Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skön och älskvärd, som hon var, och arfving till en ovanlig rikedom, hade Hermione talrika tillbedjare; men de giftermålsanbud, som de djerfvare bland desse vågat framställa, hade hon tillbakavisat. Hon förlikte sig med tanken att lefva ogift. Lik sagans pil, som läkte de sår, den sjelf gifvit, är kärleken ensam i stånd att läka kärlekens sår. Hermione hade mycket att älska. Hon älskade naturen och filosofien; hon älskade att utbreda sällhet till alla i sitt granskap; hon älskade framförallt sin fader, hvars sträfvanden och ensamma ställning såsom kämpe för en sjunkande bildning, en undertryckt religion hon förstod och delade. Badande i de friska vågorna af denna kärlek, bibehöll hennes själ sin klarhet, kraft och helsa; den var i harmoni med sig sjelf, fast dess ackorder klingade vemod. Kort före skymningen hade Clemens af biskop Petros blifvit skickad till Simon pelarhelgonet med ett bröd och en flaska vin. Flaskan var densamma, som Petros föregående afton så omsorgsfullt inläst uti det i hans studerkammare stående skåpet. Den natt, som följde härpå, sjöng Simon ej sin aftonpsalm. Krysanteus återvände först vid midnattstiden. Han hade då bevittnat, huru krigsgudens tempel togs i besittning af det kristianska presterskapet. Petros hade funnit för godt att uppskjuta detta till en timme, då man ej behöfde befara onödigt uppseende och folkskockningar. En afdelning soldater, kommenderad af tribunen Pylades, hade åtföljt presterna och uppställt sig framför templet. En embetsman uppläste från trappan det kejserliga edikt, som skänkte templet till Kristianerna; några nattvandrare, hvilkas väg tillfälligtvis fört dem öfver torget och som stannat, förvånade öfver det besynnerliga uppträdet, fingo föreställa det athenska folket, till hvilket ediktet var riktadt. Läsningen slutade, som vanligt, med uppmaning till ropet: lefve kejsaren! Soldaterna instämde pliktskyldigst, presterna hjertligt, athenska folkets tillfälliga representanter tvunget och af gammal slafvisk vana.
Jag kan naturligtvis ej vara okunnig derom, att sistnämnde lagbud är oförändradt hemtadt från nu gällande Concurslag; äfvensom, då embetsmannen till utöfningen af sitt kall står i ett alldeles särskildt förhållande, jag hyser den åsigt, hvilken mig anar jemväl vara Utskottets, att nemligen Embetsmannen, som gör concurs, ej hör kunna förrätta tjensten, innan i saken blifvit dömdt uti högsta Instantien eller genom dom, som vunnit laga kraft. Då emedlertid det af mig sist anmärkta mindre bestämda uttrycket i lagförslaget, jemfördt med de förut nämnde, lemnar rum åt någon tvekan, och i tillämpningen kunde föranleda olika tolkning, föreslår jag, att i ofvannämnde io §. måtte tilläggas ordet lagakraftvunnen, eller något deremot svarande, hvarigenom all tvetydighet undanröjes, och deraf uppkommande misstag i lagskipningen förebyggas. Förslaget, a„t ”den Myndighet, under hvilken gäl”denären i och för tjensten lyder, uppå an”niälan af Gode Männen eller Sysslomän"nen, äga pröfva och bestämma, huruvida ”den, som till tjenstens förvaltande förordnad är, må med mindre än halfva lönen Den 9 Junii f. m. a33 "åtnöjas, och huru stort belopp han i sådant "fall får uppbära,” medför, efter min öfvertygelse, stora olägenheter. Man kan taga för gifvet, att vid alla de tillfällen, då tjensteman afstår sin egendom till borgenärers förnöjande, Sysslomän, med föranledande af ifrågavarande stadgande, skola tvista med Vicarien om hans aflöning, antingen der < före, att de verkligen anse honom böra vara belåten med mindre, eller för att åtminstone icke blottställa sig för ersättningstalan af borgenärerne, hvilka svårligen af egen drift medgifva något, som kan lända till minskning uti Massans tillgångar. Vederbörande Myndighet blir således alltid besvärad med slitande af dessa tvister. Men hvilken är väl då denna Myndighet? Den är icke svår att finna i de lägre graderna, men desto mera i de högre.
Vid sådant förhållande finner jag för min del det ganska naturligt att StatsUtsk. icke gifvit någon vidare fullföljd åt nämnde förslag och jag hemställer till R. o. Ad. om under dessa omständigheter man kan anse att frågan, vare sig att den blifvit tillstyrkt eller afstyrkt, på grund af hvad som förefallit inom StatsUtsk., skulle framkomma till R. St:r i ett sådant skick som varit ensidigt, eller om man icke på grund af allt detta kan förutse splittrade meningar i en sak som minst af alla borde på sådant sätt behandlas. Jag tror således icke det vara skäl för R. o. Ad. att ingå till StatsUtsk. Den 20 Februari. 335 med ett sådant föreläggande som nu blifvit af motionären föreslaget, och får jag för min del afstyrka bifall dertill. Gr. Löwenhjelm: Hr Stjernsvärds motion, väckt i Sept. månad och förnyad den 23 Jan. samt båda gångerna remitterad till StatsUtsk., har nu för några dagar sedan ånyo af honom uptagits med anhållan att Ståndet måtte med honom sig förena om beslutet, alt förelägga StatsUtsk. inom bestämd tid inkomma med Utlåt, i frågan. Alldeles öfverensstämmande med en i förra plenum af Hr Aminoff yttrad mening, att nemi. Hr Stjernsvärds motion innehåller 2:ne, visserligen båda vigliga, men dock särskilda delar, får jag framställa den önskan att dessa frågor i enlighet med ett sådant bedömande mätte behandlas. Den första rörer Hr Stjernsvärds öfverklagade kränkning af sin riksdagsmannarätt att yttra en tanke som kan anses vigtig att den kommer under Ständernes bepröfvacde. Den andra rörer sjelfva föremålet för motionen eiler frågan om ett anslag för H. K. H. Kronprinsen i dess egenskap af Regent. Jag är öfvertygad att båda frågorna hafva för oss en ganska bög vigt, den ena en för oss direkt konstitutionel vigt, den andra en ganska hög politisk betydelse, och hoppas att Ständerne, i fall frågan kommer till deras skärskådande, fästa afseende vid dessa omständigheter.
Efter öfvervägande af allt hvad i denna fråga förekommit, har Utskottet hvarken vid de för ofvanberörda pensions-stats uppgörande tillämpade grunder eller mot förslaget i öfrigt funnit något att erinra; i följd hvaraf och då ej allenast billigheten fordrar, att enahanda förmån af en skälig förhöjning uti förut utgående, alltför otillräckliga, pensioner, som redan blifvit löntagare vid Arméen tillerkänd, äfven må tillgodokomma de vid Flottan anställda embetsoch tjenstemän samt betjente, utan äfven det måste anses öfverensstämma med det allmännas fördel att tjenstbarheten hos Flottans personal på sådant sätt befordras, Utskottet funnit sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer, med godkännande af den i sådant hänseende nu uppgjorda pensions-stat, måtte bevilja och på Riksgälds-kontoret anvisa det för ifrågavarande pensionering under nästkommande statsreglerings-period erforderliga kreditiv af 30,000 R:dr R:mt årligen, äfvensom att hvad Kongl. Majit härvid i öfrigt begärt och föreslagit, måtte af Rikets Ständer bifallas. 22:o) Med föranledande af vid sednaste riksmöte utaf enskild motionär gjord framställning om beviljande af ett förslags-anslag å högst 40,000 R:dr Runt, för att i mån af behof användas till förbättring i pensionerna för afskedad gemenskap från Kongl. Majits Flotta, anhöllo, på anförda skäl, Rikets Ständer, det täcktes Kongl. Majit låta verkställa en för denna frågas bedömande nödig ansedd utredning af ämnet samt derefter vidtaga de åtgärder, hvarigenom förenämnda gemenskaps pensionering blefve på ett lämpligt och verksamt sätt ordnad.
Ora således R. o. Ad. skulle besluta införandet af eli dylikt tillägg, torde det dock vara öfverflödigt alt något serskildt i denna punkt derom nämnesT Med tillkännagivande af niin afsigt, att icke nu väcka fråga härom, vill jag således ingenting nämna om det i förevar:de punkt gjorda tillstyrkandet. Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. hvad Ulsk. nu i afseende på detta mora. hemställt. Utsk:s yttrande lades till handlingarne. Gr. Lagerbjelke, Gust.:, Utsk. har här föreslagit, alt Fullnnge i Riksg:s-Koul. ”ega, om långifvarne sådant önska, under en tid af högst 10 år, afstå från upsägningsrättens begagnande.” Detta uttryck innebär e» otydlighet, enär det skulle kunna upfattas så, att Fullm:ge vore skyldige att gå på det sätt tillväga, som bär är föreskrifvet. Detta bör dock icke vara meningen. Emellertid, då en tvetydighet härutinnan skulle kunna upslä, anhåller jag att få föreslå, det ordet ega måtte utbytas emot ordet må. Detta är likväl af mindre vigt, hvaremot en annan anmärkn., som jag anser af väsendtligare beskaffenhet, torde påkalla Ståndets upmärksamhet. Den rör orden ”om långifvarne sådant önska.” Då det förut är föreskrifvet, att Fullm:ge ega afstå från upsägningsrättens begagnande, förutsättes således en transaktion mellan långifvarne och Riksg:sKont. 1 andra länder brukas visserligen, att den, som för Statens räkning uptar lånet, derom kontraherar med långifvaren, och då kan en sådan underhandling vara af nytta; men hos oss tillgår icke så. Hos oss bestämma Fullm:ge i Riksg:s-konl., på hvilka vilkor Staten är sinnad att uptaga lånet, och sedermera annonseras, all den, som vill låna Staten penningar, får för Riksg:s-Kont:s räkning insätta dem i Banken.
Protokoll, angående fullbordad granskning af de i Stats-Rådet förda —: B. II. 255, 315, 345, A. 348. —, i anledning af väckta motioner om tryckning af åtskilliga hos Förstärkta Stats-Utskottet förda —: B. VI. 243, 273, A. 274. —, hållna vid åtskilliga förstärkta Stats-Utskottets sammanträden, angående Talmannens i Bonde-Ståndet vägran af proposition på ett inom Ståndet framställdt förslag om föreläggande för Expeditions-Utskottet att inkomma med afskrift deraf: B. VI. 214, 216, A. 216. Protokoll, Ridderskapets och Adelns, angående antagande af ytterligare tvenne Notarier dervid: II. 485, A. 485. — —, vid innevarande Riksdag, angående tryckningen deraf: B. I. 90, A. 90. Protokoll, Ridderskapets och Adelns Pleni —, att vid justering deraf de i Protokollen intagna ta! samt enskilde ledamöters anföranden och yttranden icke skulle uppläsas, såvida ej någon ledamot särskildt sådant begärde: I. 14. Protokoll, Ridderskapets och Adelns Pleni—, angående justering inför Riddarhus-Direktionen af efter Riksdagens slut ännu ojuslerade —: VII. 389.
Vi böra icke åstadkomma anledningar till misstronde mellan Regering och folk. Jag ber herrarne tänka på den stund, då det är för sent att betänka följderna, och önskar, att den nya redactionen mätte blifva förkastad. Hr von Heyne: Jemte det jag också förenar mig med Gr. Horn, ber jag att få göra en anmärkning vid Hr Anckarsvärds anförande, att han förutsåg utgången af en votering, då Hr von Hartmansdorff begärt den. Jag har hört en annan ledamot framställa en påminnelse om, alt hvar och en må betänka sig, då han tager sin voteringssedel. Blickar jag omkring mig här, ser jag blott upplysta riddersman, och jag är öfvertygad, att de icke skola göra afseende på den, som begärt voteringen, hvem han än må vara, isynnerhet i en sak af så enkel beskaffenhet, som denna, utan blott följa sin egen öfvertygelse. Delta är åtminstone hvad jag tillförsel’ mig af Riddarhuset, samt hoppas att förslaget blir afslaget. Frih. Hamilton, Hugo: Då äfven jag delar den öfvertygelse, att en lagbestämmelse af den vigt, som den i fiagavar., aldrig kan vara nog tydlig, enär möjliga missbruk, i följd af mindre bestämdhet, kunna förutsättas; måste jag förena mig med den, som afstyrkt förändringen. — Här har blifvit yttradt, att Representationen vore skyldig hysa förtroende till Regeringen. Jag tror så äfven, men icke, att detta förtroende genom en lag bör eller kan bestämmas; ty en lag får ej vara ett förtroende-volum. Den uppställes för alla tider, men förtroendet är momentelt, och förhållanden kunna inträffa, då det upphörer, och bör det derföre icke så bestämdt förutsättas, som genom antagandet af detta förslag skulle ske. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla det uti y:de punkten upptagna förslag till förändrad redaction af 5o §:n Reg.Fm samt 3 §:n Riksd.- Ordningen. Ropades starka nej, blandade med ja.
Alt sedan GuldVerket blifvit nedlagt, och ändamålet med de dertill gjorde anslag af Kronan tillhörige hemman och lägenheter således upphört, desse ej kunna betragtas annorlunda, än som vanliga Kronohemman, då de icke funnos bland Kungsgårdar uppförde samt följagteligen voro skatteköp underkastade; och att, då enligt hvad Handlingarne upplyste, åboiätt till desse Hemman icke funnes, utan företrädesrättigheten till skatteköp tillhörde den förstbjudande, lösningsrätten tillkornme Hrr Adlerbrant och af Wetterstedt, så mycket säkrare, som, utom dem, veterligen icke någon i berörde afseende sig anmält. 2:0 Att, då bemälde Herrar i liqvid om Skatteköpeskillingen erbjudit såkallade Tnllgarnsräntor, hvilka gåfvo förmånsrätt till Skatteköp framför deni som dylika räntor icke ägde, de följagteligen äfven voro på denna grund till ifrågavarande lösen företrädesvis berättigade, serdeles som de på desse hemman, bestående af 5 \ Mantal, erhållit R. St:rs anvisning, i stället för Rådmansö Kungsgård, hvilken Egendom, utgörande 7 Mantal, K. KammarCollegium förklarat dem vara berättigade, att för deras skatterätts fordran inlösa, och af hvilken förmån de ock ostridigt kommit i åtnjutande, om ej R. Sl:r gifvit retroacliv 34o Stats-Utskottets verkan åt 1809 års RegeringsForra , hvarigenom Kungsgårdar förklaras vara från Kronan inabulienabla; samt 3:o Att då innehafvandet af oliqviderade
Fängelse kan antingen omedelbart för brott ådömas, eller i stället för ålagda böter användas, om tillgång till deras gäldande saknas. Fängelse, som omedelbart för brott ådömes, må ej i andra fall, än som i 4 Kap. 5 och 7 §§ omtalas, sättas under en månad eller öfver två år. Om fängelse, hvartill böter förvandlas, skils i 10 §. 7 §. Den, som till straffarbete eller fängelse dömd är, skall insättas i allmän straffinrättning; och varde der med honom förfaret, såsom särskildt stadgadt är. 8 §. Böter skola i penningar ådömas och Kronan tillfalla. Minsta bot vare Fem Riksdaler Riksmynt, ändå att beloppet, efter särskild i lagen utsatt beräkningsgrund, kunde ringare blifva. Högsta bot vare Femhundra Riksdaler Riksmynt, der ej antingen annorledes i lagen uttryckligen bestämdt är, eller ock ett högre belopp, efter särskild, för vissa fall stadgad, beräkningsgrund, kan äga rum. 9 §. Från utmätning af böter skola undantagas nödiga gångoch sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn; så ock af det förråd, som i huset finnes, hvad till deras underhåll i en månads tid erfordras. 10 §. Saknas hos den, som blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 § 4 Kap nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Uti Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99. 25 Uti § 25 har Utskottet föreslagit en förändring, sorn afser att helt och hållet beröfva Konungens Befallningshafvande all pröfningsrätt i fråga om så väl nyttan och behofvet af landt-handeln, som ock den sökandes qvalifikation, men tillägger deremot sockenstämma ensamt beslutande-rätt i dessa hänseenden. Utskottet har, såsom mig synes, i detta, likasom i åtskilliga andra fall, skjutit öfver målet, ty komme detta förslag att upphöjas till lag, sa skulle soeknemännen icke allenast kunna utestänga all handel, utan också obehörio-t gynna ° ' Ö Ot/ en icke kompetent sökande framför en som vore qvalificerad — ja rent afställa rättigheten till handels idkande inom socknen på auktion till den högstbjudande, utan att sådant af vederbörlig myndighet skulle kunna förhindras. Till förekommande af dylikt oskick, anser jag nödigt, att nu gällande bestämmelser bibehållas oförändrade. Slutligen hemställer Utskottet, att Herr Lundhs motion, som åsyftar en revision af Mandels-Ordningen, »icke må till någon åtgärd föranleda.» Afven i detta afseende är jag af olika mening med Utskottet, och anser, att nu gällande Handels-Ordning, jemte särskildt tillkomna stadganden, ganska väl tåla vid en sådan mera grundlig och på sakkännedom stödd granskning, än den Utskottet, på grund af nu ingifne motioner, kunnat åstadkomma, och får fördenskull, på grund af Herr Lundhs motion, i stället för de af Utskottet föreslagna speciela förändringar, föreslå, att Likets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, att, sedan utlåtanden af länens Hushållnings-sällskap och städernas borgerskap blifvit genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande infordrade, Kongl. Majit täcktes låta revidera nu gällande Handels-Ordning, jemte dertill hörande särskilda författningar, och till näst sammankommande Ständer nådigst afgifva nytt sammanfördt förslag med de förändringar, som, efter sålunda vunna upplysningar och sig företeende omständigheter, kunna finnas nödige.»
Adeln, för fortsatt lifgifvande af ofvanberörde genenlogiska arbete, anslagna arfvode; men som, för att bringa nämnde arbete till slut, det beviljade understödet lärer vara för utgifvaren oundvikligen behöfligt, anser Utskottet af denna anledning och då det torde öfverensstämma med Ridd. o. Adelns önskan att något afbrott i samma arbete icke sker, sig i allt fall böra tillstyrka: Riddarhus-Utskottets Utlåtande N:o 20. 7 att, utan afseende på de mot Herr Anreps förfarande med rätta gjorda anmärkningar, det honom beviljade arfvode likväl må fortfarande till honom utbetalas; dock emot förbindelse att, sedan den af RiddarhusDirektionen redan beslutade undersökning angående förhållandet med de resp. medlemmarnes af ätterna Liljehöök representationsrätt under N:o 1 eller N:o 06 bland Riddersoch Adelsmän försiggått, samt Direktionen derefter pröfvat och afgjort, om och hvilka förändringar som, efter resultatet af en slik undersökning, möjligen må blifva nödiga vid anordningen af de i Riddarhusarkivet förvarade genealogier olver de Liljehöökska ätterna, ställa sig till noggrann efterrättelse det beslut, Direktionen kommer att fatta rörande omtryckning af eller rättelser i de Liljehöökska »Attartaflorna», så att de sednare blifva i full öfverensstämmelse med de förra; hvarförutan, i analogi med det af Ridd. o. Adeln vid det beviljade understödet fästade vilkor, Direktionen må ega rätt att, derest Herr Anrep icke efterkommer Direktionens beslut rörande rättelser af de nu ifrågavarande afvikelserna, eller framdeles några väsendtliga afvikelser från de i Riddarhusarkivet förvarade stamtaflor, utan Direktionens medgifvande, befinnas i de tryckta Attartaflorna hafva egt rum, inställa utbetalningen af det gjorda anslaget.
Riket sig befann, då han den 22 Fehruarii 1811 tillstyrkte att utom det mindre Creditivet begagna vissa besparda medel till Krigsomkostnadernas bestridande. Äfvensom Herr Doctor Wijkman ansåg sig dessutom höra med loford anmärka Föredragandens åtgärd i detta afseende. Herr Borgmästaren Ullberg anförde: Sedan Högloft. Utskottet enhälligt förenat sig med det yttrande, som Herr Grefven och Ordföranden samt Herr Kammarherren Silverstolpe afgifvit öfver StatsSecreteraren Järtas betänkande i frågan om utfinnande (af) medel till våra kusters försvar, anhåller jag, att dessa yttranden måtte såsom Utskottets egna få intagas uti den berättelse, som Högloft. Utskottet kommer att till Riksens Ständer lemna. Det är icke allenast ett vedermäle af Utskottets bifall åt Herr Stats-Secreterarens aktningsvärda åtgärd, som derigenom ådagalägges, utan ock ett slags offentlig upprättelse emot de ohemula smädelser, som emot denne förtjente Embetsman någon tid ibland Allmänheten varit utspridda, som igenom en sådan förklaring af Utskottet kan meddelas. Flera Ledamöter instämde härutinnan. Herr Öfversten m. m. Schönström och Herr Doctor Wijkman voro af samma tanka, dock under vilkor att den sednare meningen om upprättelse mot kringspridde smädelser ej komme att i Utskottets berättelse till Riksens Ständer inflyta. Åtskilliga Ledamöter trodde, att sådant ej borde sättas i fråga, med hvilka Herr Grefven och Ordföranden sig förenade men betygade den tillfredsställelse, hvarmed han afhört Borgmästare Ullbergs framställning och Utskottets dermed öfverensstämmande tanka. Herr Lagman Sandberg önskade, att detta särskildta loford åt Stats-Secreteraren Järta ej måtte gifva Stats-Rådets öfriga Ledamöter anledning att tro sig af Utskottet med mindre uppmärksamhet behandlade, då de ej nämndes, ehuru deltagande i samma beslut. Då flera Ledamöter yttrade detsamma, anförde Herr Grefven och Ordföranden:
Maj:ts derom gjorda framställning, ansett, att i stället för det åt en kompanichef vid tionde och elfte kompanierna uppförda arfvode af 1,550 R:dr, bör upptagas arfvode för en kompanichef vid tionde kompaniet med endast 1,350 R:dr, och således 200 R:dr indragas. 7:o Af arfvode! till en predikant vid tionde och elfte kronoarbetskompanierna, 750 R:dr, har, efter hvad af det den nådiga Propositionen bilagda Statsråds-protokollet inhemtas, sedan tionde kompaniet förflyttats till Carlsborg, endast 500 R:dr utgått för bestridandet af religionsvården vid elfte kompaniet; och har E. K. Maj:t nu föreslagit, att nämnda arfvode helt och hållet måtte ur ordinarie aflöningsslalen uteslutas, men att, enär fråga vore, huruvida jemväl sistnämnda kompani skulle till annan arbetsstation förflyttas, och på förhand icke kunde bestämmas, huru med bestridande af religionsvården dervid kunde lämpligast och fördelaktigast blifva ordnadt, den i detta hänseende erforderliga kostnad mätte, i likhet med hvad vid disciplin-kompaniet egde rum, af förslagsanslaget för fångvården efter E. K. Maj:ts bestämmande utgå; hvilken nådiga framställning Rikets Ständer bifallit. 8:o Likaledes hafva Rikets Ständer, i enlighet med E. K. Maj:ts nådiga förslag, beslutat, att, sedan kronohäktet i Sundsvall genom E. K. Maj:ts beslut den 13 Januari 1863 blifvit indraget, det till belopp af 250 R:dr i ordinarie aflöningsstaten upptagna arfvode för en predikant vid samma häkte skall ur staten uteslutas. 9:o Då vid elfte kronoarbetskompaniet endast en subaltern-officer är i staten upptagen, men, efter tionde kompaniets förflyttning, befälet vid förstnämnda kompani mäst ökas med ytterligare en sådan officer, har E. K.
Villy gjorde ett mycket matt anbud att följa oss hem, men inte kunde han ersätta ett par galoscher! Det sa jag honom rent ut, och så kilade han i väg med händerna i fickorna och rockkragen uppslagen, lämnande oss åt vårt öde. »Kom nu, Lovisa», sa Gustaf, och försökte se lugn ut, fast nog hörde jag att han darrade på rösten. »Vänta lite», sa jag, »du kan gärna ta mina galoscher! Jag har tjocka kängor och reder mig nog.» Därmed sköt jag honom mot en vägg och ställde galoscherna framför honom. »Se så», sa jag, »försök nu.» Gustaf försökte, men det gick inte, fast han har ovanligt små fötter – dess värre! Han är nämligen förförfärligt fåfäng öfver dem, eljest – »Bättre brödlös än rådlös», sa jag. »Låna mig din pännknif.» Nu opererade jag galoscherna så ledigt och nätt öfver vristen som en den värsta liktornsoperatör. »Se så», sa jag, »försök nu!» Nu gick de på, och så begaf vi oss i väg, men det gick inte fort. Gustaf sköt galoscherna framför sig, som om han åkt skidor i smörjan. Bäst det var, så stannade han. »Aj!» sa han, »nu sprack en!» »Krök på tårna, så följer den nog med ändå», sa jag. Så gick vi en bit igen. »Aj», sa han jämmerligt, »nu sprack den andra!» »Så mycket bättre», sa jag, »så blir de lika.» (Och under allt det här inte en åkare! Men så gick också klockan på 1!) Plötsligt fick jag se Gustaf svänga benen i luften som en lindansare, och så – pladask i smutsen, där han låg och sprattlade som en fisk. »För Guds skull, stig upp!» sa jag förskräckt. »Eljest kanske polisen kommer och sätter dig i kurran för fylla!» »Hu!» sa Gustaf. Och därmed kilade han i väg nerför gatan med en fart som jag alldrig trott honom om. Hvad var att göra? Inte tordes jag låta honom vara ensam – han lider ju af svindel, vet jag – utan jag flaxade i väg efter honom, som om jag varit på jakt efter en gåskarl.