Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har jemväl enskildt den erfarenhet, att tjenstedrängar, i stället för vanligt månadsbiännvin, utan att likväl afsäga sig hinkel deraf, efter öfverenskommelse för tjensteåret begärt och fått 10 r:dr riksg., och sådant är förhållandet vid min egendom. Man kan således också trösta sig med, att brännvinsbegäret hos den yngre och tjenande folkclassen är förminskadt; och jag tror, i följd häraf, att man icke hade beliöft alt blott och allenast, till hämmande af fyllerilasten, föreslå en sådan ekonomisk författning, som visar sig i det oftaföi mälda betänkandet. Men jag vågar hoppas att detsamma icke bifalles. Om H. Utsktn deremot i de flesta delar hade bibehållit i beskattningsväg den nu gällande K. kungörelsen rörtde brännvinsafverkningen i Riket af den iq Juni i835 och endast tillsett, att de nyuppfunna apparaterna med ovanlig afverkningsförmåga, som äro de källor, hvarifrån den öfverklagade brännvinsfloden utrinner, blifvit antingen beskattade i förhållande till tillverkningen, och att sådana brännvinspannor icke få begagnas af andra jordägare, än de, hvars egendom ar i bevillntsvärde uppskattad minst till 5o,ooo r:dr b:co, eller ock om Utskrn föreslagit förbud alt tillverka brännvin med annan redskap än sorn är upptagen i tariffens första och andra classer, uti 1835 års stadga, så linde sannolikt ändamålet med en inskränktare brännvinsafverlaiing vunnits och brännvinsfloden blifvit stängd. Om någon förändring i förslaget icke kan vinnas hos Utsk:n, hvartill jag gör mig föga förhoppning, så har jag likväl den säkra förtröstan, att Regeringen, som är den skyddande Statsmakten, pröfvar med rättvisa Svenska folkets behof och stadgar sådana afgifter på brännvinsafverkningen, att denna kan verkställas med jordbrukets bestånd och till dess fördel. Skulle ett annat förhållande inträffa, sorn jag likvit
Uti § 4 anmärka Revisorerne, att åtskilliga förslitna redskap och materialier kasserats och afskrifvits, utan att i vederbörlig ordning upprättadt besigtningsinstrument legat till grund för den vidtagna åtgärden, eller persedlarne blifvit till den högstbjudande afyttrade, så att värdet kunnat komma lustslotten till godo. Jemte det Ståthållare-embetet i underdånighet får upplysa Eders Kongl. Maj:t, att kungsgårdens Inspektor å sjelfva räkenskapen intygat riktigheten af de kasserade och afskrifne persedlarnes antal och att de bestått utaf förnötte ryktborstar, hästskrapar, vagnsborstar, murqvastar och sönderfallne muroch skurämbaren, utan all vidare nytta och värde, af utslitne hästtäcken samt arbetsfolks putoch madrassvar och hårtäcken, af hvilka varén blifvit använde till skurtrasor, samt vidare af utnötta eller under arbete förstörda liar, sågblad, jernstörar, skyfflar, sägfilar, yxor och bilor samt oduglige blifne lås, med mera dylikt, hvilka alla blifvit slopade och i särskildt förvaringsrum inlagda, så att jernet kunnat vid förefallande behof till kungsgårdens nytta användas, får Ståthållare-embetet förklara, att Ståthållare-embetet anser ett sådant förfaringssätt med god ordning och mesta besparing öfverensstämmande, ty om allmän auktion anställdes, skulle de få odugliga, i allmänhet värdelösa persedlarne vid försäljningen kanske icke en gång lemna så stor inkomst, som motsvarade beloppet för kungörelser om och andra utgifter vid en sådan auktion. Ståthållare-embetet framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl, Maj:ts underdånigste, tropligtigste undersåter och tjenare: j. A. RANTZOU. Drottningholm den 1 December 1862.
Den förra handteringen är hufvudsak, den sednare bisak. Vid sådant förhållande torde man lätteligen inse orimligheten deraf att Ständerna skulle begära återkallelse af tillstånds-resolutionerna för pressjäst-beredning, till hvilken berednings åstadkommande begagnandet af bränvinsbrännings-redskap blifvit medgifven. Jag anser mig icke behöfva vara vidlyftigare, utan yrkar fortfarande, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut. Gr. Sparre: Med glädje bar jag af Hr Braunerlijelms och Frih. Raabs yttranden inhemtat, att jag åtminstone så till vida lyckats i min argumentation, att jag bragt frågan på en helt annan punkt, än förra gången då densamma här afhandlades. Då bestredo nemi. dessa båda talare, att K. M. kunde suspendera de medgifna rättigheterna, nu hafva de deremot medgifvit, att K. M:s rätt dertill är obestridlig, och de förneka endast, att en så tvingande nödvändighet nu förefinnes, att denna rätt borde begagnas. Låtom oss då taga denna sednare sak i betraktande! Vi veta, att R. St:r beslutat, att bränvinsbränningen från och med nästkommande år skall beläggas med en nära tiodubbel större skatt än förut. Vi veta äfven, att såväl K. M. som R. St:r ansett denna omständighet vara af sådan vigt, alt den alla jordbrukare i Sverige medgifna rättighet att bränna bränvin under November och December månader i höst borde under 6 veckor af denna tid suspenderas. Man måste medgifva, att jordbrukarne härigenom blifvit temligen hårdt behandlade och att de klagomål, som deröfver försports, icke sakna fog. En del jordbrukare hafva inrättat deras landthushållning med fästadt afseende å denna näring. Ett, In, tre förbjudes densamma och detta just under den tid, då den gamla lagen ännu gällde och bränvinsbrännarne således icke kunde åläggas högre beskattning. Det måste väl erkännas, att innan man tager ett sådant steg, måste en hård och tvingande nödvändighet förefinnas, och jag medgifver äfven, att förhållandet verkligen är sådant.
Hvad angående rättigheten, att i landstinget väcka frågor och förslag till dess pröfning, äfvensom om ärendenas behandling derstädes, under §§ 32—39 förekommer, hvilar på så enkla, från sakförhållandet hemtade grunder, att närmare redogörelse derför torde vara öfverilödig. Rättigheten att inom länet upptaga erforderliga skattebidrag torde böra medgifvas vara ett nödvändigt vilkor för landstingets blifvande förmåga, att kunna verka för sina ändamål. Committerade hafva föreslagit (§ 47) att till bestämmande grund för dessa bidrags uttaxering bevillningen till staten enligt 2:a artikeln skulle fastställas, utan att mantal eller fastighetsvärde härvid borde ifrågakomma, eller, beträffande skattskyldigheten, någon skilnad ega rum med afseende på det större eller mindre gagn, eller det olika intresse, olika delar af länet eller olika klasser af de skattskyldiga kunde af ett eller annat beslutadt företag anse sig hafva att förvänta. Detta större eller mindre gagn af olika företag kunde vara vexlande. Den ena gången kunde det i större mån tillfalla en del af länet och dess bebyggare; en annan gång någon annan. Skiftningarne häruti kunde ej med tillräcklig noggrannhet beräknas; men af länets välstånd och framåtskridande i allmänhet borde alla delar deraf finna sig väl. Likväl, och på det nya företag, som medföra kostnader, måtte till sin behöflighet och nytta hafva inom landstinget vunnit ett allmännare erkännande, hafva Committerade funnit skäligt föreslå (§ 40), att beslut om afgifters påläggande till uttaxering för längre tid än fem år, och i allmänhet LX rörande nya företag, skola erfordra en pluralitet, bestående af tvåtredjedelar af de afgifna rösterna. För debiteringen och uppbörden af lands ting smed len äfvensom för upprättande af räkenskaperna och deras revision föreslås under §<§ 48—57 erforderliga, efter förhållandena lämpade, föreskrifter. Vidkommande de under §§ 58—60 upptagna förslag, rörande den underställning till högre pröfning och fastställelse, som iandstingets beslut borde undergå för att kunna vinna bindande kraft, utgå de från samma principiela grunder, som redan i fråga om kommuners beslut i allmänhet blifvit bär ofvan utvecklade.
Wij äre alle på een öö, Wij äre på en wägh farligh, Will man hampna, wandra warligh.” Kungen kommer. — Sc. 5. Efter presentationen ber kungen Sigfrid om hjelp för sig och sitt folk. — (de sätta sig på två stolar). — Sc. 6. Sigfrid framställer hufvudsumman af kristendomen och hänvisar i öfrigt till biblen, hvilken dock kungen ej kan läsa, emedan den ej har de ”runske bokstäfver.” Kungen tror och vill bli döpt. Femte akten. Brunte anmäler, att folket har sammanströmmat till Upsala, och kungen ber Sigfrid i morgon hålla sin ”sermon.” — Sc. 2. Grijmil, haruspex, berättar för Grunckel, hednaprest, att de gamla gudarnas beläten fallit ned och ej velat stå, då han uppreste dem; likaledes hade han drömt, att en gammal man satte eld på Odens lund, och att Frigga fåfängt sökte träffa honom med sina pilar. De sluta deraf, att med afguderiet är slut och att de liksom kungen och hofvet måste blifva kristna, om de vilja stanna i landet. — Sc. 3. Sigfrid håller en lång predikan, och konungen låter påbjuda, att hädanefter ingen må dyrka Oden, Thor och Frigga, samt att Odens lund skall nedbrännas. — Sc. 4. Hägge och Rolle samtala om predikan; de tycka den var rätt ”mustog” och säga, att den gått dem så till hjertat, att de ej kunde låta bli att gråta. Rolle. ”Hä geck megh hålast tä hiertat, då han sa wij sku een gång göra räkenskap huru wij leffwa här i wälan.” Hägge. Män han sa, om wij troo på Christus, så ska wij få blij hoos Gudh till ewigh tijdh, så loffwar wåre Gudh. Rolle. Migh tycker thet är inte åth Thoor, Oden och Frigga. Hä wij så gale hä, man ska så myckit offra them, och Folck wilja the och ha till offer. Rolle.
Konungen sådan resa sina riken.” Exp.Utsk. har skrifvit sine. Riksd.- Ordn:s 15 § lyder i den gamla texten: ”till förrättande af valen för alla häraderna inom en domsaga” etc. Exp.Utsk. har skrifvit häraderne. 17 § 2 mom. af samma grundlag lyder i den gamla texten: ”riksdagsman, som vald blifvit, må ej, utan lagliga hinder, kunna sig undandraga, och njute han af dem, som äro berättigade att välja, anständigt och tillräckligt underhåll och rese3 H. 13 98 Den 12 October f. m. kostnad, hvilka för Presteoell BorgareS(:s riksdagsfullmäktige före valet bestämmes.” Ordet, ”hvilka” är öfvcrhoppadt af Exp.Utsk., och det blir ingen mening om detta ord borttages. 22 § Riksd.- Ordn. lyder i gamla texten: ”fullmakterna böra för att vara gällande, lyda sålunda: ”Till den lagtima (urtima) riksdag som i” etc. Exp.Utsk. har skrifvil ”uti.” Förslaget lill Riksd.Ordn. 59 § sådant det blifvit II. St. undersläldt oell af dem godkändt lyder sä: ”Af dessa handlingar böra etc. under Exped.Utskottets” etc. 1 Exp.Ulsk:s förslag står i stället Utskottet. Uti 1 § 5 mom. Trycklr.förordn. har Exp.Utsk. skrifvil uligger det, i st. f. dligge det. 9 mom. af samma § lyder sålunda: ”Utgifvare af dagblad och periodiska skrifter häfver ej då han” etc. Exp.- Utsk. har skrifvil ”hafva icke,” hvilket ej blir mening, dä man sedan säger : ”då han i dem insända anonyma skrifter utgifver.” Ordet insända har dessutom blifvit ändiadt till insände. Uti 5 § (i mom. har ma mom. står finnes.
JordaEalken , så vidt detta lagrum angick städsel och lego af hemman å landet , ej blifvit utsträckt till städsel och lego af stadsjord, utan tvifvel varit den , att Städernes jord är af si skiljaktig natur och innehafves under så olika vilkor , att dispositionsrätten deraf ej kart genom någon allmän författning bestämmas ; så, enär samma orsak ännu eger rum , finner Utskottet sig ej kunna Hetr MontanS förslag understödja , utan tillstyrker, att Motionen ej må bifallas ; hvilket dock till Rikets Högloft. Antom till Eiped, Utskottet den 7 Mars 1823.' Betänkande , i anledning af Herr Contracts-Prosten E. A grells Motion, om förnyande af Kongl. Kungörelsen den 27' Augusti 1S23, angående vederbör andes åliggande att tillställa så väl Konungens Befallningshafvande som Presterskåpet förteckningar öfver dem, hvilka för lagbrott blifvit vid Domstol arne sak fäll de eller under framtiden ställde, m. m. Från Högvördige Preste-Ståndet är till Lagutskottet den 17 sistlidne December rerait^ teradt ett af Herr Contracts-Prosten E. Agrell till Ståndet afgifvet Memorial , af in-] nehåll, att, ehuru , genom Kongl. Kungörelsen den 27 Augusti 1853, det vore vederbörande Domare ålagdt att , på sätt i Kungörelsen föreskrifves , meddela Presterskapet förteckning på de personer, hvilka blifvit dömde eller ställde under framtiden för gröfre brott, nemligen de, som angå lif eller ära, tjufnader och sådana förbrytelser, som icke LagUtskollets Betänkande N:o 32. icke blott med penningar fa försonas ; si skall likväl detta åliggande icke blifvit fullgj'’rdt ; hvarföre, enär Presterskapet genom denna uraktlåtenhet sättes ur stånd att p! tillförlitliga anteckningar i kyrkans böcker grunda de betyg , som öfver afTlyttande och andra personer skola af Presterskapet utfärdas.
;,i , vhiliJiJ., ■■ .: -I - ;ji« il »> •i m ‘)i * i.r: u iii ». .9U19E iiv ! A: t); Sr o -i • i ■-■!<■; J : : .. 51 : i - ;; i.' . ■ Ii '.lilli1 i.1 ' BTlWlffrJW!CH" ' i'f ftin»"*9 t >\ 1/ <r ■) Jf * <1 x Banco-htskottets Memorial, N:o 8g. l N:o 89. Anie. till Exp. Utsk. den i7 September, kl. i e. m. Memorial, angående en af B anie ens Commissariat verkställd afskrifning af 2:ne frän Banken utgifna fa stighets-lån, hvilkas belopp icke kommit låntagarne tillhanda Uti den af Bankens Commissariat, vid Riksdagens början, till Utskottet afgifne berättelse, bär blifvit anmäldt, att återstående capitnlbeloppen, jemte förskjutne låns-påkostnader, å de 2tne, i 183^ års Revisionsberättelse, pag. 3i, och i 183g års Berättelse, pag. 32, oraförmälde, från Banken utgifhe, fastigbels-lån, det ena under N:0 4.127, stort 583 R:dr 16 sk. Banco, emot inteckning uti det hemmans-egaren Peter Johansson och hans hustru tillhörige -j^rdels mantal frälse Solnebo, i Wimmerby socken och Sefvedes härad af Calmar Län, och det andra, under N:o 4,153 å 366
Besv. o. Ekon.-utsk. Uti., Alris 31 och 64 samt Meni., N:o 78.) S. A. K. Sedan rikets år 1840 församlade Ständer, efter att hafva till fastställande lått emottaga de af E. K. M. i nåder gillade båtsmansroteringsverk för åtskilliga län, uti underdånig skrifvelse af den 15 Juni påföljde år förklarat, att Rikets Ständer ansett sig böra uppskjuta med pröfning af och utlåtande öfver den nya roteringen, intilldess densamma öfver hela riket hunnit att försiggå; så har E. K. M., med tillkännagifvande, att sådant numera egt rum samt alt alla båtsmanshållet rörande roteringsverk inkommit , blifvit granskade och af E. K. M. för Dess del i nåder godkända, behagat genom nådig skrifvelse den 8 Oktober sistlidet år till Rikets Ständer öfverlemna, för fastställelse, samma roteringsverk, som upptaga för indelningen 20 hela och 15 styc - Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, N:o iorj. 445 kade rotar samt för ro ter ingen 420 liela oell 24T^|*||||^li styckade rotar, deruti likväl inberäknad Halländska tillökade ordinarie båtsmans-roteringen, utgörande 295 bela och 2 styckade rotar. Vid öfvervägande af detta ärende, och som anmärkning icke förekommit emot de omförmälda roteringsverken, hafva Rikets Ständer jemväl för sin del desamma fastställt. Hvilket, till svar å E. K. M:s högstberörda nådiga skrifvelse, Rikets Ständer få härigenom i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 26 September 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den i3 Sept. 1848.
Hela verlden förundrade sig öfver denna sällsamma och alldeles onödiga enlevering, då man, med afseende på hennes tycke, haft samma förmodan, som lord Hawerfield sjelf, men myladys slägt var för mycket belåten med giftermålet, för att göra några opassande frågor; man tillskref saken en nyck af den sköna bruden, och ingen menniska misstänkte någonsin rätta förhållandet, en omständighet, som icke litet bidrog att trösta den nygifta frun öfver den förödmjukelse hon lidit. Ingen hade någon aning derom, det är sannt, mer än upphofsmannen till bedrägeriet, men den vrede och det bittra, oförsonliga hat hon kände emot honom, den lättsinnige älskaren, som, till belöning för hennes kärlek och erbjudna uppoffring, tillfogade henne den dödliga skymfen att skänka bort henne åt sin vän, utan hennes vetskap och samtycke, har aldrig ett ögonblick slocknat i myladys själ och liksom upptagit hela hennes lif och tillvaro. Squire Hochtinton gifte sig sedan icke långt derefter med en mycket vacker italienska och förde sin hustru till England. De båda unga fruarna sågo hvarandra ofta ute i sällskapslifvet, och den förbittring och plåga, mylady kände dervid, var kanske mycken anledning till hennes beslut att ännu som ung draga sig ifrån verlden och aldrig lemna Aukwoodhuse, der hon beständigt vistades med sina barn. Flera år derefter, då den unge kapten Robert Hochtinton förälskade sig i myladys dotter och friade till henne, fick er mormor ändtligen ett tillfälle att utgjuta någon del af sitt så länge närda vanmäktiga hat emot hans far, i det hon på det mest förolämpande sätt afslog hans anbud. Då den uppretade unge mannen, i stället att underkasta sig sitt öde, öfvertalade sin älskarinna att fly med honom ifrån sin stränga och icke särdeles kärleksfulla mor, rågade han naturligtvis måttet af den gränslösa förbittring, som jäste i den gamla fruns sinne, och hon ville aldrig återse eller förlåta sin dotter och icke ens höra Hochtintons namn nämnas.
Den 13 Aprjk. säljas, ostare än hwart tredje Ar; börandcs innchafwaren answara för de olägenheter som kunna förorsakas genom nyttjande af Matt, Mäl och Wigter, hwilka ej inon; berörde tid äro justerade, men justerare!! ensam stä till answar om ett inom samma tid jnsteradt kärl skulle befinnas origtigt; och 4:0 Att wedcrbörande Fiscalcr mäge äga att öf-ver hwad sälunda stadgadt bliswit hafwa behörig tillsyn, hwar och en enstild dock vbetagit alt Åkära hwad honom i desta fall kan röra. I betragtande för öfrigt af de swärighetcr och kostnader, som Fisterstapet uti Bottniska wiken mäste »vidkännas derigenom, alt Hamn-Fogdar och andra tillförordnade Krönare, genom Kammar - och Commerce - Eollegiernes Circulaire till Landshöfdingarne den ro Maji 1803 blifwit betagne den rättighet de förut enligt iz §. r739 sirs Kongl. Förordning angäende Mätt, Mål och Wigt opätalt utöfwade att fä Kröna le kärl som nyttjas wid Strömmingcns inpackning och saltning, äfwcn om de sjelswe hade del i Fistel, fä Riksens Stander hos Eder Kongl. Maj t i underdånighet anhälla, det berörde Circulaire-Bref mätte, sä widt det rörcr förbud emot delägare i Fistet att Kröna Strönimings pack-kärlen, uphäfwas och 1739 ärs Kongl. Förordning härutman oförändradt lända till efterrättelse, sä att Examinerad och Constituerad HamnFogde eller Krönare, mä äga rättighet att Kröna de packkarl, hwilka tillhöra Fisterstapet inom dest Distrikt; hwarsörntan innehafware af Tjäru-Brännerier äfwen synas höra fä Åtnjuta den förmän att betjena sig af egne särskildt tillförordnade och Examinerade Krönare.
»I Diamante.» — »Är det långt borta?» — »Fyra timmar med postvagnen.» — »Och med järnväg?» — »Det går alls ingen järnväg till Diamante, signorina.» — »Ni måste bygga en.» — »Vi, vi äro för fattiga. Bed de rika människorna i Catania, att de bygga oss en järnväg!» Då han sagt detta, vill han gå, men han vänder sig om i dörren och kommer och ger henne sina mandelblommor. Det är som tack för allt det vackra hon låtit honom se. Då donna Micaela öppnade ögonen, visste hon ej om hon hade drömt eller om det kanske en gång hade händt något dylikt i verkligheten. Gaetano kunde ju verkligen en gång hafva varit inne i palazzo Palmeri för att sälja sina bilder, fastän det hade gått henne ur minnet; men nu hade mandelblommorna återkallat det. Men det var detsamma, detsamma. Hufvudsaken var, att den unge träsnidaren var Gaetano. Det var, som hade hon talat vid honom. Hon tyckte sig höra dörren falla igen efter honom. Och det var efter detta, som det föll henne in, att hon skulle bygga en järnväg mellan Catania och Diamante. Gaetano hade säkert kommit till henne för att bedja henne göra detta. Det var en befallning från honom, och hon kände, att hon måste lyda. Hon gjorde alls icke något försök att strida emot. Hon var viss om att Diamante behöfde en järnväg bättre än allt annat. Hon hade en gång hört Gaetano säga, att om endast Diamante ägde en järnväg, så att det lätt kunde föra bort sina oranger och sitt vin och sin honung och sina mandlar och så att de resande kunde bekvämt komma dit, så skulle det snart vara en rik stad. Hon var också genast alldeles viss om att hon skulle kunna få en järnväg till stånd. Hon fick i alla händelser försöka. Det föll henne alls ej in, att hon skulle kunna låta bli. Då Gaetano önskade det, så måste hon lyda. Hon började genast tänka efter hur mycket pengar hon själf kunde lämna. Men det skulle icke förslå långt. Hon måste skaffa pengar. Det var det första hon hade att göra. Ännu samma timme var hon öfver hos donna Elisa och bad henne om hjälp att ordna en basar.
Der hade wäl aldrig kunnat ställas i fräga: atr Swerige skulle genom bewillning ätaga fig att godtgöra de handlandes förluster, ej mindre föranledde af de äfwentyr för hwilka handeln Venne tid är blottställd, än de som tillkommit under en aflägsen förfluten tid, och hwarföre stall nu en sä kallad ny tillgäng genom till intet gjorde skulder giswa dem en bättre rätt än de ägt om ej nägon utländsk skuld existerar, hwilken rätt i sädanl fall lika borde tillerkännas fleres sedermera lidne förluster, och i följd af^wär politiske ställning än ytterligare blifwande. Äger man rätt atr utpläna wär Riksskuld, sä förwandlas naturligtwis veste skuldsummor till Spakens, och dä blifwer öfwerflyttande deraf till de handlandes stadeslöshällande en orättwisa emot de öfrige medborgare. Jag tillstyrker derföre, att sedan Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen till fullo äterdekommit Sine nädige förskott pä sätt Utskottet föresiagit, med all betalning i öfrigt mä innehällas till nästa Riksdag, dä efter sig dä företeende omständigheter Riksens Ständer derom äga att besluta. Till delta tillstyrkande söranledeS jag destutom deraf, atr, om jag ock skulle anse de handlande berättigade till den ,ersättning af Riket, som kanske en gäng i förändrade förhällanden de torde erhälla der af rätter gäldenär, borde likwäl om de skulle med Swensta penningar liquideras, deras fordrings iy? De» iz Julli. fordrin-s anspråk beledsagas med noggranne »parster om deras uprinnelse, ull omstaudtgheterne dctaillerade o h bewisade till belopp samt nu warande förhällande i öfrigt, för au till wederbörlig pröfning och bedömmande öfwerlämiias, till utredande af, om, och i hwad mon besia anspråk kunna wara grundade pä billighet och räktmisa.
På sätt redan af en talare blifvit anfördt, har frågan om ändring i beskattningssättet för sågoch mjölqvarnar ofta förut varit föremål för båda statsmagternas behandling. Vid dessa tillfällen har emellertid den princip städse blifvit vidhållen, att den nuv:de räntan borde utbytas emot en annan beskattning. Så var förhållandet vid 1853—1854 årens riksdag, då R. St:r ansågo att dessa grundskatter borde »utbytas mot bevillning», äfvensom vid den sistförflutna, då Stats-Utsk:t hemställde, att, under förutsättning att ifrågav:de statsinkomst skulle ersättas genom bevillning, R. St:r måtte besluta räntans borttagande. Meningarne hafva således icke varit delade ang:de den omständigheten att den nya beskattning, som borde sättas i stället för den gamla, skulle vara en bevillning, antingen i sammanhang med den allmänna bevillningen, eller en särskild, hvarigenom man kunde vinna någon inkomst, motsvarande den upphäfda räntan; men då frågan om sättet och beskaffenheten af denna bevillning vid förra riksdagen icke kom till någon lösning, kom derigenom äfven sjelfva hufvudfrågan att förfalla. För närv:de har emellertid denna sak kommit i ett förändradt skick, nemi. i så måtto, att en bevillning verkligen blifvit i den nya bevillningsförordningen åsatt qvarnarne. Det är då att tillse, dels huruvida denna nya bevillning uppfyller det ändamål, som vid förra riksdagen dermed afsågs, nemi. dels att den icke innebure någon orättvisa emot qvarnegarne, och dels att den kunde ersätta den förlust, som statsverket komme att lida genom räntans upphäfvande. I förra fallet, eller i afseende derpå, huruvida bevillningen vore billig, tror jag icke att man har något väsendtligt skäl till anmärkning mot det sätt, hvarpå den nya Revilln.-förordn. löser frågan.