Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kongl. Maj:t behagade, enligt Statsrådets tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag, sådant det linnes detta Protokoll bilagdt, och befallde, att nådig proposition skulle, i öfverensstämmelse dermed, till Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo Mildhog Lundgren. Ank. till Exp.-Utsk. den 7 Nov. 1859, kl. 2 e. m. Kongl. MajUs Nådiga Proposition lill Rikets Ständer, angående användandet af de på anslagen för Nockebyoch Drottningholmsbroarnes ombyggnad uppkomna öfverskott; Gifven Stockholms Slott den 27 Oktober 1859. Vid verkställighet af den ombyggnad utaf Nockeby och Drottningholms broar i Stockholms län, för hvilken Rikets Ständer vid sednaste två riksmöten beviljat särskilda anslag, nemligen 121,500 R:dr för den förra och G1,000 R:dr för den sednare brobyggnaden, hafva å dessa statsanslag uppkommit behållningar: för Nockeby bro Runt R:dr 344: 27. samt för Drottningholms bro ... » » 3,555: 68. tillsammans Runt R:dr 3,899: 95. Och som Kongl. Maj:t under den 'I Februari innevarande år i nåder förordnat, att de afgifter, som inflyta vid samtlige broarne emellan Stockholm och Drottningholm, skola, i enlighet med Rikets Ständers beslut, meddelade i underdåniga skrif - Kungl. Maj:ts Nåd. Proposition
När nu alla gurkor äro nedlagda, öfverhälles en lake af 150 gr. salt upplöst i 5 liter brunnsvatten, hvilket sedan uppvispas med 2 | liter ättika. Ofvanpå det hela lägges en träbotten med tyngd. JJtilis. Vindrufssaft. Då det är missväxt på bär och för den, som ej har en egen trädgård att skörda uti, finnes en lika beqväm, som billig utväg att förse sig Blåbärskompott. § " ffi socker kokas med saft på följande sätt: 1 &amp; socker till lag, deruti läggas 4 ' &amp; blåbär och och \ stop vatten kokas och skummas få koka omkr. 5 minuter. Det hälles väl, tills det börjar simma sig, då färg sedan, så varmt som möjligt, på torra silas och sättes till efter behag; kokas buteljer, kokas och hartsas. Äfven af åter en stund och silas; härtill blandas andra bär kan man koka liknande 1 ort eller litet mera pulfvriserad cikompott. Mångårig husmor. tronsyra, som blifvit upplöst i kallt vatten och 4 droppar cedroessens. Den Saltgurkor. Utmärkta. Man har en torr, väl rengjord bytta i ordning. Gurröda färgen till saften blandas sålunda: 3 ort konchenill, 3 ort cremortartari, korna läggas ett dygn i vatten. Härefter nedläggas de i byttan hvarftals för 4 öre pottaska, för 4 öre romersk med blad af ek, körsbär, svarta vinbär alun. Konchenillen stötes först, tills den börjar gnistra, då lägges det öfriga och vindrufva. Iakttagas bör, att bladen så enkelt att rulla den bort till kakelugnshålet och sticka röret derin. Jo, vackert! Der blef föga värme, men desto starkare os. Så gjordes der en jernplåtslucka för kakelugnsöppningen med ett hål till röret, hvarpå den älskliga pjesen tog sig för att ryta och bullra som en ilsken tjur och att utsända en tropisk värme, som ej stod att moderera, trots spjell och ventiler.
För den, rom ej gjort juridiken till yrke, inträffar understundom, som det heter, att hugga i sten, då man, endast med .biträde af det åberopade le gros bon sens, uppträda med anspråk att förstå den. Sådant påminner om det gamla ordspråket: ”Ne sutor ultra crepidam.” För att stifta lagar är det ej nog att äga urskiljning och omdöme, mati måste äga erforderlig forskning och kunskap, Sådana ämnen tåla ej att lättsinnigt behandlas, oclt jag kan försäkra Hr Frih., alt han med le gros 17 II. 3g4 Den 20 Dtcemler f. ra. bon sens ej hinner långt, då fråga är att göra sin öfvertygelse reda för de invecklade theorier, som i sekler utgjort tvistefrön emellan verldens tänkare och lagkloke. Hr Cederschjöld: En värd ledamot, Hr Strussenfelt, har misstagit sigom min mening, då han trott, att jag räknat Utsk. till förtjenst att hafva utsträckt straffgraderna. Jag har tvärtom ansett detta såsom ett fel, emedan anledn. derigenom skulle gifvas att stämpla de obetydligaste uttryck såsom majestätsbrott. I bestraffningen af detta slags brott behöfvas knappt några grader; ty om yttrandena icke medföra någon fara för staten, äro de nästan tillräckligt straffade genom den allm. oviljan. Men nu till en annan sak. Jag är Utsk. förbunden för det Utsk. gjort afseende på min hemställan, rörtde redactionen, och i den upptagit samma ordalag, som tryckfr.förordn. innehåller; men vid närmare eftersinnande finner jag, att denna redaction här ändock icke är nog tydlig, helst man bör ihågkomma, att tryckfr.förordn. tillämpas af jury, som dömer efter samvetet, då deremot domaren måste följa lagens bokstaf. Om nu här står Konungens gerningar, kan det möjligen hända, att domaren utsträcker dessa gerningar ända till fattandet af beslut i Statsrådet. En talare har väl sagt, att sådant aldrig skulle kunna komma i fråga, men dock medgifvit, att det varit bättre, om Utsk. här tillagt enskilda gerningar.
Och som Rådstufvurättens i strid med nämnda grundsats fattade beslut haft den påföljd, att klaganden blifvit i häkte inmanad och under fyra månader qvarbållen, så ansåg Justitie-Ombudsmannen sig icke böra förmena klaganden att få sin talan emot Rådstufvurätten lagligen pröfvad; hvarföre Justitieombudsmannen, i skrifvelse den 31 December 1860 till Advokatfiskals-Embetet, förordnade i och för denna sak åtal inför Kongl. Svea Hofrätt emot Rådstufvurätten i Norrtelje. Sedan i detta mål skriftvexladt blifvit, och såväl ansvarssorn ersättningsanspråk emot Rådstufvurätten framställde, meddelade Kongl. Hofrätten den 11 Juli 1861 det utslag, att, ehuru, enligt hvad Kongl. Hofrättens ofvanåberopade, den 3 November 1860 meddelade utslag innehölle, Rådstufvurättens anmärkta förfarande vore oriktigt, dock som frågan derom kunde anses hafva varit i den mån tvifvelaktig, att detta Rådstufvurättens förfarande icke borde hänföras till sådant fall, som i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken omförmäles, så funne Kongl. Hofrätten Rådstufvurättens Ledamöter ej kunna till ansvar i målet fällas eller förpligtas att derutinnan fordrad ersättning utgifva. Detta Kongl. Hofrättens utslag, som meddelades under det min företrädare, sedermera aflidne Justitie-Ombudsmannen Wester, befann sig på embetsresa och öfversändes till honom från Expeditionen, påträffades bland hans efteriemnade papper, då jag efter hans den 4 Augusti 1861 timade död, den 11 i samma månad anlände till Philipstad. Besvärstiden hade då föregående dag, den 10 Augusti, eller sex dagar efter det hastiga dödsfallet, tilländagått. Åtskilliga borgare i Waxholm hade uti en till Justitie-Ombudsmannen den 2 Februari 1860 ingifven skrift fört klagan öfver det sätt, hvarpå Magistraten i nämnde stad behandlat frågan om tillsättande af riksdagsfullmägtig för staden, efter Rådmannen derstädes, kanslisten i Kongl.
The paar skoor iagh loffwadhe tigh Haffwer iagh nu här när migh, Them skaltu få när tu kommer igen Käresta Glorela war ey seen. Glorela. Nu hielp Odhen iagh går åstadh Till att göra som tu migh badh. Act. IV. GLORELA. JUDAS. KARICK. Glorela. Jagh må säya, thz står wel till Hooss landzherren, iagh säya will, Som så lenge haffwer barn begärat, Them nu Gudh honom haffwer beskärat. Å en tocken drängh som then äldre är, Then herren haffwer så innerligh kär Att han effter honom skall landzherre wara, På honom mon han alzinthet got spara. Hwadh ähr thz käring tu haffwer för snack? För sådant aff migh haff ingen tack. Glorela. Å hielp then helien, Gudh nåde migh! O nådighe herre sannerligh Jagh icke achtade at i woro här. Welsignat then stund i födder äre! Judas. Förbannes then time iagh afflad bleff Och tå man min födelse dagh upskreff. Glorela. O nådighe herre snacker icke så. Judas. Käringh gaack hädhan strax ifrå, Om tu willt må wel till tin kropp Och icke äta en sabbel upp. Glorela. Gudh nåde migh käre herre godh Hwad i nu haffwen ynkeligit modh. Gudh giffwe i willen för mig kungöra Hwadh edher feelar, iagh fingo thz höra. Tå thör iag sättia min siäll i pant Itt gott rådh iagh wijst på fant. Karick. Ja sätt vth siälen, tu rader ther ey om, Migh haffwer hon tillhördt aff barndom. Judas. Troo tigh skam käring, tu thör weeta rådh. Glorela. Ja wisseligh edhers furstelighe nådh. Judas. Jagh är ey förste och will ey så heeta Som tu nu skall i sanningh få weeta.
Nej, nej! för min skull skall han ej ryckas bort från sitt hem, sitt ädla sträfvande. Må jag snarare, om så måste vara, i hans nordland finna en tidig graf!« Susanna begärte nu att veta och Alette meddelade henne åtskilligt om det land, som hon tänkte sig så förskräckligt, och vi vilje med de unga vännerna nu kasta En blick på Nordlandet. Allt er koldt og haardt. Blom. Dog hviles Guds Aand over Nord landene. Z. En stor del af Norge har sitt anlete liksom bortvändt från lifvet. «Den gamla Natten«, hon som fornverlden tänkte sig som alltings urmoder, håller här jettebarnet i sin mörka famn och sveper det hårdt, i trånga lindor, hvarutur det ej förmår utveckla sig till fröjd och frihet. Nordlandet med Finnmarken se icke solen på flera månaders tid hvart år, och vägarnes svårighet och fara stänger umgänget med den sydligare verlden. Nordpolens ande hvilar förtryckande öfver denna nejd, och när den derifrån andas ut öfver det sydligare Norge, i stilla Augusti-nätter, då vissna de halfmognade skördarne i dalarne och på slätterna, och hungerns isgråa anlete stirrar stelt från Nordanfjells på arbetsamma men olyckliga menniskoskaror. Hafvet bryter sig vid dessa kuster mot en spetsgård af skär och klippor dem polar-fåglarnes skaror med skri och skrän kringsvärma. Stormar afvexla med tjocka töcken. Klipporna långs med dessa stränder ha besynnerliga skepnader; än uppstiga de i torn, än likna de djur, än framvisa de gigantiska och ohyggliga menniskoprofiler, och man förstår väl huru folktron i dessa ser förstenade troll och jettar, och att våra förfäder i denna vilda ödemark förlade deras Jotunhem. Och en dyster qvarlefva af hedendom vill ännu i dag icke lemna denna nejd. Den har frusit fast i menniskornas inbillning; den har förstenat sig i de hemska naturgestalter, som en gång gåfvo den lif. Evangelii ljus söker fåfängt skingra de tusenåriga skuggorna; den gamla natten qvarhåller dem.
Då barnets julklapp kommer i form af en bok, mätes gåfvans värde mera sällan af barnet efter samma måttstock som de andra julpresenternas, det vill säga: efter kostnadspriset. Är den också » billig », utöfvar den dock alltid en viss dragningskraft. Den mönstring, degradering och likgiltighet, som bevisas de andra » torftigare » gåfvorna, utsättas mera sällan julböckerna för, äfven om de betingat ett lågt pris. Lofvar titelbladet godt, vattnas det riktigt i mun. En långlifvad, oförstörbar existens i barnahjärnan kan denna anspråkslösa gåfva komma att upplefva, äfven sedan både pärmar och blad sönderslitits eller den, som det heter på barnaspråket, » kommit bort ». En skymt af glädje kan minnet däraf åratal efteråt uppväcka. Men är » endast det bästa » godt nog i fråga om barnens julböcker, råder en betänklig principlöshet, när valet skall göras af deras öfriga presenter. En oförklarlig och besynnerlig omkastning äger oväntadt rum. Orsak och verkan har man icke mera någon förkänsla utaf Efter att bestämdt och besinningsfullt hafva följt ett klokt och försiktigt utgallringssystem i bokvärldens uppsjö och efter att hafva besegrat hvarje frestelse till afprutning på sitt litterära sedlighetsideal tar omutligheten ände, så fort man väl är färdig i bokbazaren. Slumpen får nu råda. Det är, som hade man så förbrukat alla fjärrskådandets instinkter i bryderierna vid bokaffären, att en sådan kraftuttömning ej kan medgifva vare sig eftertanke, fasthet eller hållning, då man skall till att orientera sig på det återstående området af julmarknaden. Själfbehärskningen får vika, tvångströjan kastas, hvarje infall, hvarje nyck följas öch tillfredsställas, och ögonblickets ingifvelse är det enda man binder sig vid. Man har först och främst ett starkt begär och behof af att uppfylla barnets alla upptänkliga önskningar. Man. vill framför allt se det förnöjdt. Målet tror man sig endels vinna genom att öfrerhopa och belamra det med en mångfald julklappar.
Maj sistlidna år på Riddarhuset afgifna anförande rörande detta ämne, yttrade Finansministern, Herr Friherre Gripenstedt, bland annat: “det han visserligen ur principiel synpunkt hyste ganska stora betänkligheter emot sjelfva systemet af Handelstraktater, eller att genom fördrag med främmande makter inskränka sin frihet att, efter behof och sig företeende omständigheter, ordna en vigtig inre angelägenhet, nemligen tull-lagstiftningen; ty han ansåg, att hvarje stat borde enligt dessa grunder sjelf bestämma det vilkor, hvarunder främmande varor finge i landet införas, och derefter, utom behof af särskilt aftal och utan att för något visst land medgifva särskilta förmåner, hvilket alltid måste leda till konstlade och onaturliga förhållanden, göra handeln fri och lika för alla. Men ehuru han således icke kunde gilla sjelfva systemet i allmänhet, trodde han dock, att vid detta tillfälle öfvervägande skäl vore för handen, att från regeln göra ett undantag. Utan tvifvel är denna statsekonomiska åsigt riktig, och jag biträder den för min del. Frågan inskränker sig således i förevarande fall dertill, huruvida öfvervägande skäl i verkligheten finnas, att frångå denna statsekonomi skt riktiga regel, och nu göra ett undantag. Komitéens uppgift, enligt mitt förmenande, är då till en början att utreda: l:o) hvilka uppoffringar och medgifvanden, Frankrike vill göra till förmån för den Svensk-Norska Handeln och Sjöfarten; och 2:o) hvilka uppoffringar och medgifvanden, å ena sidan, Frankrike fordrar i vederlag af de Förenade Konungarikena, samt, å andra sidan, dessa böra och kunna underkasta sig för vinnandet af de förmåner, som i första punkten afses.
Hundrade män och kvinnor kunde finna bänkplatser i din stora stuga, som var byggd redan innan Sankt Olof döpte här i Viken. Du ägde gammaldags silfverkärl och stora dryckeshorn, som gingo från man till man, fyllda med mjöd.» Åter måste Berg Rese se på gossen. Han satt uppe, med benen hängande utom bädden och hufvudet hvilande mot händerna, med hvilka han på samma gång höll undan den vilda hårmassan, som ville ramla ned öfver hans ögon. Ansiktet hade blifvit blekt och fint under sjukdomens härjning. I ögonen lyste ännu febern. Han smålog åt de bilder han framtrollade för sig: åt den smyckade stugan, åt silfverkärlen, åt de festklädda gästerna och åt Berg Rese, sittande i högsätet i sina fäders sal. Bonden tänkte, att ingen ännusett på honom med sådana af beundran lysande ögon, eller funnit honom så härlig, iförd festkläderna, som gossen där fann honom i den slitna skinndräkten. Han blef både rörd och retad. Denne usle tjuf hade ingen rätt att beundra honom. »Gafs det då inga gillen i ditt hem?» sporde han. Tord skrattade. »Där ute på skäret, hos far och mor! Far är ju vrakplundrare och mor är en häxa. Till oss vill ingen komma.» »Är mor din en häxa?» »Det är hon,» svarade Tord alldeles obesvärad. »I stormigt väder rider hon på en säl ut mot de skepp, som störtvågorna spola öfver, och de, som då vräkas i hafvet, bli hennes.» »Hvad skall hon med dem?» frågade Berg. »Å, en häxa behöfver alltid lik. Hon kokar väl salfvor af dem, eller kanske hon äter dem. I månskensnätter sitter hon ute i bränningen, där den går som hvitast, och skummet sprutar öfver henne. De säga, att hon sitter och letar efter förlista barns fingrar och ögon.» »Det där är styggt,» sade Berg. Gossen svarade med oändlig tillförsikt: »Det vore styggt för andra, men inte för häxor. De måste göra så.» Berg Rese fann, att här stötte han på ett nytt sätt att betrakta världen och tingen.
Jag vet ju att du håller hjertligt af mig, och hvarföre skulle jag förnya de heliga löften, jag för några dagar sedan, i min mors närvaro, gaf dig? Jag hyser tillräcklig aktning för dig, att med lugn och tillfredsställelse anförtro min framtids lycka i dina händer; och om jag icke är i stånd att dela häftigheten af de känslor, som hos dig snarare likna en förödande stormil, än fläkten af en lugn och stilla kärlek, så tillskrif detta mitt lynne, icke mitt hjerta; detta vill dig hjertligt väl.” Kaptenens kinder lågade allt starkare, allt flitigare virade han de böjliga mustascherna, och tändernas hårda tryckning mot öfverläppen vittnade, att han kände en stark, om också ej behaglig, sinnesrörelse. ”Min goda, älskade Rosa,” sade han med tvungen fattning, ”förlåt, om min känsla icke uttrycker sig så, som du önskar det! Tro emellertid, att mitt ifrigaste bemödande skall blifva, att genom den strängaste återhållsamhet i ord och blickar närma mig den punkt, der du sjelf ställt dig, och omkring hvilken du uppfört en mur af is, på det att din älskare skall få njuta det nöjet att svalka sig, i fall hans hjerta är alltför varmt.” Öfverraskad och med en blick, som tydligt uttryckte missnöje, såg Rosa kaptenens häftiga rörelse. Hans ord sårade henne, att döma af purpurn, som glödde på kinden, och af handens omärkliga darrning, då Ferdinand fattade den och med en lätt tryckning tycktes vilja afbedja det opassande i sitt senaste yttrande. Hon teg dock, och han förde henne åter till salongen, in i det brusande, eldiga lifvet. ”Skola vi valsa?” frågade han sakta och vänligt, samt visade på den brokiga raden. ”Söta, goda Rosa,” bad han smickrande, då hon teg ett ögonblick, ”var icke förtörnad på mig!” ”O nej, Ferdinand, det är jag visst icke,” svarade hon hastigt; ”men ...” ”Inga men,” inföll kaptenen lifligt, och ryckte henne med sig i strömmen af de muntra balgästerna.
Först och främst »den yndige Pige», naivt kokett och barnsligt sorglös, rank, blond, med »en blid, mjölkaktig doft, ett barns sunda, ljufva doft». Vidare hon, som är ungdomskraften och lifsglädjen, kvinligt mogen och jungfrusund, hvars hela friska väsen öppet och tillitsfullt strålar ut ur de klara ögonen och jublar i hjerteskrattet. Och så slutligen den unge mannen, som är flanör genom lifvet ungefär som på Østergade, betraktande allt med en viss kall nyfikenhet, hvarken glad eller sorgsen, skyende alla starka känslor och alla afgörande situationer liksom skarpa ljud och skärande ljus, som icke känner lust att vandra på den stora farvägen men saknar energi att få något rigtigt tag i lifvet samt för öfrigt aldrig väntat sig just så mycket af det samma, en bra kamrat och en älskvärd menniska, en sensitivnatur och en raffinerad läckergom, aristokrat och egoist, men innerst vek och finkänslig och högsinnad, öfver hufvud taget »af det slags menniskor, som sällan uträtta något i lifvet och näppeligen blifva lyckliga». Dessa menniskor har Esmann skildrat med intresse och sympati, men längre tyckes den senare icke sträcka sig. Detta framträder starkt vid skildringen af Brun och hans vänner. Esmanns författarekynne är icke nog smidigt och elastiskt, för att han skulle kunna stå fullt objektiv och öfverlägsen gent emot sina modeller. Man tycker sig rent af se i hans min, jemte den satiriska humorn, ett drag af förvåning öfver sådana menniskor, hvilkas smak och vanor äro så olika hans egna. Och häri kan ligga en stor fara för författarens framtid; den alltför långt drifna räddhågan att komma i beröring med det ofina, otympliga, tölpaktiga i lifvet kan blifva en alltför snäf begränsning för hans förmåga af menniskoskildring. Glahn och Holck voro studentkamrater; den ene såg i den andre sin bäste vän och den bästa menniska, han kände. Så blefvo de fiender för ett fruntimmers skull och foro efter afslutade studier hvar åt sitt håll.
Nådigst föreslagna ändringar, tillägga att Konungens veto mot Högsta Domstolen i frågor om Lagförklaringar, icke tyckes väl förenligt med rättsprincipen och med Konungens Egen värdighet, som kräfver att Hans beslut sedermera ej må af Riksens Ständer ogillas, att förenämnde frågors omedelbara väckande inom Högsta Domstolen tilläfveutyrs skulle medföra, om icke missbruk, åtminstone farhågor, samt att stadgandet om prasscriptionstid, inom hvilken Ständerne torde hafva upphäft gifna Lagförklaringar, utan tvifvel blefve lidande till inskränkning af Deras Lagstiftningsrätt. En ledamots särskildta tanka bifogas %vördsammeligen. Stockholm den 21 Augustii 1823. Bihang till R. S. Trot. 5:eije Sanni. eg. 2i8 konstitutions Utskottets Betänkanden. Utdrag af ConstitutionsUtskottefs Proto coll den Augustii 1823. S. D. Herr Professorn Doctor Forsell anförde: "Sedan Konungen Sjelf, oaktadt hela StatsRådets gemensamma underdåniga afstyrkande, i Räder funnit för godt att öfverlemna frägan till Riksens Ständer, så har jag trott och tror ännu, att det icke skedt utan stora orsaker, hvilka böra noga pröfvas både mot och med. De vigtiga skäl, som af Hans Excellence JustitiaeStatsMinistern blifvit anförda, äro enliga med min öfvertygelse, och det är icke min afsigt att frångå dem. Men Svea Konungs Domsrätt i högsta instancen, så kär och önsklig för alla Hans undersåtare^ Jtan, efter min tanka, ganska väl stå tillsammans med borttagande af de Tvänne rösterna i Högsta Domstolen, som stadgas i Regeringsformens 21 §, och hvilka tvänne Rösters afskaffande äfven tyckes hafva varit Konungens förnämsta syftemål, enligt Rubriken af den Nådiga Propositionen. Konungen, såsom Högste Chef eller Ordförande, kan ju vaka öfver Sin Domstol, taga kännedom af dess göromål, låta utfärda alla Dess Domar och Utslag i Sitt Constibutions-TJtskottets betänkandcn.
"sist” vid etc.; att de böter, som ådömas för försummad uppgift till mantalsoch skattskrifning, borde lika fördelas emellan socknens fattiga och åklagaren; att för de ringare och fattigare classerna borde nedsättning i bötesbeloppet ega rum, och detta aldrig öf verstiga jt af det nu föreslagna beloppet, en Riksdaler; samt alt böterne borde bestämmas i mon af utskyldernes storlek. I afseende på det ifrågasatte tillägget af ordet: ”sist," åberopar Utskottet utlåtandet öfver anmärkningen vid nästföregående §.; och då, vid betraktande af angelägenheten att i stadgad ordning inbekomma uppgifterna till mantaIs-skrifningen, hvilken ligger lill grund för påföljande beskattningsåtgärder, bötesbeloppet, som icke kan bestämmas i förhållande till utskylderna, enär dessa icke förr, än året efter, debiteras, icke synes vara för högt, vidblifver Utskottet, hvad i sådant hänseende är vordet föreslaget; hvaremot Utskottet finner skäligt, att åklagaren må komma i åtnjutande af |:del uti böterna; och får af sådan anledning hemställa, att början af i:sta momentet, 3:dje raden, må undergå den förändring, att, efter ordet: "böle," införes: ’’En Riksdaler, hvaraf pdelar tillfalla socknens fattiga, och \:del åklagaren 44- §• pag. 38. Inom Preste-Ståndet är anmärkt, att, då den praxis blifvit införd, att Mantalsskrifnings-Comiten, i stället för socknestämma, upptager och beslutar öfver frågor, huruvida personer må vid Åcademier skrifvas eller ej; hvarefter Landshöfdingen, i händelse besvär Öfver sådant beslut anföras, deröfver dömer, det syntes vara nödigt att uti denna §. uttrycka, huruvida Comiteen i nämnde hänseende borde uppfylla sockneslämmas plats eller icke. Bevillnings-Ulskottcts Utlåtande, N:o 27. 43 Da frågor af sådan beskaffenhet icke utgöra föremål för Be villnin»sUtskollels åtgärd, anser Utskottet Lerörde anmärkning böra förfalla. 46. §. pagv 3q.