Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en mjölnare, hos hvars hustru kungen fick sofva en natt under danska kriget. Såna anor har inte jag! Jag har inte alls några anor, men jag kan bli en ana sjelf! FRÖKEN. Ni kan inte veta motsatsen, för vi hålla inga en ovärdig, för att jag gifvit min familjs ära... JEAN. Det har jag för att jag öppnat mitt hjerta för dricka, för då pratar man! Och man ska inte prata! Vanära! Ja ser ni, jag sa det! Man ska inte FRÖKEN. mig! Och om ni åtminstone älskade mig! JEAN. O, hvad jag ångrar mig! Hvad jag ångrar gråta, ska jag hoppa öfver ridspö, ska jag kyssa er, narra er till Comosjön på tre veckor, och så... hvad ska jag? hvad vill ni? detta börjar bli pinsamt! affärer! Fröken Julie! Jag ser att ni är olycklig, jag vet att ni lider, men jag kan icke förstå er. Inte ha vi såna der choser för oss; inte ha vi något hat emellan oss! Vi älska som lek, när arbetet ger oss tid; men vi ha inte tid hela dan och hela natten För sista gången hvad menar ni? Ska jag Men så är det att gå och sticka näsan i fruntimmers som ni! Jag anser er vara sjuk; ni är bestämdt sjuk. Ni skall vara god emot mig, och nu talar ni FRÖKEN. som en menniska. JEAN. och ni tillåter inte att jag torkar af mig på er! FRÖKEN. Ja, men var menniska sjelf! Ni spottar på mig göra hvart jag ska ta vägen? JEAN. Hjelp mig, hjelp mig; säg bara hvad jag skall I Jesu namn, om jag visste det sjelf! FRÖKEN. kan det då inte finnas någon räddning! JEAN. Jag har varit rasande, jag har varit galen, men Stanna och var lugn! Ingen vet något. FRÖKEN. Omöjligt! Folket vet det och Kristin vet det! JEAN. got dylikt! Det veta de icke, och de kunna aldrig tro nå- Men, det kan ske en gång till! JEAN. FRÖKEN dröjande. Det är sant! FRÖKEN. Och följderna?
Coliåtiöns-Bref å Patronella gäll i iikasörri för andra Pastoratet Collatious-Bref för Capellänef stämplas föt lön af Kronan i penningar och spannémål, likasom ändra Tjenstemäns Fullmagter; meni afseende på deras inkomster af Församlingarne: för Fandt-Försämlingar tre skillingar för hvarje helt mantal, Capéllansoch Prest-borcVh oberäknade, och proportionaliter för de mindre, samt för Stads-församlingar en sjettedel af den Charta som för Pastors sysslan i samma Församling å den härvid bilagde Förteckning utsatt är. Fullmagter för ringare Scliolse-betjénte och Pädagoger, söm äro Utan boställen på landet och hafva penninge-lön eller i ett för allt af Krono bonden, ej iner än ib Ttinnor Spannmål 3 sks Fullmagter för Klockare i Stock, holm, vid Storkyrko-, Clarse, Jacobi, Mariae och Catharin® Församlingar • « R:dr 6: och vid de öfriga Församlingarne - 3: För Kyrko-Väktare vid de förra af dessa Församlingar 2: Vid de sednare * » i 1 s X Stapeloch större Uppstäderna samt de Städer der Domkyrkor äro, Klockare Den 5 Juli. Kyrko-Väktare - » — 36 sk. I de öfriga Städerna: Klockare1: 12 Kyrko-Väktare — 24 Mindre Kyrko-betjente - — 12 Organister och Sångare, sex procent af penninge-lön, och Tjugusju af indeld lön, efter -vanlig beräknings-grund af gamla Krono-värdet, trettiosex skillingar tunnan. På Uandet: Klockare i Skåne och Blekingen , som på åtskilliga ställen hafva viss lön i Spannemål, lika Charta med andra Indelningshafvare, och dessutom sk. för hvarje mantal i socknen.
Deputerades nu aflagde besök och yttrade wärdiga afsigter styrkt Ridderskapet och Adelns hopp, att under detta Riksmöte sä se dest innerliga önskningar fullkomligen uppfyllde, Ridderskapet och Adeln anmoda? Herrar Deputerade alt till deras Ständ anmäla dest wänliga hälsning, den Ridderskap ! och Adeln K Den r8 April' Adeln deftatom snart skall haswa den aran att genom egen Deputation lära framföra. Sedan Dcputationen afträd!, tillkännagaf Zerv Landt Narstalken att de öfrige Rikö-SiändenS Taleman och L-bamörer i den stora Dcputakionen »väntades till Riddarhuset klockan j 12 och anmodade Ridderskaper och Adeln, art, efter hwad öfliqt »varit, sä ofra Ledamöter af sawkeliqe Ständen warit ä Riddarhuset församlade, lämna de z:ne andra Skänden den ena stdan af salen, kill höger om ingången, och sjelfwe samkelige intaga bänkarne ä den andra. Fullföljdes och stukades läsningen af Riddarhusordningen. UpropadeS namnen pä de 12 Ledamöter, som, inberäkna! Ordföranden, Grefwe De Lareis, ^scob, stulle afga till de andra Ständen. Efter börjad »plägning af Riddarhus-Directionens Rikodaqsberättelse, ankom En Deputation af det högwördige PresteStändet, anförd af Bistkoppen öfwer Strengnäs Stift och Commcndeuren af Kongl. Rordstjerne-Orden Herr Doctor Dmglia6ius, svin Uti följande Tal alkade Ständets hälsning: Högwälborne Herr Landt-Marskalk; sä ock Högwälborne, Wälborne Herrar Grefwar, FriHerrar, Riddare och samtelige Ledamöter af bet Högloft. R:dderftkapet och Adeln. Inför Högwälborne Herr LgnddMarssalken samt Den 18 April«- samt det Höglofl.
De winstmedel, som fölunda funna tillflyta Banquen, komma akt afsäktas såsom en beständig Fond till Canalers anläggande och aftappnings före-, lag inom Swerige, akt amvändas, wäl nägon gäng med lindrigare men aldrig med drygare wilkor, än tze som blifwit detta Bolag förunnade, Slnkeligen hafwa Riksens Ständer pröfwak stä« sigt, det böra de för Canal Werket bewiljade ofwannämde 8oo,-2OO R:d. salunda utgä, alt i den mohn fyrstouet. kill Canal-jHolaget urbrralas, samma Sum Ma - Den 8 Zebrusrli» Z83 ma indrages af det maximum hwilket, säsom förskott rill Riks-Disconten blifwit bewiljadt. Riksens Stander framhärda etc. Ester erhällen underrättelse akt de andra Stan» dens Deputerade i Secreta Utskotts Salen wörö famlade, aftägade Deputakionen under HerrGrefwens och Landtmarskalkens anförande, och HögloftRidderskapet och Adeln ätstiljdes ks. i. s In 66cm krotocolli 6. Lilkverliolxs., Z84 Den ro Zebruarir. Lördagen den ro Februarii. Plenum kl. half r. Herr Hism, kesir, upläste ett Dickamen sä lydande: Dä förmögenheten genom krigets olyckor förmin. fkaS, bör den allmänna upfostringen i samma mohn af allmänna medel, sä midt möjligt ar underhjelpas. Zlill Hennes Kongl. Majns Egen höga disposition förestår jag derföre en BewillnmgS-Zond till ett Institut för fattiga flickor; och som annu intet blifvit påtänkt nam igen: Att af alla Pensioner, hwil» ka icke för, esna eller mannens krigsförljenster aro anordnade, betalas ärligen i Bewillning hälften af alt hwad som öfwerflrider 102 R:d.
Ja, svarade han kallblodigt, jag hoppas att de namn, som jag har på förslag, inte skola komma att förorsaka några svårigheter. Tegelhandlaren betraktade honom förvånad. Jag hoppas detsamma, sade han med ett varmt och hjärtligt tonfall, som föreföll Tomas så gammalt och bekant, att han nästan blev rädd. Det var alltså villkoren, som min herre önskade höra. För en så liten summa och med en alldeles ny klient beräknar jag inte lånet längre än till tre månader. Vi skriva då papperet på 375, med 6 procents ränta. Han gick fortfarande av och an i rummet med händerna på ryggen. Plötsligt tvärstannade han mitt framför Tomas, i det han återtog sin första attityd med ryggen mot pulpeten och det ena benet slängt i kors över det andra. Är min herre myndig? frågade han tvärt. Tomas var som fallen från skyarna. Han reste sig likväl obesvärat och började knäppa sin ena handske. Myndig, ja naturligtvis är jag myndig, svarade han i den likgiltigt tankspridda ton han på sista tiden lärt sig att använda när det skulle ljugas. Man skulle alltså vara myndig också för att få gå till en tegelhandlare, och ha säkra namn, och fan och hans mor... Nå, låt oss då säga om onsdag vid den här tiden, med klara papper! Han följde Tomas till dörren. Weber, mumlade han för sig själv, Weber... Skulle min herre möjligen vara en son till professor Weber? Ja, svarade Tomas kort. Så, jaså... Hm. Ja, det finns nog utsikter till att vi skall kunna komma överens... Alltså på onsdag. Och han tillade med huvudet ut genom dörren: Akta er för trappan, det har gått en bit ur ett av de översta stegen. Värden här i huset bekymrar sig inte något vidare om sina medmänniskors liv och hälsa! Tomas tog hemvägen genom slottet. Han gick i tankar och såg varken till höger eller vänster. Han måste alltså skaffa ett par namn på ett eller annat sätt. Vart bär det hän Då han kom på yttre borggården, stannade han och tog sig åt huvudet: det stod med ens klart för honom, var han hade sett tegelhandlaren förut. En vårdag för många år sedan, medan han ännu gick i skolan, hade han gått ut med tre kamrater för att botanisera i Hagatrakten.
Hon kanoniserade dem, så att de blefvo så fläckfria som de första kristna martyrerna. Hon pådiktade dem allsköns fullkomligheter. Och när hon så fått dem färdiga, föll hon ned och tillbad tillika med sin »lille gubbe, den käre Robert Elias», lille Dion, lille Adolf, unga Fina samt begge småfröknarna. Hon gaf sig ingen ro, innan de förut vunna vännerna föllo till fota liksom hon. Hon måste ha med sig alla trogna. Hela klicken. Hur ofta blef hon icke bedragen! Men det märkte hon icke. Hon trodde ändå. Hon steg alltid upp igen, hur hon än blef slagen till jorden. Hennes spänstiga natur kände icke slagen. Hennes goda hjerta måste likt ett ymnighetshorn evigt flöda öfver. Och det fans alltid någon, som först tog emot... Fru Bäck var så nyligen gift och hade ännu så litet att göra, att det för henne var ett icke oangenämt tidsfördrif att »protegera konsten». Nadja var till hälften hennes, till hälften hennes »lille mans» landsmaninna, för tillfället kunde man ju pröfva krafterna på henne. Hon tyckte alls icke om henne, men var för mycket verldsdam för att låta sina tycken kujonera sig. Dessutom voro ju de finnar hon sett, i allmänhet smått originela, med Nadja var det ju föröfrigt förklarligt nog, en fattig fiskarflicka... För resten helt poetiskt! Nadja hade stående hört på fru Mäienen. Hon hade svårt att förstå. Men ändtligen begrep hon. Det slog henne som en blixt. Hon konsertgifverska, hon solosångerska! Något så roligt hade hon aldrig tänkt sig. Hon slog ihop händerna och gaf sig till att skratta. När hon kunde hejda sig, slängde hon sig ned på soffan och utbrast, ännu i skratt: Men är ni galna, gummor, hvad skall jag sjunga? Lilla fru Mäienen blef litet dekontenancerad, fru Bäck gjorde en något förvånad mine med sin mustaschbeprydda läpp, och begge sågo på hvarandra. Ni ser ut, som om ni inte förstod svenska, fortsatte Nadja, hvad skall jag sjunga?
afven matlagning borde hon förstå sig på, och hon öfvervakade kökets sysslor, äfven om hon icke tog del i dein med egna händer. Hon hade vlrd on1 husets förrid och bar darföïe ngcklarne till dess skafferier och gömmor; dessa ansågos kunna frantagas henne endast i det fall, att hon visade benägenhet att snaska af sötsakerna eller smutta p % vinet, det sistnämnda, om vi få tro några foriitida författare, ett ej ovanligt lyte hos de atheniensiska kvinnorna. Dryckenskap tyckes hafva ansetts - i motsats emot hvad fallet ar Iios oss - ligga mera för den kvinliga naturen an den inanliga. 8iisoiii ofvaii ar namndt, var det, då husfadern riade vänner hos sig på middag eller dryckesgille, icke tillåtet för husmodern och naturligtvis annu mindre för döttrarna att vara narvarande. I alla ofvan nämnda afseenden inåste dock friheten för kvinnor af den fattigare folkklassen varit större an för dem, som tillhörde rika och förnäma familjer. Det omtalas t. ex. att de förra hemtade vatten f r h brunnariie i eller utom staden samt. besörjde inköp för sig ocli de sina i bodar och på torg. Skolor för kvinlig ungdom funnos icke i Athen, och den nndervisning soni bestods den unga flickan inskränkte sig till hvad modern och aldre slafvinnor kunde meddela henne, alltså i första rummet till bibringandet af de färdigheter, som tillhörde hennes blifvande husmoderliga kall - spinna, väfva, sy och laga mat. Dock torde det icke varit ovanligt, att någon kunskap i att läsa och skrifva ineddelades flickan. Då hon uppnått fjorton eller femton år, val8 tiden innt! för föräldrarne att se sig om efter ett passande gifterinkl åt henne. Hennes eget tycke rådfrågades naturligtvis icke; hon hade ju icke heller haft synnerligt tillfälle a t t skaffa sig nkgot sådant. Föräldrarne uppgjorde saken på egen hand med brudgummen eller dennes föräldrar; eller ock tjänade nhgon aldre kvinna, som gjort detta till sin uppgift, som förmedlerska. Oftast torde den unge flickaii aldrig sett sin blifvande make förrän på förlofningsdagen.
Då hon visade den för Christian drog han en sentimental suck och sade: ”ja, hon har mitt sinnelag.” När Anna sedan kom och visade tian jag skickat henne från Stockholm och började utbreda sig öfver hur snällt det var att jag kommit ihåg henne, sade han: ”det var väl inte mer än rätt, frun i huset.” ”Ja, men hon har inte mer än hon sjelf förtjenar, och det var snällt att hon kom ihåg mig,” mumlade Anna. Härförleden var det slädparti i Hörby. Karl Lundegård skjutsade för Ida Palm och Hilda. Han körde, men bredvid sig hade han Per Jakobs’ pojke, ty det var Per Jacobs’ skjuts. Pojken, – ungefär af de andra ungdomarnas ålder – blandade sig gång på gång i samtalet. Detta sårade Hildas frökenvärdighet, ty han var ju bara en bonde. Slutligen vände hon sig till Karl: – ”Tala franska, Karl.” ”Hur skulle han kunna tala franska till er? Ingen af er förstår ett ord.” ”Jag sade det för pojkens skull,” svarade hon, ”så att han skulle förstå att han inte borde blanda sig i vårt samtal.” En gång hade Hörby ungdomar kälkåkning på bron. Hilda var med. En folkskolepojke med beskedligt utseende erbjöd sig att draga Hilda. Hon satte sig upp. Det gick ganska bra. Hilda satt stolt och rak i känslan af sin frökenvärdighet. Men på backen mellan Möllers och bron tog kälken för stark fart, så att pojken icke hann springa undan så fort. Hilda märkte ingenting; gick helt och hållet upp i njutningen af att åka. Vid fattighuset åkte hon rakt ned i gropen, stack båda de tjocka benen ända till knät i snösörja och slog labbarne i gärdesgården. Hon kraflade sig upp, våt och förbittrad. Och ingenting är naturligare än att hon utöste sin vredes skålar öfver den tjenstaktige dragaren. Men hon kunde icke taga i allt för hett: äfven det förbjöd hennes värdighet. ”När du inte kan springa bättre, hade du inte behöft erbjuda dig,” sade hon med sårad kunglighet. (Ytterligare ur ofvannämda bref till Bernhard M.) – Det är ekonomien som är skuld till att jag känner mig så håglös som jag gör.
Hurudan den var redan under Christinas barnaår, derom upplyser i någon mån den fransyske Legations-Secreteraren Ogiers resbeskrifning; som äfven i detta afseende, liksom i månget annat, gifver en oväntad bild af det dåvarande Sveriges inre tillstånd. Säkerligen äro prestdöttrar på landet, som spela harpa och luta, och dervid sjunga franska, italienska och latinska visor, ännu i dag en ej mycket vanligare företeelse, än de strömmar af spanskt vin, som bos lands-prostarne och småstads-borgmästarne flödade ur stora förgyllda silfverbägare. Af de ny-europeiska vitterheterna kände man företrädesvis den Tyska och den Italienska: den förra i grund; den sistnämnda långt allmännare, än sedermera i Sverige någonsin. Om Stjernhjelms bekantskap med både Italienska och Spanska litteraturen vittnar den i hans ”Hercules” befintliga förteckningen på Fru Lustas hand-bibliothek. Beläsenheten i all möjlig Grekiska och Latin är man van, att hos dessa kärngubbar förutsätta: men hvad säger man, när t.ex. Spegel höres åberopa Tyskarne Opitz, Rist, Flemming, Gryphius, Lohenstein; Holländarne Heyns, Cats, Vondel; Fransmännen Marot, Ronsard, Bellay, Bartas, Malherbe, Chapelain, Corneille, Moliere, Boileau; Engelsmännen Chaucer, Spencer, Sidney, Drayton, Cowley, Milton; Italienarne Dante, Petrarca, Boccaccio, Sannazaro, Poliziano, Ariosto, Tasso, Guarini, Marino, med flera? Ja, torde man invända: slik kunskap fanns dock väl endast hos de få utmärktare Litteratörerne. Men sådant vederlägges bäst af den teckning, som Spegel, i företalet till ”Guds Verk och Hvila”, gifver af sin tids läsande menighet.
Långt ifrån det Skogarne under äganderättens värd, förenad med fri Handel och Export skulle förödas, skulle de enligt min tanka, just derigenom mera fredas och vårdas. Det som skall säljas till utrikes Orter, måste vara mogna träd. Bonden tillgriper då intet annat, utan spar det såsom en dyrbar egendom; hvaremot lian rut 460 Den i«5 April. Det är bland hufvudgrunderna för StntsOeconomien, att på allt möjligt sätt befordra sätter intet värde derpå, utan följer sina förfaders vana, att med svedjande förstöra liela den trakt, som på annat sätt ger ingen eller ringa afkastning. Denna försäljning af trädvaror till Export skulle aldrig med Landets sanna fördel kunna verkställas, innan Skogarne kommit under ägande-rätt. En mångfaldigt förökad Jägeri-Stat skulle icke förslå att vaka öfver företaget, och de försnillningar, sorn dervid ej kunde hindras, skulle förtära Statens egendom, ulan att någon deraf droge fördel. Komma åter dessa Skogar under äganderätt, blifva de snart använde till Export, derest Exporten genom lämpliga handelsförfättningar befordrades. Statens directa vinst uppkommer genom köpeskillingar och nya grund-räutor; men lika vigtig vore den indil'ecta genom en ökad export, en förståndig skötsel af Skogarne och ett lägligt begagnande af de många tillfällen de lemna till afkastning, allt beroende af en utvidgad Handels-frihet och derjemte uppmuntrad industri. Hvad angår upplåtandet till äganderätt af Boställshemman, som nu besittas genom arrende, hvilket jag i mitt förra Memorial föreslår, är sådant förStaten och Jordbrukets uppkomst vigtigt af samma skäl, att deras skötsel ined full omsorg och till en sann odlings befordrande aldrig kan vinnas, innan disponenten blir ägare. Indelnings-Verkets grund blefve derigenom icke rubbad, enär de deraf utgående årliga räntor alltid förblefve Embetsmännens Löneanslag, och man vid försäljningen kunde fästa sådana villkor, att Boställsinnehafvares fördel igenom denna åtgärd befordrades.
Hennes friska skönhet öfverraskade Klas, så som ofta naturen öfverraskade honom, då han efter långa, skumma arbetstimmar kom ut i det fria och erfor verldens härlighet. Ja, detta var en annan luft än den, i hvilken han lefde. En trånad derefter, efter lycka, efter ljus grep honom. Han trädde Käthe ett steg närmare, hans bleka kinder rodnade. » Ni kommer till mig! » » Ja, hur skulle vi annars träffats, » skrattade hon skälmskt. » Berget kommer till Mahomed, men nu måste också Mahomed vara de arma dödlige dernere nådig och stiga ned ur sina sju himlar. » » För det första är jag ingen Mahomed, och för det andra kommer jag ej från några sju himlar. » » Nå, då skall den enda, i hvilken vi lefva, Och när så barnen komma i skolan första gången, får hon anlita hela sin förmåga att få dem att tala, behaga er så mycket bättre. » och vanligtvis aflöper det ej utan många tårar och » Han nog mig, men huru jag honom? Jag, ledsamheter, hvilket trassel hon kunde ha undvikit, en tråkig, gammal enstöring! » om hon gjort sig till vän med barnen i hemmet. » Gammal? — Ni är ju jemt lika ung som Jag. skulle derför till alla lärarinnor, som möjligen. läsa Idun, vilja säga: » Låten ej modet falla, ty då Sigfrid. » råken I. snart in på slentrianens slippriga väg. Aren » Jag fruktar, att jag var gammal redan I nog lyckliga, att af naturen vara begåfvade med som barn. Ären göra det inte. » ' friskt humör ' och ' gladt lynne ', söken ej ' polera bort ' det och blifven ej ' lillgamla ', utan vården det » Nej, men lifvet; hur skulle ni bli annat som en dyrbar skatt, som på ingen plats behöfves än gammal och tråkig bland alla dessa siffror bättre än i skolan. » och tal? Mig skulle deras åsyn på en enda Han I anlag för tungsinne och grubbel, kämpen dag göra mjeltsjuk. K o m ni, dernere är allderemot! Tanken ej bara på skuggsidorna och den ting nöje — förlustelse! » mörka framtiden!
ia^/r^a ^/vr/ae/^e kr// ////ek.l ^5ks/rr/er-^ »5kak^-6kF^ok/» rrrrFaerrr/e arrl-/^ kr// ek k «/' ekerr^/icr/lloe/r /^rkker-Zrekl-8am/rä//ek r 6öt/re/.o,Ztrrrakkrrr/k ^akrr,-/r/Fko^k M^errm; 6e^e» ^kocli/ro/».L L/okk r/err r 3 /Mlrs^r -8^0. k ti 8lr> il velse ak <ien 22 iXoveiubei' t 836, IlatVetensba^isvell Vit"» tm-kstt-8ambäl!et i Ootbeboi-F, som beslutat stifta ett Aluseum, bu5vuäsaUi S//-W-A k/// /r. 3k ?,'0k. 1840. k 3-rm/. l L^/c/. 7 //^/kekl L 10 /v.-o r§. ^sn innefokkonde nokurol8ker frän IV>Iiek8 ve8kro Dond8i<osr, der ojfenkliAO ^uturoIie-83mIin^or lrikkil>8 8oIrnok8, oelr derkill u^^Iäkik, livod lremölilke 8omlrölIs föruk e^de of minera lisi', ^rekidfieoksr, vöxker oelr fo^Ior, i underdoni^lrek onlrällik, okt, 8edon loeol kor (jenne, inrökkninr; lrlilvik on8li<lA'od, oelr flere för 8oli6N nitöl8li3nd6 medlror^ore lemnok killxlrokk kill onlöA^ninL;8-Ii08knod6n, öfV6N8om lridroz; of nokurolisr, lrvodon ifroAovoronde Nu8eum, ukon no^ok under8köd of ollmonno medel, 8Nork vore fuIDköndi^k or^on>8erodk, nren de88 lre8tond oell körlrofron ound^önr;li»6n erfordrode on8köllondek ok en 8liielil>^ 6on8ervokor med orlvode of ^oo lill 5oo D:dr Doneo, lrvoikill de jrärölrnode en8liildo killAänAorne ej föi'8loe;o, omförmöldke ärll^o lrelosrsr niokke, intill de88 kill-;on^ 3nnorIed68 linnde dertill !reredo8, kill Vetvn8li0si8- oelr Vitkerlr6k8-8omiröllet8 di.8po8ikion i ljäder onv>808, mok 5livldielrek för dek8ommo okk inför Veken8liOjr8^eodemien, eller onnon vederlröi liz m^ndi«d,et> örliden redovi8o 8ino äkAöider för elen loeolo notuido, 8lininberr oelr Nn8er förliofron, 808OIN villior för medlen8 onordnonde ekk ^äföljonde or. falker okk lröröfver Irofvo Irörk Veten8lio^8^eodenrisn, 8om i underdäni^lrek ^kkrok, okt ifräA08töIIde Nu8enm völ ännu endo8k vore r 8in lrörjon, nren linnde doek, 8080>rr eenkroljrunlik för in8onrIin^ of noturol8ker frän I>>- lret8 V68kro 8liör^ärd, lrvillien derof erlijöde en 8kor män^d, lrlilvo för 8kndi»m »k 8liOndinovien8 bonner, ökven8oin för Iiiliet8 pnlrlilio nokurl>i8tori8lio Nn8eer, of Agn8liO m^elien viZk, kill följd lrvorol ^eodemien kill8k^ilike I^od!i;k ireviljonde of dek lreAordo on8loAek, med den derjemke före8loAne eonkroll, vill I^on^l.
Bonde-ståndet till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottets handläggning remilteradt memorial, bar riksdagsfullmäktigen Anders Jansson från Westmanlands län, efter framställning, hurusom de band, hvarmed jernhandleringen här i Jandet under flere århundraden varit fjettrad, menligt inverkat på denna handtering och hindrat densamma att vinna den utveckling, som den eljest kunnat uppnå, anfört, att genom Kongl. Maj:ts nådiga förordning den 27 April 1846 visserligen en fri och obegränsad smidesoch vågföringsrätt blifvit beviljad jeruverksegare utom bergslag och i vissa fall egare af verkstad inom dessa orter, samt tillstånd lemnadt åt hytte-egare att, då deras tackjernstillverkning under sednast förflutna 10 åren i medeltal uppgått till minst 2500 skeppund, inom bergslag anlägga nya smidesverksläder; men att, enligt dessa stadganden, deraf största fördelen tillskyndades bruksidkarne, få bergsmän Allm. ffuiv och Ekon.-U Iskot tels Betänkande, N:o C7. 3 skulle komma i åtnjutande af utvidgad smidesrält. Bergsmannen, som från längre tider tillbaka varit i besittning af den inskränktare smidesrätligheten, vore likväl vid böter ålagd alt hafva stadde arbetare för sin verkstad, så väl som brukegaren; men då denne sednare tillätes att drifva sin smideslillverkning under liela året, måste den förre dermed upphöra, så snart lian tillverkat det för honom bestämda skeppundlal, ehuru försedd med egna rudimaterie!*. En sådan inskränkning af enskildes verksamhet i en för landet så vigtig näringsgren, som den ifrågavarande, öfverensslämde icke med de åsigter om allmän näringsfrihet, hvilka numera gjort sig gällande.