Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag medger, å ena sidan, att det, i vissa fall, behöfs något correctiv emot möjligheten för en och annan enskild jordegare eller arrendator, att, sedan han utsugit sina torpares arbetsförmåga, med deras hustrur och barn befolka fösamlingarnes fattighus; men, å andra sidan, fordrar jag, att sjelfva correetivet ej skall skapa ett nytt ondt, ehuru af annan natur än det man velat upphäfva. Utskottets förslag går, elter min tanka, öfver gränsen af samhällsrältens billigaste fordringar. Det gör ett verkligt ingrepp i hvarje enskilds rätt att handhafva sin egendom eller sköta sin jord på det sätt han för sig finner förmånligast och det tvingar honom, ehuru indirect, att, vid valet af tjenare, inskränka sig till den församling, der han är boende, eller att afsäga sig antagandet af en skicklig arbetare från en annan ort, blott derföre alt denne har den olyckan att vara gift, Samhälls-contraclel mclste innehålla vissa modificationer af natur-rätten, vissa inskränkningar i den fria viljan att utöfva hvad som, enligt naturens lagar, är tillåtet; men när det sanctionerar en rättighet för Corporationer att godtyckligt lägga band på den enskildes fria vilja vid anordningar inom kretsen af hans enskildhet, eller vid användandet af hans egendom, när Lagen, i öfrigt, icke förnärmas; — då har, efter min( öfvertygelse. Lagstiftaren, under utöfningen af sitt kall, icke befunnit sig på den högre ståndpunkt, hvarifrån han bör öfverskåda bela Samhället med en blick»och således, åsidosatt ett» vid ali lagstiftning, oeftergiflig! villtor. Lagsamt Allm. Besv, och OeeoH.-UtskottWs Betänkande K:o 54. Det är ett Samhälles skyldighet att försörja sina fattiga och orkeslösa, och denna mensklighet bör vara stadgad genom Lag; men sättet att uppfylla den, bör, efter min tanka, höra till de såkallade communal-bestyren. — Om något likväl, i detta afseende, bör i allmänhet bestämmas, skulle det, efter min åsigt, endast hafva afseende på granden för hvarje individs afgift till den allmänna fatligförsörjnings-anstalten inom hvarje församling.
Asta i den obetydliga tyska komedien att gifva sig in i tragedien, och gamla stock» Ett namn » namnes som hennes första roll, holmare erinra sig, hur komikern Sevelin, då hon efterträdde fru Vennbom som den karhan en gång hade en obetydlig biroll i " ett rikerade fru Ström i » Blommor i drifbänk », sorgespel, hälsades af en skallande skrattsalfva, och hennes markisinna Montefiore i » Don Cesar när han ytterst allvarlig trädde fram i riddarde Bazano » visade, hvilkea akvisition hon var dräkt och deklamerade några ord, som minst af allt innehöllo något löjligt. Men publiken för buffagenren. Då de gamla lämnade scenen, fick hon ärfva var van att skratta, så fort den fick se honom åtskilliga af deras roller: Celeste i » Från på scenen. Och han skall ha sett ytterst Amerika », fru Clementine i » Onkelns testakomisk ut — äfven i riddarkostym. Något i den vägen behöfde fröken Åhlander ej frukta. Hennes Juana var i sin art lika själfständigt och gediget utarbetad inom sin bransch som de löjliga eller gemytliga lustspelsgummorna varit i sin art. Anlagd och genomförd med undvikande af ett traditionelt tragedispel, all uppstyltning, allt deklamerande, var hennes Juana en prestation, som fängslade intresset. Särskildt den svåra dödsscenen — det var säkert första gången fröken Åhlander dött på scenen! — utförde hon med en lidelse, som ej lämnade någon af åskädarne oberörd. ' \ * * * • På flertalet af Dramatiska teaterns program under en följd af år har fröken Åhlanders namn förekommit. För teatern har hon varit en utilitet med aldrig svikande intresse och godt lynne — och hon har varit mer än så: en spirituell konstnärinna, som alltid vetat hvad hon gjort och som förstått och förmått inlägga i sina prestationer ett lika äkta som starkt och personligt verklighetsstudium. Det är alltid karaktär i fröken Åhlanders typer, de visa både smidighet och frodig fantasi och öfverraska ofta nog genom sin nyhet och originalitet.
M. täcktes lill och med slutet af år 1849 förlänga deras nuvarande octrojer, på, enahanda villkor, som för närvarande äro gällande, dock med förbehåll att totalsumman af samtlige privalbankernes sedelutgifning icke må öfverstiga 7,000,000 r:dr b:co, hvilken summa på de särskilda Bankerne fördelas i förhållande till både teckningsbeloppet och rörelsecapitalet (se § 56). 6:o Att Bankens vinst för nästlidne år, hvilken icke erfordras för uppbringandet af capitalöfverskottet eller grundfonden lill 10,000,000 r:dr b:co, såväl som den del af samma vinst för liden till och med slutet af det år, då nästa riksdag inträffar, hvilken återstår, sedan derifrån afgålt möjligen uppkommande capitalförlusler, samt alla kostnader och utgifter för myntvärdets upprätthållande och för Bankens förvaltning ro. m. raå afleranas till Riksg.cont. enligt hvarje års bokslut (se §5); dervid fästes följande villkor: Att ifrågavarande öfverskott, öfverlemnadt till Riksg.cont., icke må af detsamma disponeras i lånerörelse, eller i creditivrörelsen, eller till uppköp af räntebärande papper, utan anvisas för allmänt nyttiga föremål, antingen genom directa utbetalningar inom det tillgängliga beloppet, eller till ränta och amortissemenl för stats9 II. 28 213 Den 10 April. obligationer, hvilka till befrämjande af stora productiva företag kunna komma att utgifvas (se § 6). Det är isynnerhet genom denna sistnämnda åtgärd (§§ 5 o. 0), som (Ilsk. tror sig hafva beredt medel (ill rörelsens lifvande i landet. Bancovinstens öfverskott uppgår till 800,000 r:dr om året, utgörande således för 3 år (1843, 184(1 och 1847) en summa af 2,400,000 r:dr b:co.
Ståndet beslöt: l;o att det nuvarande Creditivet för Manufactur-Discont-rörelsen 1,000,000 R:dr kommer hädanefter, såsom hittills, att af Kongl. Commerce Collegium förvaltas; och 2:o att Rikets Ständer må lios Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att, efter granskning af nu gällande Reglemente för Manufaclur-Disconten, de forändringar deruti må blifva vidtagna, som finnas af behofvet påkallade; äfvensom Ståndet fann Utskottens i Utlåtandet N;o 4, gjorda hemställan, att Rikets Ständer må lill Kongl. Majrl i underdånighet öfverlemna att förordna, huru stor del af Manufactur-Discont-fondens egna behållna tillgångar bör till förlags-Iån hädanefter anvisas, ej till någon åtgärd föranleda. S. D. F öredrogs ånyo och bifölls Statsoch Banco-TJIskottens Utlåtande N:o 70, med svar å erhållne återremisser å nämnde Utskotts Utlåtande, N:o 8, i anledning af Prosten Kl ingval Is ansökning otti dagtractamente, under den tid, Prostenf sorn varit en af Rikets Ständers år 1839 samlade Revisorer, måst, efter slutad Revrsrons-förrättnmg, uppehålla sig i Stockholm, S. D. F öredrogos ånyo följande Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets bordlagda Betänkande och Utlåtanden: N:o 124, i anledning af motion om en underdånig anmälan hos Kongl. Majit, med afseende på den när varande ofullständiga sammansättning af Kongl.. Majlis Stils Råd. Äler remitterades. Nt> 125, i anledning af återremisser af Betänkandet N:o 83,. angående Kongl. Theaterns indragning och utarreinb i ing till enskilda, samt om rättighet för enskilde att anlägga Teatrar i bulk udstaden m. u*.
Stockholm den 12 Januari 1863. Ant. till Exp.-Utsk. flen 13 Jan. 1863, kl. 11 t. m. Utlåtande, i anledning af vackt motion angående ersättning af allmänna medel till Klockaren J. Nilsson, för liden förlust vid af honom verkställd omläggning af vägen förbi den s. k. Rindboliden. (U. A.) Uti en hos Bonde-Ståndet väckt motion, som blifvit till Stats-Utskottets handläggning remitterad, har Riksdagsfullmägtigen Sven Gustaf Johansson från Jönköpings län anfört, hurusom, sedan Majoren m. m. J. Backlund i September månad år 1845 Bih. till R. St. Prot. 1862 & 1863. 4 Sami. 1 A(d. 12 Uäft. 2 10 Stats-Utslcottets Utlåtande N:o 30. uppgjort kostnadsförslag för omläggning af vägen förbi den s. k. Rindboliden å landsvägen mellan Norrlida och Gisslaveds gästgifvaregårdar i Westbo härad af nämnda län, och delta kostnadsförslag, upptagande en summa af 1,149 R:dr 21 sk. Banko eller 1,723 R:dr 21 öre R.mt, i Mars månad 1858 blifvit af Kongl. Maj:t i nåder godkändt, hade, efter det omförmälda vägomläggningsarbete blifvit å entreprenadauklion åt den minstbjudande utbjudet och sedan ortens invånare lofvat att i någon mån genom dagsverksbiträde entreprenören bispringa, Klockaren i Anderstorps församling J. Nilsson åtagit sig arbetets utförande för 1,595 R:dr. Såsom understöd för arbetet beviljades sistnämnde år ett statsanslag af 1,500 R:dr, hvaremot återstoden skulle af orten tillskjutas. Emedlertid mötte vid arbetets utförande svåra hinder, hvarigenom den obemedlade entreprenören drabbades af en ganska betydlig förlust. Det uppgjorda kostnadsförslaget innehöll nemligen, efter hvad motionären uppgifvit, flera väsendtliga misstag, som förorsakade en ansenlig förhöjning i arbetskostnaden.
Om de på Reglementet grundade Equiperings-penningarne för de då nyligen utnämnde Ministrarne i London och Wien tilläggas, upp - Den 28 September f. m. 3i gingo utgifterne på stat för nyssnämnde år till 126,000 R:dr Hamb. B:co. Hvad sålunda öfverskjuter de å Svensk Stat anslagne 100,000 R:dr Hamb. B:co, bar blifvit betäckt af Norrska bidraget, hvilket nu utgår med 4°>000 Species, men som förut utgjovt endast a5,ooo Sp. MinisterStatens utgifter för ordinarie aflöningar och pensioner öfverstiga således, blott med 16 a 17,000 R:dr Hamb. B:co, den summa, som år 1807 dertill var anslagen; och med afseende å den stegring i alla varupriser, som onekligen sedan den tiden ägt rum i alla Europas hufvudstäder, torde denna förhöjning ingalunda kunna kallas öfverflödig. Jag tror mig sålunda hafva ådagalagt, att ingen besparing genom löne-nedsättningar är möjlig eller förenlig med tjenstens behöriga gång. Alt, sådant oaktadt, besluta den, vore väl den sämsta af alla hushållsspeculationer, och som troligen förr eller sednare skulle kunna leda lill vida kostsammare förhållanden. Det torde slutligen icke vara alldeles öfverflödigt, att ytterligare fasta Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att den förökning af 16,666 R:dr 3a sk. Svenskt Banco, som StatsUtskottet föreslagit att på stat uppföras, ingalunda är att anse som ett förökadt Anslag, utan att den endast är ett resultat af en förändrad Förslagsberäkning, beroende af olika Cours. Jag åbero - 32 Den 28 September f. m. paii detta afseende hvad Utskottet yttrat l dess första Betänkande pag. 81. Sist får"jag på det högsta beklaga, att Ha ns Excellence Herr Grefve af Wetterstedt varit af illamående hindrad att bevista den närvarande öfverläggningen.
Nu kunna, vid samma stöld, två eller flera af de i 3, 4, 5, 6, 7, 8 och 9 §§ sagda fall sammanträffa; då ökes tiden för straff-arbetet med två månader till ett år utöfver det, hvartill han för det svåraste fallet pröfvas hafva gjort sig skyldig. § J2. 'o Ifar någon, i uppsåt att stjäla, l:o) Med väld ä mur, vägg, golf, tak, lucka, fönster, port, dörr, läs eller annat dylikt stängsel brutit sig in i gård, hus, rum eller fartyg; eller 2:o) medelst klättring öfver mur, vägg, port eller tak, eller, medelst inkrypande genom glugg, skorsten eller annan sådan ej till ingång ämnad .öppning, eller ock genom bruk af dyrk, eller falsk nyckel förskaffat sig ingång i gård, hus, rum eller fartyg; eller 3:o) med våld eller list öppnat skåp, kista, skrin eller annan förvaringspersedel, som med läs, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten var, utan att den borttaga; dömes, der tillgrepp ej sker, för inbrott, till straff-arbete frän och med två till och med sex månader. Begär någon nattetid sådant inbrott i gärd eller hus, rum, eller fartyg som nu sagdt är, och får sär, eller varder dräpen, vare ogild t. Sätter han sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag; vare lag samma. Gör han dem skada, som sitt värja vilja; ligge i tveböte och plikte dertill för hemfridsbrott. § J3. hegar någon snatteri andra gången; varde ansedd såsom hade han första resan stöld föröfvat. Snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses. § J4. Begär någon andra gången stöld; skall tiden för det straff-arbete, hvartill han eljest för den gerning gjort sig skyldig, ökas från och med ett till och med tre dr. Begår någon tredje gången stöld; ökes tiden för straff-arbetet frän och med tre till och med fem år utöfver hvad för den gerning första gängen följa bör.
Teatern deremot har varit lycklig i valet af ett par stycken, “ Sällskap der man har tråkigt " och “ Séraphine “, ännu mer lycklig i återupptagandet af “ De unges förbund ", men fullkomligt olycklig i att välja “ Prinsessan af Bagdad “, “ Uppåt! “ samt ett par af mögel och rost förderfvade stycken af den franska spellistans tarf-ligare alster. Länge tålde det, innan vår kungliga talscen vågade sig på Alexandre Dumas “ Demi-monde “. Operan hade långt förut bemäktigat sig Kameliadamens falskt sentimentala och helt osedliga text. Man må dock icke räkna allt för strängt med Dramatiska teatern för detta dröjsmål. Åfven andra scener, till och med i sjelfva Paris, tvekade länge, innan de vågade sätta upp “ Demi-monde “, och till det högkomiska hör, att kejserliga stats-talscenen vände sig med fasa från det stycket. Kejsardömet var för sedligt för att kunna fördraga Dumas ’ sedekomedi på Théåtre Fran^ais! Den som vågar visa fram såret, första vilkoret för att det skall kunna läkas, anklagas för att hafva åstadkommit det. Osedlighetens afslöjare förväxlas med osedlighetens upphofsman eller åtminstone främjare. Detta är en gammal historia, som ej saknar exempel äfven i nyare tid. Medgifvas måste dock, att Alexandre Dumas d. y. till en viss grad har sig sjelf att tacka för misstaget. Han har i sin “ Dame aux camélias “ kälat med lasten, och då “ Demi-monde “ framstäldes, tog man för afgjordt, att det stycket vore hållet i samma anda. Man gaf sig icke tid att undersöka, ej ens att betrakta. Dumas måste vara osedlig, och det omdömet spridde sig öfver hela jorden och motarbetade det goda som “ Demi-monde “ onekligen innehåller. Att en teaterdirektör icke skulle taga bättre reda på sanningen ärvisserligen beklagligt, men det är icke första gången sådant händer.
Uti ben för 2Bår Suflitiå*OmbubSman, unber ben 27 februarii 18 ro; utfårbabe 3nftruction, 5>afnoe <3Öi beflutit folfanbe forånbringar och tiöocjg, bern 9XBi J)oS å\ongl, SDtafit i unberbånighet anmålt, nemligen; 1:0. <?. fomma orbén; od? grof forfumlighet att for# ånbraS till; tt?ålb eller grof forfumlighet, 2:0. Uti 4. §. forånbraS orbén; EPrångwifa od? forfumlighet till trängre ifa eller forfumlighet, 3:0.
I denna del af sin verksamhet har den nuvarande Justitie-ombudsmannen, efter Utskottets omdöme, ådagalagt en redbarhet i handlingssätt, en sjelfständighet i omdömet och en aktning för andras åsigter, som måste åt embetet fortfarande bereda det förtroende, hvaraf detsamma såväl hos allmänheten som hos rikets domare och embetsman bör vara i åtnjutande. Att Justitie-ombudsmannen icke, under den tid hans nu granskade embetsförvaltning omfattar, haft anledning att åtala någon embetsförseelse af den grofva art, att väld eller mannamån ens kunnat ifrågasättas såsom dess verkande motiv, är en glädjande företeelse, som ger fullt stöd åt det af Justitie-ombudsmannen i hans berättelse till innevarande riksdag, i afseende på lagskipningens tillstånd, uttalade omdöme, att Sveriges domarekorps fortfarande eger gnmdade anspråk på vitsord för sjelfständighet, rättsinnighet och oväld. På sätt Justitie-ombudsmannen anmärkt, har tidningspressen under sednare tider åt domstolarnes verksamhet egnat en uppmärksamhet, hvilken understundom framträdt såsom ett bemödande att inverka på domsluten eller åtminstone att, i förväg för domstolarnes sorgfälliga och på sakkunskap grundade pröfning, hos allmänheten framkalla en viss ensidig uppfattning af förekommande rättsfall; men äfven emot en sådan tillförene okänd påtryckning af en missledd opinion hafva domstolarne, enligt Justitie-ombudsmannens vitsord, ådagalagt en berömvärd fasthet. I afseende på skyndsamheten i lagskipningen har åter, enligt hvad Justitie-ombudsmannens berättelser gifva vid handen, förhållandet varit mindre tillfredsställande, och en stor del af de åtal, han anställt, hafva sin anledning i dröjsmål med målens afgörande och expedierande.
Är det skick och fason att mannen inte gitter arbeta det minsta mer, utan bara super och rumlar dagarna i ända, tills han har förstört allt hvad hustrun har skrapat ihop? Och tänk se'n på hvad det skall bli af oss. Vi ä' redan så godt som på bar backe, fast det inte är mer än ett år se'n vi gifte oss. Tiggarstafven är hvad som väntar oss i närmaste framtid. Det fins ingen hjelp för det. RISTO. Låt bli och skrik så. Alla kan ju höra dig. Börja att väsnas midt på torget som en galning. Skäms du inte en smula? Menniskorna gapar ju på dig som på ett vidunder. JOHANNA gråtande: Hur kan jag hjelpa det när jag är så olycklig? Jag skulle ändå inte bry mig om mig sjelf, men när det arma barnet får lida så och alldeles förgås i hunger. RISTO. Ja, gråt nu till på köpet och jemra dig, och det för en marks skull. Man skulle kunna tro dig vara i lifsfara. JOHANNA. För en mark? Är det här då första gången, som du med våld tar ifrån mig mina med svett och möda förvärfvade slantar? Utan att tala om hvad jag hade samlat före mitt giftermål. RISTO. Så-å, börjar du nu också sturska dig öfver din hemgift en så storartad summa som hela sexhundra mark? Mången hustru har medfört tusen och tiotusental åt sin man och ändå inte hållit några långa tal för det. Men du är ett elakt stycke, det är hela saken. JOHANNA. Det var första gången jag nämde om dem, och det skall också bli den sista. Jag vet inte hur det undslapp mig. När sinnet är bittert, kommer menniskan ofta att säga saker, som man inte skulle vilja. RISTO. Ja, det må vara, men gif nu pengarna hit med godo. Eljest kallar jag polisen till hjelp. Det skall väl visa sig om man kan få sin hustru att lyda eller ej. Nå, hur går det? Skall jag ropa? Hej, po JOHANNA. Nej, ropa inte. Här ä' de. Du skulle ta mitt lif med detsamma, så sluppe jag ifrån det här eländet. RISTO.
Men snart reste hon sig upp, lösgjorde sig sakta från Gunnars arm, tog blott hans hand i sina båda, och sade sorgligt: – Ja, min gode, käre Gunnar! Vi få väl skiljas endera dagen. Detta bär väl intet ihop i längden. Jag gör eder för dålig nytta – fortfor hon, och blygdes öfver att varit helt nära att taga saken från en helt annan sida. – Gör du oss för litet gagn, du lilla outtrötteliga myra, som jag hör i väfstolen så länge Guds dager finns! – sade Gunnar ömt, och tryckte Elins händer i sina. – Nej, mitt kära, goda barn! Det är icke sjukan, utan du vill bort för att Lena är elak och oregerlig mot dig, och Lena hon är sådan, för att hon ser att jag intet kan lida ’na, men dig så mycket dess mera. – Nå ja! – svarade Elin, bittert gråtande och ändå kännande något ljuft i dessa tårar, som samvetet ej förmådde alldeles bortblanda – nå ja, om så illa är, så är ju Lena bra förlåtlig. Kanske skulle jag vara som hon i i hennes ställe. Om hon nu håller utaf dig så så så oändligt som ’en kan hålla utaf dig, Gunnar, och så ser att du Ack! hon hatar mig intet för min egen skuld, utan för din, och jag lastar ’na intet! Men en olycksstund var det då jag kom hit – fortfor hon och grät ändå bittrare. – Jag har stiftat ondt mellan er, utan att villa’t, och förut voro ni lyckliga och eniga, och hade ingenting att förebrå hvarandra. – Åh, visst intet! – genmälte Gunnar med inre förtrytelse. – För att säga dig sanningen, så har jag aldrig en dag hållit utaf Lena, men dig deremot, allt se’n jag såg dig på bröllopet. – Fy Gunnar! att du kan och vill tala så! – sade Elin och släppte hans hand. – Ack hvad mor skulle sörjt, om hon hört dig tala så om din äkta maka. – Ja, ja, Elin! – yttrade Gunnar och reste sig upp – allt är icke som det ser ut och som det skulle vara här i verlden.
I anleda, af hvad Frih. Tersmeden och Hr von Hartmansdorff anfört, tror jag, utan att frångå de grundsatser jag redan yttrat, att det kanske är rättast och klokast, att äfven vid detta tillfälle låta det gå, för att undvika så många frictioner, man möjligen kan, helst vi hafva bort, att II. Ex. Ilr Gr. och Landtm, sjelf hyser denna önskan. Således tillstyrker äfven jag, att Ståndet måtte bifalla Utsk:s betänk. Frih. Cederström: Hr von Hartmansdorffs sednaste yttrande är på sidan både om form och sak. Landtnäs vilja ingår alldeles icke i behandlingen af frågan, utan det är endast hvad Ståndet anser rätt, som kommer ait ligga till grund för Ståndets beslut. Af sådan grund kan jag icke frångå mitt yrkande af ålerremiss, på det att R. o. Ad. grundlagsenlig! må kunna besluta i frågan, utan hinder af Ulsk:s förslag, såsom nu är förhållandet, då Ståndet nödgas alt, ett af tvenne, oförändradt bifalla eller afslä betänkandet. Jag anhåller om propos. lill ålerremiss. Gr. Horn, Claes Fredr.: Det är med afseende på den siste värde talarens anförande, som jag begärt ordet. Visser ligen vet jag , att Ståndet skulle få tillfälle att, oberoende af Utsk:s förslag, besluta i frågan, i händelse cu ålerremiss till StatsUtsk. ägde rum; men om 11. o. Ad. verkligen skulle vilja begagna sin rättighet att särskildt besluta en förhöjning af arfvodet för deras Talman, och möjligen de andra Stånden härom ägde en annan mening, eller om 2 Stånd stanna mot 2 i denna fråga, så tror jag icke att någonting nöjaktigt derigenom kunde vinnas. Det har visserligen varit brukligt, alt hvarje RiksSt. för sig kunnat besluta om sin betjenings talrikhet och allöning; men jag påminner mig icke, alt något Stånd vidtagit ett sådant beslut, ronde sin Talmans honorarium. Jag skulle för min del önska, att detta uteblefve, och vill derföre alldeles icke tillstyrka en ålerremiss af betänk.
Best'.- och Ekon.-Ulskotlets Betänkande, N:o 88. 7 April 1786, för hvarje förrättning ega att fordra skjuts för 2 hästar och 1 r:dr 16 sk. b:ko om dagen, hvaremot kronefogden eller länsmannen blott tillerkännes 32 sk. b:ko om dagen och skjuts efter en häst, enligt expeditions-taxan af den 15 Maj 1821.
När på landet häradshöfdingen och länsmannen förordnades af Konungen och Dess Befallningshafvande, förvaltades i städerne rättskipningen och administrationen af borgmästare och råd, hvilka sjelfve tillhörde borgerskapet och af de afträdande utsagos. j Då det ligger i sakens natur, att en offentlig person söker stöd för sin myndighet bos den som tillsall honom, så måste af det olika förfaringssättet härutinnan på landet och i städerne den följd utveckla sig, att på det förra stället menighetens hörande öfver förvaltuings-ärenderne allt mer kom ur bruk, då deremot i städerne borgmästare och råd ej kunde företaga något af vigt, utan att rådfråga borgerskapet. På landet var styrelse-verktyget en person, i städerne utgjordes det af ett mångtaligt kollegium, som genom val tidt och ofta förnyades, hvilka omständigheter jemväl måste bidraga till förstärkande af menighetens inflytande på förvaltningen. Under drottning Christinas minderårighet ingrep väl Regeringen i detta prerogatif medelst omedelbar utnämning af borgmästare, men det missnöje som deraf alstrades i städerne, och som under hela den sednare hälften af 17:de århundradet gaf sig luft uti ständigt återkommande riksdags-besvär, blef år 1723 slutligen bilagd t genom ett slags förlikning af de stridiga anspråken, på det sätt, att borgerskapen erhöllo rättighet att på förslag till borgmästare uppsätta tre personer, af hvilka Konungen egde att utnämna en. Städerne undfingo tidigt uti Konungs-Balken af Magni Erikssons stads-lag en organisk stadga för sin domstols-inrättning och förvaltning, hvilken lag i vissa delar ändrades och lillökles genom stadgan om städernes administration af den 26 Dec. 1619 samt de särskilda privilegier, som påföljande året blefvo några städer förlänade. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. Jtä 127. förlänade. Ehuru del numera antages vara utredt, att nämnda stadga icke blifvit till efterlefnad kungjord, är det likafullt upplyst, ett densamma åtminstone från 1670- talet tillämpats och sålunda faktiskt blifvit lag.