Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Under de år, som förflutit sedan sednaste Statsreglering har välståndet inom de båda rikena stigit högre än man ens vågat hoppas, och detta lyckliga tillstånd, för hvilket, näst Försynens nåd, vi hafva att tacka det politiska system Eders Kongl. Majestät oafbrutet iakttagit, och för hvars genomförande Eders Kongl. Majestäts representanter icke varit helt och hållet främmande, gör, att äfven de ökade bidrag, sorn erfordras för vårdandet af de förenade rikenas yttre angelägenheter, icke uti någon kännbar grad kan komma att betunga densamma. Fortgående på den bana af handelsoch näringsfrihet, af allmän och enskild idoghet, hvilken de båda folken beträdt och på hvilken de äfven, så vidt menskligt förutseende kan bedöma, komma att fortgå, skall också förmågan att bära Statsutgifterna — jag betviflar det icke —1 alltjemt ökas. 56 Bil. N:o 2 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o i, om Statsverket i856. Men förutom dessa skäl för ett tidsenligare ordnande af de förenade Rikenas yttre angelägenheter, linnes ett annat och icke mindre vigtigt, hvilket jag i underdånighet anser icke böra lemnäs ur sigte, det nemligen att tillvägabringa ett länge eftersträfvadt ordnande äfven af den del utaf de unionella angelägenheterna, som afser geniensamheten af de för förvaltningen af dessa angelägenheter erforderliga utgifter. Enligt mitt underdåniga förmenande låter detta sig vida lättare göra, än man i allmänhet tyckes hafva föreställt sig, ehuru kanske tidpunkten derföre icke förrän nu varit inne. Den Kommitté af Svenske och Norske män, som, till följd af Nådigt beslut den 50 sistlidne November, sammanträdde för uppgörande af förslag till ordnande af de förenade Rikenas Konsulatväsende, har också afgifvit ett förslag, hvarigenom den uppgift, Kommittén fått sig förelagd, synes mig på ett ganska lyckligt sätt hafva blifvit löst. Jag inser ej, hvarföre icke ett lika önskligt resultat skulle kunna åstadkommas med afseende å de förenade Rikenas Utrikes angelägenheter i öfrigt.
Mina första undersökningar voro al ' historisk natur, och jag kom då till den slutsats, att Josef, sedan han blifvit viee-konung af Egypten, som en upprättelse åt fru Potifars rykte, förordnat att hvart fjärde år skulle, i andra månaden, inskjutas en dag, på hvilken kvinnorna ägde rättighet att taga skarpare sikte än eljes på de manliga skottanorna. Men då jag bara väl vuxit från småskolans läxor, började jag lära mig, att vetenskapliga teorier icke alltid hålla stånd mot Min storhjartade uppfattning af mannens samvete blef dock efter anläggandet af mitt första snörlif snart en rent öfvervunnen ståndpunkt, oeh misstankens vindögda dä- mon började sammanpressa mitt hjärta. Sorgligt medveten om det faktum, att historiska och astronomiska undersökningar och antaganden ej just alltför ofta öfverensstämma med hvarandra, har jag aldrig funnit själshvila i de astronomiska förklaringarna öfver ett sådant fenomen som skottdagen. Därför hviskade nu ofvanstående dämon i mitt öra, att denna dag blifvit försåtligt insmugglad på kvinnorättigheternas magra konto. Det blef mig nämligen allt mera klart, att man blott förärat oss denna klappjaktsdag för att rädda en art manliga söndagsskyttar från skammen att bomma allt för ofta på de uppspårade föremål, som befunno sig inom skotthåll för deras kärlekspilar. Det är ett nedrigt fint manligt schackdrag detta, att ställa maskulina dumbommar så inom håll, att ett ädelt villebråd, flämtande, utmattadt oeh halfdöclt efter många egna jakter samt pådrifvet af kampen för tillvaron, själft far en sådan där skytt om halsen. Ett par dylika taflor ur lifvet ingaf mig beslutet att aldrig, aldrig jaga på skottdagen, is3amerhet som jag snart upptäckte, att mannen alldeles icke är fridlyst villebråd under den tidsperiod, som ligger emellan de i almanackan reglementerade skottdagarne. Jag fann med tillfredsställelse, att vi kvinnor förstått att behändigt kringgå ifrågavarande jaktstadgar och i ganska stor skala idkade tjufskytte.
Och sedan Alette skildrat för Susanna hvad som afskräckte henne från den nordliga flyttningen, dolde hon ej heller hvad som ljuft och mäktigt försonade henne med den; och Susanna begrep det mycket väl, när Alette läste för henne följande bref: «Tromsö d. 28 Maj. Vore du ändå här, min Alette! Jag saknar dig i hvart ögonblick, under det jag inreder min boning för att emottaga dig, och känner oupphörligt behofvet att fråga: hur vill, hur tycker du? Ack! att du vore här, min innerligt älskade, nu i denna stund, och du skulle förtjusas af detta «isoch björnland«, som jag vet att du hemligen ryser för. Trakten häromkring är icke vild och dyster, som till exempel på Helgoland; löfskogar kransa vår ö’s klippiga stränder, och hafvets vågor leka kring dem i fredade vikar och bugter. Vår väl byggda lilla stad ligger vackert på öns södra sida, blott genom ett smalt sund skiljd från fasta landet. Mitt hus är på hamngatan, som följer längs med den stora beqväma hamnen. I detta ögonblick ligga öfver tjugu fartyg der för ankar, och flera nationers olika flaggor svaja i aftonvinden. Det är engelsmän, tyskar och isynnerhet ryssar, som komma till vår kust, för att hemta vår fisk, vårt ejderdun m. m., och gifva i utbyte sin säd, sina pelsverk. Sydboarne föra dessutom hit en mängd grannlåt och små lyx-artiklar, som begärligt upphandlas af inbyggarne från Kola och Hvita Hafvets trakter. Lefve handeln! Min själ upplifvas vid åsynen af dess lif. Hvad har icke handeln från verldens begynnelse verkat, till lifvets behag, till länders och menniskors vänliga närmande, till förmildring af seder! Det har alltid hjertinnerligen glädt mig, att forntidens visaste och mildaste lagstiftare – Solon, var en handelsman. «Vid handeln,« säger en hans historieskrifvare, «vid visdom och musik utbildades hans själ.» Lefve handeln! hvad lefver icke genom den?!
Det slår mig plötsligt något i hennes hållning, som hon står der midt i dörren och blickar ut: något egendomligt enkelt och säkert och obekymradt, vänligt och sjelfnog på samma gång, och afvaktande, som om hon väl kunde träda ut på sin tröskel, men att det sedan vore den andra partens ensak, om han ville komma närmare eller ej. Denna iakttagelse, eller rättare: detta intryck, slår ned i mig som ett stort och underligt behag; och lydande en impuls, som jag inte alls gör mig närmare reda för, lyfter jag på hatten och stiger fram emot henne å den tuktade stenläggningen framför huset. «God afton,» helsar jag, nu på förmiddagen, enligt landets sed, betraktar henne samt finner framför mig en medelålders kvinna med ett fint rörligt friskhyadt ansigte, af det slag, som åren endast bidraga att förfina och besjäla. «Grüss Gott,» svarar hon, medan det spelar kring munnen och näsvingarne och hon lägger hufvudet en smula bakåt med ett egendomligt kast, som behagar mig. Jag står ett kort ögonblick och säger ingenting. Derpå spörjer jag, utan att jag haft den minsta smula tanke på något sådant, men alldeles af sig sjelft, som om det vore det ärende, hvari jag kommit: «Fins här rum att hyra?» «Åhja», svarar hon. Och innan jag ens hunnit lemna inpass åt den förundran öfver mig sjelf, hvilken sitter på lur någonstans i mig och storögd pockar på att få komma in och se hvad jag bedrifver för dumheter, — finner jag mig spatsera efter den främmande kvinnan in i huset. Vi passera en rymlig förstuga, stor som ett vanligt rum. Hon går vidare före mig uppför en trappa och öppnar en dörr; och jag skrider in genom en hel file af rum samt stannar till sist i en dublett med gamla möbler af snidadt trä och en stor ugn af grön kakel, som sträcker sig tvärs igenom väggen, samt mycket djupa fönsternischer, bakom hvilka de fjerran snöbergen taga sig ut som en fondmålning. «Detta vore ju passande,» menar jag. «Som ni vill,» svarar hon, och ler. «Ja, då tar jag väl dem!» Vi stå begge en stund och säga ingenting.
Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard: Sedan Ridderskapet och Adeln afslagit LagUtskottets Betänkande N:o 98, hvarigenom Utskottet tillstyrkt bifall till min motion om stadgande, att förskrifningar skola, för att vara gällande, ställas till viss man, genom hvilken motions afslående det åsyftade correctivet mot procenteriet således är ansedt otjenligt; får jag, i anledning deraf, väcka den motion, att 6 §. i 9 Capitlet HandelsBalken må alldeles upphöra, och att hvar och en må äga rättighet betinga sig så stor ränta han behagar. Motivet är det, att då Lagstiftaren ansedt sig icke böra träda emellan i fråga om sjelfva capitalet, eller förbindelsen derpå, synes Lagstiftaren icke el - Den 3 November e. m. i/Jj « ler böra träda emellan i fråga om hillänget, som jag kallar ränta. Jag anhåller vördsamt om remiss till Lagutskottet, samt om communication med de öfrige Respective RiksStånden. Lades på hordet. Föredrogs å nyo och bifölls LagUtskottets den 3o sistlidne Septemper under N:o io g afgifne, och den i3 derpåföljde Octobej; på hordet lagde, Betänkande öfver väckt motion om uppliäfvande af Kongl. Brefvet den i 7 October 1778 angående förekommande af Barnamord. Företogs till pröfning LagUtskottets den 10 sistlidne October under N:o 113 afgifne, och den 36 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående rättighet för Patroulle, Post, Vaktkarl eller Fångförare, alt, genom bruk af skjutgevär, söka förekomma Fånges flykt. Herr Rosenqvist_, Fredrik Leonhard uppläste följande:
(Det var åt mig.) »Jo», sa jag, och det med riktig öfvertygelse, »jag tycker hon är söt — riktigt söt!» Och det tyckte jag. Hon var så näpet lik Pepita, att jag blef riktigt rörd. Kaptenen fullkomligt strålade. »Då skulle tant Lova se henne i verkligheten! Hår som guld, hy som sammet och tänder som pärlor — —! Lika galet blir det att försöka måla henne. Man kan förr måla en dröm — en aning!» »Hör nu på», sa jag, som tyckte jag varit tålmodig nog. »Hvad är det Reinhold egentligen vill mig?» »Kära tant Lova, jag är den olyckligaste människa på jorden», kom det som skjutet ur en kanonkula. »Stackars gosse», sa jag, fast bra matt, ty jag hade ett innerligt begär att slippa komma med i en ny historia igen. »Tycker tant Lova värkligen, att jag, att vi ska kasta bort vår lycka bara därför, att det fallit mamma in att inte vilja ha en ful sonhustru?» »Nej det tycker jag inte», sa jag nu litet kraftigare. »Till på köpet när hon inte är ful!» »Öfvertyga mor», sa jag. »Öfvertyga!» Kapten höjde händerna mot himlen. »Hvad har jag annat bjudit till med under dessa månader, men hon är som klippan. Om hon åtminstone ville se henne! Men inte ens det! Och så har hon skickat efter den där tyska dockan och tror värkligen att —» Han bet sig i läpparna och såg ursinnig ut. »Men Reinhold är ju myndig?» sa jag, görande ännu ett försök att komma ifrån saken för egen del »Myndig!» Nej, jag blir aldrig myndig och inte ingeniören häller — vi håller för mycket af mutter till det. Och hvem kan väl annat! När vi var pojkar, sprang vi i kapp hem från skolan för att först hinna hem till brasan, nötterna och raset Och när vi blef stora? Ja, då sprang vi i kapp, då med, för att först hinna hem till den outtröttliga kärleken och till den glada, roliga kamraten. Hur har inte mor fyllt ut hvarenda minut i vårt lif —!
Ridderstapet oro Adeln wördsamr förestå, jag tror dem intet wara obilliga, utan oaktat djup kännedom af wärl landsfatligdom, kan jag intet neka mig den tillfredsställelsen, att förestå denna jemkning, i wär skyldiga tacksamhels gard, emot mina fordna kamrater, som i rägadt nial falt widkännas alla clt krigs mistöden och widrigheter men derunder tillwnnnit sig, wid alla tillfällen nationens fullkomliga högagkning, samt stukeligen i fredens lugn, blifwit pä ett bland civiliserade nationer oerhördt sätt, blottade pä alt, likasom hela Pommern, sa att de ej äga hoppet att af wänner och anhöriga kunna blifwa understödde. Är det äk wara stridsman wi stola maga hjef. pen, wi äro dem skyldige, lika som uppå guldwigt, eller böra wi ej nu, som ofta ster, glömma wära egne behof, för au komma till undsättning i nödens stund, hälst ät deni, som ej sweko ost, när wi bchösde dem, och som wid alla tillfällen lillwunno Dest 16 Iulu. 2S7 sig krigares si örila ära Nationens odelade »vitsord akt re gjort sig förtjenka af fäderneslandet. Zri^erre Ltael von IloIUlcin. Lor6t2 DustVIA, »örkturade sig sä mycket häldre conformera sig nied hivad Herr Drukva nu behagat anföra, som dä man Wigen warit fä frikostig llki ersättning, ät handlande som ej något risquera, man icke bords spara för personer som för statens skull lstottstalt sina lif och j u »välfärd:. Det möre äsivert wädligk att glömma den», enär man besinnade att ven stund kunde komma dä man lunde aa„ behof af deras tjenst och deras tillgifwenhet. Om-si-keu tke »vöre afgjord instämde han alsta uti den, ö
De som räkna sin jul fram till » tjugondag Knut » ha visserligen ännu en god del åter; ännu stå väl de smyckade granarne med halfförbrända ljus qvar i våra hem; ännu har icke den uppsluppna helgstämningen helt och hållet släpt taget, och barnens leksakspresenter äro ej alldeles förintade; — men de stora dagarne äro dock blott ett minne, julklappsbrådskan, jägtandet, de tusen bestyren likaså, och vi ha ändtligen fått ett ögonblicks andrum att samla våra tankar till det ingående nya året. Det ingående året — det är ock den ingående vintersäsongen. Ty det är egentligen först efter jul vi kunna börja räkna denna. Slädoch skridsko partiernas, balernas middagarnes, de små och stora bjudningarnes tid står för dörren. Och sedan omsorgen för de broderade tofflorna, åt » kära pappa » eller den vackra förmakskudden åt » lilla gubben » ej längre trycker, tränga sig åter de vanliga modebekymren våra damer in på lifvet. Gäller frågan nu endast drägtens form och snitt, så kunna vi åter upprepa, hvad redan af tidigare moderevyer framgått, att rediiigoteeller direetoire-formen ännu mer än någon annan är den förherskande. Törhända vore det ej ens för mycket sagdt, det denna typ ligger till grund för alla de variationer i snitt vi för närvarande träffa på. Härvid är att märka, att kjolens draperi i allmänhet förfärdigas sammanhängande med lifvets ryggstycke, under det de öfriga delarne af den förra göras hvar för sig. Derjemte finna vi dock ofta toaletter, som synas oss helt och hållet annorledes anordnade och likväl i sjelfva verket måste betraktas som varianter af ofvan nämda form: talangfulla kombinationer af våra modister, hvilka städse låta sig angeläget vara att undvika allt för stor enformighet i sina arrangementer. I stor gunst stå ock för närvarande toaletter med kjolar utan hvarje draperi, endast garnerade med smalare eller bredare volanger, och till hvilka så kallade runda lif med skärp erbjuda de mest skilda smakriktningar fritt val. Om en absolut förherskande form kan under dessa omständigheter ej gerna bli tal, och vi ha allt skäl att vara modet tacksamma för Q V I N N A N O C H 1888.
Friherre bjerta, ^xel, Höglofl. Ridder» stapel och Adeln har nyligen förehaft differenta ämnen födande för privata, men hwilka icke äfyscat gagnföe Slalö-Catzan. Utan att halma den förmätcnheten att wilja nphäiwa wig till förmyndare för densamma torde mig iikwäl tillätas atr fä anföra fällande, hwaras att de sunna tillflyta densamma nägon läkrare winning. Friherre bjerta upiäste härefter ett memorial sä lydande: Wördsamt Memorial Wid genomläsande af Tull.Arrende Societeten^ handlingar samt unberställan till Riksens Häglof!» Ständer, att sä i anseende till Finlands förlust pä det med Kongl. Maj:t och Kronan ingägna TullarrendeConlract, afstriswa 52,000 R:d B:co torde höggunstigt mig tillätas, fa nämna att projectet är södands och godt samt sörträffeligt för Tull.Sociteten, men i den swära belägenheten Stats Castan är, förmodar jag art Höglofl. Ridderstapet och Adeln för stn del af« star denna oförwänlade begäran, hälst äswen härtill kommer, att sädant i Conlractet ej är förbehällit, samr den päräknade summan ända för sörledir är influlit» ^ittr» L§Fo Den 29 December ytterligare torde jag fä den äran wörhsamM< ligen Högloft. Ridderskapet och Adeln till minnes söra att Tull-Arrende»Societetens Conlract warar blott ^:ne är till, och skulle detta stulna Sällffap ej med Contractet finna sig nögde, att pä de oswannämnda grunder fortfara, sa kunna de ju afsäga fig denna sä födande anrättning, ty ett Folkslag gär dä borrt och elt annat kommer helt säkert äter som torde med ruindre pretentioner ändä wara hederligt bärgade.
Om nu någon räckte henne en stödjande hand, aftorkade hennes tysta tårar — • skulle ej detta hafva välsignelse med sig? I en torftig kammare, hvilken på samma gång tjänar som kök, sitter en fattig sömmerska från morgon till afton vid symaskinen. Hon har ej endast sig själf, utan tillika tre barn i skolåldern att försörja. Då mannen gjort ända på allt, reste han till Amerika och lämnade henne åt sitt öde, hvilket hon burit modigt och tappert. Men hvad skulle ej en liten summa till jul vara för henne, för att hon själf skulle kunna få litet hvila och glädja sina barn? Längre bort i utkanten af staden bor en s. k. kokfru, van vid bättre dagar, då hon kunde arbeta i sitt yrke — men nu gammal och nedbruten af värk. Hon skötes kärleksfullt af sin sjukliga medelålders dotter, hvilken syr linnesöm för en ringa dagspenning. Hvem lindrar och gläder deras sorgliga tillvaro? Där vistas i det enkla allmogehemmet ett åldrigt fruntimmer, utackorderadt af socknen. Föräldrar och syskon hafva gått före henne, och hon står ensam och medellös. Genom umbäranden är hennes förstånd delvis omtöcknadt, så hon tror sig vara rik, fastän räntorna ej kunna indrifvas. Hennes enda glädje är att få dela med sig åt sin omgifning och såmedels återgälda den godhet som visas henne. Men — hvarifrån skall hon få medel därtill? Så, se här den unga flickan, hvars föräldrar ej längre kunna hjälpa henne. Hon har fått ovanlig begåfning för teckning; men den är ju för henne ett dödt kapital, då IDUN 1896 bon ej kan fä medel att utbilda den. Skulle det ej kännas ljnft att kunna jämna hennes v ä g? Ja, bistån hvarandra, hvar i sin mån, så länge I vandren tillsammans — då samlen I skatter, hvilka ej rost och mal kunna förtära. Bien. * U p notisboken. En på sitt vis ryktbar personlighet skildes med det gamla året från en bitter lifslott, då den i Stockholm under binamnet » Trasf röken » allbekanta stackars kvinnan på n3 ' årsaftonen afled.
— Qm å ena sidan kan antagas, att icke alltid yppighet, utan behof af utrymme, hvilket stundom på en inskränkt Tomt icka kan vinnas, i husets större längd och bredd, samt jemväl afseendet på besparing af grund, tak och takresning föranleda till uppförandet af hus med flere våningar, och, å den andre, det torde vara -utan tvifvel, att Invånarne, åtminstone i de smärre Städerne, sällan äro så förmögne, att de kunna åstadkomma de mer kännbara kostnader, hvilka åtfölja uppbyggandet af hus af sten eller korsvirke med tegel, så förmodar Utskottet, att häruti ligger ett skäl, till ådagaläggande^ äfven af olämpligheten att i allmänhet före;krifva nämnde vilkor för husbyggnad i Städerna, Be sv. och Ekon. Utsk.
— Hur mycket skulle det gå till att få åkdonet repareradt, så att det blef så godt som nytt? — Mellan 150 och 200 kronor, men då blir vagnen riktigt gentil, svarade sadelmakaren, i det han kände på stoppningen. — Det var förskräckligt, jag hade tänkt allra högst fyrti kronor. — Jo jag tackar, det får frun det icke för. — Och om vi inte göra det så grundligt? — Under hundra är omöjligt, men då blir den inte som ny, fortsatte sadelmakaren, som om han funnit lösningen på gåtan. — Hvad säger du, Pehr? frågade fru Linde sin man, som händelsevis gått förbi, funnit vagnboden öppen och kommit in midt under rådplägningen. — Jag säger, att vagnen är bra som den är, och att jag inte tänker kosta ett öre på den. Nej, Pehr var omöjlig. Hon måste också ha nya gardiner i förmaket, och då Pehr inte heller ville ge ut ett öre för att anskaffa dem, så återstod intet annat, än att värkligen ta’ till de egna pengarne. Och hade man en gång gjort den uppoffringen, så var det väl också bäst att få halftäckaren i anständigt skick, — så att man slapp skämmas för Hilma, innan hon väl kommit upp. Så blef det fråga om hvilket rum Hilma skulle ha’. — Hvilket som hälst — bara inte mitt, sade Pehr, som anade oråd. — Vore det då omöjligt för dig att för några dagar flytta in i Gunnars rum. Jag skulle göra det så trefligt för dig, du skulle få din soffa och skrifbordet och hvad du vill; käre Pehr, det gör du nog. — Nej, det gör jag visst inte. Hon kan ju få röda gästrummet, där ha lika fina damer som hon legat. — Att du kan vara en sådan egoist, Pehr? — För att jag inte låter köra ut mig, ja en sådan egoist är jag. Hvarför bråkar du förresten så förskräckligt? Vi ha väl haft gäster förr, hon är ju ingen prinsessa, din svägerska. — Nej, det är hon visst inte, hon är bara min svägerska. Men det är ju naturligt, att när jag en gång i lifvet får den glädjen att se de mina hos mig, så skall jag ha ledsamheter och obehag. — Sa’ du glädje, Agatha?
—- de hvilande, angående ailstallter till beredande af tidigare tillgång lill en tryckt uppgift derå vid kommande Riksdagar. Julii P. 1236. Grustägt, angående, till underhållande af allmänna vägarne. Sept. P. 3o8. Nov. P. 653. Grönhagen, Gustaf, yttranden. Gyllenborg, Grefve Johan Henning, yttranden. Ju lin p. i3o. B. 75. Julii p. 74. B. 9. Dec. p. 337. B. 3. Gyllenhaal, Lars Herman, yttranden. Jan. April P. 584- Maji P. 42. Gyllenheim, Eric Gustaf, yttranden. Febr. Gyllenram, Berndt Fredrik, yttranden. Mars P. 95. B. 447. Gyllenram, Carl Anton, yttranden. Febr. P. 483. B. 354. Gyllenstjerna, Friherre Nils. yttrande. Mars P. 57o. Gyllenstjernska familjens fordran, angående. Sept. P. 368. Sept. a A. P. 53, 88. Oct. P. 43o. Gyllensvahn, Henric Adolph, yttranden. Mars P. 97. B. 457. Julii P. 1229. Oct. a A. P. 158. Gymnastiska öfningar, 0111 allmännare användande af vid publika Läroverk. Julii P. 543. Gäldenär, angående skyldighet för alt med arbete aftjena sin gäld. Junii P. 731. Sept. P. 61 j. Sept. 2 A. P. 459,523, Gärdesgårds-delningar, om ordning för stadfästelse och ändrings sökande, i afseende på af Landtmätare verkställde. Nov. P. 586. Gästgifveriet-, om ytterligare förmåner och friheter för. Gästgifveriers anläggning, angående. Götha Canal, angående. Febr. P. 810. B. 988. Götha Canal Bo lags f. d. DiscontContoirs Direction i Götheborg, om decharge för.
Silfver svarande emot ioo Specie R:dr derföre kunde bär i Landet uppköpas, och sedan den ifrågavarande ersättningen i Uppgälden emellan Sedlarne och Silfret, som är i Agio, skall då finnas vida öfverstigande den ringa ersättning, som rätteligen kommer under benämning af Cours. Af föregående är också klart, att Agio eller Cours icke ensamt förorsakas af Underbalance i Handeln, ty om man föreställer sig, alt inga Sedlar funnos, skulle ju Agio helt och hållit försvinna, och Coursen i sådant fall ej stiga högre, än till Myntets Transport-kostnader, och om Skulden till Utländningen vöre större än bela reela PenningeStocken, kommo Gäldenärerne både för Capital och Ränta alt stadna i Skuld hos Utländningen; men det sista lod Silfver, som funnes i Landet, blefve ändå lika gällande alt betala en Skuld af ett lod, som om Riket vore uppfyldt med ymnigaste Silfvergrufvor. Det af Friherre Lagerbjelke föreslagna medel, alt genom ett för Statens räkning inrättadt VaxelContoir, afhjelpa det onda, hvilket, af förenämnde skäl, egenteligeu består uti Agioj Den g Januarii. 455 men icke i Coursj lärer derföre icke finnas bidragande till ändamålet. Alten Stat ej kan, för egen räkning, med fördel drifva någon Handel eller Växelrörelse, är af alla StalsOeconomer erkändt. Om detta Agio skulle af VäxelContoiret nedsättas derigenom , att Contoiret begagnar de Fonder å utrikes ort, som tillkommit genom, försäljningen af åtskilliga Rikets Effecter, för att derå draga växlar till lägre pris, än hvarföre de eljest kunde erhållas, så skulle deraf uppkomma en förlust förStaten, hvilken komme alt såsom en indirect Beskattning drabba hela Nationen, och detta till ingen annans fördel, än den Växelbehöfvande Importeurens, hvilken i alla fall ej lär underlåta alt sälja sina varor till högsta möjeliga priser.