Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hemmansdel fordrade nästan lika så manga hus och byggnader som en större, och vid hvarje klyfning den afskilda delen tarf. vade nya särskildta hus, som medtogo skogen, der den funnes, och penningetillgångar, om timret skulle köpas; äfvensom, för att rätt kunna sköta ett jordbruk, erfordrades att äga en viss gifven arbetsstyrka, tillräckliga dra'gare och försvarlig ladugård, hvilket vid en liten och svag Hemmansdel icke kunde erhållas; i anledning af hvilket allt Riksdagsmannen Longberg an sett - Den 5 Maj. 667 sett vätlligt, att tillstyrka någon mera utvidgad Hemmansklyfning, men deremot förmenat, att ali sadan klyfning borde förbjudas, till mindre delar än sådana, att derå möjligen kunde födas ett pär hästar , sex kor och annan boskap i proportion, samt utsädet utgjorde tre tunnor årligen; dock har Longberg i ställfet föreslagit, att Hemman, som ägde stora, till odling tjenliga utmarker, matte uppmuntras att antaga Torpare, och dem, emot vissa frihetsår, tilldela och afmäta vissa tunnland jord till odling. Hvarmed Fullmägtige från Carlstads Län sig förenat, I öfrigt hafva, enär detta ärende i Bonde» Ståndet förevarit, följande Riksdagsman muntligen förklarat; o I:o Anders Aberg från Westerbotten, att frågorna om Hemmariskiyfningar, efter sig företeende omständigheter, borde bero på pröfning af Domstolen i orten och, för Kronohemman ■ af Konungens Befallningshafvande. 2:0 Jon Jonsson från Blekinge, att han likaledes nnsåge en vidsträcktare Hemmansklyfning skadlig, men förslaget om vissa ägors afhändande från Hemmanen till Torps anläggning, under evärdelig ägande rätt, och utan årlig afgift till bohlstaden, ännu skadligare. 3:0 Johan Magnus Wessing från Westmanland, att en vidsträcktare Hemmansklyfning vore för vissa orter nyttig, men åter för andra skadlig, och att således en för alla orter allmän lag i detta ämne ej borde vid. tagas. 4:0 Anders Sandstén från Jönköpings och 5:0 668 Den 5 Maj. 5:0 Anders Danielsson från Elfsborgs
Innan Minnchen gick till hvila i den lilla kammaren bredvid farfadrens kände hon sig mer än vanligt orolig. Arnold Mayer såg också att det ej stod rätt till med henne och sade för den skull: "Hur är det med dig, barn? Är du sjuk?" "Nej, farfar, men jag känner mig så orolig." "Åh, det betyder rakt ingenting. Du har ännu inte hunnit glömma äfventyret i skogen, och det är tanken derpå, som oroar dig. Gå du och lägg dig och försök att sofva godt, det är det bästa råd jag kan gifva dig." "Det förefaller mig alltid som om en större olycka skulle stå för dörren." "Ja, så tycker man alltid när man är i en sådan der spänning. Men lyd du mitt råd. Försök att slå alla dumma griller ur dina tankar och..." "Jag har nog försökt det må du tro, farfar, men det lyckas icke alltid." "Hm, hm. Hur länge har du varit så der orolig?" "Ända sedan i morgse." "Jaså, inte längre." "Inte längre! Jag tycker det är nog att först behöfva gå och ängslas och sedan ej få sofva när man så väl behöfver det." "Det kan du allt ha rätt i, min flicka. Nå hur yttrar sig din räddhåga?" "Det kan jag alls inte redogöra för." "Nå, det var en annan sak. Men då är det ju helt enkelt omöjligt för mig att bringa dig någon tröst. Du vet ju likväl att du ej behöfver frukta för något så länge du har mig i din närhet." "Det vet jag nog, farfar, men ändå så..." "Inte något pjåsk längre nu", afbröt gubben Arnold en smula harmsen. "Du är ju stora flickan och borde kunna ha så pass mycket förstånd att du försökte sjelf resonnera bort dina dumma föreställningar." Utan att vidare plåga gubben Arnold med sina griller tog hon "god natt" och gick in i sitt rum. Men här påkom henne ängslan ännu mera. Flere gånger skyndade hon fram till dörren för att väcka farfadren, som redan somnat, men hvarje gång drog hon sig tillbaka. "Bah, det är nog endast ett foster af en uppjagad inbillning såsom farfar säger", utbrast hon för sig sjelf.
Lilljewalch och vilkoren derföre, utan ock de vigtiga skäl, på hvilka detta Nådiga Beslut är grundadt. Det torde tillåtas mig, att här ordagrannt införa ett Transsumt af denna Nådiga Skrifvelse: — ”Håfve WI, då Utdelningen af de SpannemålsUnderstöd, hvil”ka äfven innevarande år äro oundgänglige för berörde tvänne Läns ”Innevånare, om den för Statens räkning verkställdes, skulle föröka det ”betydliga Skuldbelopp, för hvilket dessa Län efter förra årens missväxter redan till Staten häfta och ostridigt medföra förluster genom, ”afskrifningar vid skeende återbetalning, och då derjemte enskild per”son, åt hvilken denna omsorg uppdrages, kan vid Spannemålens ut”lemnande till de Behöfvande ingå i sådane afhandlingar om anskaffning och leverering af varor, som dels underlätta återbetalningen, ”dels bidraga, att framkalla nya hitintills obegagnade industriella företag, — pröfvat skäligt i Nåder förordna” o. s. v. Häraf visar sig uppenbart, att den nu ifrågavarande Undsättningsanstalten hade till ändamål: Att förekomma de redan förut till så betydligt belopp skuldsatte Innevånarnes uti Norrbottens och Westerbottens Län ytterligare skuldsättning till Staten; — att genom äfventyret af en mindre till Ziffran då redan bestämbar förlust skydda Staten för ytterligare förluster, de der icke möjligen kunde till beloppet beräknas; samt slutligen, att genom befordrandet af Byteshandel och lättad afsättning af Provinsernes alster, icke allenast sätta de nödställde Innevånarne uti dessa Län i tillfälle att med lätthet afbörda sig betalningen för den ytterligare UndsättningsSpannemål, hvaraf de, efter iS33 års tryckande missväxt, voro i behof; ulan ock, att väcka, uppmuntra och befrämja nya industriella företag, som för framtiden borde föranleda till de förmånligaste resultater för dessa provinser. Den lyckligaste erfarenhet, vitsordad af både Aulhoriteterne och enskilde personer inom Länen, har redan ådagalaggt, att de sålunda åsyftade ändamålen ingalunda blifvit förfelade, utan fastmera öfver förväntan uppfyllde.'
— Här bar blifvit klandradt, att Utskottet föreslagit, det Tre Ledamöters af Ridderskapet och Adeln sam - Den i April f. m. 23 manstätnmande begäran att, vid serskildle tillfällen, Åhörarne måtte aflägsnas, skulle alltid medföra en sådan påföljd. Ridderskadet och Adeln täcktes ^härvid ihogkomma, att RiddarhusUtskottet sammanfattat frågan om principen och frågan om det reglementariska i ett Utlåtande, af den anledning, att flere Ledamöter af Ståndet förklarat, att innan sådane garantier mot missbruk af publiciteten blifvit stadgade, sorn de önskade, skulle de votera Nej mot hvarje förslag om publicitet. Utskottet trodde sig derföre gå den goda saken ett steg till mötes genom förenad behandling af båda frågorne, så att Utskottet fastställde principen att offentlighet vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar må äga rum, men tillika stadgade försigtighetsmått för möjliga ledsamma följder deraf. Skulle nu desse föreslagne vilkor befinnas vara för stränga, lärer Utskottet, i följd af återremiss, icke underlåta att mildra dem. Man har sagt det vara oafgjordt, om de reglementariska föreskrifterna i afseende på publiciteten skola inflyta i RiddarhusOrdningen eller i Ridderskapets och Adelns OrdningsStadga. Detta är visserligen ännu oafgjordt af Ridderskapet och Adeln, likasom hela frågan i öfrigt; men i Utskottets memorial är det redan afgjordt.
Ytterligare får jag anmärka, alt del synes mig mindre välbetänkt att icke, på sätt minoriteten inom Utskottet yrkade, medgifva Banco-Fullmägtige rättighet att, vid köp af silfver, få meddela räntefria förskott dertill, på 4 ** ^ månader under vintern. Största delen af det silfver, som influtit i Banken sedan 1834 h'jr endast och allenast på sådant sätt kunnat erhållas, emedan det icke varit Fullmägtige raedgifvet och icke heller ger - Banco-Utskottets Utlåtande, N:o 44' 87 na kunnat dem formelt tillstädjas, att erlägga högre betalning för det införskrifna silfret, utöfver pari kurs, än hvad som motsvarade transportkostnaden. Så länge vexelcursen är låg, göres ieke behof af annat sätt än vexelköp, för att skaffa Banken silfver, men då cursen står vid pari eller redan deröfver, kunna betydliga vexelköp icke göras, utan att uppjaga kursen; för sådant förhållande synes mig, såsom jag förut nämnt, icke vara välbetänkt att inskränka Banco-Fullmägtige till de enda alternativen nemligen, att antingen, troligen med stor förlust, sälja obligationer, eller upptaga ett utländskt lån, helst ofta sådant förutan, vid en lindrigare kris, saken kan hjelpas. Man har visserligen i 1841 års revisions-berättelse ordat derom, att köp med förskott skulle motarbeta alt silfret på naturlig väg i landet inkom. Jag får i anledning deraf nämna, att den der naturliga vägen har aldrig ledt till Sverige utom, af välbekanta orsaker, under en helt kort period af Gustaf III:s regering: endast vid stor svårighet af att kunna afsätta andra varor inforskrifver den handlande silfver, emedan ingen serdeles vinst derpå är att göra. Styrelserna för Engelska och Franska Bankerne underlåta aldrig under kriser, att göra köpslut om de ädla metallerna med personer, som kunna dem anskaffa, utan att dervid beloppet af transportkostnaden får lägga ett hämmande band vid bestämmande af priset.
Diskont-direktionerna öfverlemnat att tillsvidare utöfva den Fullmägtige jemväl tillagda rättighet att bestämma ä huru stort på en gång inncstående belopp ränta må hvar och en särskild räkninnhafvare tillgodogöras, sä har Diskont-direktionen antagit såsom allmän grund i fråga om räntegodtgörelsen, att ränta skulle få tillgodoföras å högst 75,000 R:dr för enskild person, 300,000 R:dr för enskild sedelutgifvande Bank, 100,000 R:dr för Filialbank. 300,000 Rulr för Hypotheksföroning och 100.000 Rulr för bolag eller kassa för öfrigt; och hafva, med tillämpning af denna allmänna grund, hvarifrån undantag dock i särskilda fall ansetts böra ega rum, följande enskilda korporationer, bolag och kassor tillåtits att begagna uppoch afskrifningsräkning vid Diskont-verket, nemligen: Högsta räntebärande belopp. Stockholms Enskilda Bank Runt 1,200,000: — Stora Kopparbergs Enskilda Bank 300.000: — Norrköpings dito 300,000: — Mälareprovinsernas dito 450.000: — Ostergötlands dito 300,000: — Orebro dito 200,000: — Wadstena dito 200,000: — Smålands dito -300,000: — 6 Banko-LJtskottets Berättelse JVs' 40.
241 äro skyldige alt endast hålla tre, två eller eli ting om året, allt efter sorn för hvarje landsort är stadgadt. Sådant var dock ej förhållandet i äldre tider, ty då borde, enligt så väl landskapslagarnes sorn landslagens föreskrifter, under de bestämda Irenne lagtima tingsliderna tingen hållas på den rätta tingsstaden hvar sjunde dag eller en gång i veckan. I detta afseende kan man säga att våra förfäder voro vida bättre lottade än vi, alldenstund en krånglig vederpart då icke kunde utdraga en rättegång i åratal, hvilket nu för tiden synes höra till ordningen för dagen. Visserligen är det sannt, alt det omförmälda linglandel en gång i veckan nu mera icke är lämpligt, sedan rättegångarnes antal så betydligt förökat sig, till följd af folkmängdens tillvext och ett i sammanhang dermed stående utbildadt rättstillstånd, men detta utesluter dock icke möjligheten alt vidtaga någon lämplig åtgärd till inskränkande af den långsamhet i lagskipningen, som nu så allmänt ölverklagas, äfven om en sådan förändring skulle medföra någon pekunier uppoffring å Statens sida. Emellertid och då jag icke kan afgöra, huruvida ej lokala förhållanden lägga ganska svara hinder i vägen för en genomgående reform i detta afseende, så vidt den samma angår det glest befolkade Norrland, särdeles Lappmarkssocknarne, får jag i betraktande häraf vördsamt föreslå: att i Svea och Göta riken lagtima häradsting skola hållas en gång i hvarje månad under de i 2 Kap. i § Rällegungs-Balken och Kongl. Brefvet den 13 Januari 1 757 bestämda tingslerminer. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 22 November 1862. Ola Lasson, från Christianstads lån. Af Ola Imsson från Christianstads lån, om ändring i 12 Kap. 3 $ Rätlegängs-Balken, i fråga om påföljden för svarande parl, sorn för fallolöst uleblifver frän Rätten. Uti 12 Kapitlet 3 § Rättegångs-Balken har väl blifvit föreskrifvet, att om käranden inställer sig å föresatt dag hos den Bält, dit saken är instämd, men sva Bih. till R.
Några emot detta Reglemente stridande äldre stadganden få icke åberopas eller tillämpas, ( 39 ) Tillägg till Rikets Ständers Reglemente för RiksgäldsContoiret, innefattande de serskilda Huf<vudgrunder Rikets Ständer fastställt till iakttagande, vid verkställigheten af den Uppoch Utlåning, soffi, till beredande af Låne-understöd för jordägare, blifvit beslutad att af RiksgäldsContoiret besörjas. Sedan Rikets Ständer vid denna Riksdag beslutat: att, för Statens räkning, ett Lån af högst Två Millioner R:dr i Svenskt Silfver Specie, efter gamla myntfoten, skall af RiksgäldsContoiret upptagas och af samma Verk åter utlånas, emot inteckning i Jordegendom å Landet och i Städerne; så hafva Rikets Ständer om Kongl. Maj:ts Nådiga Sanction å detta beslut i underdånighet anhållit, för att, på förut öfligt sätt, Kongl. Maj:ts Nådiga Authorisation må blifva Fullmäktige meddelad, till de åtgärder, som i detta hänseende blifva af nöden. Och hafva Rikets Ständer, som tillika till Kongl. Maj:ts Nådiga bepröfvande i underdånighet öfverlemnat, när början med Lånets upptagande må göras, velat härstädes lemna Fullmäktige del af de Elufvudgrunder, Rikets Ständer funnit böra ( 9° ) följas vid verkställiglielen af ifrågavarande Uppoch Utlåning: Af Rikets Ständers fastställda liufvudgrunder, hvilka af RiksgäldsC ontoiret böra iakttagas, vid upptagandet af det utaf Rikets Ständer beslutna Lån till Fond för lån å Jordegendom. Åt Fullmäktige i RiksgäldsContoiret uppdrages, att upptaga ett Lån i Silfver, motsvarande 2,000,000 R:dr i Svenskt Specie, efter gamla myntfoten, på de för Staten förmånligaste vilkor. 1:0. Räntan blifver Fyra (4) procent å det förskrifna Capitalet och erlägges till hälften hvarje halft år.
M:t i fråga om undersökning af en jernbansträckning icke kunna anses beröra hvarken Riksg.-kontoret, Statsverket, Bevillningen eller Banken, och vid sådant förhållande måste förslaget, då två Stånd stadnat emot två, vid denna riksdag hafva förfallit, ty icke kan man vilja att frågan, jemlikt 73 § R. O., skall underkastas votering i förstärkt Utsk., då det icke gäller någon utgift, utan endast en underdånig framställning. Då frågan sål. förfallit, är det, efter mitt förmenande, omöjligt att genom en inbjudning bringa den till lif, och jag anhåller derföre om afslag å inbjudningsförslaget. Frih. Cederström: Af ordalagen i det af Gr, Sparre upplästa stadgande: »förblifve vid det, som tillförene stadgadt varit,» ådagalägges, efter min uppfattning, att grundlagen dermed afser helt andra frågor än den nu föredragna, ty i förev:de fall har icke hittills något varit stadgadt. Pä sätt Hr Ehrenborg omnämnt, har Stats-Utsk:t lemnat ett gynnsamt omdöme om den ifrågav:de jernbanan, ehuru lJtsk:t af finansiella skäl ansett sig icke kunna tillstyrka anslags beviljande för densamma. Nu har visserligen anslagsfrågan kommit på den punkt, att den icke kan fullföljas, men förenämnda i Utsk:ts första hemställan inkluderade mening har af 4 Stånd blifvit bifallen, och på den grund anser jag, att vi kunna affärda en inbjudning af det föreslagna innehållet. Enär frågan är af stor vigt för det allmänna, anser jag äfven att vi så böra förfara, Den 26 Maj e. m. 511 R. o. Ad. torde nogsamt hafva funnit, att jag under det förflutna icke gjort mig skyldig att förorda inbjudningar, utan endast i undantagsfall, men här anser jag ett sådant undantagsfall vara för handen och yrkar derföre bifall till inbjudningsförslaget. Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att det af R. o. Ad. fattade beslut, hvari Preste-Ståndet, enligt Hr Leijonanckers nu förev:de förslag, skulle inbjudas att sig förena, lydde sålunda: »att R.
Jag respecterar visserligen Konungen i England och dess regeringssätt, men tror ej, att det förtjenar alla de loford, som slösas derpå. Men det gifves blott en säker utväg att fä veta, hvad Svenska folket troligen skail tänka derom. Denna utväg är att återgå till historien, som, alltifrån den tid, då den börjar blifva tillförlitlig, visar ingenting annat än en fortgående strid emellan Konungen och Aristocratien. Sverige har mången gång stått på höjden af ära, likasom på branten af sitt fäll; den ena gången har Konungen lyckats blifva segrande, och roagten har urartat till despotism. När åter aristocraterna fått magten, hvilka Svenska folket först ansett som sina befriare, men snart funnit vara förtryckare, har folket, säger jag, återvändt till konungamagten. Jag vågar påstå, att Svenska folkets tanka troligen är, att man ej bör i någon män frångå Konungens nuvar. rättigheter, för att åter intränga på aristocratiska gebitet, äfven om det sker under namn af frihet. Jag uttalar denna enkla mening, emedan jag ej hör tili detta hus af födsel. Jag hör till medelclassen och har medfört hit en sansad democratisk anda, sorn dicternr hos mig det beslut att ej med min röst bidraga till återinförande af något, som liknar sig till hvad i Sverige infördes efter Carl Xll:s död, och hvilket system efter 1756 års blodiga uppträden slutligen föll 1772, emedan folket då var moget att inse, hvad det innebar. Hvad 1S09 års män beträffar, hade de den sans, att då det berodde ensamt på dem att stifta lagar, de togo varning af erfarenheten och framfarna förvillelser med den urskillning att icke underlåta begagna sig af det goda, som fanns i den förhatliga Föreningsoch Säkerhetsakten, nemi. Konungens rätt att börja krig och sluta fred; de togo ej miste om det vätta, då de ville undvika en styrande Rådkammare, sorn 14 H. , 23 Ben 7 October. skulle blifva en stämpclmästarckammare, såsom Frib.
Uldr, d. 3 Fehr. 1S4>• 77 N:o 174, i anledning af väckte motioner, angående dels förklaring af 88 §. i Concurs-lagen den 12 Mars 1830, dels ock upphäfvande af hvad genom serskildte Reglementen och beslut stadgadt är, till inskränkning i rättigheten för köpare al fast egendom, deruti vissa inrättningar hafva inteckning, alt erhålla tredje uppbudet; samt N:o 175, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 142, öfver dels väckte frågor om antagande af förslagen till allmän Civiloch Criminal-lag, eller vissa delar deraf och dels andra dermed gemenskap egande, af Kongl. Maj:ts till Rikets Ständer, angående nämnde förslag den 24 Mars 1840, aflåtne Nådiga Skrifvelse, föranledda motioner blefvo, vid förnyad föredragning, bifallne. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls sammansatta Stats-, Bancooch LagUtskottens Memorial N:o 129, till svar å de inom Tre Riks-Stånd framställde anmärkningar vid samma Utskotts under N;o 50 aflåtne Betänkande angående upphörandet af Bankens och Riksgälds-Contoirets forum privilegiatum. S. D. Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet en af Erik Nilsson från Jemtlands Län väckt motion, alt Konungens Befallningshafvande måtte hädanefter få upptaga och afgöra en del mindre mål, sorn nu gå till Kammar-Collegium. S. D. Föredrogos ånyo Stats-Ulskottets följande 5 Utlåtanden: N:o 413, i anledning af Herr von Ilartmansdorffs motion om anslag till utskrifning af registratur, hvilka från Stats-Expeditionerne bordt till RiksArchivet aflemnas. Bifölls. N:o 414, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående Roleliållarne vid Upplands Regemente beviljad befrielse från utgörandet af så kallade klädpenningar, enligt knekte-contractet. Lades till handlingarna.
Hwad sjelfwa ätagandet angär, torde jag fä föreflä följande punkter: i:v) För Rä- ock Rörs-Hemman samt Insockne hemman ffjutsas Krono-skjuts, under krigstider, wid täg af trupper samt transporter af prowiant och krigsförnödenbeter för truppers behof med hälften antal hästar emot Skatte. s:o) Sädan Kronostjuts, som i föregäende §. omförmäles, prästeras af sädant frälse, som icke är insockne, lika med Skatte, ej allenast i krigs, utan äfwen i fredstider. Z:o) Säterier , Rä - och Rörs samt Jn-> vch utsockne Frälse deltaga wid truppers marcher lika med Skatte uti inquarterings styldighet. Och HF6 Dm 28 Iunri. Och får jag föröfrigt ödmjukast hemställa - 9M icke proportionerna i detta ämne til en början kunde hlifwa sädana. Om icke Ridderskapet och Adeln deruti instämmer, at under krigstider inquartexing och skjutsning för en del privilegierad jord kan äga rum? Och om icke sältet til desin nya skyldigheters utgörande kunde, med anledning af luvar och en orts särskilta ber ffaffenhet, fä upgyras af nägra ifrän hwarje Län, genom samtelige Electorerne utsedde bofaste Män af Ridderffavet och Adeln, med full rättighet för Ridderffapet och Adeln at deras förslag ändra eller förkasta, helt och hällit elley pnncterpis? Ropades Ja, Nej, Ja, Nej. Gyefrve lVlörner, (lörLN. Med tzsn opinion jag yttrat har min mening ej warit at stöta pluralitetens tanke. I händelse den gf pluraliteten ej gillas ma den lemnäs öppen, och jag instämmer hufwudsakeligen i de af Friherre ktanttk-rbeim gjorde propositioner, at wr pu blott afgöra at wi inga i skjutsen, men ay fördelningen mä genom et särskilt Utskott pröftpas och utrönas. Hery vyn Lehult 2er> belin.
Och hon blef sig alltid lik; snarare blef hon mera enkel och ansprAkslös, ju mera firad och eftersökt hon blef - hon koketterade annu mera med sin anspriikslöshet, phstodo hennes vedersakare. Som alla storheter hade Madame Geoffrin m4nga fiender. Kanske var hennes enkelhet mera ett yttre satt, än en verklig anspriikslöshet; kanske hade Madarno ' de Maintenon afven i dett.a fall tjiinat henne till förebild. Man kallade ocksh hennes religiositet för koketteri. Hon gick alltid i messan som en rattrogen katolik, - till stor harm för sina vanner emyclopedisterna - fast hon omgaf sig med religionens .och kyrkans bittraste fiender och understbdde dem p&amp; det frikostigaste, hvilket naturligtvis Adrog henne de frommes högsta ogillande. Men detta vacklande mellan tidens tvii ytterligheter var ej niigot f6r henne egendomligt; det delades af en stor del af henues samtids, hvilka sasom hon, sletos emellan sin gamla religiösa öfvertygelse, som de ej kunde eller ville frigora sig i f r h och de nya, larorna, - soni biide lockade och skramde, - och som de ej helt vBgade hiingifva sig At. Hennes religiositet, vare sig att den var skrymteri eller att den utgjorde en del af den respektabilitet, som det var henues högsta strafvan att omgifva sig med - tilltog med Aren. Hon kunde ej förmiis att insttilla sina dagliga kyrkobesök, ens d&amp; hennes helsa blifvit angripen. Sommaren 1776, dii hennes krafter redan vor0 starkt medtagna ansträngde hon sig sii mycket vid ' eu kyrkofest, att hon Sdrog sig ett slaganfall, friin hvilket hon ej mer hemtade sig. Hennes dotter, markisinnau de la E ' erté-Itubault, som skyndat till sin mors sjuksikng, stiingde genast hennes dörr för hennes vanner, filosoferna, hvilkas inflytande pil sin mor hon fruktade.