Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dm 2 Mats» en votering och upffjma beflutet, utan förbehöll allenast, at fa i kiotocollse för sin räkning roserVLr-tclt, ar han til bibehållande af Lruiguens LreäiL ej dertil welat lenina sit bifall. Herr krin t?8li.öI6,?au!, önffade, athwad han redan wid er föregående cilfälle hade anmärkt, ar nemligen de ObliZLtionor, hwarmed oftanämnde kevc-r-intcursr af Ltsts-Werket skulle godtgöras, ej mätte pä hela fordrings-summans belopp blifwa dem tilstälde, hwaraf skulle följa för desse ObU-ationer'8 innehafware mycken fwarighet, at dem wid sig företeende omständigheter begagna och dessa dymedelst oförffylt kunde raka i mycken förlägenhet, mätte blifwa iagtragit. Warandes det således hans önskan, at desse ObliKAtioner i mindre summor, dock icke under 50 R:d., matte fördelas. Grefwe körner uplyste, at den förändring Smts - Utskottet föreslagit fullkomligen upfylde det andmnäl Herr l?rint?.sköl6 med sin anmärkning a syftat. Sedan Herr Grefwen och Landtmarskalk en lemnar underrättelse om sältet, huru dessa Oblio-ttioner, enligt Stats - Utskottero Försiag, ffulle af Languen inlösas, förklarades denna fräga i likhet med Herr Grefwens och Landrmarstalkens proposition af Ridderffapet och Adeln bifallen. Herr Grefwen och Landtmarskalken, uplaste derefter Förteckningen pä de öfrige LratsWerkets oundwikelige utgifter, hwartil medel genom Bewillning skulle anskaffas; hwarefter Herr Gref - Den 2 Mars. 47 Grefwe» och Landtmarskalken gjorde följande proposition:
I sammanhang härmed har Utskottet förehaft en af Riksdagsfullmägtigen A. W. Uhr från Örebro län väckt, lill Utskottet remitterad motion N:o 141, deruti motionären hufvudsakligen anfört, hurusom vikarierande lärare på eget ansvar skötte den ordinarie lärarens alla åligganden, men såsom godtgörelse endast erhölle hvad den ordinarie läraren kunde af sin lön afstå, under det extra lärare och duplikanter tjenslgjorde på den ordinarie lärarens ansvar och såsom hans biträden, men dock uppbure bestämd aflöning; och har motionären vid sådant förhållande och då det ej ens berodde på läraren sjelf om han blefve såsom vikarie eller duplikant anställd, föreslagit, att Rikets Ständer måtte tillerkänna extra ordinarie lärare, hvilka såsom vikarier tjenstgjort under läroverkens organisationsperiod från 1849 till 1858, samma förmåner i fråga örn uppfattning till högre lönegrad, som vid sistlidne riksdag blef åt extra lärare oeh duplikanter beviljad. Billigheten deraf, att de lärare, hvilka på eget ansvar under längre tid vikarierat lör ordinarie lärare, må, sedan de vunnit befordran, berättigas att vid bestämmandet af deras lönetur inberäkna åtminstone någon del af den tid, hvarunder de vid läroverket innehall anställning af omförmälda beskaffenhet, synes Utskottet, genom hvad här ofvan finnes ur Statsråds—protokollet anfördt, vara tillfyllest ådagalagd; och då otvifvelaktig! ofta inträffat att lärare just till följd af väl vitsordade kunskaper och framstående duglighet blifvit använda såsom vikarier för ordinarie lärare i högre klasser, i stället alt få anställning såsom duplikanter och extra lärare med mera inskränkt undervisningsskyldighet, torde giltigt skäl vara för handen att tillägga de lärare, som under längre lid uppehållit vikariet, enahanda förmån i afseende på beräkning af lönelur, som Rikets Ständer redan vid sistlidne riksdag beviljat dem, hvilka varit såsom duplikanter och extra lärare anställde, och sålunda medgifva förenämnde lärare rätt att jemväl för innevarande statsregleringsperiod erhålla den godtgörelse, som uti ifrågavarande hänseende kan på dem belöpa. Enligt
Statsoch Lag-UtsTcottets Betänkande N:o 39. 25 åt de skollärare, hvilka genom hittills inom åtskilliga stift följd ordning vid fullmagters utfärdande blifvit lidande, ej böra af Rikets Ständer bifallas. Hvad slutligen beträffar motionärens yrkande det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet begära att fullkomlig enhet inom alla rikets stift vid fullmagters utfärdande anbefalldes; så lärer det med berörda yrkande afsedda ändamål, lika rätt för alla elementarlärare, i händelse af bifall till hvad Utskottet i första punkten af detta betänkande föreslagit, redan vara vunnet; vid hvilket förhållande motionärens omförmälda yrkande ej torde till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 5 Juli 1863. Bih. till B. St.
Emot Förenade Utskottens Förslag, att myntadt och ornyntadt Silfver skulle få emottaga# i be.talning för Spannetnål , som köpes. af Allmänna Magazins-Inrättningens förråd, samt beräknas till ett värde , sorn fullt motsvarar hvad Silfver mot Ranko^Sedlar å liqvidations-dagen gäller, är anmärkt, dels, att något visst pris i Bankq-Sedlår bör stadgas, och dels, att denna anstalt skulle, i anseende till Uppbörden och Redogörelsen, medföra flere betydliga olägenheter, samt det äfven blifva omöjligt för Direktionen öfver Allmänna Magasins-Inrättningen , att co.ntrollera, huruvida vederbörande Magazins-förvaltare emottaga Silfver eller Banko-Sedlar, Hvad %ngår frågan om värdet i Banko-Sedlar, hvartill S.ilfret skulle emotttngas, så anse Förenade Utskotten sig böra föreslå och tillstyrka * ätt Rikets Högloft Ständer i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj.t i Nåder täcktes låta genom Direktionen öfver Allmänna Magazins-Inrättningen kungöra det pris å Silfver mot BankoSedlar, sorn för hvarje qvartal skall gälla. Beträdande den senare omständigheten , så,’ enär man utgår Irån den synpunkt, att Allmänheten , derest den vill begagna sig af tillåtelsen att liqvidera Spannemål med Silfver, i stället för Banko-Sedlar, måste underkasta sig de förbehåll, som .härvid stadgas, torde, genom härefter lärn - Statsoch Banko-Utskottens Betänkanden, 705 pade föreskrifter, de anmärkte olägenheterne kunna undanrödjas , och således något hinder icke inöta vidtagandet af en anstalt, sorn kan medföra nytta bade för Staten och de Medborgare, hvilka häraf sig begagna.
ÖfverU-gelsen härom synes äfven blifva för hvarje år mera allmän, och Skiftes-Stadgan saknar ej eller nödiga modificalioner för de fall, motionären afsett, i fråga så väl om inskränkning uti vitsordet för den, som skifta vill, som ock om större antal utaf skiften, der markens beskaffenhet gör sådant nödvändigt. 12 Cap. 12 § Skiftes-Stadgan, sådan den lyder i Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, innehåller nemligen i det förstnämnda hänseendet, att, om storskifte förut öfvergått skifteslaget och någon delegare yrkar, att dervid oförändradt bör förblifva; så skola skiftesmannen och gode männen noga undersöka, huruvida skifteslagels egor må kunna genom nytt skifte erhålla en för egornas skötsel lämpligare indelning och så val derigenom, som genom beredde tillfällen till odling, uppbringas till högre afkastning, samt hemmanens värde såmedelst i betydligare mon ökas; i hviiket fall skiftet skall fortgå, men om egorne åter hafva det läge och äro af den beskaffenhet, att nytt skifte, utan att i allmänhet blifva förmonligare, än det förra storskiftet, skulle för delegarne medföra kostnad och olägenhet; då ber vid storsskiftet oförändradt förblifva; och, i fråga om antalet af skiften yid delning af förut oskiftad jord, stadga 10 och 11 §§ i samma Gapitel 3 Lagsamt Allm. Be.cv.- och Ekon.-TJukoUcns Betänkande, N.-o 14. att, om egor, som skola skiltas, icke hafva den belägenhet eller äro af det jernnförliga förhållande till hvarandra, att, med bibehållande af allas rätt och utan någons verkliga lidande, de kunna i ett skifte till hvarje hemman utläggas, då äro två skiften tillåtne, och att, om belägenheten på något ställe skulle härifrån oundgängligen fordra undantag och sådant icke kunde genom en eller flere delegares utflyttning afhjelpas, så få tre skiften hvarje delegare tilldelas; alt i Rikets Norra Provincer, nemligen, Slöra Kopparbergs, Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands, Wester-och Norrbottens Län, der skogsmarkerne i allmänhet hafva spridda och aflägsna lagen, må, då sådant, för bibehållande af en eller flere delegares rätt, belinnes oundgängligen nödvändigt, ännu ett skifle, utöfver hvad redan nämndt är, utläggas samt i allmänhet att, om egorna äro af så olika beskaffenhet, eller hafva ett så spridi och ålskiljdt läge, att,
Må man häraf icke draga den slutsats, som ville jag förringa värdet af all beräkning vid upprättandet af en grundlag; visst icke! — tvertom; det juridiska begreppet af rätt, af säkerhet, af ansvar, m. m. måste tillfredsställas, och derjemte all den jemnvigt emellan de constituerande parternes rättigheter sökas, hvilken kan linnas, ej blott i yttre rätts-stadganden, utan äfven i de inre förhållanden, hvilka enligt erfarenhetens vittnesbörd mäktigast inverka på folkens öden. Men jag tror icke, att en sådan beräkning blifvit åsidosatt vid upprättandet af alla dessa statsförfattningar, hvilkas förvandling, ja, omslörtning, lemnat så rika bidrag lill stalsförfallningarnes historia; och likväl, hvilken vexling af former! Lät vara att en stor del af dessa opåräknade hvälfningar mäste tillskrifvas just densamma rörelsen framåt, som är en följd af den fria humanitetens egen utveckling; vi hemta dock den lärdom utur historien, alt täta omhvälfningar i Staternas skick ej äro önskvärda, ja ali de kunna vara fruktansvärda, i synnerhet hos smärre Stater, hvilkas belägenhet ger dem mäktiga grannar. En absolut jemnvigt emellan de makter, som ytterst constituera samhället, d. v. s. emellan Regeringen och folket, är alltså icke i allmänhet att påräkna; och hvem skulle förundra sig deröfver, då Staten sjelf är sammansatt af fria medlemmar på ett organiskt sätt, så att delarnes förhållande sinsemellan och till det hela, ej allenast innebär eli juridiskt, ulan äfven — ja först och främst — ett moraliskt moment? Men är nu Staten ett organiskt väsende, hvars alla delar stå i vexelverkan lill hvarandra och lill det hela; då blir ej allenast hvarje dels formella beskaffenhet af vigt, utan det hela måste genomträngas af den ide', som ger ät Staten sitt väseudteliga lynne, sin egentliga, inre hållning; och man lärer väl allmänt vara ense derom, att nationens möjligast fria utveckling till ett kraftigare och renare lif måste ingå i denna ide' och utgöra, jemte Statens fortfarande bestånd och sjelfständighet, denna idés egentliga innehåll.
Statsrådets ledamöter icke är rätt conslitutionel eller parlamentarisk, men olyckligtvis vill vår fyrdelade statsförfattning oundvikligen att en sådan juridisk ansvarighet mäste uppställas för dessa rådgifvare. De kunna nemi. icke handla emot en sådan majoritet, ty denna majoritet inom Ständernes fyra Stånd är alldeles obestämd, kan ofta visa sig sorn majorile', men kan lika val vara motsatsen. Konun gens rådgifvare hafva icke eller tillfälle ali inom de särskilda Stånden kunna yttra sina åsigler och försvara deni; deras ansvarighet mäste sålunda vara under en helt annan form än i alla andra samhällen. Jag anser della visserligen för en olycklig nödvändighet, men dä denna nödvändighet består, så måste vi äfven lagstifta i samma andra, och tror att denna draconisk» lagstiftning i hänseende till Konungens rådgifvare först då kan komma i fråga att förändras, när vi fält ett annat representationssätt, och då skall jag vara den förste som med min röst skall bidraga lill upphäfvande af all juridisk ansvarighet, nemi. politisk-juridisk, ty den rent juridiska skall alltid qvarstå efter allmän brottmålslag. " Hr Cederschjöld, Rob. Theophron: Jag har begärt ordet i anledning af Hr Giinthers yttrande, att LagUlsk. icke skulle hafva varit berättigad l att utsräeka sitt utlät, sä vidt som man här önskat, emedan sådant hade varit att gä längre än hvartill motionen gifvit anledning. Jag ber att fä hänvisa Hr Gunther lill Ulsk:s eget utlåt., hvaruti uppgifves, alt motionären begärt, ”det lagen om denna ansvarighet mätte blifva pä det omsorgsfullaste granskad.” Delta vill väl säga lagen i sin helhet? Vidare heter det i betänk : ”och har han, i auledn. häraf och under åberopande af de skäl, som blifvit utvecklade i LagUtsk:s vid sista riksdag, under N:s 127 och 179 uti omförmälda ämne afgifne betänk, lill granskning och god kännande framställt” etc.
Men jag hade sånär stapplat med mina fötter; mine steg hade fulltnär sluntit. Ty mig förtröt om de stortaliga, då jag såg, att dem ogudaktigom väl gick. Ty de äro i ingen dödsfara, utan stå faste såsom ett palats. De äro icke i olycko, såsom andra menniskor, och varda icke, såsom andra menniskor, plågade. Derföre måste deras stolthet vara en kostelig ting, och deras öfvervåld måste heta allt väl gjordt. De svälla i ansigtet som en fet buk; de göra hvad dem lyster. De förakta all ting, och tala illa derom; och tala och lasta högmodeliga. Hvad de tala, det måste vara taladt neder af himmelen; hvad de säga, det måste gälla på jordene. Derföre faller dem den menige man till; förty de nyttja deras vatten tillfyllest; Och säga: Hvad skulle Gud fråga efter dem? Hvad skulle den Högste sköta om dem? Si, det äro de ogudaktige, de äro lyckosamme i verldene, och varda rike. Skall det då fåfängt vara, att mitt hjerta ostraffeliga lefver, och jag mina händer i oskyldighet tvår; Och varder plågad dagliga, och min näpst är hvar morgon för handene? Jag hade fulltnär så sagt som de; men si, dermed hade jag fördömt all din barn, som någon tid varit hafva. Jag tänkte till att jag det begripa måtte; men det var mig för svårt; Tilldess jag gick in uti Guds helgedom, och märkte uppå deras ända. Men du satte dem på det hala, och förstörte dem i grund. Huru snart varda de till intet! De förgås, och få en ända med förskräckelse. Såsom en dröm, när en uppvaknar; så gör du, Herre, deras beläte i stadenom försmädt. Men det gör mig ondt i hjertat, och stinger mig i mina njurar; Att jag måste vara en dåre, och intet veta; och måste vara som ett vilddjur för dig. Likväl blifver jag städse vid dig; ty du håller mig vid mina högra hand. Du leder mig efter ditt råd, och upptager mig på ändalyktone med äro.
Med den frihet* hvarje fullmyndig person äger, att, vid ingående af loflige och lagiige aftal, efter egen pröfning, tillse sin säkerhet dervid, lärer det icke vara att förena, det Lagstiftande Makten meddelar positiva föreskrifter hvad af denne i sådant ändamål skall iagttagas, samt än mindre, att samma Makt bestämmer några så beskaffade följder vid underlåtenheten deraf, som leda till större förmon för den ene af de aftalande, framför den andre, Det tillkommer endast Lagstiftaren, att utmärka de sätt, hvarigenom ömsesidig säkerhet af dem, sorn med hvarannan afsiuta dylika aftal, kan vinnas; och den som desamma icke iagttager, bör af Lagstiftningen sjelf finna de äfven - Lagoch Besvärs-ZJtskottens Betänkanden, 163 tyr, han vid bristande möjlighet att bevisa aftalets värdighet och beskaffenhet, sig ådrager. Med tillämpningen häraf å hvad i ofvanberör* de måtto är vordet föreslagit, anse Utskotten, att vid de aftal, som emellan en jordägaie och den person, hvilken, till vissa arhetsskyldigheters bestridande, hos den förstbemälte antages, och i allmänhet beteknas under namn af Torpare, varda ingångne om hvarderas rättigheter och åligganden, det icke kan af Lagstiftaren ovilkorligen åläggas dem, att derom skrifteiig xöfverenskommelse eller Contract sig emellan upprätta, hälst det måtte få bero på det ömsesidiga förtroende, de till hvarannan äga, att, jämväl utan sadan skrifteiig afhandling, hvilken likväl alltid utgör det förnämsta säkerhets medlet till bestyrkande af öfverenskommebens beskaffenhet och viik oren dervid som desse sig emellan afsluta; Och då Rikets gällande
I förra fallet synas både “rättvisa och billighet kräfva, att den verkliga inkomsten — till sitt fulla belopp “ersättes,“ en åsigt, hvilken den lidens Becillnings—Utskott säger sig fullkomligt dela (Betänkandet N:q 10, sidan 8J. Föredraganden yttrar vidare till Statsråds-protokollet, sidan 20: “Då, enligt mitt här till sina hufvudgrunder underdå “nigst anförda förslag, fråga icke skäligen bör kunna uppslå att bevilja någon “stad högre tolags-ersättning, än som motsvarar hvad staden hittills verkligen åt“njutit, jemte en tillökning al 5 procent å stadens utöfver föregående årens “medelbelopp stigande tulluppbörd,“ m. m. Här uttalas ju klart och tydligt, att .endast en stigande tulluppbörd skulle berättiga städerna till en tillökning i hvad de förut såsom tolag verkligen åtnjutit. Men alt förmoda, att Sveriges Finans-minister skulle såsom en stigande tulluppbörd anse förändringen af namnen tolag och handelsoch sjöfarts—afgift till namnet tull, vore väl den grofsta förolämpning mot hans insigt och nit om Statens bästa. Rikets då och nu församlade Ständer hafva således omöjligt kunnat finna något annat syfte med tolags-regleringen än det af Herr Finans-ministern tydligt uttalade, att städerna skulle erhålla l:o hvad de hittills åtnjutit, nemligen så länge Statens tulluppbörd icke öfverstege medeiuppbörden under åren 1853—1855, och 2:o fem procent af hvad derutöfver såsom tull kan komma att inflyta. Om någon minskning af tulluppbörden under de tre sistnämnda årens medelbelopp är i ofvannämnda handlingar icke fråga, förmodligen emedan tullinkomsterna år från år stigit. Tulltaxans samtidiga förändring omnämnes alldeles icke såsom ett skäl att i proportion mot tulluppbörden höja tolagens belopp, en förhöjning, som man icke ifrågasatte. Detta skäl är nu uppfunnet för att åstadkomma en beräkning, åsyltande alt visa, att Staten icke lidit någon förlust till städernas förmån, oaktadt Beviltnings-Utskottets Utlåt amie N:o 19. 11 det betydliga misstaget att såsom tull anse tulloch til läggs-a fgifter lillsammantagna, och derefter bestämma tolagen.
T. o. m. den for ro~nanforfattare vauligo noclfallsBtgiirdon att lBta hjdtinasn l ~ g g a sig, och do, forefaller ej har sQ banal, motiverad som den iir under beriittelsens g h g och anad redan frAn borjan. Den iikta mannen iir en tgg for sde 0tiick.a karlnrnae, &amp; lslr-. viirda yttre egenslraper, liittsinne och kamlctersloshet pB djupet. I sjalfva verket %r det just Anna Wahlenbergs speci.alitet att skildra vanliga mii.tmiskor; icke storslagna eller miirkviirdiga, knapp ast intressanta och sympatiska personer, men slridana n ~ a n ~noter till dagligdags, Lr god van och.bror nled och sorn det inte slzulle falla en in stt ~ a s s a in i en bok. Denna in11assnings: konst forstir forf. sig 118, hon tar manniskorna som de gB och st&amp; presentera dem for liisaren i deras hvnrdagsdriilzt och diiifor verlra de oftast sH lifslef vande och naturtrogna. Hon lyckas ocksi? mindre viil med nndantags~n.&amp;uniskorna och originalen. Hon har forsokt sig pB on s %dan fignr i den lialft afsigkomaa musildiiraren Kurt Tholander, men bBde haas onttalacle kiirlelr till frn Miirta och hans oden for ofrigt liimna oss tiindigen oberorda. ~Bindande band)) Br som ett helt betmktadt ett fint uttk1.1rt och ett viil utfordt nrbete, och betecknar, som hvarje nytt sfidant nf den begMvade forfattarinnan, ett steg fraldit pA den l.itter#riz banan. Och det &amp; r mer a n som 1mi siigss om alla unga och gamla vandrare, som slagit in pB denna besviirliga vag. ' B.
Då deras fader sjelf hade förvärfvat Adelskap, var det deras rätt, äfvensom deras pligt att förblifva vid hans nummer. I detta skick var det, som jag trodde och ännu tror, att Generalintendenten d’Orchimont var berättigad att inträda i sin faders lediga nummer, då äldsta grenen, af skäl jag redan anfördt, det icke kunde. Jag har hört yttras, att den förres num - 72 Den 17 November.’ mer borde anses såsom utdöd. Äfven i detta kan jag icke instämma. Om den skulle anses för utdöd, skulle deraf uppstå den följd, att om Öfverstens gren utginge, skulle Generalintendenten och hans barn för alltid vara skilde från rättigheten att i Adelskapet för den äldre JV:r eller N:o 2227 inträda, hvartill han och de likväl ägt en ostridig rätt, i fall dess broder icke förut under serskildt N:r hade blifvit adlad. Af dessa skäl har jag trott den tanka, som vid anteckningen Hans Excellence Herr Grefven och LcindtMarskalken och de öfrige vid bordet sittande Lcdamöterne yttrat, vara den rätta, och vågar derföre ej ingå i det af Friherre Åkerhjelm framstälde förslag, utan yrkar att Herr Generalintendenten dorchimont måtte på Riddarhuset få qvarblifva, i kraft af den för N:o 2227 erhållne inträdespollett. Friherre Boye, Fredric: Som jag äfven är en ibland dem, hvilka deltagit i anteckningen då Generalintendenten dorchimont erhöll pollett, och således delar en sjundedel af hvad, som här är rätt eller icke rätt, tror jag mig äfven vara skyldig förklara, det jag för ögonblicket var öfvertygad, att hvad jag då tillstyrkte, var det rätta. Sedan jag med mig sjelf närmare öfverlagt saken, finner jag, att den kan ses från tvänne olika grunder, om icke från fyra. Emedlertid anser jag det Deo 17 November. lämpligaste nu vara, att man förenade sig derom, att antaga Friherre Åkerhjelms förslag, såsom det rätta, och att saken således uppskjötes, till dess det hvilande grundlagsförslaget blifver afgjordt.
Vid förnyad föredragning af så väl Bevill. ningsUtskottets den 16 dennes afgifne samt den 17 i samma månad eftermiddagen på bors det lagde Utlåtande öfver de innom RiksStån* den gjorde Anmärkningar emot Utskottets den 23 sistledne Januarii meddelte yttrande, angå» ende grunderne för den Allmänna Bevillnin, gen, som ock af Allmänna Besvärsoch OeconomiteUtskottet6 den 21 sistledne Februarij afgifne samt den 17 dennes eftermiddagen på, bordet lagde Betänkande, öfver föreslagne än; Bifölls. Företogs till pröfning BancoUtskottets den 10 dennes afgifne samt den 17. i samma månad eftermiddagen på bordet lagde Betänkande, i anledning af väckt fråga om tillåtelse för en och hvar, att, emot Svenskt SpecieMynt, i Banquen tillbyta sig omyntadt Guld och Silfver. Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf: Herr Örnbergs Motion , om tillåtelse att i Bai quen få utbyta Svenskt Guld~ och Silfvermynt mot omyntad metall, är så mycket mer billig och välgrundad, samt förtjent af bifall, som eljest intet lagligt sätt finnes att begagna detta Mynt så länge det ej är gångbart i allmänna Rörelsen. Låna ut SpecieMynt kan man ej våga, i osäkerhet om hvad mynt man i återbetalning kan erhålla, hellst det, förmodligen till följe af Lagarnas obestämdhet i detta ämne, ännu tyckes bero på Domarens skön och godtycke, •m en skuldförskrifven summa i Silfver skall lien 19 Martil. 299 med metall eller papper liqvideras. Att nedsmälta Speciemyntet Och förarbeta det till käril o s. v., är af Lagarne strängeligen förbjudit; äfvensom att utföra det och hos Utländningen d rföre tillbyta 6ig varor. Det finnes således för det närvarande ingen möjlighet att kunna begagna d t Guld och Silfver, sorn bär Svensk. Mytrprägel; hvarföre jag anser högst nödvändigt att i Banquen öppna en utväg aft kunna utbyta Svenskt Speciemynt mot opräglad och oanvändbar metall.
Gyllenberg, Erik Israel, dess yttrande: I. 42. Gyllenhammar, G. W„ Major, angående beviljandet af en pension å 2000 Riksdaler Riksmynt till honom vid erhållande afsked från Direktörs-befattningen vid straff fängelset i Warbeeg; motion af Herr Carl Johan Gammal Kuylenstjerna: se Motioner. Gyllenram, Carl, dess yttranden: II. 48, 98 Gårdsplan, Riddarhusets, angående ordnande deraf: B. XI. 249, 257, A 257. Gästgifverier, angående förändrade föreskrifter i fråga ora dc till gästgifveriet' anslagna räntor: B. IV. 312, A. 489. Götheborgs Låue-kontor: se Låne-kontor. II. Haasum, 1. II., Ofverste och Guvernör öfver Svenska Kolonieu S:t Barthelemy, angående förhöjning af den pension å Riks-Statens Allmänna Indragnings-Stat, som vid 1853 och 1854 årens Riksdag blifvit honom tillförsäkrad: I. 116, R. 121. (se vidare 88 — 11 — Stats-Utskottets Utlåtande N:o (52, angående regleringen af utgifterna under Iliks-Statens Nionde Hufvud-Titel.) Hackzell, H. W., Kominisions-Landtmätare, angående lians underdåniga ansökning att vid afskedstagandet varda til! pension såsom Kommissions-Landtmätare uppförd å Allmänna Indragnings-Staten: IV. 516; R. V. 11. (Se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152. angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Nionde Hufvud Titel.) Hagebohl, Häradsskrifvare Boställe V2 mantal, angående utbyte deraf emot Vl6 mantal Kolshult i Ostra Härad af Jönköpings Län; 1. (15. R. (21; B. III. 13. A. 48, E. 119.