Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela ekipaget hade ett på en gång ruskigt och löjligt utseende och framskred med ett försmädligt knarkande och knotande ljud, som, då de små hästarne lyckades sätta det i någorlunda fart, förbyttes i ett oljud, ett rammel och skrammel, som ett ögonblick kom en på den förmodan att det var en hemqvarn, satt på hjul; nu sluttade vägen en smula utför och den springande skjutsbonden tog tillfället i akt, att med en alldeles otrolig behändighet kasta sig upp, och halft stående, halft liggande, haka sig fast på den nästan osynliga plats, som den stora krukan lemnade honom, för att ett ögonblick söka inbilla sina utanför dinglande ben att de njöto en angenäm hvila. Luften hade under hela dagen varit tung och qvalmig, de små hästarne flåsade, sjelfva den magra, brunstekta och sega skjutsbonden, som åter hoppat af och ihärdigt trafvade bredvid hästarne, torkade svetten ur pannan med tröjärmen och såg trött ut. Solen hade nu gått ned, tunga blågrå molnmassor packade sig på hvarandra vid horizonten och stego hotande i fantastiska gestalter allt högre på himlen, foglarne kröpo ihop på grenarne, eller gjorde små korta och hastiga utflygter, liksom rädda att icke snart nog hinna hem till sitt bo igen; intet löf rörde sig och detta dödslika, hemska lugn, som föregår ett häftigt åskväder, rådde i några minuter; endast här och der på heden yrade sanden upp i små hvirflar, utan att den luftström, som satt den i rörelse kunde kännas ens några alnar ifrån stället, och just som den gamla vagnen körde in bland svinen på Skillingaryds lilla, steniga och ojemna gård, började några stora, glesa regndroppar falla, som signal till det hotande ovädret. Skjutsbonden gick fram till sina hästar, som, flämtande, med hängande hufvuden syntes färdiga att ge upp andan, torkade dem i synen med ett brunt hårtäcke och började spänna upp seldonen. Man kunde emellertid tro att vagnen var tom, ty intet ljud hördes derifrån; regnet tilltog allt mer och slutligen framtittade ett hufvud, beklädt med en stor grön tygshatt.
Då provianteringen på detta sätt verkställes, kommer ej heller någon vidsträckt dislocation i fråga; ty der eljest blott f eller £ eompagni kunde inqvarteras, då mat skulle erhållas i qvarteren, kan nu en hel bataillon eller ett helt regemente förläggas, emedan, då dessa marcher vanligast ske sommartiden, manskapet kan förläggas i lador och på skullar, hvilka denna tid stå tomma. Efter delta förslag uppbryter från qvarteret örn morgonen en trupp och en annan kan ditkomma om aftonen, samma qvarter begärnas för flera efter hvarandra tågande trupper, hvilket ej är möjligt, då underhållet skall fås af inqvurteringsgiffarne; utan måste då olika vägar tagas för trupper, hvilka likväl skola åt samma håll, eller ock måste dagsmarcherna göras olika långa, så att samma byar ej mer än en gång måtte betungas med inqvartering. 6 II. 8 58 Den a Maj e. m. Att stora fördelar äro med detta inqvarteringsoell förplägningssätt förenade, lär ej behöfva vidare förklaras. Efter min tanka skulle proviantpersedlarnas oqh fourragets upphandling i orten, då den sker persedelvis och ej efter portion eller ration, medföra för passevolancecassan fördelar och äfven för landet, derigenom att allmogen finge tillfälle att afyttra persedlar, hvarpå den har tillgång. I militäriskt afseende vore nyttan att hafva truppen samlad, ständigt under befälets tillsyn, underhållen militäriskt, vårdad till persedlar och helsa m. m. d , af ett oberäkneligt värde. Vill man äfven gifva truppen vid dessa tillfallen fältöfningar (hvilka aldrig borde åsidosättas, när trupp intagit qvarter), kan man utsätta ordentlig bevakning med fältvakter och vedetter, och dervid ofta göra ombyte, till vinnande af lika öfning, då en större trupp är samlad; men hvilket ej utan svårighet låter sig göra, då truppen är förlagd i spi idda och vidt åtskiljda qvarter; det högre befälets ledning dervid och controllen deraf blir då nästan omöjlig.
– Alls ingen visshet, säger du? – Nej alls ingen, hederlige Medes. – Ingenstädes någon visshet? – Nej, ingenstädes. – Jag skall tala med Hermione, sade Medes. – Hon torde likväl någonstädes hafva funnit en visshet. – Bah, gå då lika gerna till Kristianerna, sade Kimon. – Till Kristianerna? Hvarför till dem? – Emedan de äro de enda, som äro fullkomligt vissa om sanningen af det aldra orimligaste. – Kunna de äfven gifva oss visshet om odödlighet och ett annat lif? frågade Medes, som icke uppfattade Kimons ironi. – Det är för dem en småsak, svarade Kimon. – I sanning, tänkte Medes för sig sjelf, – det kunde dock vara skäl att höra hvad de hafva att säga ... ty förintas, det vill jag icke. Den gamle slafven ryste inom sig och stirrade först på de jagande skyarne, sedan på den bakom pelaren flämtande lampan. Kimon, som fann, att hans ord gjorde intryck, fortsatte med nöje det började samtalet, så mycket mer som regnet ännu afhöll honom ifrån att bryta upp och återvända till staden. Han började nu att tala om gudarne, hvilkas tillvaro han till sina åhörares förskräckelse bestämdt förnekade. Verlden, upplyste han, har tillkommit ur ett ursprungligt kaos genom atomernas tillfälliga föreningar. De ingingo naturligtvis oräkneligt många sådane, innan slumpen fogade, att en så skön och ändamålsenlig byggnad kom till stånd. Han liemtade en jemförelse från tärningsspelet, för att förtydliga detta, och sade: – Om jag i en viss ordning uppskrifver tjugo tärningkast och derefter tager tärningen i hand, för att kasta den så länge tills samma kast i samma ordning, utan afbrott af andra, i verkligheten förekommit, så skulle jag dertill förmodligen behöfva längre tid än tio slägten kunna lefva. Den verldsbildande slumpen, som spelade tärning med atomerna, har haft en obegränsad tid för att lösa en ännu svårare uppgift, men då man betänker, att hans spel fortgått genom svarta evigheter, så må man icke undra, att äfven denna kombination af tärningkast, som kallas verlden, slutligen skulle infinna sig.
L6 skiss, milen för cn hast more ek ratt Lcjuivsisnt emot Skjutsnjngs beswäret; are wi säkre, ar en ganska stor del af alla andra, an Skjutsande, skulle studsa wid en fädan tilökning, och genast höja sin röst emot en sadan skadelig nyhet. Sä mycket gör wanan at njuta, och ivanan at i allt endast se sm an at komma fram; men utan de ofwannämnda förmänerna, med de Skjutsaydes allmänna misinöje, och med ct otroligt beswär för Länens Styresmän/ hwilke haft at kämpa emot följderna af en antagen origtig princip-. Et annu starkart och blott politiskt stal glswes för Skjutslegans förhöjande. Är icke Swenste Bonden sä högt stattlagd, som möjligheten at utgös ra denna statt det nägonsin kunnat tillära? Är det icke hant som med mängfalldfga Ln,nridurion r och Personliga biträden, egenteligen katt sagas mara ben, som bär Stats-bördan? Wore dct dä icke en sund Politiks at i allt hwad nivjcligt ar söka underlätta hans börda, och genom nya öpnade utwagar til pcnningc-förtjenst öka hans förmåga at kunna rigtigk betala hwad Statens allmänna behof icke kan umbära? Om, igenom en förhöjd skjutslega, hundrads resande komma at bidraga hwar sin' stilling til den Summa, som Skjuts-Bonden pä nasta upbördsstämma stall frambära til Fäderneslandets tjenst, hwad känbart ondt more detta för besia »vägfarande, af hwilka största delen mcrändels äger full frihet at pä detta sätt cnntrilnierL eller icke? Staten, i det hela, förlorar intet derwid, utan winner ocmotsageligen genom dn erhällen större säkerhet för utstyldernas rigtiga utgörande. Landets manga segelbara Sjöar och Floder gifÄa twifwelsutan ypperliga tilfällen til resandes fortffafsning genom Post-jagter; men en för läg'.
Och hvad särskildt angår sedlighetens värd, hvilken med berörde lag skulle vara afsedd, så läge det i både theaterförfattarens och theater-föreståndarens eget intresse, att icke offentliggöra något, som mot dem kunde rikta den allmänna oviljan, enär publikens dom lika ögonblickligen verkställes, som den afkunnas, utom det att man hos personer, hvilka egnat. sig åt studierna af det sköna, deruti helt naturligen begreppet om det sedliga jemväl ingår, ovilkorligen måste förutsätta mera omdöme och smak uti förevarande fall, än man kan vänta af dem, sorn med vitterhet hafva liten eller ingen beröring. Om man vidare bland andra skäl äfven toge i betraktande den verkligen betydliga ekonomiska förlust, som så lätt kan drabba theatrarne genom censorernes rättighet, att en hel månad hos sig qvarhålla ett inlemnadt theaterstycke, så kunde väl ej bestridas, att ifrågavarande godtyckliga makt skadligt inverkade på en bildningsanstalt, hvars värde ingen numera torde kunna ifrågasätta, på samma gång den hånar tryckfrihetslagen, lifsprincipén för hela vår borgerliga frihet.
De Arsbidrag samt större ghfvor och donationer, som under aret influtit, uppg % sammanlagdt till kronor 20,315: 42 öre, hvaraf kronor 17,315: 42 tillfallit dlmiinna stipendiefonden och kronor 3,000 donationsfonden. De större giifvor som lämnats iiro: Af D. Carnegie ' s sterbhus kr. 10,000, fru Augusta Astrup 300, herr David Frick 200, fröken Ellen Bergman 200, onamd 100. För att v a ~ k a ett lifligare intresse och piskynda bildandet .af liinsfonderna har komitdqs sekreterare företagit resor inom Skaraborgs, Elfaborgs och Vermlands län, där B flere orter inför inbjudna kretsar redogörelser Iiimnats för Fredrika-Bremer-Förbundet och syftet med dess stipendiefonder. Nya lokalkomit4er för stipendiesaken hafva bildat sig i Uariestad, Skara, Lidköping, Karlstad, Filipstad, Kristinehamn, Wenersborg och Boras. De influtna stipendiernedlen hafva öfverliimnats till styrelsen för fondernas förvaltning, hvars ordinavie medlemrnav Pro: fru Anna. Wallenberg, f. von Sydow, generaldirektör Alb. Anderson, fröken Mathilda, Silow, revisionssekreterare H. Rohtlieb, professor P. G. R o s h Styrelsesuppleanter äro: professor H. Gyldén och fröken Clara Montelius. an, Utsedde att granska 1891 ars riikenskaper för de under Fredriks-Rremer-Förbundets vhrd och inseende staende fonder: allminna stipendiefonden och donationsfonden, f&amp; vi, sedan sidan granskning skett, diiröfver afgifva följande berättelse: Allmilnna stipendiefonden. Behfillning frfin 1890 kronor Ombuden inbetalt : .., GBfva af D. C~rnegie ' s sterbhus , d: o af fröken E. Bergman. Afbetalning B förlagslBn kronor 619: 37 Diverse förskottsvis erlagda.
S)faj:t afgjorb. ©om erfarenheten unber be febnare åren åbagalagt, att hittiltd gäls lanbe föreffrifter röranbe farfoter blanb hudbjuren, för att motfmara närs maranbe tiööförfjåtlanben, i flera belar erforbra äitbringar och tillägg, äfmenfom att, till lättnab mib tillämpningen, fammanförad i en ettba författning, hmilfeit ittitehölle allt hmab iafttagad borbe meb hänftgt fås mäl till befia farfoter i allmänhet, font till färffilba fåbaita fmö olifa bjttrflag, hnr Äongl. SRaj:t bett 50 december 1837 anbefallt ©unbhetds ©olleginm att, meb biträbe af tillfallabe faffttnnige män, utarbeta för 126 Ser. om fjioab i 9Jifet o. befö fttyr. ftg tillör. feb. fifta Oiitéb. |Tag tiri fuflfiänbig förorbning om Ijwab forn tid förefommanbe od) f)äm* maitbe af farfoter blanb nämnba bjur bör iafttagad. Äongl. SD?aj:t förbltfioer Oiifetö ©tanber meb ad Äongl. nåb od) ^nnefi ftäbfe roälbemågen. ©tocfl)olniö ©lott ben 24 Öctober 1859. Louis De Geer. STOCKHOLM, 1860. P. A. Norstedt & Söner, Kongl. Boktryckare. Sl o n *g l. SÖJ «i: t é X a i till fHiffeng
Min öfvertygelse är derföre, att BancoFuilmägtige må äga rättighet att vid befordring till BancoCommissarier endast utnäm. na den Person, de anse vara den skickligaste, utan afseende på, till hvad Stånd han hörer. Den 25 Maji, 2gl Grefve Mörner, Carl Stellan: Ej eller jag ■finner det minsta skäl att bifalla BancoUtskottets hemställan. Riddc-rskapet och Adein halva redan gjort så många och stora uppoffringar af deras Prerogativer. att jag ej ser någon anledning hvarföre vi skola göra flera; jag kan ej tro att de andra Stånden skola vilja, i ett Ridderskapet och Adeln enskildt rörande ämne, taga något beslut, som vore stridande emot Ridderskapets och Adelns önskan, ty då skulle Ridderskapet och Adeln på samma grund kunna besluta, att vid nästa Riksdag Frälseoch Säteri-ägare af BondeStåndet skola deltaga i detJ ta Stånds Representationsrätt, men hvilket Ridderskapet och Adeln, af agtning för BondeStåndets förut yttrade tanka, icke bifallit." Jag anhåller derföre, på de af Herr Grefve de la Gardie anförda skäl, om afslag å Betänkandet. Flera yrkade nu på Proposition. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham: I det hela anhåller jag för min del om Propow sition till bifall af Betänkandet. Men i anseende till den vändning discussionen i detta ämne tagit, anhåller jag att få upplysa, att någon bristande reciprocité i detta fall hos de andra Stånden icke äger rum. I den Grundförfattning för Banquens inrättning, som här fått namn af Contract, finnes stadgadt, att ett visst antal Ledamöter af Ridderskapet och Adeln, samt Presteoch BorgareStånden, skall äga del i BancoVerkets inre förvaltning. Af *S2 Dm 25 Maji. dessa vilkor är icke något mer bibehållit, än Ridderskapets och Adelns prerogativ, För de andra Stäp,den har någon fråga härom pä långliga tider icke uppstått.
Låge emedlertid i gällande vittnesed anledningar till sådant missförstånd, att vittnen kunde, med bibehållande af samvetsfrid, dölja förhållanden, för hvilkas utredande de kallats att vittna, så vore en förändring af behofvet högeligen påkallad; men i den af motionären åberopade omständighet ligger icke en så beskaffad anledning, emedan vittnet svär, icke allenast att tillkännagifva allt hvad som frågas, utan ock att „ej något dölja, som till sakens och sanningens upplysning lända kan, och följaktligen att „bekänna och uppenbara allt hvad vittnet om saken vetterligt är„; och om än alla de omständigheter, som kunna hafva inflytande på vittnet, ej Bill. till R. St. Vrot. 1S50 tf 1851. 7 Samt., 1 A[d.t i Hält. 2 10 Lag-V tskottets Betänkande, A::o 9. blifvit uppräknade eller möjligen kunna uppräknas, torde dea antydning örn dessa omständigheter, den varning att af inga bevekelsegrunder förtiga sanningen, som dermed uttalas, ej vara utan vigt. At eden gifves äfven derigenom en större högtidlighet; och den kan ej annat än bidraga att djupare väcka vittnenas uppmärksamhet på vigten af deras förpligtelse. Häraf följer, att Utskottet ej anser något behof vara för handen att uti ifra.— gaställde hänseende förändra gällande lag; hvadan Utskottet vördsamt tillstyrker, alt herr Rudlings mation ej mätte vinna Rikets Ständers bifall. Stockholm den 4 Februari 1851. Reservation af herr Rudling, under åberopande af de skäl, han till stöd för sitt förslag anfört, och sista Ständers Lag-utskotts i ämnet afgifna betänkande. > STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1851. Lag-Utikotlets Betänkande, N:o 10. 1 N:o 10. An'', till Exp.-Utsb. den 20 Fihr. 1851, lil. 2 e. m. Belänkande i anledning af väckte motioner om upphörande af frälsemans serskildta (orum.
Utskottet här ofvan tillstyrkt löneförhöjning af 500 R:dr efter 15 års tjenstgöring för Rektorer vid femklassiga elementarläroverk, oberoende af Kongl. Majrts "Proposition, endast på enskild riksdagsmans inom Preste-Ständet framställning; motionen om löneförhöjning för till åren komne Provincialläkare har utgått från Bonde-Ståndet, hvars ledamöter dock sannolikt äro bäst i tillfälle att bedöma Provincialläkarens mödosamma arbete. På grund af hvad jag sålunda anfört, vågar jag hos Rikets Ständer hemställa, att ifrågavarande motion må bifallas i den vidd, att löneförhöjning af 500 B-.dr beviljas för fern, af de ordinarie Provincialläkare, som varit uti ordinarie eller extra provincialläkaretjenst anställde, efter de 20, för hvilka förmån af dylik löneförhöjning redan är beviljad, samt att för detta ändamål anslås 2,500 B\dr.r, Häruti instämde Herr Fåhreeus, 0. I., Domprosten Sondén, Doktor Gumcelius, Herr G J. Bohmansson och Herr B. F. Ekerot. Vid 87:de punkten (angående anslag till två Veterinärläkarelöner). af Riksdagsfullmägtigen P. O. Hörnfeldt från Wester-Norrlands län. Vid af Domprosten Sondén-, *Om man icke sammanblandar två så olika saker, som en sysslas fortfarande behöflighet med innehafvarens oafsättlighet, så saknas hvarje skäl att vägra bifall till Kongl. Maj:ts Proposition, att lön åt en Antiqvitets-intendent må på ordinarie stat uppföras. 48 Stats-Utskottets Utlåtande N.-o 66. (Fortsättning.) Vid 90'.de punkten (angående anslag för Musikaliska Akademien): af Riksdagsfullmägtige Erik Ersson från Gefleborgs län, Jonas Andersson från Östergötlands län, Carl Ifvarsson från Hallands län och P. O. Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, hvilka ansågo anslaget icke böra beviljas, ^enär det synbarligen hade mera afseende på löneförhöjning under en viss iörklädnad än på läroverkets ombildning, annorlunda än till namnet.»
* Endast några fl praktställen ur den rikhaltiga samlingen i Polyfem tillåter oss utrymmet att här upptaga. Ins.dadt af dess visare regenter (3 d. s. 173). Det är här, M. H., som den belefvade verlden segrar genom en viss oumbärlighet. Allmänheten skall vara Sv. Ak. förbunden for dess treåriga uppskof med stora prisets utdelande för skaldekonsten, då detta uppskof bidragit till den förmån, hon den 20 dec. 1792 ägde, att få kröna ett mästerstycke (Bloms skaldebref) och att hafva upptäckt ett snille (Blom), till denna tid måhända okändt för sig sjelf, äfvensom för akademien och de fleste af allmänheten. * (4 d. s. (Blom. ) Det är ett bekymrande vilkor, att ett rum i Sv. Ak. fordrar vissa förtjenster, men ger dem icke. (2 d. efter 1796 s. (A. Gabriel Silfverstolpe till Blom. ) Måhända, utan Sv. Ak. varelse, hade Ni, min herre, aldrig gissat till ert snille och edra talanger (se nedanstående not), aldrig profvat dess förmåga; allraminst förmodat, hvad Akademien och allmänheten beundrat, att edert första försök skulle slå våra ögon med hela glansen af ett mästerverk. Akademien lyckönskade sig då att hafva upptäckt ert snille. Sv. Akademien har äfven efter fosforisternas anlopp blifvit temligen hårdt bedömd; så skrifver Tegnér 21 / xl 1824 till Brinkman: » Om konsten att utdrifva djeflar icke, tyvärr, hörde till de förlorade konsterna, så vet jag väl livar jag skulle vilja använda henne. Ty otvifvelaktigt har en ond ande farit in i vår kära Akademi, » en ande döf och dum », som vi lärjungar ej äro i stånd att fördrifva. Således åter ett * Detta experiment har Sv. Akademien äfven under senare åren med framgång utfört till öfverr^skning för så väl allmänheten som de utvalda föremålen sjelfva. Ins.statsråd. * Men om så skulle vara, hvarföre just välja den yngste med förbigående af de äldre? Ha icke både tull* och sjöstaten, nämligen exc.
Präktig satt han på sin kråmande gångare. Skarlakanskappan fladdrade för vinden. Hans bleka anlete var strängt, men skönt. »Vill du bli min?» hviskade han. Hänförd blef hon i sitt gamla hjärta af den höga skepnaden med den vajande plymen. Hon glömde, att hon behöfde lefva ännu ett år. »Jag är redo,» hviskade hon. »Då kommer jag och hämtar dig en vecka härefter i din faders gård.» Han böjde sig ned och kysste henne, och därmed försvann han; men hon började frysa och skälfva under dödens kyss. En liten stund därefter satt mamsell Fredrika i kyrkan, på samma plats, där hon suttit som barn. Här glömde hon både riddare och spöken och satt leende i stilla hänförelse vid tanken på Guds härlighets uppenbarelse. Men antingen var det så, att hon var trött, därför att hon ej fått sofva hela natten, eller också hade värmen och kvalmet och ljusoset en söfvande verkan på henne som på mången annan. Hon slumrade till, bara en sekund, hon kunde rakt ej hjälpa det. Kanske var det ock så, att Gud ville öppna för henne porten till drömmarnas land. På den enda sekunden, då hon slumrade till, såg hon nu sin stränge far, sin vackra, eleganta mor och den fula lilla Petrea sitta där i kyrkan. Och barnets själ var sammanpressad af en ångest, större än någon vuxen erfarit den. På predikstolen stod prästen och talade om den stränge, straffande Guden, och barnet satt blekt och skälfvande, som om orden varit yxhugg och gått genom dess hjärta. »O, hvilken Gud, hvilken förskräcklig Gud!» I nästa sekund var hon vaken, men hon skalf och ryste så som efter dödens kyss på kyrkvägen. Hennes hjärta var än en gång fånget i hennes barndoms vilda sorg. Hon fick med ens så brådtom, att hon genast velat skynda ur kyrkan. Hon måste hem och skrifva sin bok, sin härliga bok om fridens och kärlekens Gud. Ingenting vidare, som numera kan synas nämnvärdt, hände mamsell Fredrika före nyårsnatten.
Med öfverlemnande af en genom Kongl. Majits Befallningshafvande i Örebro län till Styrelsen för allmänna Vägoch Vattenbyggnader insänd underdånig ansökan af Bestyrelsen för det bolag, som bildat sig för tillvägabriugande af en brobyggnad öfver Lilla Hammarsundet, i närheten af staden Askersund, uti hvilken ansökan Bestyrelsen å bolagets vägnar anhållit, att ett statsbidrag, stort 66,075 R:dr, motsvarande |:delar af den för arbetets utförande beräknade kostnadssumma, 88,100 lltdr, måtte dertill varda beviljadt, har bemälde Styrelse, som vid granskning af den vid ansökningen fogade, af Distriktchefen, Majoren m. m. C. A. Olivecrona, för anläggningen uppgjorda plan icke funnit något att anmärka, i underdånighet yttrat den åsigt, att detta företag vore särdeles förtjent af uppmärksamhet, enär först sedan denna brobyggnad tillvägabragts, den, genom vestra stambanans öppnande för rörelsen, vigtiga landsvägen från Östergötland till Nerike öfver Askersund klefve fullt ändamålsenlig. Väl hade, genom den för några år sedan med statsunderstöd anlagda chaussée jemte rörlig bro öfver det i samma vägsträckning belägna Stora Hammarsundet, trafiken erhållit en ganska värdefull lättnad och större säkerhet än förut; men att Lilla Hammarsundet ännu måste befaras med färja, försvårade dock rörelsen betydligt och gjorde densamma under - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 141. 27 stundom, vid tillfällen af hårdare blåst, farlig. Af sådan anledning har Styrelsen hemställt, att nådig framställning måtte till Rikets nu församlade Ständer göras om anvisande af ett statsbidrag af 66,000 R:dr för anläggande af jernbro med rörlig del öfver Lilla Hammarsundet, för hvilken kostnaden vore beräknad till 88,100 R:dr; och har Kongl. Maj:t, som vid ärendets föredragning inhemtat, att motion om statsbidrag till omförmälda brobyggnad blifvit hos Rikets Ständer väckt, i nåder låtit till Stats-Utskottet öfverlemna de till Kongl. Majk, rörande denna fråga, inkomna handlingar.
Ehuru jag beslutat, att icke vidare yttra mig i detta ämne, sedan förordningen blifvit så väsendtligen rubbad allt efter denna §, anser jag mig likväl böra nämna, att jag äfven tillhör dem, hvilka ansett § icke hafva bort i författningen inflyta. Den tillkom på det sätt, att då kominister Jansson, hvilken väckte fråga om intagandet af denna §, icke segrade inom de sammansatte Utskms afd:r framställde han ånyo proposm i plenum inom de sammansatte Utsk:n, hvarvid han lyckades erhålla en högst obetydlig majoritet, oaktadt flere anmärkmr framställdes mot förslaget och bland andra äfven den, alt de, hvilka anmält sig lill bränvinshränning under 6 månader och blott skatt för dessa skulle på ett visst klockslag upphöra med bränningen å söndagar, en hel månad skulle för dem gå förlorad, både i afseende på tid och erlagd afgift, emedan under desse 6 månader så många sönoch helgedagar inträffa. Dessutom kunde det inträffa, att om bränvinsbränningen icke upphörde pådetgifna klockslaget,en kittslig kronobetjent eller granne skulle kunna göra åtal deremot, och föranleda till många obehag. Jemte det jag åberopar Frih. Raabs skäl, anhåller jag, att författningen må befrias från denna, i min tanke, till sine grunder felaktiga §. Slutligen anhåller jag att få reservera mig emot R. o. Ad:s för öfrigt redan fattade beslut öfver denna bränvinsförordning, på det jag inför nationen må varda fredad från misstankan att med mitt bifall hafva antagit en författning sådan som den nu härmed föreslagna, hvilken äger den förtjensten att vara orättvis, otillämplig och medföra förlust för Staten, så vida den, såsom R. o. Ad. beslutat, blifver antagen.