Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Stråle, Nils Wilh.: Det synes mig som det verkligen vore ett misstag, då man bär talar om huruvida 1777 års K. bref bör tillämpas eller icke, och huruvida de deruti befintliga stadganden skola intagas i grundlagen eller ej. Detta bref är nemi. af Konungen utfärdadt icke i form af criminal-lag, oell jag skulle derföre tro, att något hinder icke möter för Konungen att upphäfva eller förändra detsamma såsom Han finner för godt, synnerligast sora det rör en af Konungen Honom sjelf! tillagd rättighet. Således tycker jag att man icke vidare bör fästa sig vid frågan om detta K. bref äger tillämpning eller icke; utan frågan är den: skall en tryckfrihetsaction kunna af Just.statsministern anbefallas utan att Konungen är derom underrättad och gifvit sitt samtycke dertill. Jag skulle tro, alt om Just.- ministern afgaf en sådan befallning utan Konungens vetskap, sutte han icke länge qvar på sin plats; emedan Konungen funne honom emot sig icke hafva iakttagit dess pligt. Då således man icke kan förutsätta att Just.ministern skulle underlåta att underrätta Konungen om förhållandet innan åtalet anbefalldes, måste frågan blott varaden, huruvida ett sådant tillkännagifvände skall ske för Konungen enskildt eller i Statsrådet. Man har sett och inser i allmänhet, att sådana politiska förbrytelser äro af särdeles beskaffenhet; alt det stundom kan vara vådligt att dervid fästa uppmärksamhet; att de deremot ofta måste beifras; att sådana åtal, anställda i oträngt mål, kunna sätta Regeringen uti en ganska brydsam ställning. Mig synes således sorn det icke vore olämpligt att frågan behandlas i Statsrådet, då hvarje ledamot hade tillfälle alt deröfver yttra sig och alt afgifva sin röst huruvida åtalet bör ske eller icke; Den 3o Januari f. m. 479 oell jag kan således icke finna annat, än att det föreslagna stadgandet i grundlagen, att en sådan anmälan bör ske uti Statsrådet och der vara föremål för öfverläggning och beslut, ör öfverensstämmande med den politiska vigt sådana frågor hafva. Jag tillstyrker derföre antagande af Utsk:s förslag lill grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Frih. Boye, Fredr.:
Ibland de mest tryckande beskattningar, är väl kartering af köpebref. Skulle nu Utsk:s förslag vinna bifall, blir följden den, att man kan få utgöra denna skatt, om möjligt liera gånger innan lagfarten börjas. Karteringen eger i min tanka sammanhang med den säkerhet, som Staten eller lagarna medgifva i följd af lagfart. Den, som gjort en afhandling, utan alt framvisa den för att skaffa sig denna säkerhet, bör väl icke plikta dubbelt. Jag skulle anse att ett afslag på detta hetänk. vore det riktigaste men, för att icke splittra meningarne, så instämmer jag med Gr. Sparre i begäran om återremiss. Hr Printzensköld: Gr. Sparre lärer icke'hafva med tillräcklig npmärksamhet afhört mitt första yttrande, når han tillvitat mig okunnighet om de följder, som underlåten lagfart skulle medfört. Jag sade likväl, såsom mig syntes, i de uttryckligaste ordalag, att blott köparen är säker uppå, att dels icke åtal sker emot honom och dels icke säljarens fordringsegare begära inteckning i den sålda egendo - Den 18 Juni f. m. 05 men, så kommer han alt underlåta lagfartens verkställande, och då inträffar möjligen att denna underlåtenhet ända till 50 år och deröfver man efter man kan fortsättas. Nu vet man ganska väl att dylik underlåtenhet egt rum och snart sagt dagligen på många ställen inträffar. Det var icke längre sedan än i går, som jag såg en köpeafhandling, utfärdad för långliga tider ulan att den var lagfaren, och det uplystes af köparen till denna egendom alt lagfart på mångfaldiga år icke å den egendomen egt rinn, ehuru den flere gånger gäll i handel, hvarigenom således kronan, gått förlustig den karleinkomst, henne bort tillkomma. Jag känner äfven ett annat äfventyr, hvarföre en köpare är blottställd, om han underlåter alt lagfara, nemi. all det salubref han erhållit, om ock aldrig så lagligt, kan få vika för elt yngre, ifall förra egaren varit nog litet samvetsgrann, alt sälja egendomen på olika tider till olika personer.
Departements-chefen i underdånighet: l:o att, enär Rikets sednast församlade Ständer, jemte anvisande af en summa af 10,000 R:dr, att, i stället för dittills utgående ljuspenningar, användas till gratifikationer åt de vid vederbörande embetsverk anställda extra ordinarie tjenstemän och vaktbetjente, i underdånighet anhållit, det måtte den fördelning af nämnda summa de särskilda embets-verken emellan, som af Kongl. Maj:t komme att uppgöras, varda Rikets näst sammanträdande Ständer meddelad, på det Rikets Ständer skulle blifva i tillfälle att på vederbörande stater uppföra det belopp, som i förenämnde afseende tillkomme hvart och ett af ifrågavarande embetsverk, samt, i förhållande derefter, nedsätta anslagen för expenser, ved och ljus; borde uti anslaget för Finnans-departementets Expedition, nu utgörande 15,024 R:dr 32 sk., uppföras en tillökning, motsvarande hvad som, efter den uppgjorda fördelningen af förrberörda gratifikations-medel, derutaf tillkomme extra ordinarie tjenstemän och vaktbetjente vid bemälde expedition, eller Tre Hundra Riksdaler Ranko. 2:o att, då Kongl. Maj:t förklarat Sig för närvarande icke finna lämpligt begära uppförande å stat af de anslag, som, i följd af de utaf Kammar-kollegium och Kammar-rätten uppgjorda, och särskildt inför Kongl. Majit i underdånighet anmälda förslag till nya lönestater, skulle för dessa embets-verk erfordras, Kongl. Majit måtte täckas i Nåder föreslå Rikets Ständer, att de fyllnadsanslag till de för Kammar-kollegium och Kammar-rätten år 1841 fastställde interimsstater, som vid u Kongl. Majus Nåd. Prop. om Statsverket -1855. sednaste
M e n efter ett långt tal släppte han allena hennes släda in, o c h sutto hofmännen på hästar rundt omkring gården. I förstugan stodo fyra knektar m e d laddade långa hakar för dörren, när h o n gick in. D å h o n k o m in o c h m e d hjärtans tårar fick se sin syster Malin, förtalte h o n henne sin fru m o d e r s ymkliga klagan o c h hjärtans gråt m e d h ö g förmaning, att ™ " J » ^y ^y&gt;^gP) (ojjuvelerarc &lt; ^ - f. — terligen; då h o n fick se moster fru Sigrid, stod h o n upp, så b o d moster fru Sigrid henne g o d m o r g o n och sade till h e n n e: &gt;Gud välsigne Eder, I haf ven en god gärning för handen. » Då svarade h o n: » Gud gifve han v o r e god. » Därtill moster fru Sigrid s v a r a d e: » Visst är det godt, att m a n m e d tårar kan göra sina b ö n e r för G u d; » svarade h o n: » Ja det är n u så, » o c h sade till moster Sigrid: » Min aldra käraste syster, o m alla d e mina förlåta (d. v.
Ehuru afgifterne för Lånen denna tiden voro betydligare, än för det närvarande, gaf likväl Inrättningen icke någon afkastning utöfver aflöning och omkostnader; hvarföre, och på det Delägarne åtminstone matte hållas skadeslöse för deras hrstuekne Capital, General-AssistanceContoiret tillädes rättighet, att upptaga Lån mot Tre procent och dem fört anta mot Sex procents Interesse; men, dä, till följd af Riksens Hög]ofl. Ständers vid 1792 ars Riksdag tagne Beslut, all Discontering, med undantag för Kongl, Commerce-Gnllegii Manufactur-Discont, tillegnades Riksgalds Contoiretj och General-AssistanceContoirets Bolag derigenom blef urståndsatt, att fortsätta LorubardTnrättningen på de från des* 3740 StatsUtsiottcts Betänftanden* början 'lagrie g’under, s?. måste denna Inrättning, jämlikt missens Höglofl. Ständers vid sam-1 ma Riksdag meddelie förordnande, öfvertagas af Biksgälds-Contoiret. Vid 1803 ars Revision af Riksgälds-Verket, upptäcktes flera OorÖnimgar uti GeneralAssistance - Contoirets Förvaltning, sorn den tiden var anförtrodd ät en Directeur ; i anledning hvaraf en ny organisation ansågs nödvändig, enligt livi,ken 3me Öfver-Commissarie! tillförordnades, att, under Herrar Fullrnägtiges i Riksgäl ds-Centoiret uppsigt, emottaga Förvaltningen af Verket under gemensamt ansvar.
Meningen är utan tvifvel i detta, likasom i det nyssnämnda yttrandet, att klandra, om än i mindre bibliska, dock höfiigä ordalag. Denna vid innevar. riksmöte eljest ovanliga hofsamhet i uttryck, är utan tvifvel väl beräknad, för att göra skrifvelsen antaglig, och sålunda genomdrifva det und. klandret. Men innan vi ingå i någon pröfning af dess befogenhet, låtom oss tillse hvem som är dess föremål. Är det Konungens rådgifvare, så sker åtgärden på orätt väg och för tidigt. Reg.Ftn har i ro6 och 107 §§:na utstakat 2:ne vägar för R. St. alt emot Konungens rådgifvare yrka ansvar för embetsfel, eller entledigande för oskicklighet, våld eller försummelse. Till ett för R. St. gemensamt ogillande af rådgifvarnes åtgärder medgifver icke grundlagen några andra vägar. Hvarföre gålman då icke de utstakade? eller rättare sagdt, hvarföre gifver man sig icke lid alt låta Const.Utsk., som redan är i färd med Stalsråds-prottns läsning, först fullända henne, och sedan förmäla, om och hvilka anmärkningar det har att göra? Om R. St. dessförinnan klandra eller berömma, så gå de IJtskts åtgärd i förväg, och binda på förhand den fria pröfningsrätt, som tillkommer dem, när sakerna äro utredda, Mine motståndare invända måhända, att adresser eller svar på throntalet hafva länge brukats i England och i sednare tider jemväl i Frankrike; derföre böre vi, såsom utländningarnes trogne efterapare, göra likaså. Men i nämnda Riken har man hvarken något Const.Utsk. eller någon 106 eller 107 §. Ministrarne äro Englands verklige Regenter, och de skulle äfven vara Frankrikes, 0111 ej Konungens klokhet och orubbliga fasthet holle dem derifrån, till lycka för Frankrike och för verlden.
Maj:t i Nåder måtte låta försälja de dervid befintliga öfverllbdiga och förfallna Byggnader, samt af de deraf inflytande medel låta underhålla och reparera det af H ogstsalig Konung Gustaf den X byggda och bebodda Kungshuset, I afseende på Kronohemmanet Lindö, håfve Vi förordnat, att då den hittills varande Iniiehafvaren ej kunnat anses för laglig Abo, han, efter åtnjuten laga fardag, bör detsamma afträda den 14 Mars 1817; hvarefter detta Hemman, lika med andra Kronans Domainer, skall, i öfverensstämmelse med, och p;å de grunder, Kongl. Kungörelserna af den 17 December 1799 och den 3 December 1810 ismehälla, på öppen Auction Den 9 Augusti Auction, sä väl i Kammar-Collegium j som a Xands-Cancelliet upplåtas under Arrende på 30 års tid till den högstbjudande, dack med opti<*ns-iätt för den nu varande Inneliafvaren. 21 §• I anledning af klagomål rötande skötseln af Adelforss Guldverk, håfve Vi hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit , det täcktes Kongl. Maj:t i Nåder anbefalla éu laglig och skyndsam undersökning på stället, till utrönande, huru Verket drifves och Egendomen skötes, samt huru Arrendatorn uppfyllt de åtagne ecb. i skrifna villtor och förbindelser, samt att den. klagande Allmogen, i den män, det kan röra dess rätt, måtte tillåtas att äfven dervid få haf-, va sina Ombud närvarande.
Ständer, efter hvad Utskottet förmodar, icke lärer vilja till Kongl. Maj:t framställa anhållan om deltagande i en pröfning, som icke kan tillkomma Riksens Ständer i annat fall, än om Kongl. Majt, med anledning af 89 §. i RegeringsFormen sådant påfordrar; alltså anser Utskottet sig icke kunna Herr Ehrenborgs anhållan till bifall framställa; hvilket dock allt till Riksens Höglofl. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemnas. Stockholm den 21 Julii 1823. Ankom den 7 Augusti 1823. Betänkande iYver RiksdagsFullmhgtigen från Norrbottens Lån Joban Jocob Rutbergs Memorial, angående förändring 1 StraffLagarne. Uti ett af Ilederv. BondeStåndet till Lagutskottet remitteradt Memorial, har RiksdagFullmägtigen för Norrbottens Län Johan Jacob Rutberg andragit, att ehuru LagUtskottcts Betänkande», Sveriges Lagar innehålla stränga förbud emot Torturen, qvarstår likväl uti allmänna Lagen ännu en afskyvärd lemning deraf genom stadgandet uti 17 Cay. 87 §. Rätteg.Balk.: alt i grofva Brottmål Domaren må försöka med svårare fängelse få sanningen i ljuset; ther bindande liknelser och omständigheter linnas emot den som anklagad är; och som annat, än missbruk af den Domaren sålunda lemnade rättighet icke skall kunna väntas, så länge lagen derom bibehålies, så har Rutberg, på flere anförda skäl, yrkat afskaffande af detta Lagstadgande samt i sammanhang dermed och under åberopande deraf; att alla förbud emot pinande till bekännelse skola vara fruktlöse, om ej den mäst bestämda dag och den fullkomligaste offentlighet lillbakahålla våldets hand, yrkat att uti StraffBalkens 1 Gap. må införas en paragraf af denna lydelse: ”Hvar som i häckte sättes, vare under Konungens Befällningshafvandes vård; och må ej något våld eller annan handåverkan honom Öfvergå, än som för hans häcklande och förvarande nödig är.
Af ett vid denna framställning uti behörigen styrkt afskrift fogadt instrument öfver den efter hustru Grenqvist deu 6 Augusti 1860 förrättade arfsutredning hafva Rikets Ständer, bland annat, inhemtal: ali hustru Grenqvist den 14 Juli 1859 aflidit utan att efterlemna barn eller kände arfvingar; att i anledning deraf kungörelser om dödsfallet blifvit i Postoch Inrikes Tidningar införde den l9 September samt den 10 och 27 Oktober sistnämnda år, med föreläggande för hustru Grenqvists närmaste slägtingar alt inom natt och år göra sina ärlsanspråk gällande; samt alt, det oaktadt, någon arfvinge sig icke anmält, hvadan boets behållna qvarlåtenskap, 565 R:dr 32 öre, sålunda fördelats, att efterlefvande mannen, Fiskareborgaren Carl Grenqvist bekommit i fördel 28 R:dr 26 öre samt i giftorätt 268 R:dr 53 öre, eller tillhopa 296 R:dr 79 Bi/i. lill R. St. Pr oi. Skrifvelse, N:o 81. öre, hvarjemte en ined giftorätten lika samma, eller 268 R:dr 53 öre R:mt afsatts för de arfvingar, som möjligen kunde sig anmäla, eller för Kongl. Majit och Kronan, derest fråga om dana-arf uppstode. Med fästadt afseende ej mindre å det ringa belopp, hvartill berörda dana-arfsmedel uppgå, än älven å det välgörande ändamål, hvarför desamma blifvit begärda, hafva Rikets Ständer lör sin del funnit skäligt medgifva, att den Kronan tillkommande rätt till qvarlåtenskapen efter hustru Grenqvist må lill Waxholms stad öfverlåtas, för att användas såsom bidrag till den ifrågaställa fallighus-bvggnaden derstädes; hvilket Rikets Ständer lå hos E. K, Majit härmed i underdånighet anmäla; och framhärda Rikets Ständer etc. Stockholm den 11 April 1863. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den il April 1863.
Men jag glömmer aldrig den öfvertygelse, hvarmed en gång gamle Wilhelm Erik Svedelius uti ett festtal utsade det tänkvärda ordspråket: » Eget beröm luktar illa » — och han tillade för egen del: » luktar mycket illa » .. Redan från estetisk synpunkt gjorde därför opportunistens betraktelser på mig ett antipatiskt intryck. Och i praktiskt hänseende äro mina betänkligheter än större. Per Trygg förmenar, att en optimistisk uppfattning behöfver framhållas, » om ej många äfven af vår tids märkesmän skola förlora hoppet och försjunka i dådlös förtviflan eller förfalla till slafveri under djuriska böjelser ». Slik farhåga delar ej jag. Åh, bättre rotad är nog själfbelåtenheten. Nej, det det är tvärtom en vaken kritik, som tarfvas, för att icke vår tids människor skola försjunka i » dådlöshet » — slumra in i den själfrättfärdiges tunga sömn, sedan de med egennyttans hänglås väl tillbommat sitt hjärtas alla dörrar. Det är icke pessimismen, icke dess förtviflan, som är vår tids farligaste fiende. Nej, dess namn är indifferentismen. Det är liknöjdheten för alla allmänna intressen, det är den lättsinniga sorglösheten för morgondagen — båda fotade på en halft optimistisk, halft fatalistisk grund, som vi för närvarande hafva att frukta mera än alla omstörtningsidéer och alla » det allmänna missnöjets » yttringar. När publiken fått en sådan ny sömndryck sig erbjuden, som Per Tryggs betraktelser; så lyster det därför mig att i stället låta höra några väckarerop. Svensk Tidskrift 1891. 172ÖO filippik mot vår tid. Jag beklagar blott, att min stämma är så svag, att jag väl näppeligen kan hoppas synnerlig framgång för mina väckare-bemödanden. Min motpart har en mäktig bundsförvandt: den allmänna sömnlustan. Jag skulle mot den vilja tala med en domsbasuns åska. Men • ehuru jag ej förfogar öfver sådan kraft, kanske dock mina ord kunna höras, af en eller annan, som ännu är halfvaken.
Då vid en bouptecknicg qvarlåtenskapen består af penningar och all egendom måste uptagas i boupteckningen, skall den efterlefvande makan betala för den del af egendomen, som hon eger, eller sin giftorätt. Detta är en så stor obillighet, att man inom Utsk:t var mycket betänkt uppå att uphäfva densamma. Så många svårigheter upställde sig dock deremot, att man icke ansåg sig nu kunna utföra det. Man bör dock väl icke göra denna börda tyngre än den nödvändigt måste vara. Då den siste värde talaren uttalat den åsigt, att den progressiva beskattningen icke är skadlig, vill jag dock erinra, att den är uttryckligen förkastad uti all annan lagstiftning i Sverige. Det är bekant att då vid 1848 års revolution en mängd demokratiska lagar kommo till stånd, blef äfvén progressiv beskattning föreslagen i Frankrike. En följd deraf skulle blifvit, att då inkomsten upnått ett visst belopp, var skatten högre än inkomsten. Kan man tänka sig något orimligare förhållande? På dessa skäl förnyar jag min anhållan om afslag å Utsk:t» förslag och bifall till Frih. Rehbinders reservation. Hr Cederschiöld: Uti den del af Gr. Lagerbjelkes yt trande, som angår orättvisan af kartering efter hela boets behållning, kan äfven jag icke annat än instämma; och har redan tillförene yrkat, att denna beskattning endast skall drabba den aflidna makans andel i boet. Hvad åter beträffar samme talares åsigt att den progressiva beskattningen är olämplig för det fall att flere arfvingar finnas, synes det mig som om Gr:n, vid uttalandet häraf, förbisett den omständighet, att desse personer erhållit något, hvartill de förut icke haft rättighet. Det af Gr:n anförda exempel på en progressiv skala på inkomst, der all inkomst upslukades af beskattningen, skulle ganska väl kunna låta höra sig, om det kunde tillämpas på det fall. hvarom här är fråga; men detta är ju icke händelsen. Med stöd af hvad nu anfördt blifvit, anhåller jag om bifall till Utsk:ts förslag, som öfverensstämmer med hvad hittills i detta fall egt rum under decennier. Sedan öfverlaggningen förklarats fulländad, yttrade H.
En annan värd talares förslag har gått derpå ut, att i borgensförbindelsen skulle vara utsatt en maximisumma, öfver hvilken borgesmännen icke ville gå. Detta skulle för de fleste speculanler vara oangenämt, att det sålunda genom borgensförbindelsen blefve kändt, att de hade ämnat gifva så och så mycket mera uti arrende än det belopp, för hvilket de verkligen stannade. Det sista förslaget af Hr von Hohenhausen, nemi. alt borgensförbindelsen skulle innehålla det villkoret, att borgesmännens ansvar borde fortfara äfven efter de 5 årens förlopp, i händelse arrendatorn icke kunde anskaffa nya borgesman, kan jag ej eller godkänna, emedan jag anser de bestämda 5 åren vara en tillräckligt lång tid för en borgensförbindelse, hvilken endast grundas på personligt förtroende till arrendatorns förmåga alt uppfylla sina förbindelser, och jag tror att den icke bör längre utsträckas. Jag ber alt få tillägga, alt min öfvertygelse är, att det onda, hvaröfver man nu med rätta klagar, har, såsom man säger, nått. sin culminationspunkt. Erfarenheten har nu visat, att mången kommit pä obestånd genom höga arrenden. Denna erfarenhet skall naturligtvis återföra speculanterna till sans, och jag skulle förmoda, att hädanefter arrendena icke eller blifva så högt uppdrifna som de hittills varit. Erfarenheten har visat, alt, åtminstone vid de sista arrende-auctionerna uti Calmare län, der jag har varit ombud ä reg-.tels vägnar, arrendena icke gått till så högt belopp som förr. Jag tror således, att saken skall hjelpa sig sjelf. Frih. Cederström, Jacob: Jag har begärt ordet endast i Den t) 0 c t o b c r. 01 afseende på ett yttrande, som naturligtvis skulle involvera cn återremiss, om derpå gjordes afseende, nemi. Gr. Hamiltons yttrande, deruti lian begärt att lottning skulle äga rum när anbuden voro lika. Jag anhåller att lottning icke må komma i fråga. Der fråga är om förtroende till personer och om säkerhet, der får icke spellyckan afgöra hvem som skall blifva arrendator eller icke. Jag förnyar ruin anhållan om bifall till betänk. Hr von Hohenhausen:
Det var just ett kvinnoideal av denna sort hon själv uppfostrats till och revolterat emot, bara lite mer storslaget uttryckt i Brandes tappning. Som synes är Brandes föga originell i sin syn på könens karaktäristika, han ansluter sig till en lång och dominerande tradition i västerlandet, där det kvinnliga likställs med natur, drift, känsla och det manliga med kultur, intellekt. Samtidigt ligger det givetvis en utmaning i att uppmana 1880-talets kvinnor att bejaka sina känslor och våga leva ut dem. Men under deras växande intimitet framkommer förutom att Brandes älskar lugna, tystlåtna kvinnor, att den kyliga typen, ”Isjomfrun”, gör honom galen av lidelse. Dessutom säger han att ytterst få kvinnor egentligen är sedliga, kyska. Allt nedtecknas i dagboken, och Victoria Benedictssons kärlek ställs inför ett allvarligt problem. Hur tillmötesgående kan hon vara utan att bli lättfärdig? Hur öppet vågar hon visa sina egna känslor? ”Isjomfru” eller fullblodskvinna? Vilket vill han egentligen ha och vilket är hennes egen innersta önskan? Några dagar efter föreläsningen kompliceras förhållandet av hennes ovan nämnda analys av kyssen. Han är full av förakt och vrede inför hennes klåfingrighet. Hon är bara en skribent – han däremot en hel och harmonisk människa. För att sona sin dumhet och visa sin hörsamhet klipper hon lugg – han har nämligen sagt att lugg är klädsamt. Försoningen inträder, han finner henne söt och yttrar de konfunderande och nedsättande orden: ”Saa gode og saa dumme!” – Menar han mina ögon eller kvinnorna? undrar Victoria. Hon är ödmjuk och våldsamt kär och kastas mellan hopp om en varaktig förbindelse och förtvivlan då Brandes talar om sin ombytlighet och sitt behov av omväxling: ”Man lär sig glömma och att ersätta. Det kommer ni också att lära er.” Under våren 1887, den tid som jag kallat den andra fasen av deras förhållande, märker man hos Victoria Benedictsson först viljan att göra ett riktigt gott arbete, som skall visa honom vem hon verkligen är och vinna hans kärlek. När detta börjar kännas hopplöst onåbart, ser man hur hennes strävan går över i en önskan att få bli hans trogna, uppoffrande vän. Den 1 febr. skriver hon så på sitt hotellrum i Köpenhamn, där hon nu kväll efter kväll sitter och väntar på hans besök:
I detta hänseende gifva de af Kammar-kollegium meddelade upplysningar vid handen, att ifrågavarande intagor visserligen häfdas under redan i äldre tider skattlagda hemman och utjordar, men att det icke kunnat utredas, huruvida samma intagor ingått och beräknats i hemmanens och lägenheternas skatt; och ehuru sålunda det synes tillhöra vederbörande innehafvare att åvägabringa den bevisning, som till värjande af deras innehaf kan erfordras, anse likväl Rikets Ständer, då åsigterna i denna del af frågan visat sig delade och Kronans rätt härutinnan således icke kan antagas uppenbar, Kronans anspråk härutinnan icke bör i laga väg fullföljas. På grund af det ofvan anförda och änskönt det för upphörandet af de s. k. frisocknarnes tjenstbarheter, enligt Rikets Ständers beslut vid 1859—1860 årens riksdag gjorda regleringsförslag, af vederbörande icke funnits antagligt, anse Rikets Ständer skäl saknas att frångå de genom Rikets Ständers omförmälda beslut rörande dispositionen af sjelfva allmänningarne förut uttalade åsigter, till förringande af hvilkas rigtighet några giltiga anmärkningar icke blifvit framställda. Vid sådant förhållande och då likväl, för den händelse bruksegarne numera skulle finnas villige att antaga det en gång gjorda anbudet, rättigheten dertill ännu torde böra lemnäs dem öppen, hafva Rikets Ständer funnit skäligt medgifva, att det redan beviljade anslagsbeloppet, 88,587 R:dr 80 öre, må fortfarande ställas till E. K. Maj:ts disposition för att användas till ersättning åt