Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kring en af marmorbassängerna, till hvilka vattnet ledes genom silfverrör från bergen, glänsa i äkta förgyllning imitationer af indiansk säd, vackert formade höga strån med klängande ax och fina spetsiga blad, mellan hvilka naturliga vattenliljor och neckrosor gunga på det klara, kyliga vattnet ... Men inne mellan gräs och strå glänsa spindelnät af silfver uthamradt i fina trådar. Daggens droppar skimra i näten och spindeln sitter orörlig som en stor, röd, blänkande rubin. Der hvilar sagostämning öfver kungens trädgård, öfver hvilken aftonsolens sista bortdöende skimmer kastar sina reflexer och låter metallernas glänsande ytor glittra i obeskriflig färgprakt, tillsammans med blommornas, marmorns och vattnets trolska färgspel. Fåglarna qvittra sitt godnatt till den bortdöende dagen, accompagnerade af springbrunnarnas sorlande ljud, löfvets hviskande sus. Och blommornas balsamiska doft berusar och jagar tankarna in i fantastiska drömmar, hvilka drömmas med öppna ögon, under det hvarje nerv njuter i detta paradis af rikedom, natur och poesi ... Ett sakta ljud höres af en tung portière, som drages åt sidan från ingången till trädgården och en kvinna, med ett par mörka, ängsliga, förvånade ögon och höghvälfd barm, hvars ungdomligt sköna form den lätta klädningen ej förmår dölja, går tvekande ett par steg fram och stannar återigen med ett förvirradt, öfverraskadt uttryck. Det mörka, glänsande håret är i nacken uppbundet i en knut, fasthållen af ett dyrbart smycke i form af en orm, inbäddad i ädla stenar och perlor. Klädningen utgöres endast af en dyrbar, i regnbågsfärger väfd mantel, utsydd med perlor och silfvertråd, draperad kring kroppen, hvars minsta rörelse framkallar olika, fina schatteringar och färgnyanser. Klädningen sammanhålles öfver venstra skuldran af en lång nål, hvars hufvud föreställer solgudens bild. När nålen urtages, sjunker klädningen det enda som skyddar kroppen till jorden.
Jag tror icke alt vi, på siitt PresleSt. gjort, kunna göra några tillsatser och föreskrifva burn den 4 bnfvudtiteln skall till större eller mindre belopp fyllas, ty det är en fråga, som särskildt torde böra begrundas. I afseende å behofvet af ifrågavar. styrelsevet k, bar jag icke heller något att tillägga, sedan jag bort Hr von Hartmansdorff utreda förhållandet, och StalsUtskis betänk, innehåller dessutom så goda skäl, att de böra galla bättre än de motsatta, som någon bär framställt, beträffande summans belopp, så vore det kanske lämpligt att deruti göra förhöjning; men det är troligt att numera ej så kan ske, och jag kan vid sådant förhållande ej annat än beklaga att PresteSt. t. o. m. derå afpruta! 5i6 r:dr 32 sk. Om denna afprutning, äfvensom frågan om hänvisningar på 4 bnfvudtiteln uteblifvit, och Utskts betänk, i stället bifallits, så bade, åtminstone under loppet af dessa 4 åren, ett så stort tillskott varit lemoadt, att, såvida icke i hast alltför många uudersökningar på en gång skolat verkställas, bristen ej kunnat blifva mer än 5oo ä 6bo r:dr årligen. Det är motbjudande för mig, att, då frågor behandlas med det eftersinnande och det allvar, som bär skett, man skalf komma till det resultat , att, emedan ett Stånd bestämt 8ooo r:dr, vi måste besluta detsamma, på det alt a Stånd måtte vara likslämmiga, ty jag vill handla efter princip, och en princip ligger verkligen i StatsUtskts tillstyrkande. Jag får derföre förklara, att jag helst önskat att PresleSt. bifallit Utsk:s förslag med S5i6 r:dr, som Konungen begärt, utom de ia5o r:dr, sorn skulle utgå af den 4 och 9 hufvudtiteln, ty ovillkorligen måste nu en brist af 5i6 ridr 32 sk. uppstå.
Men den der hörer, och icke gör, han är lik enom man, som byggde sitt hus på jordena, utan grundval; der strömmade floden in på, och straxt föll det; och dess hus fall var stort. Då han all sin ord uttalat hade för folket, gick han till Capernaum. Och en höfvitsmans tjenare låg dödssjuk, och han var honom kär. Då han hörde af Jesu, sände han de äldsta af Judarna till honom, och bad honom att han ville komma, och göra hans tjenare helbregda. Då de kommo till Jesum, bådo de honom fliteliga, sägande: Han är värd, att du gör honom det; Ty han hafver vårt folk kärt, och hafver byggt oss Synagogon. Då gick Jesus med dem. Och då han icke långt var ifrå huset, sände höfvitsmannen sina vänner till honom, och sade: Herre, gör dig icke omak; ty jag är icke värdig, att du går under mitt tak; Hvarföre jag ock icke räknade mig sjelfvan värdigan till att komma till dig; utan säg med ett ord, så varder min tjenare helbregda. Ty jag är ock en man, stadder under härskap, och hafver krigsknektar under mig; och jag säger till den ena: Gack, och han går; och till den andra: Kom, och han kommer; och till min tjenare: Gör det, och han gör så. Då Jesus detta hörde, förundrade han sig på honom, och vände sig om, och sade till folket, som följde honom: Det säger jag eder, så stora tro hafver jag icke funnit i Israel. Och de, som utsände voro, gingo hem igen, och funno tjenaren helbregda, som sjuk var. Så begaf det sig sedan, att han gick uti den staden, som kallas Nain; och med honom gingo månge hans Lärjungar, och mycket folk. Då han nu kom intill stadsporten, si, då bars der ut en döder, sine moders ende son, och hon var enka; och en stor hop folk af staden gick med henne. Då Herren såg henne, varkunnade han sig öfver henne, och sade till henne: Gråt icke. Och han gick till, och tog på bårena; och de, som båro, stadnade.
Jag anhåller i anledn. häraf få fästa uppmärksamheten dervid, alt det väl icke är fråga om att Utsk. skall ensamt besluta öfver de ifrågavar. lagförslagen, utan lära väl Konungen och hans Regering fä behålla sin makt att pröfva Utsk:s beslut, lika så väl som R. St:s, och att Regeringen således, vid hvarje tillfälle, både är berättigad och förpligtad att hindra Utsk. från att till lag förvandla sådana beslut, som möjligen skulle befinnas strida emot grundlagen. Jag tror, att denna controll bör vara åtminstone lika verksam, som den, hvilken Hr Bråkenhjelm sökt hos en edsvuren talman. För öfrigt får jag i anledn. af Gr. Gyldenstolpes yttrande fästa uppmärksamheten derpå, att här icke är fråga om, att Ständerna skola i allmänhet delegera sin myndighet till något Utsk., utan här är fråga om att Ständerna skola i afseende å någon viss Konungens propos. afgöra, huruvida den antingen i sin helhet eller blott i vissa delar må af ett förstärkt Utsk. pröfvas. Det är således icke ett åliggande af Ständerne att ovillkorligen till ett R. St:s Utsk. hänvisa den K. propos.; tvertom skulle det erfordras alla 4 Ståndens enstämmiga beslut, att då de icke på annat sätt kunna slutligen sammanjemka sina meningar och de särskilda detaljerna af ett vidlyftigt lagförslag, denna jemkningsoch redactionsåtgärd måtte varda till ett förstärkt LagUtsk. med Ständernas rätt öfverlemnad; och jag hemställer, mine Hrr, huruvida ett sådant beslut, då dertill erfordras en lika stor majoritet inom alla Stånden, som till en grundlagsförändring eller en privilegiifråga, må kunna rimligen hota med några vådor eller ingifva farhågor, att R.
I anledn. af den emot mig af Hr von Hartmansdorff framställda anmärkn. anhåller 382 Den 7 Maj f. m. jag vördsamt att få upplysa, att något prot.utdr. ang:de Hr Silfverstolpes ifrågavar. yttrande icke blifvit af mig expedieradt, utan alt min i afseende derpå vidtagna åtgärd inskränkt sig dertill, att jag låtit uppsätta detta, yttrande och sedermera, efter att hafva jemfört uppsättningen med memorialanteckningarne, till Hr Silfverstolpe utlemnat detsamma. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt det kanske vore i sin ordning, att äfven lian besvarade den förebråelse han fått mottaga af Hr von Hartmansdorff, men att H. Ex., då lian redan yttrat sig och under öfverläggningen torde erhålla ytterligare anledning att framställa sina tankar i ämnet, trodde sig bäst gå R. o. Ad. önskan till mötes, derigenom att lian vid detta tillfälle endast åberopade hvad lian förut anfört. Gr. Cronhjelm: Jag anhåller endast att helt kort få upptaga tvenne yttranden af Frih. Palmstjerna, Carl Otto, som erhöll ordet näst efter mig. Frih. yttrade då, att del icke varit vanligt att enskilda bref till en eller annan riksdagsman gjordes till föremål för ogillande inom eli RiksSt. Jag bestrider icke detta, och hade frågan varit om ett enskildt bref, så hade belt säkert icke något ogillande deröfver af mig blifvit inför Ståndet framstäldt. Meri om mina öron icke bedragit mig, sa hörde jag af Hr Silfverstolpe uppläsas den slroph att: ”PresleSt. genom mig dess Talman funnit för godt tillkännagifva etc.” Då detta var förhållandet, så har jag icke ansett mig kunna undgå att deröfver yttra mig. Jag har föröfrigt icke uppmanat några andra att följa detta efterdöme, på sätt här blifvit ifrågasatt. Jag har blott yttrat, att de talare, som oftare plägade deltaga i våra discussioner, syntes mig icke härvid böra med likgiltighet låta saken hvila lill tystnad.
Men M. Hrr, denna myntets gångbarhet eller användbarhet är icke af den stora betydelse, hvartill man här velat uphöja densamma, ty det förhåller sig så, att om det vore fråga om ett allmänt Europeiskt mynt. så vöre det skäl och kunde löna mödan att ådraga sig alla en myntförändrings olägenheter för det stora ändamålets vinnande, men för ett mindre stort ändamåls upnående lönar det i sanning ej mödan. En värd talare har, om jag rätt upfattat hans mening, ansett frågan om ett för alla Europas länder gemensamt mynt vara en utopi, någonting som ej kan realiseras. Man kan visserligen hafva olika åsigter om den saken men min subjektiva öfvertygelse är, att denna fråga innefattar en tanke, som ganska väl kan förverkligas och kommer att förverkligas, och det måhända inom en icke altför långt aflägsen tidpunkt. Det finnes redan upgjordt ett förslag, alt ett visst bestämdt guldmynt skulle präglas och kursera i alla Europas Stater, utan att desamma behöfde förändra de redan befintliga myntsorterna, utan endast en laglig kurs bestämmas emellan dessa myntsorter och det universella guldmyntet. Härigenom vore, enligt mitt förmenande, det hufvudsakligaste målet vunnet, ty om man behöfde förvandla Svenskt, mynt till någon annan utländsk myntsort, så nödgades man icke, såsom nu är fallet, gå till en vexlare, som för vexlingen t ill räknar sig en mer eller mindre stor provision, utan man behöfde blott förskaffa sig det i ens hemland befintliga universella guldmyntet efter den lagliga kursen och sedermera med detta mynt verkställa alla nödiga liqvider. Emot detta förslag möta icke så stora praktiska svårigheter, att dess genomförande blifver omöjligt, och jag för min del tvekar ej att uttala den förhoppning, att förslaget både kan och skall realiseras. Af hvad jag nu haft äran anföra torde R. o. Ad. finna, att de skäl, som blifvit frambragta till stöd för förslaget om myntfotens förändring till likhet med den, som är antagen i några af våra grannländer, icke kunnat öfvertyga mig, och att jag således måste fortfarande afstyrka en åtgärd, förknippad med stora olägenheter utan deremot svarande fördelar.
Det föreföll Rakel, att hon sjelf aldrig skulle kunna vara glad, aldrig opartiskt och vänligt bedöma något, som andra hade gjort, om hon sjelf blefve tvungen till att öfverge sin konst. Nej, hon skulle hata dem allasammans, lida gränslösa qval öfver att se någon annan lyckas, icke kunna tvinga sina läppar att berömma och uppmuntra de andra, om hon sjelf blefve skuffad undan. Men, det förstås, det var ju egentligen ingen, som hade skuffat undan hennes förnäma beskyddarinna. Hon hade sjelf valt mellan sin konst och sin man, och valt den senare, en baron och husarofficer, en liten obetydlig herre, som Rakel menade icke var värdig att upplösa sin hustrus skoband. Men hans vackra hustru älskade honom, älskade honom verkligen med en rent svärmisk kärlek. Hon kallade honom »min Charles» med ett uttryck af en smältande lycksalighet och lefde för att göra lifvet för honom och deras två barn så godt som möjligt. Hon hade ju också andra pligter, hon hade en mängd vänner, de förde sjelfva ett stort hus, och hennes tid var delad mellan många, men hennes hjerta var hemma, der hennes man och barn lefde lyckligt vid hennes sida, och hennes varma intresse följde alla dem, som med talang och lust och i synnerhet, om härtill kom motgång, hade begifvit sig in på konstens besvärliga bana. Hon kom till Rakel. Hon såg länge och uppmärksamt på, hvad hon den sommaren hade målat, gjorde några anmärkningar, som Rakel fann vara de klokaste, hon hittills hade hört, och sade till sist stilla och allvarligt: »Ni har stor talang, fröken!» Till denna beskyddarinna gick Rakel sedan med allt. Af henne fick hon ibland en genomgående kritik, ibland en bedröflig tystnad, ibland uppmuntrande, ja, entusiastiska uttalanden om hvad hon gjort. Hon gick helst till sin förnäma väninna, när hon var säker på att träffa henne ensam; men en och annan gång måste hon finna sig i att äta tillsammans med »Charles», och hon satt och stirrade på honom med sina mörka ögon, för att utfinna, hvad det kunde vara hos honom, som förtrollat hans hustru.
Den, sorn, i öfverensstämmelse med 3 Stånds beslut, anser gällande införsels-afgifter å ”buteljer, burkar och flaskor (karafiner och slipade flaskor derunder ej inbegripna) ”böra bibehållas oförändrade, nemligen för ”buteljer etc. till och med i kanna” — 32 sk.; ”deröfver till och med 1 kanna” 2 r:dr 16 sk.; ”af större rymd” 4 r:dr 32 sk.; per 100 stycken, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, nedsättas dessa utgifter å ”buteljer etc. af till och medi kan na” lill — 24 sk.; ”deröfver till och med 1 kanna” till 1 r:dr 36 sk.; ”af större rymd” till 3 r:dr 24 sk.; per 100 stycken. Vidare hade Utskottet föreslagit samt Presteoch Bonde-stånden <• illat, att i nyssnämnde rubrik ”buteljer, burkar ock flaskor etc,” äfven upptaga ”bunkar;” hvilket förslag Ridder skåpet och Adeln samt Borgareståndet deremot icke bifallit. Då frågan härom afser bestämmandet af den varuklass, hvartill bunkar vid förtullning skola hänföras, förnyar Utskottet sitt förut härutinnan gjorda förslag samt hemställer, alt äfven Ridderskapet och Adeln samt Borgare-ståndet ville detsamma antaga; och lärer, i annat fall, följande omröstning böra anställas: 149:o Den, som bifaller Utskottets förslag, alt i rubriken ”buteljer, burkar och flaskor (karafiner och slipade flaskor härunder ej inbegripne)” ordet bunkar må näst efter ordet ”burkar” upptagas, röstar 86 IlevillningsUtskottets Memorial, N:o 23. Ja; elen, del ej vill, röstar Nej; vinner Nej, ogillas Utskottets berörda förslag.
Utskottet betänkligt, att söka betaga de Ämbetsmän i orterne, som under Kongl. Maj:ts resar, med eller utan föranledande af ovillkorlig skyldighet, uppvakta Hans Maj:t, den rättighet till erhållande af skjuts, som tillkommer en hvar Resande. Här talar således Utskottet om den, för hvar och en Resande till begagnande anställde, skjuts, eller om Gästgifvarskjuts; men i Memorialet är, utan missförstånd, tydligen fråga om Kungsskjuts, eller huru vida hästar kunna för berörde Ämbetsmän uppbådas, under benämning af Kungsskjuts, samt de sig deraf begagna. Och häröfver har icke heller Höglofl. Utskottet gifvit sina tankar tillkänna. Min enskilda tanka i hufvudsaken är oförgripligen denna, att det för Konungens Majestät ingalunda är förnärmande, om de Herrar, som vid Konungens resor åtfölja Hans Maj.-t, äro och finna sig, i anseende till skyndsamheten af sin framfart, ställde under en tjenligen modifierad lags bestämda föreskrifter. Lagen, såsom ett uttryck af Konungens och Folkets villia, har jemväl sitt Majestät, som kräfver hyllnings och, då en allmän lag förefinnes, tror jag, gö Bes v. och Ekon. Utsk.
Enligt hvad Utskottet vidare erfarit, hafva tulloch konfiskations-medlen, hvilka vid 1830 års slut utgjorde 31,728 R:dr samt hittills hufvudsakligen anlitats till reseunderstöd ej allenast för fabriksoch handtverksarbetare, utan ock för andre personer till upplysningars inhemtande om industriens framsteg i främmande länder, äfvensom lill bidrag för anställande af slöjdexpositioner, betydligen minskats genom dessa anvisningar, så att de vid 1832 års slut i jemnt tal uppgingo till endast 16,036 R:dr. Med afseende härå och då det för utbildandet af Sveriges fabr i ksoch handtverks-industri mäste anses vara af stor vigt, att åt skicklige arbetare i fabrikerne och handtverkerierne understöd beviljas, hvarigenom dem beredes tillfälle att under resor samt arbete å fabriker eller verkstäder i främmande länder inhämta upplysning om industriens framsteg derstädes och förvärfva sig en fullständigare kännedom om de till deras yrken hörande ämnen, har Utskottet trott sig böra hemställa, att för åren 1833, 1836 och 1837, en summa af 2000 R:dr årligen må till Kongl. Maj:ts disposition å Riksgälds-Kontoret anvisas att, i den raan de under Kommers-Kollegii förvaltning ställda manufaktursamt tulloch konfiskationsmedel härtill ej lemna tillgång, användas till resestipendier åt fabriksoch handtverks-arbetare. Beträffande åter det af Motionären äskade anslag till betäckande af kostnaderne för tryckning utaf afgifvande berättelser öfver omförmälda resor, auser Utskottet, att, derest sådana berättelser skulle finnas vara af det värde, alt de genom deras befordrande till trycket böra komma till allmän kännedom, tillgångar härtill, utan behof af särskildt anslag, förefinnas; hvadan Utskottet föreslår att motionen i denna del icke må till någon Rikets Ständers åt gärd föranleda. 24 Slats-Utskoltets Ullålande, JYs 1S8. 30:o.
Emedlertid har, hwad icke eller obemält lemnäs bör, genom de Utl'ndfkc krigens werkningar, Utländste Ullen utöfwcr all förmodan blifwit dyr och fliikeligm felande tillräckelig tillförsel deraf inträffat, hwilket än mera bidragit till Ullprisernes stegring och i samma mohn 4113 Den 12 October. mohn fKanlätit Swenske Scheffer! - örarne akt öka deras Fär - afwel samt tillförseln pä härwarande UllMagozin, sou, af sädan orsak är 1807 utgjorde 75, 676 skälp. samt sörledet är 100,557 skälp.; men utom det, att denne tillökning icke till hälften swarar emot här i Staden warande Ullfordrande Fabrikers ärliga behof, bör efter min tanka tidig uppmärksamhet hafwas därä, att, enär en allmän frid erhSllee, sä werkar oförnckeligen en sädan förändring i Utländske UllprjserncS betpbcliga fall, samt enahanda förhällande med de inhemsk? Ullpriserne. Dä den följden ännu en gäng är till bcfarandes, att flera Scheffer, - ägare, hälst under nu upstegrade Boskapsoch Smörpriser, finna bättre räkning wid underhällandet af större Boskapskreatur än Scheffert - handkeringen, samt förty minska deras Fär - afwel, och det kan hända af en del sä längt, att de endast deraf kunna erhälla egit Ullbehof.
Nuj:t ! l^uiier loi Icluru, det Rong!. Nuj:t gillude Dug-Deredn ingens lorslug, onder nenumning ul 8//'///////g', oell med loir nedun u^^tugnu lorunlli ingur, nemligen: 1:0. 6 tva/u. /o Ld sicull I^llu sälundu:
likasom saknaden af politiska rättigheter ensamt för sig är mer än tillräckligt för att bevisa, att qvinnan verkligen i det nuvarande samhället intager en underordnad ställning, så är hennes underlägsenhet inom äktenskapet till full evidens klar derigenom, att mannen är den sjelfskrifne förmyndaren för och förvaltaren af den egendom hon medför i boet. Genom senare lagstiftning, framtvungen just af dessa qvinnoemancipatörer, hvilka Strindberg tycker så illa om, har rättighet till s. k. äktenskapsförord visserligen vunnits åt qvinnan, men så länge sådant förord icke obligatoriskt föreskrifves vid hvarje äktenskap, bli reformens verkningar illusoriska. Ganska få lära nämligen de qvinnor vara, som vilja föreslå sin blifvande äkta man en åtgärd, hvilken han svårligen kan annat än uppfatta som förestafvad af misstro till honom personligen. Den enda utvägen att komma ifrån denna svårighet är som sagdt att göra äktenskapsförordet obligatoriskt, och det länder vår riksdag till heder, att den förra året hos k. m: t begärt lagförslag i sådant syfte. De som minnas, med hvilken glädje beslutet om denna riksdags-skrifvelse helsades af qvinnorörelsens alla målsmän och anhängare i vårt land, böra, lindrigast sagdt, med någon förvåning läsa dessa tirader i » Likställighet och tyranni »: » hvarför icke begära att få äktenskapsförord och boskilnad obligatoriska? Jag har aldrig fattat hvarför icke denna enkla åtgärd föreslagits. Det måtte ligga något derunder! » o. s. v. En författare, äfven om han heter Strindberg, och så mycket mera då han heter Strindberg, bör vara skyldigsig sjelf att ej så tvärsäkert uttala sig om b vad han icke det bittersta har reda på. Hugger man ofta i sten, så som härvidlag skett, blir visst äfven den bästa yxa mycket fort slö. Emellertid yrkar ju äfven Strindberg i sina program på, att » sa ?reje », som norrmännen säga, skall bli gällande inom äktenskapet, och det är, när allt kommer omkring, vigtigare än att han angripit dem, som framstält precist samma yrkande.
en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit rikets r o § 29 sannskyldiga nytta, eller att någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroendeembete utöfvat, ege då utskottet att sådant tillkännagifva för Riksförsamlingen, som, i fall den finner rikets väl det kräfva, kan hos Konungen skriftligen anmäla sin önskan, att Han ville ur statsrådet och från embetet skilja den eller dem, emot hvilka an märkning blifvit gjord. § 152. Skulle Gransknings-utskottet finna anledning att emot någon för statsutgifterr, o. § 30. na redovisande embetseller tjensteman yrka laga ansvar, må frågan af Riksförsamlingen kunna hos Konungen anmälas; men ej må sådan embetseller tjensteman personligen inför Utskottet eller Riksförsamlingen till ansvar ställas, ej heller Utskottet i klander af Konungens anordningar ingå. § 153. Allt, hvad Riksförsamlingen efter granskning godkänt eller lemuat oanmärkt, r, o. § 76. Bin. (ill R. St. Prof. 1850 $ 1851. 3 Sami. 8 Haft. 5 31 KoiwtilutionsUtskottets Memorial, iV.-o 7. skall anses hafva vunnit decharge i afseende på det granskade, oell ingen ny, t.II ansvarighet förbindande granskning af sednare Riksförsamling i samma mål vara tillåten. Dock b«.r, oaktadt den af Riksförsamlingens utskott eller revisorer tagna allmänna öfversigt a{ statsmedlens användande, det åligga vederbörande tjenstemän att verkställa den serskilda revision, som dem i kraft af deras tjenstebefattning tillkommer. R. F. §§ § 154.
Att här egenteligen, i och för Disconternes skull, icke blir fråga 0111 nya penninge-bidrag; utan blott um ett mer eller mindre strängt återfordrande af hvad som, må hända icke abid så väl betänkt, blifvit utgifvit: och om någon förlust derå till afskrifning på en nu balancerad gevinst. och 7:0 Att, då Konung och Ständer gemensamt Stadga och fastställa den plan och ordning, sorn iakttagas bör uti ett ämne af sådan allmännelighet, och deraf Statens trefnad så väsenteligen beror enskilta interressen, under åberopande af Lagens former anhän&ige gjbrde, må - lig 2 Statsoch Banko-Utskottens Betänk anden. ga kunna sattas S sido, och hvad som fastställes lända till efterrättelse för alla. På dessa preliminaira grunder ville jag för min del bygga tillstyrkandet, att Staten må kunna öfvertaga Eiqvidationea mellan Borgenärer och Gäldenärer i Disconlerne; och i ordningen förekommer derefter, att taga kännedom om hvarderas tillstånd, för att utreda, under hvad vilkor ett sådant öfvertagande skulle äga rum. En sådan undersökning utvecklar ofelbart det skiljaktiga uti hvardera Discontens belägenhet, och föranleder förmodeligen till ett olika behandlingssätt rned hvar och en af dem. Till någon positif visshet lärer likväl i alla fall beräkningen af hvarje Disconts sluteliga utslag, icke kunna i förhand bringas; emedan sådant är beroende af allmänna conjuncturen och särskilta händelser; men ett ungefärligt bedömande bör vara möjligt, och för öfrigt gäller den visshet åtminstone, att förlusterne blifva de möjligaste minsta, då en långsam utredning får äga rum, under en gemensam Ofver-Styrelse, som leder det hela efter en generel plan. Med Banken borde en sådan utredning icke erhålla något omedelbart sammanhang; utan gränslinien noga uppdragas mellan ordnandet af det förflutne, som på särskild utredning skulle bero; och fullföljandet af deri ordning, som för framtiden blefve stadgad, hvilken genom Banken komme att i verkställighet bringas. Ett Discont.