Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den omgång och de kostnader, som likväl voro förenade med sökande af Konungens dispens, föranledde Rikets år 1854 församlade Ständer att för sin del besluta en författning, enligt hvilken ogift qvinna, som fyllt 30 år och ville blifva myndig, egde att derom göra ansökning hos domstol. Kongl. Maj:t ansåg sig väl icke kunna meddela sanktion å detta Rikets Ständers beslut, men fann deri en anledning att vid derpå följande riksmöte till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition i ämnet, hvari Kongl. Maj:t förklarade denna fråga »utgöra en af dessa samhällsfrågor, som, en gång väckta, icke kunde tillbakavisas», samt föreslog ovilkorlig myndighet för ogift qvinna, som fyllt tjugufem år. Skilnaden emellan detta förslag och den af föregående Ständer beslutade författning var således ganska väsendtlig, och tvänne Riks-Stånd tvekade ock att på en gång taga steget så fullt ut, som Kongl. Majit föreslagit. Följden af Rikets Ständers öfverläggningar blef ett förmedlingsförslag, enligt hvilket ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, väl vore berättigad att sig och sin egendom sjelf råda och förestå, dock med vilkor, att hon hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lydde, först gjorde anmälan att hon myndigheten sjelf utöfva ville. Detta Rikets Ständers beslut vann ock Bih. till B St. Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 8 Baft. t 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o '28, Kongl. Maj:ts sanktion och promulgerades som lag genom 1858 års ofvannämnda förordning. Huruvida frågan härigenom erhållit en tillfredsställande lösning, har dock blifvit ifrågasatt; och i tvänne särskilda vid detta riksmöte inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckta och till Lag-Utskottet remitterade motioner (N:ris 55 och 78) hafva Riksdagsfullmäktige Per Nilsson från Christianstads län och Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus lön föreslagit, att ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, måtte vara myndig, utan någon så beskaffad anmälan, som Förordningen af 1858 föreskrifver.
Med anledning af dessa besvär och den klagan Lindstedt, derjemte, uti inlemnade påminnelser vid Herrar Fullmäktiges i ämnet afgifna Utlåtande, anfört deröfver, att han sedermera blifvit från Riksgälds - 57 — Kontoret skiljd, hafva Revisorerne meddelat de teslut, som Revisorerne funnit med Riksgälds-Kontorets Reglemente öfverensstämmande och af härvid förekomna förhållanden påkallade. Angående utredningen af Gotha Kanal-Bolags och Malmö f. d. Diskont-Inrättningar. Efter inhemtad upplysning, att de hos Herrar Fullmäktige förda särskilda Protokoller, rörande f. d. Filial-Diskonternas utredning, blifvit vid 1841 års Revision granskade till den 6 September samma år, hafva nu församlade Revisorer genomläst och granskat Herrar Fullmäktiges enahanda Protokoller från berörde dag lill och med den i3 September innevarande år. — De förhållanden af mera hufvudsaklig vigt, som vid denna granskning förekommit, samt de erinringar, hvartill Revisorerne derunder funnit anledning, varda här nedan anförda. I afseende på justeringarne af ifrågavarande Protokoller, hafProtoiolh•va Revisorerne anmärkt, att öfver dessa justeringar, hvilka skojusterin*»™*, la verkställas vid Herrar Fullmäktiges nästa sammankomst, icke föres något särskildt Protokoll.; dock antecknas numera justeringen af det sednast hållna Protokollet rörande Diskont-ärenden uti det Protokoll, som öfver samma ärenden föres vid det tillfälle, då något dylikt ärende nästa gång hos Herrar Fullmäktige förekommer. Men sorn härigenom ofta händer, att justeringen af ett Protokoll icke kommer att i ett följande Protokoll antecknas förr, än en längre tid sedan det justerade Protokollet, är fördt — såsom exempel hvarpå Revisorerne kunna uppgifva, att anteckningen om justeringen af Protokollet, angående Götha Kanal f, d.
Till lättare och säkrare ledning, å ena sidan, för Stånds-Ledamot, vid uppfattningen af en i Plenum väckt frågas omfång och syftning, samt å andra sidan för Utskott, vid en sådan ditremitterad frågas utveckling och bedömande, har Utskottet trott sig böra tillstyrka den föreskrift, att Bih. till R. Contiituiions-Ulskottets Memorial -Yo 4U Motioner ma, genom anslag i Ståndets samlingsrum, till in neli ål let uppgifvas och antyda åtminstone hofvudpunkterna tili det förslag, soni train.- slälles. Förra vilkoret skulle sannolikt bidraga tili närmare och grundligare eftersinnande af Motionens vigt och nylla, samt Lill förekommande af flera Motioner i ett och samma ämne. Del séunres •uppfyllande, eller förmågan att bestämdt, om än iner eller mindre luflsUindigt., uttrycka Motionens väsendlliga föremål, tyckes hilligtvis hos hvarje 11 i k sd ags man kunna förväntas. (Se förslaget K:o 8.j) Ånticiperade öfverläggningar om ett ämne, sorn första gången i StåndsPienum förekommer, och således egentligen ej fordrar annan ålgård än remiss, förorsaka ofta vidlyftighet och tidsutdrägt. Öfvertäggningen mäste i alla händelser, vid målets slutliga afgörande, förnyas, och synes derföre håde för tidig och öfverflödig vid ett tillfälle, då 'veilatle', opinioner äro af mindre vigt och nytta, än enkla och 'bestämda upplysningar, vare sig för motionens besigtigande eller för Utskottets ledning. Constitutions-Utskoltet föreslår alltså att, med sjelfva discussionens sparande till dess att ärendet från Utskottet återkommer, yttranderätten, före remiss, måtte inskränkas derhän, att af hvarje Stånds Ledamot kunna .blott en gäng i samma mål begagnas.
Det är en äldre man, allvarsam, lugn och kärnfast. Han talar blott två språk, italienska och latin, han känner blott två historier och två litteraturer, den gamla romerska och den italienska, men dessa känner han i grund. Han mottog mig högst vänskapligt och lofvade låna mig så många böcker jag vill komma och hemta ur hans bibliotek – mest bestående af arbeten i historia och statistik. Längre fram. Huru jag nu njutit af alla dessa herrligheter, så är dock summan att jag stundom gripes af en viss hemlängtan, icke så mycket till Sverge som till hemmet. Hvad det skall kännas godt att hvila ut der och efter de många förströelserna börja ordna ett allvarsamt arbete. Bägge delarne harmoniera så väl: de nästan fordra hvarandra. Jag känner äfven att Rom, dit jag snart återvänder, och Café Africano med stark makt locka min håg. Sedan går det till Paris, hvars offentliga nöjen väl då äro i sitt högsta flor. Men de ha ej större lockelse för mig nu än förut, och skulle jag ej skaffa mig några böcker, hvilka jag endast der kan välja och köpa, skulle jag ej hemta min kappsäck, som aldrig kom att göra sällskap på resan till Italien, under hvilken jag lefvat i nattsäck – hvem kunde och tro att en resa på en månad eller 5 veckor skulle utdragas till 5 månader – så fore jag visst direkte till Sverge ... men det var sant, jag skulle ju också dricka kaffe hos den blifvande madam Luisanne Rouget. Kommer väl den lilla fransyskan efter så lång tid i håg Poliveaus vän? Skall väl Poliveau sjelf åter träffas? Min reskamrat, med hvilken jag lemnade Paris, har för längesedar återrest. Jag glömde mig qvar i Rom. Ett blad från det sköna Florens medför jag, hvilket medelas i nästa skizz. BLOMSTERFLICKAN. Jag hoppas att en hvar, som under de sednare åren vistats någon tid i Florens, med mig erkänner det Café Civico-Militare nära invid Piazza del Granduco har sina stora förtjenster.
Justitierådet Wretman ansåg 2 mom. om personlig ansvarighet för bodmerilån för den, som emottager varor med kännedom alt de för sådant lån häfta, böra utgå, särdeles vid betraktande deraf, att dels på skepparens ansvar hvilade, att ej utlemna något gods innan den gäld, hvarför detsamma häftade, blifvit gulden, och att dels, enligt 289 och 291 §<§ förmånsrätten för slikt Iåns betalning ur godset upphörde sedan det blifvit från lärt)get lossadt, samt enär i allt fall det nu löre slagna stadgandet i många händelser blott kunde gifva anledning tili tvister for att söka ölvertyga en lastemottagare om sådan kännedom, som nu vore i fråga, dervid tvifvel äfven kunde uppstå om den grad af visshet, lastemottagaren borde ega för att kunna till ansvarighet för lånet bindas. » § 144. Justitierådet Naumann hemställde, huruvida ej i denna Afdelning borde upptagas och afhandlas icke allenast om bodmerilån, utan äfven om de låneutvägar skepparen använder för att undgå eli sådant, i hvilket fall Förslagets 43 § här finge sin plats, äfvensom stadgande derom att fartyg, som böljat lasta, ej får med 30 qvarstad för gäld beläggas, och resan dymedelst inbiberas. (Jemför Norska Sjölagens §§ 1 OS—107). Jemväl ansåg Justitierådet det böra komma i Öfvervägande om icke, af samma skäl som i systematiska framställningar af Sjörätten, Afdelningarne om Haverier och Sjöskador (Förslagets 145 —191 §§) borde sättas framför Afdelningen om bodmeri. % 146. Justitierådet Naumann ansåg Norska Sjölagens 69 § J\s 8, angående hvad sorn bör räknas lill kostnader i nödhamn, böra iakttagas. § 148. Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman förmälte sig tveka om rättvisan af detta stadgande.
St:r befriade ifrån att ständigt och jemnt tvista om saken och göra underd. framställning deri till K. M. Vi hafva nyligen hört att K. M. anbefallt vederbörande Colhr att inkomma med underd. Betänk, i frågan, och om jag hade något hopp att göra min mening gällande, skulle jag önska, att K. M. anmodade dessa Colhr att upgöra förslag till en författning, som öfverlemnade åt kommunerna sjelfva att besluta om bästa sättet för deras vägars underhåll. Detta är hvad jag anser Utsk:n böra taga i öfvervägande, derest frågan till dem blifver återremitterad. Hr Ribbing: Jag skulle instämma uti det yttrande Gr. Liljencrantz här afgifvit, så vida han ej slutat med att ingenting i saken kunde göras, och att man således borde afslå Betänk, och vidblifva det n. v. förhållandet. Det förundrar mig att ingen bland motionärerna föreslagit återgång till den gamla ordningen, att bibehålla väghållningsskyldigheten för en hvar öfver sine ägor. Så väl en motionär, som Utsk., nämna väl något, syftande deråt, i början af Betänk., men af ByggningaBms 4 kap:s 1 § hade de kunnat finna, att denna grundsats varit så utsträckt, att jordägarne ålåge att hålla väg från by till by. Allmogen har visserligen ständigt, och icke utan skäl, klagat öfver tyngden af detta åliggande, men om berörde grundsats allvarligen fullföljdes och in 1 ades i väghållningsväsendet, så skulle en ingalunda obetydlig fördel vinnas för de väghållningsskyldige. Det är nemi. en högst betydlig lättnad i allmänhet att hafva det vägstycke, man skall underhålla, förlagdt inom sina egna ägor. Man fick så i fordna dagar, då man lät väg-underhållningsskyldigheten ligga på byemännen från by till by; men derjemte inträffade att vissa hemmansägare, som hade långsträckta ägor, med genomlöpande väg längs efter Den 2 Maj. dem, blifvit allt för mycket betungade, och derföre började man att jemka och rätta på grundsatsen och ålägga andre jordägare att också underhålla vägen, till dess man nära kommit alldeles ifrån sjelfva grundsatsen.
Dä detta förordnande gjorde alla Landtbo - OomrsA pä en längre bestämd tid osäkra, satte det arbetaren, som wille förwärfwä stg rättighet at bruka andras jord, i walet emellan desta twanne ytter» ligheter, at antingen fästa sig för hela sin lifstid wid en jord, som ej tilhörde honom, eller ock at i hwart ögon, blick aswencyra at förlora frukten af sin möda. Uti ingendera kunde han jngä med tilfredssiällelse, uti ingendera finna sig sjelfständig. Med öswerrygelse om ffadligheten af hwad Lagen i berörde matto stadgar, och om gillrigheken af be skäl, pä hwilka Lag-Utskottet grundar sit kilstyrkande af ändring deri, bifaller jag således i denna delen Utskottets i fräga warande Betänkande. Vien dg undantag, med hwilka Uiffottet risstyrkt, det Lagens bud, a t köp bryter Legostämma, mätte uphäswas, skulle allt för betydligen förringa nyttan af en sadan förbättring i Lagens grunder. Blifwer der en allmän regel, at iandtbo-eonkraQ skola äga samma helgd och' hällas lika orubbade, som andra lagliga ashandlingar, sa böra ock de afwikelser ifrän denna regel, som af en eller annan orsak anses nödiga, icke kunna äga rum under andra'wilker, än at Landtbonden alltid mä äga en möjelighet at äterwinna de kostnader eller njura full »vedergällning för det arbete, som han behöft anwända pä den legda jorden, för ak deraf kunna hämta en beräknad nytta. Detta inträffar icke om Landtbonden, oaktadt han ager städja pä flera ar, likwäl i hwarje stund mäste befara at fyra ar derefter nödgas flytta ifrän Hemmanet. Da Lag-Utffottet i sit ?rojeA til ändring i Lagen ukcsiutit, tillika med det öfriga i rs« Z. af r6.
Vid läsning av latinska författare liksom senare de grekiska är någon kännedom om grekers och romares mytologi nödvändig. Grekiska språket Så snart eleven lärt ur grekiskans grammatik deklinationer och konjugationer kan han genast börja läsa en författare. Har eleven redan läst latin behövs endast några få blad grammatika t ex Dahls Chrestomathi eller några stycken av Aelianus Palaephatus eller Diogenes Laërtious. Någon kännedom om syntazis behövs inte, då detta språk aldrig skall talas eller skrivas. Dahls Grammatica Graeca och nyligen utgiven. Bland klassiska författare är ingen tjänligare för skolan än Xenophon, för gymnasiet Luciani Dialogi Mortuorum och en och annan Plutarchi Vitae paralellae. Man har tvistat om grekiska språket skall tydas på svenska eller latin. Det rätta torde vara att använda svenskan åtminstone i de lägsta klasserna. Hebreiska språket Man bör inte börja språket med Psaltaren, då en lyriks skald är för svår. Kommittén föreslår några kapitel ur Första Mosebok som med analys av grammatiken kan medhinnas. Det räcker för eleven att känna alla Paradigmata Verborum och Pronomina, som i detta språk under formen av Suffixer är så anmärkningsvärda, ha kännedom om de Radicala Consonanterna för att kunna använda lexikon, känna accenterna som inte blott bestämmer stavelsernas tonvikt utan också är språkets kommatering. På gymnasienivå skall eleverna göras uppmärksamma på hur detta Österländska språk skiljer sig från Västerländska. Adjunkt Sjöbrings Hebreiska grammatik liksom teologielektor Knös är lämpliga för den första undervisningen De moderna språken För den som grundligt lärt latin, kan det inte vara svårt att lära de s k moderna språken. Man har nytta av att kunna den latinska grammatiken. Paradigmata, deklinationer och konjugationer jämte det viktigaste i varje språks syntax måste dock inhämtas. Här skall talövningar och tavlan nyttjas. Det finns så många böcker, som kan användas vid den första inlärningen, att det är omöjligt att räkna upp dem. Dessutom ökas de nästan dagligen. I skolor, där man inte läser latin, bör åtminstone ett modernt språk med fullständig grammatik läsas. Varje något så när bildad person bör känna åtminstone en grammatik för att redigt och bestämt kunna uttrycka sig.
Endast fega och tanklösa menniskor kunna för den skull välja ett medel, så otillförlitligt och farligt, till sitt lugns bevarande. Dock medgaf författaren, att äfven för jordens ädlaste och tappraste nationer, Hellenerna och Romarne, var döden ett skräckord, af lagen förbjudet att nämnas vid offerhögtidligheterna och andra festliga sammankomster, af anständigheten utvisadt från enskilda sällskapskretsar. Detta, fortfor författaren, visar hvilka djupa rötter afskyn för döden likväl eger i menniskonaturen. Denna afsky måste öfvervinnas, såvida icke själens lugn och klarhet skall störas af de alldagligaste händelser. För den skull öfverensstämde förf. med alla helleniska filosofer deruti, att en menniska, som älskar sitt lugn, bör så tidigt som möjligt vänja sig vid dödstanken och undersöka hvad döden egentligen är. Han påminde om Epukuros, som under en plågsam sjukdom och nära sin upplösning, skref till sin vän, att hans själs glädje motväger kroppens plågor, och att hans sista dag äfven är hans lyckligaste. Mången hemtar i tron på själens odödlighet och fröjder i ett kommande lif ett mod, som icke låter nedslå sig. Förf. ansåg dock ovärdigt för den vise att hemta styrka från något, som möjligen är en villa. Man bör finna styrka i sig sjelf. Är det icke, frågade han, tillräckligt tröstande, att hafva lefvat och i sin lefnad hafva uträttat något nyttigt, och att med denna lugna återblick på det förflutna förmäla den lyckliggörande föreställningen att förenas med jorden, som alstrar och närer allt godt och skönt, att genom sin kropps upplösning ännu efter döden blifva nyttig för de likar, som man i lifstiden älskat? Författaren uppräknade och skildrade derefter en mängd af de fall, som kunna göra menniskan, i trots af hennes inplantade afsky för döden, likgiltig mot honom, ja, fientlig mot sitt eget lif. Bland dessa uteglömde han icke de vällustingar, som tömt fröjdernas bägare ända till dräggen.
Utskottet detta ämne vara utom gränsen af dess befattning. 3:0 Angående en af Prosten Fahreus väckt fråga om ersättning till Wisby Hospital för åtskilliga detsamma frånryckte, af enskildta personer donerade, intrader; yttrande sig Utskottet af 90 RegeringsFormen vara hindradt från att med detta ämne taga befattning. Den 8 Junk e, m. 195 Upplästes följam ; från Riddarhusutskott tet inkomna Hörsamste Memorial: Genom remiss af den 16 i denna månad, tecknad å Herr Majorens och Riddarens af Kongl. Svärdsorden Otto Fredric Påhlmans samma dag in pleno upplästa Memorial, har Höglofl. Ridderskapet och Adeln behagat infordra RiddarhusUtskottets utlåtande öfver orsaken, hvarföre döttrar till personer, hvilka efter Regertients-förändringen 1809 blifvit af Kongl. Maj:t med Adlig värdighet benådade, icke tillåtits, oaktadt Höglofl. Ridderskapets och Adelns vid nämnde års Riksmöte fattade beslut, att till delaktighet uti Adliga Jungfrustift* Inrättningen upptagas. Till vördsamt svar härå får Utskottet den äl*an vid handen gifva att, sedan Höglofl.
Jag anser för min del den förändring, Constit.Utsk. här tillstyrkt, vara en bland de väsendtligaste i hela förslaget, nemi. de föredragandes rättighet att öfvervara hvarandras föredragning, och jag tror, att saknaden af denna rättighet hittills utgjort det största och egentliga felet i hela Statsrådsinrättningen. Men för att göra denna förbättring fullkomlig, är det nödvändigt försäkra sig, att de icke föredragande komma tillstädes, ty annars blifva dessa platser tilläfventyrs endast sinecurer. Få deremot dessa personer sig detta ålagdt, och blifva de tillika ansvariga för sina rådslag, så måste de blifva ganska nyttiga såsom correctiv emot den -möjliga ensidigheten af de föredragandes åsigter. I anledning af hvad den siste värde talaren anmärkt, att, enl. nu gällande stadgande, färre ledamöter af Statsrådet nemi. blott 3 böra vara tillstädes, får jag erinra, ätt dessa tre äro icke föredragande. Nu är min åstundan, och hvarifrån jag ej kan afstå, att de två icke föredragande, som Ståndet bibehållit, skola, när ej laga förfall inträffar, vara närvarande i Statsrådet. Frih. Åkerhjelm, Gust. Fredr.: Lika med de talare, som ej ansett någon förändring i förslaget vara af nö - Den 7 Octo b er. 155 den, instämmer jag med Utsk., helst den rättelse, som kunnat vara behöflig, redan är vunnen genom Utsk:s förslag. Skillnaden emellan detta förslag och nuyar. stadgandet är nemi. ganska väsendtlig, enär Utsk. sagt, att minst tre af Statsråden, utom föredraganden, alltid skola vara tillstädes. Hvad åter Hr Cederschjölds förslag angår, kan jag ej underlåta att derå fästa uppmärksamheten.
Om banklagen ej hade någon annan garanti emot det missbruk, till förekommande hvaraf den ifrågavar. utvägen blifvit föreslagen, så skulle äfven jag rösta derför; men när det icke behöfves, emedan en annan § linnes, som stadgar förbindelse för aetiebolaget att icke utsträcka sin rörelse längre, än till hvad som motsvarar det insalta capitalet (jag menar icke det förskrifna capitalet, utan den inbetalda andelen af actiebeloppet), så tror jag, att ingen fara kan uppstå genom den ifrågavar. §:s uteslutande. Vid sådant förhållande ser jag ej, hvartill correctivet skulle tjena, om icke till att öka de mångfaldiga hinder, man velat lägga i vägen för actiebankers inrättande. En * värd ledamot har åberopat exemplet af en annan inrättning, hvarmed förhållandet var alldeles motsatt. Götha canalbolag kunde omöjligen få någon inskränkande föreskrift i afseende på det ändamål, bolaget sökte, ty ändamålet bade blifvit förfeladt, om arbetet blifvit afbrutet. Här är förhållandet annorlunda, ty här tillhör det bolaget att hålla sig inom den trängre scala, som svarar emot inbetalningar. Någon annan garanti behöfyes ej. Dessutom hvad garanti har man i förbindelser, som betyda intet, då actierna transporteras på en annan person, eller om man vill binda förste innehafvaren af actien, hvad säkerhet erhåller man derigenom? Hvilken han än må vara, så kan han ej förbindas till annat än att utgifva revers, och hvem har sagt, att den medför ovilkorlig säkerhet? Den kan blifva af intet värde, om också utgifvare!! var vederhäftig, då han lemnade den. Ehvad jag betraktar behofvet eller ändamålet, så finner jag, att ifrågavar. stadgande endast kan blifva ett hinder för ändamålet, men icke någon garanti. Gr. Horn, Claes Fredr,: Såvida man har någon mening med grundfond och bela lagstiftningen för privatbanker, så ser jag knappt, huru man kan vilja protestera emot Gr. Frölicbs förslag i 19 §.
De motioner, som afsågo en förändring i concurslagen i afseende på sjelfva början af concursen, voro föremål för ganska allvarsamma öfverläggningar inom Utsk, Man kom då allmänt öfverens derom (i hvilken mening äfven den Utsk:sledamot, som sedermera reserverade sig, instämde), att förslaget var overkställbar^ Nämnde ledamot erkände då, äfvensom motionärerne sjelfvc hafva erkänt, att del icke låter sig göra att förändra concurslagens stadgande i denna del, med mindre man tillägger den föreskrift, att cessionant aldrig får återtaga sin cessionsansökning, så snart denna blifvit ingifven, och det är detta, som skulle föranleda lill så många svårigheter, att hela ändamålet med förändringen skulle förfelas. Man säger, alt detta ändamål skulle vara, att cessionsansökningen skulle hastigare blifva upptagen och de närboende borgenärerne icke under uppehållet få tillfälle att försäkra sig om de tillgångar, som kunna linnas, utan alt lemna något qvar åt de längre bort boende fordringsägarnc. Det är sant, att detta är en olägenhet, sorn följer i någon mån af nuvarande stadgandet; men samma olägenhet skulle qvårstå äfven efter förändringen, emedan, när en cessionant visste alt han icke lick återtaga sin cessionsansökning, så snart han en gång densamma ingifvit, han naturligtvis skulle fä ett intresse att uppskjuta med ansökningens ingifvande ända till sista stund, och icke vidtaga detta steg förr, än ingenting af hans tillgångar fans qvar. Jag kan således för min del icke finna annat, än alt Utsk. gjort ganska rätt, då det afstyrkt förändringen, och anhåller jag blott att, i afseende på Frih. Raabs yttrande derom , alt man borde söka göra coucursrättegången så skyndsam sorn möjlig, fä fästa uppmärksamheten derå, att just ett förlän - Den 17 Mars f. m. 421 gande af densamma skulle genom den föreslagna förändringen uppstå, emedan följden deraf skulle blifva, alt sjelfva de föregående åtgärderne, eller de som måste föregå den offentliga stämningens utfärdande, hvilka nu icke fordra mer än 14 dagar eller 3 veckors tid, skulle kunna draga ut ända till 2 å 3 månader.