Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I Utskottets Utlåtande förekommer vidare, pag. a5o, att ”Utskottet har an”sett att, med undantag af 8 Hufvudtitelns "anslag till extra utgifter, öfriga på Hufvud"titlarne anvisade medel böra vara underkastade öppen redovisning,” och ehuru obehagligt det är, att dervid fästa anmärkning, är jag likväl dertill föranlåten, för att försvara min i i8a5 års RevisionsBerältelse framställde åsigt, att redovisningen för Statens medel bör vara öppen. Ändamålet med 8 Hufvudtitelns anslag, 100,000 R:dr till extra utgifter, är, efter derom gifne föreskrifter, att dermed bestrida sådane allmänna Statsutgifter, som, i anseende till Den 5 Mars f. m. 171 deras beskaffenhet, icke kunna hänföras till någon annan Hufvudtitel; men deraf följer icke, att dispositionerne af denna anslagssumma kunna allmän redovisning undandragas, och det så mycket mindre, som saknad redovisning derföre skulle försätta Ständerne ur tillfälle att pröfva den större eller mindre tillräckligheten af detta anslag till så beskaffade behof. Grundlagen, som efter dess ordalydelse skall i hvarje särskilt fall tillämpas, innehåller i 3o §.
Den »4 November förekommande af uppehåll uri de förut under bendning ,varande ärenden och särdeles dem, hwilka anga Statens reglering och Bewillningen, säsoin bade mäst wigkige och af den »vidsträckta omfittning, att tiden för deras fullkomliga urredande och granskning ej ännu kan med nägon wisthet bestämning, härigenom stadga, dek mä nägre ytterligare Memorialer eller anföranden, sä midt de ej äga ett oskiljaktigt sammanhang med sädane ämnet., som redan lill Skändernes handläggning öfwerlcmnade äro ifrån denna dag af Riks Ständcn till weverbörligl Utskott icke hänwisaS z sa länge något förut renulreradk mäl pä ett sädant Utskotts åtgärd ännu finnes bero; blifwandes alltsä samrclige Riksens Ständers Utskott rvänligen anmodade, att hwart för sig hoS Ständernas Plena anmäla, när de pä vest äkgärd nu beroende ärenden aro siutcligcn bc« redse och afgjorde. Och skulle de Respeölive Med - Ständcn wärdwördsamr och wänligcn inbjudaS, arr i detta befiut med Borgare Srändct sig förena, klt luxra. SDWid granskningen af Högloft. Lag»Ulskotters, den 26 nästlcdne Ocrober, afgifue Betänkande , angående S>ö - och Gränse - TuilS samt Accis - Rätters uphäfwande, fann Ständer, med gillande af hwad Utskottet, såsom skal rist Vesta Domstolars afskaffande anfort, sig föranläiet, att, i anseende till giorda anmärkningar mot wiste i Betänkandet förekomne omständlaherek, hörande till »verkställigheten af delta förslag, mälct lill Wäl» de - Den 14 November tdr beMälte Utskott äterföcwifa, för att i de delar anmärkningarne innefatta sitt förnyade utlåtande af gifwa ; hwilket de Respektive
Den siste talaren synes hafva velat antyda, att man önskade införa något, som till sin grund vore oriktigt. Om den beskattning eller afgift, hvarom nu är fråga, icke förut funnits, skulle jag kanske icke yrka på densammas införande; men då den sedan långliga tider tillbaka utgått och det nu förev:de förslaget alser en hittills gällande beskattnings afskaffande, kan jag ingalunda frångå mitt förut framställda yrkande. I följd af den tjenstebefattning jag tillförene innehaft, är jag i tillfälle att intyga, att under den tid af 5 år, hvarunder den slutliga granskningen af kontrollen öfver testamentsbevillningens utgörande inom hela riket ålåg mig, icke något enda nytt fall förekommit, då fast egendom varit föremål för testamente. Derunder bevakade och till bevillningsafgift föranledande testamenten hafva vanligast afsett vissa kapitalbelopp eller årliga understöd. Den fasta egendomens förhöjda taxeringsvärde torde således icke komma alt bereda den väntade ersättningen för minskningen i afgiftsbeloppet. I sammanhang härmed får jag erinra, att syskon och syskonbarn först i sednare tider blifvit befriade från denna bevillning. Samma befrielse är numera utsträckt äfven till syskons och syskonbarns afkomlingar. Man har härvid utgått från den åsigt, att erhålla skattfrihet för all, vare sig lös eller fast egendom, som testamenterats inom slägten. Jag vill för öfrigt endast nu tillägga uttrycket af min säkerligen allmänt delade öfvertygelse, att en och hvar, oaktadt ifrågav:de afgifts fortfarande, skall hädanefter likasom hittills med tacksamhet mottaga testamentariska dispositioner, fastän han vet, att han blott erhåller 95 proc, utaf det honom tillerkända testamentsbelopp. Jag anser mig, af hvad under diskussionen anförts, icke funnit något skäl att frångå mitt förut gjorda yrkande. Gr. Liljencrants: En talare har här förundrat sig öfver, att samma personer, som den ena dagen försvara 130 procents 94 Den 6 Juni e. m. beskattning å varor, den andra dagen vilja afskaffa en skatt af så ringa belopp, som den här ifrågav:de. Till svar derå får jag anföra, att skatt till utlänningen väl aldrig kan jemföras med skatt till förmån för Svenska medborgare.
Visserligen hafva dessa sednare åtnjutit en särskild fördel derutinnan, att hela den beviljade förhöjningen till dem utgått från och med år 1857 och sålunda ett år Banko-Utskottets Utlåtande N:o S. 3 tidigaro, än hvarunder Statens embetsoch tjenstemän samt betjente tillerkänts deras lönotillökning, hvilken af Rikets Ständer anvisades för den tid nu gällande statsreglering omfattar, eller åren 1858, 1859 och 1860, men härvid bör dock erinras att sistnämnde löntagare vid förlidne riksdag jemväl för året 1857 i forin af gratifikation beviljades förbättring uti innehafvande aflöningsförmåner till ett belopp motsvarande 50 procent af den medgifna lönetillöleningen, hvarigenom alltså Statens embetsoch tjenstemän samt betjente då erhöllo förbättrade aflöningsvilkor för en tid af tillsammans 4 år eller af ett år mera, än som tillkom de under Banko-verket lydande. Med afseende härå har Utskottet, som framdeles kommer att taga i öfvervägande och till Rikets Ständer afgifva yttrande i anledning af Fullmäktiges framställning om uppförande å stat af do belopp, hvarmed vederbörandes löner och arfvodon vid sednaste riksdag blefvo tillfälligtvis förökade, ansett sig nu böra vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande af Rikets sednast församlade Ständer beviljade tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden åt Bankens, Diskont-verkets i Stockholm, Låne-kontorens i Göteborg och Malmö samt Tumba Bruks embetsoell tjenstemän samt betjente måtto äfven för år 1860, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers ofvanberörde beslut, få utgå. Stockholm den 5 Januari 1860. Alik. till Exp.-Utsk. den 9 Jan. 1860, kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om belåning o/ gtdd och silfver i Rikets Ständers Bank och dess Lfine-kontor.
Professoren Doctor Morén har ifrågaställt centonal-afgiftens upphörande; men, som Stats-Verkets tillgångar nu icke medgifva undvarandet af denna ersättning, och frågan derom lämpligare synes kunna tagas i öfvervägande, i sammanhang med deu i en framtid förekommande, om borttagandet af spanmålsbeiäkuiugen under lönerne i allmänhet, kan Utskottet å berörde förslag nu icke tillstyrka bifall. 4:0 Uti de punkten hade Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att besluta: ”det de under Riks-Slatens Ilufvud-Titlar uppkommande besparingar icke må anvisas lill några bestämda löneregleringar på stal;' och har denna grundsats, att döma af de i Stånden lörde discussioner, i allmänhet ansetts rigligi och de gjorde anmärkningarne egentligen varit rigtade emot motiven för framställningen samt Utskottets åsigt, att Rikets Ständer, i afseende på förändringens vidtagande, eg a beslutande rätt. Stals-UIskottets Utlåtande N'.o 217.
Men må alla besinna: att vildén sofver sin mesta tid: att det ej är menniskans bestämmelse, att framsläpa ett uselt och djuriskt lif: att Skaparen utbredt så 0- tnliga njutningar för att mildra och full. komna tidens pröfning: och att han valsig» nät Länderna olika,på det menniskor må ha t» f>a gemenskap med hvarandra. Besv. och Ekon. Utsk. ’’Jag tycker mig finna i vederbörandeS rop om öfverflödsförordning, att de ej hafva rätt betänkt hvad de vil!ja. Yilija de hafva inskränkningar blott för vissa stånd och klasser? Det vore en uppenbar oi’ättvisa. Skulle deri ena Medborgaren göra uppoffringar, så bör ock den andra göra det. Det blir ©ck annars icke annat än halfmesure. Är det då deras mening, att förvandla oss till Samojeder? Skola vi plötsligen nedstiga från den höjd af Cultur, till hvilken vi med möda hunnit? Samojeden är ej slaf af Utländningen. Hans han1* del är ej i underbalans Om han någon gång skulle väsnas att vill ja förtära något öfverflödigt af sin delikata Tran, eller af det dyrbara Prajstoyet, så uppbär han genast straffet i några dagars svält. Är det denna lycka vi skola afundas? Sättom, att ibland Särö ojeder finnes en och annan, som sett mera än de andra, är bättre Jägare och har flera skinn att afyttra. Han vill lefva något bättre. Han hänger några flere Snäckor på sin Hustru (jag behöfver icke anmärka att hafssnäckor och Guldnipper vahdra lika på domedagen) hans grannar klandra hans öfverdådighet, men de önska dock hemligen, att kunna lefva såsom han 5 De börja blifva mera omtänkta, de sofva mindre, de jaga flitigare, de förbättra sin redskap — Allt för att ernå dessa njutningar, — De komma till känsla deraf och lifvet blir drägligare. Ju finare njutningar ju mera deltager själen: jag frågar, har denna mannen, sorn bragt sin krets till ett slags Cultur, gjort en så förfär - 428 T^esv. och Ekon. Utsk.
Hvad jag anfört, må gerna hvila på bordet till påseende och vederläggning, men såsom särskild motion kan det icke anses. Hans Excellence Herr Grefve Mörner: I fall Ridderskapet och Adeln skulle önska afgöra frågan nu genast, vill jag visst icke uppehålla den genom någon bordläggning, synnerligen som jag finnér ämnet vara en fråga, hvilken ej kan komma under ett RiksStänds öfverläggning. Den 18 J a n u a r i i f. m. 585 Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att sedan den Ledamot, som begärt frågan på'bordet, derifrån afstått, fann Hans Excellence något binder för discussionens fortsättande icke möta. Herr Cederschjöld: I anledning af den fråga Herr Ribbing bär väckt om ett tillägg till beslutet, i anledning af StatsUtskottets förevarande Utlåtande, får jag förklara, att jag ej tror det vara riktigt Öfverensstämmande med Grundlagens anda eller bokstaf, att, då ett Utlåtande till slutligt afgörande förekommer, ingå i nja tillägg och beslut. Sådant skulle gifva anledning till vådliga öfverraskningar. Grundlagens stadgande synes gå ut derpå, att ej något beslut får i ett Stånd fattas, utan att meddelas Utskottet och äfven komma till alla de öfriga Ståndens kunskap. Det synes åsyfta, att ingen ny idee skall vid det slutliga afgörandet af ett mål i beslutet införas, eller något Stånd ingå uti nya beslut, som ingen förut påtänkt. Om LandtMarskalk eller Talman skulle gynna ett sådant förhållande, då Ståndet är fåtaligt, skulle deraf kunna uppkomma ganska vådliga surpriser. Det är ej blott från Grundlagens anda, som jag hämtar denna slutsats, det är äfven från bokstafven. 56 §. RegeringsFormen stadgar: Utskottens förslag skola först i Ståndens Plena framställas till antagande eller jörka - 2ÖÖ D c n 18 J a ii ii a rii f. m. stan de utan förändringar eller tillsatser. Det är således bestämdt * att tillsatser ej tå göras, då ett Utlåtande första gången är under öfverläggning. Vidare lyder §:n:
Ett tillräckligt rådrum är derigenom lemnadt för författningens bekantgörande, helst några nya målkärl icke för ändamålet behöfva anskaffas, och, hvad vigterna beträffar, victualievigten är så allmänt bekant, att någon särskild undervisning för dess antagande icke heller erfordras. Lades på bordet. Frih. von Schwerin, Carl Julius, uppläste följande anförande: Under loppet af denna riksdag hafva redan förslager blifvit gjorda att bringa 18 §:n Ridd.Ordn. i närmare öfverensstämmelse med 41 §:n Riksd.Ordn., samt för att afskaffa det hittills brukliga electorsvalet genom bänkmän. Ehuru dessa förändringar äro af behofvet påkallade, torde de ej vara tillräckliga, för att undanrödja de väsendtligaste felen. Ridd.Ordn. borde kanske lämpligast sönderfalla i 2lne de - Den 11 Februari c. ra. 349 lar: en representationsstadga eller egentlig Ridd.Ordn., innefattande ■villkoren för säte och stämmas intagande på Riddarhuset, adelskaps ärftlighet, introduetion, m. e. o. allt hvad i afseende på grundlagarnas föreskrifter kan behöfva af Konungen sanctioneras. —■ Den andra delen borde blott vara en särskild Ståndsordoing, innefattande det sätt, hvarpå R. o. Ad. anser tjenligt att tillvägagå vid val och debatter &c. Då de öfriga Stånden ej ansett sina i dessa fall öfverenskomna stadganden af Konungen böra stadfästas, kan ej R. o. Ad. häri behöfva göra ett undantag. Ibland de §§:r i Ridd.Ordn., hvilka torde påkalla en närmare uppmärksamhet, är i främsta rummet den 22 §:n. Den innehåller nemi.: ”1 Utsk. föres ordet af den R. o. "Ad:s ledamot, som bland de närvar, har främsta sätet på ”Riddarhuset.’' Detta s. k. privilegium är både ett väsentligt hinder för Utsktns behöriga sammansättning, samt länder dessutom till skada för dem, hvilkas fördel blifvit dermed ursprungligen afsedd.
Ridderskapet och Adelo med sine vanliga upphöjda tänkesätt, med lugn och rättvisa, detta ämne omfattar. ben 18 Junii f. m. N:o 4- Herr Brakel, Gastaf Antom Dea Direction, rörande hvars förvaltning det sednast uppläste betänkandet handlar, förtröstar sig uppl medvetandet; 1:0 Att tittdef 6n allmän finaticiell brytning hafva sammanhållit qvarlefvoma af ert förstörd Discontlnrättning, och att småningom hafva consoliderat dessa qvarlefvof. 2:0 Att hafva förbättrat DiscontVerketÉ Ställning till flere tunnor gulds värde. 3:0 Att medelst begagnande af för hållanden som vecklade sig in i Discontväsendet $ hafva med framgång motarbetat för mycket bedröfliga verkningar för landsorten af deni försvundoe crediten. Att iöont ett år, nemligen ifrån dea 1 October 1817 till dea 1 Öctober 1818 under ofvanstående förhållanden hafva indrifvit en summa af 348,328 R;dr 43 sk. 2 nst, eller något mera än |:del af Verkets tillgångar, sorti voro påräknade att kunna inflyta. Då en djup tystnad om desse omständigheter finnes iagttagen, och icke ett ord är nämnt om den brydsamma belägenhet, hvarunder interims Directionen varit satt att verka - litti l8 Junii /, fh. ka , eller om och huruvida densamma uppfyllt det hufvudsakliga af sitt vigtiga ändamål, så hår jag, i egenskap af ledamot isamma Direction, ansett mig i korrthet bora göra desse uppgifter, under förklarande, det jag är beredd att bevisa hvad jag sagt, ehuru jag icke ansett mig böra upptaga Häglof!. Ridderskapets Och Adelns tid med vidlyftige bevisningsdetailler. Åstundas sådane antingen enskilt uppgifna eller publikt framställde, är jag dertill beredd, och yrkar för öfrigt på ingen återIremiss af Betänkandeti K:ö 5; Herr Ehrenborg, Casper:
Men, frågar nu Monrad, som har den väsentligaste andel i utarbetandet af grundlagen och hvars ord alltså i denna punkt hafva en särskild betydelse, är parlamentarismen så förskräcklig, är den icke just ett godt? Och han besvarar denna fråga med ja, framför allt, säger han, derför att parlamentarism har sitt stöd i hänsyn till makten: " det är ömkligt att se en maktlös makt. När det politiska lifvet mognat genom en längre tillvaro och genom mångfaldiga strider, utvecklas småningom en finare politisk hederskänsla, som icke tillåter en man att vara minister, då han icke kan genomdrifva sin vilja. " Efter dessa icke uttryckliga, men dock mycket tydliga uttalanden om Estrups " ömklighet " och “ brist på finare politisk hederskänslaw, går han mera direkt in på lifvet och talar om att “ grosshandlare, köpmän, hökare, fabrikanter, handtverkare, professorer, prester hafva ut strukit sig sjelfva och stält sig under godsegarnes fana ". Till slut undersöker han fläckarna på det Estrupska regementet och ironiserar öfver “ de små godsegarväsendets och landstingsparlamenta-rismens demoner "; enligt hans uppfattning bör landstinget upplösas. Monrad kallade sin bok " Den stille magt "; han är sjelf en tyst kraft; försjunken borta i sin biskopsgård i studiet af kyrkofäderna, kastar han emellanåt en blick ut öfver sitt fädernesland, som han älskar så glödande, och så utsänder han en dag utan buller en liten tarfligt utstyrd broschyr; han har icke till förfogande något blad, som ropar vakt i gevär, inga härolder som utbasuna hans be-gåfning; men hvarje menniska med en smula politiskt vettslukar hans böcker och låter sig påverka af dem. Så verkar den tysta kraften. Äfven landstinget har nyligen visat regeringen, att det är blott si och så med dess anslutning. Ministeren Estrup har som bekant en gång förklarat befästningssaken för sin lifssak, hvilket likväl sedermera visade sig betyda, att då ministéren fick valet mellan att låta lifssaken falla och sjelf falla, betänkte den sig icke ett ögonblick, utan stannade sjelf qvar och lät lifssaken gå all verldens väg.
Öga för motiveringens betydelse har, som vi ofvan sett, icke felats författaren. Likaså röjer man ansatser till karaktersteckning: Priamus är en svag och rädd gubbe, Hector oförskräckt och häftig, Paris lättsinnig och Helena flygtig. Men när karakteren skall i enskiltheter genomföras, nödgas förf., som vanligt förhållandet var under denna tid, att använda så grofva drag, att karakteren slog öfver i karrikatyr; det är sålunda med en verklig skökofräckhet Helena (IV. 3) omtalar sin frånvarande man, under det å andra sidan som ett lyckadt drag kan framhållas, att Helena ej sjelf vill bryta brefvet, men då hon hört det föreläsas, skickar tärnan bort för att sjelf ostörd få läsa det omigen. Behandlingen af språk och vers är i allmänhet god, ehuru i den sednare förekommer ett och annat falskt rim, och det förra är uppblandadt med åtskilliga främmande ord. Allt sammanlagdt är Catonii ”Troijenborgh” ett bland de bästa af våra dramer från denna tid, och han sjelf synes hafva egt en ej ringa poetisk talang. Visserligen går han mycket på bredden och de uppträdande figurerna äro ofantligt mångordiga, men af de ofvan anförda exemplen ser man, att det icke felats honom fantasi, ja, kanske har hos denne man funnits mer verklig poetisk talang, än hos någon af de öfriga bland våra skådespelsförfattare. Våra dagars skalder lida af ett öfvermått af utslitna bilder, men hos dessa gamle äro bilderna ganska sällsynta, och man tycker sig rätt göra ett fynd, då man finner en lycklig bild. Sådana äro dock icke så ovanliga hos Catonius, och flera hafva en tilltalande friskhet och sanning; så Paris’ önskan, att han vore en villande svan för att öfver berg och slätt kunna flyga till Helena, eller Junos förmaning till ungdomen, att fåglen må då som bäst akta sig för snaran, när fågelfängaren högljuddast piper. Helenas beskrifning på Paris och på hennes eget uppförande vid bordet har en ovanlig grad af åskådlighet; och som prof på lyckade repliker hänvisa vi till Helenas svar till Paris, då han skryter med sin tapperhet.
Men nu vände sig den man om, som stod i ledet närmast Adolf ... det var den gamle Rask ... och hans blick föll tillfälligtvis på Adolfs ansigte. Han tycktes i början ej igenkänna honom, ty han vände sig åter bort, men snart riktade han en ny mönstrande blick på ynglingen, liksom för att öfvertyga sig, att han ej sett miste, hvarefter han hviskade: – Nådig herre! Sedan han med dessa ord fäst Adolfs uppmärksamhet, tillade han hastigt: – Ingrid och hennes dotter voro icke med. De ha i natt flytt ur sitt fängelse, efter hvad det säges. – Har du sett rätt? Är du förvissad derom? – Ja. – Kom! hviskade Drake, som med oro gifvit akt på detta samtal. Adolf följde honom. På återvägen meddelade han Drake hvad han erfarit. Men den ögonblickliga glädje, som fattat honom vid den gamle Rasks ord, försvann som den kommit, då intrycket af det rysliga skådespel, han lemnat, med förnyad styrka öfverväldigade honom i förening med den tanke, att samma öde förr eller sednare måste träffa Ellen och hennes mor, ty huru skulle dessa hjelplösa qvinnor i längden kunna undandraga sig lagens polyparmar, dölja sig för fanatismens i alla vinklar spejande blick? Adolf blickade upp mot det blå himlahvalfvet och tänkte på Försynen, som enligt Skriftens ord räknat hvarje menniskans hufvudhår, men dessa ord läto honom blott i fantasien ännu en gång skåda det blodiga hufvud, han sett på ett af bålen, bredvid den kropp, från hvilken det af bödelsyxan blifvit skiljdt. Detta hufvud, som tillhört den unga flicka, hvilken anklagade sig sjelf för hexeri, var nämligen prydt af rika lockar, i hvilka Adolf sett bödeln fatta, då han nedlade detsamma på den ved, öfver hvilken det skulle förvandlas till aska. – Nej, tänkte Adolf och sänkte sin blick mot jorden – denna tro är blott en villa, från hvilken menniskan ej vill lösslita sig, emedan hon känner sig sjelf för svag att motstå de grymma naturmakter, midtibland hvilka hennes tillvaro uppspirar.
Förordningen angående kommunalstyrelse på landet den 21 Mars 1862 tillkommit och i någon mån förändrat de förhållanden inom kommunalväsendet, hvarpå förstnämnda författning är grundad. Så har Utskottet ansett, att i 1 § borde tydligen bestämmas forum i förmyndaremål för den händelse, att den omyndiges fader är okänd eller ej har stadigt hemvist, hvilket torde blifva af så mycket större vigt, när till följd af Rikets Ständers beslut vid innevarande riksdag oäkta barn erhålla arfsrätt. Stadgandet i 3 och följande §§, att, om gode män ej blifvit valde, tillsynen å förmyndarnes förvaltning åligger »socknenämnden», torde, sedan nämnda institution till följd af ofvanberörda Kongl. Förordning den 21 Mars 1862 upphört och blifvit ersatt af kommunalnämnden, böra med afseende derpå förändras. Slutligen har det synts Utskottet leda till största ordning och reda att gifva en sammanhängande paragraf-följd åt samtliga stadgandena, så väl de nya, som de äldre, hvilka Utskottet ansett böra bibehållas, och således omskrifva hela författningen; hvadan Utskottet, med anmärkning, att nedanstående författningsförslag, endast i de delar, som äro med kursiv stil utmärkta, afviker från Kongl. Förordningen den 24 September 1861, vördsamt hemställer, 3:o. att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, så lydande: Med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 24 September 486b, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, förordnas som föijer: Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 7 1 §• Förmynderskap stånde under vårdnad af den Rätt, hvarunder den omyndiges fader, der han död är, vid dödsfallet lydt eller, om han lefver, sitt hemvist häfver: lefver fader, mea är annan till förmyndare förordnad, eller har den, som uppnått myndiga år, blifvit under förmyndare ställd; lyde förmynderskapet under den Rätt, som förmyndare förordnat.