Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång friade en bondgumma för sin unge son till en äldre förmögen flicka, hvilken emellertid blygsamt yttrade att Per – så hette friaren – ju nog kunde få en både yngre och vackrare ”tös”. – ”Åh, det gör minsann ingenting” löd det föga artiga svaret, ”ty Per är icke så noga. Ett gammalt bruk, hvarifrån man sällan afviker är att föräldrarne om de ega fastighet afträda denna åt ett af barnen samt sjelfva ”taga undantag”, hvilket vill säga att de betinga sig ett bestämdt årligt underhåll, hvilket regelbundet utbetales under föräldrarnes lifstid och upphör vid deras frånfälle. Denna sed alstrar thyvärr ofta det bedröfliga förhållandet att barnen betrakta föräldrarne som en börda och längta att blifva fria från de årliga utbetalningarne. Mer än en gång har det händt att snikenheten sökt att undanrödja denna olägenhet med tillhjelp af en smula arsenik, eller om elakheten ej når denna höjd är det dock alltför vanligt att ”undantagsfolkens” lif förbittras genom tusende små nålstygn ty att man af finkänslighet eller sinne för det passande skulle förmås att dölja sina verkliga känslor vore att anse som en orimlighet. Man generar sig ingalunda för att i de gamles närvaro med största lugn tala om deras snart väntade död samt hur man ämnar rangera i de då lediga rummen. Att villfarelser och fördomar skola hafva fasta rötter i skåningens tröga sinne, hvilket är föga böjdt för nymakeri och funderingar, faller af sig sjelf. Också vänder man sig i sjukdomsfall med stort förtroende till så kallade ”kloka”, eller andra qvacksalfvare. Fistel t. ex. kallas ”lappskott” eller ”vildlappskott” och anses bäst kunna botas på följande sätt: En person som sjelf haft lappskott och blifvit botad laddar en pistol med ”nio sorters frukta-träd” samt ”ärfdt silfver och en tillräcklig dosis krut”, ställer sig invid den sjuke, sigtar åt norr och säger: ”nu skjuter jag dig.” – ”Hvarför skjuter du mig?” frågar den sjuke, hvarpå svaras: ”Derför att lappen skall få sitt skott igen” hvarefter pistolen fyras af. Detta upprepas trenne gånger å rad.
En sammanjemkning af två så stridiga grundsatser till ett enda helt utlåtande fann Utskottet icke möjlig; en sammanjemkning , byggd på förutsättningen, att den ena grundsatsen skulle blifva frånträdd af det eller de Riks-Stånd, som densamma omfattat, ansåg Utskottet, i betraktande af den vigt, hvart Stånd för sig lagt på den grundsats, det godkänt, förmäten. Ett försök att af de Tre Ståndens, från Bonde-Ståndets afvikande, tankar bilda och, för omröstning i Förstärkt Constitutions-Utskolt, framställa ett serskildt lagförslag, såsom contraproposition mot det af Utskottet redan afgifna, med de af Bonde-Ståndet fordrade rättelser, var icke af Grundlagen föranlåtet. Denna 6 Conslitulions-Ulskoltets Memorial, N.o toS. ålägger Utskottet att föreslå sådan omröstning till antagande af det ena eller andra Ståndets gemensamma tankar, icke att för sådan omröstning utarbeta dessa tankar till lagförslag. I sådana omständigheter föreslog Utskottet den omröstning, hvilken, efter det samtliga Riks-Slånden den medgifvit, den 3 December förlidet år i Förstärkt Constitutions-Utskott egde ram; och genom hvilken frågan om Ståndseller samfälda val atgjordes. Att den åsigt, som ledde Utskottet till detta förslag, öfverensstämrle med Riksens Ständers, derpå fick Utskottet ett nytt bevis någon tid derefter. Sedan Utskottet nemligen i Representationsfrågan, kort eber Utskottets framställning om bemälda omröstning, afgifvit Memorialet N:o 68, oell sedermera, såsom Jernkningsförslag, Memorialet N:o 8), fordrade ett Riks-Stånd beslut i Förstärkt Constitutions-Utskott rörande principfrågan om Riksförsamlingens konstitueraride på En eller Två Kamrar.
uptagande frågan inför Konungen, och hvari densamma fullkomligen utredes; men om man skall tro på de siffror, som med en serdeles förkärlek deri blifvit införda, så förutses lätteligen, alt om Ständerne ingenting yttra sig derom, så synes mig som proportioner de förenade rikena emellan, i afseende på deras gemensamma utgifters erläggande, komme att blifva sora 2 lill 7, d. v. s. efter folkmängden, och huru komme det då att gå med afgifterna till Convoy-kassan ? jo, att det mindre bidrag, som Norrige nu lemnar till densamma, komme ytterligare att nedsättas. Men för att återkomma lill den fråga, som nu är under behandling, så vill jag fästa upmärksamheten derå, alt Förvalln. af Sjöärenderna utredt, att förbållandet mellan lästetalen af Svenska och Norska fartyg är som 30 lill 45, d. v. s. att om lästetalen skola tagas till grund för beräkningen, så skulle Sverige betala 3, då Norrige erlade 2; men inför Konungen är det sagdt, att proportionen är som 2 till 7 ungefärligen, d. v. s. alt beräkningen skett efter folkmängden. Hr Bildt har visserligen redan anmärkt, hvad hufvudsakligen kan vara att säga mot innehållet af den upgifna reservationen, men jag erhåller det oaktadt, alt ännu något litet få uppehålla mig vid densamma. Det säges nemi. deri, att man ej kunnat välja en mera olämplig tidpunkt för afgifvande af den skrifvelse, som StalsUtsk. föreslagit: i motsats till den värde reservanten, tror jag den rälla tidpunkten derför just nu vara inne, enär pröfningen af förhållandet ännu icke inför Konungen egt rum. Ty låter man, på sätt reservanten önskar, saken hafva sin gång, så skall Regeringen taga för afgjordt alt Ständerne, genom sin tystnad, gilla den nyssnämnda proportionen af 2—7, hvaraf åter följer, att de afgifter, som Norrige skall erlägga, bli ännu lägre än hvad då varit; och detta är orsaken, hvarföre jag motsätter mig reservantens åsigt i denna del.
St:r medhunnit granska och bedöma Statens tillgångar för nya Anslag; äfvensom beskaffenheten af dessa Contracler i så måtto befunnits anmärkningsvärd, att hela fördelen af betalningsvilkoren vore på Köparens sida , hvilket förmodligen ej kunnat äga rum, om icke. säljaren haft för afsigt att få lefverera en sämre vara eller derföre erhålla ett högre pris, än vanligt; och har Hr Hemberg ansett uppmärksamhet dervid böra fästas, att den i K. Propositionen uppgifne Skulden för utländskt Ekvirke af 109,132 R:dr 38 sk. 9 r:st. primitivt ej utgjort mera än 83,207 R:dr 4 r;st. men genom Coursförändring blifvit ökad med mera än 3o Procent, samt alt derjemte Flottan för inhemskt Ekvirke har en betydlig skuld. Att någon motsägelse emellan K. M:ts Nåd. Proposition och K. Förvaltningens af Sjöärendérna till StatsTJtskottet lemnade Uppgifter förefinnes, kan Utskottet ej neka; men Utskottet förmodar, att K. M:t i Nåder ansett: att Flottan ej är skuldsatt för andra EkvirksLefverancer än de redan verkställde och för hvilka betalningstiden redan är förfluten, hvilket inträffar endast med de uppgifne 109,132 Rtdr 38 sk. 9 r:st., sorn tillkommit i en tid, då en större extra tillgång af SkeppsförsäljningsMedel påräknades; att vid uppgörandet af de mindre betydliga Contracterne om inhemskt Ekvirke, som åren 182g, i83o, 1831 och i832 bör betalas, Flottans årliga Anslagssumma och Arbetsplan, blifvit tagen i beräkning; samtaltde Con - Betänk anden, N:o 253. 247 tracter, enligt livilka Lefvereringsoch Betalningstidernes bestämmande bero på Köparen och rättas efter framtida tillgångar och behof, ej kunna sägas innefatta en nuvarande skuldsättning.
Sjelfva detta i sig sjelf så förträffeliga Stadgande» att ingen rom lidit Spöstraff fär delta - 48 Den t April. ga i det ärofulla yrket att försvara Fäderneslandet, Slef blott derföre, att borgerliga Lagen och Oeconomiska Författningarne ej höllö jemna steg med Militaire Lagen till befrämjande af Folkets hyfsning och förädling , en bidragande orsak, till Tjuf antalets ökande derigenom, att alla de Tjufvar, som i de värfvade Regementen» ne förut funnit sin bergning, utstöttes i en Verld, der ingen annan födkrok för dem gafs, än tjufveri. Ju mer derföre Svenska Nationen hinner framskrida i hyfsning, desto skadligare skola Spö straffen blifva; och snart måtte åtminstone den punct vara upphunnen, då här, likasom nästan öfver allt annorstädes, dylika straff måste afskaffas. Om det således är olämpeligt att för tjufveri utsätta Spo-straff; så måste det vara ännu mera stridande mot all Lag-principe, att belägga detta slags brott med döds - Straff. Straffens hårdhet förekomma ej brotten: De göra blott Nationen hård och vild, samt domna hjertats ädlare känslor. Straffen mäste dessutom, såsom en värd Ledamot för en tid sedan härstädes ganska rigtigt anmärkte, ej allenast vara lämpade efter brotten, utan äfven std i ett rigtigt förhållande sins emellan. Stöld och mord böra derföre ej var3 belagda med samma s'raff nemi. dödstraff; ty naturligtvis skulle tjufven då alldrig försumma att genom mord, för hvilket brott han ej hade att frukta något straff, undanrödja hvar och en, sorn möjligen eljest skulle kunna upptäcka honom.
St. beslutas. 7 :de, 8:de och gide punkter ne, yttrandet i anledn. af Hr F. G. Durietz’ motion om anslag till underhållande af 2 ä 3 yngre officerare i utländsk sjötjenst, äfvensom io:de och inte punkter ne. Lades till handlingarne. 12: te punkten, angide anslag till skrif materialer och expencer för hufvudtitelns öfriga stater. Lades till handlingarne, med förklarande, att R. 0. Ad. lät dervid bero. i3:de, t fide och i5:de punkterne samt yttrandet i anledn. af Hr E. D. Grapes motion, att Eggegrunds fyr måtte af allmänna medel underhållas. Lades till handlingarne. Vidare förekommo följande punkter rör:de anslag för tillfälliga behof: usta Den 7 December c. m. 201 t:sta •punkten. Lades lill liandlingarne. 2: dr a punkten, ang: de ifrågasatt anslag för nybyggnad af krigsångfartyg och ångkraftens användande på flottan tillhöriga fartyg. Frih. Gyllengranat, Carl Aug. Burchard: Att nu ånyo upprepa skälen för nyttan och nödvändigheten af ångfartyg för Sveriges sjöförsvar torde vara så mycket mera öfverflödigt, inom detta Hus, som en värd talare, H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, vid ett föreg:de tillfälle, med så mycken sakkännedom och så mycken skicklighet behandlat ämnet. Jag är också öfvertygad, att de fleste här redan stadgat sitt omdöme i saken. Men sedan denna fråga förra gången här förevar har, om jag så må uttrycka mig, ett ekonomiskt skäl tillkommit. K. M. har nemi. i sin nåd. propos. om anslag af 300,000 r:dr lill krigsängfartygs byggande visserligen afsell, att medel dertill icke skulle saknas; en mening, som det må vara mig tillåtet att tro, det StatsUtsk. icke delat; sedermera har det likväl blifvit bekant och allmänt kändt, att tillräckliga tillgångar finnas. Jag vågar således, med detta skäl till hjelp, tilstyrka, alt Ulsk:s betänk, i denna del varder afslaget, och alt K.
Desse bidrogo äfven, att Eröfrare, hvilka stundom också kallades hjeltar, förvärfvade namnkunnighet; ty om de förre icke uppbyggt samhällen, hade för de sednare ej varit; några att förstöra. Oni våra med utarbetande af en förbättrad Civiloch CriminialLag sysselsatte män till en början icke böra sträcka deras anspråk till framtiden, synas de dock för det närvarande vara berättigade till daglig utkomst. Till omkostnadernes bestridande vid det nya Lagverket hafva Riksens Ständer anslagit £000 R:dr årligen. Ehuru sorn helst man försökt fördela dessa medél pjl ett mot ändamålet svarande sätt, har man funnit dem alldeles otillräckliga. Utaf den - 3^4 Ben 11 Maj, e. m. na summa hafva, af 5 avbetande Ledamöter i den af Kongl. Maj:t tillförordnade LagComité, 2me i hufvudstadeu bosatte till en början ärligen åtnjutit hvardera 400 R.dr och 2:ne ifrån Landsorterna tillkallade hvardera 900 R:dr, då dea £<He, eiler numera aflidne Lagmannen Flin*, endast emottog ett mindre betydligt arfvode. Derefter skillde sig di 2:ne från Landsorten tillkallade Ledamöterne från Comitéens arbeten och hufvudstadens kostsammare lefuadssätt, för att åt>-rga till utdiningen af innehafvande Embeten, I deras ställe kallades andre, hvilka man försökte att discr ‘tionsvis betala, och slutligen skedde en sådan förändring inom loppet af sidsilidet å'r, hvarigenom nu ararbetande 4 Ledamöter hvardera undfå 1000 R:dr årligen. Med en del af de öfriga varande 1C00 R:dr aflönas en Secreterare, oundgänglige fanzlister, och det mindre betydliga öfversl.ottet använ les sedan till skrifmaterialier och mindre utgifter, enligt behörig redovisning. Under loppet af de förflutna åren är genom besparingar en fond samlad, med hvilken till någon del Tryckningskostnaden för arbetet, i den man det utkommer, kan bestridas.
De långvariga och brydsamma öfverläggningar, hvartill Rikets förfallna penningeyerk under detta Riksmöte föranledt, hafva icke kunnat leda till resultater, som försäkra om en verkelig och varaktig förbättring, sedan man funnit sig föranlåten att ännu låta myntrepresentativer utan bestämdt värde utgöra Rikets mynt. Den tillfälliga motgången, att missväxt inträffar inom några provincer , torde göra införskrifning af utländsk Spänne? mål nödvändig. Af dessa sammanlagde orsaker torde en hög cours svårligen kunna undvikas, om icke Rikets export på allt möjligt sätt lifvas och uppmuntras. Ridderskapet och Adeln tror derföre, att om än icke, efter den öfvertyglse som Ridder: skåpet och Adeln redan i underdånighet yt» 316 Den 15 Julli. trat, Productplacatets med de flera inskränkar-de Författningars upphäfvande eller hvilande för en längre framtid vore för Riket nyttigt, det åtminstone under närvarande tidepunct är af så mycket mera vigt, att undanrödja dessa hinder för en lifligare handelsrörelse, sorn våra egna handlande äfven vidkännas följderne af förlägenhet i allmänna rörek; sen, och den minskade penningetillgång, som. ett disscrediteraclt mynt medför, samt följaktligen utländska köpmän och capitaler måste sättas i verksamhet, för att bereda liflig af-< sättning på de inhemska producterne. Med dessa tänkesätt, som Ridderskapet och Adeln anser med Rikets sanna väl öfverensstämmande, och med de-fj öfvertygelse att Eders Kongl. Maj:t, genom vidtagande åtgärder, täcktes lo?sa den inhemska fliten utur sine bojor , att samma kraftfulla arm , som återfört nationen till dess fordna anseende och ära, skall gifva den kraftig väckelse, att med stora steg gå framåt till den National-välmåga, sorn gifver Nationen hog och krafter att upprätthålla sin frihet och-sjelfstäedighet, får Ridderskapet och Adeln med djupaste &c. Justerades PleniProfocollerne för den (5, 2©, 25 och 29 sKtlidne Junii, samt den 2 denries föroch eftermiddagen.
Riksdagsman af PresteBorgare, och Bonde» Stän» den mä ej fran Riksdagsorten afresa, eller frän Riksdags-öfwerlaggningarne sig afhälla, med mindre han dertill undsätt, gcnom Prctoeollscklkdrag, tillåtelse af det Ständ, hwartill han hörer. Är han Ledamot i clt eller flere UMolt, anmäle sig forst derstädes till, ledighets erhållande, och giswe sadanl derefter i sikt Stånds Plenum tillkänna, hwarcst, om ledigheten be» wiljas, nytt mål till UkffottS-Ledamol genast förrättas. Sädant mä äswcn för sig gä, dä Ledamot, flere än tre gänger ä rad, frän UtffottetS sammanträ, den, Utan laga förfall, sig ashallit, hwilket den främste derstädes warande Ledamoten af hwarje Stand äge, att i wcderbörande Stånds Plenum gifwa tillkänna. Utan gällande ffäl mä ej längre ledighet ä>» af iwa högst tre weckors tid bewiljas. Ridderffapet och Adeln ställe sig, i besia sednare fak. Riddarhus, Ordningen ritt efterrättelse. §. 83» rz§o Den 21 December. §. 8s. Riksdag ma ej räcka längre än Tre mannder fran den dag, dä Konungen kätti om Stats, WerkeiS tillstånd och behof Riksens Sränder elier deras StarsIpckott underrätta. Skulle likwäl wid nämnde ri.s förlopp ärenderne ej^ wara afgjordt, aimiäle Riksens Ständer det hos Konungen och aske att Riksdagen mätte fortfara någon witz tid as högst cn mänad der« etter, börandes minst Treline Riks-Ständ hafwa sig om denna önskan sörenat. Händer sig cm wid den salunda förlängda tidens utgång, maln, anda icke blis rvir ajstutade, gange som i Regerings Formens ivy. §. stadgudl är. Riks dagen u>ä äfwen siri ras innan
Utskotten få erinra, att denna föreskrift är fullkomligt öfverensstämmande med hvad oin vitén i allmänhet är stadgadt genom Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, så att den yttrade betänkligheten torde förfalla. § 37. Genom föreskriften om Socknesthmmas rätt att åt Sockne-nämnd öfverlemna hvad ärenden som hebt, har man ansett anledning vara gifven lill Nämndens oskäliga betungande, derföre det är yrkadt, att Nämndens befattningar åtminstone icke, utan dess medgifvande, måga ökas. Denna rättighet är en följd af socknestämmans beslutande-rätt i allmänhet, och då Nämndens Ledamöter äro medlemmar afsocknestämman, sakna de icke tilltälie att, genom deltagande i öfverläggriingen och medverkande till besluten, söka att göra sina meningar gällande, om de anse sig icke böra öfvertaga befattningar, som kunna komma i fråga att åt dera anförtros. Sih. till R. St. För öfrigt har man ansett, att Sockne-närander, äfven för städerne, borde hildas, och att UtskoLleri jemväl bordt föreslå Nämnder för handhafvande af Länens och Häradenas gemensamma angelägenheter. Genom det förut afgifne Betänkandet, hafva Utskotten framställt skälen, hvarföre Utskotten ansett sig icke kunna meddela förslag örn Communal-förvaltningen inora städerne, och Utskotten få nu, till besvarande af anmärkningarne i denna del, åberopa berörde skäl, så mycket heldre, som de icke i någon raon äro vederlagde. Hvad deremot beträffar Nämnder för vården om Häradernes och Länens gemensamma angelägenheter, anse Utskotten sig böra derom afgifva serskildt yttrande och förslag, hvilket Utskotten således få åberopa. I öfverensstämmelse med hvad Utskotten nu yttrat, är förändradt förslag till Lagstiftning i förevarande ämne förfalladt, hvilket Utskotten nii öfverlemna till Rikets Ständers pröfning, under hemställan, att, i den mort det autnges, Rikets Stäuder anhålla om Kongl. Majrts Nådiga fastställelse derå.
Den unge judens replik anslog på en gång en sträng, som blott sent slutat röra sig inom honom själf – det allmänna välgörandets filantropiska svärmeri – och lät honom samtidigt komma ihåg de förhatade upprorsmakarna i Paris. Han tittade skarpt på talaren och utbrast: »Han hör väl icke till de parisiska brorskålsskrikarna och gatbödlarna? Då är det bäst att i röda rappet ta sin Matts ur skolan och lätta på linan, ty sådana där gynnare, dem låta kung Gustaf och jag gevaldigern draga försorg om.» Af otydliga och halft fantastiska hörsagor, spridda från ghetto till ghetto och dryftade med låga stämmor i de skumma hallarna framför templen, hade Kalonymos nog fått en aning om den stora revolutionen i Frankrike och judarnas förhoppning till densamma, som till den blodröda strimman, bådande en ny dag. Men för honom själf voro dessa händelser blott maningar att färdas vidare den egna kosan, tecken, som styrkte hans lifsuppgift, på samma gång som våldets förmåga att hjälpa dock syntes honom falskare för hvart år han lefde. »Den som griper till svärd skall med svärd förgås,» svarade han blott och skakade ånyo på hufvudet. Men Henoch, som fann, att samtalet tog en olycklig vändning, föll in med diplomatisk fintlighet: »Ers Excellens, Kalonymos är ännu ung. Som ormen kommer han att byta skinn många gånger innan han dör. Och hans visdom behöfver, likt det nyskördade vinet, lagras och ligga i källaren, innan det bjudes en gom som Ers Excellens’! Men han talar fritt, ty han vet hur ädelmodigt Ers Excellens skyddat hans trosförvanter, när de sökte bo och tak i Sverige.» »Ditt tal är guld, Henoch, kostbart som bägarena och spännena i din butik. Ja, jag har hållit er om ryggen, därför att ni äro driftiga och förstå er på kommers och annat, som kan vara profitabelt för riket. Och för mig må dessutom gärna hvar och en bli salig på sin lilla privatfaçon. Alla goda vägar leda till Rom och till himmelriket, och hvilken man behagar taga skjuts på angår ingen, som icke hör till prästerskapet.
Och aro alla sådana Jernbruk som icke ärt» anlagde på egen Frälseeller Skattegrund, och hvilka särskildt icke ega några Bruket till styrka underlagde Frälseeller SkatteHemman, från Eånerattighet uteslutne, j Hemman i allmänhet, sorn till Bruk utgöra kohl, dagsverken och körsslor, få icke särskildt för sig belänas, utan anses såsom hörande under Brukets värde och den derå utgående Lånesumrnan. 3) På brandförsäkrade Stenhus 1 Stockholm utlånas hälften af den summa, hvartill de i BrandförsäkringsContoiret äro till brandskadeersättning antagne. 4) Hus och Byggnader i Städerne utom Stockholm enär de, i Allmänna Brandförsäkringsverket sro för brandskada försäkrade, samt afgiften för alla åren blifvit inbetald, få högst belänas med £;del af 1 fe -t 3 års Taxeringsvärde - 13anco'tjtskottets Fetilnhanderi] '241 de, enligt vederbörligen styrkt Utdrag af PrafningsCommittéens Taxeringsiängder; och under iakttagande att lönesumman i intet fall kan få öfverstiga tredjedelen af dea summa, hvartill Fastigheten finnes brandförsäkrad. I anseende till Philipstads särskilda Privilegier, enligt hvilka Fastigheter derstädes ej få till en hvar förytträs, iaktfages vid Föns beviljande mot sådan pant, det vid sista Riksdag gifne stadgande: att utom vanlig laga inteckning, äskas en af Magistraten, eller Landshöfdingen i orten godkänd burgen utaf tvänne vederhåftige män som, en för båda och båda för en, ansvara för skulden till capital och ränta; hvilken borgen hvart femte år, så länge något af Lånet innestår, skall genom Låntagarens försorg förnyas. Hvad här nedanföre särskildt finnes stadgadt, rörande högsta Lånebeloppet för en person, skall alltid vid Lånesummornes bestämmande tjena till nogaste efterrättelse.
Majit alltså funne, jemlikt 25 kap. 21 §. Rättegångsbalken, rättvist att Hofrättens och Konungens BefallningshaiVandes utslag undanrödja. De ord i Rätteg.balkens 25 kaj). 21 §, sorn här finnas tillämpade, att »dömdt är öfver »det, som ej instämdt varit», handla om origtigt upptagande af det ämne, hvaröfver skulle dömas, vare sig att stämningen rört något annat, eller ock ej varit lagligen meddelad, men icke derom, att den person, öfver hvars rätt blifvit dömdt, ej var den, å hvilken stämningen lydde. Ty detta iir ett fall, hvilket i lagen ej upptages, och således icke holler kan inbegripas under de i denna § uppräknade ovilkorliga domvillor, till hvilka detsamma i förevarande mål blifvit hänfördt. Fråga blir då, om händelsen kan anses höra till det slag af domvillor, hvilka kallas »mera dylikt, sorn emot en laga rättegång strider». Vore det ovilkorligen stridande mot en laga rättegång, att stämning, utfärdad mot en person, tillställdes en annan, såsom skyldig atl i den förres ställe svara, och den, som fått stämningen, sedan blefve på densamma dömd; så hade väl detta fall bordt i lagen bland de ovilkorliga domvillorna upptagas. Men då så icke It. St. Just. Ombuilsm. Emb.-Berättelse för år 1852. 2 — 10 — skett, och det följaktligen ej heller är omöjligt, att annan person än den, mot hvilken stämning blifvit utfärdad, är skyldig att i dennes ställe svara; sä ankommer saken på en undersökning, huruvida sådan skyldighet i förevarande läll kunde äga runi. Skuldfordran, som ieke genom gäldenär» död försvinner, är derefter gällande mot hans sterbhus. En mot honom anställd lagsökning måste således efter hans diid angå sterbhusets delägare. Hans sak är deras, så snart den upphört att vara hans. Om den mot honom anställda lagsökningen fullföljes emot deni; så är det deras egen sak, sorn emot dem fullföljes.