Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet i öfrigt ansett det vara både tillbörligt och äfven instämmande med den närmare förening, Rikenas undersåtare med hvarannan vunnit, att personer, hvilka i ettdera Riket genom slutligt Utslag blifvit fran äran dömde, fridlöse förklarade eller laodsförviste, skola, så länge ansvaret efter samma Dom fortfar, inom det andra Riket vara ärelöse, fridlöse eller landsförviste, och att efterapning eller förfalskning af Rikenas Sedelmynt samt utprångling af sådane oriktige Sedlar bör bestraffas efter det Rikes Lagar, inom hvilket sådant vetksfälles, tror Utskottet, i den förmodan, att Lagförslaget af det i Norrige nu församlade StorTbing godkännes, sig böra för dess del tillstyrka, att det må af Riksens Höglofl. Ständer antagas och till framdeles efterrättelse såsom gällande Lag utfärdas. Till Riksens Höglofl. Ständers vidare profning varder dock detta vördsamt pnderstäldt. Riksens Höglofl. Ständers Bankooch Lag-Utskottens Betänkande öfver det af Herr Jonas Ullberg väckta förslag om ändring uti Fö rf a ttningarnes stadgande, rö - 6st2 Banco‘ och Lag~Utskottens Betänkandeti. rörande beloppet af de b el ö ni n* gar, sorn böra erläggas till d emi * hvilka upp täcka efterapare eller för fal skare af Bankens eller Riksgäld s*- C o n t orets S e d l a r j samt utpr (ingi are afsa besk af f ade sedlar.
Ja. Ibland längtar jag så förfärligt efter att få komma ut i verlden. Birger. Gör ni? Siri. Ja. Att sitta instängd på ett kontor, det är ändå inte att lefva. Men, det brukar jag inte tala om för någon. Ja så, ni längtar ut i verlden? Efter att få granna kläder och resa på baler, efter att bli förlofvad och ta emot presenter, efter att vara fästmö åt en och bli kurtiserad af de andra. Ja så, ni vet redan att sådant brukas, och att det är trefligare än att sitta på ett kontor! Ja visst, jag förstår. Och så blir man fru och får appanage. »De spinna icke och samla icke i ladorna« det göra fruarna aldrig »men icke Salomo i all sin prakt var härligare klädd än en af dem.« Detta är hvad qvinnorna mena med att komma ut i verlden. Ja så, det är så ni vill ha det? Siri. Fy, ni talar styggt. Ja så, tog det? Birger. Siri. Birger. Siri. Birger. ILLUSTRERAD FAMILJ - JOURNAL. menniskor; och jag skulle vilja veta så mycket, och Ja; på ett kontor går den ena dagen precis som den andra; man blir lite ledsen när man får bannor, och man blir lite glad när man får beröm, men annars är det allt det samma. Man blir aldrig riktigt ledsen och aldrig riktigt glad! Och man vet att ingenting skall hända och att ingenting kan hända, utan bara att man blir en gammal, gammal nucka till sist. För det blir man. Och ändå har ingenting händt! Och ni tycker inte om att bli en gammal nucka? Siri. Jag vet inte. Men jag tycker det kunde hända någonting först. Hvad skulle det vara? Birger. Siri. Birger. Birger. Hvarför det? Siri. Jag tål inte rika menniskor. Jag hatar dem! Siri. Ja. För om det inte funnes de som äro rika, så skulle man inte känna sig så fattig och usel och eländig som man gör ibland. Hatar? Birger. Birger. Hvad menar ni med usel? Siri. Jag menar så urvuxen och ful och okunnig så, att man just vill krypa ned i ett råtthål.
NORDSTRÖM. CARL AXEL MANNERSKANTZ. SAM. WARBURG. GUST. LALLERSTEDT. G. Fr. Almqvist. Stockholm den 2 Februari 1860. Til! Kongl. Majit underdånigst i fråga om ny organisation af landets hypolheks-inrättningar. 54 eli. 1Åi. A. Dea i Rikets Ständers bank till utlåning mot pant i faslighet på landet nu anvisade fond, stor 7,500,000 r:dr r.mt, öfverföres på allmänna hypotheksbunken med följande vilkor: 1 l:o. Alla i svensk jordegendom intecknade, nämnda fond tillhörande, skuldförbindelser öfverlåtas till hypolheksbanken med rättighet för denna att, antingen vid sitt kontor i bufvudstaden, eller vid de särskilda, i hypoteksbanken delegande, hypotheks-föreningars kontor i landsorterna, emottaga och uppbära alla enligt de öfverlfitna förbindelsernas innehåll ingående ränteoch kapital-inbetalningar, under iakttagande dervid af den ordning, som vid medlens utlåning från riksbanken blifvit bestämd. 2:o. För det emotlagna beloppet, 7,500,000 r:dr r:mt, afgifver hypotheksbanken till riksbanken sin derå lydande hufvudförbindelse, deruti den utfäster sig att lill riksbanken erlägga fem för hundrade om året å hela det ursprungligen förskrifna och emotlagna beloppet, till dess detsamma på nedannämnda sätt blifvit återbetaldt. 3:o. Af nämnda fem för hundrade om året beräknas vid liqvidens verkställande fyra procent såsom ränta å det kapitalbelopp, som å liqvidalionsdagen qvarstår oguldet, och hvad derefter af samma för hela den ursprungliga kapitalsumman beräknade fem för hundrade om året återstår afräknas såsom afbetalning å den oguldna kapitalskulden, hvilken sålunda år efter år i stigande förhållande minskas. i 55 4:o.
Det skall således ingeri ting uträtta att förbjuda Glasöch Posthusförare* samt Hästbytare att kringstryka, dä desse inom den kortaste tid kunna förvandlas till Lumpsamlare, utan att likväl till seder och lynne undergå någon förändring. Med en innerlig önskan, att se dessa olägenheter af Lumpsamlares kringfarande i Landet hämmade öch tillintetgjorda, ville jag derföre önska, att Inbyggarneinom hvarje Härads Länsmans-District, eller,sota Per Jansson förslagit, inom hvarje Pastorat af de större, måtte tillåtas utse och välja en Lumpsamlares Besv. och EJioin Vtsk. BetaHktnderi» Sorn ägde rätt, att endast ä deri orten och ej annorstädes upptaga Lumpor, med frihet, att få försälja dem till hvilken Pappersbruksägare, som helst. En sadan Persons besök skulle för egendomssäkerheten ej vara vådligt» helst då han kunde påräkna en sådan betalning för sin möda, att han deraf kunde hafva sin näring. Detta skulle ej heller förfelas, då han, som vore i tillfälle känna sitt Districts icke skulle behöfva göra några friigtlösa besök till insamling af Lumpor, och genom onödiga resor förspilla tiden, hvilket, efter det förut brukliga insamlingssättet, måst hända, då alla de till ett Pappersbruk hörande Lumpsamlare merändels blifvit förpassade till en och samma ort, dit den ene kommit förr och de andra efter i ordning, utan att likväl desse sistnämnde kunnat erhålla några Lumpor, då den först komne dem redan emottagit. Då man närmare öfvervägar denna omständighet och tillika ihågkommer, att Liket äger öfver 70 Pappersbruk, hvilkas Lumpsamlare troligtvis utöfva en lika method, skall man förvånas öfver den förlust af flera tusen dagsverken, sorn på sådänt sätt tillkommer, till skada för Jordbruket, så ofta i brist af arbetande händer. Mea denna olägenhet uppväges icke af den, som sysslolösheten hos detta slags menniskor alstrar, och för hvilken Allmogen under de två eller tre besök i hvarje vecka, som af dem göras, alltid måste frukta att se sig blottställd, 144 Besv. och Ekon.
alt R. St. Den 6 September f. m. 267 hos K. M. i underd:hel anhålla, att, med uphäfvande af K. Kung. d. 23 Okl. 1850, genom allmän förf alta. matie stadgas, som följer: § I Upstår emellan delegare i by eller enstaka gård fråga, huruvida skyldigheten att hålla stängsel emellan deras egor uphöra må, galle det beslut, hvarom de fleste sig förena, der de tillika ega mer än hälften af jordrymden inom samfällighelen. § 2. Yppas sådan fråga emellan delegare i serskilda byar eller enstaka gårdar, ege den by eller gård vitsord, som stänga vill. Inom hvardera stängsel-laget afgöres frågan efter thy, som de flesta besluta, der de tillika ega mer än halfva jordrymden. § 3. Beslut, som i nu stadgad ordning fallas om stängselskyldighets uphäfvande, skall skriftligen uprätlas, för all giltigt anses. § 4. Ar dylikt beslut sålunda falladt, svare hvar jordegare för vården af sina kreatur eller gälde den skada, som de göra å egor, hvilka i beslutet inbegripne äro. § 5. Ej må sådant beslut brytas, der ej alla delegarne dertill samtycka; dock vare delegare ej förment alt sina egor serskildt instänga, der han stängseln ensam hålla vill.” Jag förenar mig i hvad Frih. Hjerta anfört och anser, att alla bemödanden man gör i afseende på så väl skogens omvårdnad, som jordens upbrukning och fortsatta förbättrande skola hafva föga eller ingen varaktig följd, så vida icke vår stängsel-lag och den princip här blifvit framställd en gång kommer alt blifva gällande. Jag får således anhålla, att R. o. Ad. måtte såsom sin gemensamma tanka antaga den grundprincip för stängselskyldigbelen, att en hvar skall svara för sina kreatur och den skada de göra och hos R. M. anhålla om utfärdande af en ny stängsel-lag på dessa grunder. Frih. Hjerta, Fredr. Philip: Hr Adelborg har så väl ut talat hvad jag haft att säga, att jag anser mig endast behöfva förena mig med honom.
Under loppet af de underhandlingar, hvilka sedan fördes i Stockholm, gaf ryske ambassadören Stackelberg å kejsarinnans vägnar, sommaren 1791, Armfelt löften om en frikostig gåfva, så vida en traktat mellan Sverige och Ryssland kom me till stånd. » Baron Armfelt blef » — skrifver Stackelberg till Katarina II — » rörd öfver kejsarinnans godhet mot honom; han förklarade helt naivt, att han ber E. M: t icke * gifva honom diamanter, utan pengar; han hoppas visst på samma belopp, som han fick vid freden. » Huru förödmjukande för den svenske konungagunstlingen äro icke dessa ord af den ryske ambassadören? Stackelberg borde hafva varit härdad vid åsynen af mensklig ruttenhet, ty han hade ju varit rysk ambassadör i det fala Polen. Men trots sin glädje öfver att hafva lyckats i sitt uppdrag, kan han likväi icke athålla sig * från en viss ironi. Och situationen var också från rysk synpunkt icke blott glädjande, utan äfven en smula löjeväckande. Sveriges inflytelserikaste statsman och konungens förtrognaste gunstling mottager med » rörelse » ett förnedrande anbud, men skyndar tillika helt » naivt » att sjelfmant förnedra sig ä » nu djupare genom att be om att erhålla » gåfvan » i form af kontanta pengar, och tyckes till och med helt vördnadsfullt hafva an tyd t summans belopp. Då Drott-ningholmstraktaten, detta » för Sverige så föga som möjligt fördelaktiga resultat » af underhandlingarna, i november 1791 ratificerades, erhöll Armfelt af ryskakejsarinnan 6,000 rubel samt dessutom en » gratifikation » af 3,000 dukater. Armfelts penningebehof voro också mycket stora, rians lefnadssätt hade länge varit slösande, och mot slutet af konungs Gustafs regering omgaf han sig med en nästan furstlig ståt, som, enligt hans biografs uttryck, » gaf anledning till tanken på hemliga förvärfskällor, med hvilkas upptäckande sqvallret var ifrigt sysselsatt ». Tack vare Stackelbergs depescher känna vi nu dessa hemliga förvärfskällor, eller åtminstone en del deraf.
Detta tillägg ändrar icke 102 Den a3 F eb r ua r i i c, rn. något i sjelfva hufvudsaken, så att den är af 3 Stånd bifallen. Jag hemställer alltså, om icke N:o 35 må läggas till handlingar-* ne och alldeles förfalla, då nu ej kan blifva fråga om att sjelfva saken skall förfalla, utan den måste sättas i verket. Uppå derom framställd proposition, fann Ridderskapet och Adeln ifrågavarande Memorial ej erfordra någon annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. Vid förnyad föredragning af Statsoch BancoUtskottens under N:o 5o afgifne, och den 17 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottens under N:o 6 förut meddelte Betänkande, i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition om rättighet för Sparbankerne i Riket att, emot ränta, i BancoDisconten insätta en del af deras Fond, för att, i mohn af behofvet, kunna derifrån uttagas m. m.; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit den 6 Nov. e. m. sistlidet år af Ridderskapet och Adeln bifallit, Utskottens ifrågavarande Utlåtande borde läggas till handlingarne. Lades till handlingarne Statsoch BancoUtskottens den i3 dennes under N:o 52 aflålne, och den 17 derpåföljde c. m. på bor - Den a3 Februarii e. m, io3, det lagde, Memorial, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens under N:ris 34 > 36, 37, 4° ot‘h 41 förut meddeldte Betänkanden. Å nyo föredrogs och lades till handlin» gar ne StatsUtskottets den i3 dennes under IST:o 400 aflåtne, och den 1 9 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Memorial, i anledning af återremissen af någre af Utskottet förut meddeldte Betänkanden.
Om det äfven, hvad denna § särskildt angår, är af vigt att få bort densamma ur Ständernas skrifvelse, tror jag dock icke att vi med den siste värde talaren kunna instämma deruti att anse detta förslag i sin helhet vara en ekonomisk fråga, hvilken genom 3 Stånds sammanstämmande beslut kan anses afgjord. Denna § är ovilkorligen af den natur, att den innefattar en be vi lin.-fråga, och i det stadium, hvartill frågan kommit, är det ännu vigtigare att hålla derpå. För min del kan jag sannerligen icke inse hvari den våda skulle bestå, som Gr. Mörner påpekat, ifall R. o. Ad. antog det förslag, jag tagit mig friheten framställa. Gr:n har sagt att vi mången gång sett huru, då ett Stånd stadnat i olika beslut, detta af Utsk:t vid sammanjemkningar alldeles undanskjutits. Det är visserligen sannt att så någon gång skett, meb hvad särskildt angår denna fråga, kan jag icke se att deri ligger något skäl för vidblifvande af det förut fattade beslutet. Då jag redan på f. m. yttrade mig temligen vidlyftigt i frågan, vill jag nu ej vidare uptaga R. o. Ad:ns tid, utan får blott hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. derpå att i l:sta rnom:t den sednare punkten måtte utgå; samt att från 2:dra mom:t borttagas orden »eller sådant beslut är fattadtn på 2:dra, och orden »för ofvannämnde föremål» på 8:de raden; hvaremot i inotnrt torde införas orden »enl. 2:dra art. be v il In. -stadgan» efter ordet »bevilln.» å 5:te raden; och orden »jemlikt nämnde art.» efter ordet »statsverket» på 9:de raden; samt slutligen att från 3:dje mom:t uteslötes hela den sista punkten. Gr. Mörner: Jag är af den siste värde talaren förekommen i afs:de på hvad jag ämnade yttra med ani. af Hr Dalmans anförande.
Hr Printzensköld kunde finna skäl uti att tilbåda den sistnämnde ryttaren, att, åtminstone tills vidare, aflägga det schabrak, som så illa synes vittna om hans djupare blick uti statsekonomiska frågor. Nu till Gr. Sparre. Han bar förebrått mig, att jag till ut gångspunkt för raina beräkningar tagit året 1845. Anmärkningen var oväntad. Tvisten, som här utkämpas, är ju den, huruvida för industrien en prohibitif eller en liberalare tullagstiftning är den gynnsammaste. På hvad sätt bättre utröna detta, än att undersöka förhållandet med densamma vid slutet af längre tidskiften, under hvilka den ena eller den andra varit herrskande. Nu har på detta rum flera gånger blifvit sagdt, att med 1847 års riksdag det s. k. frihandelssystemet gjorde sitt intåg. Ar 1845 är ju då vid slutpunkten af den prohibitiva aeran, och den ståndpunkt, till hvilken då industrien lyftat sig, den för prohibitismens anhängare sjelfva lämpligaste och gynnsammaste, som kan tagas. Vid närmare eftersinnande torde Hr Gr. Sparre sjelf inse och erkänna den bona fides, jag vid valet af jemförelsepunkter ådagalagt. Hr Fåhraeus: Hr Printzensköld har lagt mig till last, att jag icke tillsporde den ledamot af Bev.Utsk:t, som, enligt mitt förra anförande, förklarade bomullsväfnadsindustrien icke vara i behof af någon förändring i gällande tullbestämmelser, huruvida härmed ej afsåges de, som gällt åren 1858 och 1859. Då frågan i Utsk:t afhandlades under loppet af 1860 och de olika meniugarne 16 Den 2 Juni f. m. gingo derpå ut, huruvida man skulle vidhålla detta årets tullsats eller återgå till dé 2:ne nästförlidna årens, förekommer det mig som att det skulle inneburit ett hån mot sunda förnuftet, om jag frågat bemälde Utskottsledamot, huruvida lian menade annat än hvad lian yttrade, eller att ingen ändring af gällande tullsats vöre af nöden. Hr Gripenstedt, Johan August:
Hon har icke kunnat uthärda här i den fördömda dimman och töcknet, och att sitta inne sedan hela dagarne, huru skulle hon kunna lefva på detta sätt? Men jag vill skicka hem henne, hon måste resa, och jag vill försöka att kunna följa henne till och med ... Islingtons gator kunde, den tiden åtminstone, just icke skryta hvarken af renhet eller räthet, och den förtjuste skrifvaren klef blindt i den ena vattenpussen och smutshögen efter den andra och stänkte smuts ända upp på den deltagande Astleys hattkulle. Hastigt stannade han och såg sig omkring; i häftigheten af sin känsla hade han gått förbi Bridgestreet, der det utlofvade trefliga hemmet skulle finnas, och nu måste man vända om i smutsen och slasket. Ändtligen stod man framför en halföppen port, framför hvilken en lykta svängde af och an för vinden och med sitt irrande och dunkla sken upplyste än de sista och än de första bokstäfverna af en lång annons på himmelsblå botten, om ”ögonblicklig lagning af gamla alldeles ohjelpliga skodon”. Som det var alldeles mörkt i förstugan, fattade Gordon sin väns arm och förde honom, med en gammal hyresgästs säkerhet, uppför en smal trappa. Om Astley hade läst vår tids romaner om Londons och Paris’ ”mysterier”, så skulle han utan tvifvel känt sig en smula orolig öfver sin okända väns bekantskaper i detta ogenomträngliga mörker, men som romanerna den tiden hvarken voro så hemlighetsfulla eller så skakande, och dess ”mysterier” alltid voro förlagda till månskensbelysta jasminbersåer, så famlade han sig fram utan ett ögonblicks tvekan och stod snart i en liten förstuga, der en blecklampa belyste en dörr, på hvars messingsplåt stod att läsa: ”Miss Esmeralda Morris, dansös vid Drurylaneteatern, ger lektioner i alla slags moderna dansar”. Gordon drog i ett ylleband med en tennknapp till handtag, och man hörde en klocka slå emot dörren innanför, med ett sorgligt och oharmoniskt försök att gifva något klingande ljud ifrån sig.
Om R. o. Ad. är, lika med RondeSt., inleresserad uti frågan, så är det äfven R. o. Ad:s rättighet att säga: ”vi anse rikets såväl som skattebondens och vårt eget bästa fordra, att vi gå försigtigt tillväga i en så ytterst vigtig fråga som denna, vi vilje derföre icke förhasta oss, utan närmare betänka saken”; — och något annat har jag icke fordrat. ”Men,” säger man, ”det är icke något privilegium R. St. äga att sig sjelfve beskatta. 57 § Reg.F. gäller mer än 1789 års försäkran.” Månne likväl 57 § Reg.F. gäller mer än den ll4:de? Eller månne icke de både kunna och böra begge gälla och tillämpas hvar inom sitt behöriga område? Dessutom — Svenska folkel äger obestridligen enl. 57 § rätt att sig sjelft beskatta; men —• denna beskattningsrätt utöfvas af R. St. allena. Vore förevartde fråga att anse helt enkelt såsom en beskattningsfråga, 100 Den 8 September f. m. så borde alltså R. St. ensamme deröfver besluta och Konungens samtycke vore, i sådant fall, icke af nöden. Man erkänner likväl, att för nu ifrågavar:de förändring Konungens bifall erfordras. 57 § Reg.F. är således bär icke tillämplig. Om någon sade, att frågan vore af rent ekonomisk natur och sådan, att Konungen allena derutinnan äger beslutanderätt, så kunde ett sådant påstående finna något skäl för sig uti den omständighet, att 17S9 års K. försäkran är utfärdad utan Ständemes hörande. Men, derest frågan vore af denna art, hvarföre hafva dä R. St. vid flere riksdagar derom fattat beslut? Och hvarföre har dä Konungen vid denna riksdag öfverlemnat henne genom propos. till R. St:s afgörande? Hade ett sådant öfver lemnande skett på grund af 34 § 1 mom. Riksd.Ordn., d. ä. att Konungen velat delta, såsom ekonomiskt ansedda ärende, gemensamt med R.
Det är alltså ej ett tillfällighets-förbund, som genom trolofnirigen knytes, utan det gäller, likasom äktenskapet, för hela lifvet; och då qvinnan sluter detsamma, då hon derpå ingår, öfverlemnar hon sig tillitsfullt åt den man, som sökt och vunnit hennes tillgifvenhet och som vid sig fästat hennes hjerta. Men vid sådant förhål - Lag-UhkoUets Betänkande M 40. ii lande kan det bedrägeri, som mannen i detta fall använder för att vinna sitt mål, ej anses vara af den obetydlighet, som det Nådiga förslaget utmärker. Den tillkomna vigseln, missbrukandet af den förtroendefulla qvinnans hängifvenhet och svaghet kunna visserligen öka brottsligheten, men den förblir i allt fall, då man tager qvinnans ställning, hennes frid och lifs lycka i betraktande, i sjelfva verket enahanda. Och det vore något för rättskänslan motbjudande, om lagen betraktade ett bedrägeri af omlörmälda art lika med den handling, hvarigenom man tillnarrar sig en lumpen penning och som under alla förhållanden kan försonas med några Riksdalers böter. Derföre har Utskottet föreslagit att, då någon, på uppgifna sätt, bedragit qvinna till äksenskaps-aftal, han må kunna dömas till fängelse, der bötes-påföljd ej är nog. Att detta dock kan vara förhållandet, vill icke Utskottet motsäga; men att denna påföljd i flera fall är otillräcklig, förmodar Utskottet sig genom det ofvanstående hafva ådagalagt; och häraf finnes motivet till förändringen af 1 mom. 42 § i det Nådiga förslaget, som motsvaras af den 30:de i Utskottets förslag. Ehuru Utskottet finner det Nådiga förslaget i afseende på straffet för barns understickande och förbytande i allmänhet rättvist, synes det likväl, som skulle förhållanden kunna inträffa, då en nedsättning må vara tillåten, hvilket föranledt bestämmelsen i sista mom. 31 och då det tilläfventyrs skulle leda till tvifvel, huruvida den fullmäktig, sorn gör sig skyldig till de i 38 § af Utskottets förslag omförmälda brott, fortfarande må få föra andras talan, har Utskottet derom intagit ett stadgande i samma §.
Sistnämnda Styrelse har, dels i följd af det sätt, hvarpå frågan först kommit å bane, dels ock på grund af församlingsboernes, detta dock endast till följd af mindre erfarenhet huru frågan borde behandlas, visade mindre intresse för saken, upptagit nämnde vägbyggnad i andra klassen af det allmänna förslaget för den blifvande statsregleringsperioden och då man jemför den anslagssumma, Styrelsen anser behöflig och äskat, med den som i Kongl. Maj;ts nådiga 384 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Proposition är föreslagen och hvilken icke ens uppgår till halfva beloppet af de i första klassen upptagne vägbyggnader, så synes intet hopp för dem i andra klassen att komma i åtnjutande af något, hvilket, hvad Itamsjövägen beträffar, är ganska nedslående, då, enligt min öfvertygelse, denna väganläggning borde stå ibland de främsta, dels derföre att en icke så obetydlig församling, som nu saknar utfartsväg och stundom all kommunikation, bör hafva en sådan, men, i följd af sitt isolerade läge i förening med fattigdom, icke kan åstadkomma den utan Statens bidrag, dels ock derföre alt, utan väg och kommunikation, de stora jordlägenheter, der finnas att odla, icke kunna derförinnan komma fort eller vinna den utveckling, som önskiigt är och som alltid blir en vinst för Staten, i samma mån den skaffar flere idoge arbetare bröd och välbefinnande. På de skäl, jag nu anfört, vågar jag vördsamt anhålla: att Rikets nu församlade Ständer läckas, för anläggande al en väg, enligt uppgjord plan och kostnadsförslag, från Letsbo by i Ljusdal till Ramsjö kyrka, anslå af allmänna medel | af kostnaden med 55,900 R:dr R:mt på de vilkor, som för arbetets framgång kunna vara erforderliga. Som koslnadsförslagel, jemte de flera till saken hörande handlingar, finnes hos Kongl. Styrelsen för allmänna Vägoch Vattenbyggnader, så torde Utskottet vid frågans behandling låta derstädes afhemta desamma. Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles vördsammast. Stockholm den 20 November 1862. Eric Ersson, Uiksdagsfullmägtig från vestra Helsinglands domsaga.