hon gömt där inne. I skymningen, s o m nu brutit in, såg hon, huru tjänstfolket bar upp supéen från flygeln, där köket låg, I ill hufvudbyggningen. Hon måste vänta, till dess den åter hade blifvit buren ned. Dä läste baronen aftonbön i matsalen för barnen o c h allt tjänstfolket. Det var en mulen afton. Det hade regnat smått hela dagen och var kallt o c h rått i luften.
Årets sjöltommenderade officerare, eller såsom det antogs, två tredjedelar af hela antalet, erhölle då endast 57 dagars sjötjenstgöring ombord å örlogsfartyg och ej fullt 19 dagars öfning för skärgårdskriget, hvarjemte officern qvarblefve uti deu otillfredsställande osäkerheten om hvilket af dessa båda yrken, han egentligen tillhörde, eller åt hvilket han borde egna sina bästa krafter. Fördelades deremot dessa 163 officerare, såsom nu här är föreslaget, på tvänne från hvarandra skiljda kårer, af hvilka hvar och en tjenstgjorde endast vid sitt vapen och blott vid detsamma sökte förvärfva yrkesskicklighet, skulle inom Flottan hvarje officer erhålla 109 dagars sjökommendering i stället för 57 dagar; och hvarje officer, tillhörande Skärgårdsartilleriet, erhålla 39 dagars praktiska öfningar i stället för ej fullt 19 dagar. (Se Bil. H.) Sveriges sjöförsvar i sin helhet skulle sålunda för hvart och ett af de båda vapnen, Flottan och Skärgårdsartilleriet, erhålla ett officers befäl, som uti vapnets praktiska fordringar vore dubbelt så erfaret emot hvad som hlefve den torftiga verkligheten, om ingen fördelning till tvänne vapen egde rum; och lika så, med hänseende till de theoretiska studierna, hade officern då tydligt och klart framför sig sitt gifua mål, åt hvilket han skulle egna “sina bästa stunder och sina bästa tankar®. Derjemte skulle hvarje officer, både genom sin grundligare yrkesskicklighet och i medvetandet af att ej synas för mer än hvad han i verkligheten vore, känna en vida större belåtenhet, än af den skörd, som nu vinnes af deu föregifna mångsidigheten. När förhållandena blefve sådana, hvilket det är fåfängt att vilja förneka, är det förlåtligt om man har svårt för att inse, huru motvilja skulle kunna ega rum emot en dugligheten så befordrande förändring, och stå tillsammans med den kärlek till vapnet man vet råda incm detsamma.
Under detta slags nomadlif, der jag hade tillfälle att observera och öfvertänka huru en mängd menniskors tillvaro och förhållanden stodo i strid till en mängd andra menniskors tillvaro och förhållanden – särdeles fästade jag mig vid de fattige kustboernas ställning i jemförelse med de rikas – bortdunstade så småningom lusten att i fantasien skapa historier, jemte lusten för allt slags drömmeri. Jag lefde inne i det friska verkliga lifvet och fann mig deraf fullkomligt väl. De enda försök, jag gjorde med pennan, skedde, då jag, för att uppfylla tvänne af mina frånvarande bröders önskningar, uppsatte små afhandlingar eller krior öfver vissa af dem uppgifna ämnen, till en början hemtade endast från historien och myten. Man sade mig, att då min uppfostran kunde anses för blott och bart fragmentarisk, borde jag vara mycket tacksam och glad för hvarje medel, som erbjöds att utveckla den, och att förmågan att tänka öfver de obetydligaste händelser eller blott öfver våra egna intryck och känslor kunde räknas som en stor nytta för både lifvet och uppfostran. På det att jag rätt måtte fatta detta lät man mig senare sjelf välja ämnen, och dessa kommo att utgöras antingen af små idyller från den husliga scenen eller också – och det oftast – af satirer öfver händelser, ting och menniskor, hvarför min håg på ett särdeles ledsamt sätt utvecklade sig. Min mor påstod att andan af den så kallade glada satiren blifvit qvar i stadens luft alltsedan kapten Lannerstjerna der utgaf sin glada tidning, full af allt slags gyckel på andra menniskors bekostnad; och då jag försäkrade att den, hvad mig beträffade, helt och hållet härledde sig derifrån att jag i barndomen så ofta blifvit gäckad för mina spelande fantasier, yttrade åter min mor att det i alla fall härledde sig från kapten Lannerstjernas anda, ty om icke bröderna haft behof att gissla mina barnsligheter, så hade jag icke heller erfarit behofvet att i min tur gäckas med menniskor och förhållanden. Härtill lade min mor de mest allvarsamma förmaningar att bortlägga en vana, som, hur oskyldig den än kunde vara, dock slutade med att såra andra och skapa fiender.
Desse äfventyr, alltid lyckade, hade till den grad roat och retat gossens begär för sjölifvet, så han ej mer stod att derifrån återhållas; vid den sista resa hans far gjorde, åtföljde honom som vanligt sonen; afresan försiggick lyckligt, men vid återkomsten uppstod en förfärlig storm, hvilken satte allt hvad lif och anda fartyget hade, i verksamhet; segel och tåg söndersplittrades, och med yttersta ansträngning förmådde styrmannen ännu hålla rodret i besittning; nu brakade det i hast till med förfärligt dån, och ögnablicket derpå nedstörtade, hvinande, stormasten öfver däck. De flesta af manskapet undgingo väl skadan vid dess fall, men Kaptenen deremot, träffades deraf så häftigt, att han genast sanslös neddignade. Vid undersökningen af skadan befanns hans ena axel krossad, hvilket naturligtvis förorsakade honom olidelig smärta. Stormen fortfor ännu skarp hela dagen, tills emot aftonen vinden saktades och det uttröttade folket ändteligen blefvo i tillfälle att njuta någon hvila. Man befann sig till all lycka icke långt ifrån hamnen vid Calais, dit slupen med några af manskapet sändes och derifrån man slutligen erhöll hjelp ock således småningom blef i tillfälle att för återresan försätta det skadade fartyget i skick. Den skada Kaptenen lidit kunde väl genom läkarevård och medicin lindras, likväl blef han härefter, utur stånd att vidare företaga några utresor. Sonen var nu sexton år gammal, och mer än någonsin betagen af lust att pröfva det älskade elementet. Länge umgicks han med den ifriga önskan att åter få klyfva vågorna, likväl vågade han af fruktan för afslag, icke för föräldrarna yppa detta sitt hjertas begär. Hans dagliga promenader voro till en hans fars vän, hvilken som bäst rustade sig i ordning till en längre resa, och mer och mer nedslagen återvände han alltid till hemmet, ju närmare tiden led till det stolta skeppets afseglande. Man tänke sig hans glada öfverraskning, då fadren en dag föreställer honom den fråga, huruvida en resa med Kapten W. vore honom behaglig.
Jag tror således åf. ven i detta afseende, att genom den ifrågava.' rande revisionen af undervisningsverken med afseende på krigsmanna-yrket, skola de närvarande anstalterne befinnas mera ändamålsenliga, ån som å ena sidan mången kanske tror, och som å den andra mången har blifvit ansedd tro och påstå, endast derföre att han yrkat, eller icke bestridt yrkandet af den revision, som år i fråga. Att smärre rättelser kunna befinnas nödvändiga, ligger i naturen af ali menniskoinrättnings ofullkomlighet och jag förmodar då med lika såkerket att de blifva rättade. Lika vigtig som detta för lårjungarne antydda behof af universel bildning, äfven vid den isolerade undervisningsanstalten, hvilket antydande jag kai. lade denenamethoden att åstadkomma nödig berö3 Dm 27 Augusti a, m. 379 * ring emellan dessa enskilda undervisnings-anstalter och den allmänna vidsträcktare vettenskapliga odlingen, år vidare den’omståndigheten, att samtidigt med inhämtandet af vettenskaplig odling, ynglingen skall kunna vid Universitetet få, så vidt hans böjelse dertill frivilligt föranleder, inhämta den theorie, som fordras i hans blifvande yrke. Det hör till den allsidighet, som år första vilkoret för Universitets-bildning, att all theoretisk kunskap dår på ett ställe, under uppfostringsåren skall kunna vinnas, och just derföre, att skillnaden emellan den nu varande och den fordna tid, då våra Universiteter och de mönster hvarefter de bildats, uppstodo, ligger i ett nu allmänt erkåndt behof af theori inom lifvets nästan alla yrken; just derföre år det klart, att flera kunskapsgrenar nu ån förr måste kunna läras vid Universiteterne. Det är således med full öfvertygelse jag biträder Utskottets åsigt, att äfven tillfällen böra föranstaltas att vid Academierna inhämta de militaira kunskaperne, likasom af samma orsak äfven de öfriga som kunna sågas tillhöra serskilta yrken. Men dessa anstalter böra vara tillfällen, likasom hela Universitets-inrättningen endast bör vara en öppnad och lättad möjlighet att frivilligt anskaffa sig kunskaper.
Jag frågar, mine Hrr! kan det vara fosterländskt, kan det vara öfverensstämmande med Svenska nationens lynne och dess egenheter, utvecklade under århundraden, att öfverlemna ät embetsmannacorpsen ett inflytande uti nationalrepresentationen, som i tidernas längd kunde blifva farlig för den monarkiska principen och följaktligen äfven för hela samhället. Historien i dessa delar bär ett varnande vittnesbörd. Vi komma ihåg en tid, då ett Riksstånd i Sverige, i förening med ett annat Ständ, unde; frihetstiden ville tillvälla sig en makt, som vi icke önska att mera återse. Det som händt förr, kan äfven hända hädanefter, och under ombyte af benämningen stånd emot classer, kan ju saken stå qvar. Uti ett land med så skiljaktiga förhållanden, med sä olika intressen, sora här finnas, är det af högsta vigt, att en verkställande statsmakt finnes, som är stark och kan medla emellan de olika opinionerne. Man har nu sagt, att representationen skulle blifva stark. Ja väl! den kunde blifva stark, men kunde också få en ensidig riktning. Den kunde förekomma och motarbeta en ädel och fosterländsk politisk uppfostran, som bör vara ett mål' för representationens bemödande. Denna politiska uppfostran erhålles derigenom, att det är menigheterne tillåtet att i de delar, som icke ingripa i verkställande maktens lundinner, fä sjelfva ordna sina angelägenheter. Jag anser mig böra särkildt tillkännagifva, alt min mening icke är, att nationen skall sjelf till alla delar ordna hvad som kan höra till en polisorduing eller till verkställande maktens bedömman - Den 13 Mars f. m. 251 de; men det finnes andra angelägenheter, som man med skäl kan säga ligga inom gränsorne lör menighelernes afgörande, hvilket dock inom varl land icke är dem förunnadt. Till styrka för hvad jag i dessa delar tagit mig friheten för R. o. -Ad. framställa, her jag alt få uppläsa några rader af en vid sista riksdag emot Const.- Ctsk:s mern.
Deremot om, på sålt Ulsk. i 2:dra punkten föreslagit, äfven enskilda personer skulle kunna såsom delegare upträda vid stamlinier, och få bygga dem i mån af de tecknade summorna, så skulle disponibla medel för jernvägarne dragas ifrån de linier, der de kunde nedläggas till allmänt gagn, och hvilket regeringen bäst är i tillfälle alt bedöma, för alt användas till andra jernvägar och stambanor, der möjligen en aktieteckning kunnat åstadkommas. Jag tror att derigenom skulle möjligen längre upskjutas utförande af de stambanor, hvilka äro började och hvilkas fortsättning är högst nödvändig, så vida landet skall få det resultat af dessa linier, som man vid deras första anläggning åsyftat och som icke kan upfyllas, så vida icke dessa linier afslutas. Jag får, på grund af hvad jag sagt, anhålla, att R. o. Ad. täcktes bifalla första punkten, på det sätt att den Den 22 September f. m. 122 den finge följande lydelse: ”Med hänsigt lili ifrågakommaude jernvägsanläggniugar inom Sverige, antages och fasislälles den grundsats, att alla stambanor hädanefter anläggas och utföras genom Statens omedelbara försorg och på dess bekostnad”, att således orden ”och på dess bekostnad” tilläggas, och all det öfriga af punkten utgår. I händelse icke propos. på en sådan förändring kan af Hr Gr. o. Landtm, genast framställas och proponeras, så tager jag mig friheten anhålla om ålerremiss derpå. Hr Gr. o. Landtm, erinrade att den nu förevaride lista punkten endast innefattade frågan, af hvem banorne skola anläggas och utföras, samt deremot den 2:dra punkten, som icke ännu vore (öremål för öfverläggningen, innehöll, hvem som skall bestrida koslnaderne dervid; hvarföre den anmärkning, söm af Frih. Klinkowström blifvit framstäld, egentligen borde behandlas vid 2:dra punkten, der frågan om kostnaderne förekomme. Frih. Gederström, Rud.:
Maj:ts höga afsigt att öfverflytta vissa rättstvisters afgörande från Stats-Rådet till Högsta Domstolen uppenbarligen kan ernås genom tillägg af ett nytt moment i 24 §. Regeringsformen, utan alt borttaga det nu derstädes uttryckta gruudiagsbudet angående Juslitiae - Constitutions-Uts/iottets Memorial, N:o 25. 3 ärendens behandling i högsta instans; så kan jag ej tillerkänna Utskottet ens någon anledning, än mindre någon grundlaglig rätt att hos Riksens Ständer föreslå den ordalydelse af 24 §. Regeringsformen till grundlagsenlig behandling, som Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition innehåller. Stiftarena af Grundlagen förbehöllo den ekonomiska lagstiftningen åt den styrande magten, hvars enhet och hvars upphöjning öfver små intressen äro nödige för att bringa hvarje serskild del af ett sammansatt Statshushållnings-system lill öfverensstämmelse med de öfriga delarna och med det hela. Konungens magt bör ej minskas; alltså skola desse lagar stiftas i Stats-Rådet! Men om icke samma myndighet tillämpar dem, huru vinna erfarenhet om deras verkan? Dessa lagar äro underkastade vida större föränderlighet, än den allmänna lagen. De fordra en jemn uppmärksamhet uppå verkningarne, om de ej skola hindra i stället att utveckla nationens industriella krafters naturliga rigtning. Jag vågar ej eller tillstyrka denna öfverflyttning. STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Berg, 1845. ' - ' - ■ i.:!.//, .i* ’ ' ■ ConHitulions-Utshotuit Memorial, N:o 26. Ank. till Exp.^Utsk. d. 8 Febr., kl. 6 t. m. Memorial till Rikets Ständer, med förslag till National-representalionens ombildning och deraf följande Grundlagsändringar.
Då man talar om Medborgerlighet, och erkänner att en god Medborgare bör ifra för Grundlagens helgd, bör man ej försöka att densamma rubba eller annan tolkning deraf draga, än bokstafvera innehållet kan medgifva. Jag kan i grund af allt detta , ej föreställa mig att Herr Grefven och LandrMarskalken lagligen kan göra Proposition på den begärde återremissen. Herr van Stahl, Samuel, anförde skrifteligen: Den anmärkning sorn hös Högloflige Rid. derskapet och Adeln blifvit gjord af Herr Öfverste Schönström mot Hans Exeellence Utrikes Stats-MimStern, är af Högloflige Constitutions-Utskottet ogillad, och ingen bör kunna föreställa sig, att icke denna fråga blifvit efter bästa förstånd, samvete och öfvertygelse pröfvad, oeh då sådan pröfning skett med Rik» sens Ständer rätt, måste cn och hvar med Sam* ina beslut åtnöjas* 414 Den 2? April, Herr Friherre Anckarsvärds påstående, att Betänkandet måtte jemte dess dervid gjorde anmärkningar återremitteras till Utskottet, anser jag vara stridande mot Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen, samt endast tjena, att ytterligare föröka göromålen, vid en Riksdag som långt för detta bordt vara slutad, och som endast blifvit påbuden för att reglera Rikets Financer. Man bör icke rimmeligen kunna tänka , att Utskottet iemnar annat yttrande, rörande denna fråga, än det redan afgifvit, och jag finner icke hvartill en återremiss är nödig, då de andre Stånden lemnat utan påminnelse Utskottets Betänkande. Jag föranlåtes å nyo vördsammast göra Högiofiige Ridderskapet och Adeln uppmärksamma derpå, att Landets Innevånare med otålighet önska ett snart slut på denna Riksdag och att blifva räddade från den nu allmänt rådande Penninge-förlägenheten.