Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Krigsrörelserna gå icke ut på annat än att med så starka krafter som möjligt falla öfver motståndaren, om möjligt i ett för honom ogynnsamt ögonblick och att med ett väldigt slag krossa honom eller åtminstone bringa honom i ett sådant tillstånd, att han icke på länge blir i stånd till allvarsamt motstånd. Det är sålunda icke orätt att säga, att slaget utgör det verkliga målet för krigsrörelserna, för härarnas uppmarsch på krigsskådeplatsen, för deras bringande på krigsfot, ja hvarför icke för deras danande, för hela fredsarbetet. På slagfältet har mer än en gång staters öde afgjorts. Här är det emellertid icke vår afsikt att skärskåda slagets betydelse i krigföringen — därtill få vi anledning en annan gång —; här må vi söka erhålla en bild af slaget i och för sig, af de krafter, som verka i det samma, af dess förlopp. I » das Völkerschlacht » vid Leipzig kämpade 150000 fransmän mot nära dubbelt så många förbundna, vid Königgrätz stodo omkring 220000 man på hvardera sidan, vid Gravelotte (d. 1870) anföllos 130 000 fransmän af 200000 tyskar och striden utkämpades utefter en front af en mils längd. Man har ansett slika styrkeförhållanden högst betydliga, och man har kallat dessa slag för jätteslag, men de skola med ali säkerhet öfverträffas i framtiden. Då Europas stormakter sätta hvar sin million krigsmän i rörelse, skola de nog kunna samla några hundra tusental på afgörandets valplats, och dessa skola kräfva en front af ett par mil. Att ledningen af dylika jätteslag skall vara förenad med stora svårigheter säger sig själft. Innan masshärarna hinna förenas, ty de måste för att kunna röra sig och för att kunna lefva, sprida sig utöfver ett större område, kunna enskilda delar af dem emellertid stöta på hvarandra, hvarigenom mindre slag uppkomma, och på ' underordnade krigsskådeplatser eller på sådana, där stora styrkor icke kunna användas, skall man fortfarande såsom hittills påträffa dessa slag af mindre måttstock. Vare sig hären i fråga är stor eller liten, blir dess uppgift i slaget att krossa fiendens stridskrafter för att därigenom tvinga honom att underordna sig vår vilja.
Börjar någon missionär, kolportör eller annan person med sin verksamhet inom kyrkan, utan att förete tillåtelsebref från kyrkoråd och pastor i den församling, inom Den 8 November. 95 hvilken han upträder, så straffas han i likhet med K. Författningen af d. 7 Mars 1855. Om remiss till LagUtsk. anliålles vördsamt. Begärdes på bordet. Herr Hjerta, Lars: Oaktadt Hr Thams motion redan är lagd på bordet, så anhåller jag att få yttra några ord, för den händelse jag icke skulle vara närvarande då remiss deraf kommer i fråga. Jag ber att få fästa upmärksamheten på, att Tryckfrihetslagen redan innehåller föreskrifter om hvad som är att iakttaga för rättigheten till bokhandels idkande, hvarunder måste räknas försäljning af alla slags tryckta skrifter; jag skulle således tro att, om Hr Tham vill hafva verkstäldt hvad denna motion åsyftar, han bör vända sig till Konst:s-Utsk. om ändring i vissa delar af Tryckfrihetslagen. Skulle motionen åter förnämligast afse skrifters försäljning på offentliga platser, så finnes redan en lag, som handlar derom, nemi. ett K. Bref, som utfärdades till OfverStåthållareEmbetet år 1815 och som föranledde bemälde Embete till utfärdande af en kungörelse, hvilken förbjuder sådan försäljning vid vite af 66 rdr 32 sk.; jag tror för min del icke, att den kungörelsen tillkommit på laglig väg; det var på den tiden, då man icke fästade så noga upmärksamhet på hvad Eegeringen företog sig i lagstiftningsväg. Jag väckte derföre också, för några Riksdagar sedan, motion om ändring i denna lag, och den understöddes äfven, om jag minnes rätt, af det Utskott, till hvilket den remitterades, men den gick sedan omkull i 2:ne Stånd. Denna lag finnes således ännu de jure gällande, men har sedan fallit i glömska, och genom Regeringens eller verkställande maktens liberalitet har det i alla fall varit tillåtet att offentligen försälja tryckta skrifter af flera slag.
Prot. 1834> 6 Sami. 1 Jfd. 2 Bd. 3.dje Rafiel. 22:dra. Borgare-Ståndet. 7 Bonde-Ståndet. 22:dra, Morn. under Litt. a och b antogos, med uteslutande af den der gjorde skillnad, att det förra gäller för’ Cassa-Greditiv till flere slag af Creditivtagare, och det senare för Cassa-Creditiv till Hypotheks-föreningar, då alla de stadganden, som uti berörde 2;ne mom. förekomma, i följd af Ståndets beslut öfver 2i:sta punkten, endast angå Cassa-Creditiv till Hypotheks-föreningar. Mom. under Litt. c, d och e skulle uteslutas. 22:dra. Bifallen, endast med den förändring under litt. a 4:de morn.: "att utassigneringar och afbetalningar må, i nion af behof och lägenhet, verkställas med minst 500 R.-dr och å tal af jemna ioo:de deröfver, då det ej dr fråga om en rest. 3 Ridder skåpet och Adela. vida densamma ej finnes nöjaktig, ofördröjligen indraga det Creditiv, som på sådant sätt blifvit förbrutet; att af Banco-Styrelsen beror, att, efter förloppet af den tid, uppå hvilken Cassa-Creditiv i allmänhet högst får beviljas, eller ett år, medgifva förnyelse deraf; att Banco-Styrelsen, om så nödigt pröfvas,- jemväl eger rättighet att uppsäga större eller mindre del af dessa Creditiv, hvaraf följden i slikt fall blifver, att Creditiv-rätligheten 3 månader efter uppsägningen minskas med en fjerdedel, och för hvar tredje månad ytterligare med |:del till dess nödig nedsättning är vunnen, eller ock hela Creditivet är till inbetalning förfallet, som alltid inträffar ett år efter dess beviljande; hvaremot Litt. e skulle utgå.” 23:dje.
Hvad sålunda först angår de framställda yrkandena, att rättighet till afsöndring af huru ringa jordvidd som helst måtte blifva alldeles oinskränkt, såsom följd hvaraf det äfven skulle vara tillåtet att, efter godtfinnande, stycka en för alltid afsöndrad lägenhet, så ehuru de förändringar näringslagstiftningen dels redan undergått, dels efter all sannolikhet kommer att undergå, lära komma att medföra nödvändigheten af förändringar i lagarne om jordafsöndring, äro likväl farhågorna för en ytterligare utsträckning af rättigheten dertill, än den, som medgafs genom Kongl. Förordningen den 12 November 1858, ännu så stora och nog allmänt delade samt erfarenheten om verkningarne af denna lag ännu icke så stadgad, att Utskottet anser sig böra för det närvarande tillstyrka förändring i denna föga mer än fyra år gamla förordning, för såvidt den angår landet i allmänhet. Såväl vid föregående riksdagar, som inom de länsvis tillsatta kommittéer, hvilka hade att afgifva utlåtande angående verkningarne af 1827 års förordning, hafva de åsigter gjort sig gällande, att »alla de, som närmare tagit kännedom om den jordbrukande klassens ställning, äro ense derom, att såframt tillåtelse till jordafsöndring utsträcktes derhän, att derigenom befrämjades anläggandet af torp och backstugor med mindre jordomfång, än som erbjuder åtminstone en möjlighet till utkomst, skulle sådant medföra ett högst skadligt inflytande på allmogens tillstånd såväl i moraliskt sorn ekonomiskt hänseende», och om än dessa åsigter i sednare tider blifvit något modifierade, befarar dock Utskottet, att de ännu icke undergått den förändring, att medgifvandet af obegränsad jordafsöndring på landet icke skulle mötas af ett nog allmänt ogillande. Den långa del af året, under hvilken landtbefolkningen i vårt land för sitt uppehälle är hänvisad till de förråder, den under sommaren och hösten insamlat, torde hafva föranledt och allt hittills bibehållit obenägenheten emot de medgifvanden, som billighet och måhända jemväl politisk klokhet torde kräfva, men icke förr, än öfvertygelsen derom vunnit stadga, torde böra lemnäs.
Derför kunde ock endast umgänget med Antikens vitterhet, i mån af sitt växande till ett förtroligt och nationligt, småningom väcka de klarare begrepp om vittra yrken, det lifligare sinne för skönt innehåll och skönt språk-uttryck, hvilka omsider skulle förhöjas till fullständigt konstmedvetande. Första anledningen och påstöten till detta umgänges allmännare befrämjande gafs, i Sverige liksom i Tyskland, af Luthers Reformation; fastän ur helt andra bevekelsegrunder, än ästhetiska. Den ifver är bekant, hvarmed – af lika bekanta skäl – Reformationens hufvudmän, äfvensom flertalet af hennes fortsättare och beskyddare, nitälskade för de latinska och grekiska språkstudiernas uppblomstring. Hon samverkade dertill hand i hand med den redan före hennes framträde vaknade, men nu till hennes vapenkamrat gjorda Humanism, som alltså, mer och mer, drog vinst för sitt interesse af hvad Reformationen befordrade blott ur theologiskt. Det kunde ej felslå, att, med den större och utspriddare kännedomen af Antikens språk, äfven skulle följa någon motsvarande kännedom af dessa språks litteraturer; och således af den verldsåskådning, den poesi, den konst med all dithörande technik, hvars oförgängliga skepnader äro i dem förvarade. Närmast tillhands, och derföre närmast användbar till medel för smak-rening och språk-förädling, var den Romerska. Väl hade aldrig – icke ens under de mörkaste af Medeltidens skiften – förbindelsen med henne varit fullt afbruten. Äfven härutinnan har man gjort sig öfverdrifna föreställningar om denna tids ”kunskapsoch sede-råhet” 6. Det är – såsom hvar man vet – ännu i dag en tros-artikel, att offentliga gudstjensten då bestod endast i messande och bedjande på ett främmande språk, och att det egentliga predikandet, eller det till undervisning lämpade meddelandet och utläggandet af Skriften och Christendoms-lärorna på modersmålet, började först med Reformationen; och likväl är det skick, hvari en närmare historisk kännedom visar sakens förhållande, ett betydligen annat7.
Polismästaretjensten förvalta samt följaktligen borde från utöfningen deraf genast skiljas, äfvensom att han vore skyldig att för det lidande, som i ofvanberörde måtto blifvit bemälde personer tillskyndadt, till dem utgifva ersättning, angående beloppet hvaraf vidare yttrande likväl, i anseende till deras frånvaro, då ej kunde meddelas, detta Kongl. HofRättens Utslag blifvit till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning liemstäldt i följd af anförda underdåniga besvär både af AdvokalFiskalsEmbetet och af Häradshöfdingen Hultberg. Uppå föredragning af saken inför Konungens Högsta Domstol den 24 Augusti 1841, i närvaro af Herrar JustitieRäden Themptander j Hackman, Nordenstolpej Grefve Snoilsky_, Grefve G. A. Sparre och af Holén, bar enhälligt det beslut blifvit stadgadt, att då, efter hvad dervid anmältes, Häradshöfdingen Hultberg genom döden afgålt, all fråga om ansvar i detta mål borde förfalla, men att, i afseende å den honom ålagda ersättningsskyldighet, vid HofRättens yttrande komme att bero. Varande i likhet härmed Kongl. Maj:ts Utslag under sistnämnda dag utfärdadt. Hvad åter beträffar de öfriga emot Häradshöfdingen Hultberg väckta åtal, hvilka, såsom i Riksdagsberättelsen äfven förrnäles, voro hos Kongl. HofRätlen anhängiga; så enär
Ej mindre Advokat-Fiskals-embetet, i följd af Justitie-Ombudsmannens föreskrift, än ock de ofvanbemälde tvenne icke lagfarne Rådmännen, sökte, hvar å sin sida, hos Kongl. Majit i underdånighet ändring uti Kongl. Hofrättens Utslag, i hvad dem emot gått; och genom nådigt Utslag, meddeladt den 20 Oktober 4 858, yttrade Kongl. Majit sig icke hafva funnit skäl anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens Utslag, så vidt Rådmännen deröfver fört underdånig klagan; men att, då Landshöfdingen och Landssekreteraren, i egenskap af Konungens Befallningshafvande, förfarit i strid med stadgandena i 25 Kap. 5 § Rättegångsbalken och Kongl. Brefvet den 20 Juli 4780 derutinnan, 129 derutinnan, att de låtit till verkställighet bringa Rådstufvurättens ifrågavarande Utslag, Kongl. Maj:t, med ändring af Hofrättens Utslag i denna del, pröfvade rättvist döma Landshöfdingen och Landssekreteraren att, jemlikt ofvannämnda 1 Kap 12 § Rättegångsbalken, för hvad de sålunda låtit komma sig till last, hvar för sig böta Trettio daler silfvermynt med Femton Riksdaler Riksmynt, Södra Möre Häradsrätt hade, under det att en tillförordnad Domhafvande der fört ordet, vidtagit en icke sällan förekommande oriktig förvandlingsåtgärd, i det att Häradsrätten medelst Utslag den 19 Augusti 1856 föreskrifvit, att en tilltalad, som blifvit dömd att böta dels för andra resan stöld af gods värdt Fyra Rdr 24 sk. detta belopp tredubbelt med Tretton Rdr 24 sk., (jemte straffarbete i ett. år och fyra månader) dels ock för vägafridsbrott, slagsmål och fylleri Tjugoen Rdr 40 sk. allt Banko, skulle, i brist af tillgång till böterna, i stället undergå tjugofyra dagars fängelse vid vatten och bröd.
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LanclbMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således såsom Ståndets gemensamma tankar antagit de af Herrarne Crusenstolpe och von Hartmansdorff framställde ofvanberörde anmärkningar, hvilka följaktligen kommo, att till ConstitulionsUtskottet hänvisas. Herr Uggla} Carl Wilhelm: Jag reserverar mig emot det beslut, som genom Den 16 November f. m. 53 votering nu blifvit fattadt, emedan jag anser det stridande emot Grundlagen. Herr Stråle, Nils Willielm, hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande Högloft. Ridderskapet och Adeln har i Plenum den 3 dennes e. m. till Lagutskottet återremitterat dess Betänkande JN:o 113 i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående rättighet för patrull, post, vaktkarl eller fångförare att, genom bruk af skjutgevär, söka förekomma fånges flygt; och som detta ärende ännu icke lärer till förnyad handläggning hafva hos Utskottet förekommit, torde det tillåtas mig att anföra mina tankar i denna vigtiga fråga, hvaröfver jag ännu icke haft tillfälle yttra mig. Då en person lagligen blifvit förklarad vara för allmänna säkerheten så vådlig, alt densamma icke vidare kan tillåtas att vistas på fri fot, utan måste såsom fånge förvaras, är det den Styrande Magtens pligt att tillse, det denna person blifver qvarhållen med så pålitliga medel, att utvägar till rymning må förekommas. Denna sanning torde af ingen bestridas. Men om allmänheten skall emot Styrelsen kunna äga anspråk, att fången icke lemnäs utväg att rymma, så måste del å andra sidan vara en nödvändighet, att den Lagstiftande Magten lernnar Styrel - 54 D#n i G November f. m. sen i hand alla de medel, som för ändamålets vinnande äro nödvändige. Yägrar man detta, så har man framställt osäkerheten såsom medgifven, och frånträdt anspråket att genom Styrelsens försorg varda fredad från vidare förolämpning och våldförande af den dömde fången.
Hvad har hon för rätt att bringa oordning i familjeförhållandena, endast för att hon finner sig sårad i sina personliga känslor? Det finnes icke många » Öfverklass » - äktenskap, där sådan otrohet icke.förr eller senare kommer i dagen. Kvinnorna ha naturligen mera som skyddar eller återhåller dem. Men i allmänhet kan man säga, att begreppet om äktenskapets helgd är svagt utveckladt i Italien — inom de Öfre samfundslagren. Här som annars ha de arbetande klasserna annat att tänka på, än fantasi-273 italienskt familjelif. lockande förbindelser. Men den unga öfverklasshustrun har ofta intet annat att tänka på, där hon går sysslolös och främmande samt försummad af mannen i svärföräldrahemmet. Ganska ofta är då » den andre » den, som hon vëlat ha, men icke fått. Mannens rätt trampas då under fötterna med samma glädje, som hvarje annan inkräktares. Men man går dock helst försiktigt till väga — för familjens skull. Hon är den älskades tillhörighet inför kärlekens tribunal, men barnens mor och husets representant, och den ena plikten förhindrar icke den andra Allt detta är upprörande sorgligt att se och höra talas om — icke blott läsa om i romaner. Men för min egen del kan jag icke inse något skäl, hvarföre icke de italienska äktenskapen skulle kunna blifva lika lyckliga, som trots några andra, om blott de rätte finge hvarandra och ett eget hem, utan att drifvas till att bedraga en tredje. De ha en cynisk moral, det är sannt, men denna är vida mera en ärfd surdeg än ett insmygande gift. Det nya, som de gamle strida mot som » opassande » och samhällsupplösande, går just ut på ' eget val och eget hem. Många af dem ha nog äfven lättantända, varmblodiga temperament, af hvilka det kanske vore hardtnär omöjligt att begära o brottslig äktenskaplig trohet. Men det är icke sannt, att de icke ha sinne för hemlif. Många af dem ha det i hög grad, och männens bästa eller åtminstone mest älskvärda egenskaper äro sådana som i ett hem komma till sin fulla rätt. De äro trohjärtade, expansiva, hjälpsamma, anspråkslösa och stora i förmågan att genom liflig uppfattning, vaken esprit och glädje åt litet färga hvardagslifvet rikt och gladt.
Ytterligare lyftade medel å kreditivet till Rikets försvar » 200,000: Transport: R:dr 4,612,249: 44. 3. 7. Riksgälds-kontorets inkomster och utgifter under första hälften af år 1857. — 50 — Serskilda Redogörelserna för de till jemvägs-anläggningarne anvisade eller upplånte samt utgifue medel. Transport: Kapital-afbetalningar och räntor å kontorets skulder » 95,093: 43. 4. Återlevererade undsättningssamt äldre de positionsmedel » 74,201: 32. — Förvaltningsoch uppbördskostnader samt pensioner m. m » 29,369: 32. 9. Riksdagskostnader samt aflöning och expenser för Rikets Ständers Justitie-om budsman m. m » 163,878: 34. 6. Restitutioner jemte fromma stiftelsers andelar utaf kortstämpel-afgiften » 28,019: 34. 6. Godtgörelse till Rikets Ständers Bank för å kreditivräkningen lyftade medel » 200,000: R:dr 5,202,813: 29. 4. Enligt afslutade och af Revisorerne granskade serskilda redogörelser öfver de till jernvägs-anläggningarne vid sistförflutne riksdag anvisade eller sedermera upplånte samt utbetalde medel, uppgingo de i följd af dessa utbetalningar uppkomne skulder den 31 December sistlidet år till ett sammanräknadt belopp af R:dr 4,789,357: 5. 4. nemligen: för uplånte medel mot fonderade statsobligationer af serierne A och B, löpande med 4 procents ränta, i kapital R:dr 149,000: interesse 2,988: R;dr 151t988. och af serierne C och D med 3 i procents ränta, i kapital R:dr 37,600: interesse » 658: „ 38j258: samt för de af Riksgälds-kontoret förskjutna medel » 4,599,111: 5. 4.
Och skulle Upsala universitet verkligen vara så uselt, som man här vill göra troligt, huru vill man förklara alt antalet studerande derstädes årligen ökas ganska ansenligt? — Hr Gr:n har sagt. att det rätta vetenskapliga sträfvändet fordom sökte lugn, nu tvärtom det rörliga, praktiska lifvet, och att lärarne vid ett universitet skulle vinna på umgänget med audre vetenskapsidkare. Låt vara att umgänge vetenskapsmän imellan är gagnande för dem sjelfve, så följer dock icke deraf, att detta kan vara ett skäl att flytta ett universitet, som i århundraden vårdat den fosterländska bildningen. Om det vetenskapliga sträfvändet särdeles lifvas al hufvudstadens buller, lemnar jag derhän; säkprt är att de juridiska tidskrifter, som derstädes utgifvits, rm mera upphört af brist på understöd från hufvudstadsjuristernas sida. Hr Gr:n har sagt, att den juridiska undervisningen i vårt land ej befinner sig på den punkt, som den borde, emedan de juridiska fakulteterna voro förlagde i småstäder, der man hade svårt att finna skicklige lärare, och att detta senare visade sig deraf, att man, då en profession stått länge ledig, aldrig lyckats efter mycket besvär få mer än en sökande. Jag torde visserligen anses jäfvig att yttra mig om den juridiska undervisningens närvarande ståndpunkt vid det universitet, som jag sjelf tillhör; men jag tror det vara tillräckligt, att, till vederläggning af Hr Gr:ns ord, åberopa framlidne Justit.-ombudsmannen Westers, till sista riksdagens Sl:r afgifna berättelse, deri lian yttrar sig lofordande om den miva" rande undervisningen i jemförelse med förhållandet för ett par decennier tillbaka. Tillika täger jag mig friheten erinra, att då jag för 11 år sedan befordrades till Professor, voro 3 sökande på förslag, och, när Prof. Rabenius sist utnämndes, 2 sökande på det underdåniga förslaget uppförde, hvadan Hr Grins uppgift är felaktig. Påståendet att de unga juris studiosi skulle hafva så särdeles mycken nytta af att besöka hufvudstadens rådstufvurätt, för att vinna erfarenhet och ge akt på »casus», kan jag, för min del, icke dela.
Mälsåker förde ett furstligt hus, lika inflytelserik genom börd, begåfning och rikedom, och hennes tre bröder Pontus, Ulric och Carl Julius de la Gardie voro alla män af anseende och betydenhet. Den förste käck soldat, känd för sina fälttåg i Frankrike 1745–47, hade äktat en af frihetstidens mest intelligenta och varmhjärtade kvinnor, Catharina Charlotta Taube, som alltid skall minnas för sitt modiga uppträdande i det sista trolldomsoch häxerimål, som vanställer den svenska civilisationshistorien. Så väl härigenom, som därför att hon var den första högadliga dam i Sverige, som lät koppa sina barn, och därigenom gaf ett nyttigt föredöme, förtjänte hon väl den medalj ridderskapet och adeln öfver henne slagit. De två andra bröderna De la Gardie voro båda hofmän, ännu ogifta, och den unge Claës Julius skulle hafva oturen att möta dem på deras friarvägar. Ulric Gustaf, sedermera hofmarskalk, äktade till sist en fröken Falkenberg, medan den yngre, öfverkammarherren Carl Julius hemförde som brud den vackra och koketta Magdalena Stenbock. Farbrodern Claës Christoffer Ekeblad, chef för Kronobergs regemente, var gift med en Oxenstjerna, men på grund af sina dåliga affärer utan betydande ställning. På aflägsnare håll var Claës Julius Ekeblad besläktad med familjerna Silfverhjelm och Sperling. Som man ser, var släkten förgrenad inom aristokratien, och lägger man härtill umgänget med de stora partimännen Höpken och Carl Scheffer samt hela corps diplomatique, ser man lätt, att Claës Julius hade porten öppen till Stockholms finaste värld, och det första man finner i dagboken är också blott ekot af en ung ädlings nya och förvånade intryck af den värld, till hvilken han hör, men som han ännu är för ung för att rätt förstå. Dagboken har blott obetydligt att förmäla om de studier, hvilka upptogo den unge militärens förmiddagstimmar.
Inflytter i Riket sådan adelsman åter eller hans son och lagligen styrker, att hans förbindelse emot fiammande herr-kap upphört, samt att han med ny trooch huldhetsed emot Konungen sig förpligtat, då må han af det utrikes vistandet icke vara hindrad, att inträda i alla rättigheter såsom Svensk Adelsman. Afkomling i fjermare led an son, af dea utflyttade Adelsmannen, må icke återfå sin rätt till säte och stämma på Riddarhuset förr, än han dertill erhållit Konungens serskildta nådiga tillåtelse, samt i öfrigt företedt sådane be-* vis, sorn här ofvan föreskrifne äro, §. to, Se första delen af 11 §, Adelsman, som utur Riket afvikit, häfver förverkat rättighet tilt säte och stämma på Riddarhuset. Återkommer han, u*an att blifva till brott förvunnen, inträde han i alla si-' pa förra rättigheter, §. n. _ Se a* Så snart LandtMarskalk, enligt 52 §. af Regeringsformen och 23 §• af Riksdagsordningen blifvit af Konungen i nåder utnämd, och af de 2:ne äldsta närvarande Grefvar, till hvilka Kongl. Majt honom öfverlemnar, till Riddarhuset beledsagad, emottages han derstädes vid ingången af RiddarhusDirectionen, RiddarhusSecreteraren och de öfrige till Riddarhus* 56 Den 3 Junii. Canzliet hörande personer* Derefter sammar^ träder den följande dagen å utsatt timma, efter föiegånget anslag RiddarhusDirectiooen under LandtMarskalkens ordförande, för att förrätta anteckningen.