Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Är åter vitsordet mindre förmånligt, men Ständerna återvälja samma person till Just.-Ombudsm., så blifver Utlåt, lika litet verkande. Det är egentligen 3:ne omständigheter, för hvilka den nuvar:de Just.-Ombudsm:n tadlas. Den första är småaktigheter uti åtskilliga af hans embetsåtgärder. Denna .tillvitelses befogenhet kan icke rätteligen bedömas, med mindre hans åtgöranden jern - Den i Februari f. m. 303 förås med företrädarnes. Han har sjelf i sitt tryckta anförande, emot hvilket Hr Carleson yttrat sig, förklarat, att intet af hans åtal rört ringare föremål, än dem företrädarne uptagit, och sådant har Hr Carleson icke heller bestridt. Vid dylikt förhållande bar Embetets nuvande innehafvare ju endast rättat sig efter hvad förut brukligt varit. Om Utsk. ingått i någon utredning af dessa småaktigheter, så hade dess förfarande förmodligen förskylt samina benämning och måhända varit overkställbar!. Det var således mindre lämpligt af Utsk. att framkomma med en dylik anmärkning. Afven jag har uti en ringa sak varit af Just.-Ombudsm. besvärad, ehuru målet förföll. Månne det icke var vida bättre, att målsegarinnan, sorn ansåg sig af mig förnärmad, hade den tillfredsställelsen att kunna anföra klagomål hos Just.-Ombudsm., och, sedan hennes påståenden, efter af mig afgifven förklaring, ansetts vara obefogad, åtminstone hafva den trösten, att hennes sak blifvit uptagen af den man, som var tillsatt att bevaka de lidandes rätt, än om Just.-Ombudsm. genast svarat: att målet vore alltför obetydligt, för att uptagas. För mig var det en ringa möda att svara på anmärknm. Andra Embetsmän och Domare fä icke heller vara så granntyckta, eller rädda om besväret. Vi hafva nyss hört ett långt anförande emot Just.-Ombudsm., för det han befattat sig med religionsmål. Månne äfven dessa åro småsaker? Har väl någonsin en Just.-Ombudsm. före honom sysselsatt sig med dylika frågor?
Preste-Slåndet den 23 Borgare-Ståndet den 23 Bonde-Ståndet den Rikets Ständers underdåniga Skrijvelses i fråga om a/yttrande till Stockholms Stad af den Staten tillhöriga s. k. Fatebursegendomen å Riddarholmen• (Slats-Utsk:s Uti. N:o 318 samt Mera. N:o 331). S. A. K. Uti en till Rikets Ständers Stats-Utskott den 6 innevarande månad 638 Expedit i oris-Ulskolle.ts Förslag till lend. Skrifvelse, N.o 2°S \ aflålen Nådig skrifvelse, har E. K, M:t behagat gifva Uiskottet tillkänna, att sedan, i anseende till den årligen stigande Ångbåtstrafiken å Mälaren och i följd deraf nödig befunnen förlängning af den vid Riddarholmen befintliga lastagebro, fråga blifvit vackt, dels om upplåtande för berörde ändamål af den plats å Riddarholmen, sorn för det närvarande af den Kongl. Fatburen upptages, dels ock om förflyttning af nämnde tvättinrättning till nedra delen af den Commerce-Collegii hus tillhörande tomt, samt inredning till fatbur för Kongl. Hofvet af de å sistnämnde tomt varande stallbyggnader, de der till begagnande, såsom sådane, ej vidare korame att för Kongl. Hofvets räkning afses, så har Stockholms Stads Drätsel-Commission, uti underdånig skrifvelse den 19 sistlidne Mars, fästat E. K. M:s Nådiga uppmärksamhet å de fördelar för del allmänna, sorn genom Falbursegendomens öfverlemnande till Stadens disposition skulle kunna beredas, ej blott med hänsigt till ofvanuppgifne för Ångbåtstrafikens underlättande erforderliga åtgärd, utan ock i anseende till den utväg, som dymedelst vunnes för Staden, att gifva åt den nuvarande, öster om fatbursegendomen belägna Gymnasii-byggnaden en af omständigheterne högst påkallad utvidgning; med anledning hvaraf Commissionen i underdånighet hemställt, om icke iftåga•varande egendom kunde varda till Stockholms
Dessa ords borttagande har jag föreslagit, äfvensom att orden ”af dylik beskaffenhet” må få stå qvar, men med efteråt tillagd förklaring. Icke annat än jag förmodar, var det i den sednare mellanmeningen af mitt förslag, som Frih. Cederström föreslog ändring, och deruti instämde jag. Är detta Frih. Cederströms mening, så förfaller den anmärkn., som Hr von Hartmansdorff gjort, att orden enskilda inrättningar i Frih. Cederströms förslag skulle förekomma på tvänne ställen. Frih. Cederström: Jag gjorde anmärkn. vid Gr. Spens’ redaction, och Grefven instämde i min framställning. Jag var ifrån början och är ännu af samma öfvertygelse, att ändring i §:n icke behöfves, men skall den ändras, då anser jag det vara af vigt alt den blir klar och tydlig, och har ingenting emot att den mellanmening, hvarom Gr. Spens talat, utgår. Frih. Cederström, Anders: Då detta ämne första gången förevar i LagUlsk., och jag som ledamot af detta Utsk. hade med saken att göra, var jag af den öfvertygelsen, att ifrågavar. mellanmening icke blott var öfverflödig utan äfven skadlig. Öfverflödig derföre, alt då här är fju a3 H. 42 33o Den j April. ga om sådana afgifter, livilka äro uttryckeligen foreskrifna alt ingå till förökande af Kronans inkomster; ty det heter i §:n — ”allt sådant till förökande af Kronans inkomster,”— men då sådana enskilda afgifter, hvilka af Konungen raedgifvas alt uppbära, icke kunna vara till förökande af Kronans inkomster utan som understöd för enskilta företag, så är ock hela meningen ett non sens. Skadlig är meningen derföre, att man tolkat den på det sätt, som skulle Konungen äga rätt att på den ena menighetens bekostnad beskatta den andra, och detta har aldrig kunnat åsyftas med densamma.
Enligt sednaste berättelsen ut gjorde, vid 1850 års slut, bankens egen fond 6,250 R:dr 51 sk. 1 rst. och de insatte medlen 140,850 R:dr 38 sk. 8 rst , fördelade på 1,547 kontraböcker. Vid slutet af sistlidet år uppgick förstnämnde fond till 9,495 R:dr 4 sk. 11 rst. och insättningsbeloppet till 211,866 R:dr 8 sk. 2 rst., fördelade på 2,175 kontraböcker. Af dessa tillhörde: ståndspersoner 295, allmoge 384, arbetsfolk 542, barn och omyndige 757, soldater 178 samt kassor och allmänna inrättningar 17. Af före stående inhemtas, att insättningsfonden under de sednast förflutna fem åren ökats med cirka 71,000 R:dr B:ko. Deraf belöper något mera än 51,000 ll:dr på sista året. 2:o. Länets allmänna sparbank, stiftad år 1847. Den har sitt säte i Skara samt biträdes af särskilde afdelnings-komitéer, inom olika delar af provinsen, hvilka emottaga och till banken aflemna skeende insättningar. Ar 1850 utgjorde dess enskilda u enskilda fond 1,631 R:dr 47 sk. 4 rst. och insättningsfonden 33,713 R:dr 41 sk., tillhörande något mer än 1,200 delägare. Vid 1853 års slut hade den förra fonden ökats till 1,917 R:dr 24 sk. 3 rst. och den sednare till 149,895 R:dr 10 sk. Af den betydliga tillökning, som sistnämnde fond sålunda vunnit, belöpte på sista året icke mindre än 57,852 R:dr, hvarmed insättningarne då öfverstego uttagningarne. Insättarne utgjorde vid sistlidet års slut 198 ståndspersoner, 354 handtverkare, 765 soldater, 667 af allmogen, 1,249 barn och 1,886 tjenstehjon, eller tillhopa 5,089.
STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 3 Måndagen den 4 Januari 1858. Plenum kl. ^ 2 e. m. Frill. Raab, Adam Christian, fortfor att i Hr Gr. o. Landtm:» ställe föra ordet. Justerades ett prol:s-utdrag för den 30 sisth December. H. Exc. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel: Erfarenheten har, på ett beklagligt siitt, tillräckligt visat os3 den för helsan menliga plats, som nu innehafves af Landtm:s-stolen, och får jag med anleda, deraf väcka följande motion: 1:0. Att det fönster, som nu är befintligt bakom Landtm:sstolen, måtte blifva igenmuradt, samt beklädt med dertill lämpligt blått sammet. 2:0. Att den bröstbild af en privat man, hvilkens förtjenster jag icke tillåter mig att på något sätt minska eller bedöma, måtte lemna sitt rum åt bröstbilden af vår Store Gustaf II Adolf, hvilken otvifvelaktig! synes, främst af alla, berättigad att stå i vårt Riddarhus, under det vördade Wasa-vapnet. Tillfälligtvis får jag nämna, att en bröstbild af Gustaf II Adolf, gjuten i Tyskland innan hans död, finnes f. n. vid Drottningholms Kongl. Lustslott, hvilken kan tjena till modell för den då blifvande bröstbilden, hvarigenom kostnaden betydligen nedsättes. Jag anhåller vördsamt om remiss af denna motion till Höglofl. Itiddarh.Utsk. Remitterades till Riddarh.Utsk. Justerades pleni-prot. för den 28 sisth Oktober.
Ingrid, hvarken du eller jag äro födda inom dessa murar, vi hafva ej i fäderneoch mödernearf fått detta minnesrika slott, dessa gamla skö- na träd, som snart skola falla för yxan; vi hafva ej egt de gamla utskurna skåpen, gyllenläderstolarne, sofforna, kristallkronorna, det gamla porslinet, silfret och alla de andra skatterna, som finnes här. » Hvad tror du det gör mig, att det ej är mitt? » utbrast hon, i det hon häftigt lyfte upp hufvudet och strök bort tårarne från kinderna. » Jag har sedan mitt sjuttonde år — och nu är jag trettiofyra — vårdat, putsat, handterat och sett på alla dessa ting, och mera kunde jag j u ej gjort, om allt varit mitt. Jag har haft lika stor fröjd af dessa rikedomar som grefvinnan själf. » » Har du talat med henne om denna flyttning? När tänker hon fara härifrån. » » Fara härifrån! » Ingrid for upp från » bänken och grep sin trolofvade kring armen. » Hvart tror du, att hon skall fara hän? Jag vet, hur hon dag efter dag väntat bref. I dag på morgonen kom det. Nog känna både du, Lars, och jag det vapnet i sigillet, men namn behöfva ej nämnas, när de ej uppbäras med heder. » H o n släppte sin fästmans arm, drog djupt efter andan och fortfor i lugnare ton: » Lars, du vet, hvad vår matmor gjorde för den familjen för flere år sedan, och innan vår unge grefve blifvit myndig. Och sedan kan det nog vara, att det är hans galna godtrogenhet, som de ha att tacka för, att deras två gårdar nu kunna kallas för deras. Hvad grefvinnan hoppats från det hållet, kan jag ju icke veta, men aldrig förr än i dag har jag sett henne svikta under sitt kors, icke ens då, när budet om att unge grefven genom en olyckshändelse — » » Olyckshändelse! » af bröt trädgårdsmästaren.
Det är då lid att äfven personer uppträda, som söka försvara konungamaktens prserogativer och icke låta dem trampas under lötterna af folkmakten eller de personer, sorn för tillfället lyckats att göra sina meningar gällande. Jag kan icke annat än afstyrka allt afseende på hvad Frih. Sprengtporten anfört. Frih. Cederström, Jacob: Jag hade icke ämnat deltaga i denna discussion, af det skäl, att endast grunderna för bevillningens utgörande borde utgöra föremål för öfverläggningen och icke detaljerna i hevilla.förordn., hvilka enl. grundlagen ej få komma i fråga, förrän statsbrislsumman blifvit uppgifven och Sländerne remitterat till Bevilln.Utsk. att inkomma med förslag till denna summas fördelning ef - Den 7 O c t o b e r f. ni. 135 ler de fastställda grunderna, genom förslag till bevilln.förordn. ; men då fråga liär i 33 §:n uppstått rö'r:de en lagstiftning på sidan om den, som afser bevillningen, ocl) denna lagstiftning blifvit af åtskilliga ledamöter försvarad, icke ensamt såsom af praxis helgad, derigenom att så skett vid föregtde riksdagar, utan äfven på den grund, att detta skulle stå i öfverensstämmelse med folkets rätt att sig sjelft beskatta genom dess representanter; så kan jag i sådant nfseeende icke annat än beklaga, att man ännu icke hunnit så långt, att man vet skilnaden emellan rättigheten att bestämma grunderna för bevillningens utgörande i allmänhet och rättigheten alt stifta lagar med straffbestämmelser för särskilda förbrytelser i bevillningsmål. Dessa åtgärder äro så fullkomligt skiljda från hvarandra , att Frih. Sprengtporten omdöme ej bort misstaga sig om denna skilnad. I det ena fallet är det afgjordt, att Ständerne hafva allena beslutande rätt, och det faller af sig sjelft, att de i det andra fallet icke hafva mer än sin röst.
Jag medger väl, att tiden ännu ej är inne att införa juryn i bela vår brottmålslag, och man har härifrån hemtat ett skäl mot dess bibehållande särskildt för tryckfrihetsmål, såsom varande i strid med hela den öfriga rättegångsordningen; men om man jemnför behandlingen af sådana förbrytelser, som ske i tal och skrift, med dem, som ske i tryck, tror jag man alltid skall finna mera skäl att öfverflytta behandlingen af talbrotten till likhet med tryckfrihetsmålen, än tvärtom, emedan det alltid blir omöjligt för domstolarna att bedöma såväl tryckfrihetsbrotten som talbrotten. Utsk. bar emedlertid gjort saken en god tjenst, emedan Utsk. genom sammanförandet af indragningsmagten med juryinrättningen gjort motivernu för sitt förslag mera misstänkta. Tvenne RiksSt. hafva också redan beslutat att åtskilja dessa frågor, och jag befarar således intet menligt 36 Den 17 Octoli er f. m. resultat af Utskts bemödanden. Men jag vill dock nu i korthet till vederläggning upptaga Utskts skäl för juryinrättningens afskaffande. Utsk. säger, att denna inrättning, saknande alla de egenskaper, som constituera en sannskyldig jury eller edsvuren nämnd, öppnar fältet för strider emellan förutfattade å sig ter, liknande politiska partiers. Att juryn saknar kategorien af edsvuren nämnd kan jag ej medgifva, enär det är bekant, att jurymännen aflägga ed; oell hvad fältet för strider om politiska meningar beträffar, vet jag ej, att en collectiv sammansatt domstol, som t. ex. en Hofrätt, kan anses mera skiljd från politiska åsigter, iin en jury, och det blir så mycket farligare, som åsigterna der blifva mera stahla. Om man t. ex. finge en domstol, som i politiska frågor alltid fällde eller alltid friade, vore det i begge fallen högst illa; men detta kan ej inträffa i en jury, hvilken, om den äfven organiserades på annat salt än den närvar., åtminstone alltid bör omväljas efter en viss tid.
Sluteligen, i afseende på mitt sätt ätt bé— tragta en fråga, som röret ofödda slägters rätt, får jag tillägga en erinran, hurti ofta obetydliga omständigheter haft vidtomfattande följder. Den Lavin> som ödelägger Dalen, var i sin början en snöklimp, som rullade undan Foglens klo. Jag afstyrker publiciteten och anhåller $ att detta yttrande måtte biläggas Utskottets Be«f tänkande. Herr von Hedenberg: ”jäg anser de i uö och 111 §• §. af Regeringsformen, eller 77 §1 Riksdagsordningen bestämda straff ej ensamt vara användbara, såsom för stränga; utan tror jag, att nödvändigheten ovilkorligen fordrar andra stadganden, hvilka med mera fog kunna utöfvas, och äro lämpade efter brottets beskaffenhet och grundade på ofvannämnda §. §:s anda; helst en förbrytelse, enligt ofvannämd® §. §. af ett Stånd ensamt ej kan beifras, utan böra Riksens Ständer samfält derom förena sig, enligt ordalydelsen i 110 §:s sista moment» Äfvensom jag tror, att RiddarhasFiscalen bör efter gifven anledning dylika åtal ensamt ut-1 fora» \ Den ii Martil. Hefr von Hohenhatifen; ”Till Högloflig® Riddérskapets och Adelns upplysta bepröfvadde, anser jag turg pligtig att vördsamt underställa min enskildta öfvertygelse i några väsendtlig» omständigheter af betänkandets senare del, eller dess utförande, hälst jag tror, att blotta reservation deremot, icke öfverensstämt med mitt åliggande som Utskotts ledamot, att efter insigt och förmåga utreda ämnet* i RiddarhusUtskottets pluralitet har fuDnit 6ig böra tillstyrka, att den ifrågavarande tillåtelsen för ett inskränkt antal främmande personer, att bevista Ridderskapets och Adelns öf* verläggningar, bör uti RiddarhusOrdningen införas.
Der voro små spetsiga tänder tydligt aftryckta och rundt om fläcken trodde han ännu varseblifva de fulla läpparnes tryck, hvilket liksom glödande lava jagat en eldström genom hans ådror. - » Är nu detta vansinne, så fins det dock metod deri, » sade han half högt för sig sjelf; » detta är således en qvinnas vapen, hvilken af kärlek förlorat förståndet? » Han visste ej, om han skulle skratta eller förarga sig åt hela historien, tände en cigarr och begynte under promenaden fram och åter i rummet upprepa för sig gången af följande dags tjenstgöring. Men tankarne sväfvade ut och ville ej fastna vid yrkets torra enahanda. Förargad fick han tag i en bok, kastade sig i en hvilstol och började läsa. Men när låta tankar, som vilja sväfva ut, någonsin af det skrifna ordet fasttrolla sig på en viss fläck? Gabriello läste sida efter sida, men oupphörligt såg han Carmelas ansigte framför sig i samma skick, som då hon vid det lilla ljusets sken log emot honom så trött, och han fattade ej ett ord af hvad han läste. Han beslöt ändtligen att gå till hvila. Innan han släckte ljuset, kände han sig än en gång dragen till fönstret — men han gaf sig sjelf skymfordet narr, uppsökte sin bädd och hade snart insomnat. * * * Emot sin vana eljes hade Gabriello följande morgon redan stigit upp, då kalfaktorn kom för att väcka honom, och medan han hastigt klädde sig, sade denne plötsligt grinande: » Flickan sitter åter der nere. » » Hvad gör hon der? » frågade Gabriello med tilltvingad likgiltighet. » Ingenting. Hon säger, att hon väntar på herr löjtnanten. » Gabriello slog mot sin vilja till ett skratt. » Se efter om hon ännu är der. » Pojken öppnade fönstret och såg utåt. » Ja. » » Hvad gör hon? » » Hon leker med småstenar. » » Ser hon upp mot fönstret? » » Nej. » » Befinner hon sig midt för porten eller nå- got pä sidan? » » Något afsides. » » Det är bra. » Gabriello steg ned för trappan och skyndade sig att komma ur huset så fort som möjligt.
Ridderstapet och Adeln tilldelat ätffillige af Ständets wärda Ledamöter och de till Riddarhuset hörande Embets - och Tjenstemän gratificationer och arfwoden, utan att Högloft. Riddarhus Utskottet, som lik wäl - Den 14 April. wäl närmast kanner Riddarhusets tillgängar och desi CasiaS beskaffenhet, deröfwcr blifwit hördt, får jag i ödmjukhet hemställa, om icke den Lag bör stadgas, att Högloft. Ridderflapet och Adeln hädanefter aldrig i penninge-saker omedelbarligen fattar nägot beslut, utan att dä flikefrägor »väckas, de genast till Högloft. RiddarhusUtskottet warda remitterade. Detta instämmer icke allenast med hittills manlig praxis, utan äfwen med det Riksdags-Ordningen förcffriswer. Långt ifrän mig ar att wilja inskränka Högloft. Riddcrffapets och Adelns ratt att disponera om sin Casia, men dä densammas förkofran alltid warit ett föremäl för min önskan, har jag nu sätt en förnyad anledning att pä allt satt förekomma Casians minskning sedan jag genom Högloft. Riddcrffapets och Adelns förtroende sätt en annu närmare wärd om Riddarhusets medel. Föga more jag ward den plats Högloft. Ridderffapct och Adeln mig updragit, om jag icke wid alla tillfallen yrkade pä Lagars och Författningars noga iakttagande, utan trodde mig berättigad att efter omständigheter och conjuncture derifrån kunna afwika. Att jag uptager Högloft. Ridderffapcts och Adelns dyrbara tid med detta ödmjuka anförande torde benägitursäktas. Stockholm den iz April igro. 8. ktorenbsne. Bifölls. Uplästes ett annat Memorial af Friherre Hozenbsne, sä lydande: -bdinjukt Memorial! Ehuru jag icke är den, sorn i närwarande stund, dä Niddarhus-Casian fär »vidkännas sä dryga utgifter, borde wäcka frägor vin nägra nya anordningar ä densamma, hwar"
St:r, StatsUtskottet nu öfverlemna!- dess Förslag lill reglering af RiksStaten under dess 10 HufvudTitlar , jemte Allmänna IndragningsStaten för år l83o och följande år, intilldess den vid nästa Riksdag skeende Statsreglering lifver gällande, liar, i afseende på de med de årligen erforderlige StatsUtgifterne gemenskap ägande mera allmänna eller princip-frågor, sora K. M:ts till R. St:r den i3 Nov. 1828 allåtne Nådiga Proposition, ang:de StatsVerkets tillstånd och behof, innehåller, Utskottet ansett sig böra serskildt yttra sig. Härvid förekomma: 1:0 Att, såsom en allmän grund för StatsUtgifternes bestämmande, K. M:t antagit, att myntvärdet skall, genom R. St:rs åtgärder vid denna Riksdag, bevaras från ytterligare försämring. Utskottet medgifver, att en myntbestämning, hvilken skulle försäkra StatsVerket att få emottaga sine inkomster efter samma myntvärde, som de sedermera utdelades och användes, innebär hufvudgrunden för en pålitlig beräkning i det hela, och att det ändamål, som K. M:t åsyftat genom löners bestämmande i penningar, derigenom skulle vinnas och medföra de mångfalldiga 2 B. 2 II. A ii Stats-Utskottets fördelar KammarCollcgium och StatsContoret, på sätt här längre fram förmäles, upptagit och utredt. Men då denna myntbestämning annu icke är afgjord, och i alla fall åtskillige omständigheter medverka, att Verkställigheten deraf icke genast kan följa, har Utskottet ansett, att för närvarande förutsättningen deraf icke kan såsom grund för StatsUtgifternes bestämmande antagas. 2:0 K. M:t har i Nåder tillstyrkt indragning till Statsverket af de indelta löningsräntorne, för verkställigheten af den föreslagrie löneregieringen för LandsStaterne samt Indelta Armeens Befäl, jemte lönernes bestämmande i Silfver, att utgå i BancoSedlar, efter en för 5 år bestämd medelcöitrs.
I somliga stater visade sig regeringarna fientliga mot tiotimmarsrörelsen; talrika sträjker slutade med arbetarnes nederlag; och intill 1850 hade denna normalarbetsdagsrörelse haft blott en viktig framgång: den att unionsregeringen 1840 förordnade om tiotimmarsdagens införande i alla dess värkstäder. På 1850-talet hade rörelsen större framgång. Flera stater gjorde tio timmar till en laglig arbetsdag—för det fall, att intet annat aftal träffats. Allmänna meningen började mer och mer uttala sig för arbetarnes fordran, och dessa fortsatte med en ytterst energisk agitation. Följden var, att i början på 1860-talet var tiotimmarsdagen allmänt öflig i samtliga industrigrenar med undantag af nordstaternas väfnadsindustrier. (Numera gäller tiotimmarssystemet äfven för väfnadsindustrierna.) Omkring 1865 börjar en ännu mäktigare arbetarrörelse. Det var de amerikanska fackföreningarnas blomstringstid. I augusti 1866 sammanträdde uti Baltimore en församling af Trades unions och Trades assemblies (fackliga föreningar och sällskap) för att rådgöra om arbetarfrågan och grundade The National Labour Union (den nationella arbetarföreningen). Denna förening uppställde åttatimmarsdagen som det närmaste målet för arbetarklassens sträfvan; och sedan denna tid agitera de amerikanska arbetarne med stor energi och hårdnackenhet för denna fordran. Den första stora framgång, som denna agitation ernådde var unionsregeringens lag af maj 1868, som införde åttatimmarsdagen i alla unionsregeringens värkstäder. Detta exempel invärkade på statsregeringarna, och Illinois, Wisconsin och Pennsylvanien hafva gjort åtta timmar till laglig arbetsdag—visserligen åter med förbehållet, "så vida ej annan öfverenskommelse träffats." I staten New York är åttatimmarsdagen öfver hufvud införd för alla fabriksarbetare. Dessutom har åtta timmars daglig arbetstid redan blifvit regel i flera af Förenta staternas industrier. Arbetarne hoppas därför5 med säkerhet, att denna arbetstid med tiden skall blifva allmän, såsom förut fallet var med tiotimmarsdagen. Som nämts, är arbetarlagstiftningen staternas enskilda sak—hvarför stora afvikelser och ojämnheter springa i ögonen, då man granskar hela Unionens hithörande lagar.