Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I utländska lagstiftningar synes uphörande af preklusion stå i omedelbart sammanhang med den der allmänt antagna praxis, att inga till siffran obestämda fordringar fastställas till betalning eller blifva föremål för utdelning i konkurs, hvarföre man velat lemna borgenär öppet att, utan afs:de på inställelsedagen och innan konkursen är afslutad, till siffran bestämma sitt fordringsanspråk. Kunde ett sådant stadgande här införas; skulle jag icke vidhålla min i motionen framställda anm. mot uphörande af preklusion, men så länge det kan bero på en borgenär, att när som helst under konkursen bevaka obestämda fordringsbelopp och derigenom föranleda nya rättegångar, hvilka hindra konkursens afslutande samt fördröja den slutliga utdelningen äfvensom redovisningen, vore det högst obetänkt att lemna utrymme för dylika missbruk. Denna omständighet, eller de särskilda rättegångar, konkurser alstra af sig, är utan tvifvel en af de förnämsta anhne att personer nu kunna hållas under konkurs i halfva sin lifstid, och att slutlig utdelning ofta aldrig kommer i fråga. Visserligen föreslår Utsk:t i 125:t.e §:n, att sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och den för slutliga utdelningen deraf bestämda dag tilländagått, konkursen anses afslutad, ändå att dom öfver bevakade tvistiga fordringar ej fällen är. Men deremot stadgar 119:de §.n att om fordringen är ogillad, men ändring sökt i rättens dom, eller om den beror på pröfning, så mycket som på fordringen deraf belöper skall afsättas. Härigenom måste den slutliga utdelningen ändå alltid fördröjas. Följaktligen om preklusion borttages, skulle man in till sista ögonblicket, som föregår utdelningen af massans tillgångar imellan de fördringsegare, som i laga tid anmält sig, kunna äfventyra anmälan af ett fullkomligt obefogadt fordringsanspråk, och derigenom hindra både utdelningen och konkursens afslutande. Detta är ett förhållande, hvarpå Utsk:t icke synes hafva fäst någon upmärksamhet, men som likväl tyckes vara af stor vigt att konsiderera, innan man borttager preklusionen. Af detta skäl yrkar jag återremiss af 80:de §:n. Gr. Sparre:
nelius, » connaissance de planches », kännedom om scenen. Han visste, hur en pjes skulle vara gjord för att spelas. Han diktade aldrig läse-dramer, stora deklamationsnummer. Nej, innan han skref, tänkte han alltid först, hur repliken skulle » göra sig » i ett samtal på scenen. Ofta nog lämpade han sin pjes efter aktörerna. Så t. ex. skapade han för Stjernström Dardanell och Kolar-Knut i sagospelet » Döden fadder », och för Fredrik Deland sina ypperliga kälkborgare, Filman, Konjander, Bauta-stenius, Bläckstadius. Ofta nog lånade han idéerna från utlandet, tog hvar det kunde passa sig en tysk eller fransk pjes, omarbetade vissa scener, utarbetade nya, gjorde den så lokal, att Stockholmarne förstodo den, — och fram ur denna process gick slutligen verket, nytt, svenskt, alldeles originelt, merendels öfverträffande det arbete, han lånat af. Dessutom var hans verk mer än något nationelt. Hans dramatiska arbeten äro, säger Snellman, » jämte Gustaf III: s de mest nationella skådespel, svenska scenen eger », och däri uttalar han en oomtvistlig sanning. Blanche hade i sin barndom — säger han i en skizz — ■ ett omotståndligt behof att drifva omkring på gatorna. Detta hans begär efter att ströfva, att flanera, sammanhängde tillika med hans begär efter att se, att intränga i den värld han tillhörde och lefde i, att genomtränga de människor, han då och då mötte, att uppsnappa en och annan episod, ett stycke verklighet, och gömma detta iform af lett referat bland sina anteckningar. Ty — egendomligt nog — redan barnet antecknade. Barnets små notiser fortsattes af ynglingen, och ynglingens anteckningar fulländades af mannen. » Åtskilliga af dessa anteckningsblad » — säger han i ett företal — » hvilka sålunda hafva minnet af barndomsoch skoltiden att tacka för sin tillvaro, hafva flere år därefter, eller under författarens mognare ålder, vunnit en viss fullständighet därigenom, att han stundom varit„ 110g lycklig att få förnya bekantskapen med just samma personer, hvilkas barndomsöden riktat hans anteckningsbok.
•— N:o 79. i anledning af väckt fråga om indragning af ordinarie aflöningsanslagen för åtskilliga poslcontor. VIII. B. 392. A. 430. ( 165 ) Stats-samt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotlens Memorialer, Bctänkanden och Utlåtanden: •—• N:o 80. i anledning af erhållen äterremiss å utlåtandet N:o 11, angående väckt fråga om lindring i kronobrefbäringsskyldigheten. VIII. 13. 392. A. 430. IX. É. 451. — N:o 81. i anledning af erhållen äterremiss af utlåtandet N:o 22. VIII. B. 392. A. 430. — N:o 82. i anledning af äterremiss å Utskottens utlåtande N:o 29, i fråga om hemmansegares å Gottland befriande från skyldigheten att underhålla strandridareboslällen. VIII. B. 392. A. 431. — N:o 83. i anledning af väckta frågor, dels om Biskopsembetenas indragning, och dels om reglering af de utaf Biskoparne innehafvande löneförmåner, m. m. VIII. B. 549. — N:o 84. i anledning af väckt fråga om förändrad reglering af tjenstgöringsturen för Blekinge läns båtsmän. IX. B. 106. A. 200. — N:o 85. i anledning af väckt fråga om förnyad reglering af städernas båtsmanshåll. IX. B. 106. A. 200. — N:o 86. i anledning af väckt fråga, om nedsättning i bålsmansroteriugen för Fahlu stad. — N:o 87. angående väckt fråga om lindring för ägarne af ön Ilanö i utgifterne lill lotsars underhåll. IX. B. 106. A. 207. — N:o 88. i anledning af väckt motion om reorganisation af Gottlands nationalbeväring.
»De lån, hvilka blifvit från Banken utgifna mot inteckning i fast egendom och förbindelse att liqvideras på 33jår med 2 procent årligen i silfver utaf låne-kapitalets primitiva belopp, inbetalas efter hitintills gällande grunder; kommande alltså, i händelse ett dylikt lån lill sitt återstående belopp, på en gång, före utsatt termin varder liqvideradt, de derå redan förut i föreskrifven ordning och lill ofvanberörde procent verkställda årsbetalningar att evalveras till banko-sedlar efter mynt - vit från Banken utgifna mot inteckning i fast egendom och förbindelse att liqvideras på 33?,- år med 2 procent årligen i silfver utaf låne-kapitalets primitiva belopp, inbetalas antingen i enlighet med skuldförbindelsernas innehåll, eller efter de i Kongl. Kungörelsen af den 6 Mars 1830 stadgade grunder, sålunda att, i händelse ett dylikt lån till sitt återstå - 23:o. - Morn. 1. De lån, hvilka fclif - 22 Banko-Ulslcollets Betänkande, N:o 34. bestämningsgrunden, och alt derutaf för hvarje förflutet år beräknas 4 procent ränta samt det öfriga minska kapital-skulden, hvarefter blifvande återstod bestämmer den summa, som för länets slutliga liqviderande erfordras.» Utskottet tillstyrker derjemte, att Mom. ändrade. ende belopp, på en gång, före utsatt termin varder liqvideradt, det sätt för uträkningen begagnas, som för gäldenären fördelaktigast utfaller.
Då, enligt uppgjord beräkning, den erforderliga tillökningen i Artilleriets ansin» uppgår tdl 163,103 R:dr 50 öre Riksmynt, deri inberäknad ersättningen, å 10 R:dr R:mt tunnan, för indragne 711 tunnor lönings-spanmål lill under-befälet, har berörde anslag ökats med nämnda summa, ali utgå på sätt tabellen N:o 12 utvisar, dock med det förbehåll i afseende å den förhöjda aflöningen för dem, hvilka nu åtnjuta spanmål in natura under lönen, alt denna spanmål kommer att från aflöningen försvinna. Vidkommande särskildt Artilleri-batteriet i Norrland, hvars aflöning utgår från Norrbottens Häst jägare-sqvadrons-fond, har Eders Kongl. Majit för detta batteri föreslagit löne-förbällring lill belopp af 1,483 R:dr 50 öre, att jemväl utgå af berörde fond, häruti inbegripet ett nytt arfvode af 50 R:dr för 1 Informations-underofficer. Efter tagen kännedom af Departemeuts-chefens yttrande i denna del, och dä någon erinran emot den föreslagna staten icke förekommit vidare än att, i afseende å den ifrågasatta förändrade klass-indelningen inom Konslapels-graden, Rikets Ständer ansett, alt, med bibehållande af nuvarande fördelning i Förste och Andre Konstaplar, aflöningen för de förre, 3 lill antalet, bör förhöjas till 120 R:dr, hvarigenom den erforderliga tillökningen blifver 1,615 R:dr 50 öre, deri inberäknad ersättningen för indragne 9 tunnor löningsspanmål till Under-befälet, beräknad efter K) R:dr R:mt tunnan, har, med iakttagande häraf, Eders Kongl. Majlis nådiga framställning blifvit i öfrigt bifallen, dock under förbehåll, att den lill Under-befälet nu utgående natura-spanmål skall upphöra, såsom för del öfriga Artilleriet. 24:o.
grå af ålder, 1Bg ippryckt inne bland ljungen. Den fattade Iion i de styfnade tågorna och svängde on1 med den. Spinor foro ut ur det iniiltnande träet. Tusenfotingar ocli tvestjärtar, som haft bo i springorna, kastade sig hufvudyra ut i den ljusfyllda luften ocli borrade sig ned bland ljiingrötteriia. D å de svingande kjortlarna sniiddade vid ljungen, fladdrade darur upp skaror af smk, grå fjärilar. Dessa, som hade vingarnas undersida livit och silfverglänsande, hvirflade upp som torra löf för en stormil. De syntes då helt hvita, och det var soin om det röda ljungliafvet stänkte upp livitt skuni. Fjärilarna höllo sig en kort stiind uppe i Deras sköra vingar dallrade så häftigt, att fal * gstoft lossriade och föll som tunnt silfverhvitt fjun ned i ljungen. ~å var det, som om luften genomfarits af ett solbestråladt duggregn. Rundt om i ljungen sutto griishoppor och gnedo bakbenen mot vingarna, så att det klingade som ' harpsträngar. ' De höllo god takt och voro så samspelta, att en hvar, som gick öfver mon; trodde sig höra samma gräshoppa under hela vandringen,. faist ' .han än hade henne till höger, %n till venster, än före, än efter. Men. hon, som dansade var ej nöjd med deras spel, utan började om en liten stund att själf tralla takten till en danslek. Hennes röst var gäll och. sträf. Detta sjungande väckte skytten. Han .vände sig på: sida, ' höjde sig p&amp; armbkgen. och såg öfver kuinlet bort .till henne,: som dansade. ' Han linde drömt, att haren, som. han nyss dödat. sprungit lit ur väskan och tagit lians egna pilar för att skjuta på hononi. Han såg nu bort till flickan, halfvaken, yr af drömmar, med hufvudet brinnande efter sömnen i solskenet.
Då det nu icke lärer kunna bestridas, alt så beskaffade hög-, sta domaremaktens åtgärder, som jag nu omnämnt, djupt inverka på den allmänna säkerheten för medborgares rättigheter, så synes det mig ock vara af stor vigt att Just.Ombudsm. uti sina berättelser lemnar redogörelse för så beskaffade och dermed likartade fall, helst opinionsnämnden derigenom otvifvelaktigt skall erhålla en tillförlitlig ledning för uttalande af eli, ifrån alla parliåsigter skiljdt, oväldigt omdöme, huruvida, på sätt grundlagen innehåller, Högsta Domstolens samtlige ledamöter gjort sig förtjente att vid deras vigtiga kall bibehållas. Om nu derjemte den regel, som, enl. hvad Just.Ombudsm. uplyst, tilförene i Högsta Instantien varit följd, alt låta hvarje der gifvet Den 8 Februari. 353 gifvet prejudikat i likartade fall tjena till efterrättelse, blefve till lag uphöjd, och det således komme alt blifva en pligt för Högsta Domstolens medlemmar att fortfarande, i lika beskaffade fall, tillämpa hvarje sådant prejudikat, intill dess vid en kommande riksdag genom lag eller lagförklaring annorlunda förordnades, så skulle en fullkomlig enhet i iagskipningen kunna vara att hoppas. 2:o. Ingen förbättring i lagskipningens tillstånd kan dock lemna Svenska folket någon verklig och tillförlitlig säkerhet, hvarken i afseende på sin konstitutionella frihet, eller i afseende på sina medborgerliga rättigheter i öfrigt, så vida riktigheten förnekas af den utaf Jusl.ombudsra. framstälde princip, som utgör sjelfva grundvalen för all lagskipning uti en konstitutionell stat, den nemi., att domaren är behörig att pröfva, ej allenast lagens mening och innehåll, ulan äfven sjelfva lagens giltighet. Den vigtigaste, den heligaste af alla Svenska folkets rättigheter är utan tvifvel den, om hvars åtnjutande 87 § R.F. lemnar försäkran, nemi. att Svenska folket sjelft eger ali deltaga uti stiftandet af de lagar, som det har skyldighet att lyda.
Det var möjligt för mig att inse nyttan af ofvannämnda företag, ifall det blefve verkstäldt, — att bestämdt ådagalägga att det kunde verkställas låg utom 17 H. 5f Den a8 No y ernber f. m. min förmåga. Då emedlertid IJlsk. nu tillstyrkt anslag för inrättande af en särskild styrelse för allmänna arbeten, hoppas jag, att denna styrelse jemväl åt detta arbete, ifall den finnér det förtjena något afseende, skall åtminstone egna så mycken uppmärksamhet, att den later undersöka dess verkställbarhet; dess vigt ligger klar för alla. Den nu förehafda discussionen har vackt min särskilda uppmärksamhet, och jag önskar med afseende på densamma jemväl få nämna ett par ord. En värd talare Hr af Wingård har missbilligat de farhågor, Svenska Ständerne hysa för statsskuld, och tveitom förordat denna, liknande den vid en Archimedis häfstång, med hvilken de mest förvånande storverk skulle kunna uträttas. Jag kan härvid ej undgå att erinra eder, mine herrar! att Archimedes med afseende på den af honom uppfunna häfkraften yttrade, ”g i f mig någonstädes, hval-est jag kan stå, och jag skall röra jorden!” Jag tviflan icke på, att vi ju kunde få den omnämnda häfstången statsskulden, meri stödjepunkten för densamma, jag är rädd derför, mine herrar! Liefve säkerligen tomma rymden och storverket en statsbankrut. Industrien är den häfstång, hvarmed nationerna skola resa sina storverk, det är denna, som sätter dem i stånd att bära de tyngder, att göra de uppoffringar, hvilka derför fordras; folkets förtroende till sin styrelse är dea liand, som skall föra denna häfstång. Hr Lagerhjelm, Pehr: Eu värd ledamot af R. o. Ad. har nyligen uppläst ett yttrande i afseende på de framställningar, sorn blifvit gjorda rörtde vattencommunicationerna i Riket, hvaruti förekomma följande ord:
Vet du hvad jag har hört? Samma dag, hans hustru vände ut och in på den Kurtska tillställningen, stod Konrad modell. Han kom upp vid middagstiden, gick direkt in i atelieren, ställde sig framför sitt porträtt och betraktade det. Han hade stått där en god stund, innan Wanda kom in. När hon tog i dörren, vände han sig om. — Jag tänkte just på att jag väl egentligen inte borde kommit i dag. Ni är väl trött efter gårdagen? — Tvärtom, jag har väntat på er. Jag har en så brinnande arbetslust. Det får jag alltid, när jag varit tillsammans med konstnärer och talat konst. Jag har riktig feber att få börja. Jag är så glad, att Wilhelm lärt känna Zethrén, fortsatte hon, i det hon med blicken växelvis på taflan och modellen klämde några färgklatschar ur tuberna på paletten. Han har en sådan fördom mot konstnärer, men honom tyckte han om. Nej, hur håller ni boken? Inte så där, armen litet högre upp och hufvudet litet mer åt vänster, så, det är bra. Men ni ser trött ut. — Jag skulle egentligen målat på ögonen i dag, men det går inte, det är icke något lif i dem, de se sömniga ut! Har ni inte sofvit i natt? — Nej. — Det kan jag se. Då kunde ni lika gärna stannat kvar med de andra — och inte försvunnit vid tiotiden. — Ja, för den skull. — Ni blef då inte sömnlös efter den fina middagen. Ser ni att jag höll ord —! — Ja, apropos! Vet ni, hvarför jag kommit så här sent, eller har ni kanske inte märkt, att det är sent? — Jo, jag säger ju, att jag väntat. Affärer hvad? — Ja, det är verkligen affärer den här gången. Jag har förlorat mitt vad, och jag har tagit mig friheten att taga med en liten småsak, som jag ber er bära ibland. Han tog fram ett litet rödt sammetsetui och ville lämna henne. Hon skakade på hufvudet. — Kommer inte ifråga. Vi slogo inte vad. Och i alla fall, det gällde flera middagar. Hur vet ni, att jag inte ångrar mig? — Hvarför skulle ni göra det? — Det vet jag inte. Isynnerhet som Wilhelm var så nöjd. — Det har han skäl att vara.
Jag tror, alt det förslag, som PresteSt. framställt, verkligen bar stora fördelar och utgör cu medelväg mellan det vi baft och det, till hvilket vi vilja komma. Häröfver vore visserligen mycket alt yllra, men som de Heste talarne yttrat sin önskan alt fä denna fråga till Ulsk. remitterad, och så troligen äfven kommer att ske, blir tillfälle lill öfverläggning ytterligare en annan gång. Jag instämmer i det förslag, som Hr Lagerhjelm gjort i afseende på de öfriga Ståndens inbjudande, äfvensom att remittera såväl PresteSl:s förslag som Frih. Raabs motion till vederbörligt Utsk. på sätt begärdi blifvit. Frih. Cederström: Till en början, och för att icke in veckla discussionen och besluten öfver detta lagförslag, får jag begära, att Frih. Raabs motion blifver hvilande på bordet i fråga om remiss till Bancooch LagUtskm; likaledes begär jag bordläggning af den utaf Hr Lagerhjelm väckta frågan om inbjudning till de öfrige Stånden. Vi få icke afbryta föredragningen af detta betänk, för några improviserade inbjudningar eller förslag, som icke böra till det ämne, hvilket utgör föremål för öfverläggningen. I afseende på sjelfva saken, så har denna discussion, efter min öfvertygelse, uppenbarat en tendens, som skulle man vilja omintetgöra det nu föredragna lagförslaget för privatbanker, och alt man således skulle bli inskränkt till att icke hafva annat än hvad man förut haft. Det är detta, sorn jag anser vara ganska skadligt för mitt fädernesland, och hvarföre jag önskar, att R. o. Ad. och samtlige Stånden icke må Förkasta det nu framlagda förslaget, utan jemka detsamma så, att det kan blifva lag, utan afseende på om no existerande privatbanker behaga fullfölja sin rörelse eller icke, ty det kan vara ganska indiiferent, sedan Stäuderne bestämt, att Banken skall öfvertaga desse nyssnämnde bankers rörelse. Den talaren, som yttrade sig näst före mig, har sagt, att man egentligen icke hade något annat alt anföra mot privalbankerne än ali de skött sig allt för väl.
Om jag säger: jag skall tala vid mina principaler, att de stifta sådana lagar, att den enskilda personen icke har det minsta gagn af att invexla sina sedlar, är icke detta detsamma, som att säga, att man icke längre inlöser dessa sedlar? En sådan åtgärd skulle icke blott vara en slags bankrutt, utan den skulle äfven vara en bankrutt, som icke tjenade till något och således en enfaldig bankrutt. Detta har alla tiders historia visat. Vi läse t. ex. hos Macauly, att då under Wilhelms af Oranien regering det gångbara myntet af brukning blifvit nött och underhaltigt, nytt fullvigtigt mynt utsläpptes i rörelsen, detta bättre mynt, trots alla förbud, försvann och utskeppades till utlandet. Af Frankrikes historia finner man, att under revolutionstiden var det vid dödsstraff förbjudet att föra guld och silfver ur landet; men icke destomindre försvann allt mer och mer både det ena och andra. Jag kan icke undgå att i Hr Ehrenhoffs motion anmärka åtskilliga ganska skarpa sidohugg åt vissa samhällsklasser och olika tänkande. Så t. ex. kallar Hr Ehrenhoff hela Sveriges handelsmarknad en schacherbulik. Vi som handla på densamma skulle således vara bedragna nöt. Och i sådant fall gratulerar jag att det finnes ett eller annat lysande undantag, som kan uphäfva sig till förmyndare för oss andra, som bättre än den enskilda sjelf förstår dess fördelar, som har större åhåg, än den enskilda sjelf, att förbättra hans ställning, som bättre än den enskilda sjelf förstår och kan vidtaga alla de åtgärder som dertill erfordras. Vidare talar Hr Ehrenhoff om 12:millioners-procentare-lånet. I den af Hr Ehrenhoff yttrade tankan, att när man fordrar frihet för handeln, bör denna ock bära följderna af sitt förstånd eller oförstånd. Jag anser således, så vidt jag förstår att döma, att detta lån var ett misstag, men en finans-minister ■ är ock en menniska och såsom sådan underkastad möjligheten att begå ett misstag.
Sandahl i hufvudstaden anlagda s. k. medicopneumatiska anstalt. Vid sednaste riksdag beviljades genom sammanstämmande beslut af alla fyra Riks-Stånden ett årligt understöd af 2,000 R:dr Runt åt den af Doktor O. Sandahl i Stockholm anlagda s. k. medico-pneumatiska anstalten för behandling af flerahanda lidanden, företrädesvis i bröstorganerna, med vilkor att vid nämnda anstalt skulle dagligen lemnäs kostnadsfritt två luftbad åt fattiga eller mindre bemedlade sjuka, som kunde hafva gagn af sådan behandling. Denna anstalts välsignelsebringande verksamhet har sedan fortgått oafbrutet och af den till Kongl. Suudhets-kollegium afgifna årberättelsen finner man att under år 1864 icke mindre än 295 personer åtnjutit kostnadsfri vård vid denna anstalt, hvilka tillsammans begagnat icke mindre än 9,438 bad. Sålunda hafva dagligen i medeltal mer än 31 personer gratis behandlats. Denna långt drifua frikostighet mot obemedlade sjuka har vida öfverträffat det af Rikets Ständer stadgade vilkor af tvänne friplatser hvarje dag. Anstalten har äfven sedan sista riksdagen blifvit utvidgad och ytterligare utvidgning är nödig, på det att densamma rätt ändamålsenligt må kunna motsvara derpå ställda fordringar. Derjemte är nödvändigt att för anstalten anskaffa en lämpligare lokal, än den nuvarande. Detta allt medför stora kostnader, hvilka göra anstaltens bestånd i ekonomiskt hänseende osäkert, och det skulle vara för talrika fattiga sjuklingar en oersättlig förlust, om denna anstalt af brist på understöd måste nedläggas, helst läkaresällskapets afgifna utlåtande och de till Sundhets-kollegium för de sista årou aflemnade redogörelser vitsorda anstaltens i många rigtningar gagnande verksamhet.
Men i alla händelser skola vi först söka att få mrs Mertons uppgifter bekräftade, — fortfor han högre och vändande sig till Astley. — Vi behöfva uppsöka och samla alla våra resurser, för att mönstra dem, innan vi ställa dem såsom bevis i stridsordning, och man får icke försmå äfven de mest aflägsna och dunkla häntydningar, som man kan finna i detta fall, ty äfven den obetydligaste omständighet kan dölja inom sig en upplysning eller ett bevis. Vi måste äfven räkna på tillfälligheterna, som våra efterspaningar kunna föranleda, och bereda oss på ett motstånd, som står i förhållande till vigten af hvad vi hoppas vinna. Den tvetydiga hemlighet, som vi antaga hvila öfver lord Astley Hawerfields börd, är antingen känd af honom, och i så fall har han redan tagit sina försigtighetsmått att dölja den, eller är den en hemlighet äfven för honom sjelf, och då har utan tvifvel någon annan sökt att förekomma en upptäckt, men hvem denna andra skulle kunna vara, det vill säga, hvem som skulle kunna hafva fördel häraf, inser jag icke nu åtminstone Det är fullkomligt tydligt, att hans föräldrar, jag menar lord Percy och hans fru, varit bedragna, i händelse ett bedrägeri verkligen egt rum, ty alla mina efterforskningar bekräfta, att de aldrig sörjt eller förlorat något barn, och att deras son i sina späda år aldrig varit skild ifrån dem. Mrs Mertons bekännelse tyckes imellertid bära alla spår af sanning; i sjelfva denna qvinnas cynism ligger en garanti för hennes uppriktighet. Alla de detaljer, hvarom jag nu kunnat få någon kunskap, hafva bekräftat sig, och jag tvekar derför icke, trots dessa stridiga uppgifter om hennes död, att företaga denna sak. Vi vilja företaga våra efterforskningar i tysthet så länge, och om allt hvad hon för öfrigt sagt kan bevisas, så hafva vi redan deri en oändlig fördel.