Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är tänkbart, att i sådana orter, der antalet af affärsmän icke är synnerligen stort, dylika förhållanden ännu torde kunna inträffa, och dä i allt fall 20 bolagsmän utgör minimum för sådana banker, som icke äro berättigade att utgifva egna kreditsedlar, ansåg Utsk., med afs:de å vigten att underlätta stiftandet af enskilda banker, denna garanti vara tillräcklig. Den 16 December f. m. 265 '] Frih. Raab, Adam Christian: För min del kan jag icke finna hvarföre man mera kan nedsätta anspråken på säkerhet hos det ena än hos det andra slaget af Banker. De icke sedel-utgifvande Bankerna få ju mottaga depositioner, och kunna göra det till mångdubbelt det belopp, som hela grundfonden utgör, hvarigenom de, i händelse af någon rubbning i allmänna rörelsen skulle upstå, kunna lika mycket ansträngas för inlösen af sina utfärdade depositions-bevis, som de sedelutgifvande Bankerna "för inlösen af sina sedlar. Ur denna synpunkt tror jag att det icke finnes något giltigt skäl, hvarföre den ena Banken skall hafva ett större eller mindre antal solidariska bolagsmän, än den andra. Gr. Sparre har visserligen anfört ett exempel från en stad i norra Sverige, der man hade svårighet att finna tillräckligt antal bolagsmän, för bildandet af en Bank; men Banken kom ju likväl till stånd, och det visade sig således icke ens på detta ställe omöjligt att åstadkomma det erforderliga antalet aktietecknare. Deremot kan man anföra exempel från alla andra Banker i Sverige, der icke allenast B0:talet upnätts, utan mångfaldigt öfverskridits. Visserligen kunna några få individer besitta en större förmögenhet, än ett helt bolag, men detta är ett undantag, som icke förringar den grundsatsen att ju större antal solidariskt ansvarige delegare, en Bank har, desto större är den säkerhet, den erbjuder.
Och dock var det ju endast alltför sant. Tegnéhr inställde sig ej i klassen. Och på alla frågor efter honom svarade jag kamratligt, på samma gång sanningsenligt och kortfattadt, att jag ej visste, hvar eller hur han befann sig. Men mamsell Ringvall höll sitt ord och lät redan samma dag minan springa, i det hon anmälde hans opassande uppförande för rektorn. Samtidigt uttryckte hon äfven sin stora belåtenhet med min person och slösade de högsta loford på min flit och ordentlighet, enligt hvad jag sedan af henne sjelf hade glädjen att höra. Då mamsellen afträdt, inkallades jag på rektorsrummet att ytterligare redogöra för de Tegnéhrska förhållandena, hvilket jag ock min pligt likmätigt gjorde. Rektorn, som var helt ursinnig af vrede och harm, förfogade sig omedelbart derefter till vår klass, der han, med anledning af skandalen, höll ett ljungande varningstal. Och det förefans tydligen numera inga vidare utsigter för Tegnéhr att få qvarstanna vid läroverket, isynnerhet som han redan förut derstädes hade en ej alltför vacker meritlista. Förvisso var äfven han sjelf nog klok att inse detta. Och då han aldrig ådagalagt något egentligt intresse för seminariestudierna, så var det ju föga underligt, om han, hellre än att riskera att blifva relegerad, frivilligt »tog sin Mats ur skolan»; ty att mamsell Ringvall, i sin rättmätiga vrede, icke skulle låta sig nöja med mindre än att se honom vederbörligen afskaffad, derpå kunde han naturligtvis aldrig ett ögonblick tvifla. Han förblef således borta. Först på tredje dagen efter »flyttningen» lät han hos mamsell Ringvall genom bärare afhemta sina och Emelies tillhörigheter, hvarvid jag måste göra mig besvär att sjelf framleta och hopsamla hans effekter, hvilka han med sitt oförlåtligt dåliga ordningssinne, trots alla mina protester och bemödanden, ständigt sammanblandade med mina, så att han mången gång ej visste, hvad som var hans eget eller mitt.
xä det sorgsälligaste genomgå och granska alla Sratö ° Werkelö Inkomster och Utgifter, jämte allt hwad dermed gemenskap ager, sann derwid noga tillse om och huruwida de förra kunde, utan någon tunga för Landet och det Almänna förbättras och förökas, samt de senare genom sädane indragningar och besparingar förminskas, som ester Kongs, Maj:kL Nådiga yttrande, aro förenlige med Riksstyrelsens tillbörliga handhafwande, Rikets förswar och hwarf? Undersätes i tzag grundade säkerhet. Da Stats Utskottet nu ändteligen är i nllfäk le, citt till Riksens Högloft. Ständer wö.dsammeligen öfwerlämna de hufwudsakcligaste Resultakerne, af Desi langwariga och mödosamma arbeten, anser Det sig wara skyldigt bade för sig sjelfr och sine Respectiye Principaler, Riksens Högloft. Stander, att ådagalägga hwarföre Stars - Utskotter icke förr kunnat tillfredsställa det Allmännas och Riksens Högloft. Sränders wäntan i detta afseende, Stars-Utskoltet twiffar icke att ju Riksens Högloft, Ständer skola till en betydclig del, uti ftelfwg Arbetets widlöfrighet, »ti desi widstrackta omfattning, uti den noggranna pröfning af en mängd derailler, som deruti ingått, wid blotta ösrverscendet deraf erkänna en af orsakerna till den tid det erfordrat? men Den 22 November. ri7Z mm detza aro likwäl ej de enda, som uppehållit fortgången af Staks-Ulffollelö arbeten. Da sedan 1772 ärs Regements - Förändring ingen Stats Reglering af Riksens Ständers
N:o 68. höriga, gamla fästningsverk, som efter verkställd undersökning och utredning erfordras i och för stadens utvidgning, måtte för sådant ändamål till staden öfverlåtas. De handlingar, som erfordras för ärendets närmare bedömande skola till Höglofliga Stats-Utskottet blifva öfverlemnade. Stockholm den 14 November 1865. J. Odmansson. Af Herr Trägårdh, Sv., angående utsträckning af jernvägen Göteborg—Nåssjö till Oscarshamn samt anslag till förberedande arbeten i denna sträckning. Vid den tid, då fråga först uppstod om anläggande af jernvägar på Statens bekostnad, voro meningarne mycket delade derom, huruvida dessa vägar borde erhålla sin nuvarande rigtning, eller hufvudsakligan afse att med hafvet förbinda landets inre, af brist på ändamålsenliga kommunikationsanstalter lidande och i sin utveckling hämmade trakter. Utan att nu vidare ingå i denna fråga, lärer man väl kunna antaga såsom allmänt medgifvet, att det sistnämnda syftet med jernvägsanläggningar på Statens bekostnad ur statsekonomisk synpunkt förtjenar ett synnerligt afseende och att anläggningen af en jernväg, som afser att förena i det inre landet belägna, af naturen rikt gynnade trakter med hafvet, företrädesvis är för fäderneslandet af högsta vigt. Redan för ett tiotal af år sedan har den starka trafiken mellan Smålands inre och bördigaste trakter framkallat förslaget att genom en jernväg från Hvetlanda till Oscarshamn förena dessa trakter med deras naturliga afsättningsort vid Östersjön och derigenom på det kraftigaste befordra utvecklingen af dessa trakters jordbruk och öfriga näringar. Vid 1856 - 1858 årens riksdag söktes, af ett för en sådan jern vägsanläggning bildadt bolag, af Staten ett låneunderstöd af 2 2/3 millioner Riksdaler Riksmynt. Denna jernvägsanläggning, som, då vägen till större delen af sin längd skulle genomlöpa Emådalen, befanns af naturförhållandena synnerligen gynnad, och i följd deraf borde Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Förordningen den 13 Juli 1853 stadgade, att undersökning om besutenhet bör genom en nämnd, bestående af trenne i jordbruk kunnige, inom socknen bofaste män, hvilka af socknenämndens ledamöter utses, verkställas innan lagfart å köp om mindre hemmansdel än den för landsorten bestämda minsta linge beviljas. Då besutenhets-frågan sålunda på ett enkelt och föga kostsamt sätt på förhand afgöres, blir köparen tryggad i besittningen af sin egendom, och samhället åter är ej blottstäldt för att, genom anställande samtidigt afen mängd lösnings-anspråk, flere familjer på en gång ställas utan tak öfver hulvudet. Beträffande anmärkningen angående olämpligheten att stadga 1/8 mantal såsom minimum för hemmansklyfning öfver hela riket, så är det uppenbart, att då man ville undvika undersökning för hvart enda fall, der fråga om hemmansklyfning uppstod, en sådan gräns måste stadgas, ofvanför hvilken undersökning blir öfverflödig. Äfven detta stadgande afser således en fördel för den som önskar klyfva sitt hemman, och då Förordningen anvisar sättet för bestämmande särskildt för hvarje landsort af en sådan gräns, och, på sätt Utskottet redan upplyst, särskildta bestämmelser redan blifvit meddelade, icke allenast för särskilda län, utan äfven för olika härader eller socknar af samma län, så torde all anledning till klagan öfver detta stadgande saknas. Att anspråken på inlösning af obesutne hemmansdelar i sednare tider blifvit väckte till större antal än förr, torde härröra af de betydligt stegrade egendomsvärdena, allmogens under de sednare åren större välmåga samt lättare tillgång på penningar, men ingalunda från 1855 års förordning, som ©tvifvelaktigt snarare måste motverka än framkalla sådane rättegångar.
Då ifrågavarande varu-anskaffning komme att ske efter reqvisition endast för bolagsmännens räkning och således varuförsäljning uti handelsbod eller å öppen plats icke att ega rum, hade Konungens Befallningshafvande i Upsala län, som pä denna grund ansåg Ilandels-ordningen af den 22 December 1846 icke lägga hinder i vägen för bolagets organisation, i underdånighet förordat nådig stadfästelse å bolagets reglor; och behagade Kongl. Maj:t den sökta stadfästelsen meddela, sedan föredraganden, Chefen för Civil-departementet en sådan, såsom icke mot lag stridande, tillstyrkt, och fyra af Statsrådets ledamöter deruti instämt. Hans Excellens Hr Justitie-statsministern och jemte honom fyra andra af Statsrådets ledamöter hade härvid yttrat en motsatt mening, och ansett den, enligt 1 § i förordningen om aktie-bolag, Konungen tillkommande rättighet, att äfven afstå stadfästelse å aktie-bolagsreglor, icke böra inskränkas endast till de fall, då sådane reglor funnes vara i strid med föreskrifterna i nämnda Kongl, förordning, utan borde dervid bland annat äfven tagas i öfvervägande, huruvida det af ett bolag omfattade ändamål är sådant, att tlere personers förenade krafter och förmögenhet för dess förverkligande må erfordras, emedan i motsatt fall någon nödvändighet för staten ej vore för handen att tillåta obetydliga bolag att, med undantag från hvad allmänna lagen om bolag förmår, ställa sig under det skydd mot borgenärers kraf, som aktie-bolags-lagen medgifver; och då ett sådant fall i afseende å 46 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. ifrågavarande holag nu vore för handen, alldenstund detsamma ej hade till ändamål annat, än att förskaffa tvänne mindre härader vissa förnödenheter för bättre pris, än hvartill de förut i närmaste städer kunde uppköpas, samt härtill ännu komme, att ett så beskaffadt, bolagets direktion gifvet, mäklare-uppdrag ganska lätt kunde urarta till verklig varuförsäljning, stridande mot Kongl, förordningen den 22 December 1846, innebure allt detta skäl att den å bolagsreglorne sökta stadfåstelsen icke bevilja.
Det luktade så friskt i skogen, fåglarna kvittrade lifligt och daggen låg solbeglänst och glittrande klar öfver gräs och barr. Hon gick lätt fram på den smala skogstigen, där det var så godt för fötterna att gå, och det sjöng inom henne på tusen klara, kvittrande melodier. Men när hon kom fram till stenen, brände det till i henne så häftigt, att hon blef knäsvag. Hon hörde någon, som grät, och när hon kom fram, såg hon, att det var Jan Nils som låg framstupa i gräset och snyftade, så att han skälfde. Och utan att våga gå fram satte hon sig ned ett stycke ifrån honom och underliga tankar runno henne i hågen. Han måste vara mycket olycklig, när han grät så stridt, så han inte hörde henne komma. Det var nog sant, tänkte hon, och han gråter för att han skall komma i strid med sin mor för min skull. – För inte öfverger han mig – det var inte tänkbart. – Vi ha ju varit glada åt hvarandra i så många år och lofvat hvarandra och vara trofasta – å nej. Men det var nog en svår strid för honom också att vara olydig mot sin mor, tänkte hon vidare, och det kunde aldrig bli nå’n lycka af, det förstod hon. Det kunde aldrig bli nå’n lycka för honom, som var så vek till sinnes, och han skulle aldrig kunna sätta sin vilja igenom, utan det skulle bara bli kif och split, och han skulle bli en kastekäpp mellan alla kvinfolken i huset, och han skulle lida af, att de voro elaka vid henne, och ändå inte kunna försvara henne mot dem. Hon hade alt tänkt på det förut också, fast hon aldrig hade sagt något. Men nu stod det för henne så klart, som om det vore tryckt, hur altihop skulle bli, nu medan han låg där och grät, och hon satt och satt och inte kom sig för att gå fram till honom en gång. Till sist reste hon sig upp, och han fick se henne. Han blef först röd i ansigtet, och så tog han till att gråta igen. – Jag vill inte ha nå’n annan än dig, mumlade han. Och fästmön har mor min skickat på mig mot min vilje. Men jag vill inte ha nå’n annan än dig. Karin satt och såg ned framför sig.
Så måste det äfven vara Samhällets skyldighet, att till befordrande af detta ändamål, använda sådane medel, att de af dess medlemmar, hvika förverkat deras frihet å ena sidan ej vederfaras hårdare behandling än som är från denna belägenhet oskiljaktig, och å den andra, må betagas tillfället att tillfredsställa deras naturliga begär och behof att återvinna denna frihet, så vida de icke försökte våld, då sådant finge med våld styras. Öfverlåtandet i allmänhet af rättigheten af fångars lif åt deras vårdare, tror Utskottet dessutom vara vådligt i sin tillåmpning. Bland dem hvilka förverkat sin frihet och finnas förvarade inom samma Fängelsemurar, kunna ej sällan finnas sådane, som redan äro dömde för gröfre missgerningar, andre, hvilka hållas der för hvarjehanda mindre förbrytelser, somlige åter, hvilka häcktsde på misstankar, likväl i sjelfva verket kunna vara oskyldige, och slutligen sådane, hvilka äro insatte å Arbetsinrättningar och Correctionshus, för hvilka återgång Lagutskottets Betdnkanden. 15 gen till Samhälls-lifvet velat beredas mindre genom straff, än genom deråt moraliska förbättring. Alla dessa äro underkastade tillsyn och vård att ej kunna rymma. Antingen skulle nu deras vårdare, utan undantag, ega rättighet öfver deras lif, i hvilket fall, den som i sjelfva verket icke hade begått något brott, men ej kunde öfvervinna det naturliga begäret att söka friheten, skulle falla ett offer för dödshugget af dess vårdare, hvilken i förlitande på detta afgörande sätt att hindra den undkomnas flykt, till äfventyra underlåtit den vaksamhet, hvarigenom försöket till flykt annorledes kunnat förekommas, eller ock skulle det vara fångvårdaren föreskrifvit, att noga urskilja om den flyende hörde till Classerne af större eller mindre förbrytare, ett åliggande, hvilket icke stöde i Fångvårdarens förmåga att kunna uppfylla.
H , angående Fastighets, och Odlings]5n, hvilket afven blifvit af alia RiksStåriden återrerriitteradt, innefattar först det på flere uppgifna sk ii 1 grundade tillstyrkandet, att inga nya Odlings ian böra från och med nästa år utgifva*, men inbetalningen af de redan utgifne fortgå , enligt förut stadgade vilkor. Inom alla fyra RiksStånden äro häremot påminnelser frarnstälde; och dervid först erhindradt, att de missbruk* hvartill en Inrättning kan hafva gifvit anledning, icke borde föranleda till bort. tagande af hela Inrättningens verksamhet, utan afseende å den nytta ett rigtigt användande deraf skulle åstadkomma; samt för öfrigt framstäldt, att anslaget till Odlings-lån redan åstadkommit allmänt gagn, samt att detta anslag icke skulle kunna umbäras för det vigtiga ändamålet af Fanders tilltagande i productionsiraft och dess innevånares välstånd, särdeles tlå afseende lemnades åt odlingar af sådane större kärr, måssar och andra oländige platser, iivilka icke utan allmänt biträde skulle kunna göras frugtbare, samt å de utflyttningar, hvilka vid Enskiften och Storskiften böra befordras och uppmuntras, såsom utgörande ett hufvud* sakligt vilkor för ernåendet af de fördelar, gom genom dessa förrättningar äro åsyftade. Utskotten hafva, vid ytterligare fästad uppmärksamhet å detta ämne, funnit sig böra göra afseende å de skäl, som blifvit anförde för bibehållandet af Låne anslaget, i afseende på sådane Odlings-1illfallen , då, antingen nå - Banco-TJlskottets
Alkmaar och beskrifver med barnslig glädje, huru han vill ha det inrättadt med lusthus och trädgård och kanal genom denne och en målad skiltvakt utanför förstuguqvisten ... men just då han som bäst talar derom, mulnar ibland hans fula ansigte och han börjar svärja öfver någon, som han aldrig benämner med annat namn än hederstiteln djefvul, och vid hvars öde han säger sig vara bunden för tid och evighet. Hvem han dermed menar, det gissar både ni och jag, kapten. Med ett ord: jag kommer icke riktigt underfund med karlen. Öfver sitt förhållande till just den person, jag menar, iakttager han den djupaste tystnad; ej heller har jag någonsin kunnat få reda på, hvar det gamla fartyget och dess besättning blifvit af. Ni har rådt mig att icke försöka utleta af honom den gåtan, och det är också bäst, ty han är skygg och misstänksam som det onda samvetet. – Godt, Sigurd, fortfar att iakttaga försigtighet i ditt uppförande mot honom! Det är af högsta vigt, att han ej slipper oss ur händerna ... Och nu farväl till i morgon, min vän! Jag hitväntar riksrådet Skytte och assessor Stjernhjelm, som lofvat att fördrifva min afton med en filologisk disputation. – Än ett ord, kapten, till bevis på hans onda samvete eller rättare på hans skarpa sjömansöga! Han har sett Algernon Sidney som ligger vid Kastellholmen och ... hvad tror ni väl jag, som var i hans sällskap, såg honom stanna och betrakta den noga, och hörde honom mumla halfhögt: “...Fan, kan det vara densamma? Åh, prat! Jag ser spöken midt på ljusa dagen.“ Och ändå är riggen borta och fartyget till en del betäckt af öfverbyggnaden Sigurd skiljdes nu från sin herre, som kort derefter emottog sina begge väntade gäster. Men det nöje, som bereddes Vanloo af den lärda disputationen mellan friherre Bengt och herr Georg
Malte satt stum tills sången tystnat, då han sade: » Fröken Siri har en utmärkt vacker röst och sjunger särdeles väl. » Anna såg förvånad på honom. » Tycker notarien o m sång? Det har jag aldrig vetat förut. » » Jag har knappt vetat det själf. » svarade Malte småleende. » Min tid har hittills varit så upptagen af studier, att jag ej haft någon öfrig att ägna åt njutandet af de sköna konsterna. Jag är därför ej alls någon förståsigpåare, men kan dock uppfatta, när jag hör eller ser något vackert. » Nu klingade åter ett preludium, o c h där uppifrån ljöd det smekande skalkaktigt: » si vous n ' avez rien ä me dire. Idun Fredagen den 16 mars 1888. Byrå: 8 Sturegatan 8 (ingång från Humlegärdsg. 19) Annonspris: 25 öre pr petitrad ( Tidningen kostar endast 1 krona för qvartalet. postarvodet inberäknadt. Ingen lösnummerförsäljning! A l l m. Telef. en liten osanning för att komma l:sta årg. Utffifning-stid: hvarje helgfri fredag. Sista numret i hvarje månad innehåller en fullständig modeo. mönstertidning. ur en stor Prenumeration sker: I landsorten: å postanstalterna. I Stockholm: hos redaktionen, å Stadspostens hufvudkontor, i de större boklådorna samt å tidningskontoren. svårighet! Fredrika Bremer. I annat fall torde det inträffa, att flere sent kommande abonnenter nu som under första qvartalet gå miste om de första numren. Vi Jcunna nämligen ej åtaga oss att Jiålla reservexemplar i oändlighet. Idun kostar från den 1 april till årets slut endast 3 kronor,- för ett qvartal 1 krona. Många intressanta uppsatser ligga färdiga till införande, och bidrag komma fortfarande flitigt att lemnasaf dehögt aktade författarinnorna Mathilda Langlet och Eva, Wigström (Ave) m. fl.
Jag inser mycket väl hvarföre Regeringen icke begärt mer. Den känner den ovilja, som linnes för nödiga anslag till 4:de oell 5.-te hufvudtitlarne. Denna ovilja har en del af pressen, med Aftonbladet i spetsen, föd t och upammat. Det har gjort allt för att knappa iw på fäderneslandets oberoende och för att pruta ned dess anseende. Men, mine Hrr, denna ovilja böra vi taga i kragen, brottas med och slå till marken. Jag är fullt öfvertygad. att Regeringen, med den aktning hon åtnjuter för skicklighet och fosterländska tänkesätt, bör och kan äska de summor, som erfordras för Sveriges trygghet och anseende. Jag är öfvertygad att, om den med kialt och skicklighet kämpar oafbrutet för detta höga mål, den skall vinna en slutlig seger till sin egen och till fäderneslandets ära och båtnad. Och om vi äfven i ett förstärkt StatsUtsk. skulle nödgas lotta om den trygghet, som är oeftergiflig, och om det anseende, som vi en gång egt och som vi böra söka att återvinna åt det förenade Norden, så må vi så gerna lotta om det hela som om bitarne deraf. Lyckans stjerna har alltid lika klart och lika ofta lyst öfver modet som öfver försigtigheten. Hr Bildt, Didrik Gillis: Det varma intresse, hvarmed denna fråga behandlas, är ej annat än ett uttryck af den fosterlandskärlek, hvarpå man här så ofta finner bevis; men man bör likväl ej gifva denna fråga alltför stor utsträckning. Jag tror att, då man ingår i diskussion, huruvida Stockholm bör befästas eller ej, man icke bör förbise att denna fråga redan är afgjord, alldenstund R. St:r vid förra riksdagen, på grund del» af hvad det, K. M:s Propos. om Statsverkets tillstånd och behof bifogade StalsRådsProt. derom innehåller, och dels med ledning af enskilda motioner, kommo till deu öfvertygelse, att Stockholms befästande var ett för vårt sjelfförsvar särdeles vigtigt moment; och R. St:r anslogo af nit för saken en summa för ett dylikt arbete, under anhållan att K. M. genom vidare utredning skulle för R.
Jag erinrar mig, att i någon af de conferenser, vi bevistat, för öfverläggning i representationsfrågan, en ledamot begärde upplysning, huruvida detta siffertal var hemtadt från i835 års tabellverk eller från något sednare, hvarpå erhölls det svar, att uppgiften vore tagen ifrån ifrågasatta års tabellverk; och i an - Den 21 Oc löher c. m. 97 nnledn. deraf gafs den upplysning, att i 1835 ars tabellverk icke voro upptagne de frälsebönder, som vid i834 års riksdag erhöllo representationsrätt, ännu mindre alla säteriägare, hvilka, enligt R. St:s beslut, vid denna riksdag fått sig enahanda rätt medgifvep, och hvarå för det närvar, blott Konungens sanction afvaktas. Således föreställer jag mig, att det uppgifna antalet kommer att vid närmare granskning betydligen förminskas. Emedlertid vill jag visst icke bestämdt motsätta mig, att den hittills orepresenterade classen medborgare skulle få representationsrätt, men aldrig kommer jag att medgifva, att denna dass skall bilda ett särskildt femte Stånd; det skulle vara att inrymma den alltför mycken rätt, relativt åtminstone till BondeSt., som, äfven om den ifrågavar. delen af Svenska medborgare uppgick till !5,ooo valmän, säkerligen utgör 12 gånger det nyssnämnda antalet. Om ståndsprincipen skall bibehållas, röstar jag således för att desse orepresenterade föidelas på Adeln, Presteoch BorgareSttn i enlighet med Frih. Sprengtportens förslag, d. v. s. att, om representationen skulle bestå af 240 ledamöter, Adeln, Presteoch BorgareShn valde hvardera 48 ledamöter, BondeSt. 60, och de nu orepresenterade 36. Till Frih. Klingspor får jag särskildt hembära min tacksamhet för den hederliga begrafning han, gifvit åt ståndsindelningen; det hedrar honom att, efter det lyckliga och varma försvaret för ståndsprincipen, likväl öfvergå på en så liberal åsigt, som den Gr. Spens uttalat; önskandes jag, alt en hvar, som, lika med Frih:o, ärft vissa sympathier för Stånd, måtte följa hans exmpel.