Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillika såg hon, att man med en viss häpnad betraktade hennes svarta klädning. Men som hon aldrig brytt sig om huru hon var klädd, blott hon var ordentlig, så bekom det henne heller icke nu. Bella tog hennes arm och drog henne bort i en vrå, der några af kamraterna stodo. Hanna helsade vänligt, men fick temligen ogillande nickningar till svar. Man tog synbarligen illa upp, att hon ej krusat sitt hår eller klädt sig i handskar. Samtalet gick trögt och fördes med halfhög röst; man hade plötsligt blifvit så främmande för hvarandra, tyckte Hanna. Flickorna drogo i sina handskar för att få dem längre och kastade förstulna blickar bort åt motsatta hörnet, der gossarne stodo som en skock svarta får och sågo dumma och tråkiga ut. Hvarför kunde de icke komma fram och tala med flickorna? I ett hörn af salen sutto Inez och Bibbi och hviskade med lifliga gester och uttrycksfulla miner. Det såg roligt ut och Hanna gick bort för att helsa på dem. De sågo ej att hon närmade sig och hon råkade höra slutet af en högtidlig hviskning: och under brefvet stod: i lif och död din Herman Samtalet tystnade tvärt, när de fingo se Hanna. Stör jag er? frågade hon och undertryckte med möda en grimas öfver hvad hon hört. Nej, visst inte, svaret kom något tillkrystadt, vi talade om våra examensklädningar. Jag rår ej för att jag hörde ni talade om annat, sade Hanna på sitt rättframma sätt. Hon satte sig ett ögonblick hos dem och sökte inleda ett samtal, men då hon såg att flickorna kände sig besvärade, steg hon upp och gick till Bella och ett par af de andra. Men säg mig, är icke detta fasligt stelt? sade hon och slog sig ned framför dem på en pall som stått under soffan. För all del, söta Hanna, utbrast Siri förfärad och gjorde plats åt henne i soffan. Inte passar det att här vara som hemma hos sig. Inte det? Hvad ligger det för en skam i att sitta på en pall, i stället för i en soffa? Kan någon säga det? Det brukas inte på en bal, inföll Selma.
Memorial, angående m rättelse i Stats-Utskottets Utlåtande M 148. Vid expedierandet af Stats-Utskottets Utlåtande M 148, angående reglering af utgifterne under Riks-statens 8:de Hufvud-titel, har genom förbiseende den felaktighet inträffat i 32 punkten å 46 sidan, angående Utskottets förslag till lärarestat för fullständiga elementar-läroverk på reallinien, att, i enlighet med Utskottets Utgifts-afdelnings, af Utskottet underkända framställning, dels, bland de uppräknade läroverken, Luleå skola i beslutet upptages i stället för Piteås, hvilken, såsom motiveringen jemväl antyder, af Utskottet afses, dels följande tillägg: »samt att Rikets Ständer i underdånighet hemställa om indragning af trenne lärare vid Piteå skola» influtit, i stället att detsamma, såsom lätt inses, bordt från förslaget uteslutas; — hvilket förhållande, som äfven upplyses af särskildt tryckta rättelser till nämnda Utlåtande, Utskottet ansett sig böra hos Rikets Ständer vördsamt anmäla. Stockholm den 16 November 1857. I Dih. till It. St. Ank. till Exp. Utsk. den 17 Nov. 1857, kl. 11 f. m. Utlåtande, angående beviljandet af Statsbidrag för en kommunikationsled mellan Asasjön i Kronobergs län samt Städerna IVexiö och Carlshamn. (R:gs Afd.) Stats-Utskottet, som ansett sig böra i särskildt utlåtande behandla frågan om det i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående Stats-verkets tillstånd och behof, föreslagna bidrag af allmänna medel för anläggandet af kanaler mellan Asaoch Helga-sjöarne samt Salen och Åsnen, jemte flera mindre sjöar, äfvensom en jernväg från Almundsryd till Carlshamn, får nu afgifva detta utlåtande och dervid först meddela följande, ur Chefernes i mellersta och södra vägoch vattenbyggnads-distrikterna, Majorerne C. A.
Riksdagsordningen, öfverlemna! tvänne alternativ, hvaraf det ena föreslår, att vid hvad nu stadgadt är måtte förblifva; det andra åter, att, med gillande af den grundsatsen, att oäkta barn böra någon arfsrättighet efter sina föräldrar till godo njuta, ämnet till LagComitéen öfverlemnas, för att uti den nya Ärfda* Balken närmare utredas. Upplästes «tt ProtocollsUtdrag från Borgareståndet, af den 20 Juni, hvaruti Ståndet tillkännagifver sig hafva till BancoUtskottet öfverlemnat StatsUtskottets Betänkanden, angående den summa, som för Statsoch Riks/, gäldsverkens behof erfordras, att genom allmän Bevillning utgöras, samt angående åtskilliga omständigheter som äga sammanhang med regleringen af Rikets Penningeväsende, för atC deröfver skyndsamt utlåtande afgifva, i de ilonen som Banken röra. Lades på bordet. 548 Ben 22 Juni. Upplästes ett ProtocollsUtdrag från BondeStåndet, af den 21 Juni, innefattande underrättelse om det förfarande Ståndet, i afseende på det Särskildta Utskottets Betänkande, rörande öfverklagad förlägenhet i allmänna rörelsen m. m., iakttagit. Lades på bordet. Höglofl. Ridderskapet och Adeln åtskill* des klockan 11. In fidem Protocolli A. G. Silverstolpe. Onsdagen den 28 Juni. Plenum klockan 8 förmiddagen. Justerades PleniProtocollet förden 19 Juni eftermiddagen, och för den 20 Juni. Justerades följande Riksens Ständers underdåniga skrifvelser till Kongl. Maj:t: 1:0 Om betalning för Fångskjuts. 2:0 Om tidens bestämmande för vägsyner, uti Publicationerna derom. Om tiden för Vadelibellers ingifvande. Föredrogs ånyo det Särskildta Utskottets, den 20 dennes på bordet lagda, Betänkande
Hastigt erinrade han sig, att han, då Francisco med sminket förskönat hans ansigte, lagt fracken på lavoaren i toalettrummet. Sannolikt hade boken då glidit ur fickan ned mellan lavoaren och väggen. I så fall kunde han vara säker på, att ingen upptäckt den. Men boken måste han hafva till hvad pris som helst. Han rusade upp för trappan. Sidodörren, genom hvilken musikanterna och artisterna passerat, stod öppen, och ingen betjent tycktes bevaka denna ingång. Hammar gick till toalettrummet och fann mycket riktigt sin anteckningsbok på det ställe, der han väntat att finna den. Han kunde ej motstå sin nyfikenhet att kasta en blick i den nu öde balsalongen. Endast ett par gaslågor brunno ännu, golfvet var öfverströdt med balminnen, såsom dansprogram, kottiljongsdekorationer, blommor och lemningar af aftrampade spetsar och sidengarneringar. I ett tillstötande rum tycktes ett herrkotteri dröjt sig qvar vid spelbordet. Deras röster gåfvo eko i den tomma salongen och då och då hördes klingandet af champagneglasen. Detektiven drog sig tillbaka; men han tog dervid misste om utgången. Toalettrummet hade trenne alldeles lika väggar, hvardera med en dörr midt på. Den fjerde väggen vette mot gatan och var följaktligen försedd med fönster. I stället att gå samma väg som han kommit råkade Hammar in i det rum, hvarifrån Nora för kort tid sedan lyssnat till samtalet mellan Brauner och Arnold Lindqvist. Han märkte genast sitt misstag och ämnade just återvända till toalettrummet, då en röst hejdade honom; – Det är mig, ni söker!? Hammar vände sig om. Konsul Felix Brauner stod framför honom, likblek och med ett uttryck af förskrämdhet i sitt ansigte. – Ja, svarade detektiven följande en ögonblicklig ingifvelse. – Stig in i mitt rum och vänta mig der! Jag kommer strax, sade Brauner. Detektiven följde uppmaningen. Han antog, att konsuln hade några befallningar att gifva tjenstfolket, innan detta gick till hvila. Han blef öfverraskad att finna Brauner ensam, då han ej sett Danielsson bland de hemvändande gästerna.
Vi hafva hört hvad som varit synligt för Utsk:n och för dem som tänkt i ämnet, och vi hafva hört att särskilda auetoriteter inom länet hysa stridiga åsigter i saken. Salunda har reg:ts-befälhafvaren förklarat sin öfvertygelse vara 694 Den 3o September. den, alt rustoch rotehållarnes belägenhet icke skulle förbättras, derigenom att styrkan minskades; då deremot landshöfdingen i länet ansett olikheten emellan rustningsbesväret i Jemtland och angränsande provinser vara högst betydlig och för provinsen skadlig. Det synes likväl, som skulle K. M. hafva gillat landshöfdingens åsigt, då K. M. förklarat enda skälet hvarföre 11. St;s gjorda hemställan, hvilken var densamma Utsktn nu föreslagit, icke kunde af K. M. bifallas, vara det, att militärstyrkan icke kunde förminskas; och det är således icke bestridt, att icke Jemtland är tyngre roteradt än andra provinser. Sålunda återstår att tillse, huruvida militärstyrkan i Jemtland kan nedsättas eller icke. Utsktn hafva förklarat, att de icke kunna säga huruvida militärstyrkan kan blifva större eller mindre än den ar. De hafva blott velat uttala den princip, som R. St. vid a:ne föregide riksdagar uttryckt, att, om äfven Sveriges försvar och sjelfständighet förutsätta behofvet af en större militärstyrka lili den delen af Riket, Jemtland likväl icke kan vara förpligtadt att bära tyngden af en vida större militärstyrka, än Rikets öfriga med Jemtland jemförliga provinser. Detta är enda resultatet, hvartill man kommit, och det anser jag för min del vara rikligt. Den förste värde talaren har meddelat upplysning ronde åtskilliga detaljförhållanden, hvarom han bör äga närmare kännedom än de fleste ledamöter inom Huset. Likväl torde det tillåtas mig att med några ord få besvara åtskilligt af hans yttrande. Ilan har sagt, att det vore skada att skilja sig vid en så god trupp, som Jemtlands fältjägare; men truppens bättre eller sämre beskaffenhet är icke något skäl för behofvet deraf, och om den äfven är behöflig lill dess nuvar. eller ännu större nummcrär, följer ej deraf, att
Men annars består julens firande numera egentligen i hopandet af nya läckerheter och i massor af julklappar. Ingendera delen främjar den poetiska julstämningen! Men den gammaldags julfirningen med grenljus och stora högar af julbullar; med kärfve åt fåglarna och dopp i grytan; med julbock, julkrubba och julkubbe; på landet med den hänryckande färden vid bloss till julottan; med de gamla jullekarna ända till tjugondag Knut, då julen dansades ut alla dessa och andra gamla seder fyllde barnets sinne med hälgens säregna stämning, en stämning, som tyvärr allt mer förflyktigas genom det nutida julfirandet: fråssandet i ett öfverflöd af presenter, godsaker och stora barnkalas. Här och hvar uppehållas ju ännu en och annan af de gamla julsederna, men i det stora hela blifva dessa seder allt mer tillfälliga och höra icke till det ovillkorliga, det genom hvilket fästminnena bli djupa och skilda från allt annat. Nyåret har länge saknat en särskild fästprägel, ty nyårsvakan är nästan alldeles fallen ur bruket. Men därför borde hemmen skapa hvar sin sed, enligt hvilken de unga i allvar och i glädje på ett vackert sätt sade det gamla året farväl och hälsade det nya. Trettondagen har numera endast kvar sin böna i gröten, sedan den fröjd, som stjärngossarna beredde barnen, äfven hör till det försvunna. Som folksed kan stjärngossarnas vandring ju icke återkomma, men som hemnöje för barnen kunde seden helt visst ännu bli långlifvad, i synnerhet sedan Skansen till hvars skapare den sunda konservatismen i vårt land står i outplånlig tacksamhetsskuld åter upptagit densamma, liksom Lucia med hennes brinnande ljuskrona. Påsken har ju ännu på västkusten kvar sina påskeldar och öfver allt sina ägg, med målning och med inskrifter. Den glädjen kunde bli ännu stämningsfullare för barnen, om man följde den tyska seden att då man så kan utomhus, i det nyss bara gräset och bland de ännu nakna buskarna, göra fågelbon, i hvilka barnen sedan själfva söka och finna sina brokiga ägg den ännu kala markens första frukt för året! Endast i få bygder ser man nu vid Valborgsmässan eldarna flamma i den ljusa kvällen.
HofRätten, hvarvid, sedan Nils Clemedsson, i nyssnämnde afseende hörd, gjort sitt anspråk gällande, AdvocatFiscalsEmbetet fullföljt åtalet emot tillförordnade D0111- liafvanden i HäradsRälten, med påstående, om botesoch ersättnings-ansvar, samt hemställan tillika, om vidtagande åtgärd till Nils Clemedssons upprättelse i afseende å undergångna kyrkoplickten; deremot bemälde Domhafvande, sorn erkänt anmärkta förseelsen, såsom af bristande uppmärksamhet tillkommen, underkastat sig det ansvar och den ersättnings-skyldiglret, hvartill han kunde anses förfallen; har Kongl. HofRätten, genom Utslag den 8 December i836, sig yttrat, att emedan det stulna gods, till uppskattadt värde af 3 R:dr 16 sk. Banco, för inneliafvande hvaraf Nils 1 C 43 ) Clemedsson af Skytts HäradsRätt förklarats saker till laga bestraffning, sålunda icke uppgått till det belopp, att, emot stadganderna i 4° Kap. 1 § och 47 Kap. MissgerningsBalken, jemförda med 41 Kap. 3 § samma Balk, sådant inneliafvande bordt för Nils Clemedsson medföra ansvarspåföljd såsom för stöld, hvadan tillf. Domhafvanden i Torna HäradsRätt till last läge, att, genom bemälde Rätts, under hans ordförande, beslutade Utslag, Nils Clemedsson blifvit ansedd skyldig att stå tjufsrätt och alltså ådömd svårare bestraffning, än hvartill hans förbrytelse, hvilken rätteligen varit att hänföra till egenskapen af snatteri, lagligen kunnat föranleda; ty och då Nils Clemedsson jemväl, genom inträffad verkställighet af nämnda Utslag, denna bestraffning undergått, pröfvade, jemlikt 1 Kap. 12 § RättegångsBalken, Kongl. HofRätten rättvist på det sätt bifalla AdvocatFiscalens och Nils Clemedssons påståenden, att tillf. Domhafvanden, för dess omförmälda felaktiga förfarande under
Slutligen anser jag mig föranlåten, till mina motiver, att såsom min egen upptaga och här framställa en af skolinspektören i Strengnäs stift gjord anmärkning, så lydande: “I sammanhang härmed (skolväsendets anordning, skolornas 196 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. N.o 135. otillräckliga antal mot behofvet, saint de betydliga kostnader, sorn församlingarne härvid måste utgöra) kan jag icke lemna oanmärkt den stora obillighet, som i afseende på Statens understöd till folkskolorna uppstått genom Rikets Ständers beslut, angående vi]koren för utbekommande af dessa understöd. Billigheten synes nemligen hafva fordrat, att detta understöd stöde i något törhållande till de uppoffringar i sin helhet, som församlingarne göra för sitt skolväsende och icke till de nya tillskott, sorn erfordras. Den församling, som förut gjort ganska mycket för sitt skolväsende och derföre nu ej m ägt ar göra mera, för att uppbringa detsamma till erforderlig höjd, den erhåller från Staten intet, men den, som förut gjort nästan intet och derför nu med lätthet kan göra nya tillskott, den erhåller från Staten ganska goda bidrag dertill.
Regeringen har med uppbörden af denna afgift låtit anstå i flere är och först vid denna riksdag är propos. om eftergift deraf till R. St. afgifven. Således ser man häraf, att Regeringen ansett sig berättigad att utan R. St:s medgifvande bevilja anstånd med skatters indrifning. Jag fortfar alltså i min anhållan om afslag. Frih. Cederström, Claes Rud.: Att söka bevara K. M:s och Kronans rätt i afseende på skatternes behöriga indrifvande bör visserligen härledas utur ganska berömvärda bevekelsegrunder, men det torde väl också vara tillätet att uti ett undantagsfall ömma för en fattig och genom bristande kännedom om lagliga former vilseledd allmoges välfärd. Det är ur denna synpunkt, som jag uppträd! lill försvar för Utsk:s betänk. Man har velat antyda, all det kunde vara nog med det förord för saken, som här afgifvits af landshut i det län, dit ifrågavar. allmoge hörer och som han icke lärer underlåta alt jemväl framdeles vid ämnets behandling hos K. M. i vederbörlig ordning fullfölja. Men månne det icke skulle leda till ett ännu starkare behjertande från Regeringens sida af förhållandet, om den jemte landshms und. utlåt, äfven hade en tind. hemställan från R. St. att stödja sig vid? Detta är, jag upprepar det, ett undantagsfall, som alldeles icke upphäfver regeln. För öfrigt synes mig Hr Fåhraeus så väl hafva framställt ämnet, att föga derom synes vara att vidare tillägga, hvadan jag derifrån, för ti dens vinnande, härmed afstår, i hopp att det redan anförda må vara tillräckligt till ämnets framställande i sitt rätta ljus, och att R. o. Ad. derå mätte fästa benäget afseende.
Eho som låtit bruka sig till verktyg för sådan tubb. ning, vare förfallen till 8 dagars fängelse eller deremot svarande böter. 5. All öfverenskommelse om tjenst i verks städer och fabriker, hvarunder dock contract med lärlingar icke inbegripes, skall gälla för 30 dagar, hvarken mer eller mindre, samt utan afseende på någon viss hufYudtidpunct af året; 2oa Den ii April e. ni. och skola dessa 30 ^agar beräknas ertet \Z timmars albete om dagen. Atta dagar före ut:? gången ?f dessa 360 arbetstimmar, måstp tt? ny ömsesidig förbindelse ingas, o,m den skall yara gällande. En sådan förbindelse kan ej upplösas, hvarken af 'Mästaren eller arbetaren), utan ömsesidigt bifall. 6. Arbetare vare pligtig att arbeta i Mästarens vikstad, och Mästare håfve ej rätt $tt begagna arbetare, sorn han sysselsätter bemma hos deni, utom det hus, der Mästarens bp~ Stad, eller verkstad 6ig befinner. 7, Hvarje Mästare vare tillåtit, att i afseeende på god ordning i verkstaden, arbetets beskaffenhet samt rattet att afföna arbetarne, till dessas efterföljd fastställa ett Reglemente, samt att genom detta Reglemente ålägga böter för den arbetare som detsamma öfvertråder, af hvilka i>öter likväl ingen få* Öfverstiga beloppet af dagspenningen, med vilgor; 1:0. Att ett sådant Reglemente icke j något afseende är stridande mot Lagarnes anda; 2:0. Att det af vederbörande Police vitsordas vara billigt, passande och tillräckligen tydligt;, 3:9., Att det af hvarje arbetare genomläses förrän han i öfverenskommelse ont tjepst ingår, och 4:0. att ett exemplar deraf uppslås i hvarje till verkstaden hörande rum. Mästare sorn öfyerbevisas att af ett sådant Reglemente hafva gjort ett skadligt bruk, skall böta tiofaldiga beloppet af deri plikt, som arbetaren fått vidkännas, och Reglementet för - r
Del är i min tanke en stor skillnad emellan expeditioner, som lill embetsverk*!) ingifvas, hvilkas charlot' der controlleras, och sådana expeditioner, som ifrån embelsverken utgå, hvilka man väl icke vill ifrågasätta, alt det skall af de enskilda controlleras, alt desamma blifva behörigen försedda med chartor. Man kan icke begära, alt den enskilda parten skall uppslå såsom controllant pä embetsverkcn. Detta skulle likväl blifva förhållandet, om någon controll här skulle existera. Det har blifvit sagdt, alt ehartan maculeras genom päskrifningen, att den tillhör någon viss handling, och att det derföre icke låg någon vigt på om ehartan blef skild ifrån handlingen. Detta är visserligen sant; men dä ehartan icke (innes på handlingen, måste man öfvertyga sig om, att en sådan charta någonsin funnits derpå. Det märke efter munlack eller dylikt, som linnes pä papperet, kan visserligen gifva auledn. till förmodan, alt en charta der sulit; men det säkraste beviset, att charta verkligen funnits och finnes, är, alt sjelfva handlingen är på charta skrifven, och den bästa vissheten vinnes således genom det nuvar. stadgandet, alL i hofrällerna och embetsverkeu expeditionerna skola pä stämpladt papper skrifvas. Att bilägga den med cn charla medför den osäkerheten, alt ehartan kan skiljas derifrån. Man kan visserligen förutsätta, att dä expeditioner öfverlemnas till vederbörlig underskrift, ehartan skall der linnas och genom påskrift vara maculerad ; men det kan äfven möjligen hända, att sådant icke inträffar. Om ehartan fästes med sigill, såsom det sker pä liera ställen, så sättes icke ehartan pä handlingen förr än sigillet är anbixigdt, och dä skall controllen ligga hos vaktmästaren inom verket, hvilken äfvenledes ombesörjer detta sigills vidhäftande. Man bar visserligen här åberopat
De blifva bindande 8 dagar efter deras införande i kungörelse-trycket, med undantag endast för de fall, då förordnandet eller påbudet förkortar denna tid. Rådet eller Utskottet eger att, utom kungörandet i kungörelse-trycket, föreskrifva särskild kungörelse. Hilliga till Allm. Besv.- och Ekon -lllslcls Bel. M 127. 71 8:<le Titel»» Om Provinsens Sekreterare. CXIX. Provinsens Sekreterare skall vara närvarande vid Rådets eller Utskottets sammankomster; honom åligger i främsta rummet att föra protokollet och inskrifva alla beslut. För sådant ändamål håller han register, särskildt för Rådet och särskildt för Utskottet, utan blanka sidor eller öfverskrifningar. Dessa register skola pagineras och märkas af Ordföranden. De sålunda inskrifne handlingar, likasom concepten till alla beslut, undertecknas af Sekreteraren, antingen tillsammans med Ordföranden i Rådet eller i Utskoltet, eller tillsammans med Utskottets alla närvarande ledamöter, allt efter som reglementet föreskrifver. Är Sekreteraren förhindrad, utser Utskottet en af sina ledamöter att i stället tjenstgöra. CXX. Expeditionerna utlemnas, försedde med Sekreterarens underskrift och Provinsens insegel, hvilket Sekreteraren förvarar. CXXI. Sekreteraren håller vård öfver arkiverna; han är skyldig att låta ledamöterne i Rådet eller Utskottet få del af de handlingar de önska, dock utan att desse må hemtagas, eller till dem utlemna afskrifter deraf. Han tillställer hvarje ledamot i Provins-rådet ett exemplar af allt hvad som blifvit tryckt i Rådets eller Utskottets namn. Han är skyldig att låta hvar och en, som det kan angå, taga del af Rådets eller Utskottets handlingar eller andra i arkivet befintliga dokumenter, dock utan att de få från stället borttagas. Han skall, i enlighet med Guvernörens befallningar, hafva inseende öfver de under Guvernören stående byråer. Han erhåller 3,000 francs i årlig aflöning och har skyldighet att vara bosatt i Provinsens hufvudort. 9:de Titeln. Om Guvernören.
Utan att påkallas af en okad varumängd, sorn hade gjort sedel myntets användande i allmänna rörelsen nödvändigt, blef Banquens förmåga att uppfylla sine egne förbindelser försvagad, och förlusten af det allmänna fortroendet ä5ö . Statsoch BancO'Utshottens till Rikets pennigeverk deraf en omedelbar följd. Under sådane förhållanden kunde Banquen icke fullgöra den åtagna skyldigheten, att med verkeligt mynt inlösa sina sedlar, utan den måste, under skydd af den lagstiftande magtens bud, undandraga sig, eller åtminstone uppskjuta, betalningen af sine skulder. Förlusten af det allmänna förtroendet, hvarigenom egande rättens helgd rubbades, beredde snart den enskilda Creditens förminskande. När härtill kom, att det verkliga myntet, såsom sällsynt, icke vidare begagnades i rörelsen, utan bytesmedlet endast utgjordes af myntrepresentativer; när dessa skulle till Banquen ingå i räntor på gjorde försträckningar, utan att på naturlig väg åter komma i omlopp; skulle en allmän förlägenhet, dels af brist på förtroende, dels af brist på penningar, uppstå. De enskilde, som icke sjelfve kunde afhjelpa detta onda, sökte biträde af det allmänna, och man trodde sig finna en lättnad i sina bekymmer, derigenom, att Banquen skulle till enskilde lemna försträckningar, stälde på längre betalningstid. Länge kunde det likväl icke dröja, förr än samma verkningar röjdes af detta utsträckta begagnande af Banquens Credit. Användandet deraf och förlusten deraf hafva ömsom inverkat på hvarandra; i samma mån förtroendet till Banquens förmåga, att till fullo göra rätt för sig, blifvit minskadt, i samma mån hafva behofven att af Banquen erhålla låne-biträden ökat sig, utan att finna sig uppfyldla. Denna strid har sluteligen måst upphöra, och man har funnit, »tt $Banco-Utskottets BetSnianlin. 257 flit någon förbättring icke kunde tillvägabringa*, karr än man upphört vilja begagna ett förtroende, sorn. man icke egde, och sådane utvägar blifvit vidtagne, sorn åter satt Rikets perns ingeverk i stånd att genom sine förbindelsers uppfyllande, återvinna allmänt förtroende.