Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men dä man varit vittne till huruledes allmogen ofta blifvit narrad pä dylika varor; 300 Den 3 i a n i f. ni. så tror jag, att raan i detta fall kan med skäl lillämpa det kända ordspråket: ”c’est le bon marche qui mine”. Man skulle dessutom, enl. min öfvertygelse, genom en obetänkt tulloedsättning äfventyra att, om också icke genast, helt och hållet förstöra, åtminstone betydligt hämma Eskilstunas nuvande fabrikation. Det tyckes nästan, som om det Ulsk., hvilket föreslagit den af mig ogillade åtgärden, föreställt sig att de utländska handelsförhållandena ej skulle kunna menligt inverka på Sverige i detta fall; emedan Utsk. till stöd för sin åsigt har, pä ett för mig alldeles oförkrarligt sätt, egentligen trott sig böra åberopa exemplet af England. Nu vet dock hvar och en att England, enligt försynens skickelse, och genom innevänarnes högst berömliga laglydnad, varit förskonadt från de beklagliga tilldragelser, som vållat den myckna oro, hvaraf så många andra länder häftigt skakats och skakas. Exemplet är sålunda ej väl valdt; häldst man torde kunna förmoda att äfven England skall, då det troligen i följe häraf kommer att sakna den förra afsättnineen på nyssberörda länder, troligtvis och för att få den ifrågavande artikeln någorlunda betald, söka alt bereda sig nya afsäitniningsorter; hvarvid vår aflägsna Nord icke lärer förgätas; så vida och så länge någon profit derå är att påräkna. Man börjar dä att sälja för godt pris, sedan de inhemska manufacturisterue kommit på obestånd genom påtryckningen af en öfvermägtig medlätlan, blefve kanhända prisen icke särdeles billiga å de utländska varorna. Om man äter föreställer sig, att Eskilstuna fabrikation alldeles icke åtnjuter något anseende utom landet; sä vågar jag åberopa min motsatta erfarenhet, såmedelst, att jag för några år sedan i utlandet fick bevittna det rättvisa uppseende, som dessa fabrikater, enskildt hos utländningen företedde, uppväckte.
Ty antingen motionären medgifver eller förnekar Statens rätt att, utan afseende på mindre upplysta föräldrars godtycke, äfven till de späda barnen utsträcka den allmänna helsovården, och antingen han betraktar det viljelösa barnet såsom en individ i samhället med sjelfbestämningsrätt, eller icke, lärer del befinnas lika inkonseqvent att åt en fader eller målsman öfverlemna rätt att i omförmälda hänseende förfoga öfver barnet, hvilket, hunnet till mogen ålder, tilläfventyrs kan omfatta annan åsigt än den af dess fader och motionären hysta Att den af motionären gjorda jemförelse med karan tänsinrättningarne lemnar något stöd för hans förslag, måste Utskottet jemväl bestrida, alldenstund dessa anstalter afskafFats just af det skäl, att de befunnits ej befordra ändamålet, hvilket icke kan sägas vara förhållandet med ifrågavarande skyddsmedel, som också med stort förtroende af allmänheten omfattas; och att koppsmittan, hvars härjningar, efter att hafva fortvarat i sekler, afstadnade i samma mån vaccinationens användande vann utbredning, skulle hos oss numera vara »acklimatiserad» i den mening motionären derunder begriper, hvilar på en lös förmodan, men är i ingen måtto bevisadt. Utskottet hemtar också af det redan anförda tillräcklig anledning att afstyrka allt afseende å ifrågavarande motion. Stockholm den 13 Januari 1863. 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 37. ‘ NiO 37. Ank, till Exp.-Utsk. den 14 Jan. 1865, kl. 5 e. m. Betänkande, i anledning af vackt motion (N:o 91), rörande tiden får auktioners hållande på landet. Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Erik Hansson från Gefleborgs län, med hvilken Pehr Ericsson från samma län sig förenat, väckt samt till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion har blifvit föreslaget, att tiden för auktioners hållande å landet mätte under hela året få utsträckas till kl. 9 på aftonen och ej, såsom nu, enligt Kongl.
Ty icke så snart såg hon konungens vimplar fara öfver sjön, som hon öfvade sina onda konster, och förtrollade konunga-dottern med folk och allt, så att tornet blef till en usel jord-koja, prinsessan sjelf till en liten råtta, hennes tjenare till andra små råttor, och tjenste-mön förvandlades till en kråka, som kraxade och skriade i luften. Derefter begynte styfmodern och hennes döttrar ett lustigt lefverne på kungs-gården, och styrde och ställde med riket såsom dem godt syntes. Men den lilla råttan satt ensam och öfvergifven i sin jord-koja, och konungen, hennes fader, visste ingenting af hvad henne vederfarits, utan drog vida öfver saltan sjö, och hvart han kom vann han alltid seger. Sagan vänder nu till ett annat konunga-rike. Der rådde en konung öfver, som hade tre söner. När prinsarne kommit något till ålders, lät konungen en dag kalla dem inför sig, och sade: »jag börjar blifva gammal, och kan väl märka att min tid icke blir lång; ty ’grå hår äro dödens blomster.’ Dragen derföre bort och söken eder giftermål, att jag må se eder försörjda innan jag dör.» Ja, detta likade de två äldste konunga-sönerna öfvermåttan väl, ty begge voro de raska och hurtiga ungersvenner; deremot var den yngste prinsen alltid blyg och försagd, så att han svarade ingenting. Bröderna begynte nu spörja sin fader åt, hvar de helst borde se sig om efter kärestor. »Jo,» svarade konungen, »här hafven J hvar sitt gull-äple. Kasten dem framför eder, och hvar de stadna der skolen J söka er lycka.» Så samtaladt togo prinsarne orlof, och lagade sig till med vapen och gångare, och drogo bort ifrån kungs-gården. Men allt gäckades de två äldste prinsarne med sin yngre bror för hans försagdhet, och undrade likt och olikt, hvar i verlden en sådan som han skulle få sig någon käresta. När nu bröderna kommit på väg, kastade hvar sitt gull-äple, och äplena till att löpa före, som prinsarne redo efter.
– Hennes nåd, som jag fann i en skuggig bosquet med sin tambournål i handen, mottog mig med mycken godhet. Olyckligtvis var hon ej allena. Hon uppvaktades af en medelålders man med mycket puder, stora skospännen, blommig sidenväst, och en recherche i hela klädseln, opassande för en man med grå hår vid tinningen. »Baron Stjerncreutz,» föreställde hon mig. »Baronen är förmyndare för min dotter,» sade hon, »och nog obligeant och aimable att ligga här i Yxsundas solitude, ensam hos en gammal väninna för att rangera hennes krångliga affairer ... men så börjar också tiden att blifva honom lång, eller hur, baron, ni längtar till Stockholmsassembléerna!» »Oh, ma chère amie, herr bergsassessorn ser nog, att den som är gäst på Yxsunda ej längtar annorstädes.» »Flatterier, flatterier! Trêves des compliments, när skall baron komma ur den elaka habituden att säga galanterier?» »Aldrig, min nådiga, så länge jag har det utvalda nöjet att vara samman med er,» och han böjde sig och kysste hennes hand. »Ah, mon cher vous êtes incorrigible.» Så talade de, och jag satt tyst och förbryllad, utan att kunna annat än inpassa enstafviga ord i deras badinage. Jag skulle hafva känt mig verkligt olycklig och öfverflödig, om ej friherrinnan då och då gifvit mig ett hastigt ögonkast af samförstånd, som om hon velat säga: »hvad den gamle token tröttar mig». Med en sällsam charme för hjärtat betraktade jag hennes djupblå ögon, den rosiga hyn och den småleende munnen, där hon satt med en törnros vid den hvita gorgen och lätt netteldukskjol kring en fin och välformad gestalt. Hon såg ut som ett par och tjugu år och ej som mor till en fjortonårig dotter. Hennes talorgan smekte mitt öra som kvällshvisslet af vinden i lindarnas sommarstilla löf – jag inspirerades, jag drömde.
Jag kan ingalunda finna, att Utsk. trädt grundlagen för nära, emedan Utsk. har i följande 35 och 36 punkterne framställt alternativer af innehåll, att om BondeSt. vill afsäga sig sin egande rättighet att såsom nu brukas, reglementera om utseende af deputerade för markegångssältningen, så gäller den 35 punkten, men vill icke BondeSt. frångå det gamla, så gäller den 36 punkten. 1 Westmanland sker markegångssättningen sålunda, alt af R. o. Ad. äro 2:ne ledamöter närvar:de, af prester 2:ne, af borgare 2:ne och af bönder 7, emedan der äro sju härader. Det röstas ståndsvis och då skulle det icke göra något, om det än vore 20 bönder. Resultatet blir i Westmanland vanligen, att raarkegängspriset alltid understiger det gångbara. Jag har ingen anmärkn. att göra emot de öfriga här uppställda punkterna. Denna punkt lemnades utan anmärkn. 37 punkten. Den 2 A ugusli. 95 Hr von Hartmansdorff: Jag vill här endast fästa Slåndets Uppmärksamhet der på, huru iilla det hittills lyckats, när R. St. gatt ifrån de gamla grunderna för dessa ärenders behandling. Hvad man beslutat vid den förra riksdagen det föreslår man nu till upphäfvande. Jag vill önska, att de nyheter, som nu föreslås icke mätte vara sådana, att nästa riksdags Ständer måste begära förslagens förkastande. Denna punkt lemnades utan anmärkn. 39 punkten. Hr Printzensköld: Jag har ingenting att anmärka emot denna punkt, utom blott det, att jag hade önskat att Utsk. i sitt förslag inlagt de orden: efter vederbör:des hörande. Jag vill väl tro, ali K. M. icke utfärdar en författning rör:de raarkegångssällningen och dermed gemenskap egande ämnen, utan att först höra samtlige laudsh:r och vederbör:de embetsverk, men det kunde vara nyttigt att Utsk. uttalade sin åsigt om nödvändigheten deraf och jag anhåller, att Utsk. vid sakens förnyade pröfning måtte lägga ett sådant vigligt förhållande på minnet. Hr von Hartmansdorff: Då Frih.
Jag erkänner att vid förra riksdagen enahanda betänklighet mot olorändradt antagande af det ifrågavarande lagförslaget äfven hos mig uppstod och att jag ansåg denna vara af sådan vigt, för att icke störa kreditförhållandena med utlandet, att ej1 Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1802. N:o 27. 63 heller jag med min röst biträdde förslaget; men dä Kongl. Maj:l numera utlärdat den af Rikets Ständer beslutade Konkurslag, och denna, bland annat, i 1 Kap. 4 § stadgar, »att om borgenär bevisligen uppmanar köpman alt betala klar och förfallen gäld, och densamma icke inom en vecka derefter varder gulden, borgenär eger söka att gäldenärs egendom afträdas må», föreställer jag mig, att den ofvan berörda anmärkningen derigenom förlorat sin vigt, och att det öfverhängande svärdet af eli omedelbart konkurstillstånd, såsom föijd af uraktlåten betalning af både vexel och annan förfallen skuld, har en vida skarpare verkan än bysättningstvånget, — utom det, att den nya Konkurslagen, med alla sina öfriga brister — hvilka visst icke för mina ögon öfverskylas af den Kongl, sanktionen — ostridigt har den lörtjensten att vida bättre och beqvämare än hitintills betrvgga utländske borgenärers rätt att göra sina fordringar gällande i här inträffande konkurser. Fördenskull och emedan den enda rimliga grunden för bysättning är den, att derigenom tvinga en tredskande gäldenär att uppgifva sina tillgångar, hvilket sker genom konkurs, har jag, under åberopande af de uti Rikets Ständers ofvanberörde underdåniga skrifvelse anförda väl grundade skäl, ansett mig böra föreslå att Rikets Ständer mätte förnya sitt vid 1860 års riksdag, i afseende ä förändring af Bysättningslagarne, lättade beslut Jag hemställer likväl till Lag-Utskottet, om icke i den nya författningen må kunna undvikas att åberopa 3 § i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 samt det deri förekommande stadgande om rätt till bysättning å gäldenär, sorn öfverträder mot honom utfärdadt reseförbud, lämpligare må finna sin plats i den nya allmänua författningen angående bysättning.
Jag är således nödsakad att direkte gifva mig in på sjelfva hufvudfrågan, dock vågar jag hysa den öfvertygelse. att såväl nuv:de som kommande generationer skola blifva oss mera tacksamme, om vi lyckas bringa denna fråga till dess rätta lösning, än om vi nu sysselsätta oss med uttalande af granna fraser, helst som resultatet af vårt beslut icke lärer visa sig under poesiens blomstertäcke, utan dess goda frukter eller de deraf härflytande olägenheter komma att framträda i lifvets verklighet under en mera prosaisk gestalt. Den åsigt jag i detta ämne länge hyst och fortfarande hyser, finnes uttalad i den reservation Hr Adlercreutz bifogat LagfJtsIos Betänk., nemi. att det må vara hvarje qvinna, som fyllt 25 år, medgifvet att blifva myndig; och denna meddelade tillåtelse anser jag fullkomligt tillräcklig. Hr Nordenfelt har sagt, att K. M:s förslag är rättvist, behöfligt och nyttigt. Att det är rättvist att låta qvinnan blifva myndig, bestrides icke af mig; men denna rättvisa är ju upfylld då man låter qvinnan utan hinder få blifva det så snart hon gifver sin vilja derom tillkänna. — Att deremot ålägga henne såsom ett tvång att vara myndig, dertill finner jag mig åtminstone ej af rättvisans fordringar upmanad. Hr Nordenfelt har vidare sagt, att denna rättighet är för qvinnan behöflig. I afs. derpå har dock samme talare uplyst, att han rådfört sig med flera qvinnor, och af dem fått olika svar, då somliga önskade vinna den ifrågasatta rättigheten, andra voro tveksamma, och åter andra alldeles icke önskade det. Mig synes det då soni man af dessa svar ej skulle kunna draga den slutsats att lagen behöfde blifva sådan att alla qvinnor derigenom förklarades myndiga, ehvad de sjelfva önskade sådant eller ej. — Vidare säger den värde talaren att det skulle vara sårande för den blygsamma och oskuldsfulla qvinnan att framträda till K. M. och begära en nåd framför sina medsystrar. Men den värde talaren synes hafva förbisett, att reservationen ingalunda innebär, att hon skulle framträda till K.
Konungens Befallningshafvande har nemligen, genom beslut den 8 Februari 1862, med vissa vilkor beviljat afskrifningen, hvaremot Kongl. Kammar-rätten, medelst utslag den 24 November samma år, förklarat, att enär, med afseende å de i målet förekomne omständigheter, det icke kunde anses vara lagligen utredt, hvarken att uti arrendatorn Petterssons år 1848 i konkurstillstånd försatta bo ej funnits annan tillgång till gäldande af ifrågakomne arrendefordran, än den i sådant afseende redan använda, eller att den ene af Petterssons 3:ne löftesmän, Magnus Andersson i Gerstad, hvilken det ålåge att med hvad han egde och framdeles kunde förvärfva ansvara för betalning af samma fordran, dertill saknade all tillgång, Kongl. Kammarrätten, med upphäfvande af det underställda beslutet, funne den sökta afskrifningen af dessa medel icke under dåvarande förhållanden kunna beviljas; i följd hvaraf det ålåge vederbörande uppbördsman, att skyndsamligen vidtaga lagliga åtgärder till beredande af godtgörelse åt Kronan för omförmälte arrendebelopp. Ofver detta utslag har uppbördsmannen, enligt hvad Revisorerne vidare inhemtat, anfört underdåniga besvär, hvilka ännu icke varit föremål för slutlig pröfning. — 171 — Då, enligt hvad Kongl.
Utskotten, hvilka, uppå alla dessa skäl, å nyo till Rikets Högloflige Ständers bifall hemställa, att Rotehållarne vid de båda Skånska Infanteri-Regementena må lemnäs tillfälle att öfver den af några Motionairer vid denna Riksdag yrkade allmänna jemkning i Pro? vincens Rotering varda hörde, samt dervid, i den ordning Utskotten redan föreslagit, genom liesta rösterne afgöra, orri en sådan allmän jemkning må anställas eller icke, hafva derjemte, för den händelse, att flesta rösterne skulle utfalla för liufvudsakligt bibehållande af den redan verkställda Ro teringen, Statssamt Oec.-TJtsh. Ut/. 23 vördsamt bordt föreslå, att, på det de hårdast betungade Rotehållare ej derigriorn måtte komma i saknad af all lindring i nu ålagda förbindelser, det ytterligare vilkor måtte under Ja-propositionen få inbegripas, att de 8G öfverloppsrotar, hvilkas erläggande vacance-afgift hittills blifvit emellan de ordinarie Soldat-numren lika fördelad, i stället må framgent varda anslagne till jemkning i Roteringen af de Numer inom bagge Länen, hvilka, efter föregången undersökning, finnas mest behöfva lindring i ålagd voterings skyldighet, antingen genom fördelning på dem, om sådant med locala förhållanden kan förenas, eller ock genom anslående af den från dessa Rotar utgående vacance-afgift. Under förutsättande af Rikets Högloflige Ständers bifall till berörde tillägg, såsorh innefattande, efter Utskottens åsigt, det enda medel att bereda de Rotehållare, sorn med skäl och bevis kunna styrka sig vara hårdast roterade, någon lindring i den tyngre börda de för närvarande få vidkännas, hafva Utskotten här nedan skolat föreslå de redactionsförändringar i det redan afgifna Betänkandet, som häraf böra blifva en följd. Pag. 3 8* Propositionen under Lit. a^ föreslås att erhålla följande lydelse: 24 Sialssamt Oec.-Vts7c. Ull.
Inskränkning i fängfljutsen och en jämnare fördelning deraf emellan de Skjutsande är, efter Utskottets tanka, , det rätta och enda sättet at kunna til wäga bringa någon hjelp och lindring deruti; huruwida nämnda inskränkning kunde ästadkommas genom någon förändring uti nu gällande författningar, enligt hwilka en under ransakning ställd Person, för begånget brott a annan ort och oftast, uppä falsk upgift derom, r syftemål, at fä tilfalle undanrymma, mäste föras fram och tilbaka frän det ena Tingsstället til et annat, derom anser Oöconomie - Utskottet stg icke tilstandigt at inga i granskning, såsom et ämne, hwilket egenteligen angar den Lag - Usikottet updragna befattning. Men ostridigt synes, at nödiga anstalltcr til sängars försändande Medes frän de orter, der sädant sig göra later, i märkelig män skulle kunna bidraga til lindring i fängffjMsen, synnerligast som emellan Rikets större Städer och Fästningar, derisrän Mart är, fängförningen oftast päko.nmer. Utskottet inser wäl de siera hinder för werkställigheten af detta förslag, som genom ofta bristande sjölägenhet och mindre benägenhet hos sjöfarande at ätaga sig en sädan transport, skulle möta, men blcswe Landshöfdingarne derjämte anbefallte, at hwar i sit Län med nogaste upmärkfamhet tilse, at fängförningen fördeltes pä sä mänga hemnian, sorn icke af allt för mycken aflägsenhet wore hindrade at densamma besörja, och der något Hemman wore för svagt, flera pä en och samma llation dertil anstogos, sä förmodar Utskottet, at, dä fängförningen icke helt och hällit kunde afskaffas, ätmindstone olägenheterna deraf i möjeligafte matto pä detta sätt kunna afhjelpas. H vilket dock Riksens Höglofliga Ständers widare bepröfwande wördsammast warder underställdt. Norrköping den 2.
Någon talan i detta hänseende ansåge Kollegierna likväl desto mindre vara skäl att Kronan anställde, som, utom det att hvarken bruket eller grufvorna för Kronan egde något verkligt värde, den omständigheten att Kronans eganderätt till bruket försvunnit ej kunde minska, utan snarare öka Kronans befogenhet, om den annars kunde anses förefinnas, att återtaga skogarne och tjenstbarheterna, helst det varit för underhållande och drifvande af Kronans, men icke af enskild persons verk, som desamma blifvit upplåtna. Att likväl grufvorna tillhörde Kronan, äfvensom att det varit privilegiiinnehafvarens pligt att till dem bevara Kronans rätt, syntes Kollegierna icke vara tvifvelaktigt. Emellertid kunde grufvorna utgå eller blifva alltför besvärliga att bryta och andra omständigheter äfven inträffa, af hvilka svafveltillverkningens upphörande blefve en följd. Om vid sådant förhållande bruket skulle till Kronan återfalla eller icke, funne Kollegierna af nyssnämnde orsak vara likgiltigt; men otvifvelaktigt komme såväl tjenstbarheterna som allmänningarne att utan ersättning till Kronan återgå, hvarjemte Kronans rätt inträdde att till sig lösa de genom Drottning Christinas Bref af den 31 Januari 1654 försålda ”gods”, emot den derför erlagda lösepenningens restitution, på sätt i nämnda Bref blifvit förbehållet, och vid dessa förhållanden ansåge Kollegierna, lika med Kommitterade, att om ock icke en ovilkorlig eganderätt till bruket och grufvorna, likväl bortfallandet af det äfventyrliga i bruksegarens nu innehafvande besittningsrätt till de öfriga förmånerna för honom icke borde sakna värde.
Ulsk. yttrar nemi.: ”men Ulsk. har härvid funnit sig icke kunna ingå i bedömande af oraförmälda fabrikstillverknings fördelaktighet och lämplighet inom Sverige, helst omdömet derom måste grunda sig dels på tekniska undersökningar och dels på granskning af de förhållanden, som kunna antagas förestå med hänsigt lill rörsocker-produktionen under den kommande tiden; varande hvarken i motionerna meddelade eller dem bifogade så fullständiga uplysningar och utredningar, som för förevar:de ämnes pröfning och afgörande onekligen erfordras. Utsk. är dessutom öfvertygadt, alt, ifall den näringsgren, hvars framkallande och befrämjande motionäreroe åsyftat, vid dermed inom detta land ytterligare anställande försök, skulle visa sig veikligen vara så fördelaktig som motionäreroe upgifvit, densamma sannolikt skall komma att, utan serskilda upofft ingar från det allmännas sida, vinna en, om ej så hastig, dock mera säker och naturlig utveckling, än genom dess understödjande med mer eller mindre tillfälliga stats-anslag ” Eli allt för beqvämt sätt alt affärda en från alla fyra RiksStånden till Utsk:s behjertande öfverlemnad fråga, och, framförallt eli nog långt utsträckt tålamod med Sveriges näringslif, som får sofva och icke tillverka eli socker af eget råämne, medan (let öfriga Europa sålunda åstadkommer mer än hälften af hela sitt behof. Om näringen här ej går så hastigt yttrar Utsk., så går den säkert. Oförmågan att beräkna framtida handelsoch andra förhållanden och saknad tecknisk kunskap, som Utsk. föreburil, hade icke bordt föranleda Utsk. afstyrka R. St. att fästa någon upmunti ande upmätksamhel vid näringen, då den visat sig så fördelaktig i det öfriga Europa, hvilket Utsk. ej kan undgå att af allm. tidningar och tryckta skrifter känna, och enär motionärerna föreslagit, alt Regeringen skulle höra Landlbrnks-Akademien i afseende pä det tekniska och bästa sättet att främja denna hushållsvinst också för vårt land.
R:dr för att befria sin egendom från grundskatterna. Den 29 November f. m. Jag öfvergår nu till Gr. Gvldenstolpes yttrande. Han har börjat med att säga, att han förmodade min afsigt endast vara, att söka skaffa penningar till jernvägarne, och icke att afskaffa grundskatterne. Detta är ett fullkomligt misstag. Frågorna äro å min sida alldeles kombinerade och jag har sammanställt dem derföre att jag anser, att Svenska jordens befriande från grundskatterna utgör ett oeftergifligt vilkor för dess uparbetande efter en rationell jordbruksmetod, samt att den öfverallt i landet sig företeende ifvern för jernvägsanläggningar vore én passande och kraftig häfstång för den förra frågan. Frågorna äro således af mig kombinerade, och den ena gtår alldeles icke isolerad från den andra. Vidare har Gr. Gyldenstolpe sagt, att om det vore svårt för Staten att uplåna penningar, så skulle denna svårighet vara ännu större för den enskildte. Detta eger sin fullkomliga riktighet, mine Hrr, om fråga är, att utom landet uptaga lån å flera milhr, ty sådant är utan tvifvel vida lättare för Staten än för den enskildte. Men är det deremot endast fråga om att få så mycket penningar som möjligt inom, landet, så skulle jag tro, att mitt förslag dertill har betydligt företräde framför Gr. Gyldenstolpes skyldsystem. Jag vill visserligen icke härmed hafva sagdt, att man genom antagande af mitt förslag skulle få alla de till jernvägsföretaget erforderliga penningar, men det säkra är, att man' skulle få så mycket penningar, som landets jordegare möjligtvis kunde anskaffa, och den säkra vinsten vore, att man ej behöfde anlita Statslånesystemet förr än man fått veta, att det ej vore möjligt att anskaffa hela summan inom landet. Gr. Gyldenstolpe har uti sitt yttrande framställt en kalkyl och deruti upstaplat en sådan mängd af milhr, att han tyckes likasom vilja skrämma R. o. Ad. med de oerhörda summorna. För att söka motverka denna skrämsel, borde jag taga min tillflykt till milliarder, men som det fordrar någon tid att upriitta kalkyler på så stora summor, auhåller jag, att Gr.