Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De frågor, som vid detta tillfälle utgjort föremål för öfverläggningen, kunna hänföras till tvenne olika kategorier: nemi. dels sättet och formen för upplånandet af de för jernvägsbyggnaderna nödiga medel, dels ock utvägarne att sätta staten i stånd att bära och amortera den nya skulden. Tillförene har icke någon särskild omsorg i det sednare hänseendet varit erforderlig, och äfven af den framställning af rikets finansiela förhållanden, K. M. vid riksdagens början gjorde, visar sig, att man ansåg den af K. M. då föreslagna nya lånesumma kunna balanseras, utan att behöfva bereda någon särskild förhöjning i statens inkomster. Saken har dock nu kommit i ett något förändradt skick, dels derigenom att åtskilliga af de påräknade inkomsttitlarne genom R. St:rs beslut bortfallit eller förminskats, i hvilket afseende åtskilligt ännu torde vara att förvänta, beroende på Bevilln.-Utsk:s handläggning, dels ock emedan anslagssummorna blifvit af R. St:r betydligt ökade utöfver hvad K. M:s Nåd. Propos. innehöll. Då de lån, som Svenska staten behöft för utförande af jernvägsanläggningarne, kunnat upptagas utan att man haft annat bekymmer än att bestämma beloppen och utfärda förbindelserna; då inga särskilda anstalter behölt vidtagas, eller någon skatteförhöjning varit nödig, för betäckande af ränta och amortering å dessa lån, har jag svårt att fatta, huru någons samvete skulle behöfva känna sig oroligt vid tanken på att en sådan statsskuld blifvit ingången. Det synes mig tvärtom vara en ganska afundsvärd ställning, hvari vårt land sig befinner, att hafva kunnat utföra dessa storartade kommunikationsanstalter, utan någon särskild uppoffring och utan att man haft, nästan sagdt, någon annan känning deraf än genom vunna fördelar. Det är endast tvenne fall, i hvilka, enligt mitt begrepp, ställningen kunde gifva fosterlandsvännen någon anledning till bekymmer: det ena, om de nu utgående skalterna redan vore alltför mycket tryckande; — det andra, om det funnes någon anledning att befara, att de icke skulle framdeles utgå med samma lätthet som hittills. I intetdera fallet tror jag emellertid att man behöfver hysa någon fruktan.
Att nemligen den i § meddelade föreskrift, att vid fråga om fastställelse vid laga skifte Egodelnings-rätt skall ”noga tillse och pröfva, att detsamma är lagligen beskaffadt” icke finge lagas i sin allra strängaste betydelse, syntes redan deraf, att en sådan pröfning icke utan syn å stället kunde Bilt. lill B. St. Lagsamt Allm. Besvoch Ekon.-Utsk. Bet. N:o 37. fullgöras, för alt ej tala om den oändliga granskning al alla de enskildheter i skiltes-protokollet och dertill hörande handlingar samt dessas jemförande med kartan, hvilken berörde föreskrift kunde anses omfatta. Det vore, enligt motionärens omdöme, gränsande nära nog till omöjlighet att noggrannt iakttaga berörde stadgande. Sådan vidsträckt granskning af ett skifte vore icke heller nödig, enär delegare i laga skifte hafva, efter detsammas afslutande och handlingarnes aflemnande, sextio dagars besvärstid, inom hvilken de väl borde kunna inhemta, i hvad mån de kunna vara orätt behandlade, utom i afseende å fel i uträkningen, deröfver de efter flere års förlopp kunde föra talan. Denna granskning vore ej heller nyttig, ty den medförde, bland andra olägenheter, den nyss anmärkta svårighet, om ej omöjlighet att stadgandet i allo fullgöra, och sådant kunde verka ofördelaktigt på lagens och domstolens anseende, och jemväl det, att om domstolen lättade sitt åliggande strängt efter orden, fastställelse å laga skifte kunde, lill stort men för delegare, som derå nedlagt betydlig kostnad, alldeles uteblifva, i följd af en mindre väsentlig felaktighet, så obetydlig att delegarne ej ansett nödigt att deröfver klaga. På dessa skäl har motionären föreslagit efterskrifne förändrade lydelse af förevarande §: 20 §.
Foenanders, konkurs måtte i skolans räkenskaper uppdebiteras, Kammar-rätten, jemlikt skrifvelse till Eders Kongl. Majits Befallningshafvande i Blekinge län af den 26 Oktober sistlidne år, föreskrifvit, det skulle berörda fordran uti näst-afgifvande redogörelse för samma skola uppdebiteras och sedermera der fortfarande balanseras, intilldess tvisten om förmåns-rätt för denna fordran uti konkursoch urarfvamålet efter Foenander blifvit slutligen afgjord. — 277 — Det till Kollegium i nåder remitterade transsumt af revisions-berättelsen återställes i underdånighet, och Kollegium framhärdar med djupaste vördnad, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:te underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, J. N. BORELIUS. A. BRÄNDSTRÖM. Stockholm den 8 Januari 1858. L. S. Vict. Melin. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Sedan, medelst nådi<* remiss, Eders Kongl. Majit anbefallt Dess Kommersekollegium att, i anledning af hvad i Rikets Ständers Revisorers berättelse angående granskning af stats-verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1854 och 1855 blifvit anmärkt, till Eders Kongl. Majit inkomma med vederbörandes underdåniga utlåtande så tidigt, att detsamma, efter föregången underdånig anmälan inför Eders Kongl. Majit, må kunna inom den i 7 § 3 mom. af instruktionen för Rikets Ständers Revisorer bestämda tid till Fullmäktige i Rikets Ständers Riksgälds-kontor öfverlemnas, för att tillika med Revisorernes berättelse till trycket befordras, och bemälte Kollegium infordrat Direktionens för Navigationsskolan i Stockholm till Eders Kongl. Majit ställda underdåniga utlåtande öfver den i förbemälde berättelse förekommande anmärkning, som i transsumt blifvit
Se – se – derifrån såg nyss ett ansigte upp till detta fönster – förfärligt! – blodet stelnar i mina ådror när jag ” ”Celestine, du kommer mig att rysa – ett ansigte, sade du – hvilkens?” ”Ja, Sara, ett förfärligt ansigte.” ”Hvems? hvems?” ”Åh vet hut, komediant tror ni er vara på spektaklet ni?” Oaktadt det ymnigt nedstörtande regnet, var likväl ganska mycket folk samladt vid gästgifvaregården, gapande på den nyss anlända teatertruppen. Komedianterne, hvilket namn är gemensamt för alla aktörer och aktriser som resa i landsorterna, hade mycket att stöka vid sina resvagnar, hvarifrån de lösgjorde koffertar, hattaskar m. m. – Dessa resande konstnärers öde är i sanning ej det afundsvärdaste. Ständigt på rörlig fot från stad till stad, gå de allt mer och mer baklänges på konstens bana. Och hur naturligt är ej detta? Sällan eller aldrig hafva de tillfälle att se eller höra något bättre än sina kamraters talanger, i hvilka de alltid anse för ett behof och särdeles nöje att kunna upptäcka något sämre – hvaruti de äga en märkvärdig likhet med Kongl. Teaterns sujetter; sällan införlifvade med hvad man vanligtvis förstår med bildadt folk, måste de icke destomindre uppträda i hvarje roll som helst, oftast i samma pjes än som kejsare, konungar och andra notabiliteter, än som betjenter, drängar och andra underordnade figurer, och således dubblera roller, om de också vore de enfaldigaste personager i verlden; nya pjeser måste de dertill dagligen gifva, till följe dels af den rådande bristen på spektakelgångare, dels också af respektive åskådares fallenhet för ombyte. Olycklig vår Kongl. Teater, om den äfven vore underkastad detta sednare missöde! I städer, der ej ordentliga teaterhus finnas, uppträda de i lador, midt under den strängaste vinter, och mer än en gång nödgas de, vid sitt uppträdande på dessa tillfällighetsteatrar, gå på ”hal is” icke blott hvad konsten, utan äfven hvad golftiljan beträffar.
Han steg ur vagnen och gick uppför trappan genom riddarsalen in i tornrummet, där sängen i långa tider efter hans död alltid måste stå bäddad. Om innevånarne i slottet icke iakttagit detta, fingo de själfva icke en blund i sina ögon; men om sängen var bäddad, somnade spökelset lugnt. Dock tyckes det, som om det en och annan gång stigit upp genom taket till det ofvanför belägna tornrummet i andra våningen, hvilket bar namnet »det förseglade rummet». Ännu i början af århundradet hade ingen vågat sig in i detta rum, men en betjänt sades genom nyckelhålet ha sett en gråklädd gubbe sitta därinne. En annan hade mött spökelset en afton, då han vågat sig ut i korridoren utan ljus, och hade med sina händer kommit att beröra den gråe mannens kala hjässa. — Många år därefter skakades han regelbundet af starka frossbrytningar — särskildt vår och höst — just på den timme af dygnet, då hans händer första gången berört spökelsets hemska hjässa. Spökandet hade grasserat ohejdadt under många år, och detta kom sig — efter hvad det berättades — däraf, att de Guds ords förkunnare, som tjänstgjorde i trakten, alltid varit stora skälmar och sålunda föga skickade att fördrifva djäfvulen från andra, eftersom de icke fördrifvit honom ur sitt eget kött. — Hände sig så en gång, att man fick en oförvitlig präst till Wimmerstad. Hans namn var mäster Staffan och han åtog sig att göra slut på spökerierna. I sällskap med en ämbetsbroder begaf sig mäster Staffan en natt upp i det förseglade rummet. När de trädde ditin fanns ingen därinne; men på slaget tolf öppnade sig en remna i golfvet och en gråklädd gubbe uppenbarade sig. Mäster Staffans ämbetsbroder tog ögonblickligen till fötterna vid denna hemska syn, men själf stannade mäster Staffan kvar, i känslan af sin oförvitlighet, och började med myndig stämma läsa högt ur sin bok. Dock, ju mera han läste, dess högre växte spökelset, och till sist afbröts prästen af dess hånfulla ord: »Så-å! Är det ingen annan än du, Staffan gåsetjuf!» — Men den oförvitlige herr Staffan höjde sitt hufvud och sade, medan det blixtrade ur hans klara ögon:
Hur vackert, hur obeskrifligt vackert detta var; och han hade aldrig sett det förr. Han hade vandrat förbi och betraktat det med en död mans öga; och ingen stråle af dess skönhet hade trängt in i hans själ. Nu var det som fyllde det honom med ens helt och hållet, han drog djupa andedrag och luften kändes svalkande och frisk som en dryck af en källa i skogen. Timme efter timme vandrade de omkring utan mål. De hade blifvit helt förtroliga, den gemensamma stämningen hade drifvit dem inemot hvarandra, oemotståndligt. Och William Zimmermann talade, öppenhjertligt och otvunget utan spår af sin sarkastiska jargong, talade som en naiv och ärlig och god menniska, utan ängslan och utan förbehåll om sitt eget lif. Det var som om bommarne med ens tagits bort från en sluss; nu strömmade alla med konstlade medel tillbakahållna tankar och känslor fram, formande sig till en orolig, oöfverlagd, hvirflande ström af ord. »Nu ha' de druckit té hemma hos er majorska», sade han slutligen. Hon smålog. »Hur mycket är klockan?» »Half tio.» »Nu får jag gå hem.» Men det ville han icke tillåta. Han kunde omöjligt taga på sitt samvete att hon fick gå till sängs hungrig, blek och blodfattig som hon var. Och han drog henne med sig in på ett litet kafé i stadens utkant. Der fans inga andra gäster än de två och rummet hade en pregel af hemtrefnad som verkade lugnande. De sutto vid ett bord längst inne i hörnet, drucko té och åto smörgåsar; och när de slutat att äta flyttade han sin stol till hennes sida medan hon läste ett af hans bref, ett öppenhjertigt, missmodigt bref, från en berömd man. Några dagar derefter ringde en liten bleksjuk fröken på fru Zimmermanns tamburklocka och on röst med skånsk dialekt frågade Molly om frun tog emot. Fru Zimmermann reste sig från sitt skrifbord och gick den inträdande till mötes. »Det är fröken Hagberg icke sant? Välkommen.» Den lilla blondinen trädde fram till henne och räckte henne sin hand. »Jag har så länge önskat att få göra Kate Zimmermanns bekantskap», sade hon. »Det gläder mig.
I andra Länder bar man likwäl ansett det af wigt att wälja det ögonblick, dä län chppnas, att sä aspasia det att Statens ställning kunnat gifwa säkerhet och förtroende ät penmnge-transactioner. Jag skulle tro, att en sädan försigtighet äfwen hos osi wore nödig, tp om ett län öppnas utan att nägon ting betydligt erhälles, blottställes Statens7credit och ändamälet förfelas. Dä Riksens Ständer alldrin kunna med wisihct förutse, ännu mindre bestämma det ögonblick, som i sädant afseende wore tjenligast till läns erhällande, skulle jag önska, att för att säga nägot mera bestämdt, och med detsamma mera försigtigt,' Riksens Ständer behagade widtaga det beslut, att tiden till Kungörelsens utfärdande om annuitets-länens öppnande, mätte af. Hans Majtt i Ridd. och Ad. pr. M:o ZZ, 36. sam - L74 Den 2Z September. samråd med Riksgälds-Fullmägtige bestämmas och de äga rättighet att i underdånighet anmäla när de ansägo tjenligast att början med dessa läns upptagande gjvrdes. Herr Baron och Landt-Marskalken hemställde i anledning af 56 Z. Regerings-Formen om Ridderskapet och Adeln ansäge den af Grefwe tviörner gjorda anmärkning af beskaffenhet att hindra antagandet af Stats-UtskottetsFörslag , och detsamma således böra Återremitteras. Bifölls. Wid förnyad föredragning af Stats-Utskottets den 2 Sept. pä bordet lagda tillstyrkande om en gratification af goo R:dr för StatsCommistarien UröäeUus, blef detsamma af Högloflig Ridderskapet och Adeln bifallit. Likaledes blef, wid förnyad föredragning, Baneo-Utffottets, merberörde dag, pä bordet lagda Memorial, rörande förhö-dt dagoch rese-tractamente för de blifwande Banco-Revisorer, bifallit. Föredrogs ä nyo Stats-Utskottets, i ett d.
Proposition, rem, till Lag-Utskottet, s. 1264 > (205, 1266, 1— om arfvode för; Motion, rem. till Lagoch Ekonomi-Utskotten, s, 1268. r—. om frikallande för, från åtskilliga förrätta liingar, hvilka af Fjerdingsman kunna ut-, rättas; Motion, rem. till Lagoch Ekonomi-Utskotten, s. 1268, r—, om minskning af, vid Lagmansoch Härads-Rätterne; Motion, rem, till Lag-Utskottet, s, 1293. När ängarne, om tiden för verkställighet af Ekon. Författningar med inflytande på; Motion, rem. till Allm, Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, s, 1197, Näringsfrihet, angående allmän; Motioner, rem, till Lagoch Ekonomi-Utskotten, s, ii5i, 1181, 1200, 1281. 1242, 1248, 1252 , 1266, 1268, 1299, i3o8, Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, rem. till Lag’» och Ekon—Utskotten, s, 1172, J177» 1181, bIdkare, om oinskränkt rättighet för, att sälja Brännvin; Motion, rem, till Ekonomiutskottet, s, ripd. — ställen, om upphäfvande af Förordningen d. 4 Julii 1819, sorn endast visse timmar tillåter gästning å; Motion, rem. till Lagutskottet, s. 1170. 1 o. Obligationer, utfärdade till ersättning för Svenske Medborgares bos Franska Regeringen egande fordringar, s. 386- 3()i. Odlingar , öm understöd tili, i Norra Orterne; Motion, rem. till Statsoch EkonomiUtskotten, s. 1175. — om begagnande af Kronans Manskap till; Motion, rem. till Ekon.-Utskottet, s. 1 ?.5j.
Att sätta ut, det man vid beräkningen af en vinst på NumerLotteriet får afdraga det insatte beloppet, är en naiv ostyl; det tyckes, som om scribenten ansåg, hvad som väl ock i visst afseende kan vara sannt, insatsen såsom en redan vid insättningen skeende förlust, och att, så snart man ej Bestämdt stadgade motsatsen, borde redan förmonen, att slippa helskinnad ifrån NuraerLotterispelarens vanskliga näring, anses som vinst. Måtte denna näring vid denna Riksdag förbjudas, och det privilegierade Spelhuset cn gång försvaras af mindre verksamma intressen. Art. lil. $. 1. Mom. 1. Här synes mig ett stadgande saknas, nemligen att den skattskrifvare, som utan laga förfall försummar sig, sjelf bör vara förfallen till böter, som Konungens Befallningshafvandes vid skattskrifningen närvarande ombud bör vara skyldig att ovilkorligen genast ålägga. Det går nu ibland så till, att skattskrifvaren på utsatt tinuna skickar sin renskrifvare med muntlig hälsning till den, som sitter i Landshöfdingens ställe, och sjelf ej kommer förr än till underskriftstiden. Detta är lek med myndighet. Art. lil. När lagstiftaren här förbjuder Commilte'en aUt nedsätta, mert tillåter den att höja Den to December f. ra. ^49 elt uppgifvet värde, har han förbisett, huruledes Bevillningstaxeringen redan bestämmer åtskilliga Financeförllållanden emellan enskilta personer och allmänna verk, och att den framgent nödvändigt måste allt mer och mer komma att bestämma sådana, sålänge ingen säkrare värderingsmethod af fastigheter ännu är uppgifven; att härvid allmänna crediten ovilkorligen fordrar, det ej en offentlig auctoritets stämpel påtryckes uppenbara origtigheter, och att, som Förordningen nu lyder, det kan bli uträkning, att i några år betala en mycket för hög bevillning, endast för att få åberopa ett högt beskattningsvärde.
Hade Utsk. deremot föreslagit, att kamrarne, vid stridiga beslut i frågor, som icke kunna förfalla, hort sammanträda, för att i vissa fall gemensamt öfverlägga, men alltid per capita votera, så skulle ej sakens utgång alltid komma alt bero af slumpen, och kamrarnes verkliga majoritet, uttryckt genom summan af den enas majoritet och den andras minoritet enligt rättvisans fordringar i de aldra flesta fall få behålla öfvervigten, till båtnad för såväl sjelfva saken som för vidmakthållandet af nationens allmänna förtroende. Jag har nu framställt de anmärkn:r, på grund af hvilka jag för min del icke anser Const.Utsk:s förevar, betänk, vara antagligt. Jag äger visserligen icke det förtroende till mina egna ringa insigter i detta maktpåliggande ämne, att jag hvarken skulle kunna eller vilja ifrågasätta, att de af mig nu framkastade positiva satser, skulle läggas till grund för ett beslut ronde Ståndets allmänna tankar i ämnet, helst jag är öfverlygad, att, under nu pågående discussion, skickligare ledamöter än jag skola för sådant ändamål framställa lämpligare förslag; men jag torde dock få taga för gifvet, att betänk , åtföljdt af någon bestämd gemensam tanke, innefattande allmänna grunder för en ändamålsenligare representationsförändring, kommer att till Utsk. återremitteras, och alt förslaget således icke, i hvad af R. o. Ad. beror, kommer att, såsom af Ståndet gilladt, blifva till nästkommande riksdag hvilande. Ett sådant tyst gillande af detta, som det torde lyckats mig visa, mot fäderneslandets sanna kraf så föga svarande förslag, skulle, då med säkerhet torde kunna förutses, att de öfrige RiksStm ej godkänna detsamma, långt ifrån att motsvara nationens förtroende och hilliga fordringar, tvertom från R. o. Ad:s sida utmärka en oväntad liknöjdhet för förbättrande af närvar, representationssätts brister, som likväl äro alltför påtaglige och till sina följder för samhällets förkofran såväl i ideelt som materielt afseende alltför menlige, att de icke af hvarje tänkande och välsinnad representant skulle kunna inses. Utom ömsesidiga uppoffringar från de nuvar.
D e t var på så sätt bättre förr än nu med kvinnornas uppfostran, ty äfven de finaste bland dem kunde vanligen då arbeta ordentligt, och i hushållsfacket voro de fullt hemmastadda, ehuru det nu vore långt ifrån önskvärdt att våra unga damer återförvisades till den trånga krets deras mormödrar tillhörde. Men hvad som däremot vore mer än önskvärdt, det är att vår tids unga damer, med förlof sagdt, lärde sig arbeta, ty det är en sak, som de alls icke kunna, knappt till » namnet » ännu, än mindre till » gagnet ». E n uppriktig och varm vän af kvinnosaken sluppe då att ute i allmänna lifvet få höra sådana omdömen som dessa: » Kvinnorna äro omöjliga, ty så snart det är fråga om ett ihärdigt och noggrant arbete, hvarken kunna eller vilja de hålla ut ordentligt », eller: » Det är riktigt skamligt att vilja fordra betalning för ett odugligt arhete » o. s. v. i oändlighet. Sådana omdömen bidraga ej till kvinnosakens framgång, och man känner sig nedstämd däraf och får mindre lust att fortsätta på den väg man slagit in, nämligen att söka bereda kvinnor samma rättighet till arbetsförtjänst m. m. som männen nu ha. H v a d är månne egentliga orsaken till denna klagan öfver kvinnornas oförmåga att arbeta ordentligt och med kläm? Denna klagan må nu vara befogad eller ej, så finnes den och inverkar ofta högst menligt på hela kvinnosaken. Enligt mitt fönnenaude äro kvinnorna själfva orsaken till sina motgångar och till alla de mer eller mindre bittra omdö- mena. Den nuvarande kvinnobilduingen är egentligen » utan ryggrad », den fordrar för litet och för mycket på samma gång. Den fordrar för litet intensivt arbete af de bildade kvinnorna och för mycket krims krams, som godt kunde undvaras. D e n tid som därigenom inbesparades kunde bättre användas till att grundligt lära hvad som borde läras och framförallt att lära arbeta. T y när nu de unga damerna slutat skolan, och en del af dem lyckats erhålla platser, så veta de sannerligen ej, huru de skola taga uti.
En ledamot, Frih. Gustaf Cederström-, har ansett det icke vara billigt, att någon slags fattigvårdsafgift pålägges den egentlige arbetaren eller daglönaren. Deruti kan jag icke instämma. Jag tror det nemi. vara både rättvist och billigt, att hvarje medlem i samhället bekostar något till Statens och eommunernas underhåll. Jag betraktar den ringa afgift, som arbetaren kunde komma att vidkännas, icke annorlunda än såsom en sparpenning, som han nedsätter i förhoppning och visshet att, i händelse hans arbetskraft öfvergifver honom, han kan påräkna understöd för sig och familj. Det har äfven blifvit sagdt, att om Statens medel användas för fattigvården, eller om vi gå fattigvården till mötes, såsom det erfordras, vi skulle komma uti ett tillstånd, Den |5 Februari é. m. sådant som i England. Jag hemställer till en hvar af R. o. Ad., om ej fattigvården måste ordnas i öfverensstämmelse med hvad rättvisa och billighet påkallar. Att församlingarna skulle undandraga sig sina i författningarna bestämda skyldigheter, derföre att Staten lemnade bidrag till fattigvårdens besörjande, kan jag icke föreställa mig. Ora så vore, skulle det icke finnas någon myndighet i landet, som frågade efter lagarnas efterlefnad. Jag befarar derföre lika litet någon sådan våda för samhället, som Frih. Cederström förespegla! oss, såsom följd af mitt förslag, som jag föreställer mig, att vi skulle försattas i något Eldorado, der vården om de fattiga icke fordrade ett sådant bidrag, om vi antogo Frihtns förslag angrde bildandet af en fond för ett amortissementslån till näringarnas upphjelpande. Jag har nu i korthet besvarat de anmärkningar, som blifvit framställda mot min motion. Hvad öde den får, och huruvida Hr von Hartmansdorff; och Frih. Cederströms uppmaning vinner gehör, kan för mig personligen vara likgiltigt, men för saken är det ingalunda likgiltigt. Det förslag, jag uppgifvit, har jag icke tagit så alldeles från mitt eget hugskott. Det innefattar en princip, som länge varit tillämpad i afseende på fattigvården i Stockholm, der en särskild fond, bildad genom bevillning, finnes, hvarigenom fattigvårdsbesväret församlingarna emellan jernnäs.
Följden har också icke uteblifvit; ty då Glasgow 1707 räknade icke mer än 14.000 innevånare, räknade den redan 1807, 114,000, och har nu nära 200,000. Då sedermera staden blef i behof af en hamn, emedan stora skepp icke kunde gå upp till Glasgow, föreslog man att anlägga den vid staden Dumbarton, hvars innevånare emedlertid la - 166 Den 26 Mars e. m. de sig deremot, emedan denna anläggning skulle förstöra freden i staden, och förorsaka stegring å lifsmedlen, samt på flere andra skäl. Hamnen blef derföre anlagd vid Pörte Glasgow, hvilken deraf blifvit en ganska välmående stad, under det att Dumbarton är samma obetydliga plats som förr. Jag tror dessa exempel icke äro så långt ifrån dem vårt eget land erbjuder. Jag är äfven af dem som tro, att vi böra vårda och fullborda Götha Canal, derföre att den är årsbarn med vår frihet; visst icke derföre att jag tycker, att detta monument af huggen sten behöfves för 1809 års händelser (Historien har redan ristat dem i sine taflor, och jag och mine jemnärige förvara minnet deraf i våra hjertan, och skola troget öfverlemna detsamma till dem, som skola efterfölja oss); men förhållandet är, att då en Nation befinnar sig i en så critisk ställning som den Svenska 1809, då känner den sin egen kraft, då inser den hvad som verkligen i alla delar tillhördess lycka och nytta, och handlar derefter. Så beslöts Götha Canal; och jag är öfvertygad, att man 1809 långt rättare bedömde och insåg dess nytta, än nu. Öfyertygad derom, samt att intet kraftigare medel finnes för industriens upphjelpande än underlättade communicationer, måste jag också yrka Canalens fullbordande. Jag skulle vilja, att desse män, hvilka år 1809 räddade Sverige, då de en gång, enligt naturens ordning, Den a6 Mars e. m. 167 Jemna detta rum, kunde säga: