Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det ginge an att vid detta tillfälle återgå till det första beslut E. o. Ad. fattat och således anse det sednare beslutet, rörande BondeSt:s inbjudning, såsom ogjordt, kunde det kanske reda saken och vore endast att erkänna det E. o. Ad. begått ett misstag. Jag vill icke påstå att detta vore formenligt och således icke yrka propos. derpå, men jag öfverlemnar åt Hr Gr:s o. Landtm:s bedömande huruvida det vore förenligt med formerna att fatta ett sådant beslut. Jag vill icke, såsom Gr. Lagerbjelke, att då en fråga kommer i det förhållande att derom skall voteras i Förstärkt Utsk. och 2 Stånd stanna mot 2, beträffande voteringen, att då alltid förslaget om frågans afgörande af ConstUtsk. skall förkastas; ty jag anser det så vigtigt, att anslagsfrågor må kunna slutligen på ett eller annat sätt afgöras, att jag med det aldra första kommer att afgifva ett nytt förslag till Const.Utsk., på det att icke en dylik fråga må kunna göras om intet af ett Stånd som är emot anslag, och derföre afslår voter.proposm. Man kan nemi. tänka sig möjligheten att, då en vigtig anslagsfråga, som ett Stånd icke vill bevilja, är före, 2 Stånd förklara det voter.propos. skall uprättas, Den 15 Juli e. m. men ett Stånd afslår densamma, emedan det vet, att då så skett, kan frågan komma i det skick att, enligt Grundlagen, ieke något medel mera gifves att få frågan afgjord och således Ståndet får sin vilja fram. Som sagdt är anser jag frågan så vigtig, att man för framtiden bör söka förekomma dylika händelser. Jag yrkar afslag å Utsk:s Mern. Hr Bildt: Då detta mål första gången förevar var jag af samma tanke som den siste talaren, men jag gaf vika för de argumenter som fälldes af Z-.ne utmärkta jurister. Beträffande samma talares uttryck att Bevilln.Utsk. velat stifta en ny Grundlagsparagraf, får jag hänvisa honom till Utsk:s Mern., hvaraf synes att Utsk. endast gör en hemställan till B.
Doktorinnan steg upp vid Meas inträde, slöt henne vänligt i sina armar, kysste henne och sade: “Gud välsigne dig, mitt barn, på denna högtidsdag!“ Mea lösgjorde sig med en viss nervös häftighet. “Jag ville blott säga mamma,“ sade hon brådskande, “att jag har tänkt – jag har ämnat – det vill säga, jag har beslutat – att ej deltaga i konfirmationen i dag.“ Sedan dessa ord brådstörtadt och oredigt blifvit framstammade, drog Mea djupt efter andan, vände sig derefter bort och ilade ut ur rummet, innan doktorinnan eller Märtha funnit ord för sin bestörtning. Mea hade gått ut, ingen visste hvart, och först sedan högtidligheten i kyrkan redan var slut, återvände hon hem. Curt och Erik, som kommit hem för att öfvervara systrarnas konfirmation, bestormade vid middagsbordet Mea med frågor om orsaken till hennes underliga uteblifvande; och stackars Mea visste ej hvilket som plågade henne mest, brödernas nästan gäckande uttryck eller styfmodrens isande köld. Ingen talade ett vänligt eller uppmuntrande ord till henne, ingen sökte vinna hennes förtroende, och för ingen kunde hon öppna sitt beklämda hjerta. Genast efter middagen ilade hon bort till föräldrarnas graf på kyrkogården för att der gråta ut. Det beslut hon fattat hade varit resultatet af tvenne nätters vaka under bön och kamp. Hon trodde sig hafva handlat efter bästa samvete och hade hoppats, att, då hon gjort hvad hon ansåg sin pligt fordra, skulle lugn och frid komma såsom en naturlig följd. Men hon fann nu, att hon misstagit sig i detta. Oron, sorgen, bitterheten i hennes sinne var nu större än någonsin. Mot aftonen kom ett bud från hennes styfmor med befallning att hon genast skulle komma hem; pastorn var der och ville tala med henne. Mea visste nu, att en häftig storm väntade henne; men hon beväpnade sig med en isande kyla och liknöjdhet. Blek, med högburet hufvud och trots i hela sitt väsende, inträdde hon i sin faders fordna rum, der pastor Klint och styfmodren väntade henne. Pastor
Således, när jag genomgår de serskildta skäl, som mot saken blifvit anförde, kan jag icke finna dem giltiga, utan anhåller vördsamt att R. o. Ad. måtte återremittera Betänk., på det att Utskm mätte ånyo taga saken i öfvervägande. Frih. Rehbinder: Ehuru jäg egentligen begärde ordet för att få upläsa Lagberedningens yttrande, hvilket nu af Hr von Hart - 352 Den 27 September f. m. mansdorff blifvit verkställt, vill jag dock begagna mig af tillfället att nämna några ord. Jag anser det vara så mycket nödvändigare att fästa upmärksamhelen deruppå, all under Lagberedningens yttrande slår namnet J. G. Richert, emedan Hr Adelborg förklarat, alt den af mig afgifna reservationen smakar af despotism. Jag hemställer till Hr Adelborg, om det är sannolikt alt denne man lånat sig till att gå despotismens ärenden Del synes tydligt, att han hyser samma åsigt som jag ronde denna tidnings nytta, och man behöfver icke hafva mycken kännedom ora förhällanderna på landet, för alt finna, att ifrågavaride tidning är af behofvet högt påkallad. Hr Adelborg har sagt, alt han önskar att spridandet af ljus och sanning sker i tysthet. Det kan visserligen hända, att någon enda för saken nitälskande och med tillräckliga medel försedd person i detta afseende gör sitt bästa, men sådant torde dock icke blifva allmänt. Afven om detta sker uti en socken i Södermanland, hvilket jag icke heller betviflar, så gör, såsom ordspråket säger, en svala ingen sommar. Frih. Raab har sagt, alt om tidningen skulle cirkulera uti en socken med 2,000 personer, skulle den för dem, som sist erhölle densamma, blifva ganska gammal. Det synes mig, sorn Frihin tagit i beräkning, att qvinnor och barn äfven skulle läsa tidningen. Ehuru jag uti min domsaga har en socken, som består af öfver 4,000 personer, är jag dock fullkomligt förvissad derom, alt tidningen der skulle blifva ganska hastigt läst, antingen den cirkulerar eller blifver på något allmänt ställe föreläst.
Vidare har jag yttrat: då man genom ett dylikt inflytande, som en Stånds inbjudning , vill lemna ökade skattebidrag till en Styrelses disposition, som pä i/f års tid låtit våra dyrbara och fullständiga Förråder oupphörligt förskingras, oagtadt de betydlige anslag för 3:dje Titeln, hvilka på alla upptänkliga sätt blifvit anslagne till personalen; och det är troligen denna punkt sorn gifvit anledning till det häftiga anfall, hyarmed man tyckes vilja qväfva min reservation. Orden äro emedlertid sagde. De stå der; odi de stå der för min räkning. Ehuru jag, nu oberedd, ej kan framställa de zifferbevis, som utvisa, huru våra Förråder sammansmultit under freden, och huru deremot personalen alltjemnt förbi i fvi t sig lika, samt upptagit allt högre Statsbidrag, kan sådant ske inom 14 dagar, 0111 det behöfves, och om ej efter någon lugnare besinning, en sådan bevisning är öfverflödig, enär måhända i denna sak snart finnes blott en öfvertygelse inom våra bröst. Den 14 Oc löher e. m. a35 Vidare har jag sagt, att fastän det är fråga om 4 millioners extraordin airt ari* slagj kar man ej värdigats till Rikets Stan* ders pröfning framlägga fullständiga kostnadsförslager för de materiella behofveris anskaffande, måhända ej en gång under-, skrifne allegater vid de uppgifter * sorn tilt StatsUtskotlet blifvit lemnade; ej ansett Rikets Ständer böra erhålla en fullständig uppgift på det användbara^ som i Förråden fmnas. Och jag upprepar min undran, om någonsin en gång Ledamöterna af StatsUtskottet sett Kostnadsförslager och Förrådsinventariet.
Då nn öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på förevande Betänk, blifvit yrkadt, af åtskilliga ledamöter bifall, och för öfrigt af Frih. af Ugglas följande beslut: ”R. o. Ad. anser Serskildta Utsk:s Betänk. JV2 9 icke föranleda till någon åtgärd från R. St:rs sida”; af Frih. Åkerhjelm och Gr. Posse, att Betänk, måtte afslås; af Frih. Raab, sedan han afstått från sitt serskildta förslag, likasom af Hr Braunerhjelm med flere ledamöter, att Betänk, måtte blifva återremitleradt, samt slutligen af Gr. Lagerbjelke ”att R. o. Ad. ”mätte besluta, att ät K. M. i underddiet öfverlemna, att, derest ”högst vigtiga omständigheter dertill föranleda, utbyta någon del, ”af högst en månad, utaf den i nu gällande Förordning ang:de ”vilkoren för bränvins-tillverkning och försäljning tillåtna tid på ”hosten innevar:de är, emot en lika lång tid tillåten bränvins”bränning under de delar af år 1855,»då bränvinsbränning eljest ”icke vore tillåten, dock emot de vilkor, den nya författningen ”ang:de bränvinshfänning i öfrigt föreskrifver”. Propos. till bifall å förevande Betänk, blef härefter framställd och besvarad med starka Nej jemte åtskilliga Ja. Sedermera hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad., på sätt Frih. af Ugglas föreslagit, ansåge ifrågavande Betänk, icke föranleda till någon åtgärd frän R. St:rs sida, och utföllo härvid svaren nied blandade Ja och Nej. Den 1 Maj. 45 Hr Gr. o. Landtm, hemställde vidare om R. o. Ad. ansåge de emot Utsk:s Betänk, gjorde anmärkmr föranleda till återremiss. Denna propos. besvarades med starka Ja blandade med många Nej, hvarjemte Hr Harmens, Henr. Otto, anmälde och yttrade
par åhörarinnor, s o m ej aktat f ö r rof att klifva u p p p å Läkaresällskapets stolar, nya skinndär d e triumferande sågo sig omkring, befriad från års under 1897 Glad i h o p p e t att snart se de långa kjolarnas tunga o c h hvilken h o n suckat i nära tjugu t i d, skildrade h o n svårigheten att i regnväder manövrera dessa plagg, i synnerhet då man dessutom har att bära cn diger skrifboksblefvo — lefvande illustrationer till satsen » den packe, paraply o c h möjligen äfven muff. sig upphöjer, han varder och förnedrad » — hastigt upphofvet till d e t beifrade Roten missförhållano c h lustigt åter försatta i nivå m e d försyntare det ligger enligt hennes förmenande i mannens medsystrar ytlighet o c h kvinnans svaghet. genom framdundradt ett » n e d från stolarna! » af den o m lokalens helgd strängt lilla vaktmästaren dotter tad på stället. afgjord förkärlek f ö r små fötter, skynda nämligen uppfatsynt f ö r allt, s o m det ej är » s t i l » grund af sitt kön saklöst kunnat uteblifva från mötet o c h egentligen e j hade rätt att inkräkta nom på utrymmet. dräkt. Under förevisning af det lefvande åskådningsmaterialet — tvä intagande damer i normallånga, klädningar kom (den tredje » normala » på grund af trängseln aldrig längre än i trappan) — ropade ett ungt fruntimmer p å salströskeln till ett par framför henne stående herrar: » A f m e d hattarna! » utan att besinna, d e t de vilja olyckliga m e d bästa kunde lösgöra öfrigt, o m detta i världen ej sina nedkilade armar samt f ö r varit möjligt, ej haft annat val än att öfverflytta något sina stukar på de kvinnliga grannarnas hjässor.
Blott Nisse satt med sammanknipen mun och såg mystisk ut som Minervas uggla. «Humbug,» sade han. Det gaf en stöt genom alla. Per Larsson rynkade ögonbrynen, Bob flyttade på benen i sin oändliga osäkerhet, unga Elsa satt helt stelnad inne i sin vrå; men i synnerhet hade Nisse på förnimmelsen, att två klara, blå ögon suto på honom och sade: se på mig! kan du se på mig? Men Nisse satt likgiltig och såg rakt ut framför sig. «Jag kan inte begripa,» kom det slutligen helt tyst från redaktören, – han skälfde på målet, «hur du kan nedlåta dig till att använda ett sådant uttryck om en sak, som dock åtminstone så många andra vörda.» Alla ögon stodo rigtade på Nisse. «Nej, det tror jag inte heller, att du kan begripa,» genmälte denne torrt. «Men det kan jag ju lära dig en annan gång, vid ett mera passande tillfälle,» tillade han, i ondt humör, – det började koka i honom. Han rätade sig tillbaka i stolen, stämde begge händerna mot bordskanten, som förr hans salig far vid ett visst tillfälle, hvilket nu med ens kom upp i redaktör Kristoffers erinring, – han visste sjelf ej hur, – samt satte ett par hårda, grå ögon i den unge mannen, hvilka denne kände som en slungad sten. Den dåliga rummen gaf dåligt rus. «Ty ännu är du alltför mycket dufunge,» fortsatte han, i det han grep om glaset, «för att kunna uppträda som skolmästare för gammalt folk.» Redaktören mötte den hårda, lugna, grå blicken under de buskiga brynen i kranieansigtet: der sköt blå flammor ut ur de eljes så blida ögonen, och det veka ansigtet stod ett ögonblick som hugget i sten. Det darrade kring munnen, men han fick icke de rätta orden fram, svalde och teg och satt der och såg på Nisse. «Det ska inte vara alla, som bli visare med åren, påstår vist folk,» kom det plötsligt borta från soffan, der värdinnan satt, – lugnt, klart och spotskt. Nisse gjorde en rörelse, som om han ville välta bordet öfver ända, hejdade sig, och drack halfva toddyn i ett drag.
Det förtröt naturligtvis Nanna att se honom så upprymd, och oaktadt han visade henne den mest fina uppmärksamhet, så kunde hon ej bli glad, ty hon fann hans sätt att vara mot Alexandra vida mera intagande. Det syntes tydligt, mente hon, att då han talade med Alexandra, så var han verkligt animerad, hvaremot, då han talade med henne sjelf, det nästan tycktes som han underkastade sig ett tvång. Albert, som kände sig så djupt sårad af Celestine, ansåg sig böra taga en liten hämnd på henne, och började underhålla sig mera med Nanna, och hon, som hade samma anledning, visade sig intresserad deraf. Då nu förtroligheten mellan dem med hvarje dag blef allt större, så blef det också snart förbi med Alexis’ lynne. Han spelade bara i moll, och sparade icke på förminskade septimackorder, och började åter sina ensliga promenader bort till sitt favoritställe i skogen, hvilket han eljest tycktes hafva börjat glömma utaf. Han komponerade en romans för Celestine, Albert gjorde utkast till en tafla, som skulle föreställa oskuldens herravälde, och der Nanna var hufvudfiguren, – och allt var uppoch nedvändt. Nära tre veckor voro förflutna, och ingen krisis syntes vilja inställa sig. Visiter voro sällsynta. Ändtligen kom en. Det var Stellan Stjernfeldt och Jernkrona. Den förre medförde helsningar från föräldrarne, med många ursäkter, för att de sjelfva måst neka sig nöjet att följa med, men de hoppades kunna ha den äran lite längre fram på sommaren, då det blef «renare luft», sade Stellan, och kastade en betydelsefull blick på Alexis och Albert, som voro sysselsatte med sina lektioner, då de kommo, men naturligtvis då afbröto dem, och aflägsnade sig, emedan de visste att de voro öfverflödige. Stellans anspelning på «renare luft» hade ej undgått dem, och de började redan tänka på, att, tidigare än som annars var ämnadt, resa. Stellan och Jernkrona voro nu lyckligare i sin kurtis än förra gången, på balen.
Lycklig den, som besvarar henne till Akademiens nöje; men ännu lyckligare, om han i sitt hjerta och öfvertygelse finner henne besvarad till eget nöje! Ofta ligger upplösningen af en tvistig fråga, der minst det förmodas, i rätta förståndet af ett ord. Försökom att fastställa begreppet om sällhet, hvarpå hela denna undersökning synes mig bero. Hvar lefvande varelse söker naturligen ett väl, enligt med dess egenskaper och således för dess trefnad nödvändigt. Urskiljandet af medlen till detta ändamål blef hos de förnuftlösa en instinkt, hvarigenom betogs dem friheten af valet, som blef menniskans lott och beklagligen ofta hennes olycka. Men möjligheten att missbruka denna förmån, bekännom det, förringar icke dess höga värde. Eller är det naturens fel, som i sunda förnuftet gaf oss en trygg ledare, att dess föreskrifter, nästan vid hvart steg, finnas motsagde af den hyfsade menniskans seder? Lik vandraren, som söker bivägar men träffar villostigar, är hon redan för vidt aflägsnad ifrån den rätta, då hon märker sin irring, suckar deröfver, och måste fortfara. Sällhetens väg, utstakad af naturen, är icke villsam; det är vårt öfver höfvan förfinade tänkeoch lefnadssätt, med deraf uppkomna nya behof och fordringar, som göra honom sådan. I stället att eftersinna, hvad mått af sällhet, och huru beskaffad, den visa naturen må hafva ärnat oss, tillskapa vi en af egen uppfinning, ett ideal, hvars uppnående, om det än gjorde oss lyckligare, ligger utom vår verkningskrets. Det är en bild som skimrar i molnet, som leende visar oss en halföppen himmel af nöjen, men till hvilken att upplyftas – försent märka vi det – naturen ej gifvit oss vingar. Harmsne att se försvinna vår dikt, men oförmögne att hämma den uppretade åtrån, störta vi oss i en flod af sinnliga njutningar.
Man hade sagt att det vore ådagalagdt, att BankoFullm. icke köpte vexlar i ändamål att förstärka dea metalliska kassan. Men detta vore aldeles icke ådagalagdt. Ty om krisen icke inträffat, så hade obestridligen den metalliska kassan varit förstärkt med silfvervalutan för de inköpta vexlarne. Man hade då säkert icke haft ett ord att säga till ogillande af dessa vexelköp, eller påstått dem vara stridande mot reghtet. Tvärtom hade man troligen dermed varit ganska belåten. Man har således här dömt elter utgången, hvilket i min tanka är obilligt och orimligt, enär man icke pä det afiägsnaste håll kan misstänka någon bristande god tro, hvilket också ej heller är tänkbart, då BankoFulliri. handlade pä eget äfventyr. Men ej heller den slutliga utgången liar visat sig så särdeles mörk, oell de ifrågavale af Banken inköpta vexlarne måtte ändå ej lia varit så dåliga, då, oaktadt en så fruktansvärd kris, den högsta möjliga förlusten, enligt hvad BankoUtsk:t sjelf upger, pä ett fordringsbelopp af 1,472,000 rdr, icke kommer att utgöra mer än 1,630 rdr, eller icke fullt % proc. Enär fördenskull, beträffande vexelköpen före krisen, de, enl. min tanke, både varit berättigade eril. 109 § Bankoregbt och icke tillskyndat Banken någon förlust, som förtjenar nämnas; enär de åtgärder, BankoFullm. efter den inträffade krisen vidtagit, af BankoUtskit ansetts såsom ett snart sagdt nödvändigt vilkor för att skydda Banken mot högst betydliga förluster samt blifvit vitsordade »för dea skicklighet och framgång, hvarmed de blifvit utförda, och det gynnsamma resultat, som deraf för Banken upstått»; enär dessa åtgärder, efter min fulla öfvertygelse, icke blott räddat Stockholms
An g. utder N:o 15-2 ufgifrje, samt den 27 i berörde månad e. m. på bordet lagde Betänkande, angående foreslagne ändringar uti Concours lagen af den 18 Julii 1818; än ock'd. 25 sistlidne Oct. under N;o 212 meddeldte samt d. ödennespa bordef lagde Utlåtande, öfver de vid förstnämnde Betänkande gjorde anmärkningar; i sammanhang hVarmed äfven upplästes Preste Ståndets Protocolls* Utdrag af den 10 dennes, innell illande Ståndets i detta ämne fattade särskildta beslut, i hvilka de öfrige RiksStånden blifvit inbjudne, att sig med PresteStåndet förena: och fann Ridderskapet och Adeln, som ansåg sig icke kunna antaga PresteStln» dets inbjudning, för godt, att Utskottets berörde Utlåtanden i aht öfrigt afslå, utom hvad angick Utskottets yttrande, rörande formulär för Borgenärs Edj son1 af Bidderskapet och Adeln godkändes. S. D. f.m. Föredrogs ånyo och gillades följande Allm. Besvärsoch Ekonomiutskottets d. 5 dennes. Prat, Viar, d. 1/ Nav. igzj. 115 afgifne, samt d. 10 derpåföljde e. m. pa. bordet Ugde Ut afanden: N:o 91Q, i anledning af väckt Motion om byggnader å Soldatetorpen vid Östergöthlands Xdfgrenadier-regementen, samt desse regementens befrielse från beyakning vid Vadstena Correctionslnräuninrättning. N:o 211» i anledning af Herr Treffenberg^ C. G, Motion om stadgande af visse föreskrifter sorn böra iakttagas vid upprättanda af Förslag till Civile* och Melitairetjenster. a r». f. m. Vid förnyad föredragning af Allm.
Du narras. VIGGO. Nej. Han är ju en blandningsmenniska, och har språksinne som en ryss. Han är född kosmopolit. Hans mormor var finska och hans morfar polack. Och han har bott i Finland tre somrar. LOUISE. Ja, men en fransman som talar svenska ? VIGGO. Han bryter naturligtvis förskräckligt, men han förstår parfaitement ^småleende^ han säger, att han förstår mig mycket bättre när jag talar svenska än franska. LOUISE småler. VIGGO. Hvarför skrattar du? LOUISE. Jag tänker på din franska. VIGGO. Jag tänker på, att jag skall resa, jag. LOUISE sträcker handen ut emot honom. Är du ledsen för det? VIGGO. Ja. Det blir så tomt. LOUISE. Efter Lilly? VIGGO. Efter hela lifvet härute mest efter henne kanske Jag vet inte. LOUISE. Tack för allt hvad du gjort för mig under denhär tiden. VIGGO. Åh, det är ju ingenting LOUISE. Är det ingenting, att du skött mig och vårdat mig och varit nästan som en mamma för mig under sjukdomen? Du och Erna. VIGGO småleende. Just derför tycker jag det är tråkigt, att resa ifrån min patient, som kanske kunde behöfva mig ännu. LOUISE. Åh, nu är jag ju rask. VIGGO. Du är svag ännu. Du behöfver ha vänner omkring dig. LOUISE. Jag har ju Erna. Och för resten Jag vänjer mig nog af med att vara pjunkig, när jag inte längre har dig, som klemar bort mig. VIGGO. Du är inte pjunkig. Du är ömtålig. Du har finare skinn än vi andre du tål inte att knuffas som vi. Allt griper så djupt fatt i dig. ^Stryker smekande öfver hennes hår.^ Du är så exalterad. LOUISE småleende i det hon besvarar smekningen. Ja, men nu kommer jag ju snart hem. Och så kommer du och helsar på oss i sommar Botilda och mig och så kan ni få pyssla om mig så mycket ni vill. VIGGO räcker fram handen. Afgjordt! Ja, farväl då. LOUISE ängsligt. Inte skall du gå nu?
Rederiet vare, när behofvet, såsom nu sagdi är, blifvit styrkt, förbundet att, i enlighet med § 44, de anskaffade medlen gälda, änskönt de icke blifvit för det uppgifna ändamålet använda, eller befälhafvaren annorledes haft penningar till sitt förfogande. Försålde andelar af laddningen ersättas efter de i bestämmelseorten gällande priser å dylika varor, när fartyget dit anländer, eller, om detta icke sker. efter resans vanliga förlopp, hade kunnat dit anlända; dock med afdrag af tull och landningskostnader. 63 § 44. För fullgörande af de aftal, befälhafvare i sin befattning med annan ingår, svaren redarne, så långt fartyget med dess tillhörigheter och frakten räcker. Utöfver fartyg och frakt må i dessa fall anspråk emot rederiet ej sträckås, der det ej sådant sig särskildt åtagit. § 45. Har befälhafvares rättighet att förbindelser å rederiets vägnar ingå blifvit utöfver hvad i §§ 42 och 43 sägs, af rederiet inskränkt, må sådan inskränkning ej emot tredje man åberopas i annat fall än då denne icke varit i god tro. § 46. Om efter snträdd resa befälhafvarcn erhåller underrättelse att fartyg eller laddning eller bådadera blifvit genom utbrott af krig ofria eller att. bestämmelseorten blifvit genom blokad stängd; ställe han sig till efterrättelse hvad rederiet föreskrifva, eller vid fartygets befraktning öfverenskommet är. Finnes ej föreskrift eller öfverenskommelse, söke då befälhafvaren antingen att inlöpa i närmaste Svenska eller neutrala hamn och der inhemta föreskrift af rederiet, dess ombud eller Svenk konsul, eller alt under konvoy fullfölja resan till bestämmelseorten. § 47. Går fartyg under konvoy; vare då befälhafvare skyldig alt, så länge han begagnar detta skydd, ställa sig konvoy-chefens föreskrifter till noggrann efter rättelse. § 48. Befälhafvare ege ej att försälja fartyget i annnat fall an att det, genom offentlig myndighets beslut, blifvit förklaradt odugligt; ej heller något af laddningen, utom i de fall, §§ 43 och 185 omförmäla.