Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lägg intet till hans ord, att han icke skall straffa dig, och du varder lögnaktig funnen. Tu ting bedes jag af dig, att du dock icke ville neka mig dem, förr än jag dör: Afguderi och lögn låt vara långt ifrå mig; fattigdom och rikedom gif mig icke, men låt mig min afskilda del af spis få. Jag måtte eljest, om jag alltför mätt vorde, neka och säga: Ho är Herren? eller, om jag alltför fattig vorde, måtte stjäla, och förtaga mig på mins Guds Namn. Förråd icke tjenaren för hans herra, att han icke bannar dig, och du kommer i skuld. Det är ett slägte, som banna sin fader, och icke välsigna sina moder; Ett slägte, som sig tycker rent vara, och äro dock icke ifrå sinom träck rene tvagne; Ett slägte, som sin ögon högt upphäfva, och sin ögnahvarf högt upphålla; Ett slägte, som hafver svärd för tänder, hvilke med sina oxlatänder uppfräta och förtära de elända i landena, och de fattiga ibland menniskorna. Iglen har två döttrar: Bär hit, Bär hit. Tre ting stå icke till att mätta, och det fjerde säger icke: Det är nog: Helvetet, en ofruktsam qvinnos lif; jorden varder icke af vattnet mätt; och elden säger icke: Det är nog. Ett öga, som bespottar fadren, och försmår att lyda modrene, det måste korparna vid bäcken uthugga, och de unga örnar uppfräta. Tre ting äro mig förunderlige, och det fjerde vet jag icke: Örnens väg i vädret; ormens väg på hälleberget; skeppets väg midt i hafvet; och ens mans väg till ena pigo. Alltså är horkonones väg; hon uppsluker, och stryker sig om munnen, och säger: Jag hafver intet illa gjort. Ett land varder igenom tre ting oroligit, och det fjerde kan det icke fördiaga: En tjenare, då han Konung varder; en dåre, då han alltför mätt är; En vanartig, då hon gift varder; och en tjenarinna, då hon sina frues artving varder.
5. och de för revisionsåren här ofvan uppförda värden, eller för år 1848 205,603: 11. 5. och lör år 1849 - 215,541: 47. 9. få Revisorerne upplysa, att, sedan vid 1849 års revision anmärkts, att i den uti allmänna Magasinskontorets hufvudbok intagna generalräkning för Götheborgs kronomagasin faststighetsvärdet blifvit utfördt med 1,112 ll:dr 24 sk. mindre, än det - — 19 — samma, enligt verifikationerna utgjorde, hvilken skiljaktighet, jemlikt Kongl, Statskontorets öfver anmärkningen afgifna förklaring, härrört deraf, att Magasinsförvaltaren uti 1842 års fastighetsräkning upptagit berörde belopp, som utgjorde kostnaden för en invid Kronobageriet i Götheborg samma år uppförd stenhusbyggnad till af svalningsrum för bröd, utan att, såsom ske bordt, debitera det från Landtränteriet utbetalda beloppet i kassaräkningen och derifrån påföra detsamma fastighetsräkningen; har denna olikhet blifvit rättad i 1848 års räkenskaper, så att det för år 1847 ut balanserade fastighetsvärdet — 203,950: 35. 5. år 1848 ökats med 1,112: 24. — till 205,063: 11. 5. Detta värde minskades väl år 1849, genom afskrifning af värdet utaf en till nya Fältbatteriet i Norrland upplåten byggnad i Hernösand, utgörande - — 300: till 204,763: 11. 5. men blef, såsom af ofvan intagna tabell inhemtas, genom öfverlåtelse från fd. allmänna magasinsfonden till statsverket af byggnader, till ett värde af - r 10,778: 7.
Detta är af stor vikt att fatta för dem, hvilka hafva benägenhet att tro, att ropet efter förkortad arbetstid, efter normalarbetsdag, efter åttatimmarsdag är ett löst, godtyckligt påfund, som har sitt ursprung i det yngsta arbetaragitatoriska tumultet. England är storindustriens moderland—en ära, som dess arbetarklass fått betala med en förfärande mängd oförskylda lidanden. I närmaste sammanhang härmed står den omständigheten, att England gått i spetsen och hunnit längst, då det gällt att stifta lagar, som skola skydda lönarbetarnas lif och människovärde mot produktionssystemets tendens att fördärfva bäggedera. Englands politiska utveckling allt sedan medeltiden har i hög grad bidragit att förvandla den allra största delen af befolkningen i ett för jorden skilt, uti städerna allt mer sammanträngt, egendomslöst proletariat. Härtill kommer, att de maktägande, då lönarbetarne blifvit sällsynta i följd af härjande farsoter under trettonhundratalet, hade börjat lagstifta för att förlänga arbetsdagen och hade fortsatt därmed ända till början af sjuttonhundratalet. Då de underbara, värklig stordrift tillstädjande uppfinningarna af kraftoch arbetsmaskiner gjordes i slutet af förra århundradet, fanns det därför i England redo en ofantlig klass af medborgare, som ingen annan existenskälla hade än säljandet af sin arbetskraft och som redan vants vid långa, regelmässiga dagsvärken. Tack vare Englands många politiska och naturliga fördelar blef den nya, storindustriella utvecklingen oerhört snabb och storartad—under det dess frånsida, arbetareländet, snart började erbjuda en otroligt hemsk anblick. Kvinnor, halfvuxna individer och barn släpade i fabrikerna än hela dagen, än hela natten, än både natt och dag utan åtskillnad. Det var regel, att barn under tretton år arbetade tolf timmar och mer. Ty värr saknas utrymme att närmare dröja vid hithörande företeelser. Det med den ohyggligaste kroppsliga och andliga urartning hotade engelska arbetarståndet sökte visserligen göra motstånd, men utan framgång. Kapitalisterna hade öfverhand—och England vann sitt ännu ej förvärkade rykte att vara "ett paradis för den rike, en skärseld för den vise och ett helvete för den fattige". Från 1802 till 1833 grep parlamentet in med fem olika lagar mot omåttligt långt barnarbete i fabrikerna.
Brefvet den 9 November 1852, skiljd ifrån Tuna församling och anslagen till särskildt pastorat; att deremot ansökan om rättighet att bilda eget pastorat blifvit afslagen för Ullångers annexförsamling genom Kongl. Brefvet den 12 December 1856, för Borgsjö genom Kongl. Brefvet den 12 November 1858, och för Holms annexförsamling genom Kongl. Brefvet den 26 i samina månad. Presterskapets verksamhet har, enligt hvad förut är nämndt, under det sista qvinqvenniet tagits i synnerligt anspråk af de irrläror, som alltjemt utspridas i vissa församlingar af baptisterne, hvilka ännu i bäckar och sjöar meddela sina nattliga dop åt dem. som sälla sig till deras hop. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande har väl emot de oordningar och osedligheter, som deraf varit en följd, 1857 stadgat vite, men att, dessa dop dock i smyg ännu utöfvas, har icke kunnat undgå uppmärksamhet, om ock oordningar dervid varit sällsyntare. Inom vissa församlingar hafva dock öfverenskommelse!* blifvit träffade och vitén utsatta för dem, som upplåta sina hus för baptistföredrag, men stadfästelse å dessa vitén, der den blifvit begärd, har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ansett sig förhindrad att meddela. Undervisningsverket inom länet är under qvinqvenniet utvidgadt. Det består af Högre Elementarläroverket i Hernösand, för hvilket 1860 års stat upptager 13 lärare i vetenskaperne och 3 lärare i gymnastik, teckning, musik och sång; Sundsvalls Lägre Elementarläroverk, med 6 lärare jemte en sånglärare, hvarförutom, enligt Kongl. Brefvet den 29 December 1860, en skola med Rektor och en kollega blifvit inrättad i köpingen Örnsköldsvik, hvars innevånare bekostat skolhus.
Der dessa visa lättsinnighet och för mycken eftergifvenhet hos Lagstiftaren, der visa sig ock allmänneligen lättsinnighet och sjelfsvåld i sederna, hvilkas förfall leda till barbari^ och slutligen till Samhällens upplös - 20 Den 2 i Maji. ning. Detta torde vara en obestridlig sanning. Det lärer således ej eller bestridas, att sedernas befordrande är af mycken vigt. Jag tror ej detta sker genom flathet vid Missgerningsmäns bestraffande. Man tyckes dervid glömma det beskydd till lif och egendom, den dygdige och laglydige Medborgaren har ovilkorlig rättighet att fordra, men måste likväl sakna, der brott icke allvarsamt straffas. Hvad 6kall han då tänka om Lagstiftningen? Säkert torde vara, att han alldeles icke finner sig dermed belåten, utan med mycket billigt missnöje anser sig förgäfves bidraga till Statens upprätthållande. Följderna häraf kunna sannolikt icke blifva goda. Jag tycker derföre det är hög tid , att lemna mycken uppmärksamhet åt detta vigtiga ämne och att, så vidt möjligt är , söka förekomma de mer och mer tilltagande tjufnader , samt att såmedelst befordra säkerheten till lifoch egendom. Dessa stora och vigtiga ändamål, tror jag tillförlitligast kunna vinnas, om 1734 års, i denna del väl grundade Lag återsättes i sin fulla kraft och verkan, som intill 177$, då olyckligtvis förändringen deraf utkom, synbarligen i det närmaste uppfyllde sitt ändamål, så vida tjufnader för den tiden voro ojemförligt ine. ra sällsynta än nu, då de sedan 1780 så märkligt tilltagit, att alla fängelser äro alldeles uppfyllde med tjufvar, hvaraf antalet var högst obetydligt, så länge berörde, efter mitt 6äit att se, oöfverträffliga Lag var gällande. Man fick den tiden på Landsbygden nästan allmänt se Allmogen lemna dörrar och kistor Den 21 Maji. 21 olästa, då Folket var ute på arbete, och säl* lan funno de något tillgrepp å deras egendom hafva skett, då de kommo hem.
Väl kunde det icke afhjelpas, att bötesstraffet skulle, i mon af olika förmögenhetsvilkor, drabba serskilda förbrytare med olika tyngd; men den ytterliga ojemnhet, att den ene skulle försänkas i nöd för framtiden, då den andre led en förlust, som för det närvarande kunde kännas tryckande, men icke betoge honom möjligheten till fortgående förvärfvande af det för fysi - 3 ska lifvet nödvändiga, kunde hafva varit tagen i uppmärksamhet af den lagstiftare, som i en annan del af Stralfbalkens nu åberopade Kapitel, 5 §., uppställt sådan regel för val emellan olika arter af förvandlingsstraff, att väsendtligt afseende fästats på ett rent personligt förhållande hos den ene brottslingen, till skillnad från den andre, i afseende på straffartens i den dömdes framtida val mer eller mindre ingripande verkan; likasom ock i föreskriften uti 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken, i fråga om utmätning för skuld, visats ett bemödande att, så långt naturen af enskild fordringsägares strängare rätt medgåfve, förekomma gäldenärens försättande ur tillfälle att med sitt yrke försörja sig. Att för de närmaste dagarne efter bötesutmätningen qvarlemna födoämnen och kläder, kunde ej vara nog att afvärja fara för nöd. Om någon gång vore möjligt, att den i förevarande förslag beräknade tid af en månad bletve tillräcklig för den bestraffade att förvärfva nya medel till fortsättande af sitt yrke eller grundlägga ett nytt, skulle dock oftast hända, att han efter denna korta tid stöde lika redlös, som han vid utmätningen frångick sin bergning, eller fastheldre mera redlös, såsom då mera saknande de af exekutorn åt honom besparde lifsmedlen, serdeles om äfven hustrus och barns välfärd hvilar på hans omsorg, utestängande honom från tillfälle att hos annan tagas i tjenst. För den genom bötesutmätningen från hus och hem drifna bonde eller torpare-familjen, — för den från sin ödelagda verkstad utvandrande handtverkaren — står väl slutligen, om annan utsigt brister, vägen öppen till kommunens fattighus; men bre’dvid och nära intill denna väg löper en annan, på hvilken den af nöd tyngde och hopplöse lätt förirrar sig.
48 fogade tabell, så skall man finna, att den egentliga ökningen icke utgör mera än 468,022 r:dr 9 sk., emedan det andra är förut användt i samma väg. Man skulle visserligen kunna säga, alt silfverlånen icke hörde hit; men dåde en gång kommit jordbruket till godo, så kunna de icke utan känbar afsaknad utgå ur denna lånerörelse. Jag röstar för bifall till Utsk:s förslag. H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: De värda talare, som yttrat sig emot Utsk:s förslag att öka fastighetsbelåningen med en million r:dr, hafva utgått frän den princip, alt dessa lån icke äro bankmessiga. Jag lemnar derhän huruvida de äro bankmessiga eller icke, men tror dem vara oändligt nyttiga för jordfastighetsägaren , såsom utgörande enda medlet för honom att småningom befria sig från sin skuldsättning. Om Bankens tillgångar det medgåfve, som nu är fallet, tror jag mig böra tillstyrka denna belåning. Läneanslaget är dessutom vida mindre än det synes vara, och till och med mindre än Gr. Cronhjelm framställt, icke allenast derigenom att den räntevinst, som inflyter från silfverlånen, och som hittills utgått till fastighetslånen, nu försvinner, utan äfven derigenom, alt derjemte ett förskott af 350,000 r:dr redan blifvit lemnadt å denna summa, så alt den egentliga tillökningen Olifver ringa i det hela. Om man betänker, att öfver 600 fullständiga ansökningar om fastighetslån redan äro inlemnade till Bancostyrelsen, oell att 150 andra snart kunna completteras, hemställer jag, om det icke är skäl alt göra något till förmån för dessa lånesökande. Det vore oändligt mycket bättre att minska disconten, ty det är denna rörelse, med sin höga räntefot och ständiga omsättningar, som är skadlig och ruinerar jordbrukaren, men icke de stående fastighetslånen, med deras låga räntefot och årliga amortering. Hr von Troil har yttrat, att jordbruket hade tillgång till privatbankernas rörelsecapital; men större delen deraf utgår i discontväg, och äro således lika skadliga för landet som Riksbankens discontrörelse.
Jag ber att derjemte få fästa uppmärksamheten derpå, att det skulle kunna blifva en god beräkning för en närings-idkare, att, om icke något förskott behöfde erläggas, drifva sin rörelse under det första j året, då, i synnerhet under jultiden, den fördelaktigaste konjunkturen inträffar, men sedermera låta bli att betala, för att slippa rörelsen under den öfriga delen af året. Jag tror det hafva varit väl beräknadt af Utsk. att, då man velat undvika det skadliga borgenssystemet, ålägga näringsidkaren att betala l utaf afgiften en längre tid innan rörelsen börjat, pä det att auktoriteterna måtte halva tillfälle, alt om han brister i betalningen, åter utbjuda rättigheten på auktion. På grund häraf anhåller jag att 11. o. Ad. måtte bifalla denna §. Hr Printzensköld: Jag inser visserligen de svårigheter, som kunna möta antagadet af denna § i dess oförändrade skick, men man bör dock i noga betraktande taga alla de omständigheter, Frih. Raab nu anfört, för sä vida icke så många svårigheter vid dess verkställande möta, att de lägga allt för stora hinder i vägen för §:ns antagande. Hvad beträffar upbörden i städerna, skulle jag tro, att det föreslagna upbördssättet icke för landsortsstäderna kommer att medföra serdeles stora svårigheter, emedan, med undantag kanhända att ett par större, de öfrige äro sä små, och följaktligen antalet af utminuteringsoch utskänkningsställen sä ringa, att det ingalunda kan blifva något serdeles besvär för Magistraten, som är ansvarig för indrifvandet och redovisningen af alla slags afgifter till Kronan, att mottaga de förskotter, som af bränvinsminuterare och utskänkare erläggas, samt desamma hos K. M:ts Befh:de i vederbörlig ordning redovisa. I Stockholm blir svårigheten måhända större.
Presteståndet, af Prosten Grape: att, i enlighet med den af Utskottet yttrade grundsats, att hälst tillstyrka löneförhöjningar åt de Embetsoch Tjenstemän, hvilka deraf voro i största behof, Utskottet icke hade bort glömma Kronofogdarne i de Norra Länen, om löneförbättring för hvilka motion blifvit väckt; och då Utskottet åt en nyligen tillkommen Kronofogde i Norrbottens Län föreslagit 800 R:dr B:co i lön, under erkännande att samma lön, fastän dubbelt högre än hvad Kronofogdarne i Orten uppbure, icke kunde i närvarande tider mindre bestämmas, hade i följd deraf ock; de, som således åtnjöto hälften af hvad de minst borde uppbära, bordt anses vara i största behof af löneförbättring: alt en stor ojemnhet låge uti Utskottets förslag, att åt LandsKamererareq i Westerbottens Län, I B e t ä n k a n de n, N:o 237. 61 som förut i lön uppbure 857 R:dr 27 slt. eller dubbelt mera än Kronofogdarne, tillstyrka löneförhöjning af3ooR:dr, eller nära J^d&lar af hela Kronofogde-lönen, men åt Kronofogdarne ingen, derigenom desse senares lön, som förhölle sig för närvarande till LandsKamererarnes såsom 9 till 17, och enligt K. M:ts Nåd. Proposition skolat komma att blifva såsom 10 till 11, hädanefter blefve som 9 till 23: att vid undersökning af de skäl, som blifvit åberopade för löntillökningen åt LandsKamererarne i de Norra Länen, samma skäl skulle tala högre till förmon för Kronofogdarne derstädes, emedan FögderiDistricterne i Vesterbotten voro desamma som de från längre tider varit, och folkmängden inom hvardera Fögderiet säkert under de sistförflutne 5o åren vunnit en tillvext af minst 5o procent, hvarigenom förökadt Tjenstebesvär för Fogdarne uppkommit; men då i Norrbottens
Jag är således långt ifrån att häruti önska någon ändring. Men då man utsträckt begrepet om en frågas afgörande derhän, att hvilken fråga som blifvit väckt, så beror det icke mera af Ståndet att pröfva, huruvida den bör uptagas ellerej, då ovillkorliga nödvändigheten af en remiss uti 49 § af Riksdags-Ordningen i följe häraf blifvit bestämdt uttryckt; då synes mig, att man gått längre, än ett billigt afseende på den enskiltas rätt och ett lika skäligt på fortgången af ärenderne synes med skäl kunna fordra. Den enskiltas rätt såsom medlem af den Lagstiftande Magten synes mig aldrig kunna blifva annan än att granska de ämnen, som under öfverläggningarne förekomma, att till gjorda förslag lemna sitt bifall eller afslag och att till en dylik granskning framställa hvad han finner böra utgöra ett föremål för Lagstiftningens omsorger. Sättet af denna granskning är ovillkorligen den Corps’ rätt att bestämma, hvilken pröfningen deraf tillkommer. Om nu en Corps beslutat att ej fälla ett definitift omdöme om en sak, förr än den af någon dess afdelning blifvit närmare pröfvad och utredd, är det väl därföre en oundviklig följd, att samma Corps skall finna värdt upmärksamhet allt hvad som innom dess sköte af enskilta framställes, att den bör betaga sig rättigheten att ej uptaga, hvad (Ten ej skulle anse värdt någon pröfning? Jag kan för min egen del ej finna en sådan följd enlig hvarken med naturlig rättvisa eller med försigtig hetens skäliga fordringar. Den förra kan ej fordra, att den enskilte ovillkorligen åtnjuter ett vidsträcktare inflytande, än som dess rätt kräfver; den senare kan ej medgifva, att den Lagstiftande Corpsens värdighet, att dess tid förloras, att onödigtvis oro och missnöjen beredas igenom öfverläggningar om ämnen, som ej förtjena någon öfverläggning.
Enligt upplysningar, som kommit Utskottet tillhanda, har, sedan Justitie-kansleren erhållit nådigt uppdrag alt efter inhemtande af nödiga upplysningar inkomma med underdånigt utlåtande öfver berörda skrifvelse, ett sådant utlåtande jemväl blifvit den 21 Juni 1859 af Justitie-k nslern afgifvet; och är ärendet fortfarande på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende. Vid begge de riksdagar, hvilka förflutit, sedan ofvanberörda underdåniga skrifvelse afläls, hafva förnyade framställningar i ämnet blifvit af enskilda motionärer gjorda, men emedan Rikets Ständer ansett, alt Kongl. Maj:ts nådiga beslut med anledning af den redan aflåtna skrifvelsen borde afvaktas, icke föranledt till någon vidare åtgärd från Rikets Ständers sida. Behofvel af en snar förändring har vid innevarande riksdag blifvit af ofvannämnda motionärer ytterligare framhållet, och de många gånger tillförene anförda skäl, hvilka i allmänhet tala emot det nuvarande slöseriet med officiela eder och de föreskrifna edsformulärens vidlyftighet, hafva af motionärerne upprepats. Men tillika hafva anmärkningarne denna riksdag företrädesvis rigtals emot upprepandet af eder, som en gång tillförene blifvit af samma 6 Santmans. Lagsamt Allm. Besv.- och EJcon.-Utsk. Betänkande N:o 23. 5 person aflagda. Det har synts motionärerne vara icke allenast öfverflödigt utan derjemte, såsom ledande till edens ringaktande, skadligt, att den, hvilken vid sitt första tillträde af embete eller tjenst aflagt föreskrifven trooch huldhetssamt tjenstemanna-ed, sedermera vid alla tillfällen, då han, efter vunnen befordran, skall öfvertaga en embetsförvaltning, som är likartad med den förra, ehuru af högre grad, nödgas ånyo ikläda sig samma förpligtelse, likasom hade den förra då upphört att ega gällande kraft.
Konungens Nåd. Utskottets Utlåtande, VII 1. s 348 — 35o, hif. af PresteStåndet, IX s 334, återremitt. af Adeln, IX s 338, hif. af BorgareStåndet, IX s 355. Ytterligare Utlåtande, YII 2. s 995— xooi, till sitt förra alternativ, hif. af PresteStåndet, IX s 856, till sitt sednare alternativ och tillägg, af BorgareStåndet, IX s 860, till sitt förra alternativ, 208 af Ådeln, IX s 870, till sednare alternativet, af BondeStåndet, ix s 899. Förslag till sammanjemnkande af Ståndens olika beslut, VII 3. 2. s 60, 61, bif. af PresteStåndet, IX 3. s 268, af BorgareStåudet, IX 3. s 271, af BondeStåndet, IX 3. s 276, af Adeln, IX 3. Underd. Skrifvelse, X 2.1. s 3io—3r4- RiksdagsBeslutet, § 28. Nämndemän, om arfvode för, för biträde vid Afvittringsoch Skattläggnings-förrättningar; Motion, remitt. till Lag-och Ekon. Utskotten, II s 1268. Utskottens Betänkande, VII 1. s 219 —-221, bif. af Adeln, IX s 284, af PresteStåndet, IX s 289, af BorgareStåndet, IX s 292. Underd. RiksdagsBeslutet, § 44* — om befrielse för, från skyldigheten att biträda vid allmänna Syner; Motion, remitt. till Lagoch Ekon.Utskotten, II s 1268.
I0Z7 riagifrva sin underdäniga tilforsigk, at Kongl. Maj:t för sig och sine efterträdare stadgar en sädan Lag, som hindrar, det Officerare nägonsin hädanefter kunna betungas med förmycket kostbara Uniformer samt at förändringar deruti mätte högst sällan och aldrig onödigtwis päbjudas. Och som Borgare Ständet, med instämmande uti Högloft. Ridderffapets och Adelns, angäende första puncten af Utskottets ofwan omförmälre Betänkande, tilkännagifne besiut, ansäg frägan om Wästgötha Dragon Regementes förändrande til Infanteri innefatta, icke et Commandomäl, utan en sadan Allmän Oeconomi!? inrättning , som til utredning af Allmänna Beswär - och Oeconomie Utskottet, jämlikt Regeringsformens 89 §. uptagas bör, men i allt öfrigt för sin del gillade hwad Utskottet i detta desi betänkande hemställt och tillstyrkt; alltsä skulle, hwad förstnämnde omständighet beträffar, mälet til wälbemälte Utskott äterwisas, som behagade grunderne til den föreflagne förändringen af Wästgötha Dragon Regemente noga utreda och sit utlätande deröfwer meddela, samt sä wäl Högloft. Beswärs» och Oewnomi-Utskottet, som de Respe tive Med^Ständen wördsamt och wänligen om det ena och andra härigenom underrättas. Ut Supra. Lx Lrotocollo, I. H ketLrson. Utdrag af Protocollet, hällit uti Borgare Ständets Plenum, wid Riksdagens Stockholm den 15 Augusti 1809. " S. D. Wid äter företagande af Riksens Högloft. Ständers Allmänna Beswärsoch Oeconomie - toZ8 Den 18 Augustt. conomie-Utskotts Protocolls-Utdrag af den 2 i dcnne mänad, rörande Herr Lfwerste KammarJunkaren och Riddaren Friherre ^LiuUrons frän Högloft.
Man sade då, att lån skulle gifvas till välkända samt vederhäftiga personer, och dermed var saken slut; nu åter finnes det ej nog många minutieusa detailler för hvarje steg, sorn BancoStyrelsen skall taga. Här finnas 7 å 8 beskrifningar på huru personer skola vara qvalificerade, som äro vederhäftiga. Då Ridderskapet och Adeln uttryckligen sagt, att 2:ne 5a H. 19 * Den 7 December e. m. personer jemte Låntagaren skola dela ansvaret, tycker jag det är klart att DiscontDirectionen aldrig kan utlåna penningar på mindre än 3:ne namn. Jag kunde ej tro, att det skulle sättas i fråga, då man har BancoFullmägtige, att föreskrifva, det de personer, till hvilka penningarne utlånas, skola vara vederhäftiga. Herr von Troil: Den väsendtliga skillnaden emellan denna belåning, och den andra Discontbelåningen, är, att här måste afseende göras, icke allenast på panten, utan äfven på låntagarens vederhäftighet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade instämma i Herrar von Troils och Rosenblads begärde tillägg till hvad Utskottet Lit. a pag. 88 i dess senare Betänkande föreslagit. Ropades Ja. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att den återstående delen af Utskottets förevarande utlåtande icke syntes erfordra någon åtgärd; hvaruti Ridderskapet och Adeln äfven hördes instämma. Ånyo föredrogs Banco-Ulskottets den a5 sistlidne Julii under N:o 68 afgifne, Pen 7 December c, rq. agS och den io derpåföljde Augusti e. m. på hordet lagde, Betänkande, i anledning af -väckt motion om belåningsrätt vid BancoDisconten och dess Låne-Gontoir, å ritorr säd i magazin. Friherre CederströmJacob: