Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
initiativet dh ' till icke utginge fr %n niigon viss kvinnoförening, ej heller friin, Tyslilands k~innor; som ett helt betraktadt, titan fï5.n den tyska rikahufviidstadens Irvinnor, hvilka varit af den &amp; sikten, att just under den p&amp;gAende Ijerlinerutställnin-. gen det rätta ögonblicket vore inne att f å en lrvinnolnongress till stAnd. Så mycket rörande .iipphofvet till kongressen. Hvad sjalfva. IiaraBteren af depsamma betriiffar, - 1row. snart nog afven den mest slceptj.skt anlagda underfund med, att a l l ~ ~ a r e och t gedigenheten af det hele 1 7 0 1. 0 stallda iitoin allt tvifvel. Hvnd som förefallit balrom lrnlisserna innan slrtidespelet satts i scen, angtir i det stora hela ej åsk&amp;darna, förutsatt att prestntionei-nn som bjudas h a l a intresset vid makt och öfrertriiffn förvantningarna. Och detta har i hög grad. varit fallet med Berlins nyss afslutade internationella kvinnokongress. Trots det att inan till sin salrnnd funnit en och annan liicka i de för öfrigt sa val £yllda leden a£ kampt-me för Iwinlig frihet och rgtt, kan det liela betralctas som en storartad seger för lrvinnornas sak. Detta har varit det allmänna sl~itomdömet om lrongressen, ett omdöme hvari så viil ' tyskar som främlingar, enhalligt instämt. Och må det till15tas mig, att förntslricka denna anmarlrning innan jag går att meddela några intryck fr&amp;n lrongressen och dess förhandlingar. ' J a g vm ej med p&amp; jätte-lcvinnokongressen, i Chicago världsutstallningsåret 1893, men nappeligen kunde den ha, varit mer wie-. senhaft B till sina dimensioner än den kvinnolcongress, som niss ägt rum i Berlin. Man tanke sig stora rtidhossalen i Berlins to ra rad.
Jag tänker icke följa Grefven på den sidostråt omkring betänk., som Isan sedermera gjort, emedan ämnet för vår öfverläggning nu är hvarken mer eller mindre än detta Utskts mentor., och huruvida det, på grund deraf, befinnes att Rikets väl fordrar entledigande af Konungens rådgifvare. Då nu detta betänk, bevisligen blifvit grundlagsvidrigt uppfattadt, så lärer icke någon sådan åtgärd kunna äga runi, utan betänk, måste ogillas. Allt hvad som blifvit anfördt rörtde behofvet att vägra anslag för att borltvinga en radgifvarepersonal; rörtde allt hvad som blifvit yttrat om att två Stånd stannat emot två uti anslagsfrågorna, i den mening att de Stånd, som vägrat anslagen, skulle hafva företräde framför dem, som beviljat anslag, vill jag endast hänvisa till grundlagen, som förbjuder alt vägra anslag, der Rikets behof iiro gifna och der man ej kunnat underkänna dem. Rikets behof profvade skola ock anslagen beviljas. Det Stånd, som önskar ett annat handlingssätt, ställer sig på revolutionens bana. Jag går ifrån dessa anmärkntr, såsom riktade emot Gr. Anckarsvärds an förande, och vänder mig till Gr. Spens, från hvilken jag ej vänlat någon misstydning af grundlagen. Gr. Spens har ytlrat att 37 <j:n Riksd.Ordn. kunde tillämpas till andra föremål, än de functioner, som för Utsk. blifvit i grundlagen noggrannt bestämda. Det är detta, som förundrat mig och som jag icke kunnat lemna oanmärkt. 53 §:n Reg.Fln utvisar tydligen Const.Ulsk:s åligganden vara: ”att väcka och upptaga frågor rörtde förändringar i grundlagarna och yttranden deröfver till R. St. afgifva, samt att granska de uti Statsrådet förda protocoll."
Jag har haft det undseende för sättet, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hört svaren pä proposnna, att jag icke begärt votering, dä det varit fråga om att förändra något af hvad Ståndet förut beslutat. Men nu nödgas jag göra det, på det att man måtte å ömse sidor iakttaga den grannlagenheten att man icke måtte förändra sådana beslut, der en stridig mening af någon framställes. Gr. Cronhjelm: Jag anhåller få underställa FIr Gr. o. Landtm., om icke FIr Gr. o. Landtm, täcktes förnya propos. Möjligen kan då FIr von Hartmansdorff öfvertyga sig om hvilken mening, som har öfverhanden. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då han redan tillkännagifvit huru han uppfattat svaret å den gjorda propos., förnyad propos. ej kunde framställas, utan R. o. Ad:s beslut komme att bero på voteringen. Upplästes och godkändes följande voter.propos. Den som, i fråga om värde och tullbeslämmelserne å oarbetadt och platter Horn, instämmer i de öfriga RiksStms beslut och, i följd deraf, anser de derom föreslagna voler.proposune N:ris 57 och 58 förfalla, voterar ja; Den 2 A pril f. m. 23 den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, vidblifver R. o. Ad. sitt förut i ämnet fattade beslut oell godkännas förenämnde voler.propos-.r. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 28. Nej - 21. 44:de punkten, ang.-de den vid artikein ”Hudar och Skinn, som ej inbegripas under Pelsverk” förekommande rubriken ”saltade och rä.” Frih. Palmstjerna: Då R. o. Ad. är ensam om sitt beslut, hvaremot de tre öfriga Ständen hafva bifallit Utsk:s förslag, och R. o.
StatsContorets underdåniga betänkande den 30 October 1834, rörande väckt fråga derom, att uppbörden af åtskillige Förvaltande Verks inkomster måtte, emot bestämda Statsanslags anvisande, af Statsverket öfvertagas. Och skola Comiterade, i den mon sådant erfordras, närmare i underdånighet redogöra för dessa handlingars innehåll, i sammanhang med de yttranden, hvilka afgifvas i de serskilda ämnen, desamma innefatta. Vid fullgörande af det erhållna Nådiga uppdraget hafva Comiterade icke kunnat förbise, att, ehuru det länge varit erkändt, att nuvarande systemet för skatternes beräkning och utgörande, synnerligast hvad de egentliga grundskatterne angå, är behäftadt med väsendtliga brister och olägenheter, hvilkas afhjclpande ofta utgjort föremål för omsorger, hafva likväl vid hvarje tillfälle, då fråga om tillvägabringande af förändring häruti uppstått, meningarne om de i sådant afseende nödiga åtgärder varit betydligt skiljaktige. Och synes orsaken härtill böra sökas, ej mindre i de många olika och ofta stridiga intressen, som dervid förekomma, än farhågan att rubba förhållanden, som i längre tid fortfarit, serdeles då, just i anseende till detta ämnes invecklade beskaffenhet, hvar och en icke är i tillfälle att bedöma hvad för ändamålets vinnande bör åtgöras. Comiterade hafva derföre trott angelägenheten fordra att, till ledning för detta vigtiga ärendes behandling, ej mindre redogöra för äldre och nuvarande stadganden i ämnet, än ock, så fullständigt, som den för Comiterades arbeten faststälde tidrymd medgifvit, åstadkomma alla de utredningar och uppgifter, hvarigenom nuvarande förhållanderne och de befintlige bristerne måtte kunna med möjligaste tydlighet åskådliggöras, äfvensom meddela upplysning om de förslag till förändringar, som, tid efter annan, varit väckta, för att sedermera, i ett sammanhang för hvarje ämne, framställa huru, efter Comiterades åsigt, i hvarje serskildt fall bör för framtiden förfaras.
Likaså, då man rycker ifrån hvarandra ”Sinne och Förnuft”, glömmer man att de äro ett i enheten af förnimnings-förmåga och bestämnings-förmåga, eller att de utgöra tillsammans det Så och det Så Mycket eller Så Långt, hvilka, både i afseende på qvantiteter och qvaliteter, uttrycka Sinnets ursprungliga egenskaper att attendera och urskilja. Just i det nogaste bedömmandet af allt för Sinnet tillgängligt Huru, Huru Mycket och Huru Långt, eller just i förnimmelsens fullklarhet, består hvad man kallar – eller bör kalla – Förnuft; äfvensom i utvecklandet till sådan klarhet består all verklig kunskaps stigande från åsigt till insigt. Så är ock det förenande mellan ”Lust och Pligt” det Måste eller den Nödvändighet, hvilken upphör att förnimmas såsom tvångs-pligt i den mån, som Lusten inser dess Huru eller rätta beskaffenhet: ty Menniskors, Hjeltars, Gudars lust finner Menniskors, Hjeltars, Gudars pligt nödvändig; men finner det med nöje, eller att ingen högre lust kan gifvas, än att vara i möjligaste måtto gudomlig. Lika litet kunna, i sann tanke, ”Väl och Rätt” föreställas utan hvarandra: ty Menniskors, Hjeltars, Gudars Väl innebär alltid Menuiskors, Hjeltars, Gudars Rätt såsom sitt villkor; och i sjelfva Rätten åter innebor alltid Välet, såsom Rättens själ och ändamål. Hvad ”Tvång och Frihet” beträffar, så förenas bägge tydligen af det Känna eller den Kunskap, hvars innehafvare städse vill det Nödvändiga och derigenom är i sjelfva verket alltid fri, samt förmår tänka äfven vid åsynen af förgängelsen sjelf: ”tonerna dö blott för melodiens skull”. Huru kommer man derhän, att ständigt vilja det Nödvändiga? Genom blickens fästande på det Hela; genom det i denna allblick inneburna och klara märkandet af all harmonisk Proportion; genom uppfattandet af den eviga och enda verldslagen: ”det Mindre för det Större”.
Kristus nedsteg till jorden i en tjenares skepelse, underkastade sig döden, för att med ett blodoffer försona Gud, underkastade sig djefvulen, för att med sin rättfärdiga och syndfria själ lösköpa de syndiga menniskornas. Men då han nedsteg till helvetet, var det endast för att predika hedningarnes själar förlossning. Djefvulen fann sig bedragen, öfverlistad. Han hade förgripit sig på en fullkomligt rättfärdig ande, på Guds egen son. Härigenom fick Jesus magt öfver honom och kunde återtaga de under hans välde stående menniskorna. Djefvulen var dermed öfvervunnen och Adams barn förlossade. Härifrån öfvergick biskopen till en framställning af Kristi person. Af aposteln Pauli epistlar hemtade han bevis för homoiusions oomkullstötliga sanning, till hvars ytterligare bestyrkande han icke tvekade att bruka ett skarpsinnigt förståndsresonnemang, enär förståndet är en god gåfva, när man blott använder det i den för tillfället herrskande lärans tjenst, och icke missbrukar det till försvar för andra meningar, i hvilket fall det ännu i dag är förmörkadt, förvilladt, ett organ för djefvulen. Den tillvägabragta försoningen, förkunnade Petros vidare, är öppen för enhvar, men blott i den rättrogna kyrkans famn, för den som genom tron tillegnar sig Guds sons rättfärdighet. Djefvulen är icke längre verldens enväldige furste, men han är ännu en mägtig konung, som fortfarande kämpar mot den i kyrkan förkroppsligade Treenigheten. Och han strider med framgång. De heliga skrifterna vittna klart, att hans rike mot tidens fullbordan ånyo skall vara det öfvermägtiga, då Kristus återkommer, besegrar det, håller domen öfver onda och goda, öfver rättrogna och kättare, samt grundlägger det tusenåriga riket. I denna kamp begagnar sig djefvulen hufvudsakligast af det menskliga förståndet. I detta inblåser han en villoande, som lockar menniskan att utträda ur kyrkans mägtiga trollcirkel. Lockad ur denna hemfaller hon åt honom. De olika meningarne äro hans verk. Kätteriet är af honom.
BorgareStåndet hällne Protocoll , har blifvit ofverlemnadt lill lag-L t skot tet, som nu, efter att hafva innehåll än de af åtskilliga Ståndets Ledamöter, vid Hemissens beslutande, dels för och dels emot Herr Mattssons förslag afgifne yttranden, får sitt utlåtande i ämnet vördsamt meddela. Den Magistraterne i Rikets Städer, med undantag af Stockholm och Götheborg, jemlikt Kongl. 1'örordningarne den r Mars 174g och den 10 December 1756 samt Kongl. Brefvet den lo Augusti 1789, tillagda rättighet, att af alla sterbhus i Städerne, utom Adeliga och Prestesterbhus , åtnjuta för uppteckning en procent af tillgångarne och för delning en half procent af behållningen, grundar sig på Rikets Ständers tillstyrkan , sannolikt härledd derifrån, att St ädernes borgerskap och invånare , för fullgörandet af den dem åliggande skyldighet att sjelfve aflöna Städernes Tjenstemän , ansett ett sådant bidrag tilt stidningen , som den ifrågavarande procenteri för uppteckningar och delningar , vara för Städerne minst kännbart och betungande. De personer, aom nu innehafva Magistrats-tjenster , äto genom de för LagUtskottetS Betänkande. N:o »54. s5 ilem utfärdade fullmagter försäkrade or» åtnjutande af de lörieförmon6r , som , enligt gällande Författningar, dem tillkomma, och någon förändring , i afseende på det ifrågasatte a r f v odet, kan således ej, under deras tjenstetid , emot deras vilja , utan våldförande af deras lagliga rättigheter , tillvägabringas. I följd af Städernes skyldighet att sjelfve aflöna sina Tjenstemän , lärer det vara Städernes rättighet att bestämma , huru dessa Tjenstemäns löner skola utgå , men Staten eger ock rättighet att fordra, det lönerne och inkomsterne ej godtyckligt nedsätta*, emedan en sådan nedsättning tvifvelsutan skulle hafva den påföljd, att skicklige Magistratspersoner ej kunde erhållas.
Det är besynnerligt, nu har jag talat så länge om Edvard att det begynner göra mig ondt om honom – Tror du han kunde hjelpas med att ett par år släppas ut att tigga. Om så – är det rätt dumt här icke som i böcker vandrar folk omkring som stjäl barn eller ock blott emottager stulna. Men kära Gunla, om du förklarar lärdom obehöflig och bildning öfverflödig så må väl ändå ingen ångälskare komma att tänka på Omars bedrifter med Alexandrinska bibliotheket, hvarom jag just nyligen läst i en af de böcker Edvard icke velat vidröra och jag i förtreten börjat sjelf på med. Hellre än att den gemena ångkraften, hvars mening väl till slut befinnes vara att göra menniskorna till maschiner, för att sedan få dem så mycket fortare framåt, skulle komma att draga någon nytta af den allmänna Bok autodafé, jag icke varit så långt ifrån att vilja anställa – låter jag allt förblifva som det är, och min nästa sköta sig sjelf. Vill hon bara göra det rätt, så tänker jag hon i alla fall icke får så mycken tid att gäspa på – Men – jag tror – jag hör riktigt Edvard snarka ute i salongen. Nej – jag får verkligen gå och väcka honom. Farväl. Biljett instucken i detta bref. Gunla, jag tackar icke för ditt bref! Jag hvarken kan eller vill – snarare skulle jag kanske vilja bemöda mig om att framdeles litet bättre förtjena det. Men det kan jag ju heller aldrig. Hvad återstår då? – Älska dig, det är ju så lätt, så simpelt, så oundvikligt! Men kan det verkligt vara att du håller af mig. Du säger ju så sjelf. Och tala se’n om hvad man skulle ha beröm för! Hvad borde väl vara omöjligt för den, som Gunnilla sjelf säger att hon älskar. Nej – mig förundrade icke en gång, om jag med Vårens vindar flöge bort till dig, och förmådde yttra något af det som gör mitt hjerta så fullt, att rum icke är för ord. Guds välsignelser öfver dig min goda, goda Gunla! God natt. Eva. Ekholmen d. 25 Nov. 1833. Lyckönska mig nu o Gunnilla Weilingk!
Mången industriidkare skulle finna sig upmanad att på de akademiska föreläsningarne söka förklaring på de fenomener, som dagligen ega rum uti hans verkstäder. Mången gammal embetsman skulle med glädje återförflytta sig till sin ungdoms dagar, genom att å de offentliga föreläsningarne höra förkunnas föremålen för sin ungdoms ansträngningar. Och det är min öfvertygelse, att ett intresse för vetenskaperne, hvarom man nu svårligen kan göra sig en föreställning, skulle, väckas, i händelse Universiteten förlädes till hufvudstaden. Mångens upmärksamhet skulle komma att rigtas åt håll, dit hans tanka nu aldrig vänder sig. Da invändningar, man anfört emot en sådan Universitetens förflyttning till hufvudstaden, äro hufvudsakligen följande: 1:0 Svårigheten i en stor stad att hålla ordning bland en större samling af ungdom; 2:o Den större kostnad, som vistandet i hufvudstaden skulle ådraga den studerande ungdomen, samt de längre resor, denna skulle blifva nödsakad företaga; och 3:o De kostnader, som genom en sådan förflyttning komme att drabba Statsverket. Hvad först angår den förmenta svårigheten, att hålla disciplin och ordning hland den studerande ungdomen, så hafva exemplen af Universitet i utländska hufvudstäder faktiskt vederlagt ett sådant påstående. Ordningen och disciplinen vid Köpenhamns Universitet äro vida större, än vid något af våra. I en större stad nedsjunker studentcorpsen till en sådan obetydlighet i jemförelse med de öfrige klasserne, att den litet eller intet betyder, då den deremot i våra små Universitetsstäder nästan utgör allt, och derigenom ofta, i känslan af sin öfvermakt, förledes till sjelfsvåld, okändt vid Uuiversiteter i större städer. Kostnaden för studentens vistande i hufvudstaden torde icke blifva betydligt större, än hvad den nu är vid Universiteten, om lämpliga inrättningar för mathållning och bostäder vidtoges. Dessutom erbjuder hufvudstaden tillfällen till inackordering i familjer, äfvensom till förtjenst genom barnundervisning m. m., hvarpå tillgång i en mindre stad icke förefinnes. Genom de nu så betydligt lättade communicationsanstalterna torde de längre resor, en del af studenterne måste underkasta sig, vara af ingen betydenhet.
Skulle ifrän Lagarne till fredande of Medborgares ensknvta och Allmänna säkerhet i något fall undantag göras, har man alltid stäk akt befara flera. Det owigtiga mäste wika föe det wigtiga: den lilla oecor.omnka förlusten, om Len wvre nägon, för Statens lugn» Visitationer i öppna Bodar synas mig förbudna genom de orden i t6 §. ingen afhända eller afhända lara »ägor gods, löst eller fast, utan laga ransakning och Dom, i den ordning Gwengcs Lag och Laga Gradgar förestrifwa. En seqvester Hom föregår anklagelsen synes derigenom förbuden. Ä, andra sidan kan medgifwas att Bobvisirationer äro en naturlig följd af de annu gällande Författningar mot LurendrägeriHär uppkommer Medes en strid mellan förestnster, hwarwid jag st läitir l staga, att icke Grundlagens mätte winna öfwer dem som blott äro O.conomissa Författningar. Men, manne e> den tiden nu är kommen, dä man skulle kunna hoppas Lurendrägeri,Författningarnes upphäfwande, och dä Staten genom tillätelse af warors införsel mst lindrig Tull, beredde sig en inkomst. Men detza vstltationer äro i alla fall utan nytta, och lända alls icke till ersättning af Statens redan gjorda förlust. De förbuLna wa Ridd. och Ad. Pror.
Jag tror mig icke hafva gifvit anledning till någon sä beskaffad förutsättning, som skulle jag hemställt till R. o. Ad., att fatta något sådant beslut, som Hr Gr. o. Landtm, omförmält. Mina ord voro, att om ett sådant yttrande, som llr Silfverstolpes, blifvit fäldt emot någon ledamot af Riddarhuset, så hade det troligen icke ailupit med mindre, än att man deraf funnit sig förolämpad. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan nu Frih. Palmstjerna tiilkärinagifvit, att hans afsigt icke var, att R. o. Ad. skulle ingå i bedömmande, huruvida Hr Silfverstolpes yttrande varit för Högv. PresteSt. förolämpande eller icke, IL o. Den 7 M a j f. ni. 371 Ad. loide finna, alt denna fråga, såsom icke i någon ordning väckt, ej eller nu vore föremål för R. o. Ad;s öfverläggning, Gr. Frölich, David: Den särskilda episod, som nu, i följd af Frih. Palmstjeruas yttrande och Hr Gr. o. Landtm:s i anledn. deraf framställda fråga inträffat, skulle möjligen kunna leda längre än Frih. Palmstjerna åsyftat, och den invändning han syntes i början af sitt anförande göra emot riktigheten af denna frågas anmälande af Hr Silfverstolpe, är sä beskaffad, att jag icke anser mig behöfva besvara den såsom ledamot af detta Stånd, dä frågan är föredragen, utan håller mig endast till 50 § Riksd.Ordats föreskrift, alt hvarje Stånds ledamot äger räll att i plenum, stående och från sin plats, lill prot. fritt lala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma, och om lagligheten af allt som inom Ståndet sig tilldrager. Då det nu har tilldragit sig inom detta Ständ, ali Frih.
Riks-diskontens utredning samt Provins-lånekontoren” äfvenledes böra undergå en härmed öfverensstämmande föiändring samt hädanefter komma att lyda sålunda: Hvarje Revisor bestås skjuts efter två hästar till och från revisionsorten samt traktamente af fyra Rdr Banko om dagen, så väl under sjelfva revisionsförrättningen, som under framoch återresan, efter beräkning af åtta mil för hvarje resedag och med iakttagande, att, derest, miltalet icke 6 Statsoch Banko-Utskottens Utlåtande, N:o 21. jemnt motsvarar resedagarne, må för öfverskottet, så vida det uppgår till minst en mil, ytterligare beräknas en dags traktamente; men skulle revision af Banko-diskontens räkenskaper inträffa inom en tid af åtta dagar, efter det riksdag i Stockholm är afblåst, samt Riksdagsfullmäktig vara utsedd att i samma revision deltaga, åtnjuter sådan Revisor icke ersättning för resekostnaden till hufvudstaden, hvaremot honom tillkommer traktamente från den dag, riksdagen afblåstes, till den, då revisionsförrättningen tager sin början. Slutligen och då 2:ne utaf ofvan omförmälda Instruktioner blifvit af Kongl. Maj:t kungjorda samt alla 3 äro uti Svensk Författningssamling införda, anse Utskotten sig böra hemställa: att llikols Ständer måtte, genom underdånig skrifvelse, för Kongl. Maj:t anmäla de förändringar uti samma Instruktioner, som nu varda af Rikets Ständer beslutade, samt derjemte underdånigst anhålla, att jemväl dessa förändringar måtte varda genom Författningssamlingen till allmän kännedom meddelade. Stockholm den tö Juli 1851. Ank. till Exp.-Utsk. d. IT Juli 1851, kl. 10 f. m. Utlåtande, i anledning af framställda förslag angående utgifvandet af jord-hypothekssedlar med Rikets Ständers garanti.
Brot. 1862 & 1863. 5 Sami. 1 Afd. 0 Raft. a Bevillnings-UtsIzottets Utlåtande N:o 10. en af husförliören oberoende justering af husförhörslängden, till hvilken justering pastor, genom pålysning från predikstolen, rotevis och på särskilda dagar och timmar kallade alla inom socknen varande hemmansegare och innehafvare, för att uppgifva de förändringar, som genom flyttningen skett med personalen, så inom deras hus, som på deras egor, och dervid betygen medhades för de hos dem boende personer, som från andra socknar lill församlingen inflyttat. Den personliga inställelsen af hvarje husbonde vore hvarken vanlig eller nödig, utan meddelades stundom af en, någon gång af två, sällan af flera, uppgifterna för en hel by, bestående af flera mantal. Öfverallt der denna anordning blifvit införd, följdes den med belåtenhet såväl från presterskapets som från församlingens sida, och iakltoges så noga och ordentligt, alt anledning till anmärkning rörande meddelandet af de äskade uppgifterna sällan förekomme. Fördelarne af denna anordning vore, särdeles om de upphöjdes till lagbud, i ögonen fallande. Från husförhören skiijdes nemligen justeringen af husförhörslängden, hvilken justering annars mäste antingen borttaga för mycken tid från hufvudändamålet lör sammankomsten, eller ock uttänja denna till en håde för läraren och åhörarne nog tröttande tidslängd. Vidare underlättades mantalsskrifningen derigenom, alt husförhörslängden vore på förhand justerad och jemförd med eller grunden för de skri lliga manlalsuppgifter, som horde till skaltskriliiingen ingifvas; i följd hvaraf den i § 8 anbefallda jemförelsen i della alseende kunde undvaras eller åtminstone underlättas.