Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Elsa försökte ge dem en lång, förebrående blick, men den kom aldrig fram till dem, ty då hon vände sig emot dem, hade hon aftonsolen rakt i ögonen. Emellertid började publiken småningom samlas, och då ingen mera tycktes vara att förvänta, vred Elsa på hufvudet och gjorde ett hastigt öfverslag. Tjugusju ståndspersoner. elfva allmoge. trettioåtta barn, summa tretton kronor femtiofem öre! Det var ju alldedeles förfärligt! De arma artisterna, det blef ju ren förlust för dem. Tänk om konserten skulle bli inställd? 1893 Men det blef den inte, ty nu började orgeln brusa och stöna; det var inledningsnumret, en fuga, komponerad af Sophus Halvorsen liksom nästan hela programmet. Elsa ville ej vända sig om nu igen, ty det ansåg hon opassande; hon fick således ej se den exekverande. Numret var för öfrigt slut, innan det knappast börjat; det lät som några käbblande barnungar uppe i diskanten, medan en vresig skolmästare med dundrande, grof röst förgäfves predikade ordning nere i basen. Det blef en paus, utfylld af hviskande små- flickröster och prasslande program. » Quando corpus morietur, aria af Sophus Halvorsen, utföres af Rosalba Dea Marina », stod det på den gula lappen, och allas hufvud, utom kyrkoherdefruns, vände sig emot orgelläktaren. Men nu hörde Elsa steg af två par fötter på stora gången, tunga karlsteg, ackompagnerade af lätt trippande fruntimmersklackar, och där stodo nu de bägge konstnärerna midtför henne i koret, han med guitarren öfver bröstet och hon med ett notblad i handen. Men, säg hon rätt? Rosalba Dea Marina, den drottninglika skönheten i violblå sammetsklädning, det var ingen annan än den där lilla biljettflickan i vapenhuset, fastän hon d u var barhufvad och hade fäst en stor knippa prästkragar uppe vid halsen på sin svarta ylleklädning!
Af Grustaf Boliu frun Upsala län, om tillökning i det af Kongl. Maj.t nu äskade låneunderstöd till sänkning af Olands-ån och dess sidogrenar. Vårt lands hufvudnäring ligger i jordbruket; ju mer land vi odla, ju bättre vi sköta våra fält, destomera stiger välmågan. Det är äfven otvifvelaktig!, att jordbruket tagit stora steg framåt under de sednaste åren, och man kan med största skäl hoppas, att sådant kommer att fortgå efter en vexande skala. För detta hafva vi visserligen alt tacka enskilda mäns sträfvande ali genom föredömen i ord och handling verka på allmänna öfvertvgelsen; men Regering och Ständer hafva äfven visat omsorg om jordbruket både genom kloka lagar, som bereda möjlighet för den enskilda att verka till ett högre mål, och rikliga penningeunderstöd, medelst hvilka månget arbete till jordens förbättring kunnat verkställas, och utan hvilka sådana förbättringar i vissa grenar och på många trakter skulle alldeles afstanna eller icke kunna fortgå i bredd med tidsandans fordringar. Uti östra delen af provinsen Upland, — en ort som efter all sannolikhet aldrig kan komma i åtnjutande af de förmåner, nutidens lättade kommunikationer bereda, — på gränsen emellan Stockholms och Upsala län, grenar sig ett vattendrag, allmänneligen kändt under namn af Olands-ån. Detta vatten har i fordna tider varit af vida större mägtighet än nu, och det är till och med ganska sannolikt, att det förr utgjort en från hafvet inskjutande vik. Våra hedna-fäder, de gamle Upsvearne kände trakten under namnet Oland, ett oländigt land; — icke var del skog och berg, som här utgjorde oländigheterna; nej, det var kärr och mossar samt de många sjöarne, som gaf orten sitt namn.
Ropades ja. Sedan härefter förevande skrifvelse-förslag N:o 191 blifvit uppläst, blef detsamma, jemte dermed åtföljande förslag till författning af R. o. Ad. godkändt. Äfvenledes upplästes till justering och godkändes nedannämnde af Exped.Ulsk. afgifne förslag till §§ i riksdagsbeslutet: N:o 34, ang:de nytt banko-reglemente; N:o 35, ang:de val af Fullmäktige i banken och riksg:skont. ; samt N:o 36, ang:de bränvinsbrännings-afgiften. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Ekenstjerna, Johan Fredr., som blifvit vald till ledamot af Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk., samt Hr Schröderheim, Bror Herman, som blifvit utsedd till ledamot i Riddarh.Utsk., anhållit att med bibehållande af riksdagsmannarätt få afsäga sig dessa dem uppdragne befattningar. R. o. Ad. lemnade härtill sitt samtycke, hvarefter Hr Landtm, anmodade Hrr Electorer att utse en ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. efter Hr Ekenstjerna, samt en ledamot i Riddarh.Utsk. efter Hr Schröderheim. Föredrogs Bevilln.Ulsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 29, i anledn. af ålerremiss å betänk. N:o 28, ang:de beräkningen af tullmedlen, salu-accisen, postmedlen, chartae-sigillatae-afgiften och husbehofsbränneri-medlen. Detta utlåt, företogs punktvis till afgörande. l:sta punkten, ang:de salu-accisen, postmedlen oell chartaisigillatm-afgiften, äfvensom tidningsoch kor tstämp el-af gifter ne. Lades till handlingarne. 2:dra punkten, angide tullmedlen. Hr von Hartmansdorff, Äng.:
Efter supén samlades några i den granna men litet tomma parlorn, det dracks öl och whisky eller alldeles ingenting, fönster och dörrar stodo öppna ut i den redan mörka, varma kvällen, och massor af svarta, vämjeliga skalbaggar föllo ned härs och tvärs med ett obehagligt och irriterande smällande. Ett par ungdomar vräkte sig käckt i soffor och schaggstolar, svenska sånger uppstämdes och klingade slående friskt, men stämningen ville icke taga fart i proportion till de påfyllda glasen. Oupphörligt skålades med gästerna, hvaraf den ene var en känd målare, men något oroligt, splittradt låg öfver det hela, man rörde sig nervöst ur det ena rummet i det andra, hade synbarligen icke för vana att slå sig till ro; det talades öfverallt tämligen högljudt och med utmanande säkerhet, som ville man visa sin rättighet till ett fritt ord. Von Muhr var den ende, som syntes fullt i sitt esse. Festliga lag med svenskar voro hans lif, han var den gladaste värd och det nordiska ansiktet strålade, då han höjde sitt glas och klingade: – Skål bror, hederspaschor – skål på dig, gamle prisse, nu ska vi ha oss en äkta svensk afton, gossar! De kända småstadshotellsuptermerna ägde ingen medryckande klang, skarpt drickande hade icke på lång tid förekommit i klubben och några önskade att de aldrig kommit. – Men gästerna skulle ju vara spirituellt folk och man väntade ... – Ha herrarne hört Pryhls sista äfventyr? – sade plötsligt en lärare från Mortons prästseminarieskola – det är till den grad karakteristiskt. Som bekant är Pryhl stor beundrare af Republiken. Nå – för en tid sedan, när de där ar doktor Torson i Morgonväkten därhemma – alldeles oriktigt iakttagna fakta för resten, där funnos verkligen åtskilliga misstag – när Pryhl fick tag i dem så ... – Håhå-ja-tja – ropade en yngling med tättklippt hår och små pepparbruna, brännande, glastäckta ögon – den där lille Torson ja – polkahår utåt axlarna, tror min själ det lockade sig. I Chicago trippade han närsynt omkring och var dödligt rädd för att huset, han bodde i, skulle ramla
Att Utsk. skulle hafva tänkt sig något annat, är renlaf omöjligt; ty Utsk. skulle då ådraga sig den misstanken, hvilken det visserligen icke förtjenar, att icke handla öppet. Eller skulle kommande Ständer, utan att fullkomligen åsidosätta alla moraliska bud, som gälla så väl för styrelser som representationer och individer, kunna göra en anmärka, mot en statsminister, som handlar i enlighet med den tysta vink, lian på delta sätt af Ständerna emottagit. Skilnaden mellan Utskts och följaktligen Gr. Frölichs åsigt och min, är således mera skenbar än verklig och ligger mera i form än i sak. Utskts förslag drager en slöja öfver den fortsatta liqvidationen af cabinettscassans brist och låter denna operation fortgå, såsom hittills, i det dunkla. Jag åter önskar, att en numera vunnen offentlighet må framgent hvila öfver denna transaclion. Jag anhåller om återremiss af betänk., under yttrande af den önskan, att StatsUtsk. icke må låta sig vilseföras af den opinion, som i denna fråga uppstått, — denna opinion må nu i grunden vara så rättmätig och aktningsvärd, som jag för min del erkänner den vara, — men vid den fortsatta behandlingen af denna fråga bibehålla den lugna men tillika allvarliga hållning, som det iakttagit under denna riksdag vid ulöfningen af sitt tacklösa och mödosamma kall, och genom hvars bibehållande till slutet det endast kan hoppas att i hvad på detsamma ankommer hafva befordrat den utveckling af våra constitutionella samhällsförhållanden, som utgjort dess syftemål. Hr Ribbing, Bengt: R. o. Ad. har genom utlåttn, som i dag blifvit afgifna, tillräckligen, som jag hoppas, fått denna kinkiga fråga utredd. Jag vill således icke öka längden af öfverläggningen, men skall dock säga några få ord. De, som hafva sökt försvara denna skuldsättning, hafva som medel dertill yrkat återremiss af betänkandet. Mången annan, sorn icke anser sig kunna försvara densamma, har dock icke motsatt sig återremiss, och jag vill icke heller göra det.
Stockholm den 25 April 1851. \:o till Ank. till Exp.-Utsk. d. 30 April 1851, lil. 10 f. m. Itlålande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition> angående åtskilliga för del nybildade artilleri-batteriet i Norrland ifrågakomne ökade utgifter. V. A. Sedan Rikets sednast församlade Ständer, i anledning af Kongl.
Men å andra sidan finner man arbeten i oädla metaller, som utan gensägelse äro utförda i Norden och man varsnar i dem ett sådant mästerskap i technisk färdighet och äfven smak, att man kan med skäl glädjas deråt. Att Island, så vidt tillgångarne medgåfvo, höll jemna steg med Sverige, är sannolikt, då likheterna mellan Sverige och Norge uti folkligt, icke minst i antiqvariskt hänseende äro så stora och den Isländska utflyttningen var så pass sen, att det icke gerna kunde blifva fråga om att bryta nya banor, utan fastmer att fullfölja de redan i Norge beträdda. I sammanhang med allt detta är det nödvändigt att tänka på, att mellan vikingaskeppen foro enligt sagornas vitnesbörd talrika köpmansskepp, hvarjemte det förhållandet är ganska betecknande, att i Sverige, hvars invånare vida mindre än grannfolken foro i vesterviking, samlades större delen af de från vestern hemförda skatterna. Detta kan icke gerna hafva skett, ifall icke handelsförbindelserna antagit storartade dimensioner, detta åter förutsätter tillvaron af en inhemsk konstflit af ingalunda föraktlig art. Det område, som så skattades af Nordens män, den verld, de mätte ut för sina manliga bedrifter, sköljes i norr af Hvita hafvet, uppe vid Bjarmaland, på dess södra gräns finna vi Syrien, Sicilien, Gibraltars sund, i vester hafva vi Virginien och Grönland. Detta är onekligen storartadt11. Hvilka än vikingatågens frukter i öfrigt voro, det kunde man ej undgå att vinna, att utsigterna vidgades, erfarenheten riktades, krafterna stärktes under otaliga mödor och farligheter. Det dröjde länge innan Nordens folk trädde in i den stora Europeiska utvecklingen, men när de gjorde det, hade de icke som ankungarne trott, att verlden rymdes under ett kålblad; de visste af gammalt, att verlden är vid. En stor uppfattning höfves den, som vill handla stort.
©ofv taf / pet om De » 4 » m m a t t o 9TLeD RetDeEij; oiD oAtötDt l&gt;o. trCut » HotDat Rö » tat » in i ftiD, Xut ftågot Eo » t » meD tanden » » ttiD ^Cut fteD » iDén tias » Eagit tot fioatj-e fofR, ttot » oåpnaDt liot. (oK.oi Alexis. ^•CuaD fiå » t Du i Den tunan fått Soefiåff, ocn. göt Det meta oätDt, S) a nt^a åt, » om » Eumtat an cUt gamla oc \ cUt rr ?a aret. ' ©1P .P4 » oC i oitet tånD » igen. fiåDD af 4nÖ, (^å ftam i |tiD, gå ftam i; gtan 4 m gton4&amp;a 4tto. eiptiD ftjcRa tifC ffete riu » ' * » 9TLeD 4oE wm » j-önH, Ditt uetH tog 6lut; 0oli fot o » » ftam på tiDen » » ttom tinga HCocdot miEDt Dig ut. VDXot » fadtet » » Hona ftamtiDsDtom! n tiDen » {lottat nat Din gtaf, Vtatuätj oefv tacfl föt PtoaD Du ja^ 2Du gam£a åt, Roat » » tåt VLD xgga * ?D Det 3&amp;B; fyuA aitt t; dodb&amp;åutä Amalia F Våra barns tempelbesök. fot ftuat » måttftj-ffD ptöfoo » tunD oiom gaf Htaft en oiDgaD gtunD, jet var roligt, att någon i Idun (se n:r 49) tog till ordet för de små » församJFot tvoatj-e Dag, 4om.
Staten endast i så måtto skulle kidraga, att den genom kildande ock pröfning af ett tillräckligt antal skickliga läkare, kereder tillgång till sådana, kan icke skäligen tillämpas kär i riket, livarest åtminstone kos en stor del af allmogen ock arbetsklassen i allmänket saknas kåde liåg ätt söka ock förmåga att kekosta den läkarevård, som, alltid keköflig, framförallt är alldeles oundgänglig till förekommande af folködande farsoters utbredning ock härjningar, livadan fyllandet af landets kekof af speciel sjukvård kär i viss mån måste ketraktas såsom ett Statens åliggande, så att de för detta ändamål erforderliga läkare icke klott af Styrelsen antagas, utan äfven af allmänna medel lönas, ock en lämplig tillökning i Provincial-läkarnes antal utgör alltså första vilkoret för den civila sjukvårdens ändamålsenliga ordnande. Sedan flera års erfårenket ådagalagt nyttan af de, i följd af Kongl. Brefvet den 17 Oktoker 1840, i flera orter af kommuner ock enskilda kruksegare antagna så kallade Distriktläkare, kvaraf orternas innevånare kunna påräkna läkarebiträde äfven uti de från Provincial-läkarens station mera aflägsna delarne af provincialläkaredistriktema, anser Kollegium den kefordringsrätt, i likliet med i Statens tjenst anställda läkare, som meranämnde Kongl. Bref i särskilda fall tillägger sådane, efter enskilda aftal antagna ock på enskild bekostnad aflönade läkare, emot fullgörande af vissa förbindelser, i afseende på den allmänna sjukvården, köra fortfarande kikekållas, dervid likväl de åt sådane läkare tilldelade tjenstgörings-distrikter oafbrutet böra ketraktas såsom tillhörande det provincial-läkare-distrikt, från hvilket de blifvit afsöndrade, så att Provincial-läkaren fortfar att vaka öfver distriktets helsovårds-angelägenheter i allmänhet, och vid inträffad vakans uti distrikt-läkarebefattningen jemväl besörjer den allmänna sjukvården derstädes. b) Den hittills vunna erfarenheten af vidtagna förbättringar uti den civila sjukvården har jemväl ådagalagt den stora vigten deraf, att på landsbygden sta - Bil. till Kongl. Majlis Nåd.
Domhafvanden, uti sin förklaring, hufvudsakligen anfört, att orsaken, hvarföre HäradsRätten ansett Jonas Persson icke kunna fällas till ansvar för fylleri i kyrka, väl varit den, att han icke kunde anses hafva kommit frivilligt dit, då han blifvit af bevakning inställd; men att deraf icke följde, alt Jonas Persson, under det han uppehöll sig i kyrkan, saklöst kunnat föröfva brott och, derför tilltalad, söka sin ursäkt i det förebärande, att han såsom drucken icke bort i kyrkan inställas; och då härtill komme, att 4 § i Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813 innefattade den föreskrift, att, om någon beginge brott i fylleri, hans tillstånd ej finge lända honom till ursäkt, utan att han, jemte ansvar efter berörde Kongl. Förordning, skulle vara underkastad alla de påföljder, sorn lag och författningar i hvarje fall föreskrefvo, samt 43 punkten 10 mom. i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 bestämde urbota bestraffning för motsträfvighet att underkasta sig ådömd uppenbar kyrkoplikt, men icke stadgade om saklöshet i den händelse motsträfvigheten ådagalades i fylleri, trodde tillförordnade Domhafvanden sig icke hafva genom — 59 — åtalade beslutet oriktigt förfarit eller på grund deraf vara till ansvar eller ersättning skyldig. Sedan AdvokatFiskalsEmbetet inkommit med ytterligare memorial, deri åtalet blifvit fullföljdt och ansvarspåstående emot tillförordnade Domhafvanden enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken framstäldt, hvaröfver
H. Ständer Sjelfve kunde finna, huruvida de hos Kongl. Maj :t ville frambära sina underdåniga önskningar at så vidt möijligt vore inan föredragning i Stats Rådet sker låta inhämta vederbörande Collegiers, andra allmänna Embetsverks eller Rikets Ärenders Allmänna Berednings uplysningar och underdåniga yttranden i de mål som Rikets allmänna hushållning kunna angå eller derpå ega något inflytande samt at besluten i dessa mål äfven då de innehålla några allmännare undantag ifrån författningar, måtte på ett el. anat sätt komma till Kongl. Maj :ts trogne undersåters kännedom, på det at de med anledning deraf må kunna så inrätta sina företag och rigta sina speculationer som de af besluten sig härledande omständigheter kunna fordra.1 Herr Silverstolpe (utbad sig at i nästa Plenum [få] aflemna sin tanke i hufvudsaken) yttrade sig: (bilägges)2 Den dag då Höglofl. Constitutions Utskottet beslöt sin anmälan hos Riks. Ständer, kunde jag, såsom ur Staden frånvarande, icke i öfverläggningen deltaga. Jag har således ej haft tillfälle at i hufvudsaken y[ttra] min enskilta öfvertygelse. I den o[pi]nion jag i Utskottets Beredning afgifvit rör:de formen af en sådan anmälan, har jag endast upfyllt min skyldighet, den at i mitt förslag inskränka mig inom Utskottets gifna. föreskrift.
Det skall endast medföra mera skrifveri, om Riksg:s-kont. skall debiteras ränta i Banken, och då jag är hatare af öfverflödigt skrifveri, så vågar jag vördsamt tillstyrka bifall på denna punkt. 368 Den 12 April e. m. Gr. Lagerbjelke: Jag är hufvudsakligen förekommen af Frih. Palmstjerna och anhåller att med honom få förena mig. Han har redan visat, alt det icke går an, att till Bankens Fullmägtige öfverlemna revision af Riksg:s-kont:s kassa-kista till efterseende om der möjligen kan finnas några obligationer på samma tid, som Riksg:s-kont. begagnat sitt kreditiv på Banken. Skulle Banken hafva någon ersättning för det att Riksg:s-kont. vid det af Hr von Hartmansdorff upgifna förhållande begagnar sitt kreditiv, så blefve det i alla afseenden vida enklare, alt Riksg:s-kont„ alltid betalte ränta till Banken så snart något på kreditivet lyftades; men Frih, Palmstjerna har redan visat att sådan räntas erläggande icke leder till något annat resultat än ökade omgångar och skrifveri samt mångfaldiga onödiga liqvider. Då här nu af Hr von Hartmansdorff blifvit åtskilligt ordadt om sammanblandningen af Riksg:s-konl:s och Bankens rörelse, så anhåller jag alt i största korthet få belysa denna fråga. Riksg:skont. har, så vidt jag vet, icke utlånat något annat än sina egna penningar och aldrig något af de medel, som det lyftat på kreditivet i Banken. Riksg:s-kont. har under sednare åren dels utlånat temligen betydliga summor, dels äfven för ganska betydliga belopp upköpt obligationer, men det har varit för Riksg:s-kont:s egna penningar och ej för de medel, som utgått å kreditivet. Riksg:s-kont. har under sednare tider icke mer än en gång och då till inskränkt tid och belopp lyftat något af kreditivet.
Om Euklides första proposition vederlädes af all praktisk erfarenhet, skulle geometrien vara en löjlighet Om man ur ett fat med 4 bakelser åte först 1, så 1, så 1, så 1, och likväl alltid 1 läge qvar, skulle den nuvarande aritmetiken vara ett nonsens. Annorlunda är förhållandet med metafysikens fundamentala satser; » vara Här är alRså en väsentlig olikhet: matematiken hvilar på en objektiv bas, metafysiken på en blott subjektiv. Detta anfall sålunda tillbakavisadt, kunna vi trygt fortsätta. Att Boström är en metafysiker af renaste, eller om man så vill, grumligaste vatten, är — om han eljest någonsin sökt göra en hemlighet deraf — ej svårt att upptäcka. Ofverallt i hans skrifter smädas sinnesförnimmelsen såsom ofullkomlig, oduglig till sant vetande etc., och » endast med tanken, » säges det, » uppfatta vi alltings sanna verklighet ». Låt oss då i ett exempel se, hur Boström tänker. » Vara Hur vinner han den? Först postulerar han att ^vara för oss Låt oss dock så göra. Låt oss för ögonblicket medgifva att hans så kallade vetenskap är så upphöjd öfver andra vetenskaper att den ej med dem kan råka i disharmoni. Och fa se om boström-ianen nu är hjelpt Nej, och åter nej. Naturvetenskapsmannen vidhåller att en metod som består i att blott résonnera och resonnera, och hvars enda sätt att kontrollera sig sjelf är att åter resonnera — en sådan metod, säger naturvetenskapsmannen, kan ej gifva säkra resultat. Han skall påpeka, liksom vi förut gjort, hur det af sinnena okontrollerade resonmanget är bedrägligt; hur föga tillförlitligt det är i det dagliga lifvet, hur föga tillförlitligt inom vetenskapen. Han skall fråga på hvad grund metafysikern skänker det större, ja rent af oinskränkt förtroende. Har men8koför8tåndet förändrat natur i och med att det tagits i tjenst af metafysiken? Nej, den metafysiska metoden är och blir oduglig för vetenskapliga ändamål.
Andra LifGardes Regementet ökas med 5,5oo R;dr, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; ökas samma anslag med 1 i,5a5 R:dr /jl sk., med besparing af 307 T:r Spanmål in natura. Vidkommande Fourageringen för Vårf vade Cavalleriets och Artilleriets Hästar, innefatta Utskottets i 2o:de Puncten af Betänkandet N:o j32 och samma Punct i Utlåtandet N;o 239 afgifna tillstyrkanden det Förslag; alt, jemte den summa af 118,873 R:dr B:co, Betänkanden, N:o 3o/j. 5i3 sorn i detta afseende för LifGardet till Häst, Kronprinsens Hussar-Regemcnte och Artilleriet blifvit utförd, ett belopp af 7,670 Ii:dr vidare å Stat uppföres för LifGardet till Häst och Artillerietx der Passevolancer nu ej äga rum; samt att underd. anhållan hos K. M:t af R. ^t:r göres, att äfven vid sistnämnde 2:ne Regementen Passevolance om desse Utgifters bestridande rnå, så vidt sådant kan ske på billiga vilkor med vederbörande uppgöras. Varandes tillika af Utskottet ansedt, att, i afseende på den brist i FourageringsAnslaget som uppkommit sedan, sista Riksdag, någon ersättning icke kan gifvas Tredje HufvudTiteln, genom serskildt anslag, hvarken för de utgifter den i detta hänseende redan kunnat bestrida eller för hvad den ytterligare af redan anslagne medel kan bestrida. Detta Förslag har blifvit bifallit af Ilöglofl. Ridd. och Adeln samt Högv. PresteStändet x med det tillägg; att den brist som genom förhöjning i priset på Fourageringspersedlar något år kan uppkomma, bör afRiksgäldsContoiret ersättas x emot det att den besparing, som genom låga pris ett annat år kan äga rum till samma Verk ingår. Enligt Vällofl.
I hvad mån de hemlat det ur SlatsRådets prol:r kan jag icke vela. Jag känner blon de tryckta prot., som fördes bär i Stockholm vid rikets första, äfven af mig bevistade, allmänna läraremöle år 1849 och — för att börja med folkskolan — äfven Gr. Th. Rudenschölds officiella berättelse till Skara Konsistorium, samt denne skollärares och seminarie-föresländaren Ekendalds allmänt tillgängliga tryckta skrifter om Svenska folkskolan. Dara! vet jag, att fastän skol-lagen föreskrilver en allmän skolgång, sä är det minsta delen af det upväxande slägte!, som sig deraf begagnar. Alt folkskolan saknar tillsyn af dem, sorn dertill, enl. lag, äro skyldige, och att, allt i allmänhet laladt, man anser, samt serskildt Gr. Rudensköld förklarat, del mestadels slå så lill med folkskolan, att de barn äro lycklige, som kunnat undandraga sig henne. Det sednare är värst. Hvad elementar-läroverken beträffar, så hafva mer än 6 år förflutit, sedan R. St., med ett tredubbelt anslag emot hvad Konungen äskat, besvarade Hans Nåd. Propos. om deras förändrade organisation. Annu är dock denna ombildning ofulländad. Blott ett utkast till skolordning har utgått från den näst siste föredraganden för ecklesiaslik-ärendeu, efter utfärdande hvaraf hans verksamhet blef lika kort, som hans företrädares. (Ian kallades nemi. från rådsbordet lill biskopsstolen i Calmar. Märkeligt vore det, om den förut omordade löneförbättringen derstädes skulle utgjort en lockelse för honom att frångå sitt föresätta mål, och derigenom underlåta det goda harr eljest kunnat genom sitt qvarblifvande uträtta. Emedlertid är väl den gamla skolordningen bruten, men någon utförlig ny, som kan kallas ordning, har icke kommit i stället. Följden är: olika tydning och verkställighet af hvad stadgadt är, för alt icke säga olydnad deremot, ofta allt detta inom samma stift. Missaktning för gällande föreskrifter mäste således upstå.