Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid öfvervägande af hvad sålunda å ömse sidor anfördt blifvit, och ehuru, på sätt de af poslinspekloren Jerling företedda handlingar utvisade, kronouppbörden i lindesbergs stad ombesörjdes och redovisades af Magistraten derstädes, å hvars vägnar borgmästaren och en af ledamöterna undertecknat de deröfver, enligt uppbördsförfättningarnes föreskrift, afgifna räkningar, ansåg jag likväl de i detta mål anmälda förhållanden, sådana de blifvit uppgifna och erkända, icke röra Magistraten gemensamt, utan blott dess ordförande, borgmästaren Rubin, hvilken jemväl åtagit sig ensam ansvarigheten för desamma; såsom följd hvaraf och då borgmästarens afgifna förklaringar fastmindre rättfärdigade honom och hans förfarande, som han Ivertorn sjelf erkänt, att Iian, i afseende å de ifrågaslällda bevillningsoch andra till intägt föreskrifna medel, låtit komma sig till last, i vissa fall, försummelse att för dylika medel redovisa och, vid andra tillfällen, åsidosättande helt och hållet af sin pligt att desamma utfordra, jag äfven fann mig föranlåten ali ställa borgmästaren under laga ålal för hvad han i ofvanomförmälda delar funnes hafva, i strid mot sina åligganden, bandlat eller åsidosatt.
– »I allt detta bedrar du dig; men derom lönar ej mödan att tvista. Ständerna i sitt blinda raseri kastade sig öfver Lewenhaupt och Buddenbrock för tretton år sedan, och hvad de från den tiden tills nu blifvit djerfvare och blodgirigare; icke hafva de förbättrats. Men derpå är ej vidare tid att tänka. Allt är nu så stäldt på spetsen, att valet för oss endast står öppet mellan seger eller död: ja, du småler, död, om vi misslyckas, så visst, som vi äro här. Konungen måste blifva verklig konung inom tjugufyra timmar, eller också är vår sista timma slagen. Vi spela ett förtvifladt spel och hafva satt allt på ett enda kort.« – »Och det utfaller med vinst. Folket ropar: »lefve den oinskränkte konungen och hans hus!« Jag tågar upp till slottet, i spetsen för gardet, som svär ny trooch huldhetsed; vårt höga herrskarepar träder ut på balkongen öfver Lejonbacken, visar sig för folket och ger det några nådiga nickar, kanske till och med några slängkyssar, yttrar några nedlåtande ord: – och vi skrifva lagar för Sverige. Ser du, min bror, svårare är ej hela företaget; och om det behöfs på allvar bruka våld, så är jag äfven beredd derpå. Jag har vid Rydboholm låtit förfärdiga patroner, som nu förvaras här i en källare under mitt hus på Kungsholmen. Om herrar senatorer och Sekreta-Utskottsledamöter ej mcd godo gifva med sig, så skola de få lära sig, att leken blir allvarsam.« – »Allt det der är godt och väl, fastän jag ej tror, att det aflöper så lätt, som du föreställer dig. Det kinkigaste blir, att förmå konungen till något afgörande steg. Af naturen tveksam och from, bär han afsky för blodsutgjutelse, och med luktvatten gör man i sanning ingen sådan statshvälfning.
”Tistelön har för mig burit rosor: jag har här, oaktadt min olycka, lefvat de gladaste dagarne af mitt lif!” sade kaptenen med frimodig öppenhet, men kastade i detsamma en blick på Gabriella, en blick, som hon icke förstod, men hvilken icke destomindre fyllde hennes bröst med den första oron; ty der låg hvarken sällhet eller glädje i blicken, utan tvertom ett dröjande farväl, der intet frågtecken om något återseende förekom. Erikas inträde afbröt liksom af sig sjelf samtalet. ”Får jag läsa för mamsell Gabriella i den här boken?” sade kaptenen och började bläddra i ett band, som låg uppslaget på soffan. ”Ja, om kapten är så god.” Gabriella sydde, och Rosenberg läste. Men han hade icke hunnit tre fyra rader, förrän Erika förundrad såg upp. I Rosenbergs röst låg en orolig häftighet, som ej undföll hennes skarpsynthet. Och Erika, som kände och gillade sin mans hemliga önskan i afseende på kaptenen och Gabriella, ansåg bäst att fortsätta sitt husbestyr i handkammaren. Så snart Erika tillslutit dörren, fällde Rosenberg boken. ”Jag har så mycket tankar och funderingar för min resa,” yttrade han, ”att jag ej är i stånd att läsa uppmärksamt. Jag tror vi ge det på båten.” Gabriella nickade endast med hufvudet. Hon hade också många tankar och funderingar. ”Birger är en stor samlare af pipor,” sade kaptenen och utsträckte handen efter en utmärkt vacker sjöskumspipa. ”Han rökar gerna. Jag skall ha hans smak i minnet, då jag kommer öfver någon riktigt präktig. Jag vet icke något, som har den lyckan att serskildt behaga mamsell Gabriella?” ”Jo, snäckor äro min glädje. Jag har en mängd deraf, dels sådana som Anton och jag sjelf samlat, och många som jag fått af fremmande sjöfarare. Det är mitt största nöje att betrakta och jemföra deras olika skönhet och deras mångfaldiga, förunderliga former. Jag har ett helt valnötskåp nästan fullt med snäckor; men nog är der ännu plats, i fall kapten Rosenberg ville tänka på mig, när kapten råkar få några vackra och sällsynta.” ”Det skall jag göra.
Då de understöd af tillsammans 10,000 R:dr, Rikets Ständer vid 2:ne föregående riksdagar beviljat Auditören Scheutz och hans son Edvard Scheutz för utförandet och fullbordandet af omförmälda räknemaskin, — hvars tillvägabringando otvifvelaktigt ländt icke allenast uppfinnarne utan ock det land de tillhöra till ej ringa heder — säkerligen icke lemnat något öfverskott eller behållning, sedan utgifterna för det invecklade och kostsamma arbetet blifvit bestridda, har Utskottet, lika, med motionären, ansett lämpligt, att Rikets Ständer, såsom ett erkännande af de förtjenster Auditören Scheutz genom denna för vetenskapen gagnande och för fäderneslandet hedrande uppfinning förvärfvat, måtte tilldela Scheutz det understöd för hans framtida bergning, hvaraf han vid nu uppnådd hög ålder är i verkligt behof; hemställande alltså Utskottet, att Auditören Georg Scheutz må på allmänna Indragningsstaten uppföras till åtnjutande af en årlig pension å 1,200 R:dr R:mt för sin återstående lifstid. 87:o. Utskottet har till behandling vidare förehaft en hos Ridderskapet och Adeln af Grefve T. Wrangel väckt motion, att Ilitmästaren vid universitetet i Upsala, Rrofessoren Johan Way, — hvilken, enligt hvad motionären anfört, i yngre år egnat sig åt krigareyrket och, i egenskap af Underlöjtnant, med erkänd utmärkelse deltagit i så väl Norska som Tyska fälttågen, derunder, han i bataljen vid Leipzig varit i elden, — måtte beviljas enahanda pension, som blifvit blesserade officerare tillagd; men då de af motionären anförda förhållanden, i Utskottets tanke, icke innefatta tillfyllestgörande skäl att föreslå Professor Way till understöd af omförmälda beskaffenhet, har Utskottet, med afseende jemväl derå, att Way, som ännu är i rikets tjenst, följaktligen äfven åtnjuter lön på stat, ansett sig ej kunna ifrågavarande motion hos Rikets Ständer förorda. Bih. till It. St.
Då jag besinnar, att 72 §. redan, innan remissen förekom inom Utsk., var afslagen, och antager, att Utsk. ej derom kunde vara okunnigt, anser jag deraf följa, att allt hvad förslaget innehåller, ägandegemenskap med grundlags-§:r, bort af Utsk. förbigås; och jag kan då ej finna annat, un att Utsk. uti den åtgärd, det nu vidtagit, förbisett, hvad detsamma ålåg. Jag begär återremiss på memorialet och vill endast tillägga, att Utsk. må utlåta sig öfver de delar af förslaget, som icke strida emot grundlagen, samt att, om någon scrupel hos en eller annan ledamot skulle uppstå, denne då hellre må afsäga sig sin plats i Utsk., än att försätta Utsk. i inactivitet. Gr. Cronhjelm: Då några talare begärt afslag å memor. och Frih. Ehrenborgh sagt, att han önskar, det handlingarna måtte till Utsk. återsändas, får jag äran upplysa, att till R. o. Ad. icke ankommit några handlingar från Utsk. i denna fråga. Jag yrkar återremiss, på det Utsk. af den dermed följaktiga discussionen må inhemta detta Stånds opinion i saken. Frih. af Nordin, Carl Joli.: Den behandling detta mål i Utsk. kan komma att erhålla, i händelse R. o. Ad. återremitterar merner., tillhör icke mig att här yttra. Jag hoppas, att Utsk. ställer sig grundlagen till efterrättelse; och skulle det misstaga sig, förmodar jag, att tillrättavisning icke lärer komma att saknas, då Stånden komma att pröfva frågan. Att jag påyrkar frågans återgång till Utsk. är klart, då jag förenat mig med Hr Lefrens reservation. Jag yrkade i sista plenum afslag å rnemor.; det blef då begärdt på bordet och discussionen afbröts sålunda.
Konungen kan inrymmas delaktighet i Bankens styrelse och förvaltning utan ändring af grundlagarna, kan jag icke längre iakttaga tystnad. R. St. äro committerade af Svenska folket att följa grundlagarna, att bevara dem såsom ett fideicommiss åt deras efterkommande. Det är oss icke rnedgifvet att ändra dessa lagar annorlunda, än på det sätt de sjelfve utstaka. Med samma skäl som man kunde, på nu föreslagna sätt, delegera åt Konungen delaktighet i Bankens styrelse, med samma skäl skulle man äfven genom en civillag kunna förändra 57 §. Reg.F. och öfverlemna åt Konungen Svenska folkets beskattningsrätt. Med ett ord, det finnes då mera icke något heligt i vår constitution. Till och med det af Hr Skogman åberopade exemplet, ang:de utrikes brefvexlingen, tjenar blott till ett nytt bevis på oriktigheten af hans begrepp om grundlagarnas tillämpning, då han kunnat till en och samma kategori hänföra två så himmelsvidt olika förhållanden. Det åt Konungen lemnade uppdraget att modifiera den utrikes postporton hvilar nemi. blott på ett beslut af B. St., hvilket de när som helst kunna genom ett nytt beslut sjelfva upphäfva. En civillag kan deremot icke af Ständerna ändras eller uppliäfvas, utan Konungens begifvande. Jag får fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på faran af en sådan åsigt af grundlagarna, som Hr Skogman framställt. Det finnes visserligen flera sätt att tillintetgöra grundlagarna. Detta kan ske genom ett K. påbud eller s. k. ordounance. Detta sätt, som begagnades år xB1 r och hvars tillgripande då var af behofvet högt påkalladt, är åtminstone i så måtto mindre vådligt, som det grundlagsvidriga påbudet kan af nästa Ständer upphäfvas. Ett annat sätt att tillintetgöra grundlagar består deruti, att förändringen verkställes vid samma riksdag, då fråga derom väckes. Detta sätt begagnades år Den 10 Mars. 363 1812, då tryckfriheten tillintetgjordes. Men dertill fordrades åtminstone alla fyra Ståndens sammanstämmande beslut.
Majit fastställda cassör, penningeverk och inrättningar skulle undfå samma fördel, som flera lika beskaffade inrättningar redan åtnjuta; att enskildte skulle tillkomma förmonsrätt till betalning lika med och icke näst efter Kronan, kyrkor och allmänna inrättningar för egendom, som embetsoch tjenstemän, i och för embete eller tjenst, emottagit; att frälsemäns förmonsrätt för fordran hos deras uppbördsman måtte upphöra; och att, då förmynderskapen äro flere, de omyndige må, der fråga allenast dem emellan uppstår, ega lika betalningsrätt hos förmyndaren; äfvensom Kronan, städer och allmänna inrättningar sinsemellan må erhålla lika rätt hos deras uppbördsman och cassa-föreståndare, för hvad desse, i sådan egenskap, äro skyldige, utan afseende på tiden, då gäldeuären de serskildta befattningarne emottagit. På grund häraf tillstyrker Utskottet vördsamt, att derest Utskottets förslag, dels till ändring i 1 och 2 af 23 Cap. Ärfda-Balken, dels om tillägg till y § i 20 Cap. sam ma Balk vinner bifall, Rikets Ständer måtte för deras del besluta utfärdandet af en Författning, hvarigenom, med upphäfvande af 8, g och 10 i ty Cap. ii andels-Balken, stadgas som följer: Har någon fått inteckning i gäldenärs fasta egendom, ege förmonsrätt i samma egendom, och i den afgäld, som under concurstiden deraf faller, för hufvudstol, sä ock för ränta intill betalningsdagen; dock gälle förmonsrätt till ränta, sorn före conBih, lill R. St, Prot, 184.0, 7 Sami, i Afd, 23 Haft, 3 18 Lag-Utskollels Betänkande, 1Y:0 81. cicrsens början uphtpen är, ej för längre tid, än tre är. Ar fast egendom intecknad för feres fordringar och räcker den ej till för alla, håfve den, sorn äldre inteckning eger, företräde. Sedan tage s omyndigs fordran i hufvudstol och ränta till betalningsdagen hos föräldrar och förmyndare ut.
Jag tror mig äfven höra återkalla uti Ridderskapets och Adelns minne, hvad jag i mitt förra anförande nämnde, att detta system ej är en öfvergång från ett prohibitift system till ett liberalt; ty med ett prohibitift system menar jag en genom införsel-förbud å en större mängd varor hindrad trafikation, hvaremot det liberala systemet medgifver alla varors införande mot lindriga tullafgifter. Det nu ifrågavarande innefattar egentligen ingendera af dessa systemer, emedan förbuden väl äro föreslagne att borttagas, men en sådan skyddstull lagd på de flesta af de nu förbjudne varorna, att de ej med vinst för importören kunna införas. Detta system är således i sjelfva verket en fortsättning af det, som antogs 1823, och utvidgades i8a5, 1826 och 1827, och synes vara det, vid hvilket man torde böra stanna, intilldess näringarne fått den styrka, att da ej, genom något slag af prohibiti va Författningar, behöfva ett särskilt skydd. Varsamheten uti öfvergången från ett prohibitift Tullsystem till ett slutligen liberalt, i flere afseenden angelägen att iakttaga, ligger dels deruti, att Konungen äger rätt att förbjuda eller tillåta införsel, dels deruti att Han kan jemka och minska tullen. Detta synes m«’g innebära ali den varsamhet, Den 2S Octo ber f. m. 265 sorn genom sjelfva Tullsystemet kan åsyftas. Då nu alla dessa förhållanden inträffa med den ifrågavarande Tullförfattningen, och Tullbevakningens nya organisation är uppgjord i öfverensstämmelse dermed, så visar sig, som förut är nämnt, detta system utgöra ett fortsatt framgående till ett liberalare, utmärkt af nödig varsamhet i grunder och controller. Jag kan ej inse, att betydliga tullintrader, när de utgå från rättvisa, väl beräknade grunder, äro skadlige för en Stat. Tvertom synas de mig vara för landet nyttige. De utgöra en i 11- direct och frivillig Bevillning, och vittna genom deras successiva stigande i totalbeloppet om en ökad rörelse, samt lemna Folkets Representanter tillgångar, att minska, eller åtminstone förekomma förhöjning af Folkets ordinarie, tvungna Skatter.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels återremiss af Utsk:ts förevrde hemställan, framställde H. Exc. propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Utskrts under §§ 13—15 afgifna första hemställan, i anledn. af Dokt. Sandbergs motion om upphörande af den i g 15 omförmälda bortauktionering af minuthandelsoch utskänkningsrättigheter. Gr. Lagerbjelke: Det system, som nu är rådande, att genom auktion till den mestbjudande uplåta bränvinsutskänkningen, har i allmänhet lyckats ganska väl i städerna, men är deremot ingalunda lämpligt å landet, der krogrörelsen vanligen icke kan med fördel utöfvas annat än på ett enda ställe inom socknen, hvilket genom sin belägenhet är tjenligt dertill. Innehafvaren af en sådan lägenhet blir då den ende spekulanten, och någon konkurrens är icke tänkbar. Deremot har det visat sig, att taxeringsoch pröfningskomitéerna i allmänhet varit ganska stränga i afs. å gästgifverierna, hvarföre jag tror det vore bättre, om de finge befattning äfven med krogarne å landet, på sätt Dokt. Sandberg föreslagit. Jag anhåller i sådant syfte om återremiss af denna punkt i Utsk:ts Betänkide. llr Nordenfelt, Enar: I den siste värde talarens yrkande får jag instämma på de af honom anförda skäl. Det nuv:de förh:det kan ofta föranleda till de största orättvisor, såsom t. ex. då en lastageplats är belägen i närheten af en gästgifvaregård, och kannebeloppet bestämmes genom en sken-auktion, hvarefter gästgifvaren kan upsättas till en långt högre afgift än den andra krögaren fått vid auktionen betala. Jag tror sål. det är aldeles nödvändigt att åt taxeringsoch pröfningskomitéerna öfverlåta att ålägga krogarne på landet beskattning efter det kannebelopp, som de kunna antagas försälja, och torde, för vinnande af delta syfte, återremiss till Utslot böra beviljas. Hr Hjärne:
Gifwes wäl någon Class af Inbyggare i Swea Land, hwars enstilta, hn^ars högsta interesse ej ar oupphörligt förenadt med Fosterlandets kssrswar och sjelfständighetens bibehällande? Swensta Bonden har, sedan Ncrublikansta jemnlikhetenS ratt och Sweitzerdalarnes lycksalighet, blifrvit -frän den »verkliga weridén flyttade till inbillningens och minnets, vstridigt mera frihet i tankar och gcrningar, mera oberoende, än någon annan Jordbrukare — han skulle wid Fäderneslandets inkräktande utbyta dem emot förtryck och härda utffylder. Borgersmannen, som innehar och wetat -Lrkehälla flera privilegier, än de öfriga Ständen, kanner vogsanrt, att jemte wanäran och olyckorne, som beledsaga ett lands undcrkufwandc, skulle följa brytandet af atta de damma:, som till deras fördel-hammar konstflit,r och idogheten. Tet Högwördiga Preste-StAndet stulle förlora sin inflytelse och cn stor del af stna inkomster, och Swerigcs Ziidderstap och Adel mera an någon annan genom Fosterjordens waldförande och inkräktning, uti sin ära. För aila af oss den käraste, för mänga af oss ben enda egendomen. Hwarje enskild Swcnsts interrcsse ar säled e pä Let närmaste förenadt med det allmannas fö:sivar — men för att wilja ett stort ändamäl mäste »nan wilja medlen dertill. Wi kanna dessa medel, men wi weta ock, att den talrikaste delen af Nationen, Bönderns genom sina Representanter bestämdt tillkannagifait sin föresatis att icke ingä uti ett National-försivar utan pa wilkoret af all orotcrad jords roterande wid ett inträffande krig.
Jag känner emellertid fullkomligt förhållandet med La Gloire, emedan jag under sommaren detta år hade tillfälle att samtala med Franska sjöofficerare, genom hvilkas omdömen jag blef öfvertygad om att inga pansarskepp äro så goda som de Franska; icke ens de Engelska kunna mäta sig med dem. Fransmännen voro också de första, som byggde sådana skepp, och någon tid derefter byggde Engelsmännen Warrior, som kostade dubbelt så mycket och dock i många fall är mindre stridsduglig. De nämnda officerarne upplyste dock att ännu åtskilliga förbättringar vore att önska, dels i afseende på luftvexlingen, dels ock i afseende på jernets förbindande med trä, ty hvad det sednare beträffar, så insuper träet fuktighet, hvilket gör att den ofantliga mängden spikar och bultar, som förenar träet med jernet, syrsättas och blifva mindre, hvarigenom de glappa i sina hål samt sträfva att förstöra sammanbindningen. Men La Gloire är lätt vändbar, och gör en fart af ända till 13A knop, och dess refflade kanoner genomskjuta ett pansarskepps sidor, visserligen endast på 40 å 50 métres afstånd, men nya kanoner hafva sedermera blifvit i Frankrike konstruerade, som med 12 kilogr. laddning och 45 kilogr. kula på 1,000 métres genomskjuta de nuvarande skeppens pansar. Hr Lilliehöök har talat om att ett stort skäl, hvarföre Danska nationen med så mycken förkärlek omfattar sin flotta, är det, att hon ligger i Köpenhamn; men ligger väl Engelska flottan i London, eller den Franska i Paris? Jag har i min motion yttrat, att Sjöförsvars-komitén icke egentligen föreslår något, som utvisar att man vill sträfva till att dugliggöra flottans bemanning. Härpå har Hr Lilliehöök svarat, att komiténs sammansättning redan utvisade att dess syftemål icke kunde vara att utarbeta ett exercis-reglemente. Detta har aldrig varit min mening, utan denna har varit och är att ipke Den 15 November f. m 75 någonting blifvit af komitén åtgjordt för att bilda en duglig stam för Svenska (lottän. Komitén har föreslagit bibehållandet af liela båtsmanshållet.
Vid sådant förhållande och då två Riks-Stånd bifallit Betänkandet i dess helhet samt Borgare-Ståndet godkänt detsamma med endast den förändring, att, då Utskotten 1 andra punkten af sitt fölslug hemställt, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om vidtagande af sådane åtgärder, hvarigenom prygelstraffet såsom extra judiciel bestraffning inom den värfvade och indeldta armeen i möjligaste måtto inskränktes, Borgare-Ståndet beslutat underdånig hemställan derom, att nämnde straff måtte såsom extra judiciel bestraffning inom den indeldta och värfvade arméen helt och hållet upphöra; få Utskotten, på det ärendet, i anseende till sistnämnde skiljaktighet, icke måtte förfalla, vördsamt inbjuda Vällofl. Borgare-Ståndet att med Presteoch Bonde-Stånden sig förena uti bifall till Utskottens ofvanberörde hemställan uti andra punkten af Betänkandet. Stockholm den 28 Januari i845. Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Jan. kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af väckte frågor om upphäfvande af ej mindre Kongl. B ref ven den g April i8o5 och den 6 November 1822, angående rättigheten till svedjande inom Blekinge Län, än äfven det emot svedjande inom Bergslag stadgade förbud. Från Hederv. Bonde-Ståndet hafva Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten fått emottaga en utaf Riksdags-fullmägtige från 8 Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Utskoltens Betänkande, N:0 27.
Tysta och allvarsamma spisade alla, så länge grytans innehåll varade, och intet leende hade någonsin kryddat den eländiga maten. Efteråt släpade mannen skorna efter sig ut på backen ... låg där på rygg och stirrade in i det gyllene soltöcknet och kände sig konstig af vallmons ångor och hörde som i en dröm hur fritt och lätt hon drillade, hon lärkan. Uppe i härrgårdssalen rådde kyligt skumrask och familjeporträtten bligade ned hemskt i svart och blodrödt. Vid bordets ena långsida satt majoren i stoppad skinnstol och midt emot husfrun på en pinntaburett. Sedan följde barnen efter ålder, de yngsta stående framför sina tenntallrikar med lungkorf och rofmos. Rak måste man stå, icke på ett ben, och den, som tappade skeden i golfvet, fick gå fram och utstå tre handplagg. Alla tego, då far icke tilltalade dem. Från den läckra, stekta skinkan och de rykande ärtskidorna framför majoren uppsteg en retande doft och spreds öfver bordet. Lilla Rutger började blifva orolig, där han stod, en rodnad steg högre och högre på hans ansikte, och redan suto tårarna i halsen. Detta undgick icke majorens skarpa blick. Han satte en bit af det doftande fläsket på sin gaffel, lyfte och höll den orörlig i luften. Vid bordet vågade man knapt andas. Hypnotiskt drogos Rutgers blickar till det uppfostrande lockbetet. Han stirrade på det som förhäxad — och nu inträffade något oerhördt. Gossen brast i hejdlös gråt, en gråt af vildt uppror, och mot bordets underskifva sparkade ursinniga fötter. Alla utstötte en suck af häpnad. Röd som blod ville majorskan resa sig, men hennes härre och man gaf ett befallande tecken. Därpå steg han själf upp, skred långsamt fram och grep sin vanartige sons arm — släpade honom ut, bort — långt bort. Men ett ohyggligt skrik, likt en tjurs bölande, trängde i nästa ögonblick som hälsosam varnagel till allas öron. Efter måltiden, som afslutats under darrande ljudlöshet, slog majoren sig ned på farstubron och stödde händerna på käppkryckan. Ingen annan af husets invånare satt gärna här ute.