Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
”De brukade väl sådant den tiden,” menade Erika; ”men då det just icke kan göra någon förnuftig menniskas nöje att ständigt se framför sig en sådan sammanraffsning af likt och olikt, tror jag vi lägga ned det i din stora dragkista, eller hur? När du blir riktigt frisk, kan du ha mera nöje af det. Nu ligger det bara och skräpar.” ”Ja men, Erika, tag bort alltsammans, utom den vackra taflan! Ser du, det är ett skepp. Det är besynnerligt hvad pappa har många taflor, som föreställa fartyg. Så vacker som det här var en gång Örnungen, innan den uppslöks af de stygga vågorna. Tag bort taflan också! Men jag skulle ändå vilja veta, hvarför pappa bara köpt sådana taflor, som ideligen föreställa skepp; tror du han smuglat dem också, Erika? Då har han väl äfven fått alla dessa små speglar på samma sätt.” ”Ja, det är troligt,” sade Erika och var rätt glad att få gömma undan de farliga bevisen på faderns vilda sjöröfvarlif, hvilket numera endast benämndes smyghandel. Om Rosenberg talades nästan aldrig. Ingen utom Anton tviflade mera på att han var död; ty om han lefvat, hade han säkerligen hållit sitt löfte och infunnit sig vid de tre årens slut. Emellertid sågo alla med hemligt nöje att Gabriella, ehuru hon nu kunde anses fri från sitt löfte, likväl bar kaptenens ring, och att hon, för att qvarhålla den, satt en mindre utanför. Det tycktes som Gabriella hade rätt, att det nya året gaf henne nya krafter. För hvarje dag blef hon raskare och mera lugn; och när Februari inträdde, var hon åter så pass återställd att hon kunde tänka på och äfven finna nöje i att uppfylla sitt gifna löfte till Lena. Bröllopsdagen kom; men Petter Lindgren njöt ej hälften af den glädje, han väntat sig, ty sin kapten kunde han icke glömma. Den på Gabriella fästade blicken sade hvad han kände; och då Petter såg tårar i hennes ögon, kunde han ej återhålla sina egna. ”Jag kan inte hjelpa det,” yttrade han, ”jag måste gråta, fast jag är så glad som en menniska kan vara! Men min kapten, min kapten fick inte se’t!”
Med de sä kallade Apothekare - Friheter äro ater ett helt annat förhällande. De äro icke förunde alla Apothek i Riket, uran blott 4 l Stockholn, samt 16 i Sräverne i Landsorkerne och i pä Drottningholm. Hos - Apothekaren Ltruan är den förste, som genom Kongl. Resolutionen as den 22 Innu 1625 undsätt ben förmän, att alla de medicamenter, hwilka till mennisikornes styrka och sundhet i främmande Land upköpte och hit införde warda till der af honom inrättade Apothcks behof utom hmilket intet Apothek widare i Stockholms Stad ffnlle fä inratras, Mlle wara fria för all Tull, wäxel och beswär. Härifrån leda de öfrige Apolhekare-ftiheter sitt ursprung, och hafwa egenteligen blifwir bewiijade till erhållande af ett lindrigare pris pä medicamenter för Allmänheten och i syn nerhet de törstiges behof. A>t denna Tullfrihet i förra lider endast sträckte sig till färdige medicamenter, men icke lill Winer, Specerier och annat flikt, inhämtas af Kongl. Breswet den 17 Januarii 168 l, Desie Den 22 November1Z19 Dests Tullfriheter blefwo wäl genom Kongl. Brefwet af den 12 Februarii 1722 indraane, men äierstäldes likwäl genom 42 Z. i Kongl. Resolutionen pä Städernes Beswar as ven 16 Octobcr 1723 dock med det uttryckelig^ wilkor, att Avolhckarne borde wara förscdde med goda medicamenrer och ej stegra dem öfwer Medicinal - Taxan. I stöd af Kongl.
Axel, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: l:o Till R. o. Ad:s benägna upmärksamhet får jag hemställa eli missförhållande oftare skadligt för Kronan, likasom för euskilta. Jag Den 31 December e. m 349 menar dermed den nu gällande ordningen med kaulions ställande, vare sig vid utarrendering af Kronans jord eller lägenheter, eller kautioner som affordras vissa tjenslers innehafvare, dä upbörd eller värd af allmänna medel hörer till tjenstens utöfning. För dessa kautionera giltighet föreskrifva författningarne att resp. Läns-styrelser böra höras, och de böra, der kaulionisien uphört att vara säker, eller då han tilläfventyrs med döden afgått, genast bevaka det allmännas rätt. Vanligen upfylla Läns-slyrelser detta förbud under följande formel: ”Så vidt mig bekant är, bör N. N. anses såsom fullt giltig kautionist.” Det undfaller ingen huru litet tryggande dylikt testimonium är, och huru skulle det kunna vara mera tillförlitligt? Huru pass säker kan man oftast vara i upskattandet af nära anhöriges förmögenhet, eller huru ringa är icke den kännedom man kan ega om en annans oftare vidt utgrenade, och måhända äfventyrade, penningeförbindelser? Man kan vara rik, eller åtminstone förmögen, men vare sig genom frivilligt ingångna farliga eller olyckliga förelag, se sig beröfvad sin egendom, eller har man ärft dessa förbindelser -— och hvar är då den säkerhet man trott sig ega af en kaution, om ock ansedd såsom fullgod, under den dervid ofvan angifne restriclionen?
Jag visste, att jag borde lämna honom, men jag följde honom ändå, feg i min fruktan att kanske aldrig få se honom mer. Vägen var tröttsam, idel ändlösa myrar och skyhöga backar — till sist förlorade han tålamodet. »Finns det ingen genväg?» frågade han otåligt. Ungdomen i honom var redan trött på det »evigt enahanda». »Jo», svarade jag lugnt. »Det finns en genväg, men den är inte farbar, ty vårdisen ligger ännu, och knappt är den farbar ändå.» »Nu är du rädd, gubbe?» log han. »Så är jag», svarade jag. »Rädd för två — eller kanske för tio.» Hans handtryckning, när jag äntligen kunde förmå mig att skiljas vid honom, värmde ända in i hjärtat. Solblod ger annan värme än vanligt blod ... »Jag vet, att du aldrig kommer att glömma mig, gubbe!» ropade han bakom mig med sin friska, litet segervissa röst. Han kände sin makt. Nå, var det underligt? Jag vinkade med handen en bekräftelse på hans ord. Då sprang han tillbaka, tog mig i famn och tryckte sin ena bukett konvaljer i min hand. Så fortsatte han vägen i solljuset, och jag vek av in i skogen, åter bliven en ensam och barnlös man. Jag vet inte, hur länge jag hade gått, kanske en halvtimme, kanske mer, när mina fötter stannade av sig själva som inför en gapande avgrund och iskall svett bröt ut på pannan. Jag var för gammal att inte akta på slikt. Men vem gällde varslet? »Fara, fara!» ljöd det i luften omkring mig. »Fara, fara!» Gud i himlen, vem gällde varslet! Hastigt vände jag om och började att springa utan att veta varför eller varthän. Men så kom vissheten som ett spjut, slungat mitt i hjärtat. Hans, Sol-Hans, ensam ute på dödsmyrn, gällde varslet! Gud i himlen, varför nämnde jag att en genväg fanns? Men nu var bara att tänka, tänka snabbt. Och jag tänkte snabbare än tanken själv den gången. Så vek jag av, skar över en rödjning och började springa, lugnt och beräknat, ty jag visste med vem jag kappsprang. När jag kom ut på landsvägen, fick jag se Olof i Sjö stå och gapa med huvudet vänt mot dödsmyrn.
Nog hade de nu i flera veckor pr bref vexlat bekännelser och tankar, de innersta känslor, de ömmaste ord, och sålunda fast långt från hvarandra gång på gång haft sina små tête-à-têter, dem ingen menniska hade någon aning om, och hvart bref hade lärt dem mera om hvarandra, hade erbjudit mera af de der uttrycken, hvilka tycktes liksom frampressade ur djupet, och lik Ariadne-trådar vägledde dem in i den labyrint af egendomliga, fördolda tycken, af hemlighetsfulla, oförklarliga känslor, som bo i skrymslena af en menniskosjäl. Nog hade de åtminstone hvar annan dag känt som en innerlig handtryckning, då brefbäraren lemnade dem de kära kuverten med de kända handstilarne, nog hade de ofta efter läsningen af alla dessa arkens upprepade utrop, här och hvar återkommande onödiga små frågor, deras vältaliga, tätskrifna kråkfötter, i tyst lycka kunnat sluta sina ögon, som man gör, när den stora lidelsen trycker sin rusande kyss på ens panna. Och dock hvilka ömkliga surrogat voro icke bref för dem som likt Kurt som en uttörstig längtade efter blickar, smekningar, famntag. Han begrep sig icke sjelf. Förr i verlden hade han alltid, om han någon gång tänkt åt äktenskapshållet, i sin fantasi sett som sin fästmö en skarpsynt, förståndig ung qvinna af de der, som ville kämpa för framstegen i verlden – och samman skulle de skrifva, sträfva, strida. Det hela föreföll som en hufvudets sak, två intelligensers förening. Och nu älskade han så utan alla resonnemang, med nerver och blod, med en enda oemotståndlig lust att krama sin flicka i sina armar, så rikt och så helt, att han icke längre begrep, hur han kunnat lefva förut. Tänk en sådan ömkansvärd figur han hade varit, en sådan erbarmlig, fattig fan, som allena måst vanka och gå utan en arm inom sin, utan en blick, som gjorde hans möda lätt och hans strid ljuf. Och ingen hade det funnits, som bittida och sent egnat honom sitt hjertas lönliga tankar, ingen som nämt hans namn i sin dröm ... Men nu, kommen till mig
Anderssons i hans ofvanberörda motion gjorda framställning, att enahanda rätt till skogen, som, enligt motionärens här ofvan anmärkta mening, borde tillkomma boställshafvare, äfven måtte tilläggas kronoåboer, d. v. s. att de, äfven sedan trakthuggning blifvit införd, endast till husbehof skulle ega att åtnjuta del i skogens afkastning, som för öfrigt skulle användas till allmänna behof, men att deremot åboer på skoglösa kronohemman skulle ega att njuta utsyning till husbehof från andra närbelägna kronohemman och boställen, der öfverflödig skogstillgång funnes. Det synes icke vara förenligt med åborättens nuvarande betydelse, att, på sätt Erik Andersson föreslagit, förpligta åboen att i vissa fall afstå någon del af hemmanets afkastning; och då alla betänkligheter mot antagande af det för slag, som Kongl. Maj:t vid riksdagen 1856—1858 i detta hänseende framställde torde vara undanröjda genom den af Skogs-styrelsen föreslagna undantagslagstiftningen för de Norrländska nyhemmanen, får Utskottet, under afstyrkande af Erik Anderssons omförmälda yrkande, och i öfverensstämmelse med Skogsstyrelsens, hufvudsakligen på Kongl. Skrifvelsen den 30 Maj 1857 grundade förslag, vördsamt hemställa: att skog å kronooch allmänna inrättningars hemman och lägenheter i mellersta och södra delarne af riket, hvilka med stadgad åborätt innehafvas, må, derest icke för något fäll sär skilda medgifvanden och föreskrifter annat förmå, hädanefter endast till husbehof användas, så framt icke, på derom gjord, ansökning, Kongl. Majtts Befallningshafvande åt kronoåbo eller den myndighet, under hvars vård här ifrågavarande öfriga hem - 48 Santmans. Stats-, Lagsamt Allm.
På Riddersk. och Adelns På Prest-Ståndets Eders Kongl. Maj:ts underdånigste , tropligtigste tjenare och undersåter vägnar Carl Mörner, b. t. Landtmarskalk, vagnar J. A. ljndblom n, v. Talman. På Borgare-Ståndets vägnar H. Schwan, h. t. Talman. På Bonde-Ståndets vägnar Lars Olsson. n. v. Talman. Upplyst Uppläst hos samtliga Riks-Stånden den 23 Juli. Stormägtigste Allernäiligste Konung! Hos Riksens Ständer har blifvit anmäldt det förslag , att sedan inrättningen al en Jury i Tryckfrihetsmål blifvit fastställd, alla bestämmelser deri rörande bestraffningar skulle ställas i full enlighet med den allmänna Tagen,1 och den samma endast i Tryckfrihets Förordningen åberopas. Riksens Ständer hafva väl insett och erkänt riktigheten af detta förslag, men dock ansett betänkligt, att, innan inrätt" ningen af Jury i Tryckfrihetsmål till sin ver-; kan blifvit af nationen känd, dervid lägga någon verksam ;hand. Riksens Ständer hafva derföre i detta afseende tills vidare dertill inskränkt sig, att hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Eders Kongl.' Majit i Nåder anbefalla den Comité , som till Lagens öfverseende blifvit nedsatt, att i Lagförslaget fästa synnerlig uppmärksamhet på bestraifningssättet af de brott, som kunna fördfvas emot tryckfriheten och på Rättegdngssättet i Tryckfrihets mål, på det tillfälle må beredas att äfven sådana mål, efter den nya Lagens antagande, endast efter allmän Lag må kunna afdömas. Riksens Ständer framhärda med djup unj dersåtlig vördnad, trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majus underdånigste, tropligtigsts tjenare och undersåter På Ridder - Dm i $ Juli P! iUddersk. och Adelns vägnar Carl Mörner , h. t. Landtmarskalk.
J.ig hörde nu ganska tydligt hvad han sade, och kunde deraf märka, att han icke har sig bekant, att ännu en annan utredning äger rum i af seende på begrafn.hjelpen, innan densamma får utgå. Jag får då upplysa, att det finnes ännu en annan utredning, nemi. till huru stort belopp densamma skall utgå; ty när lönen är indelt, utgår deli efter de årens markegång, då denna begrafn.hjelp blifvit aftjenad, hvilket medför en lång undersökning. Frih. Cederström: Det torde vara öfverflödigt att besvara sådana anmarkntr, som den af Hr von Troil sednast gjorda. Det är gifvet, alt Statens räkenskaper visa huru mycket i begrafn.hjelp blifvit aftjenadt, då den aftjenades; och det hehöfves icke mer än att uppslå den bokens folio, för att få veta det. StatsUtsk:s utlåt. N:o 92 blef af R. o. Ad. återremitterad!. Ånyo föredrogs StatsUtsk:s den 1 och 16 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 64, ang:de beräkningen af statsverkets inkomster. R. o. Ad. beslöt, att detta utlåt, borde punktvis discuteras, och uppstod discussionen i anleda, af nedannämnda punkter. 1 :sta punkte n. Gr. Horn, Claes Fredr.: Jag hemställer vördsammast till Ilr Frih. o. Landtm., att de bilagor, som äro åberopade i denna punkt Litt. A., B., C. och D. mätte i sin ordning företagas och till afgörande föredragas, innan man bestämmer den beräknade summan. Frih. Cederström, Jacob: Jag kan icke med den siste värde talaren deruti instämma. Jag tror, att vi böra gå igenom detta betänk, i sin helhet från början till slut, utan att fråga kan uppstå om de sub-betänkanden, hvilka i allt fall icke kunna upptagas till bifall eller afslqg, emedan de blott utgöra delar af hela betänkandet. Den 20 Maj f. m. 101 Gr. Horn:
Nu är allting sagdt, allt hvad jag skulle velat säga jag kan aldrig göra det bättre och den känslan trycker mig till jorden. Det är en dålig bok ja, på sätt och vis, som konstverk, som helhet; man måste naturligtvis tappa blicken för den yttre plastiken när man fördjupar sig i detaljerna och skrifver med blodsprängda ögon och darrande hand. Men det är en sådan bok som en menniska inte kan åstadkomma mer än en enda gång i sitt lif, ty att skrifva den är att rista blodörn i sitt eget bröst. Det är den nutida ungdomens trista bekännelse; sådant är vårt lifsöde, så är det vårt lif förfuskas och vi sjelfve förderfvas. Jag skulle vilja skrika det ut i trots; det är sant, det är sant!» Han talade hest och lågmäldt. Hon lyssnade till hans röst, som var klanglös som en gubbes; och dess förplågade uttryck slog henne. Hon kände icke boken, han talade om, men der trängde sig på henne en rent instinktlik förnimmelse af den tomhet och ödslighet som var grundtonen i hans stämning. Hon såg bort på honom der han satt, sammansjunken i stolen, tryckande sig in till det stoppade ryggstödet som om han frös; hon stred med en längtan att gå bort till honom, taga hans hufvud mellan sina händer och lägga det in till sitt bröst som för att värma honom med sin egen kroppsvärme; men hon vågade icke. Det fans ett ord som hon fruktade mer än ett piskrapp och hon visste att han strax skulle slå henne det i ansigtet, ifall hon försökte ge luft åt sin medkänsla, som alltid skulle förbli främmande och obegriplig för hans kalla skepsis. Hon såg honom redan i inbillningen förvrida sin mun till en sarkasm och framslunga det der enda, uddhvassa ordet, som hon fruktade: sentimentalitet. Och ändå hvilken underlig dubbelnatur han var. Satt han nu icke sjelf derborta skeptikern och var sentimental som trots någon. Men för minsta vidrörande, minsta antydan om att man förstod hans sinnesstämning, minsta försök till ett närmande skulle han krympa samman som en sensitiva och förskansa sig bakom en sarkasm eller ett hånfullt smil.
Jag längtar just efter natur och oskuld. Jag skall med nöje valla dina oxar och klippa dina får och dricka vatten ur samma källa som dina herdar. Vatten, gudadryck! Jag hatar ... ah, fördömde Tinningsmed! alla drycker utom vatten. Jag upptäcker i detta ögonblick min sanna bestämmelse. Jag skall blifva herde – en ny Dafnis. Du måste låta någon Testylis eller Amaryllis inviga mig i ostberedningens mysterier, min Karmides. Jag föraktar kulturen och ilar till naturens modersbarm. Apollon har ju varit herde: Paris likaså: herde var „Gossen, som Kypris sjelf i frygiske skogarne följde, Skogen såg hennes fröjd, och skogen såg hennes tårar: Herde Endymion var, och hos hjorden han sof, då Selene Steg från himmelen ned att kyssa hans rosiga läppar: Rhea begråter en herde, och Ljungarn sjelf ju i örnhamn Kretsande flög kring Idas topp för en vallande gosse!“2 Hvarför skulle då icke Olympiodoros kunna nedlåta sig till krokstafven och herdepipan? Men ett ord, min Karmides! Har du vaktlar, stridstuppar och raffellådor i ditt Arkadien? – Var lugn. Jag delar för öfrigt din afsmak för prokonsulns råa symposier, sedan jag lärde känna Athenagoras. – Jag besvär dig, Karmides, du måste göra mig bekant med denna undermenniska. Det går sagolika berättelser om hans visdom och hemlighetsfulla fester. Är det då så omöjligt att blifva invigd i hans orden? – Han väljer sjelf sin omgifning. De gamle filosoferna gjorde detsamma, ofta på obegripliga grunder. Du kan således trösta dig, om ... – Bah, jag skall göra hans bekantskap ... Vet du, vid nästa kapplöpning låter jag min Bellerophon uppträda. Silfverhvit, krusmanig, byggd att klyfva luften som en pil. Hvad tror du väl? Jag vågar honom mot prokonsulns thrakiske hingst. – Det kan du göra tryggt. – Jag hoppas det.
dragna snörlifven o c h de högklackade skorna kunna ofta föranleda ganska allvarsamma skador. Man kan således med säkerhet påstå, att sällskapslifvet ej är den skola, hvari den unga flickan danas till en frisk o c h kraftig husmor. Min mening är dock ej att förbjuda eller totalt ogilla alla baler o c h förströelser, men de böra njutas med måtta eller med andra o r d: dessa få ej så upptaga den unga flickans lif att hon för dem ' försummar de henne ålagda pligterna i hemmet. I den händelse, att den unga qvinnan af en eller annan orsak förblir ogift, skall hennes lif dock framflyta lyckligare och lugnare, om hon vant sig vid ofvannämda pligter i sitt föräldrahem. F ö r r eller senare står hon j u ändå ensam i verlden, o c h är det då lyckligt att kunna förlita sig på sin egen kraft o c h förmåga. M e r än en gång, när jag träffat på medelålders, ogifta qvinnor, har den tanken uppstått: » Så skada att hon ej blifvit gift — hvilken förträfflig hustru och mor skulle hon ej blifvit. » Men antagligen har en annan lifsuppgift varit henne ämnad, som, ehuru ej alltid till sitt fulla värde uppskattad af menskor, dock var den, inom hvilken hon kunde uträtta det mesta goda, o c h inom hvilken hon skulle utveckla sig o c h luttras för sin slutliga himmelska bestämmelse. Mången anser, att qvinnan frångår sin bestämmelse, ja, att hon rent af beträder en förbjuden väg, om hon beslutar sig för att sjelf bryta sig en bana o c h förtjena sitt uppehälle i stället för att gifta sig och derigenom blifva » försörjd ». D e t senare är i flere fall än man anar bevekelsegrunden till äktenskaps ingående. Men denna ensidiga o c h som j a g vågar påstå origtiga uppfattning af det qvinliga arbetet vinner allt färre anhängare, j u upplystare vår tid blir. användas och marginal lemnas. Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretion från redaktionens sida påräknas. M e n för att våra döttrar en gång skola kunna stå på egna fötter, är ej den vanligen ytterst » lindriga » pensionsbildningen tillräcklig.
Af de påräknade vinsterne för åren 1845, 184(5 och 1847, anser jag, att 1845 och 184(5 arens salderade vinster böra till Riksg.cont. öfverlemnas, emedan de icke erfordras för R. St:s Bank och, enligt min åsigt, icke böra ingå i dess lånerörelse, der de skulle fastna, för att aldrig mer kunna tagas derifrån. Men hvad beträffar 1847 års uppkommande bancovinst, är jag af den mening, att, enär denna vinst icke blifver fullkomligt känd förr än år 1848 i Mars eller April, då R. St. redan hafva varit tillsammans flere månader, densamma bör reserveras, för alt af nämnde Ständer disponeras. Med denna af mig nu uppgifna modification tillstyrker jag antagande af Utsk:s förslag i denna del. 9 H. 31 212 De 11 10 April. Fril). Stjernstedt: Jag anhåller få tillkännagifva, att jag instämmer med elem, hvilka yttrat sig för bifall till 5 §; men tilllåter mig med detsamma, att, i anledning af Frih. Palmstjernas sista yttrande, fästa hans uppmärksamhet derå, att Utsk. icke föreslagit, att bancovinsterne skulle för åren lill och med år 1847 lill Riksg.cont. aflemna.», ulan blott för liden till och med slutet af det år, då nästa riksdag inträffar. Ilr von Troil: För den händelse, alt R. o. Ad., med bifall till Hr von Hartmausdorffs förslag, skulle besluta, att baneoviusten icke skall till Riksg.cont. öfverleranas; så anhåller jag fä fästa uppmärksamheten derå, alt 2:ne Stånd visserligen hafva bifallit alt denna bancovinst icke skall till Riksg.cont. öfverleranas, men att det i alla fall är anledning förmoda, att Hr von Hartmansdorff, förslag icke blifver R. St:s beslut.
Det är ej tillräckligt, att man anslår vissa summor till enskiften, utflyttningar, flygsandens hämmande m. m.; man måste äfven förvissa sig derom, att de af vederbörande länsstyrelser blifvit ändamålsenligt distribuerade, och innan man beviljar ett ökadt anslag, hade man således bort veta, att de föregående kommit landet till nytta. För öfrigt kan jag ej undgå att uttrycka min förundran Öfver den inconsequens, Utsk. i detta afseende synes hafva visat. Utsk. har nemi. till skäl för afslag å åtskilliga af enskilda motionärer yrkade ganska billiga anslag anfört, att Regeringen ej ansett dessa nödvändiga. Om således det nu ifrågavar. anslaget varit angeläget, hade det varit Regeringens skyldighet att föreslå detsamma. Men när detta ej skett, måste jag tro, att Regeringen ej ansett det nödvändigt, och att detta skäl till afslag bort för StatsUtsk. gälla såväl i denna som öfriga anslagsfrågor. Jag kan således ej annat än fortsätta mitt yrkande om återremiss, så mycket mera som jag icke vill bevilja något åt io:de hufvudtiteln, om ej besparing kan göras på någon annan. Jag anser visserligen de ifrågavar. utgifterna för näringarna till sitt föremål vigtiga; men jag upp - Den 28 Maj e. m. Upprepar, livad jag förut yttrat, att då jag ej är säker, luiru anslagen användas, vill jag ej gifva några ytterligare, innan jag får en sådan säkerhet, innan jag vet, till hvilka ändamål de skola disponeras. Beträffande Frih. Boyes yttrande om den lätthet alt betala räntan å de ifrågaställa statslånen, hvilken skulle uppkomma derigenom, att man använde anslagen af denna titel till ränta och amortissement för sådana lån, får jag blott fästa uppmärksamheten deruppå, att om statslån upptagas för stora ändamål, skulle säkert de små ändamålen eller considerations-ändamålen i alla fall göra sig gällande, och då blefve följden, att vi finge en ny gide hufvudtitel för de sednare bredvid den gamla, sorn vore anvisad till ränta och amortissement. Jag vill ej nu ingå i granskning, anglde statslånesystemet i allmänhet.