Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den directa vinsten häraf är den , att mångå tusende tunnland annars obegagnad mark inom Piiket få vara beväxte med skog, och den indirecta är åter, att allmänheten, som tyckes vara altför litet böjd att tänka på skogshushållningen, vänjes ätt fästa sin uppmärksamhet vid en sak, som länder till enskilt båtnad, nemi. att rensa Skogsmarken genom trädens qvistning och grenars samt qvistars borr t tag ande, hvarigenom ej allenast Skogväxten befordras., utan ock kreaturens bete förbättras. Jag får fördenskull vördsamt hemställa , om icke Rikets Ständer må hos Kongl. Majt i underdånighet föreslå, att allmän Författning må utfärdas, sorn påbjuder, att Skog skall 6 alnar på ömse sidor om allmän Landsoch Häradsväg, ifrån det Trädens telningar uppskjutit till två alnars höjd, af de väghållande underqvistas, och dermed fortfaras, i den mon Träden uppväxa, till något afstånd från toppen, men icke nedhuggas utan jordägarens eller dens lof t och samtycke, hvilken med hans rätt jorden begagnar. Detta Memorial torde få remitteras till Allmänna Besvärsoch OecanomieUtskoltet Den 4 December f. m. !75 samt med de öfrige RiksStånden communiceras. Vördsamt Memorial! Bland de ämnen, som tyckas Böra tillvinna sig en allmännare omtanka, torde man med skäl kunna räkna Skogshushållningen och en förbättrad vård om Skogarne i Riket. Den sorn med uppmärksamhet följt sin tid, kan ej likgiltigt se den misshushållning, sorn nästan öfverallt i Sverige röjer sig med enskilt Skog. Om Regeringen gör allt hvad i dess förmåga står, för att skydda de ännu återstående Kronoskogarne; så borde också hvarje enskild Skogsägare vara omtänkt att klokt hushålla med sin, hvaröfver Styrelsen icke äger makt att sträcka någon vårdande hand. Ögonskenligen hafva skogarne varit och äro i aftagande i de mäst bebodda Provinser. Äfven det ringaste medel till hejdande af den förstörande fart yxan fått, bör således icke med förakt anses.
När man, innan det bar af, gick där och » funderade », blef omsider en ingenting till lags: mattorna voro urblekta, tapeterna fula, taket mörkt o. s. v. Då man återkom, trädde en förr ej känd trefnad en till mötes; det tarfliga hade blifvit hyggligt, det medelmåttiga ståtligt. Den retlighet hos en själf, som skämde allt, var öfver. Två unga jägmästare foro, berättade oss den ena af dem, en höst upp till de revir i nordligaste Sverige, till hvilka de blifvit skickade. På vägen togo de in på gästgifvargårdar och i bondstugor, och de två herrarne, båda Stockholmare, gycklade sinsemellan med de anstalter till grannlåt och prydnad, de funno i dessa landtliga hem. Deras skämt berodde ej på elakhet; stassen i bondstugorna kan understundom narra en främling att draga på munnen, om ock därmed förenar sig en känsla af rördt deltagande med en oförmåga, som gör det lilla den kan. — Men så kommo herrarne till vildmarken, vistades där en rund tid och fingo känna på annat. Omsider skulle de hem till Stockholm och jula och foro samma väg söderut, med samma rastställen och nattkvarter. Den landtliga lyx, med hvilken de förut skämtat, föreföll dem nu helt prydlig; det var, som om deras ögon hade blifvit anspråkslösa i den omgifning af mörka, skrofliga fjäll och en monoton växtlighet, i hvilken de där uppe fått dväljas. Något skämt hördes nu icke af, men väl kände de belåtenhet med hvad de sågo. Det är så: motsatsen lär oss känna och värdera det vi hafva; i skogen lär man sig uppskatta äfven det enkla hemmet, ej mindre än salongen, och i salongen kommer öfver oss längtan till det fria, till skogen och sjön. Thekla Knös gaf på sin tid denna längtan ett vackert uttryck i det lilla stycket Önskan i salongen. Att noga beakta!
IDUN 2 6 4 1894 pass i sin ungdom, att hälften kunde vara dörrar, att han sällan tänkte på hvad som föregick därutanför. Om stadens » on dits » nog, » svarade han godmodigt. » Hvem talar om den snön som föll i fjol, hade han ingen aning. Rektorskan respekteoch hedersgästen är hon i alla fall. Nej, rade och undvek man. Hon hade ett ovanhennes son kan då minst af alla uteslutas. » ligt nobelt utseende och en sällsynt finhet och Majoren, hvilken sett betänksam ut och charme öfver sitt väsen, men klädde sig envisste värre saker om den unge mannen än kelt, ägnade sig helt och hållet åt hemmet någon annan i laget, nickade och sade afgö- och syntes sällan på gatorna, annat än då rande: » Fru Berggren har rätt — han är hon besökte sina fattiga eller gick till bönemöten. själfskrifven » Att hon ej gick i kyrkan, där den gamle » Jag tycker i alla fall. » inföll mostern. » Saken är afgjord, Beate lilla, » svarade kyrkoherden predikade entonigt och innehållsfru Berggren högdraget, » vi ha sannerligen löst för den halfsofvande menigheten, stötte inte tid att sysselsätta oss med småsaker, hela samhället, hvarför hon också allmänt och du som inte är af adel kan ej förstå kallades » läserskan » och intet annat. Förmögna voro rektor Holms också och sådant. » » Hvad säger min lilla flicka, hon borde väl kunde haft råd ställa till bjudningar, om de ha ett ord med i laget? » sade fadern och velat; men hade de någon gång främmande, var det oftast en tillfällig resande eller » rikklappade sitt älsklingsbarn på kinden. » Jag tycker som mamma — visst är han tigt tarfliga personer », som hjälpte reklorskan med hennes söndagsskola eller vården om de otäck — men det kan inte hjälpas! » Fadern svarade ej, men det kom ett sorgfattiga. Omtyckta kunde de således ej vara, ty efter set uttryck i hans ögon. Grosshandlar Berggren var en uppkomling, antalet större eller mindre bjudningar inom en men en man som kommit fram genom egen familj taxerades också dess värde. kraft och duglighet.
Det står nemi. att innan anslaget utbekomraes, staden skall förbinda sig att försätta den indre hamnen lill ett djup af 13 fot i fallfärdigt skick. Deraf följer alt en sådan förbindelse skall afgifvas, men hvem skall pröfva denna förbindelse till dess innehåll odfh beskaffenhet? Det har StatsUtsk. icke föreslagit, och således kan ovisshet upstå, huruvida godkännandet af den förbindelse, som staden genom sin magistrat afgifver, bör tillkomma K. M. eller Fullm. i Riksg:s-kont, Tvifvelsmål af dylik beskaffenhet hafva understundom redan inträffat, och det är till undanrödjande af dem för framtiden, som jag önskade ett närmare bestämmande härutinnan, och skulle i sådant hänseende vilja föreslå att det hlefve K. M., som förklarades böra tillkomma att pröfva förbindelsen och godkänna densamma. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag har tagit för afgjordt, att den auktoritet, som skulle utlemna medlen, äfven borde pröfva förbindelsen och att således denna pröfning skulle tillkomma Fullmäktige i Riksg:s-kont. Det är vid mångfaldiga tillfällen som StatsUtsk. föreslagit anslag utan att bestämdt utsätta hvar de skola utgifvas, och likväl har detta skett i Riksg:s-kont., och derför har jag tagit för afgjordt, att pröfningen icke kunde komma i fråga af någon annan myndighet än Fullm. i Riksg:s-kont., hvilket jag för min del tror vara förhållandet, hvadan intet upskof i beslutet för denna omständighets skull, enl. mitt förmenande, bör ega runi. Hr af Dalström, Gust. Jakob: Jag anser mig böra yttra några ord i afseende på den fråga, som nu blifvit väckt om hvem, som skall pröfva den förbindelse som staden utgifver, emedan jag anser denna fråga redan på sätt och vis vara afgjord. Planen för den inre hamnens uprensning är längesedan upgjord och af K. M. bifallen, men det har endast varit fråga om sättet att anskaffa medel dertill.
Uti Utskottens förslag till sammanjemkning sammansmälter i mycket korta punkter, hvad 3 Stånd yttrat, nemligen Ridderskapet och Adeln, PresteStåndet och BondeStåndet. BorgareStåndet har icke skiljt sig i hufvudsaken, men yttrat den i kortare och enklare ordalag. Tvänne Stånd hafva instämt uti jemkningen, och om Ridderskapet och Adeln göra detsamma, så torde man finna, att ehuru ifrågavarande jerakningsförslag är mycket kortare, är det dock, i de hufvudsakliga delarne, sammanstämmande med Ridderskapets och Adelns förra beslut. Man kunde härigenom undvika förstärkning af Utskott och tidsutdrägt. Jag tillstyrker bifall å Utskottens Betänkande. Herr Hjerta: För min del har jag ej kunnat se i jemkningsförslaget annat, än ett nytt försök att störa husliga säkerheten och husfriden. Jag kan ej fatta, att Ridderskapet och Adeln skulle, efter en lång discussion, hafva genom omröstning fattat ett beslut, för att åter gå ifrån det. Jag kan ej sätta sådant värde på tidsutdrägten, att jag uppväger den mot allt hvad som för menniskan är kärast. Hade man endast åsyftat sådana billiga åtgärder, som Ridderskapet och Adeln redan beslutit, så hade det icke kommit i fråga; men det synes tydligen i dessa så marquanta punkter, att meningen dermed är att skärpa de onödiga io6 Den 23 Februarii e, m, tull-lagarne. Jag anhåller, att Ridderskapet och Adeln måtte förblifva vid sitt beslut, och begär i annat fall votering. Herr Tham, Wolrath: Då de 4 Stånden hade fattat 4 olika beslut, voro Utskotten skyldiga att söka sammanjemka dem. Detta är hvad Utskotten gjort, och jag tror, att alla 4 Ståndens grundidee finnes i förslaget. Alla äro ense om att begära jemkning i Författningen. RondeStåndet har gått strängast tillväga, då det bifallit det första Betänkandet. Ridderskapets och Adelns samt PresteStåndets beslut äro, med några förändringar, ganska nära öfverensstämmande.
Härvid tillstädjes de täflande den största möjliga frihet i val af ämne, för så vidt detta endast faller inom uppgifven ämnesgrupp, som ju är synnerligen vid, då den omfattar all qvinlig verksamhet utom hemmet, denna må nu bestå i t. ex. någon lärarinneverksamhet eller i ren handtverksutöfning. 2) För den bästa skildring ur eller uppsats öfver societetsoch sällskapslif utdelas ett pris af 20 kronor. Täflingsskrifter inom dessa tvänne afdelningar få ej öfverstiga fyra vanliga spalter i Idun. 3) För den bästa och rikhaltigaste samling af praktisJca råd och rön för hus och hem (afsedda för Iduns smala spalter) utdelas ett pris af likaledes 20 kronor. För täflingsskrifter inom denna afdelning gäller ingen bestämd omfångsbegränsning. I^ÉT Ett extra pris " ~ %S %L på 25 kronor har Kedaktionen dessutom beslutit utdela för den bästa beskrifning öfver skandinavisk badort eller sanatorium, ett ämne och en fråga för dagen, då snart de sedvanliga vårfunderingarna för sommarsejouren torde stå för dörren. Täflingsskrifter inom denna afdelning få ej öfverskrida ett utrymme af tre vanliga spalter i Idun. Täflingsskrifterna, som böra skrifvas endast på en sida af papperet och förses med namn eller signatur samt förseglad namnsedel, skola vara inlemnade senast den 15 mars. A baksidan af konvolutet bör tecknas ordet: Täflingsskrift. Redaktionen. Våra barnbaler. Småprat af — er. f vem har icke, om äfven ålderns hvita snö täcker hjessan, en innerlig fröjd af att se barnen i yster lek, eller svängande om i munter dans, till dess deras fina kinder purpras och ögonen stråla af sann och naturlig barnafröjd. Huru hägrar icke då för ens inre syn minnen från vår egen ungdoms solljusa dagar, och vi känna kanske till och med ålderns krämpor och tvärheten i det gamla sinnet vika för några ögonblick och erfara en lockelse att svänga om med en liten tulta, som icke ens räcker oss upp till midjan.
Dagsverkslönerne variera således betydligt, t. ex. emellan 10 sk. 8 rst. och !24 sk. banko för karldagsverke samt 8 och 16 sk. banko för qvinsdagsverke, sommartiden på egen kost. För öfrigt upplyser närlagda utdrag al markegångstaxorna huru dessa loner i allmänhet varit stadgade. Tjenstehjonslöner, underkastade en jemförlig variation orlerne emellan, äro från 10 R:dr till 331 R:dr banko årligen för en dräng, och 4 till 131 R:dr banko årligen för en piga, 6 förutom städja och vissa beklädnadspersedlar, som vanligen betingas jemte löjten och uppgå i värde lill 10 å ldä R:dr för drängen och 6 ii 8 R:dr för pigan, hvarförutan husbonden merendels erlägger tjenstehjonets kronoutskylder. Uti städerne föt håller sig både dagsverkare* och tjenstehjons kontanta aflöning något högre, relativt till landsorten deromkring, och öfverstiger oftast hvad här ofvan är högst uppgifvet; men hvad som i denna fråga förtjenar särskildt anmärkas, är den för jordbrukaren missgynnande omständighet, att dagsverksoch i synnerhet tjenstehjonslönerne, något fallande i sväga eller missväxtår, stiga öfver vanligheten vid goda skördar, då ett ringai’e pris och trög afsättning på jordbrukets produkter ofta sätta husbonden i förlägenhet om penningar att afbörda sig denna utgift. Botemedel mot denna olägenhet, som annars synes ligga i naturen af föi hållandena emellan arbetaren och den honom behöfver, lärer till någon del endast kunna finnas uti antagandet af jordtoipare med bestämd arbetsskyldighet alla år; och deLla synes äfven allmogen hafva borja t inse, emedan omtänksamma bönder, med större eller vidsträcktare hemmansdelar, nu, mera än förr, inrätta sig efter en sådan grundsats. § 2- Näringar. a) Åkerbruk.
Jag trodde således det vara utom allt tvifvel, att ett förfarande af den beskaffenhet, som Visitatorerne tillåtit sig, påkallade den lagliga rättelse, jag påyrkat, för att tjena til! upplysande varning vid ett möjligen inträffande dylikt tillfälle, så att icke tvertom Presterskapets och ecelesiastika myndigheters inblandning i verldsliga maktens befattningar uppmuntrades af det missledande exemplet. Uppå dessa besvär meddelade Kongl. Hofrätten, utan någons hörande, dess utslag den 10 April 1854, af innehåll, att Kongl. Hofrätten funne, med Domkapitlet, omförmälta af Visitatorerna hos Länsmannen skriftligen framställda anhållan icke vara af beskaffenhet, att densamma lagligen kunde anses till den af mig yrkade påföljd föranleda, i följd hvaraf mitt i besvären framställda påstående om ändring i Domkapitlets utslag icke kunde af Kongl. Hofrätten bifallas. Uti häröfver anförda underdåniga besvär har jag yttrat, det jag destomindre kunde afstå från min talan i detta mål, som jag, ej allenast funnit det uppenbart, att Visitatorerne obehörigen ingripit i den civ ila polisstyrelsens befattning, utan ock måst för säkert antaga, att från detta obehöriga ingripande uppkommit rätt skadliga (indirekta) följder, då Visitatorernes — 35 — högst obetänkta och utöfver deras befattning utsträckta befallning oller begäran till Länsmannen utgjort sjelfva ursprunget till de misstag och lagöfverträdelser, hvilka sedermera kommit både Kronofogden i orten och Konungens. Befallningshafvande till last, enligt hvad jag uti särskilda härom utförda, hos Hofrätten anhiingiga åtal sökt ådagalägga. — Hos Kongl. Maj:t är denna, fråga ännu icke afgjord.
Slitning å fartyg och redskap, skeppsumgålder samt karantänsoch andra kostnader i lastningsoch lossningsort, så ock dylika kostnader i den hamn, fartyget anlöper för motvind, svårt väder eller af annat skål, skola, då de ej kunna räknas till gemensamt eller enskildt haveri, falla fartyget ensamt till last, såvida derom ej annorlunda vid fraktslut aftaladt år. Om skada genom fartygs ombordluggning. § 171. Hvad befälhafvare har att iakttaga till undvikande af sammanstötning med andra fartyg; derom år särskildt stadgadt. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Uppstår skada å fartyg derigenom att ett fartyg seglar eller drifver på ett annat, och år befålhafvaren eller någon af besättningen dertill vållande, ersatte han skadan och rederiet ansvare derför efter hvad i § 49 stadgas. År sammanstötningen förorsakad genom vållande å båda sidor, eller af våda, drage hvartdera fartyget sin skada; ege dock, i förra händelsen, domstolen pröfva om endera sidan varit till sammanstötningen mera vållande ån den andra, samt ålägga den, som gjort sig skyldig till sådan större grad af vållande, att gälda en del af det andra fartygets skada; och vare jemväl i ty fall rederiet ansvarigt såsom i § 49 sågs. § 173. Når sammanstötning skett, skall domstolen, vid bedömande af frågan om vållandet, taga i betraktande om tiden medgaf öfverläggning eller om beslut skulle plötsligen fattas. § 174. Last i fartyg, som skadar annat, må ej i något fall i fartygets ersättningsskyldighet deltaga. § 175. Har gods blifvit skadadt genom fartygs sammanstötning med annat och år befålhafvaren eller någon al besättningen å ettdera fartyget dertill vållande, vare lag som i § 172 mom 1 sågs. År vållande å båda sidor, gåkle hvardera befålhafvaren den skada, som lasten i hans fartyg åkommit, der ej den ene befålhafvaren år mera vållande ån den andre, i hvilket fall vare lag som i § 172 mom. 2 sågs.
Feodora har varit en trogen kamrat i mitt lifs alla skiften: hon skall bättre än jag kunna ordna de sednare tilldragelserna; de äro inte riktigt klara för mig: jag känner att jag icke kan förklara dig allt; Feodora skall göra det!» Feodora, som hittills stillatigande och träget fortsatt sitt vackra arbete, i det hon i baronens hand lagt en efter annan af de mörka flätorne, så snart de blefvo färdiga, lade nu äfven dit den sista, under det hon sade med botfärdig uppsyn: «Ja, det vill jag göra, kära herre! ganska utförligt och ärligt: jag har en skuld till er, alltsedan den der aftonen, då vi talades vid på den mörka gården. Jag tänkte då nå, lika godt hvad jag tänkte; men jag hade orätt, och mina misstankar hafva kostat det här goda barnet många tårar. Nå, ja, det kan inte hjelpas. Gud ske lof! att det är åter godt. När jag nu ser den der persiko-rodnaden på hennes kind, så frisk, så klar som korallerne kring hennes hals, då är jag åter glad. Gud förlåte mig, gamla pratmakerska, som inte kunde tiga med mina dåraktiga grubblerier om er och edra besök; ty ser ni att Arabella nu är sjuk!» – «Så, så, Feodora! hvart vill du nu taga vägen? Du får icke inblanda några egna reflexioner uti berättelsen!» afbröt Arabella, «ty då berättar jag min historia sjelf du skall rätt och slätt börja så här: «det var en gång m. m. och sedan inga episoder eller broderier, hör du det!» «Jag tillstår uppriktigt,» invände baronen, «att jag hör helst Feodora göra kommentarier öfver dig, på sitt eget vis, ty dels är hon vidlyftig – det älskar jag i ämnen som intressera mig – dels ock skall hon kanske meddela tilldragelser från en sednare tid, dem du möjligtvis skulle hoppa öfver, t. ex. bekantskapen med Edvard Sonnenstern, och hvad du tänkte om honom, stackars gosse!»
I afseende åter på Verkets föremål och omfattning, till inbringande af Stats-Inkomster, får Utskottet härvid upplysningsvis anföra, huruledes den, genom Kongl. Förordningen om Lurendrägeri och Tullförsnillning af den 12 Februarii 1820 vidtagne förändring med confiskerade varors försäljning, att desamma skola till Utrikes ort afföras och der föryttras, finnes hafva, i anseende till de bestådde dryga beslagare-andelar och de med sådan utförsel och försäljning å fremmande ort förenade kostnader, samt ofta inträffade sjöskador och låga försäljningar, ej allenast medtagit hela värdet af varorne utan ock förorsakat Staten förluster; och ehuru i beräkningen af en sådan anstalt med det till införsel förbudne eller förbrutne godsets användande, 28 * 442 Stats-Ut skottets må hafva ingått, alt aflägsna möjligheten af detsammas qvarblifvandc i Riket, samt detta sätt, till de inhemske näringarnes skyddande, visserligen synes höra bibehållas, har lik viii Utskottet trott sig ega anledning ifrågaställa, om icke ändamålet skulle med lika säkerhet vinnas, utan omförmäidte förlust för Staten, om försäljningen af varorne skedde inom Riket, under vilkor af deras exporterande, samt med iagttagande af. de controllör derå, som utesluta allt missbruk i verkställigheten. Vidare har Utskottet funnit huruledes, sedan Riksens Ständer, sista Riksdag, uppå förekommen fråga, om tillökt Stats-anslag för Spinnhusoch Corrections-Inrättningens här i Stockholm underhållande , genom underdånig skrifvelse den q Maji 1818 föreslagit, att en viss mindre afgift, som med Tractater och Författningar vore enlig, måtte åläggas Ved och Victualier, som till Stockholm införas från Finland, och att denna afgift jemte TullIntraderne kunde uppbäras och levereras till den förordnade Directionens disposition; i följd hvaraf öfverlemnades till Kongl. Majrts
Bih. till B. St. Prat. 18 jö. 5 Sami. 1 d/d. i8 Bä/t, STOCKHOLM, Elimens och Granbergs Tryckeri, 1840. Bilaga till B evil Inings-Ut skottets Utlåtande:, N:o 2J. 1 Reservationer: Af Herr Grefve Hamilton: ”Emot följande delar af förestående Betänkande får jag vördsamt reservera mig: 1:0 Emot Utskottets beslut att, med frånträdande af dess i Betänkandet ]N:o 12 yttrade åsigt, tillstyrka, det stadgandet i §. 2 af nu gällande Bevillnings-Förordning, rörande Centonal-afgift af löner, må oförändradt qvarstå. Jag hade önskat, att ali bevillning af löner kunnat upphöra, emedan jag anser det vara mot god ordning stridande, att Staten icke håller, livad den lofvat, och sådant inträffar, då tjenstemannen nödgas återbära, eller, rättare sagdt, aldrig får uppbära, en del af den honom försäkrade löne-inkomst. Men då införandet af full rättvisa i detta hänseende skulle hafva åstadkommit en nedsättning i bevillningens belopp, sorn Statens behof sannolikt för det närvarande icke medgifver, har jag trott billigheten åtminstone fordra Centonal-afgiftens upphörande, och detta med så mycket större skäl, som nämnde afgift endast drabbar ordinarie lön, således icke står i något allmänt förhållande lill embetsmärinens verkliga löne-inkomster, och följaktligen är i dubbelt afseende orättvis. Jag tillstyrker alltså, att Centonal-afgift å löner måtte försvinna, och, i följd deraf, stadgandet derom från Bevillnings-Förordningens §. 2 uteslutas. 2:0 Emot §. 37, rörande afgift för caraclers-fullmagter.
När nu 66 § i den nya instruktm innehåller, att i de fall, som der omlörmälas, den fe la k t ige skall ställas under tilltal i sammanhang med suspensionsåtgärden, som icke vidtages af Låndsbm personligen, utan af Konungens Bef:h:de, så må jag väl fråga, huruvida icke detta stadgande är precist enahanda med det, som uti ifrågav:de fall förekommer i den gamla instruktm. Det är således, lindrigast sagdt, obefogadt af motionären att påstå, det Landshm kan, efter godtycke eller af en nyck, suspendera LandsSekretm eller LandsKamererm, och detta påstående vittnar huru motionären fattat ett emot §:s bestämda ordalydelse rakt stridande begrepp om en Landsh:s myndighet , i detta fall. För öfrigt äger ju den suspenderade tjenstemannen rättighet att anföra klagomål öfver åtgärder, hvars befogenhet eller obefogenhet således kommer att i laga ordning pröfvas. Befinnes det då att Landshm haft orätt, så vinner naturligtvis den klagande icke allenast rättelse uti det olagliga förfarandet, utan äfven, om han sådant påyrkar, rekonvention af Landshm, som genom suspensionsåtgärden i viss mån förnärmat den klagandes goda namn och rykte. , 500 Den 6 December e. m. Hr Dalman: Jag kan icko gifva vika, då jag vet mig hafva rätt i sak. Hvad den nya instrukt:n stadgar i afseende å Landsb:nes suspensionsrätt, har jag ordagrannt citerat i motionen, af hvilken jemväl inhemtas, alt den gamla instruk!:n, enl. dess äfvenledes citerade 24 g, icko ens omnämner LandsScIsret. i fråga om suspensionsåtgärden, utan blott säger, att Landsbin äger att vidtaga sådan åtgärd, då LandsKamcrer., Kronofogde eller Häradsskrifvare begått något brott emot upbördsförfatlningarne. Deremot finnes i den gamla instruktrn ej ett enda ord om Landshms rättighet att skilja sina underordnade tjenstemän från tjensteutöfningeri för andra brott än de nyssnämnde.