Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande blifvit oss bekant. Måhända denna tvehågsenhet hos mången af oss skulle hafva blifvit ett skäl , om ej till öfvergång på andra sidan , åtminstone till tystnad , om de aktningsvärde män , hos hvilka vi genom vårt val erkänt djup grundlagskännedom och insigt, i detta Betänkande varnat oss för en med innovationsförslagen förbunden våda. Men ha de gjort det? ha de icke tvertom, och utan att någon hos dem boende betänklighet af ett enda ord ideras arbete röjes, för oss framlagt redactions-förändringcraf nila genom ändringsförslaget ifrågasatte §§. i Grundlagen? Dervid ha de icke sagt ; ”vi afråda ändring. 3’Af vördnad för en Kongl, remiss och för en 'föregående Riksdags önskan ha vi dock ansett ”oss böra säga, huru ändringarne efter vår tannea låta , om de skola ske , men blott som svar ”på en fråga quamodo si och dernäst som af3, styrkande i qucestio anj börén J anse det■”ta vårt arbete,” Tvertom: i ingressen af Constitutions-Utskottets Betänkande , säger det oss, att det icke skridit till handläggning af dett3 mål, utan att allvarligen impregnera sina sinnen med den Utskottet åliggande pligt, att icke tillstyrka någon ändring, som kunde be - JDen ij, Bccemker. finnas stridande emot Grundlagens anda och syftning , eller som onödig eiler onyttig anses. Ovillkorligt således ha ej mindre än 11 redactio. ner till Grund!ags-förändring3r blifvit oss till bifall eller afshg förelagde , och då vi nn, efter att deröfver ha beslutit, skrida till fuilständigandet af det yttrande af oss erfordrats, och öfverlägga om de öfriga delar af ändringsförslaget, sorn af Grundlags-ändringarue äro, om ej verkeliga corollarier, dock dermed så nära satnmanbundne, att åtminstone deras antaglighet är en slutföljd af de förres antagande, då uppträda Constitutions-Utskottets
Den åsigt af detta ämne RiddarhusUtskottet sålunda fattat, har Utskottet ansett sig, innan dess underdåniga Utlåtande till Kgl. Maj:t afgifves, böra Höglqflige Ridderskapets och Adelns pröfning och godkännande underställa. Stockholm den 28 Maj 1818. På RiddarhusUtskottets vägnar, Öppnades Herrar Electorers lista till val af en Ledamot i ExpeditionsUtskottet efter N;o 329 Friherre Adlerbeth, Gudmund Göran, StatsRåd; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 3io Friherre Carpelan, Wilhelm, StatsSecreterare. C. F. Posse. C. W. Riben. Uppbröts Herrar Electorers Lista till val af trenne Ledamöter, hvilka borde afresa till Trondhjem i Norrige för att deltaga i Norr - 310 Den 27 Maji. ska Folkets allmänna glädje vid Hans Maj:t Konungens höga Kröning derstädes; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde: N:o 3. Grefve De la Gardiej Jacobf GeneralLieutenant; N:o 319. Friherre af Nordin, Carl Johanj ÖfversteLieutenant. B, Herr Lagerheimj Fullmäktig, Herr Rappej Carlj ÖfversteLieutenant, Företogs till pröfning Särskilta Utskottets den 6 dennes afgifne, samt den 21 i samma månad förmiddagen, på bordet lagde, Betänkande angående grunderne för en allmän reglering af Statens Embeten och Tjenster. Grefve De la GardieJacob, hemställde om icke, enär Utskottets Betänkande redan vore tryckt, detsamma kunde, utan att förut behöfva uppläsas, nu genast till pröfning företagas. Friherre Boijej Ludvig: Jag förenar mig så mycket hellre med den siste värde Talalaren, som jag förmodar att Betänkandet torde böra remitteras till ConstitutionsUtskottet, att höras öfver de delar deraf, som gå ut på ändringar i vår Constitution.
Bih. till R. St. Efter inhemtande jemväl af Kongl. Kammar-kollegii underdåniga utlåtande i ämnet och då. enligt hvad handlingarne utvisade, Rönö församling, hvars kyrka och kyrkogård på alla sidor omgifvas af Rönö kungsgårds egor, icke kunde få sitt ådagalagda behof af utvidgad begrafningsplats och af jordland för sm folkskolelärare på ändamålsenligt sätt afhulpet annorledes än genom den begärda jordafsöndrrngen från kungsgården, har Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med hvad Kammar-kollegium och öfrige vederbörande tillstyrkt, föreslagit Rikets Ständer, att för ofvanberörda ändamål måtte af Rönö kungsgårds egor för alltid till Rönö församling från midfastan 4868 upplåtas ifrågavarande 24,3 kappland åker, emot skyldighet för församlingen att härför till Kronan erlägga årlig afgäld, hvilken borde bestämmas på sätt och i den ordning Kongl. Förordningen den 6 Augusti 4 864 föreskrifver. Efter härå från samtliga Riks-Stånden erhållen remiss, har Stats-Utskottet före haft detta ärende och dervid jemväl tagit kännedom af de till frågan hörande hand lingar; och får Utskottet på de i den Kongl. Propositionen anförda skäl tillstyrka Rikets Ständers bifall till hvad Kongl. Majit sålunda behagat föreslå. Ank. till Exps.-Utsk. den 12 Febr. 1806, kl. 3 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring uti gällande sladganden angående ularrendering af Kronans egendomar.
Ännu var hon ej så gammal, att det ansetts oberättigadt, om hon deltagit uti deras nöjen. Eller hvarför kunde hon ej dela emellanåt deras glada bekymmerslöshet? Hade hon någonsin varit ung? Detta var ju en samvetsfråga, som hon gjorde sig sjelf. Ung tiil åren, det var hon ju onekligen ännu, men till sinnet? Nej! Aldrig hade hon fått vara med om ungdomens nöjen, ej emedan det ansågs » syndigt », o nej; men omständigheterna voro alltid sådana, att skulle hon nu ändtligen lä deltaga uti någon af sin ålders förlustelser, gjordes, i anledning häraf, en sådan oerhörd massa förberedelser och bråkiga anstalter och erhöll hon en sådan mängd förhållningsorder, att hon var utpinad och såväl psykiskt som fysiskt uttröttad, när just hennes krafter skulle varit som friskast och hennes stämning som gladast. Det plågade dertill hennes något veka och menniskoskygga sinne, att, i följd af sin obekantskap med jemnåriga, vid inträdet uti något sällskap, alltid efter en stund finna sig ensam uti någon vrå och utesluten ur de många små kotterier, som hon såg omkring sig och som blifvit bildade, genom att deras medlemmar förut voro bekanta och dagligen träffades. Hon kände sig tillbakasatt, ja till och med förbigången. Onekligen hade hon mycket fel sjelf härutinnan, ty hennes i enslighet tillbringade lif, utan jemnårigt umgänge, hade ej lärt henne att sällskapa med dessa unga, glada, sorglösa menniskor, och blyg och försagd drog hon sig till baka inom sig sjelf, och, då andra slutligen ansågo henne vara inbunden, stolt och högfärdig, kunde hon sitta der, till utseendet likgiltig, men längtande lika obeskrifligt efter ett vänligt ord som den törstande efter en dryck vatten. Men hvad hon deremot ej rådde för, var den så till att säga skefva ställning, som hon genom sin slägt intog ute i » verlden ». Urkonservativa tendenser, på det mest opraktiska och i ögonen fallande sätt tillämpade och efterföljda, voro denna slägt städse följaktiga.
L. S. N:o 76. för Åmal. Mart. Ödman. L. S. N:o 79. för Kongsbacka. N:o 82. för Grenna. O. U. Regnstrand. N:o 85. för Haparanda. A. M. Stenberg. N:o 62. för Norrtelje. Fredr. Böök. N:o 65. för Ulricehamn. N:o 68. för Mariefred. Chr. Henr. Berglund j:r. L. s. N:o 71. för Sölfvitsborg. A. J. Fahlcrantz. L. S. N:o 74. för Östhammar. Fredr. Böök. L. S. N:o 77. för Skanör. L. A. Peterson. N:o 80. för Cimbritshamn. L. Billström. N:o 83. för Östersund. Nils Pehrsson. Vire Talman, Fullmäktig för Jönäkers, Oppunda, Willåtinge, Rönö och Hulebo Härader i Södermanlands Län. L. S. Hans Jansson. n. ro. Statman. L. S. Adolf Fredrikson. Joh. Persson. för Håbo, Trögds och Asunda för Ulleråkers, Hagunda, Waxala, Härader. Bälinge, Rasbo och Lagunda L. S. Härader. S. lin 9t. @t. ^rot. 184“ & 1848; 10 (Samt. 1 Sife. 2 58ant. 10 74 Lars Mattsson. för Nom lidi), Wendels, Tierps, Wesslands och Elfkarleby, Leufstads, Films och Dannemora, Olands Härader och Tingslag. L. S. O. Johansson. M. Pehrsson, för Sjuhundra, Närdinghundra för Frösåkers Härad samt Wäddö, och Lyhundra Härader samt Häfverö, Bro och Wätö Frötuna och Länna Skeppslag. Skeppslag. L. S. L. S. “ Erik Carlsson. för Färentuna Härad. L. S. J. Holm. And.
Jag hade visserligen ämnat nå got yttra mig med anledn. af Hr Cederschiölds yttrande om min motion ang:de vaccinationens uphörande; men då tiden redan är så långt framskriden, vill jag endast nämna, att jag i motsats mot den siste värde talaren icke kan underlåta att på det högsta tillstyrka Gr. von Rosens motion, emedan jag sett homöopathiens fördelaktiga verkningar, särskildt vid ett tillfälle då en qvinna låg för döden och sköttes af 4 läkare utan att någon förbättring syntes. Då kom raan på den idéen att efterskicka den ende homöopathiske läkare, som finnes här i staden, och genom hans skickliga behandling återvanns qvinnan till lifvet. Jag är icke läkare och kan således ej 173 Den 3 December e m. bedöma de olika skolorna, men på grund af hvad jag känner och erfarit af homöopathien, anhåller jag att få instämma med Gr. von Rosen. Ofverhiggningen förklarades fulländad och motionen jemte yttranderne remitterades till StatsUtsk:t. R. o. Ad. åtskiljdes kl. V* till i e. m. In fidem, O. Brakel. Lördagen den 3 December 1859. Plenum kl. 6 e. m. Justerade* 3 prot.utdrag för förmiddagens plenum samt prot. för d. 19 Nov. e. m. Föredrogs och remitterades till LagUtskit Hr Dalmans, Wilhelm Fredrik, d. 30 sistl. Nov. på bordet lagde motion, att egare af skogsmark, hvarå annat byalag har rättighet till mulbete, må kunna emot lösen erhålla fri dispo«ition öfver den för mulbetet obehöfliga jordrymd. Föredrogs Hr Ros’s, Anders Emannel, d. 30 sistl. Nov. på bordet lagde motion om erläggande af bevillning för hundar. Hr Palmcrantz, Johan Mauritz: Den nya beskattningsgrund, som motionären åsyftar att införa, hoppas jag ej måtte vinna mera afs:de vid denna än vid föregide Riksdag.
Ridderskapet och Adeln har under detta Riksmöte särskildt ökat sina anspråk på Vår tacksamhet, genom den välvilliga omtanka, som de med de öfriga Stånden visat för Våra Söners uppfostran; och Vi åge för liflig del i Deras och Fäderneslandets framtida öden, att icke känna hela värdet af de förhoppningar, sorn äro Vår Föräldravård anförtrodde. Jag lyckönskar Er, Mine Herrar, att nu hafva fulländat Edra vigtiga öfverläggningar, och Jag hoppas, alt de tagne besluten skola rättfärdigas af erfarenheten genom deras allmänna nytta. Vår tid har ännu många önskningar att uppfylla, men Vi kunna glädja oss, att de redan gjorda framstegen fortgått i en rigtning, som skall varsamt, men säkert, leda till deras mål. Emottagen, Mine Herrar! Min och Min Gemåls upprigtiga försäkran om Vår synnerliga ynnest och bevågenhet. Hans Excellence Herr Grefve Piper, Carl Claes, återkom nu med Ridderskapets och Adelns AfskedsDepulation samt återförde de öfrige Respective Ståndens helsningar till Ridderskapet och Adeln. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om icke Rid - 4*4 Den 19 Mars e. m. derskapet och Adeln behagade tillåta, att Herr LandtMarskalken finge anmoda Hans Excellence Herr Grefve Piper, att för Ridderskapet och Adeln uppläsa de af honom, såsom Ordförande för Ridderskapets och Adelns AfskedsDeputation till de öfrige Respective RiksStånden, hällne tal, för att i dagens Protocoil intagas. Ropades Ja. I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefve Piper uppläste berörde Tal, så lydande: Till Högvördige PresteStåndet:
»För den sköna Aromasia slår jag min boll och manar ut den bollkastare som senast visat sig vara den skickligaste.» Oxygen betraktade honom med harmsna blickar, men tycktes slutligen finna uppträdet löjligt och antog skrattande utmaningen. »Poeten är lika djärf som löjlig,» hette det bland mängden, men så ordnades platserna för de bägge motståndarne, och täflingen började. Apollonides var icke oskicklig i bollkastning, och ehuru den obekväma drägten synbarligen besvärade honom, höll han sig likväl länge i jämnhöjd med sin starke motståndare. Man tillropade honom många uppmuntringar och bifallsord och hade nästan glömt hans första löjliga framträdande. Aromasia följde spelet med stor uppmärksamhet och hörde ej på sin gamla fränkas många anmärkningar öfver Apollonides opassande uppförande. När hennes riddare gjorde ett vackert kast, tycktes hennes blickar tillvinka honom ett tacksamt bifall, men när motståndaren slog ett ännu vackrare, lyste hennes blickar ej mindre uppmuntrande. »För hvem känner hon egentligen deltagande?» sade den gamla för sig själf. »Åt hvem önskar hon segern? Sannerligen jag förstår henne.» Apollonides hand började mattas. Den trånga drägten nekade honom ytterligare ansträngningar. Hans kast voro alt kraftlösare och förfelade målet. Han hörde ej mer några bifallsrop från de kringstående, ej häller någon uppmuntran. Bifallet och uppmuntran tillföllo hans motståndare ensam. Slutligen höjdes ett väldigt fröjderop, Oxygen hade fullständigt besegrat sin medtäflare. »Lefve Warm-Blasius!» skallade det öfver torget. Åt Apollonides skrattade man nu åter. Man skrattade alldeles häjdlöst, då man såg huru illa tilltygad hans drägt var. Den åtsittande rocken hade spruckit i nästan alla sömmar och hängde i trasor. Det ena skörtet var afrifvet. Benkläderna voro nästan ännu värre tilltygade. Den höga hufvudbonaden hade fått flera bucklor och tog sig utomordentligt löjlig ut. Det var omöjligt att undertrycka sin skrattlust, när man såg denna sorgliga skepnad. »Han ser ut som en drucken slagskämpe för fem hundra år sedan,» sade fornforskaren.
Om nemligen ett större, däckadt fartyg halas intill lastningsbryggan, och tullbetjeningen kommer ombord, så lärer denna svårligen kunna undersöka alla delar af lastrummet och upptäcka, huruvida något smuggelgods finnes, då någon lossning af lasten der ej får ske. Jemföra vi förhållandet med de fartyg, som anlända från utrikes ort, så finna vi, att den behandling, dessa vid inloppsstationen undergå, är för trafiken vida mindre menlig. Då tillgår nemi. så, att när fartyget ankrat vid tullstationen, kommer tullbetjeningen ombord och förseglar luckorna lill lastrummet, och sedermera följer antingen en tulltjensteman med till lossningsstationen, eller ock förblifva luckorna i alla händelser förseglade. Hvar och en finner, att dessa åtgärder äro af föga men för sjöfarten och vida kraftigare medel att förekomma smuggling, än de, som vidtagas med fartyg, som segla inrikes orter mellan. Den ,24 Februari. 615 Utsk:t anför i sitt Betänk., att om den ifrågavar:de kontrollen, med afseende å inrikes orter emellan gående fartyg, uppliäfdes, skulle det missbruk lätt kunna ega rum, att smärre fartyg, som uppgåfves gå emellan inrikes platser, afhemtade varorna för att sedermera aflasta dem i skärgården. Detta skäl kan jag dock icke gilla, ty jag anser, att föreskriften om anläggning för visitations undergående vid inloppsstationen bör bibehållas med afseende å mindre fartyg, och det så mycket snarare, som det är vida lättare för tullbetjeningen att upptäcka, om det finnes något smuggelgods å dem, än förhållandet är med större fartyg. — Utsk:t anför äfven, att Kongl. General-Tullstyrelsen anser kontrollen fortfarande böra bibehållas. Att så är förhållandet, kan väl vara möjligt, men då vi nu redan länge fortgått på den bana att så mycket som möjligt utvidga tullfriheten, tror jag, att äfven General-Tullstyrelsen skall vara benägen att borttaga sådane bestämmelser i vår tullstadga, som utöfva ett menligt inflytande på sjöfarten.
Det påslående, som man stundom hört göras, alt sonen skulle behöfva mera för sin utkomst än dotlren, eller att hans medborgerliga och husliga åligganden skulle göra honom förtjent af den större arfslotten, kan Utskottet ingalunda godkänna. I förra hänseendet är förhållandet snarare motsatt, emedan mannen i allmänhet har för sig långt flere och fördelaktigare tillfällen att genom egne bemödanden vinna bergning och fortkomst, än den mera af andra beroende qvinnan; och i senare hänseendet loide det vara nog att påminna, det mannens kall mest öfverensstämmer med hans böjelser och natur-anlag; och alt han visserligen icke skulle finna sig lyckligare genom utbyte af detsamma emot det andra könets. Qvinnan, om än hennes husliga och moderliga pligter äro af ett helt annat slag än de som åligga mannen, vidkännes likväl mödor och uppoffringar, som äro med hans fullt ut jeniförlige. Utskottet inser således ej någon enda giltig orsak, hvarföre man skulle åsidosätta den klara och ovedersägliga rättvisan af en jemlik egendoms-fördelning emellan harn, som med lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också måtte vara lika berättigade till deras förmo - Lag-Utskotlets Betänkande N.o /la. »9 genhet, då den går i arf; och hvarföre man skulle låta barnens rätt ankomma på den tillfälligheten, huruvida fadren bosatt sig inom eller utom stadsporten, nedlagt sin förmögenhet på det ena eller andra stället, ingått i det ena eller andra ståndet, m. m. dylikt. Förgäfves må man invända, att föräldrarnes rätt att göra testamente skulle tjena att undanrödja det obilliga häruti. Man bör ihågkomma, att, efter nuvarande Lag, någon ändring uti arfföljden till arfvejord på landet, eller till derföre erhållet vederlag icke får göras genom testamente; äfvensom huru många anledningar till uppskof, ja hvilka fördomar uppresa sig emot vidtagande af utvägen alt genom testamente godtgöra Lagens orättvisa i denna del; oberäknadt, att testamenten, lätteligen för felande laglighet i någon formalitet, kunna varda kraftlösa.
Vid io Ben 3 Mars, Virf förrättningens början hafva Revisorer» ne emottngit Kongl. Majits och Rikets Stats-Con» toirs Berättelse om Förvaltningen af Stats-Verket under åren 1810 och tätt, jemte Riks-Staterna, Räkenskaperna och öfriga denna förvaltning röran, de Handlingar, för nämnde hegge år, hvartill Revisionen ansetts nu komma att hufvudsakligen, sträckas, enär hvarje Revision bör innefatta 2ine års Räkenskaper, samt j8io och i8u äro de enda, efter den af Riksens Ständer verkställde Stais-reglering, framflutna år, för hvilka räkenskaperna, efter gällande Författningar, böra och kunna vara afsiutarfe. Revisorerna hafva af dessa Handlingar tagit kännedom om Stats-Verkefs Förvaltning för ifrågavarande tvenne år, samt dervid inhämtats att Kongl. Majit, uti Dess vid Urtima Riksdagen, nästlidet år till Riksens Ständers Stats-Utskott i Jtfåöer öfverletnnade Proposition, rörande Stats» Verkets tillstånd och behof, jemväl låtit uppgifva förvaltningen deraf för åren 1810 och JS11, under hvilken tid Riksens Ständers StatSrRegle» ring för denna förvaltning hade legat till grund, samt att Riksens Ständer, genom underdånig Skrifvelse den 3 Juli 1812, förklarat sig hafva funnit de anslagna och influtna medlen disponerade dels i enlighet med föreskrifterna vid sista Stats-Regleringen , dels likmätigt Kongl. Majits särskildta Stadganden, till bestridande af de omkostnader, Kongl. Majit, för Rikets säkerhet och fördel, pröfvat oundgängliga; äfvensom hvad förvaltningen af dessa tvenne är anginge, Riksens Sjän» Den 3 Mars.
Han hade hört Ellens rop och utan vidare betänkligheter, i trots af länsmannens varning, skyndat in. – O, han är här, ropade Ellen, slet sig för andra gången lös, hvarvid gårdsfogden fick en del af hennes klädning i handen, och ilade med den sönderslitna drägten fläktande kring sina blottade skuldror till Adolf, som beskyddande slog sin arm kring hennes hals och med harmens rodnad på pannan vände sig till sin far och sade: – Blygs ni icke, min far, att misshandla detta värnlösa, oskyldiga barn? Lagman Johan förmådde i början ej besvara denna förebråelse med annat än en obeskriflig blick af öfverraskning och vrede. – Huru? sade han slutligen med tillkämpadt lugn, – har jag ej befallt, att ingen får komma hit in? Huru vågar du trotsa min uttryckliga befallning? – Jag lyder en röst, hvars myndighet är större än er, min far. – Det är djefvulens, mumlade Suenonius och ämnade upphäfva sin stämma, för att å Herrans vägnar och i namn af de pligter, en son har till sin far, visa den unge Skytte på dörren, då denne med en ljungande blick på presten fortfor: – Det är ni, eländige, som anstiftat detta. Akta er! Ni har att inför mig aflägga en svår räkenskap ... Lugna dig, Ellen! Jag är här, för att försvara dig. Nu förmådde lagmannen ej längre beherrska sig. Den gamle mannen var förfärlig att åse i sin otyglade vrede. – Usling, ropade han, – du vågar med en fräckhet utan like ådagalägga din syndiga böjelse för denna vanryktade flicka ... du vågar fråga din egen far, om han blyges ... ja, han blyges öfver en uppstudsig, ogudaktig, förtappad son ... du vågar hota denne Herrans tjenare, din fordne lärare ... du rufvar på mordiska planer mot hans lif ... kanske äfven mot mitt. Bort från mina ögon, missfoster!
Gumman hade satt sig rak på främre halfvan af en trästol vid spiseln och sög på en sillstjärt. Duken gled nedom nacken och ögonen blinkade fort och klokt. – Hvad gaf hon sig in i det för? – Åh, ni otacksamma, bröt Louise ut besinningslöst, – jag som stått på er sida, offrat mig helt och hållet för folket, för den stora jämlikhetstanken ! – inte bara att jag hemma umgicks med handtverkare som med mina gelikar – utan jag gifte mig med en arbetarson – – Prat – afbröt gumman försmädligt, Louise är väl skapt som andra fruntimmer och ville väl gifta sig, och hon var till åren med, så en grann gosse som Tore växte väl inte på trä’, tänker jag ... För resten går det ingen nöd på ’na, här är ju så händigt, så en bara har att gapa och svälja – brunn har en inpå näsan och sofvel kör di upp till dörrn med, – arbete har karlen hennes och hon får väl hålla sig i skinnet och vara folk. Louise satt slö och hopsjunken utan att svara. Framåt sextiden rådde brådska i alla längorna omkring Strettons järnbruk. Tvål, handdukar och stora skålar sattes för karlarnes räkning ut på bakgårdarna vid pumpen, och spislarna i bislagen brunno lusteliga. Kvinnorna refvo papiljotterna ur håret och slängde på sig rena klädningar med puffar och krus. God bastant föda bestods i alla engelsktalande arbetarfamiljer, rostbiff, grönsaker, té och starka soppor. Endast misses Envall lagade vanlig svensk arbetarkost. Aldrig ett ord engelska hade hon lärt sig, och hur hon tog sig fram var en gåta, men hennes sätt imponerade till den grad på inackorderingarna, att de aldrig kommo sig för att flytta, och slaktarens eller mjölkkarlens små försök att lura henne misslyckades fullständigt. – Se så – sätt fram nu Lovisa – pratade hon krytt och snodde omkring med ungdomlig fart – skär bröd och laga så karlarna får, de ska ha sitt, förstår hon, det går inte an att fuska med den saken ... Jössus var då lite munter, människa, visa inte man sin en så’n där likbjudarmin – var det inte nog med lipande, innan han fick något ...
Ersson i Nyl. och Erik Håkansson i Trusta, utnämndes Jon Jonsson i Fanbyn, Hans Salomonsson i Kroksgården och Edfast Jonsson i Häste. 3. Gafs tilkänna, at sa:e[?] fendrich Kræmer hade tilämnat en charta öfver kyrkiogården, som skulle afdelas och inrättas öfwer hwart bylags hvilostelle, til bättre rättelse, när ther om widare wore nogare utmätt och faststeldt. 4. Begärde pastor och pr. at platzen, ther gamla wapenhuset stådt, emellan begge prestegriffterne, herr Anders Henrikssons med thes son[?] på wästra och herr Lauriz Mogenssons med des hustrus på östra sidan, måtte til widare få wara ledigt och uplåtas, om han skulle wilja therstädes göra sig nogon graf, hwilket bifölls, och tillades, at ock i kyrkan kunde tiena ther til. 5. Bristade bogårdens reparation på par ställen ännu, som wederbörande lofwade fullborda. Woro par gl. obrukelige altarkläden, som kunde säljas. Gamla kyrkiobibelen i fol. upgafs ock ther til, then en af sochnemännerne wille lösa. Wid tillfälle at nogot wercke säljes, effter öfwerståndet arbete, kunde thet auctioneras. 7. En öfwerblefwen lemning af en Christens andelige kamp, bisk. Brochmans, ifrå Stockholm upskickad, anammade sochnemännerne: och woro allenast 12 st. qwar för handen. Ås 1 juni 1757 Källa: Rödöns kyrkoarkiv, vol. N I:1, s. 172, ÖLA. Åhs then 1 jun. 4:de d. pingst. 1.