Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»Fagrare spådomar hade du kunnat gifva mig, om jag blott gifvit dig ämne därtill. Haf dock tack, ty du har tydt mina drömmar. Äfven skägget, såsom det sannskyldiga tecknet på manlighet, kunde i drömmen utmärka mannen själf. När sålunda en isländsk höfding drömmer sig ha ett så stort skägg, att han därmed kan täcka hela den vida Bredafjorden, menar han, att detta med visshet tyder på, att han skall utsträcka sitt inflytande öfver hela fjorden och de bygder, som dit höra. Drömmar om öfversvämmande floder, slagrägn och bärgras bebåda helt naturligt betydande katastrofer. Till och med bestämda handlingar kunna i drömmarne finna sitt symboliska uttryck. Innan Torkel Surt höll på Islands Alting sitt epokgörande tal, hvarigenom årsräkningen på ön fastställdes, drömde han, att han stod på Lagbärget, när folket flockade sig som talrikast därikring, men det föreföll honom, som om han ensam vore vaken, medan alla de andra där ikring honom sofvo. Den drömmen tydde man så, att allt folket skulle tiga, medan han talade på Lagbärget, och när han tystnat, skulle de yttra sitt bifall. Till hvilka underligheter denna drömsymbolik kunde utveckla sig, visar den dröm, Jomsvikingasagans Ingeborg berättar för sin make Palne och som tydligen innebär en uppmaning till denne att taga hämd på konung Harald Gormsson, hvilken låtit bringa hans egen broder om lifvet. »Jag drömde», sade hon, »att jag var här i denna gård. Jag tyckte mig hafva uppe en lingrå väf; mycket var ej färdigt af den. Ränningen var behängd med sina vikter; i det jag nu väfde, föll ifrån dess midt baktill en vikt ned, och jag tog upp den. Då såg jag, att alla dessa vikter voro manshufvud: det, som lossnat och jag upplyft, betraktade jag. Och jag kände igen det.» Palne sporde, hvem det hufvudet tillhört. Hon utropade: »Harald Gormsson!» »Detta är bättre drömdt än odrömdt», sade han. Mycket ofta framställde sig i drömmar de öfvermänskliga väsen, som ansågos stå i nära förhållande till människolifvet.
Det är ej tänkbart, att genom någon förordning hämma det skadliga häruti, sedan äfven bruket tillvunnit sig den tjenande klassens välbehag, både i Städerne och på Landet. Bankens anmaningar att inlösa betydliga poster pantsatt silfver, äfvensom de på AssistanceContorcts Auctioner ständigt för - 35a Den i5 December e. m. yttrade dyrbara brillanter, guldoell silfverpieser, samt andra dyrbara nipper, bevisa ingenting mindre än välmåga hos medborgare, utan fastmer nödens tillstånd i penningebehof och en illa beräknad säker tillgång vid inköpet. Fattigdomen yttrar sig i ännu större scala genom de otaliga banqueroutter bland alla folkklasser, hvilket i forntiden, snart sagdt, ansågs för phenomener. Yppigheten visar sig äfven genom de stadgade guldbroderade uniformerne, som af Civilstaten begagnas, men ingalunda kunna anses motsvara deras löningsvilkor, hvilket likväl vid den allmänt skeende löneregleringen, äfven i detta afseende, torde förtjena uppmärksamhet, om annars guldbroderierna anses nödvändige att fortfara. En falsk beräkning af vinst vid spel å Lotteri utgör för de spelande ej liten penningeförlust, som rätteligen går i bredd med annat slöseri. Höglofl. Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vågar jag derföre vördsammast påkalla för afskalfandet af både NummerLotteriets och Assistance-Contorets penningeförstörande anstalter. Grunden till all misshushållning med penningar är synbart bevisad vara tillkommen genom de mångfaldiga låneanstalter, som efter år 1709 tid efter annan blifvit tillvägabragte, och hvarvid mindre redligt förhållande hos flere Ben i5 December e. m. 353 flere låntagare visat sina skadliga följder; sannfärdiga bevis härpå äro förvarade i FilialDisconternes Protocoller och handlingar. Lades på bordet.
Slutligen har en ledamot ansett antalet ledamöter i bevillnrsberedningen icke vara tillräckligt, utan trott, att det borde förhöjas med en eller ett par ledamöter. Jag anser dock att det föreslagna antalet i alla mindre socknar är tillräckligt. Äro deremot socknarne mycket stora, och man icke vill hjelpa detta derigenom att de indelas i distrikter, så möter icke något hinder att förstärka beredningen med de valda suppleanterna. För öfrigt torde icke kunna bestridas, att erfarenheten ådagalagt att, just vid uppgörandet af ett preliminärt förslag, likasom vid anställandet af en utredning, ett allt för stort antal ledamöter visat sig vara mera till hinder än gagn. Jag fortsätter mitt yrkande om bifall till § med den förändring, som jag nj^ss tog mig friheten framställa. Hr Hjärne, Harald: I likhet med den siste värde talaren anser äfven jag, att hvad man egentligen bör fästa sig vid i denna §, är ändamålet med berednings-komitéerna. Detta ändamål har redan blifvit definieradt, nemligen att det blott afser uppgörandet af förslag till taxering, och icke faställandet deraf. Yid sådant förhållande och om dessa komitéer skola kunna uppfylla sin bestämmelse, måste man i främsta rummet tillse, att bland ledamöterna deri finnes åtminstone en, som är van vid dylika göromål. Han bör dessutom hafva någon öfning i att föra pennan och att arbeta med siffror. Det är icke inom alla socknar, man kan påräkna att genom val erhålla en sådan person. Denna person bör också enligt min öfvertygelse vara ordförande och leda förhandlingarne, emedan han kan bäst befordra ärendernas skyndsamma gång. Jag kan visserligen icke neka, att de skäl, som emot kronofogdens ordförandeskap blifvit anförda, nemligen att det vore stötande emot det konstitutionella statsskicket, i visst afseende kunna vara berättigade. Men då här icke är fråga om att uppgöra någon defi - 173 Deri 16 Maj e. m. nitiv bevillning, utan blott ett förslag dertill, så tror jag att man gerna kan förbise _det stötande i förhållandet. Äfven tror jag, lika med Gr.
» Ett litet fel och en stor synd ». Ja, vet du, Hilda, det där är nog alltsammans mycket goda böcker. (Paus.) Hilda: Hvarför ser Ä r du ond på mig? du så nedslagen ut? Axel: Har du läst någonting af Paul de Kock? Hilda: Ä r du från förståndet? Eller vill du afsiktligt kränka mig? Axel: Intetdera, min älskade. Jag mente egentligen inte Paul de K o c k, utan Emile Zola. Hilda: Axel! Axel: Jaså, du har inte läst något af Zola? Hilda: Nej, det har jag verkligen inte gjort, och det förvånar mig, att du kan framkasta något sådant. Axel: Du har kanske inte ens läst något af Maupassant? Hilda: Jag har j u falt om för dig, att faster Emilie väljer min lektyr. (Paus.) Hilda: Nu sitter du och ser olycklig ut igen. Hvad är det, kära gossen min, tala om för mig! Axel: Jag är ledsen öfver, att faster Emilie inte också har valt min lektyr. Hilda: Så du pratar! D u är j u karl. Axel: Jag är ledsen öfver att jag inte känner ens till namnet en enda af författarne på din bokhylla, hvarken » Knappnålsbrefvets » skald eller autorn till » Morfars glasögon ». Hilda: A c k, du menar inte hvad du sä- ger, det ser jag på dina ögon. — Inte skulle du kunna ha något nöje af att läsa mina böcker. Axel: Du tror inte det? Hilda: Hvad tror du själf? Axel: Jag tror det inte heller. Men nog är det väl ledsamt ändå för dig, min älskling, att din fästman inte skall kunna tala med dig om dina favoritförfattare och utbyta tankar med dig öfver de ämnen, som mest intressera dig. Hilda: Tala inte så där, Axel! Axel: Jo, visst måste det vara en stor brist i vårt förhållande, att jag är absolut obekant med hela den litteratur, hvarur du hämtat din andliga näring. Finns det något skönare än att ha en förstående vän, som man kan förtro sina tankar till, läsa tillsammans med, lefva sitt själ-dif tillsammans med, och för dig skulle jag vara denna vän. Hilda: Om du fortsätter så där, så gråter jag.
Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottens Betänkanden, Memorial och ProtocollsUtdrag: rörande väckt fråga om bestämmande af allmänna grunder för ett Statshushållningssystem. April P. 341, 377, 444- Juli i P. 543. — om lånebiträde af allmänna medel till befordrande af Arbetshusinrättningar. Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens Betänkanden, Memorial och ProtocollsUtdrag: i anledning af anmärkningar vid Utskottens Betänkande rörande Allmänna Magazinslnrättningen. Dec. P. 264, 336, 36o, 453, 726. — rörande anslaget för Strömrensningarne, samt öfver åtskillige dermed gemenskap ägande motioner. Dec. 2 A. P. 14. angående förslag till jemkning i vissa delar af RiksStåndens skiljaktiga beslut rörande Allmänna Magazinslnrättningen. Dec. P. 264, 336, 36o, 453, 726. — öfver anmärkningar vid Utskottens Betänkande rörande anslaget för Strömrensningar, samt åtskillige dermed gemenskap ägande Motioner. Dec. 2 A. P. 14. Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUlskottens, de Förstärkte, memorial, angående Låne-understöd af Säd till anläggning af Districteller SockneMagaziner i Landet. Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotten, de Förstärkte, val af Suppleanter till. Nov. 2 A. P. 572, 604. 596 StatsBancosamt LagUtskottens Betänkanden, Memorial och ProtocollsUldrag: i anledning af väckt fråga om Riksens Ständers medverkan till inställelse af publika fordringsägares lagsökningsåtgärder, intilldess FinanceRegleringen hunnit att uppgöras. April P. 5i6, 53i, 576. — rörande förändring i Författningarne om ränta vid penningeforsträckningar.
Majit täcktes hädanefter icke utdela några Caracters-fullmagter, som lyda å annan värdighet eller tjenst, än den, som innehafvaren bestrider; Från Pr este-Ståndet af Herr Prosten Ahlquist: att, som det för ingen skall vara okändt, huru, under senare år, en mängd embeten af högre och lägre grader icke i lagenlig ordning blifvit behörigen tillsatta, utan genom tillförordnande åt personer uppdragna, något correctiv emot ett sådant tillsvidare-system måtte af Rikets Ständer anordnas, så att dessa, emot all ordning stridande, ofta mångåriga tillförordnanden må upphöra och de ordinarie embetena med ordinarie embetsman, ju förr desto heldre och allt framgent, enligt lag och laga stadgar, blifva försedda ; Från Borgare-Ståndet af Herr Ekholm, som förmenat, att bristen på duglige embetsman i administrationens serskilda grenar borde räknas ibland de orsaker, som menligt inverkat på de allmänna ärendenas behöriga gång, samt att denna brist vore att härleda derifrån, att, vid befordringar till högre platser inom samhället, Allm. Besv. och Ekon. Etsk, Betänkande j N.o 41- icke alltid fäslats det afseende på förtjenst o.cli skicklighet, sora 28 §:n Regerings-Formeu förutsätter, utan i samma nion, som oskickligheten undanträngt förtjensten från de högre platserne, hafva utmärkande förmögenheter i lägre tjenstegrader måst stå i skuggan eller blifvit förhatliga och förföljde. Talrika exempel skola icke saknas, att personer anställas i tjenstgöring och erhålla förmanskap öfver andra, oagtadt de icke ega den minsta förberedande kunskap eller erfarenhet, hvarpå deras verksamhet kan stödjas, och hvilka således äfventyra att antingen bero at de tjenstemän, för hvilka de äro ämnade att tjena till rättesnöre, eller ock begå misstag och åstadkomma oreda. 1 afsigt att åstadkomma någon förbättring härutinnan, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer, medelst underdånig Skrifvelse till Kongl. Maj:t, ville uttrycka och anmäla landets temligen allmänt delade önskningar i följande afseenden:
Hos denne gamle sjelfdyrkare hade egoismen alltid legat öfverst i hjertat; med de tilltagande bekymren och skröpligheten hade den vuxit till och frodats som ett ondt ogräs, och han var numera knarrig och olidlig utan gräns, så ofta icke spriten gifvit honom gemyt. Och Ruth beherskade sig, så godt hon förmådde; till och med en mera skarpsynt skulle ha låtit bedraga sig. Pappa Rebolledos butik var numera så godt som en öde graf, der en tillfällig förirrad kund var en sällsynt uppenbarelse. Det lilla lagret var icke något lager längre; nå- gra eländiga, förtorkade och förskämda rester af ett och annat, der aldrig någon omsättning gafs och aldrig någon förnyelse. Det var icke en affär, det var en skräpbod, der den sure gamle koristen, hvilken i slö likgiltighet halfsof hela dagen igenom öfver sin disk, icke var det minst skräpande. Hade nu icke Ruths anspråkslösa förvärf vandrat in i huset, hade för pappa Rebolledo intet annat stått åter än hungersdöden eller fattighuset. Men hon hushållade rent af beundransvärdt med de små medlen, så att de nödtorfteligen förslogo; pappa Rebolledo led icke någon brist och i det hela ingen inskränkning i sina gamla vanor; och han fann alltid i disklådan ett eller annat blankt silfvermynt till sin dåliga konjak och sina pepparmyntpastiller, utan att det någonsin föll honom in att fråga sig, hvarifrån de egentligen kommo. T y icke var det från kunderna, som ej längre funnos. (Forts.) 2 ?_ Palna.qu.ists AlstieTaolags förlag hafva utkommit: Fröken Con och hennes unga skyddsFrån nybyggarhemmet till Hvita huset. Presidenten Abraham Lincolns lif af IV. lingar af Agnes Giberne. Häft. På Häft. ; kart. Från kojan till palatset. En moders testamente af Silas K. Hocking. klotb. Den Unga qvinnan. Hennes kallelse och utsigter för detta lifvet och det tillkommande. A f J. A. James. Häft.
Men oväntad eller icke – den starka själspänningen hade lagt sig: spänstigheten var förlamad; och då han på eftermiddagen mönstrade trupperna, yttrade han till några af det högre befälet att han ansåg reträtt vara nödvändig, när fienden genom Fredrikstads kapitulation kommit i besittning af en bland Glommens öfvergångar. Vid dessa yttranden hade till och med generalmajor Sejersted visat sig vara af bestämdt olika tänkesätt och lärer, enligt Aall, ha fällt följande uttryck: ”Skall det icke pröfvas slag här, så vet jag icke hvad härnäst skall kunna uträttas.” Då konungen likväl vidblef sin tanke, sökte han åtminstone vinna tid och bönföll att trupperna skulle få blifva stående till följande morgonen – detta dels i hopp att konungen kunde ändra sig, dels ock i det hopp att ett anfall skulle nödga fiendtliga armén att stanna på östra sidan om Glommen. Men Kristian Fredrik var obeveklig för såväl Sejersteds som en mängd andra officerares framställningar, och denna hans hårdnackenhet just i ett så afgörande ögonblick, då allt stod på spel och det ännu kunnat vara någon idé i motståndet, åstadkom en så stark revolt bland manskapet, hvars krigslystnad och nationalkänsla lika högt talade emot befallningen, att det nära nog blifvit uppror. En af officerarne, som dock icke tillhörde de rådgifvande, förklarade med energi att Norges söner borde försvara landet, så länge det fanns qvar en fläck så stor att Kristian Fredriks stol der kunde få rum. En annan kastade sig af missmod och harm i sjön, der han så när hade omkommit. Ifall sådana bevis just icke äro af största vigt, tala de likväl tydligt för den åsigten, att Kristian Fredrik – hvilken norrmännen nu efter det vigtiga jubel-50-talet torde vara mera generade än smickrade af att minnas – då var högt älskad och att en stor del af militären för land och konung och till försvar för sin under detta krig så ofta sårade hederskänsla ville hafva gjort hvad inom mensklig förmåga stod mot den mäktiga flod, som vältrade fram. Men hvad hjelpte deras vilja, då konungen sjelfständigt ändrade beslut! Äfven fanns en annan art af missnöje hos den afdelning af krigsmännen, som nyligen stått vid sin plog.
Rikets Ständers Revisorer hafva uti sin afgifna berättelse angående af dem verkställd granskning utaf statsverkets med flere allmänna fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1859, i afseende å det till inköp af böcker och tidskrifter i bergsvetenskapen för Kommerse-kollegium bestämda anslag anfört, att då vid 1859 års början i Rikets Ständers Bank af anslaget funnos innestående 2,458 R:dr 28 öre, samt sedan under samma år i Stats-kontoret lyftats såväl 1858 som 1859 årens anslag med tillsamman 600 R:dr, och deraf utgifvits 320 R:dr 84 öre, behållningen vid årets slut utgjorde 2,737 R:dr 44 öre; så hade Revisorerne velat sådant omförmäla, enär dessa under föregående år uppkomna behållningar å ifrågavarande medel syntes Revisorerne antyda, att Kollegium ansett berörde anslag icke till hela det bestämda beloppet vara för dermed åsyftade ändamål behöfligt; och har Eders Kongl. Maj:t genom nådig remiss af den 18 »istlidne Oktober täckts anbefalla Kollegium, att i anledning häraf underdånigt utlåtande afgifva, hvilken nådiga föreskrift Kollegium härmed får i underdånighet fullgöra. — 331 — Genom Jen för Bergs-kollegium vid dess reorganisation år 1832 utfärdade stat af den 28 December samma år blef en summa af 400 R:dr B:ko bestämd såsom materialpenningar för bergsproberinger, äfvensom för Kollegii mineralkabinett och markscheider-kontor samt till inköp af böcker och tidskrifter angående bergshandteringen —, med rättighet för Kollegium att hvad af ansiaget ett år kunde besparas, ett annat år för ändamålet använda, och den stat, som för Bergs-kollegium den 14 Oktober 1853 blef vid den med Kollegium och bergslags-staterne då företagna reorganisation utfärdad, innehåller i detta hänseende: »Anslag till bibliothek och samlingar, såsom hittills, 400 E:dr B:ko».
Om för dessa assignationer samma stadgande gällde, som i afseende på vexlar, nemi. att på bristande accept efter inlösen af utgifvare» genast följde bysättning, så vore det en helt annan sak, inea så förhåller det sig icke; ty dessa assignationer äro icke mera utmälningsgilda än andra skuldsedlar. Följden af en sådan rättighet att utgifva assignationer blir således ingen annan, än den, att allmänheten antingen nödgas nedsätta priset på sina varor eller ock emottaga dylika assignationer a£ tilläfventyrs högst bedrägliga handlande, hvilka skapa sig runlefria. capital på en rörelse, uti hvilken de sakna förmåga göra reda för sig. Att genom lagstiftning bereda ett sådant föi hållande, anser jag icke vara rätt, hvarföre jag äfven förmodar att R. o. Ad. afslår betänkandet. Hr Stuart: I anledn. af Hr Rosenblads yttrande anglde privatbankernes sedlar, vill jag endast upplysa , att här icke 3o8 De n 14 October f. m. är fråga om tryckta eller graverade, utan endast örn handskrifna anvisningar; att deremot privatbankerne äga rättighet alt utfärda så beskaffade tryckta sedlar, och att det icke lärer kunna löna mödan att i rörelsen utsprida handskrifna sedlar på skillingsvalörer. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph; Jag anhåller att i denna fråga få anföra ett exempel, ehuru obetydligt. Jag erinrar mig icke sjelf den tid, då köpmännen uti vissa Skånska städer företogo sig att afhjelpa bristen på skiljemynt, medelst utgifvande af s. k. skillingsvalutor; men jag har hört det af äldre personer och tror det skedde på slutet af go:talet. Resultatet af denna operation blef, att sedan landet blifvit öfversvämmadt af detta qvasimynt, gjorde sedelutgifvarne concurs, och de, som varit nog godtrogna att emottaga deras assignalioner fingo behålla de värdlösa pappersbitarna, af hvilka man ännu kan få se en och annan der och hvar, liksom Franska directorii förfallna assignater, förvarad såsom en curiositet.
Då emellertid egentliga föremålet för lagen är att utmärka och bestraffa de olika arter af bedrägerier, som i allmänhet kunna förekomma, synes ett uttryck deraf i förevarande händelse företrädesvis äfven vara nödig. Denna åsigt har ock hyllats af Lag-beredningen, hvars förslag i denna del tjenat Utskottet till förebild; och någon erinran emot Utskottets uppfattning är ej eller gjord. Det måste dock medgifvas att man af annan anledning, än den Utskottet förutsatt, kan obehörigen gifva sig ut för embetseller tjensteman och utöfva dennes befattning; och af enahanda orsak, som ofvan blifvit nämnd i fråga om begagnande af okrönta målkäril, torde straffet derför lämpligen böra bestämmas i sammanhang med stadgandet om den i bedräglig afsigt vidtagna handlingen, å hvilken lägre straff ej synes kunna sättas, än 6 månaders straff-arbete, hvilket ock öfverensstämmer med det Nådiga förslaget. Men genom ringare straff å brottets omförmälda nuancering vinnes det ändamål, hvartill anmärkningarne syftat. Det till 28 § gjorda tillägg är således en följd af samma anmärkningar. Enligt den inom tre Riks-stånd yttrade åsigt, har Utskottet nu föreslagit, att i det fall, hvarom i 29 § sägs, äfven må dömas till fängelse alternativt med straff-arbete från och med 6 månader till och med 2 år, under förklarande att straff-arbetet må, vid särdeles försvårande omständigheter, kunna förlängas ända till fem år. Det brott, hvarom här är fråga, att någon under antagande af falskt namn eller stånd bereder sig arf eller andra familje - La y-UIskallets Utlåtande M 52. 9 ramiljerättigheter, kan ock onekligen förekomma under särdeles mildrande förhållanden, om än det ej må försonas med ringare straff, än frihetens förlust. Genom fängelsestraffets användande sättes domaren i tillfälle att kunna lämpa stralfet efter brottsligheten. Men på samma gång latituden i så måtto utvidgas, har den inskränkning deraf varit nödig, som innefattas i bestämmelsen att endast i svårare fall må utöfver två års straff-arbete ådörnas. Då har redan brottet antagit en så brottslig karakter att alltför mycken mildhet lage i begagnandet af fängelset.
Sedan Lagutskottet anmodat Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, att uti pl-öfningen af förenämnde med hvarannan sammanhang egande Memorialer med Lagutskottet deltaga, hafva Utskotten gemensamt handlagt desamma och får nu deröfver afgifva följande Utlåtande, Utskotten hafva väl fästat uppmärksamheten dervid, att om fordna tiders större tillgång på skog gifvit anledning, att anse den närmast i likhet med ett commune Bonum, samt tillgreppet deraf mera såsom ett slags okynne, än någon verklig förlust för egaren, hvilket i synnerhet inträffat med KronoSkogarne, ehvad man betragtat dem såsom ingens tillhörighet, eller såsom en samfällighet för Landet, synes likväl i närvarande tid Skogstillgångarnes värde och oumbärlighet för deras egare och för Landet, svårigheten att dem bevaka, och den hog, som en förestående försäljning af Ki •önans Parker troligen skall, innan denna åtgärd hinner utföras, allstra hos dem af de närboende, som icke tro sig blifva i tillfälle att till någon del deraf, genom köp förvärfva egande rätt, gemensamt påkalla ett lika skydd emot tillgrepp af Skog, som emot andre kränkningar af egande rätten, derom ett lagbud skulle mera äil hittills vinna stöd af opinionen, i samma mån som Statens dispositionsrätt b lefv o från t Lagutskottets BttänhttJéri; 1083 Från menighetens egande rätt i afseende pS Allmähningarne, och Statens egande rätt från meningheternes förmenta eller verkliga nyttjande rätt, i afseende på Parkerne så afskiljd och afvittrad, att alla dessa rättigheter till hvar och en Skogsmark förenades, antingen hos Staten eller den enskilde och fråga således icke mera kunde blifva, om den sistnämndes ansvarighet för åverkan å Skogsmark, dertill han egde någon slags egande eller nyttjande rätt; inen då i närvarande stund, tillgrepp af Skog desto mindre allmänt kan jemföras med tillgrepp af annan egendom, som bevislig åverkan på många ställen lemnäs utan allt tilltal, dels i anseende till Egarens öfverflödiga Skogstillgång och Skogens ringa värde, dels också genom JägeriBetjeningens efterlåtenhet; hvaremot det knappast gifves någon annan egendom eller tillhörighet, den icke hvar och en egare