Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
När så allt var redo, gafs tecken med horn och trummeter, och i detsamma rännde friarena, hvar efter annan, med all makt uppför höjden. Men berget var högt, och glatt som en is, och dertill öfvermåttan brant. Det var så ingen som kom mer än ett litet stycke upp, förr än han hals öfver hufvud störtade ned igen, och kunde väl hända, att en och annan dervid bröt både armar och ben. Häraf uppstod mycket brak, såsom ock af hästarnes gnäggande, folkets skri och vapnens slammer, så att gnyet och ropandet hördes vida vägar. Medan nu allt detta tilldrager sig, vankade konunga-sonen omkring med sina oxar, långt bort i djupa skogen. Vid han så fick höra larmet och vapen-gnyet, satte han sig på en sten, lutade hand emot kind, och föll i djupa tankar; ty det rann honom i sinnet, huru gerna han också velat vara med och rida som de andre. Rätt i detsamma fick han höra steg, och vid han såg upp stod vilde mannen framför honom. »Tack för sist!» sade vilde mannen. »Hvarför sitter du här så ensam och sorgefull?» ’Jo,’ svarade prinsen, ’jag må väl vara sorgsen och inte glad. För din skull är jag en flykting utur min faders land, och nu har jag inte så mycket som en häst och rustning, för att kunna rida fram till glas-berget och täfla om prinsessan.’ »Åh,» sade vilde mannen, »är det inte annat, så kan det väl bli någon råd. Du halp mig en gång förut; nu vill jag hjelpa dig igen.» Dermed tog han prinsen vid handen, förde honom djupt ned i jorden till sin håla, och visade hvar det hängde en rustning som var allt igenom smidd af hårdaste stål, och så blank, att der låg ett blått skimmer rundt omkring. Tätt bredvid stod en präktig gångare, fullt sadlad och rustad, och skrapade berget med stål-skorna, och tuggade milen, så att hvita skummet flöt ända ned på marken. Vilde mannen sade: »skynda dig nu och kläd på dig, och rid bort och försök din lycka! Jag vill under tiden valla dina oxar.»
Dotsverliet, blifvit frän Dlottans r^f ionings-stat uteslutne li5,3l<): 16. — Dtgörarxle sälelies liulvuli-titeins liei» summ» l,^22,i3/p 36. — Härefter föreliom fräga om regleringen gf särlane lreliof »nller llilisstatens 5:te Dufvuli-titei, "bvilli» ielie »ro »f stänclig egensliap,' oell "anböli Departements-Lbesen un^erciänigst, att lien l^äcliga Drojxisition, "Xongl. IVIaj.t tollie täeli»8 bärom till liiliets 8tän<ier »llät», mätte aliattas, "i öfveren88tämmel86 meli I)e p a r te 1 nents -6llefen8 i elett» ämne upplästa vt"terligare »nför»Nlie, sä i^liancie oell upptagancle: FlV^ättTrr/rA' er/ r 8eci»n, i anleli "ning »f biongi. lVlaj:ts lXäliiga proposition lien 10 januari 18^0, lliliets "8täNlier vili sista IliliSllag »nvi8»t ett anslag »f 133,333 ilalr 16 8li., »tt "mect 33,333 Ii:3r l6 slr. ärligen, un3er loppet »f f^r» är, utgå, li»r liett» "magtpäligganlle »rllete blifvit företaget oell fortsatt, 8ä iängt anslaget oell "tillgänglig arbetskraft me3gifvit.
Nu ber jag herrarne betänka, om det är från personer, som göra anspråk på att vara rättvisa, som dylika betänk:n, som detta, kunna framkomma, der bland annat båtsmanshållet icke kan få en skilling, — hela det stora båtsmanshållet i Sverige, som till hemmantal är ganska vidsträckt, då dervid finnas i allmänhet 4 hemman på roten; men indelningen för infanteriet är grundad på endast i allmänhet ?.:ne. Dessutom finnas bland sådana, sonr skola bidraga till erläggande af denna ersättning, de ernbetsoch tjenstemän, hvilkas löner man icke vill öka i den proportion sorn rättvisa och billighet fordra, och städernas innevånare, som med landets indelnts-verk icke hafva något att skatfa. Rättvisa och billighet lago till grund för de anslag, hvilka då voro i fråga, men af Utsk. afstyrktes. Här åter, der icke ens någon rättsgrund kan åberopas, utan en bestämd orättvisa skulle uppstå genom antagande af Ulsk:s förslag, har man velat utdela 176,000 r:dr b:co till en del medborgare, och kasta bördan på andra. Jag vill icke bestrida äterremiss, sedan Hr von Hartmansdorff föreslagit, att anhållan mätte ske om en undersökning, för alt tillse om någon eller några rotar inom Riket äro of passevolancen så betungade alt de behöfva lindring, ty massan af dem är icke så betungad. Jag vill således icke sätta mig emot en äterremiss; men i händelse några begära bifall till betänk., nödgas jag yrka afslag derå. Hr von Troil, Emil:
1 detta hänseende ansägo Rikets Ständer mindre lämpligt, att institutets Styrelse, jemlikt § 7 i stadgarne, egde att vid sig företeende omständigheter och, såsom det ville synas, utan lärarnes eget medgifvande, emellan deni ”fördela läroämnena annorlunda”, än de uti samma § blifvit bestämda, i följd hvaraf Styrelsen kunde ålägga en Professor att, icke blott tillfälligtvis, utan för längre tid öfvertaga hvilket ämne som helst, endast med iakttagande af föreskriften i nämnda § att. när fråga kunde uppstå om söndersfyc.kning af någon professorsbefattning. framställning i ämnet borde till Kongl. Majit »flatas. Denna vidsträckta rättighet, syntes dock böra i så måtto inskränkas, att det finge ankomma pä hvar och en vid institutet anställd Professor att, när något läroämne behöfde från hans befattning hålla undervisningen. Bibehållandet af det nuvarande stadgandet skulle, förutom dess olämplighet i öfrigt, otvifvelaktig!, för institutet försvåra möjligheten att förvärfva och vid läroverket fortfarande fästa skicklige lärare; och ansägo Rikets Ständer lärarebefattningarnes uppförande på ordinarie stat vara alldeles oförenligt med den osäkra ställning, lärarne måste komma att innehafva, så länge omförmälda stadgande vore gällande. Beträffande derefter institutets verksamhet efter dess förändrade organisation, hvarom Rikets
Huru sällan skall väl Riks-R:n finna skäl dertill? ty så försigliga pläga dock embetsman vara, att de icke till den grad gifva hugg pä sig. Man har sagt att vid ekonomiska förfatlmrs stiftande borde 2:ne af Reg.-Råden vara tillstädes. Månne dessa personer kunde ega nog sak-kännedom i alla delar af Slats-förvaltn:n för att i Stats-Rädet uppfylla sin bestämmelse? Låtom oss antaga att Konungen tillsatte de 7 Reg.-Råden så, att hvari dera af de 6 icke Juridiska Departementen finge åtminstone sakkunnig representant. Då borde väl, om Reg.-R:n skulle kunna göra skäl för sig, det eller de Reg.-Räd tillkallas i Stats-Rådet, hvilka hade företrädesvis sysselsatt sig med Financeeller Ecclesiaslik-ärenden, eller några andra, sorn förekomme. Men månne Konungen och Hans rådgifvare kunde hafva skäl att mera förlita sig på en eller tvä sådana ledamöters yttranden, än på vederbörande Collegiers utlåtanden? Man bör näml. komma ihog att under FinanceDepart:t lyda 3:ne Verk, Kammar-Collegium, Stats-Kont. och Kammar-R:n med olika befattningar, till hvilkas bedömande särskild sakkännedom erfordras. Jag tror, att om en sammanhängande författms-kunskap skall med säkerket kunna påräknas och finnas: så är det bos Collegierna, hvilkas samfl. ledamöter aldrig på en gång ombytas, utan blott blandas med nya som af de gamla inläras. I Collegierna bar Konungen således den fullständigaste och pålitligaste detalj-kännedomen af hvarje slags ärender att finna och hemta. Hittills har ock, när ekonomiska författmr skolat ändras, så tillgått, att Konungen infordrat vederb:de Collegiers yttranden, samt icke sällan anbefallt dem uppgöra förslag till den författn., som bordt utfärdas.
Man har väl invändt, att för 14 år sedan, då detta förslag först framställdes, Samhället befatta sig i ett slags sjukdoms tillstånd då allt det gamla ansågs böra såsom odugligt för andr as eller af skaffas och att dessutom en sådan författning då möjligtvis kunde vara af behefvet påkalladj men icke så nu enär fattigordningar nästan öfver allt äro inrättade. Det första skälet må lemnäs i sitt värde, och huru vidt dess bevisningakraft kan LagUtskottetr B a dukar. den. 47 stiäcka sig, utan att försvaga den öfriga Lagstiftcingan och de åtgärder, hvilka, sedan denna märkvärdiga period blifvit vidtegne; men i senare hänseendet hafva Urskotten svårt, att förlika det minskade behofvet af förbåttrade anstalter i fattigvården med den få allmänt öfverklagade samt af Riksens Ständer sjelfve vitsordade nöden och förlägenheten uti allmänna rörelsen, som visserligen synas fordra en jemn fördelning af alla samhällets tyngder. Om berömvärda fattigförsörjning* anstalter flere* stådes äro inrättade, så gifves äfven mångå Ställen, der de ännu saknas och hvarest, om man skall tro ryktet, kännedomen af den allmänna författning, som i detta ärende så allmänt blifvit begärd med en slags otålighet afbidas. B träffande Policeförfattuingarna, så böra U-skotten erinra, att den framlagde stadgan, enligt Riksén Stäudersegen underdånigaanhållan, icke blott afser fattigvården, utan äfven tiggeriers förekommande, såsom det angelägnaste Ehuru sådane författningars utfärdande är Konungens ensak, synes väl ingenting mera vara i sin Ordning, än att Riksens Ständer sig ötver dem utlåta, enär de af Kongl. Maj:t dertill blifvit i Nåder uppfordrade. Slnteligen har äfven blifvit anmärkt, att det ålegat Utskotten genom en annan granskningsmetod, afgifva ett kortare och mera bestämdt förslagän det som Commtiterade framstålt.
Jag anser dem likväl icke utgöra Jiypotheque, förr än de blifvit fulltecknade och ej heller ett högre värde böra dern åsättas, än -|:delar af hvad de i handel gälla, det vill säga 16* R:dr per Actie. Rättigheten att efter pröfning af den lånesökandes personliga vederhäftighet få begta, mjna länets storlek, och att i allmänhet få 300 BanCoZJtskottets Betänka nden. neka beläning, i händelse Actierne skulle be. tydligen falla i pris, anser jag böra Directionen förbehållas. Vidare anser jag 12 månader böra blifva högsta låneterminen, doåk utan omsättning. Då den till beläning af publique papper anslagne fond af en half million, icke synes tåla någon fördelning på Banquens trenne Disconter, tror jag att beläning derå endast i Stockholms DiscontContoir bör ega rum, oell äfvenledes tror jag, på det tillgång till beläning af andra publique papper än Götha CanalActier icke må tryta, att endast 300,000 B:dr af creditivet må få till beläning af Götha CanalActier användas, hvilken summa dock torde kunna höjas till 400,000, om det befinnes att 100,000 Rtdr gör tillfyllest till bela. ning af andre publique papper, och om Götha CanalActiernes värde skulle stiga till 33' R.dr per Actie. Uti den af KammarRådet Evelius yttra* * de mening, instämde Herr Kamereraren Wettervik, BancoFullmägtigen Hars Olsson och BancoCommissarien Fant, hvilken sistnämnde tilläde, att han med hänsigt till den skyldighet honom ålåg, att för Banquen bevara de till lån å publique papper anslagne 500,000 R:dr ansåg sig ega än ytterligare skäl att af» styrka all beläning å Götha Ganal-Bolags Actier.
Motionären föreslår, alt uppbörden af sa väl Tullsom af Post-ChartaeSigiliataroch Ilusbehofs-bränvinsraedien, hvilken uppbörd nu ingår till SlatsContoiret, måtte hädanefter i likhet med Allmänna Beviilningen, lefverera* till RiksgäldsContoiret, samt der, elter reqvisitioner, hållas StatsGontoiret tillhanda de Summor, livi Ika vid Statsregleringen, varda till Statsbehofvernas fyllande utaf ofvanberörde Bevillningar beräknade och anslagne; men innan jag yttrar mig öfver detta i68 Stats-Utskottets förslag, har jag, med anledning af hvad i afseende på dess olämplighet blifvit anfördt, ansett mig böra först utreda beskaffenheten och omfånget af StatsContoirets befattning med uppbörden af de nu i frågasatte Bevillningar. a) Tullmedel': Med intägten af dessa medel har StatsGontoiret icke någon annan befattning, än den, alt efter Insat-tningsÅttester, låta anteckna och bokföra de Summor, hvilka såsom behållning, GeneralTullStvrelsen, efter egen pröfning, tid efter annan låter lill RänteKammaren aflemna. b) Postmedel: Med dem är alldeles enahanda förhållande som med Tullmedlen, att nemligen det är blott behållningen, som kommer till StatsContoirets disposition. Till ytterligare upplysning får jag harvid erindra, alt StatsGontoiret icke tillkommer något inseende öfver Tulloch PostVerken, hvilka förvaltas af serskilde i Nåder förordnade ÖfverStyreiser. c) CharlceSigillatcemedel:
»Ja-a», sade hon långdraget, »men jag är visst mycket dum; jag förstår rakt ingenting.» »Det är ju derför du behöfver mig.» Det såg ut som om hon kände sig lättare till sinnes vid detta svar. »Ja, jag tycker att när man har god tillgång på pengar, så ... Ja, det var en hel massa saker jag hade att säga dig, men nu hinner jag inte.» »Nå, så skrif då.» Hon såg på honom med glad öfverraskning. »Skulle du vilja?» »Naturligtvis.» »Åh tack, åh tack!» utropade hon i öfverströmmande glädje. Han log blott. »Ja, du kan inte tro ... åh, du kan inte tro, hur tiden hänger en tungt vid händerna ibland.» »Nå men din gamla passion för målning, – är den alldeles slut?» »Ja. När jag inte kunde få lära mig något, eller egna mig helt och hållet åt det, så var det inte lönt. Men tomt är det.» »Ämnar du aldrig ta det igen?» »Aldrig.» Hon kastade en blick ut på gården och såg, att nu var allting färdigt. »Adjö med dig, farsgubben min», sade hon, gick fram till ländstolen och strök med handen öfver faderns hår, som hon sjelf kammat så slätt och vackert. Så böjde hon sig ned och strök kinden emot det. »Nu skall du skynda dig att bli bra, och sen skall du komma och helsa på mig, länge, länge.» Han sade ingenting, bara tryckte hennes hand. »Inte får du vara ledsen!» hon böjde sig ned och såg honom så muntert i ögonen, att han klarnade upp, »du ska’ komma och se hur jag tagit mig i ridning. Adjö med dig, du lilla oförståndiga pappa.» Hon purrade om i hans hår till afsked, och då såg han helt belåten ut. »Adjö Dick», sade hon och vände sig mot kusinen, som leende stått och sett på de två, »jag kan inte säga hur roligt det är att ha fått se dig igen, gamle gosse. Och så kommer du snart med Elvira?» De skakade kraftigt hand, och så sprang hon ut till vagnen. Selma red i skridt, och hofslagen genljödo taktsäkert under parkens gulnande hvalf.
Min mor sade, när jag gifte m i g: » G e akt på din mans favoriträtter, gif honom dem på lämpliga mellantider, försök att » komponera » något i matväg, egendomligt för ditt bord. » Jag lydde rådet, forskade i gamla kokboksluntor, tog reda på recept till såser och inläggningar, hittade t. ex. bland annat på ett alldeles egendomligt sätt att lägga in surstek. Min man kan icke få sådan surstek annat än hemma hos sig, inte heller sådan, som han säger, aromatisk sill det tror han så säkert! Jag har mitt eget sätt att tillreda hans morgonbiffar med kapris och lustiga pikanta saker. Jag lär inte ut det! Ingenstädes, vare sig i ett annat hem eller på en restaurant, skall man kunna öfverlista mig! Och alltid får han lefva i okunnighet, om hvad som vankas till middagen. Det kan kända att han får bruna bönor, skinka och hafversoppa. Men det kan också hända, att han får färsk kaviar på smörgåsbordet och andra utsökta små finesser, som han ej väntat sig. Dyrt, sägen I? Riktigt g o d vara är dryg. Man kan få prima vara af kött, fågel, ja, delikatesser för hvad en enda måltid på en restaurant kostar. Hvad som nog i längden ställer sig något dyrt, är att jämt ha prydligt och rent duktyg. Servis och silf ver däremot är det lätt att bibehålla blankt, om man t. ex. en gång i veckan ger det en särskild upputsning. En vacker prydnadsväxt eller en blomma på bordet sprider trefnad och verkar feststämning. Matos och dålig, kvaf luft i ett matrum äro nu en styggelse för hvar och en. Efter maten en eldbrasa i mannens rum eller i salongen, om man har en sådan; en god kopp kaffe till den cigarr, han en gång för alla har svårt att undvara! Ja, ser ni, allt sådant gör underverk, och stundom kan man tro, att den där lilla, sina vingar beröfvade geniusen återfått dessa vingar; att lille gud Amor åter gjort sitt inträ- de i ett hem, där han enligt traditionen ej skulle finnas. Den lille vingade guden för andra flyktiga, lätt försvunna och lätt fördrifna genier med sig, musikens, konstens genier!
I stället för omätliga fält, dränkta af vatten, som verka froster samt sprida frossor och andra sjukdomar bland de närboende, skulle man få se herrliga ängar och åkrar. I st. f. att den fattige arbetaren i Småland nu icke vet huru han skall förtjena sitt sparsamma bröd med ansträngdt arbete, skulle man få se, betande på fälten tusentals hjordar, som sedermera forslades lill Göteborg eller till Halmstad, för att slutligen utskeppas till England, och der försäljas till höga priser. Såsom bekant är, tager England största delen af sitt behof utaf slagtkreatur ifrån kontinenten. Hvarföre skulle det då icke hemta det från Sverige? Det största hindret derföre nu, är utan tvifvel det förhållandet, att kreaturspriserne i Sverige äro högre än i England. Detta skulle dock afhjelpas genom kommunikations-anstalternas förbättrande. Alt den skildring, jag nu uppdragit, icke innefattar en omöjlighet, en blott dröm, torde kunna bevisas af den hastiga tillväxt i välmåga, Skottland fått, alltsedan detsamma år 1745 förenades med England. Det förra landet var förut nära nog en ödemark. Nu säljas 3 å 4 hundra tusen kreatur årligen till England från Skottland, som blifvit rikt och välmående, ifrån att förut hafva varit bebodt nära nog af vildar. Man hyser farhåga för den personal, som vid jernvägs-anläggningen skulle anväudas, och som efter arbetets slut skulle falla kommunerne eller det allmänna till last. Må man förlåta mig, om jag tror, att många år ännu skola i Sverige förflyta, innan en verkligen duglig arbetspersonal skulle der sakna sysselsättning. Vi hafva så många sjöar att sänka och kärr att uttappa, att man dervid skulle kunna lemna arbete till en ganska stor personal under en mängd af år, blott man ville efter någon viss plan företaga dessa arbeten. Hr von Hartmansdorff har åberopat den långvariga vänskap, som existerat oss emellan. Jag tillstår, att jag smickrat mig med, att jag ännu åtnjöt denna vänskap från den värde ledamotens sida. Men jag måste här säga, såsom ordspråket lyder: ”Gud bevare mig från mina vänner, mina fiender skall jag söka reda mig med”. Jag säger detta, emedan, ehuru måhända högst få af det H.
Stats-Utskottet, som delar Revisorernes åsigt om olämpligheten och otillförlitligheten af en sålunda försenad protokollsjustering och alltså biträder det af Revisorerne härom yttrade klander, anser sig likväl kunna antaga, att de ytterligare påminnelser, som häremot förekommit, skola leda till rättelse för framtiden och får, under sådan förutsättning, Utskottet hemställa, att Revisorernes berörda anmärkning för närvarande icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stats-Utskottets Utlåtande J/s 29. 75 5:o. Angående utbetalningen af en del utaf statsbidraget för segelleds öppnande från llattefiira vid Wenern till Stora Lee. (1865 års Revisions-berättelse sid. 86. Fullmägtiges Utlåtande sidd. 121 och 122.) Enligt 134 § 13 moni. i det för Riksgälds-kontoret gällande reglemente, hafva Rikets sednast församlade Ständer för segelleds öppnande från Hattefura vid Wenern förbi Köpmannabro genom sjöarne Åkelången, Rogvarpen, Laxsjön och Lelången till Stora Lee samt anläggning af en jernväg vid Håfveruds bruk, beviljat ett statsbidrag af 1,000,000 R:dr, deraf 200,000 R:dr såsom anslag utan återbetalningsskyldighet och 800,000 R:dr såsom lån, och dervid, såsom vilkor för detta statsbidrags åtnjutande, bland annat, föreskrifvit, att vederbörande bolagsmäns aktieteckning skulle medföra förbindelse för dem, att af egna medel tillskjuta hvad utöfver det beviljade statsbidraget kunde erfordras för kommunikationsledens fullbordande.
St. blifva meddelade, m. m., anmälde sig och yttrade Hr Bildt: Jag får anhålla att detta stycke jemte 6:te punkten, till hvilken det endast utgör ett tillägg, måtte blifva återremitteradt. Uppå härefter gjord propos. blef Utsk:s förev:de yttrande, såsom egande sammanhang med; 6:te punkten, jemväl återremitteradt. Den lä Februari e. m. 523 7:de punkten. Utsk:ts förslag bifölls. 8:<le och sista punkten. Hr Bildt: Enligt mig meddelad enskild underrättelse, liar PresteSt. afslagit liela 8:de punkten och hänvisat till mom. a, fete punkten. Detta morn., som nyss blifvit återremitterad!, innehåller, att Fullmrge i RiksgnldsKontoret ega att uptaga lån på sätt Fullrmge finna lämpligast oell ändamålsenligast för beredande af de för Svenska Staten såsom låntagare mest fördelaktiga vilkor. Denna 1111 föredragna punkten innehåller föreskrifter för Fullm. i KiksgäldsIContoret att utse deputerade för lånetransaktionernas afslutande; och då den har så nära sammanhang med den 6:te, torde vara skäl, att denna äfven återremitteras. Etter först framstäld propos. å bifall till Utsk:s förslag, dervid svarades nej, gjordes propos. å förslagets återremitterande och blef med ja besvarad. Föredrogs ett från Hederv. BondeStåndet ankommet prot.utdrag N:o 211, innefattande inbjudning till MedStånden att förena sig uti BondeStåndets vid behandlingen af Irsta punkten uti StatsUtsk:s Betänk. N:o 51 fattade beslut, att afgiften för bränvinsförsäljning så väl å landet, sorn, i st.äderne för att användas till Statens jernvägsbyggnader. Begärdes på bordet Gr. Taube, Henning Adolf, anförde skriftligen:
Beträffande denna fråga inhemtas af Statsråds-protokollet, hurusom de i slutet af Juni månad nästlidet år på Kongl. Maj:ts nådiga befallning i Stockholm församlade rektorer från de högre elementarläroverken i riket, uti skrifvelse till Ecklesiastik-departcmentet, anfört, att, ehuru gällande läroverksstadga tillförbinder innehafvare af rektorsbefattning att, jemte fullgörandet af den honom i egenskap af lärare åliggande undervisningsskyldighet, med all möjlig uppmärksamhet följa undervisningens gång i det hela, ordna densamma på bästa sätt, gifva nödiga anvisningar och råd åt lärare, taga kännedom om lårjungarnes framsteg och skriftliga arbeten, samt i öfrigt söka befrämja uppnåendet af det läroverket föresätta mål, likväl ett stort antal andra för en rektors egentliga embetsutöfning främmande bestyr, såsom t. ex. utskrifning och kopiering af protokoller, läseordningar, räkenskaper med dertill hörande verifikationer, lönereqvisitioner, årsberättelser, kataloger, embetsskrifvclser, afgångsbetyg m. m. i betänklig måu toge hans tid och uppmärksamhet i anspråk; med anledning hvaraf och då det vore i hög grad angeläget, att rektorsembetets vigtigaste åligganden ej behöfde stå tillbaka för en ofta brådskande expedition af en mängd ärenden, hvilka visserligen stöde i samband mod skolans verksamhet och sålunda fortfarande måste utgöra föremål för rektors behandling och företagas på hans ansvar, men dock vore af sådan beskaffenhet, att deras omedelbara, ofta med stor tidspillan förenade, utförande mycket väl kunde fullgöras af en annan person, rektorerne funnit sig böra göra framställning om behofvet af ett årligt anslag till arfvode åt ett af rektor, helst bland läroverkets lärare, utsedt biträde, som skulle gå rektor tillhanda vid utförandet af ofvan omförmälda sekreterareoch kamererare-göromål; varande i afseende å arfvodets belopp af rektorerne föreslaget, att detsamma måtte bestämmas att utgå till hvarje högre elementarläroverk med 150 R:dr, såvida lärjungeantalet utgjorde 200 eller derunder, samt att ökas med 50 R:dr för hvarje deröfver stigande hundradetal.