Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti denna punkt, som Borgareoch Bonde-Stånden bifallit, har, hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, blifvit erinradt, att Svenska Tabellverket, i följd jemväl af Tabell-Commissionens nuvarande Secreterares nitiska och förtjenstfulla åtgärder, erhållit serdeles fulländning och i detta hänseende egde företräde framför flere utländska, samt att, då göromålen för Secreteraren, som förenade flere befattningar, hvilka, vid andra Auctoriteter äro åt flere serskilde personer uppdragnc, äro serdeles både magtpåliggande och besvärlige, och icke kunna skäligen anses godtgjordä genom den miudre betydliga aflöning, han för närvarande åtnjuter, billigheten 20 Stats-Utskottets Utlåtande, Nio rf)3. syntes fordra, alt han måtte erhålla den af Kongl. Maj:t föreslagne aflöning i likhet med Secriterare uti andre Embetsverk, jemte serskild hyres-ersättning för Commissionens vidlyftiga archiv; äfvensom att den nödige tillökningen i tjenstemanna-personalen må beviljas. Då likväl
Hamilton har äfven yttrat att, under den sednare liden priset varit något högre på stångjern. Det är klart att detta pris fördelagligt verkar tillbaka pä lackjernets. Men dess tillverkning är dessutom skiljd från stångjernets, hvarföre ock en serskild sak, hammarskatt, är derå lagd. Om i sednare tider något högre pris betalts för stångjernet och då här icke är fråga om större förhöjning än 2 sk. på hvarje Skft tackjern, efter hvad den ene reservanten upgifver: så lärer R. o. Ad. finna huru ringa denna förhöjning är, som nu kommer i fråga. En talare har sagt, att man ej kunde afgöra denna sak, då man icke visste hvilken summa förhöjningen skulle utgöra. För denna frågas rigliga bedömande skulle erfordras att känna, hvad inkomsten utgjorde 1849. Men då man ser att inkomsten af tackjernslillverkningen 1844 (året förr än nedsättningen vidtog) utgjorde 16,105 Skfå, samt att den påföljande året nedgick till 7,515, men höjde sig 1846 till 8,600, samt steg åren 1847 och 1848 till 9000 och några hundra Skff, så kan man lätteligen beräkna, att den ifrågavar. fjerdedelens återställande skulle, på sätt reservationerna jemväl antyda, utgöra omkring 4000 Sk få eller något deröfver. Kronans inkomst är således nära nog på förhand bestämd, utan att man behöfver se på räkenskaperna. Jag hoppas att Hr Frih. o. Landtm, anser den framställning, som StatsUtsk. gjort, om skrifvelse till K. M. vara af beskaffenhet att icke kunna till bifall framställas, såsom icke i laglig ordning tillkommen. De andra begge frågorna, anhåller jag måtte 234 Den 8 Mars f. m. åtskiljas, så alt den om liondejernet förekommer för sig och den om hammarskattsjernet jemväl särskildt framställes. Hr Akerman: En talare, Hr Rääf har påstått, att hvad jag nämnde om de många bruken, som voro till salu, ieke vore med verkliga förhållandet öfverensstämmande.
oss se 1iui.11 den välsignelse en tidigt hadanghgen troende niodeuttalade öf ver sin späde son följer denne liela lifvet igenom. S-jBlfva den barnsliga sorgen hos den lille bereder iinglarna tillträde till halis lijiirta, och det aldrig bleknande,. ininnet af modeii skyddar honom i lifvets frestelser ocli vinkar honom p % ålderns dag till lieiiimet dar ofwn, livarest lian hoppas %terse henne. Samma milda .stanining rader i » Beronics ». Till grund för dikten ligger den kända legenden om den fromina kvinnan, so111 vid Fri-ileareiis vandring till Golgatlia rackte lionoin siii slöja, tör att han därined skulle torka angestsvetten ur sin panna. Charlotte Lindliolms Veronica iir i fullaste mening en religiös karakter. Hon längtar efter ett gndslif, och Iion tiinker sig detta lif s % högt, att Iion inser, det Beii förvandling » allena kan införa Iienne däri. Daeöi' et hon ej heller i siii. ödmjukliet, att hon redan tror, fastan Iion lefver inför de liiiniiielskn tingens verklighet ocli sträcker sig efter. dem med hela deii trängtan, livaraf hennes ande i! miiktig. Sakta närmar sig den dag, då hennes aningar, och diöminar skola förverkligas. Hon föres i personlig beröring med Israels profet, lians ord bringa henne klarhet oni att. lian a r Messias, och så star hon vid målet: hon tror, och hon har visshet om sin tro. Slutligen blir det henne beskiirdt, att visa Herren en kiirlekstjaiist, och ininnet £ r h den stunden breder ett skimmer af glädje öfver hennes ' återstaende I ' lefnad. Denna. dikt ' i ' sin lielliet ' %r skön och erbjuder flera iilskliga bilder. Bland dem frainliålln vi Veronjca med den lille Aron p$ sina ' armar, nar Bon återvänder liein, efter det att ' Frälsaren tagit den lille i famn och viilsignat honolii. D l ' A.
Jag skall aldrig förgäta, att Gästfriheten var våra Förfäders dygd ; upplysningen , det dyrbara arf de åt oss lemnat, och vår sälla lott den , att begagna oss af dem begge , till närmare förening med ett Folk , mot hvilket vår arm någon gång måst lyftas till fejd , men vårt hjerta alltid dragit oss , som Bröder. Friherre Ehrenborg'.' Jag anhåller att, i anledning af hvad Grefve von Schwerin nyss yttrat, få nämna, att det möjligen någon gång kunde hända, att Norrmän missbruka den, uti förevarande §. föreslagna förmån, hellst Norrmännen alltför lätt kunna , utan att förse sig med så beskaffade Fräjdebevis, sorn Herr Gref. ven omnämnt, bereda sig tillfälle att komma öfver Riksgränsen j då genast, efter deras anmälan derom hos Kongl. Maj:t, de , efter $:s nu varande Redaction, skulle vara berättiga» de att anses såsom Svenska Medborgare. Den i a Martii. 401 Herr Spaldencreutz, Arvid: Jemte det jag förenar mig med hvad Herr Hjerta anfört, får jag anhålla, att den nya §:n må bifallas, äfven på den grund , att Norrmän hos Konungen skola till Medborgare-rätt sig anmäla, hvarigenom Konungen äger fullkomlig kännedom om de Personer, hvilka åstunda att sig härstädes bosätta. Grefve Spens, Jacob Melker: Jag instämmer till alla delar med de värde Ledamöter, hvilka yrkat ogillande af ifrågavarande Redaction, emedan det i annat fall skulle hända, att Konungen i Sverige och Norrige icke kunde neka samma Person inflytta i Sverige, hvilken han nekat utflytta utur Norrige. Herr Grefven och Ordföranden hemställde å nyo, om icke Ridderskapet och Adeln behagade bifalla den föreslagna nya §:n. Ropades Ja och Nej. Grefve von Schwerin: Då man merendels alltid plär låta den mildare meningen gälla, hemställer jag till de Herrar, som yrka afslag på den nya §:n, om de icke skulle vilja inskränka sig till att reservera sig emot Ridderskapets och Adelns beslut till bifall åt den framställda Propositionen.
Sedan vi gjort en hastig toalett och beundrat en bild af Sankt Göran och draken (draken fattades: »det kan du vara själf», sa’ eskulapen) i botten af tvättfatet och konstaterat att hästens ben liknade de bourbonska liljorna, gingo vi upp till kungen och fingo se Fingo se, att kungen varit ute och berättat. Där satt en gammal man — jag minns ej hvad sjukdom han hade — och talade skyggt om att han inga pängar hade, men gärna ville tala vid doktorn. En kvinna hade en egendomlig sjukdom i sitt hufvud o. s. v. Alla undersöktes de grundligt och fingo sina recept. Alla sporde om priset och fingo det gratis. Och flere och flere kommo till, och det blef förmiddag och middag, och vi kommo oss icke i väg. Kungen tassade tyst omkring och såg belåten ut. Han hade fått en klinik i gång och fått sina sjuka vänner tröstade och kanske något hjälpta, och det hela hade gått som oljadt och smordt. Vi voro alla belåtna. Min käcke, unge reskamrat, för det han kunnat stå till tjänst; folket, för det de fått riktigt grundligt berätta, hur de hade det och blifvit tålmodigt hörda; kungen, för det han tagit oss med i sin kyrkbåt och — jag för det fått köpa ett par präktika band till pjäxorna. Litet fingo vi tid att se utaf Jorm, vi skulle till kvällen vara i Blåsjön. Men vi sågo, att här var vackert vid det stora vattnet mellan de höga snöfjällen och fingo höra, att det ägde sitt behag att bo i Jorm eller Jormlien. Frost härjar sällan kornet om hösten och jordmånen är god. Fryser det i Jorm, fryser det samtidigt långt söderut. Skatterna voro nog stora för den nya landsvägens skull, men icke som i Blåsjön. Då vi ändtligen blefvo färdiga att aftåga och tryckte allas deras händer till afsked, som i kungens stuga voro, var det som skulle vi lämna gamla bekanta. Jag tror, att de också kände det på samma sätt. Där var icke en enda, som icke hjärtligt önskade oss lycka på vår långa vandring, och i synnerhet vännen Jöns Jonsa, deras talman.
I sanning! något afgjordt origtigt och vrångt ligger i en sådan åsigt af bildningens utveckling. — Men jag, likasom Anders Danielsson> vördar i detta fall äfven det mindre förnuftsenliga, då det ännu icke kan ryckas ur våra samfundsförhållanden, utan att må hända störta hela byggnaden. Jag yrkar således icke att Staten skall, under nuvarande allmänna beskattningssätt, bekosta de nya Folkskolor, sorn jag Önskar måtte inrättas, äfven der åldriga fördomar, presterlig beqvämlighet eller brist på medel eljest hindra det; sy sådant vore, att låta de fattige och arbetande Slatssamt Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Betänkande N.o 34* 17 arbetande classerne ännu ytterligare beskattas för de öfriges bästa. — Mea jag önskar, att Regering och Ständer må tala till Svenska medborgares lijertan och öfvertygelse genom en öppen uppmaning, och en ordnande, men ingen enskild rätt kränkande allmän Författning. Jag anser en sådan, då den, enligt Anders Danielssons förslag, utgår ur den enkla åsigt, att menighetens rätt öfver sin Skola är densamma, som den faderliga privaträtten öfver sitt barns undervisning, vara vida ändamålsenligare än Herrar 'Biskopars och Landshöfdingars uppmaningar och råd. Jag ville så gerna se ett slut på den gamla methoden, att endast utväga kunskap mot ökade offer åt den stora massan af folket; och jag tycker, alt alla mina medborgare måtte önska den dag, då vi kunde skåda våra barn med sådane verld sliga kunskaper, sorn betrygga deras närmaste framtid; men hvilka bevisligen blott kunna åstadkommas af practiskt bildade och i folkets lif lefvande män: vid ynglingaårens början framvandra till det altare, hvarifrån den sannt andliga rösten opartiskt pröfvar deras kunskap, i den heliga lära, som skall betrygga deras eviga. Så föreställer jag, och många med mig, oss denna sak, såsom rättast och klokast ordnad; och jag anser mig derföre böra vördsamt fästa samtlige Riks-Ståndens synnerliga uppmärksamhet derpå.
Utskottet får alltså föreslå, att ofvannämnde tvänne anslag må, på sätt uti hosföljande tabell öfver Hufvudtiteln jemväl är iakttaget, hädanefter i Riks-staten upptagas endast med de fastställda beloppen, men hvarken såsom förslagseller reservations-anslag. 10:o. Med föranledande af det uti Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, i sammanhang med ifrågaställd indragning af Lifbevärings-regementets Officers-korps, framställda förslag, att Lif-Gardes-regementena till fot, hvilkas nuvarande befälspersonal vore otillräcklig för att besörja vapenöfningen med det beväringsmanskap, som i följd af nämnde indragning skulle på dem fördelas, måtte af Lifbeväringsregementets anslag erhålla behöflig tillökning i sitt befäl med 1 Tredje Major och 4 Andre Kapitener, har hos Riddcrskapet och Adeln Friherre S. Creutz, med hvilken Herr A. Bergenstråle och Herr G. M. Stjernsvärd sig förenat, uti särskild motion hemställt, att då Lif-regementets Grenadier-korps vore den enda korps inom arméen, som saknade andre Kapitener, men en tillökning i korpsens befäl, helst sedan bevärings-exercisen blifvit utsträckt, af behofvet påkallades samt tillgång härtill kunde beredas af förutnämnda regementes anslag, Rikets Ständer måtte medgifva, att bemäldc Grenadier-korps efter hand och i mån af tillgångarne på Lifbevärings-regementets stat måtte erhålla en befälstillökning af tvänne Andre Kapitener med löner till samma belopp, som Kongl. Maj! föreslagit för motsvarande grad vid den öfriga indelta arméen. Då Kongl. Maj! icke aflåtit någon framställning om medels anvisande för det i denna motion omförmälda behof, kan Utskottet icke antaga detsamma vara af den angelägna beskaffenhet, att Rikets Ständer böra dervid fästa afseende, och hemställer således, att motionen ej må till vidare åtgärd föranleda. 11:0. Löneförbättringar vid Indelta Arméen.
Då detta ämne redan af så många talare blifvit temligen vidlyftigt utveckladt, sä skulle jag icke ånyo hafva begärt ordet, om jag icke nyss af en af mina Hrr förmän, Presidenten i Kammareoll. fält emottaga den hårda heskyllnigen, att jag gynnar och befordrar missbruk, och jag skulle fela i skyldig aktning emot honom och Ståndet, om jag icke med några ord sökte försvara mig. Jag beklagar vid detta' tillfälle, alt jag icke ser Hr Presidenten på sin klalf, så att lian icke får emottaga mitt försvar. Här har redan blifvit upplyst, huru med fjerdingsmannens åliggande i utmätningsförrättningar och vid fångars forslande sig förhåller. I afseende på andra bestyr, kan det visserligen, om man så vill, vara ett missbruk att Kouungens Bef:h:de använder fjerdingsmännen. I det fallet kan jag instämma med Frih. Cederström, alt jag icke skrifver till fjerdingsmännen, men använda honom måste jag ganska ofta. Om t. ex. Kammareoll. skulle förordna, att en kungörelse skulle uppläsas samtidigt i flera kyrkor inom ett länsmansdistrict, och dä länsmannen icke är mera än en person, som icke kan dela sig, så måste jag väl använda fjerdingsmännen i de socknar, der icke länsmannen sjelf bor. Blefve icke kungörelsen öfverallt uppläst, sa skulle ofelbart Kammareoll. skicka sin advocatfiscal på mig, och då kunde jag svårligen freda mig, med att endast åberopa fjerdingsmännen såsom vittne. Den 20 November f* m. Gr. Sparre: Jag har hvarken velat elter kunnat neka, att fjerdingsmännen för närvar, deltaga i en mängd kronobestyr. Jag hörjade tvertom med att erkänna det, och jag förklarade blott, att jag trodde statsmakternas mening vara, alt befria dem från dessa bestyr. Om denna prineip vidhålles, så blir det naturligtvis nödvändigt, att antingen länsmansdistricterna fördelas uti flera, eller alt andra utvägar vidtagas, dem Konungens Bef:h:de kunde anse lämpliga för dessa göromäls uppfyllande.
Man äger derpå ett ej tvetydigt bevis uti verkan af de allmänna föreskrifter, som i frågan om Tullafgifterne på utgående varor stadgades vid sista Riksdag, då Rikets Ständer beslöto, att ”alla varor frambragte inom Sverige af Svenska rå-ämnen, äfvensom alla af Utländska rå-ämnen inom Sverige förädlade varor, skulle få fritt utföras, när det skedde med helfritt fartyg, e~ mot erläggande hälst af recognitionsafgift, men, när skäl vore för handen att derutöfver öka en sådan afgift emot erläggande af export-tull, hvilken dock i allmänhet ej finge öfverstiga 5 procent af den till export anmäldte varans verkeliga försäljningsvärde och icke ökas för någon Svensk product till mer än dubbelt vid export med främmande skepp.” Detta beslut grundades på den princip, att låga Tullafgiften voro verksamt bidragande till exportens 202 Deit 2 5 Juni i f. m. befordran och i följd deraf till den inhämcka productionens uppmuntran. Att likväl detta förhållande icke alltid Och utan undantag äger rum, derom vittnar en mångårig erfarenhet, som medfört den öfvertygelse, att StatsVeirket kan utan menlig påföljd för exportrörelsen så mycket hälldre draga fördel af visse utrikes begärlige varors utskeppning, som uppoffringen af en dermed förenad betydlig inkomst vore i de fläste fall utan ändamål och skulle ej tjena till annat än lätta utvägarne för andre länder, att höja importafgifterne för samma varor och derigenom på Svenska StatsVerkets bekostnad ensam skörda fördelen af en anstalt, hvars afsigt likväl varit att främja exporten af de Svenske producterne. Ock^ så har import-tyllen på Stångjern blifvit uppsatt i Nederländska hamnar, sedan ifrån och med år 1819 de af Rikets Ständer vid 1818 års Riksdag fastställde grunder för Tullafgifternes bestämmande på utgående varor börjat tillämpas; och det är likaledes en känd sanning, att Statsverket, såsom en följd af denna sistnämnde anstaUt, fått sedan berörde tid vidkännas en ganska betydlig årlig förlust genom förminskade Tullinkomster på utgående skogs* effecter, under det att den allmänna förde!
Skrifter i allmänhet som Tryckfrihetslagen honom tillägger, funne Dagbladet eller Periodissa Skriften wadliga för allmän säkerhet, eller utan ssäl och bcwis förnärmande personlig rätt eller af en fortfarande smädelig cgenssap, han ma aga att i Stockholm genom töfwer-Stäthällare-Cmbetet och i Landsorterne genom Konungens Befallningshafwande, genast laka inställa Dagbladets eller Periodissa Skriftens widare utgiswande, intill dest, ester hans underdåniga anmälan derom hos Konungen, hwilket sist inom 8 dagar bör aga rum, sedan Hofkansteren om qwarstadens werkställande blifwit underrättad, och sedan JustitieKansteren äfwen blifwit hörd, Kongl. Maj.-t, efter behag, förordnat, huruwida Dest meddelte ofwanabervpade tillståndsbref ma indragas eller yttermera begagnas; allmän åklagare och enssild målsägande i alla fall obekagit, alt deras talan mot Skriftens Utgifware, ester förbrytelsens beskaffenhet, anställa. Uwiswaren af det Dagblad, eller Periodissa Skrift, som en gang, af sörenämde orsaker, blifwit instäldt, ma ej kunna erhålla något ytterligare tillståndsbref, att ett annat Dagblad eller Periodisk Skrift utgifwa. Kongl - Den 26 Majk. Kongl. Mast anser kungörandet af detta stags Skrifter mara en tillhörighet för hwane odlad Nation; och, med förklaring af detta tankesätt, will Kongl. Majtt icke ens H06 dm kortsvntaste förmoda något sadant misttroende till Dest afsigter, som skulle sanning och medborgliga inkrcsten löpa fa:a att stängas i stn wäg till Thron och AllmänhetKongl. Mant äler upprepar, att det är det skadliga endast af Tryckfriheten, som Kongl. Majtt härigenom äsvft tar att afstilla, för att fa mycket säkrare bewara dest återstående delar, och med en nyttig frihet förena ett nyttigt twang. Kongl.
2:o gör uppföranDe af länSfängelfer efter cellfpffemet, 100,(XX) R:Dr -årligen, unDer åren 1852, 1853 och 1854 300,000: 3:o gör anjfaffning af reDffapö*, tiD*, (lall* och an* fpannöperfeDlar åt tolfpunDiga och tjugufprapunDiga fältbat* tetter, för brotlfa fåDana perfeDlar ännu fafnaö, 7,333 R:Dr 16 {f. årligen, unDer åren 1851, 1852 och 1853 . 22,000: 8 SUféDagö»f8eflut 1851. 4:o görnpa infanterUgen>äré anffaffning, 66,666 Stor .32 årligen unDer famina 3;ne år . 200,000: — 5:o gör anflPaffanDe af npa pijtoler, 4,000 Stor år» ligen unDer D:o . * . 12,000: — 6:o
Men Erland var nära döden; det fordrades den sista ansträngningen af hans kraftiga natur och pater Henriks läkekonst för att besegra giftdryckens verkningar. Patern upptäckte sjukdomens orsak; brytningen inställde sig snart nog, och Erlands lif var från det ögonblicket utom fara; men efterverkningarne fortforo länge och voro af förfärlig art, ty hans själsförmögenheter, i synnerhet hågkomsten af det förflutna, voro nästan släckta. Knappt nog igenkände han sin fader och moder. Patern satt under sjukdomens långa dagar vid hans säng och förströdde honom med sagoberättande. Han lyssnade och uppfattade blott med möda sammanhanget i de enkla historierna. De sagor, patern berättade, valde han med serskild beräkning: de rörde sig uteslutande kring unga riddare, som blifvit förhexade af bergsrån eller trollqvinnor, och som ur horn, bräddade med gift, insupit kärlek och glömska af det förflutna. I Erlands själ antogo småningom dessa bergsrån och trollqvinnor skepnaden af en ung skön flicka, mot hvars bild han i början log, men som snart förekom honom hemlighetsfull och förskräcklig. Denna flicka var Singoalla. Stundom undföll Singoallas namn hans läppar; men det skedde mekaniskt, och ljudet af detta namn, förut så älskadt, trängde då, liksom hade det kommit ur en annan mun, helt främmande in i hans själ och fyllde honom med fasa. Han erinrade sig oredigt det äfventyr han utstått i det främmande folkets läger; han kände sina armar bundne och såg en dolk riktad mot sitt bröst. Men handen, som syntes honom föra denna dolk, tillhörde än en mörk man med gnistrande ögon, än en skön flicka, och denna flicka var Singoalla. Dock lekte hans inbillning äfven med spillror af ett skönare förflutet. Han såg sig stundom försatt till kullen vid bäcken och plockade der blommor i sällskap med en flicka, som föreföll honom innerligt ljuf och älskvärd. Men denna qvinnobild bar icke Singoallas, utan Helena Ulfsax’ milda drag. Och detta var icke underligt, ty Helena Ulfsax vakade ofta vid den sjukes säng, och hans ögon afspeglade då hennes anlete. Slutligen var Erland så återställd, att han kunde gå ut.
»Ser ni, jag är ju värdsligt taladt en afundsvärd hustru, min man har det ädlaste, präktigaste hjärta och allt det där ... men han förstår mig icke, han är inte begåfvad, hans vyer gå inte utöfver hans ämbetsplikter. Och jag jag är en konstnärsnatur, ack! som kommit på en orätt plats i lifvet!» De voro nu i salongen. Vid flygeln satt fröken Anna och sökte påminna sig en »Lied ohne Worte» utantill. Det var skumt i det stora, vackra rummet, brasan höll på att slockna och endast ett af röda sidenskärmar dämpadt sken från de eleganta lamporna belyste obestämdt möblerna, dekorationsväxternas präktiga blad och profilen af en Venus i hvit marmor. Allt var varmt och vackert här inne, det doftade från mattan, som nyss blifvit bestänkt med frisk eau de cologne, draperier och sidengardiner borttogo eller förmildrade en del af den starktonande flygelns resonnans, vackra målningar hängde på väggen och mjuka emmor inbjödo till hvila och angenäm ro vid bord, fulla af planscher, böcker eller konstföremål. Den unga flickan, ännu blek, skranglig och liksom ledlös, steg upp från pianot och bad modern att sjunga något för dem. Fru Elisabet sjöng utmärkt, sades det, och alla beundrade henne, både de, som icke förstodo, och de, som trodde sig förstå. Hon var en af dessa lyckliga dilettanter, hvilkas fel ignoreras och hvilkas förtjänster man öfverdrifver, en af dem, hvilkas förträfflighet blifvit ett oomkullrunkeligt faktum, som det vore en hädelse att vilja betvifla till och med rakt emot ett sundt förnufts vittnesbörd. Hon sjöng. Den ene efter den andre af herrarne kom in ifrån herrummet, assessorn sist; han lemnade icke utan saknad sitt likörglas, det satte honom alltid i bästa humör, också då det eljest gått honom emot. Man lyssnade till de vackra, med själfsäker abandon utslungade tonerna, det dramatiska föredraget, det något anspråksfullt magnifika ackompagnementet. Alla sutto andlösa, doktorn beundrade sin patients präktiga lungor och märkvärdiga styrka.
Härtill kommer faran att kontrollerna, i afseende på varans verkliga ankomst till utländsk ort. måhända icke kunde göras nog starka för att utestänga möjligheten af underslef, hvarpå i de länder, der drawback finnes medgifven, exemplen icke torde vara sällsynta. På alla dessa skäl anser sig Utskottet böra hemställa. att ofvanberörda motioner, i hvad de afse beviljandet af restitution utaf erlagd tillverknings-afgift för bränvin, som från Sverige Sammansatta Stats-, Bevilln.- och Ekon.-UIskottets Betänkande N:o 20. 5 Sverige exporteras, icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Vidkommande åter vice Talmannen Ola Svenssons motion, så och enär rättigheten att från Danska statskassan erhålla drawback för bränvin, utan att bevis be höfver företes derom att bränvinet å utländsk ort undergått laglig tullbehandling, onek ligen utgör en uppmuntran till varans insmugling, synnerligast ä Sveriges vidsträckta kuster, anser sig Utskottet böra tillstyrka Rikets Ständer, att uti underdånig Skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes taga under nådigt öfvervägande om och hvilka åtgärder må vidtagas för att hos Kongl. Danska Regeringen söka utverka sådan förändring uti de i förevarande fal! gällande föreskrifter, att desamma, mera än nu är fallet, må försvåra insmugling af bränvin från Danmark till Sverige. Stockholm den 13 Juli 1860. Bih. lill B. St. Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. Itesvo. Ekon-Utskottets Utlåtande N:o 21. 1 ft:o 31. Ank. lill Exp.-Utsk. den 3 Äng. 18G0, kl. 11 f. m.