Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ack, jordiskt vetande med klippta vingar oroligt sväfvar ifrån ros till ros, men högre sången jublande sig svingar och frid åt känslan, ljus åt tanken bringar; ty mins: den högsta sanning måtte tros. » 1853 författade och försvarade G. en afhandling om » undervisning i modersmålet », i hvilken han söker förmedla de rättmätiga kraf, som svenska språket egde att i undervisningen blifva tillgodosedt, med de klassiska språkens aldrig utan skada vårdslösade och förbisedda fordringar. Sedan 1857 hade Grafström färdigskrifven en längre dikt, benämnd Fjell-Lappen. Men han sökte gifva denökad fulländning, och först 1860 inlemnades den till Sv. Akademien, hvilken tillerkände författaren sitt stora pris. Om denna dikt yttrades vid högtidsdagen: » den har främst fäst akademiens uppmärksamhet genom det egna i skildringen af en försvinnande folkstam och med den en slocknande iefnadsåsigts dödskamp emot den framåtskridande bildningen och ljuset. Denna tafla af de sista nordiska hedningars qvardröjande i ett protestantiskt land; kulturhatet och kristendomens halfvilda uppfattning; Lapplands egendomliga himmel och egendomliga natt; lappländaren, målande sig sjelf i sitt enformiga, ensliga polarlif med intet befryndadt väsende till vän, utom sin ren, — denna med poetisk känsla uppfattade och med natursanning tecknade bild af ett folk, som snart skall qvar-lefva endast i dikten, har Akademien önskat bevara i sina handlingar, och med stora priset utmärka författaren. » I kalendern » Veronica », af hvilken han utgaf tvenne årgångar (1869, 1871) har Grafström offentliggjort ett större poem &gt;Jesu frestelse », prolog till ett skaldestycke kalladt » Judas Iskariot *. I » Literärt Album (1880) förekomma flera smärre poem (bland dem » Hvad jag vill minnas ») och en mängd grafrunor hafva äfven ristats af honom. En af de ädlaste dikter $f denna art är hans minnesruna öfver svärfadern, general Hazelius. (Ny III.
8:o 1 följd af hvad, i sammanhang med frågan om Stats-konlorets organisation, Kongl. Maj:t hemställt, angående upptagande å nämnde embetsverks stat af er - sättning för Kongl. Ränlmiistarnes remisslage, skulle serskildt anslag derför ej vidare erfordras och således anslaget till remisslage med motsvarande belopp förminskas; men då, oaktadt denna utgift i medeltal utgjort 2,793 R:dr, nämnde förslagsanslag för detta ändamål blott upptagit 4,300 R:dr, ansåg Kongl. Maj:t endast sistnämnde belopp kunna från anslaget afdragas. Som Utskottet icke kunnat, tillstyrka Rikets Ständers bifall å den föreslagna omorganisationen af Stats-kontoret och de för densammas genomförande äskade öfverflyllningar till Stats-kontorets nya stat, får Utskottet tillstyrka, att någon nedsättning uti nu ifrågavarande anslag icke måtte ega rum, utan detsamma fortfarande upptagas till enahanda belopp, sorn å nu gällande riks-stat är uppfördt. 9:o Enär förslags-anslaget till mantalsshrifnings-provision, upptaget till 40,500 R:dr, icke varit tillräckligt till bestridande af dermed afsedde utgifter, får Utskottet hemställa, att nämnde förslagsanslag måtte ökas med 2,500 R:dr och således å riks-staten uppföras med 43,000 R:dr. 40:o I öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts allmänna förslag, angående förändrad reglering med de till erobetsoch tjenstemän samt betjening nu utgående ljuspenningar, har Kongl. Maj:t begärt, att från detta förslagsanslag måtte öfverflyttas till de på denna hufvud-titel upptagne embetsverks aflönings-stater ett sammanlagdt belopp af 7.676 R:dr 32 sk. Med åberopande af Utskottets uti Utlåtandet JM 60 gjorda afstyrkande, angående ljuspenningarnes indragande, hemställer Utskottet, att Kongl. Maj:ts berörde nådiga framställning må förfalla. 16 Stats-UtskoUets Utlåtande, JYl 88. ll:o
Likväl kan nyfikenheten tillfredsställas, och äfven jag skulle önska vela förhållandet härmed om det vore mindre dyrt. Kanske bör jag tillägga, att, då Ständerne härvid fästat så mycken vigt, det också är lämpligt alt bifalla anslaget. Jag bestrider således icke detsammas beviljande, utan öfverlemna!' åt R. o. Ad. ali göra livad lämpligast synes. 2oS Den ao Mars c. m. Gr. Horn: Det lärer ej mera bero af It. o. Ad. alf fatta beslut, som skulle kunna upphäfva det beslut, hvilket de öfriga Stånden redan fattat. Det förhåller sig som Stats. Ulsk. uppgifvit, att Ständerne redan beslutat att en sådan inventering skall äga rum och att medel dertill blifvit anvisade, i följd hvaraf icke heller fråga kan uppstå att inga medel dertill skulle anvisas, utan endast huruvida någon förändring skall äga rum i afseende på summan. Enär den härtill erforderliga summan af en person med full sakkännedom blifvit uppgifven, förmodar jag att R. o. Ad. dervid icke heller har något att tillgöra. Hr von Hartmansdorff: Jag inser ganska väl det riktiga uti Gr. Horns anmärkn. att sedan Ständerne beslutat att en inventering skall förrättas och eu sakkunnig man uppgifvit att den ej kan verkställas för ringare kostnad, så måste den ock beviljas. Men jag måste beklaga, alt, i stället för s. k. för t r o e n d e -anslag ansetts nödigare att göra misstroende-anslag och bortkasta penningar på hvad man förutser blifva onyttigt. Kan likväl detta misstroende, hvad flottan beträffar, bortköpas med 8000 r:dr, så alt hon framdeles blifver bättre behandlad, så böra medlen ej anses vara bortkastade; ehuru jag finnér utgiften i sig sjelf onödig och onyttig. Hr Rosenblad:
RidderffapetS vch Adelns benägna öfverseende med der ofullkomliga i uttryckandet af mina tankar, wagar jag för nagra ögonblick fästa RidderffapetS och AdelnS upmärksamhet pä de xrqM Högloft. Lag-Urssot rer - 98o Den rz Mars. let ingifwit, rörande instränkning af den rättighet, ar göra kiäei Lommiss. Dispositioner och Testam mentén. Detta inskränkande, hwarwid jag, som medlem af detta Srand, ej kunnat undgå ar fasta en sorgsen upmärksamhet, wagar jag i lwänne afftenden anse som förkastelig!; först för ar der synbarligen mor Ständers interesse ar stridande, för der andra derföre, ar det uphäfwer hwarje Medborgares heliga ratt at fritt clisponerL sin wäl förwärfda egendom, da clisporition ej mor sunda förnuftet är stridande. Ar denna inskränkning mot Ståndets interesse ar stridande, kan wäl ej någon undfalla: det enda annu äterstäende fact at i Ridderstapers och Adelns hander bibehålla förmögenhet stall säledes afwen förswinna? Den ärfda och säljbara jorden anwändes lil winnande af tjenster, i hwilka, hälst de militära, förmögenhet snarare af än tiltar, och framtiden stall kanhända olyckligtwis utwisa, at egendomar mer och mer förswinna ur Adelns händer , hälst den ej har sä lätta utwägar at förwärfwa den som de öfriga Standen. Kastom en blick pä Englands Adel: oberoende, det aldrig en Bensteman fullkomligt kan bli, är den det fastaste stöd för detta Lands uraidriga Lonsticurion, och x, genstap som piopnek.-uie gör den ostridigt fa oberoende. Man kan ej neka at den mindre bemedlade siäpas mera ofra af behoswen til gunstens altare, och fastän wi fä wäl under förra Niks-Möcen som under närwarande, hörr beroende män fritt yttra sina tankar til förswar af heliga rättigheter, Den 2z Mars.
Hvilket herrligt fynd hade icke detta varit för våra fornforskare nu! men ty värr försåldes de efter inspektorens död till en apothekare, och användes till omslag på salfvor och plåster. Huru ha icke tiderna ändrat sig! Bland dessa vördnadsvärde gamla, hade en nyare bok, inbunden i plumpt pappband, förirrat sig. Det var Carl 12:tes lefverne af Voltaire. Detta arbete blef hans enda lektyr; han genomläste det med stigande intresse; Carl var en hjelte, värdig att vara Petter Nordenskans' mönster. Nu ångrade han att han öfvergifvit militärståndet, den enda bana, hvarpå han, efter dåvarande tänkesätt, som obemedlad adelsman, kunde utmärka sig genom den själskraft och bestämda karakter, han hädanefter ville ådagalägga. Det kunde väl ännu låta sig göra, men ackordsumman felades. Kort derpå bröt kriget ut mot ryssarne. Både hans far och fru Igeldorf hade varit beredvilliga att lemna Petter penningar, ifall de under sådana omständigheter varit nödvändiga, men — besynnerligt nog, hade all lust för krigsyrket med ens försvunnit. Likväl var det långt under hans värdighet att vara bruksskrifvare, med utsigt att efterträda inspektorn. Petter liknade häruti så många andra: ju mindre sannt menniskovärde de äga, desto högre uppskatta de sin egen personlighet, sitt namn, eller sin rikedom — gåfvor som de ej gifvit sig sjelfva — men aldrig veta de rätt uppskatta sin samhällsställning, ty då sökte de att genom kunskaper vinna förädling, för att äfven i denna krets gagna staten och sina medmenniskor. Nu deremot är lönen bevekelsegrunden, och titeln målet för deras sträfvande. Egenkärleken tror sig fylla hvarje högre plats. Att begynna med, erhöll Petter en liten syssla i Lovisa, med förmån att kallas sikter; det är så vi göra hans bekantskap. De ord, Carl 12:te som gosse skref under en teckning af staden Riga,2 blefvo på sitt vis Petters valspråk. Om han i ögonblickets lidelse beslöt något och uttalade det i ord, så måste han sedan genomdrifva det, endast för att bevisa orubbligheten i sin karakter.
Lagerbjelke hemtat från en tillslädesvar:de K:s Rädgifvares erfarenhet i denna sak, tror jag icke bör af R. o. Ad., antag-as såsom giltigt. Frih. Palmstjerna, som var den af Gr:n åberopade konselj-ledamoten, har visserligen ansett förslaget böra antagas till grundlagsenlig behandling, men, om jag icke hörde oriktigt, förklarade Frih:n öppet och i bestämda ordalag, att de anmärkna-, som blifvit framställda, voro af den vigt, att de förtjenade ett djupt begrundande. Ett sådant erkännande af en Kas Rådgifvare måste visa, att förslaget är behäftadt med brister, som böra afhjelpas. Tilläfventyrs anser Frih. Palmstjerna, att detta icke nu låter sig verkställa och derföre tillstyrker Frih:n förslagets hvilande till nästa Riksdag, men i motsats emot den värde ledamoten skulle jag tro det vara bättre att i tid söka afhjelpa bristerna, innan det blifver för sent att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom de af Frilen erkända olägenheter kunna undanrödjas. Således hoppas jag, alt R. o. Ad. icke skall af det förhållande, som Gr. Lagerbjelke här åberopat, anse sig förhindradt alt i detta fall förklara såsom sin gemensamma tanka, att förslaget icke är antagligt. Eftersom jag nu har ordet, ber jag att få besvara Frih. Stjernstedts yttrande. lians premisser och de konklusioner han byggt på dem, äro så märkvärdiga, att de efter mitt begrepp icke låta sig förklara. Frih:n har yttrat, att all magt kan förminskas derigenom, att föremålen för dess utöfning blifva så mångfaldiga, att nödig upmärksamhet icke kan egnas åt dem alla. Huru en magtförminskning häraf skulle förorsakas, är en nyhet, som väl ingen tillförene hört omtalas, då just raagteus gradmätare ligger uti de mer eller mindre vidsträckta gränsor, som äro bestämda för dess verksamhet; men väl låter det sig antaga, att dessa gränsor behöfva en inskränkning, i fall magtens omfång är så stort, att den omöjligen kan af dess innehafvare med erforderlig noggrannhet utöfvas.
Ad. bifallet. §14. R. o. Ad. biföll Utskits i denna § gjorda framställning § 15. Hr Lilliehöök, Bertil: För att kunna bedöma BankoStyrelsens åtgärder i och för sedeltillverkningen under den period, som f. n. är underståId R. Stirs granskning, måste man göra sig reda för de förhållanden, som vid dess början egde rum. Redan 1856 hade BankoStyrelsen faststält ett förslag tili sedlar, som likväl ej var annat 8n provisionelt, och då R. St.ir samma år på hösten sammanträdde, förelädes detsamma BankoUtskit. Utskit fann sedlarnes beskaffenhet ej vara sådan, Utskit ansåg den borde vara, utan lät derföre sjelf upgöra ritningar till nya sedlar, hvilka öfverlemnades till Fullmäktige i Nov. 1856. Under tiden hade BankoStyrelsen gått i författning att på utländsk ort anskaffa gravörer, artister och andra arbetare, och att med dem öfverenskomma om gravering af tryckplåtar, förfärdigandet af stereotyper, tryckpressar m. m„ som för sedeltillverkningen erfordrades, Utskits förslag till nya sedlar kom i Nov. Fullmäktige till handa, jemte föreskrift för ' H. lil. 7 as I) e n 11 Januari e. m. Fullmäktige att i enlighet med BankoReglem:t bestämma ora de förändringar, hvilka funnos erforderliga. Då nu det förslag till sedlar, som af Utskit blifvit öfverlemnadt, ej var lämpligt att derefter utföra gravering m. ra., måste Fullmäktige låta upgöra nya ritningar, hvilka blefvo öfversände till Prof. Bagge, som då vistades i utlandet, för att anskaffa de för arbetet erforderliga artister och gravörer. Vid början af 1857, i Jan. eller Febr. månad, öfversändes till Prof. Bagge de nya ritningarne, och, efter flera fåfänga försök, lyckades han ändteligen att med några konstnärer öfverenskomma om arbetenas utförande.
Och de togo stuten, som han fick dem, och redde till, och åkallade Baals namn, ifrå morgonen allt intill middag, och sade: Baal, hör oss. Men der var ingen röst eller svar. Och de sprungo om altaret, såsom deras seder var. Då nu middag var, bespottade dem Elia, och sade: Roper högt; ty han är en gud; han begrundar, eller hafver något beställa, eller är ute på markene, eller sofver tilläfventyrs, att han måtte vaka upp. Och de ropade högt, och riste sig med knifvar, och med prener, efter deras sed, så att blodet gick der ut efter. Då nu middagen förgången var, propheterade de, intilldess man skulle göra spisoffer; och der var dock ingen röst, eller svar, eller tillhörare. Då sade Elia till allt folket: Kommer hit till mig. Och då allt folket gick fram till honom, botade han Herrans altare, som nederslaget var; Och tog tolf stenar, efter talet på Jacobs barnas slägter, till hvilken Herrans ord talade, och sade: Du skall heta Israel; Och byggde af de stenar ett altare i Herrans Namn, och gjorde ena graf kringom altaret, tu kornmått vid; Och redde till veden, och styckade stuten, och lade honom på veden; Och sade: Hemter fyra sår fulla med vatten, och gjuter det på bränneoffret och uppå veden; och sade: Görer det än en tid. Och de gjorde det än en tid. Och han sade: Görer det än tredje reson. Och de gjorde det i tredje reson. Och vattnet lopp om altaret, och grafven vardt också full med vatten. Och som tid var till att offra spisoffer, gick Propheten Elia fram, och sade: Herre, Abrahams Gud, Isaacs, och Israels, låt i denna dag kunnigt varda, att du äst Gud i Israel, och jag din tjenare, och att jag allt detta efter ditt ord gjort hafver. Hör mig, Herre, hör mig, att detta folket må veta att du, Herre, äst Gud; att du sedan må omvända deras hjerta.
Konungens Svar, julii 284. Engeström, Johan Daniel von, yttranden, Jan. I. 282, 288. Mars I. 241. EnkeDrottningen, dess förordnande och Beslut; se Testamente. — dess dödliga frånfälle; se Skrifvelser, angående kostnader till dess begrafning, Julii 5, 70. Exp. i45. — dess PensionsStat; se Pensioner. — Exposition af Hennes Maj:t EnkeDrottningens lik, Julii 245. — dess begrafning, Julii 298. Enskiften, om föreslagen ändring i författningarne om, April I. i43> a41. Junii I. 452. Exp. Julii 3. Konungens Svar, 286. —- om yrkad förklaring öfver Kongl. Brefvet den 2 Junii 1809 angående Enskiften i Blekinge, Christianstads, Malmö och Skaraborgs Län, Jan. II. 170. April I. i45, 229, 389, 395, 426- Enskiftes-mål, om ändring i Rättegångssättet, angående, Jan. I. i39. Jan. II. 166; se vidare Enskiften. Eskilstuna ManufacturSmide, angående; se ManufacturSmide. Estenberg, Pehr, yttranden, Dec. 316. Maji II. jo5. Exereitie-Esqvadroner, om inrättande af så - 62 dane vid LifRegementets Dragon-Corps, Jan. Maji II. 118. Expeditioner till Konungen, Riksens Ständers. Dec. om Trycknings-kostnaden för K. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer om StatsVerkets tillstånd och behof, 477» 5öi. Jan. I.
Proposition, N:o 6i. medelst nådigt bref till bemälda kollegier af den 3 December 1842 förklarade, det Kongl. Maj:t väl funnit betänkligt att medgifva någon nedsättning i Jemtlands fältjägare—regementes styrka utöfver de 200 nummer, hvilka sedan år 1826 hållits vakanta till understöd för de effektiva numren, men dock, i betraktande af de sedan provinsens för 160 år tillbaka skedda indelning till underhållande af 100 ryttare och 1000 man fotfolk derstädes inträffade till ojemnhet i rustningsoch roterings-bördan verkande förändringar i jordens odling och afkastning, ansett behofvet påkalla en jemkning uti roterings-skyldighetens utgörande, samt fördenskull gillat kollegiernes ofvanberörde förslag med dervid fästade förbehåll; i sammanhang hvarmed kollegierne, för verkställigheten af all dittills, med ordinarie rustning eller rotering belagd jords inom Jemtland omrotering, i nåder anbefalldes: att låta upprätta en jemförelse af rustningsoch roterings-skyldighetens fördelning på jorden inom rikets serskilda provinser, så uppställd och utvisande medium af den egovidd och de förmåner, som till hvarje beridet eller oberidet nummers underhållande äro anslagna, att den af Rikets Ständer äskade ledning för den nva roteringeus verkställande inom Jemtland a *' o derifrån måtte kanna hemtas; äfvensom att, efter %rederbörandes hörande, uppgöra och till nådig pröfning i underdånighet anmäla ej mindre den nya roterings-grund, hvilken, med hänseende derjemte till rustningen och roteringen i öfriga delar af riket, borde för provinsen Jemtland antagas vid den uppskattning, som af dertill förordnad kommission komme att förrättas, än ock förslag till instruktion för den ifrågavarande kommissionen.
— Detta allt i förening med den, vid så väl sednare årens Riksdagar, sorn jemväl vid den rar varande, af flera bland Riksens Högloft. Ständers Ledamöter yttrade önskan och åstundan, att fä tiden till Tjenstehj ons på Landet flyttning utsatt till slutat af October eller början af November, har föranlåtit Utskottet, att härpå göra allvarligt afseende. Det är derföre, sorn Utskottet nu får hos Riksens Högloft. Ständer vördsammeligen föreslå och tillstyrka, att Tjenstehjons flyttningstid måtte blifva bestämd till den 24 October, hvarefter Tjenstehjonet sednast innan månadens slut bör hafva ingått uti dess nya tjenst, och således vara på stället innan den i 1815 års Bevillningsförordning utsatta Termin till Mantalsoch Skattskrifning en infaller. Skulle Riksens Högloft. Ständer finna för •godt, att gilla och antaga detta, till befrämjande af jordbrukets förmoner, gjorda förslag; så torde deraf äfven få följa, att tjenstehjon i Stockholm, der 2ne flyttningstider på twet äga 3Q2> Besv. och Ekon. Utsh. Bctänkanden, rum, b;>ra fä flytta flen 24 April och .flen 2/j. Octo ber-, roen uti de öfriga städerna på samma tid som på Landet. Och hvad upp» sägnings» och städséltiderna beträffar; så finnér Utskottet ingen anledning; att deruti föreslå någon ändring, emedan Utskottet icke har sig bekant, att de nu varande medföra någon olägenhet, och icke eller tror, att flen föreslagna förändrade flyttningstiden kan förorsaka någon sådan. För öfrigt får Utskottet nämna, att genom utsättande af tjenstehjon^ flyttningstid i Städerna till ofvanberörfle tider, städernas invånare skalle tillskyndas den fördel, att ■vid flyttning ur hus o h i hus den 1 April och 1 October, blifva biträdde af eget tjenstfolk, och således undvika den stora olägenhet, sorn saknaden af de på samma tid bortilyttande tjänstehjonen nu måste medföra.
Då Sven rike fick höra detta steg han inför herremannen och sade, att derest denne ville gifva honom en af sina döttrar till äkta, skulle han nu genast betala all den skuld som belastade gården och herremannen skulle få sitta der orubbad till döddagar utan att så mycket som en spik skulle tagas ur hans hus. Detta syntes herremannen vara ett förmånligt anbud och han lät genast kalla sin äldsta dotter för att fråga henne om hon för att rädda sitt fädernegods ville taga främlingen till äkta. Hon såg på den besynnerlige friaren, men så lurfvig såg han ut att han snarare liknade ett djur än en menniska. ”Hellre än att jag skulle taga honom till man vill jag gå och hänga mig, så får det gå med gården hur det vill,” svarade hon. Då lät herremannen hemta sin andra dotter och gjorde henne samma förslag, men då hon sett på friaren svarade hon: ”Med hus och hem må det gå hur det vill, men förr än jag tager en sådan varulf till man vill jag kasta mig på hufvudet i brunnen.” Nu återstod endast en af döttrarne, och föga hopp fans att hon som var yngst och fagrast af de tre skulle gifva annat svar än systrarne. Då hon inträdde tänkte Sven rike att gerna skulle han vilja tjena för henne så länge som Jacob för Rachel allenast hon svarade ja till hans frieri och att om hon svarade nej han aldrig mer skulle gå ut att fria. Hon såg honom in i ögonen så ärligt och godt och han log. Hon svarade: ”Viljen I rädda min fader från skuld och gäld låtande honom sitta orubbad qvar på gården, i glädje framlefvande sina dagar med de sina, så må jag väl följa med eder, herr främling.” ”Nej, så är icke min mening,” svarade Sven rike,” ty illa skulle det passa för mig, som jag ser ut, att träda i brudstol med så fager en jungfru, utan vill jag blott att I som min trolofvade fästeqvinna vänten mig här i trenne år, icke en dag längre.” Det lofvade hon och så for han derifrån. När de tre åren voro förgångna och Sven rike åter en fri man, hade han med sin rikedom förvärft så stort land och välde att han mera liknade en konung än en herreman.
Herr Pettersson fick finna sig i sitt öde och bjöd hela sällskapet på tabled ' hötemiddag i Berns. Och så snart kassörskan kommit och landån kört fram, gaf man sig af. Men i Berns voro alla platser upptagna, och folk stod i kö bakom de andras stolar, väntande på att i sin tur få hugga deras plats. Faster Lova gaf till ett fruktansvärdt skrockande och såg ut, som om hon ville svälja en hel kokt lax jämte medföljande kypare i en munsbit. Nå — så fick man då fara till Hasselbacken i alla fall. Där var, trots regnet, inte heller något öfverflöd på platser inom hus, men man fick sig i alla fall ett bord. Och snart blänkte vinet i de slipade glasen, och hela sällskapet pratade i muntraste stämning, utom tant Lova. Hon gjorde som salig Didrik: teg och drack; men framför allt åt hon. Hur man dinerade, glammade, drack kaffe med arracpunsch e t c, så blef klockan mycket. Och herr Pettersson hade glömt att telefonera efter vagn. Tant Lova skulle ovilkorligen hem genast. Gustaf tålde inte vid att vara ute så länge. Farbror Gustaf plirade på ett misstänkt sätt och såg ut, som han inte skulle ha något alls éinot att stanna kvar. » Här ä ' j u så-så-så trefligt, » stammade han. Men det halp icke. Herr Pettersson måste ut på slätten i regnvädret och leta upp en ledig vagn eller i nödfall droska. Ja, en droska fanns det verkligen — en enda. Där stufvades de tre damerna och farbror Gustaf in. När det var gjordt, stack herr Pettersson in hufvudet och sa ': » Jag sitter inte på kuskbocken i detta hundväder. Jag » spårar ». Adjös så länge. Kör! » skrek han åt kusken. » D u skulle aldrig ha släppt honom, Emilie, » sade faster Lova. » Han är en spelevink, när han kommer ut. Jag såg, hur fasligt han drack, fastän han tål mera än min Gustaf. Sitt rak, Gustaf! » * Herr Pettersson gick nedför stora uppgången för att genskjuta spårvagnen. Den vat öfverfull, och folk stod i kö i Allmänna gränd för att vänta på nästa.