Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men mätte all fräga om answarighek förfalla, och mä ben lyckliga utgången wid detta tillfälle motwäga hwad en sträng rättwisa kunde ä»ka. I grund häraf fär jag förestå, alt, jemte del Ridderskapel och Adeln förklarar sitt ogillande öfwer afwikelsen frän föreskriften, he likwäl tillära Banco.Utffokket, akt, enligt hwad dek föreflagit, lämna Herrar Fullmägtige decharge. Detta tror jag galla om Fullmägtige. Om Revisorerna är frägan helt olika. Del war deras skyldighet att vröfwa Fullmägtiges ätgärd och anmäla rälta förhallandec till Rikets Ständer. Handlingarne wittna, att flere redlige man bemödade sig att fullgöra denna pligt; de wittna ock, att Ständers Revisorer inskränktes i sin granskningSrält genom ett maktspråk, oförmodadt i Regcnlens namn yttradt af den, som pä stället ägde röst endast genom Ständers förtroende. Min proposition i afseende härpä är, att, dä wl hedra de redliga män, som bewakade Ständers rätt, ma wi, bland mängden af wäldsamheter, sorn utmärkt förra Regeringen, äfwen förläta denna; mä wi, lärde af olyckan, nu sa mycket kraftigare stadga, att Ständers förtroende hädanefter wid besia förrättningar ej mä kunna falla pä Personer, som derigenom sattes i frestelse att tjena twä Herrar, och blifwa sa mycket angelögnare att snart befästa hwad i Riksdagö-Ordnin» gen i anlrtzmng häraf är föreslagit. Af nzo Den 22 November.' Af den nu kända simningen lära Rikets Stander hafwa en tillräcklig ledning, att känna, tvid hwilka de framdeles böra fästa sikt förtroende.
Hvilka vigtiga anmaningar för oss? De hade den förekommande välviljans pligter att uppfylla och hafva uppfyllt dem med stora uppoffringar, äfven utan den njutande närvarande egennytlans hand. Under dessa åsigter—-och då jag derjemte anser en tvåskillingsafgift på allt bränvin, som införes till Stockholm, falla endast på consumenter; och då stegrandet kan bidraga till ett godt ändamål, varans måttligare förbrukande; då det, som så insamlas, befordrar möjligheten att i Stockholm utföra ej blott för Stockholms stad, utan ock för närmare och aflägsnare landsorter både nyttiga och förskönande byggnadsföretag; då den cassa, som härtill på detta sätt uppkommer, också både aflägsnar och undanrödjer behofvet att begära statsanslag, som annars kunde göra sig gällande såsom skäligt, då fråga vore om ett sådant företag som en stor ny slussbyggnads uppförande; då härtill denna afgift bör upptagas såsom oberoende af den allmänna tillverkningsafgiften, som kommer att utgå under namn af allmän bevillning, men också skall hafva, hvad som må önskas, välgörande verkningar för den större mängden af i hufvudstaden från alla landsorter sammanströmmande arbetsfolk, älvensom för den der bosatte arbetande sämre klassen; och då till uppbörden användbar tullinrättning redan finnes — anser jag den begärda tillåtelsen att serskildt uppbära 2 sk. B:co för hvarje kanna bränvin, som till Hufvudstaden införes, icke böra vägras. Bevillning^- Ulskottets Betänkande JS:o 4- ig Af Herr Grapengiesser: Den af Herr Öfver-Ståthållaren Friherre Sprengtporten föreslagna afgift, två skillingar Banco på hvarje kanna bränvin, som till Stockholm införes, kan jag ej betrakta annorlunda än sorn en beskattning endast på Hufvudstadens invånare, så mycket mer som restitution å afgiften skulle å det bränvin erhållas, hvilket utöfver 5oo kannor från staden åter utfördes.
Frih. Cederström, Jacob: I detta Exped.Utsk:s förslag till und. skrifvelse har influtit en strof, hemtad ur SlatsUtsk:s betänk, bland motiverna, nemi. den: ”och då R. St. derjemte hysa den öfvertygelse, att lämpligast vore, om besvärseller de s. k. beredningsmålen blefve genom en särskild afdelning af Högsta Domstolen afgjorda.” Denna strof, hemtad ur betänk., som jag sade, på grund af ett åberopadt yttrande af Just.Statsministern härstädes, har likväl icke i grundlagsenlig ordning varit föremål för R. St:s öfverläggningar och beslut, och kan således icke omnämnas eller D c; it ‘.29 Augusti c. ni 45; eller anmälas hos Konungen såsom en R. St:s öfvertygelse. Dessutom förekommer jemväl härvid, att om R. Sl. skulle för Konungen yttra denna öfvertygelse, skulle denna öfvertygelse stå i strid med det afslag, som denna skrifvelse i öfrigt innehåller, emedan denna förändring af Högsta Domstolen är en fråga, som nödvändigt måste i grundlagsenlig ordning beredas och först vid nästkommande riksdag kan afgöras, då man naturligtvis hade erkänt, att Allm. Beredningens fortfarande varit behöfligt. Jag begär således, att den upplästa meningen, som börjar med ”och då” och slutar med ''Högsta Domstolen afgjorda” må utur Exped. Utsk:s förslag såsom oriktig uteslutas. I anledn. häraf fann R. o. Ad., att utur detta förslag, som i öfrigt gillades, borde utgå orden: ”och då R. St. derjemte hysa den öfvertygelse, alt lämpligast vore, om besvärseller de s. k. beredningsmålen blefve genom en särskild afdelning af Högsta Domstolen afgjorda.” Föredrogs ånyo och godkändes Exped.Utskis den 26 dennes f. m. på bordet lagda förslag N:o 66 till R. St:s und. skrifvelse, i anledn. af K. M:s nåd. propos. om Calmar läns fördelning i 2:ne län.
Hvarför? Han har sträfvat och ordnat med outtrötligt nit, allt går i de jemna spår hvars bana han utstakat, hvars stötestenar han undanröjt. Hvarför rycker man honom från hans fridfulla bår? Om han ej fått odödlighet – och det kan ej tänkas på jorden – så måste det samma upprepas. Det hela är ju då resultatlöst. Annat vore förhållandet om en oväntad fara hotade nationen just då denna genom förlusten af sin kraftfulle ledare var minst vuxen att möta densamma. Offret af den sjelfviska smärtan blefve då större, återuppväckelsen mindre ändamålslös. Planen och idéen oförändrade, endast förstärkta. Här fins tillfälle för många fina drag. Arbeta Er in i situationen och när Ni blifvit förtrolig med ert ämne, när det blifvit Er rätt kärt och Ni för det vill offra all Er förmåga, allt hvad Ni eger bäst, varmast och renast, när ingen möda synes Er påkostande, intet utjemnande för besvärligt – då, och först då – skall bilden blifva helgjuten och få lif. När arbetet är allt och Ni intet skall Er konung stå upp och – låtom oss hoppas det – lefva länge och lyckosamt. Detta gäller om all diktning.77 A. Hvad hade ni till middagen. B. Oxsvanssoppa. A. Ja jag tycker nog att du ser lite afstubbad (stubbsvansad) ut. H.H.R.! Innerligt tack för gårdagens vänliga bref.78 Ert deltagande förvånar mig så mycket mer som jag är Er personligen obekant. En dylik oegenyttig välvilja mot en främling – en som icke kan vedergälla – är ett så rent och vackert drag af menniskonaturen att nå ja, det der hör icke till affärerna! Naturligtvis stannar jag i skuld hos er om Ni vill gifva min skånska uppsats en välbehöflig tukt och ans. Tyvärr slarfvar jag ofta när jag tror att en uppsats ej skall bli antagen.79 Det lilla rimmeri jag skickade har troligtvis hamnat i Er papperskorg, jag låter det derföre dyka upp på annat håll, så är äfven förhållandet med tre små uppsatser som Ni fick i fjol: ”Jeppa, Otur samt Gamla Ola.”80
Efter hvad de till detta ärende hörande, Utskottet tillställda, handlingar gifva vid handen, har Krigs-kollegium hufvudsakligen anfört, att, som till grund för bestämmande af ersättnings-anslaget till Wadstena Krigsmanshus-kassa lage medeltalet af inkomsternas belopp under åren 1844—1848 samt ersättningen utgjorde för rusthålls-afgifterna 42,200 R:dr och för en per mille-afgifterna 26,100 R:dr, men det numera utaf Riks-hufvud-böckerna visat sig, att ifrågavarande afgifter, under åren 1849—1851, då de ännu till kassan ingingo, fortfarande varit i stigande, och i medeltal för sistnämnde trenne år uppgått, rusthålls-afgifterne till 53,907 R:dr 3 sk. och en per mille-afgifterne till 33,146 R:dr 16 sk. 1 rst. årligen; så, enär afdrag för afkortningar, restitutioner, provisioner och remisslage å kassans samfällda inkomster redan vid bestämmandet af Stats-ersättningen för de smärre inkomsterne iakttagits och sålunda icke vidare kunde ifrågakomma, samt omförmälda afgifter numera icke särskildt bokfördes, utan inkomsten för det stämplade papper, hvarmed de handlingar, på hvilka egandeeller åbo-rätt till fast egendom sig grundade, tillflöte Stats-verket, i följd hvaraf betydliga svårigheter uppstode för bestämmande från och med år 1852 och framgent af dessa afgifters belopp och åstadkommande af fullständig bevisning derom, ansåge Kollegium, att
Stirs hemställan om Ståthållareskapet må klart och tydligt särskildt framhållas och motiveras, så att man ej beböfver några pSpekningar hvarken af Gr. Sparre eller någon annan, hvar moti - Den 28 Ma rs f. m. 437 verna derför böra i några skrifvelsens mellanraeningar upsökas. Jag är belt viss uppå, att om man läser Gr. Sparres förslag till skrifvelse och icke har någon annan kännedom om frågan rör:de Ståthållareskapet, än den som deri inhemtas, man icke erhåller någon klar föreställning om denna fråga, hvilken likväl är både den vigtigaste och mest omtvistade. Det är visserligen snnnt, att Konungens rådgifvare icke behöfva underrättelser om motiverna, emedan de känna väl till frågan; och om fördenskull meningen vore, att skrifvelsen icke skulle hinna längre än till dem och möjligtvis K. M:t sjelf, så skulle jag icke, som man säger, hålla på, om åtskilliga af de med frågan sammanhang egande förhållanden undandoldes; men då nu detta icke är händelsen, utan denna handling otvifvelaktigt är en sådan, som kommer att läsas icke blott, af Svenska och Norska folken, utan af hela det civiliserade Europa, så anser jag på det högsta angeläget att motiverna framhållas så klart, att deraf tydligen framstå de skäl, hvarpå denna statshandling stödjer sig. Måhända kan meningen med motiveringen i Gr. Sparres förslag vara lika god som den i Hr Nordenfelts; men jag för min del anser den sednare vara både bättre placerad, enklare och bestämdare. Om sålunda bland klagomålen öfver Unior.sfördragets brister uteslutes hvad Gr:n vill hänföra till motiver för beslutet i Ståthållareskapet, så är det mycket enkelt att sedermera tillägga den af mig uplästa punkten uti Hr Nordenfelts skrifvelseförslag. Detta är en upställning, som jemväl finnes både i Ekon.Utslcts Betänk, och i Exped.Utsk:ts förslag till skrifvelse. Jag kan icke frångå att en sådan upställning är i allo riktigare och gör raissonnementet mera framstående.
IZOO anföra ett helt annat fbrhällande, dä Är 1630, i .anseende till de brygg Krono - Länen IZOOOOO Oal, Sm:t, Rldderskapct och Adeln samt Preste - och Borgare - Ständen för Bangaens Credit ingingo uti ett . sammanskott till afbetalning derä, neml. Adeln 52000 Dal. samt Uti Interesse af PantegodS 1754Z: 9: il Prcsterffapet 55Z7 Dal., och Borgerffapct 9319: 27 öre, tillsammans 84400 Oal. 4 öre, rz62 Den 4 lvctobor. 4 öre, Sw:k; och detta blott i förmägo af deras Garanti, säsom en grundpelare för Werkets beställd; ew Garanti, wid sednare Riksdagar hdgtidcligcn erkänd, dä frägor derom kunnat uppkomma. Mätte den ock alldrig förfalla till obetydlighet: och om nägonstn sä skulle hända, mätte ätminstone icke mina ögon wittna om dess clyckeliga följder.
Då kom troll-käringen ut, och sporde om bon ville afstå den kostbara vaggan. »Ja,» sade prinsessan, »väl kan jag det göra, om jag får sitta ännu en natt i berget.» Härtill gaf trollet sitt samtycke, och prinsessan blef åter införd i berga-salen. Men om natten vaknade prinsen, och hörde huru hon grät och klagade efter sin man, ormen. Då sprang han genast upp, och igenkände henne, och blef der en stor glädje när de åter funnos. Som nu morgonen kom, och troll-käringen fick se hvar den lilla satt och sof i prinsens famn, vardt hon så öfvermåttan vred, att hon ’flög i flinta’, och blef det hennes ändalykt. Men prinsen och hans käresta togo allt guld och silfver som fanns i berget, och drogo hem till den gamle konungen; och der lefva de och må väl ännu i denna dag. En annan uppteckning ifrån ~S. Småland~ förtäljer, att konunga-dottern löskade sin fader, och fann ett mycket stort djur i hans hår, så att hon gaf till ett anskri när hon blef det varse. Straxt frågade konungen hvarföre hon skrek så. ’Jo,’ sade prinsessan, ’jag fann en lus, så stor som en häst.’ Då blef konungen mycket förtörnad, och gjorde ett löfte, att hans dotter aldrig skulle få komma inför hans ögon, förrän djuret verkligen blifvit så stort som hon sagt. Prinsessan gick nu ut i skogen, och grät, och var mycket bedröfvad. Då mötte henne en gammal gumma, för hvilken hon klagade sin sorg. Ja, käringen visste genast råd; hon tog fram tre askar, den ena mycket större än den andra, gaf dem åt prinsessan, och sade: »nu skall du hålla djuret tre dagar i hvarje ask, och väntar jag att det är vuxet efter nio dagar.» Dermed skildes de åt. Men prinsessan gjorde som gumman lärt henne, och när de nio dagarne voro förlidna, var djuret så stort som den största gångare. Häröfver blef konungen förundrad; lät slagta djuret, tog dess skinn, och lofvade att ingen skulle få hans dotter, utom den som kunde säga hvad slags djur det var.
Den, som förer allmänna Discontens ulläningsbok med tillhörande extract, lön 700 aine arfvoden tillhopa 35o Den, som förrättar granskningen af öfverriinlor, samt förer den så kallade controll-boken emot depositions-afdelningen lön 700 2:ne arfvoden tillhopa . 25o De 3:ne, som tjenstgöra vid dagliga expeditionen, hvardera lön 700 arfvode 100 0 boo. samt den, som besörjer bokföringen af Handelsoch jNärings-Disconten, jemte publika pappersfonden, lön 700. så att, med undanlag allenast af den sistnämnde Discont-Verkets bokhållare, redan åtnjuta högre löneinkomster, än 700 R:dr, samt härtill kommer, dels att Utskottet, uti dess under N:o 54 afgifne utlåtande, tillstyrkt ytterligare i33 R:dr 16 sk. Banco årligen för biträde åt förstnämnde bokhållare vid räkenskapernes afslutande inom stadgad tid, och sålunda desse tjenstemän på det hela kunna anses åtminstone ega lika, om ej högre, inkomster, än deras vederlikar inom Banken, dels ock, att Directionen öfver Banco-DiscontVerket vid sistlidne Riksdag funnit den bokhållare i Disconten, hvilken ej åtnjuter mer än 700
Detta är just myntfoten, och ehuru remedium för guld är mindre än för silfver, existerar det dock alltid, ty jemväl vid myntningen af guld äger den ofullkomlighet rum, att ej alla myntstycken kunna blifva lika; men hvarken anmärkte någon under discussionen i parlamentet, att man vid detta stadgande borde göra afseende på remedium, eller har sedermera någon af Engelska publiken klandrat eller klagat deröfver, att han ej erhållit sådant mynt, som billen ålägger banken att utbetala. Enahanda är förhållandet i Preussen, uti hvilket land man bemödat sig om en utmärkt noggrannhet i myntväsendet. Der hänvisas sedlarna till 1764 års myntfot, hvilken är densamma, som ännu åberopas på Preussiska silfvermyntet och innehåller, att 14 r:dr utmyntas af 1 mark fint silfver. Vidare må det tillåtas mig fästa uppmärksamheten derå, att ingen vid inlösningen af Bankens sedlar med det nu införda silfvermyntet kan klaga öfver, att han fått för litet silfver, äfven om han ville afse remedium, emedan detta ej kan utrönas utan en chemisk procedur, som är mycket dyr och dessutom ej fullt säker, emedan en del af metallinnehållet försvinner vid sjelfva upplösningen. Man ian visserligen med fina vigter utröna, att myntet innehåller någon mindre qvantitet, än myntfoten bestämmer, men detta kan vara ersatt genom högre innehåll i finhet. Jag tror mig sålunda hafva fullkomligen ådagalagt, ej allenast, att Fullmägtige icke, utan att underkasta sig ansvar, kunnat bandia annorlunda än de gjort, utan jemväl, att R. St:s i detta afseende gilna föreskrift varit ganska ändamålsenlig, och alt antagandet af en förändring härutinnan ej skulle kunna förorsaka annat än confusion och villervalla. Hvad för öfrigt Utsk:s betänk, angår, vill jag derom ej vidare yttra mig, och jag skulle anse öfverflödigt att påyrka den rättelse, Frih. Palmstjerna haft godheten föreslå; ty om framdeles, när R. St. besluta i den fråga, som nu kommit under öfverläggning, R.
— ställa oss i dörren till den stora danssalen i hvitt, gult och guld med stora speglar och dekorerad med gröna växter, synnerligen kring den plats, som är reserverad för konungen. Medan man väntar på honom, h a r pratet kommit i gång, de äldre fruarna ha börjat se sig om efter en treflig plats, kavaljererna ha börjat höra sig för om trefliga danser, allt medan alla mer eller mindre skärskåda hvarandra — och vi göra naturligtvis som de öfriga! Först dragés uppmärksamheten till de utländska ministrarne eller attachéerna och deras fruar. Nyfikenheten väckes af den främmande ansiktstypen och det främmande språket — ty svenskar emellan talas numera blott ytterst sällan annat språk än det svenska — men vårt intresse öfvergår snart nog till våra egna landsmaninnor och är väl berättigadt därtill. Det finns en hel hop vackra damer på utrikesministerns bal, en hel del ståtliga apparitioner och mycken grace, hvilket också konstateras af en nykommen utländsk attaché, som icke tycktes ha gjort sig några vidare förhoppningar om den svenska skönheten! Han vänder sig till sin granne och frågar efter namn, allt eftersom hans blickar af en slump falla på den ena eller den andra, och vi följa hans blickar, vi uppfånga namnen, som han får af en slump, och vi beklaga, att hans blickar ej råkade falla på ännu flere, som vi gärna skulle velat få nämna. Här ha vi först och främst dottern i huset, fröken Louise Douglas, som med fröken Martha Gyldenstolpe, en af stockholmssocietetens mest uppvaktade och omtyckta unga flickor, delar ett rykte om aldrig svikande artighet och älskvärdhet mot alla. Det är synd, att icke alla de unga damerna skola få hembära samma smickrande omdöme, ett omdöme som kanske vore rättvist, ty stockholmskorna äro nog i allmänhet mycket älskvärda — men jag citerar härvidlag blott hvad jag hört af en främmande dam. En förtjusande företeelse i en balsalong är friherrinnan Eva Akerhielm, född Ankarcrona, en liten, smärt dam med ytterst fin nordisk typ. En af stockholmssocietetens obestridt främsta skönheter är friherrinnan Martha de Geer, född Cederström, alltid leende och alltid vänlig.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm: Het är visserligen sannt, såsom den siste talaren anmärkt, att alla Bonde-St:s ledamöter i Utsk:t reserverat sig i denna fråga, och att de dessutom fått till sin förstärkning i):r Sandberg, som aldrig vid något tillfälle i afseende å bankfrågor underlåter att sätta sig in i allmogens behof. Hvad sjelfva saken beträffar, hafva R. St:r vid flera riksdagar fortgått i den rigtning, att dessa fastighetslån skulle så småningom indragas, hvilket äfven blifvit verksteldt i så måtto,. 234 Den 18 Mara e. m. att på de sista åren denna lånefond förminskats med 300.000 rdr. Detta oaktadt har dock icke hela den återstående fonden varit upptagen till utlåning, utan allt flere af dem, som förut liaf sådana lån, hafva gått in i Hypotheks-föreningarna. Meningen med inrättandet af Hypotheksbanken har också varit, att gå till mötes den åsigt att Riksbanken icke bör fästa sina kapitaler för längre tid. Finanskomitén har också ansett, att derhän ledande åtgärder borde vidtagas, och till och med uppställt vilkor, under hvilka sådant skulle kunna ske. Vid dessa förhållanden var det ju naturligt, att Banko-Utsk:t skulle föreslå R. St:r den ifrågasatta åtgärden. Att jordegarne skulle blifva tvungne att gå in i Hypothekslöreningarne, är icke antagligt, ty hela framställningen visar, att meningen icke är att sammanslå dessa olika brancher, utan att åstadkomma en sådan uppgörelse, att Hypotheksbanken skulle öfvertaga bestyret med dessa lån, utan att gäldenärerna blefve nödsakade att som delegare inträda i Hypotheksföreningarna, hvilket skulle blifva nödigt endast i det fall, att de ville taga nytt lån utöfver det förutvarande beloppet. Det synes mig böra vara en låntagare temligen likgiltigt, om han gör sina inbetalningar till Hypotheksbanken eller till Riksbanken; och det förra kan t. o. m. för honom blifva en vinst, emedan han derigenom får en långifvare i sin hemort, nemi. provinsens Hvpotheksförening.
St:s pröfning min åsigt, att frågan derom, såsom varande genom trenne RiksSt:s beslut afgjord, icke gro nd lagsen ligt kan underkastas omröstning i förstärkt StatsUtsk." På de skäl Gr. Hamilton utvecklat instämmer jag med Hr von Rosen och Frih. Ridderstolpe i den mening, alt de uppgjorda voter:s-propos:na böra ogillas. Mot Hr Westfelts yttrande får jag anmärka, att när trenne Stånds beslut i saken finnas; så beror frågan lika litet på den verkställande makten, som när R. St. bevilja ett anslag af en eller flera millioner, ty beslutet är tillkommet icke genom den verkställande makten, utan genom R. Sl:s trenne Stånd. Denna sak är icke af större vigt, än den huruvida uppbördsstämma skall hållas i Februari eller November månad. Sådana frågor hafva alltid blifvit afgjorda genom trenne Stånds beslut. D c u 17 Mars c. m. 53 Hi’ Gripenstedt: Jag skulle önska att kunna instämma uti den åsigt, som Hr von Hartmansdorff och någre talare före honom yttrat; ty efter min öfvertygelse vore det väl, om skatten förskottsvis erlades; men min tanke är, alt då BondeSt. vidblifver sitt beslut, så äger det Ståndet rättighet att få saken sliten i förstärkt StatsTJtsk. Mitt skäl härtill ligger uti en af de §§, som Gr. Hamilton åberopat, nemi. 71 §:n Reg.F:n. Den kan visserligen sägas blott bandia om allmänna bevillningen; men det har så ofta blifvit ådagalagdt, att denna § nödvändigt äger tillämpning äfven på andra under namn af bevillning förekommande skatter, att jag icke vidare behöfver deducera denna tolkning. Nämnda § stadgar nemi., alt om skiljaktighet yppar sig emellan flera af RiksStm om bevilloingsgrunderna, sälten af deras tillämpning och beviltningens fördelning till utgörande, eller om något RiksSt. allena skulle söka undandraga sig det deltagande uti den fastställda beviliningssumman, som Bevil lii.Utsk. föreslagit; då skall, under förutsättning i öfrigt som §:n omförmäler, saken hänskjutas lill afgörande i förstärkt StatsUtsk.
En annan Talare har påstått, att 1815 års Ständer icke undantogo några artiklar från Tolag; men 1S16 årsTullTaxa undantog verkligen 41 artiklar, och stadgade tillika, att Tolagen icke fick beräknas i Hamb. B:co. Man har ytterligare sagt, att Utskottets Utlåtande står i strid med sammansatta Statsoch EkonomiUtskottens tillstyrkande i ett Betänkande, rörande Städernes inqvarteringsbesvär; men den undersökning, som i sistnämnde Betänkande blifvit föreslagen, har endast afseende på beloppet af den Tolag Städerne efter äldre grunder uppbära, hvilket icke är tillförlitligen kändt, men icke eller inverkar på närvarande fråga. Undersökningen har nemligen endast till föremål att lära känna, huruvida Städernes inqvarteringsbesvär ersättes med den Tolag, som i sådant afseende är beviljad, eller om en förhöjning deruti bör äga rum, hvilken i sådant fall skulle öfverlemnas åt Konungen. Men om man nu vill medgifva Konungen rättighet att höja Tolagen, under det man nekar Ständerne rättigheten att bestämma vilkoren för den bevillning de sig åtaga, tror jag att man försakar en rättighet, sorn man möjligen skulle komma att ångra; Den a Noveni b e r f. m. ty Konungen kumle slutligen bestämma Tolagen så högt, att den öfversteg Tullafgiftcrne. Då det likväl är Ständernes ensak, att bestämma tullen, måste det ock vara deras rättighet, att bestämma beloppet af de afgifter, som på inoch utgående varor får läggas; och då Släderne icke äga någon annan rätt till Tolag, än den 1826 års TullTaxa medgifver, måste det ock vara Ständernes rättighet att säga, för hvilka artiklar Tolag får uppbäras eller icke. Jag förenar mig derföre med Herr Tham i begäran om proposition till bifall å Utlåtandet, och får på förhand begära votering, i händelse detta bifall icke derförutan medgifves. Herr Tham: Jag skall icke länge upptaga tiden; jag vill blott erinra, alt då Ridderskapet och Adelil fastställde tullen på Silke, gillades Utskottets Utlåtande, hvari står: Silke, rått.