Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af denna anledning och dä en landtmätare icke borde åtaga sig flere förrättningar, än att han vid utlenmandet af handlingarne till jordägarne kunde hafva, om icke ägochartan, åtminstone konceptprotokoll och öfriga handlingar i det fullständiga skick, att de kunde utan tidsutdrägt ullemnas, hafva motionärerne hemställt, att åt 15 § i 18 Kap. Skiftesstadgan måtte gifvas följande förändrade lydelse: »Sedan besvär öfver laga skifte eller öfver ägotaxering till Ägodelningsrättens ordförande inkommit, åligger det skiftesmannen att, efter derom erhållen underrättelse, ofördröjligen till ordföranden aflemna protokoll och öfriga handlingar, som saken röra; äfvensom ägochartan, om ordföranden det äskar.» Detta förslag anser Utskottet overkställbar^ med mindre man vill upphäfva bestämmelserna om den skyndsamhet, som för skiftesärendens behandling är föreskrifven. Då nemligen, på sätt förut är anmärkt, Ägodelningsdomaren åligger att inom 8 dagar efter det hans åtgärd påkallats, utsätta tid och ställe för ärendets behandling, skulle det för honom vara omöjligt att på denna korta tid hinna kommunicera Sammans. Lagsamt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande M 14. 37 sig med skiftesmannen, hvars vistelse för tillfället kan vara för domaren okänd, samt erhålla de ifrågaställa handlingarne och af deras innehåll taga kännedom; och Utskottet anser sig alltså ensamt häraf hemta anledning till den hemställan, att Herr Wahlboms och Lars Gustaf Anderssons motioner i delta ämne ej må föranleda till någon åtgärd. Vid samma § är af Carl Guslaf Cederskog från Östergötland anmärkt, att deri borde något finnas stadgadt om landtmätarens rätt till ersättning för den inställelse vid Agodelnmgsrättens sammanträde, som enligt § honom åligger, derest han ej har laga förfall; enär det blifvit vanligt, att
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N.o 81.) S. A. K. Sedan hos Rikets Ständer blifvit föreslaget att, då genom de i sednare tider vidtagna lagstiftningsåtgärder vore bättre sörjdt, än fordom, för fångars religionsundervisning och själavård, i det numera vid hvarje fängelse funnes för nämnda ändamål anställd en särskild predikant, till hvars åligganden, bland annat, hörde att lill döden bereda lifdömd fånge, församiingarnes presterskap, som, enligt § 13 i Kongl. Resolutionen på presterskapets besvär den 22 Oktober 1723 fått sig ålagdt att beledsaga dödsfånge till afrältsplalsen, måtte från denna skyldighet befrias, har i afseende å delta ämne hos Rikets Ständer i betraktande kommit, hurusom, enligt nådigt Cirkulär den 17 Augusti 1833, Kongl. Maj:!, utan upphäfvande af den genom berörde Resolution gifna allmänna föreskrift, att lifsfånge bör till afrältsplatsen åtföljas af presterskapet i den socken, hvarest brottet blifvit begånget, likväl särskildt i nåder stadgadt att E. K. Maj:ts Befallningshafvande bör, då lifsfånge det hos honom uttryckligen begär, meddela fångpredikant förordnande alt fängen till afrältsplatsen ledsaga. Ehuru således nämnda åliggande icke i allmänhet tillhör fångpredikant, synes det likväl vara utom allt tvifvel, att fångpredikanten eller den prestman, som vid häktet, der fången förvarats, besörjer själavården, också i de flesta läll är den person, af hvilken den lifdömde helst emoltager andlig vederqvickelse i sina sista stunder, och som i följd häraf är företrä - ExpeditionsUtskoItets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 12. 157 desvis lämplig att äfven åtfölja honom till afrättsplalsen.
Dessa hafva med hvarje år, hvarje dag blifvit mörkare och under det att fredens välsignelse spridt sig Den 27 December f. in. 85 till Palats och Koja, så blifva bchofven livardagsgäsler uli Krigarens tält. Förhållandet är kändt, tillräckligt kändt, för att här ej behöfva vidare nämnas, eller beklagas; bättre är alt afhjelpa det, och jag hyser den innerliga öfvertygelse, att en uppmaning dertill ej skall förgäfves göras Rikets Ständer. Tiden tyckes nu vara inne att gå ifrån de provisionella utvägarne och vidtaga sådane, sorn betrygga så väl det ena som det andra intresset; och den summa, som erfordras till lönande af det inskränkta antalet utaf ett par Majorer, Capitener och 192 Subalterner, är cj sä stor_, att den kail återhålla från godtgörandet af en, snart sagt, orättvisa, Friherre Boije, Ludvig: Medskyldigt misstroende till egen kännedom och eget omdöme, skall jag afhålla mig ifrån att yttra mig i alla do frågor, som egentligen kunna angå det militaira yrket, men jag utber mig deremot att få fästa mig vid några anmärkningar i andra ämnen, som af flere Ledamöter här blifvit framstälda. En värd Ledamot, Herr Danckwardt, har i sitt svar till Herr Tham, gjort en framställning, sorn leninar oförklarligt sjelfva det förhållande den rörer, och jag begär således, att få ge åt densamma den förklaring deraf, som jag kunnat uppfatta; eller åtminstone, att få ge åt den värde Ledamoten sjelf, ett tillfälle alt gifva en bättre. 86. Den 22 December f. m. Herr Danckwardt har nemligen sagt, att Presidenten i Svea HofRält velat uppgifva att denna HofRätt årligen handlägger i3oo mål mer än Götha HofRätt, och att deremot Presidenten i Götha HofRätt uppgifvit, att sistnämnde HofRätt handlägger 800 mål mer än Svea HofRätt.
GeneralTullStyrelscns, för begge åren till Kongl. Maj:t afgifne, Revisorerne meddelade, underdåniga Berättelser, tillika med förut genom trycket allmängjorda GeneralSammandrag öfver Rikets Export och Import, upplysa fullständigt hufvud resultaten af den emellan begge årens Uppbörd samt Handelsoch Sjöfarts-förhållanden anställde jemförelse. l.:o I följd af den uppmärksamhet, som Rikets Ständers år i83o församlade Revisorer fästade vid Proprie Balancernes dåvarande belopp, och sättet huru de redovisades, har Kongl. GeneralTulIStyrelsen redan låtit vidtaga den, till redighet i öfversigten ledande, anstalt: att i en serskild, Hufvudboken vid fogad, Balance-relation nu mera specificeras Proprie Balancerne, eller sådaue Poster, sorn hos Redogörarne obehörigen innestå, afskiijde ifrån ii/!fai/ige Balanecr, eller hos andre, än Redogörarne, innestående fordringar, hvilka bero på Rättegång eller utsökning. Vid de till berörde Balancers indrifning ridtagne åtgärder synes någon försummelse ej hafva ägt rum; emedan Proprie Balan cernej som år 1829 hade minskats till 5,985: 2. 7. hvar - ( % ) hvaraf under loppet af år i83o influtit 717: 5. 7. deraf under år i83i influtit och redovisats 335: 3. 10. 2:o Om Inkomsterne för hvart och ett af ifrågavarande 2:ne Räkenskaps-år leinnat betydligt öfverskott, så hafva ock utgifterne under samma tid progressivt framgått, ehuru de visserligen understigit de af Kongl. Maj:t för hvartdera året i Nåder fastställde Stater.
Konung Fredric II i Preusen, hvars Stat och inflytelse på Europas politik öfversteg Sve^ riges, iakttog strång hushållning i diplomatisk väg, under samma tid som Sverige med höga titlar beklädde sina sändebud vid de Idof, der det sökte och njöt subsidier. Men ett annat ån vigtigare skål talar för ett föråndradt förhållande. I en constitutionel Stat få anspråken på medborgarerang icke förglömrnasi Diplomatiska Agenter, hvilka i andra länder njutit en hög rang, befinna sig derigenom ofta, efter återkomsten till Fäderneslandet, uti en generad ställning till sina öfrige medborgare. Det faller svårt för personer, hvilka ifrån ungdomen lefyat vid främmande Hof, [och na - G4 Den x Martn. turligtvis icke kunnat undgå att vistas i de UItraskretsar som hvarje tid och hvarje land måste kännås vid, att, återkommande vid en hög. re ålder, kunna finna sig i de vanor och den ton som tillhör Fosterbygden. Det år derföre som man i contistutionella Stater, såsom i Eng. land, till exempel, sällan ser personer, som långe och uteslutande ågnat sig åt den diplomatiska banan, åtaga sig ledningen af Statens inre angelågenheter. Den inre styrelsen plär i con. stitutionella Stater gerna anförtros åt personer som studerat, och ågt tillfälle att studera landets inre ställning, som åro bekante med Nationens krafter och bördor, med folkets lynne, caracter och anspråk uppå sin styrelse. Mången gång har jag här hört strängt bedömas tiden ilrån 1719 till 1772* Jag har 1 denna tidrymd funnit, om ej stora 6a kallade bragder, dock mycken ädelhet, mycken medborgare-dygd, och ett stort sinne för sann national-ära. Men denna tid, för att rättvist kunna bedömas bör delas i tvenne perioder, eller i tiden före 1758 och i tiden efter 1758. Det var under den senare perioden, som ledningen af Statens, så inre som yttre angelägenheter anförtroddes åt personer, hvilka på den diplomatiska banan erhållit sin bildning.
StatsUtsk. har tillstyrkt afslag å den ifrågavar. motionen på den grund, att vederbörlig controll på skatternas rikliga debitering skulle genom antagande af motionärens förslag saknas. Jag godkänner resultatet, att motionen lemnäs utan afseende, men såväl motionärens förslag som Utsk:s betänk, vittnar, att man icke tagit tillräcklig kännedom orri 1111 gällande bevilln:s-förordning; ty der stadgas redan i 14g Shvad motionen åsyftar, eller att Kammarrätten icke äger att göra anmärkningar vid debiteringen, då den skattdragande dermed förklarat sig nöjd och Kronans vid taxeringen närvar. Ombud icke heller anfört besvär deröfver. Jag finner således något nytt stadgande i detta afseende icke al nöden, och tillstyrker på denna grund afslag å betänkandet. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Hvad Gr. Cronhjelm nyss citerat rörer endast anmärkningar mot taxe1'ings-committe'ernas åtgärder; men en annan sak är med den debitering, som icke beror af bevillntstaxeringen. I afseende på denna finnes stadgadt, att Kammarrätten äger göra reservationskraf emot den skattskyldige inom tre år, och blott i den händelse, att denna tid försittes, har Kammarrätten förlorat sin anmärkningsrätt. Då detta således är helt och hållet skiljda saker, tillstyrker jag bifall till Utsk:s betänk. , såsom välgrundadt. Frih. Cederström, Jac.: Jag tillstyrker likaledes bifall till Utsk:s betänk., ty Gr. Cronhjelms motiver för afslag röra endast bevilln:smedlen, men icke de öfriga afgifter, som finnas på debetsedeln, och således har Utsk. ganska riktigt uppfattat saken. Gr. Cronhjelm: Betänk, börjar sålunda: Riksd:sf 11 lim. Thomas Nilsson från Christianstads län har, uti ett hos BondeSt. afgifvet och till Utsk. re mitte rädt memorial, framställt de olägenheter och kostnader, som i landsorterna de sednare åren tillskyndats den skattdragande menigheten genom de anmärkningar öfver för låg debitering, som göras i K.
Vidare är muskotblomma upptagen till ett värde af 3 r:dr 4 skålp., nied en tull af 12 sk.; saffran till ett värde af i3 r:dr 16 sk. skålp., nied en tull af i r:dr 8 sk., samt van i lie till 3o rtdr skalp., med en tull af 4 r:dr. Hvarföre skall muskotblomman, såsom den minst dyra, blott draga 7^ procts tull, men deremot den dyrare saffran en tull af 8| proc. och den ganska dyra vaniilen ända lill i3j proc.? Hvarföre skola tullafgifterna stiga i samma mån, som varan är dyrare? Fri utförsel har blifvit medgifven för blodiglar. Consumlionen deraf har betydligen förökat sig i det sydliga Europa efter det bloduttömningssystem, sorn der nu är rådande eller kanhända rättare härjande. Således ar det en lönande speculation att på dessa orter afsätta blodiglar. Detta kunde föranleda dertill, att vi sjelfva blefve, isynnerhet mot vårarna, i saknad af nämnde artikel; och det visade sig redan under choleratiden , att tillgången derpå blef till slut ganska knapp. Chirurgiska instrumenter äro belagda med 25 procts tull, ehuru vi ej äga någon instrumentmakare för dylika tillverkningar, sedan Ponsbach numera aflidit; och äfven hans kunde icke med säkerhet användas för den högre chirurgien. Åtskilliga sådana instrumenter äro ganska dyra, såsom t. ex. det i sednare tider uppfunna för stenborrningar. Deremot har man åsatt mathematiska och p hy siska instrumenter endast 5 procts tull, oaktadt vi äga förträffliga instrumentmakare i denna väg, isynnerhet en, sorn Vetenskapsaeadetnien införskrifvit och hvilken kan täfla med de utländska. Förhållandet är sålunda alldeles motsatt hvad det borde vara.
Hur skola vi dock våga hoppas på en sådan, om icke inbillning och tanke i ändtlig förståelse finna en rymlig mötesplats, om vi icke kunna dana rörliga och varmblodiga sinnebilder, som gå in i inbillningen och bli lefvande? Öfver hela papperet tecknade han rader af eldslågor och små och stora väsen, hvilka tycktes tåga förbi i oändlighet utan begynnelse och slut, så att papperet endast liknade ett inramande fönster. Somliga väsen voro grinande och fula, men andra sköna och somliga fylkade sig till stora krigshärar med standar och hornblåsare. – Se här! – sade han och fingrarna darrade af ifver och oro. – Här fladdrar Klorets gröngula fana likt Mohammeds solblekta banér bortom Syrets hvita turbaner. Brom-skaran rycker fram som en brun och illaluktande hop af jakuter. Jod-bataljonen ställer sig med sina violblå hjälmkammar i bakhåll på en askhög af förbrända hafsväxter, men Kaliet stiger ned i vattnet och delar det likt Israels barn och skjuter Vätes segel och vimplar i brand. Från alla sidor blänka nya företeelser och de öfvervunna skarorna göras till vasaller och afväpnas på stället. Det är ett kaos af motsättningar. Med hvilken krigarfröjd fortsätta de ej att drabba samman ända uppe i människans mest förandligade tankar. Hvarje människa, hvarje folk är en församling af otaliga sådana stridslystna grupper af motsättningar, men därigenom att de starkaste bland dessa, de egentliga regentfamiljerna, så småningom ordna sig i härar och tillkämpa sig öfvermakt, måste de nå sitt mål att kunna efter hand dana en världsvilja, äfven om en sådan icke förefunnits af evighet ... På detta sätt ter sig världsalltet för min inbillning. När poeten Ignotus reste sig från papperet, var länge sedan hans glädtighet försvunnen och bemödandet att utan något förvanskande stiga inbillningen nära för att på så sätt gifva en försinnligad bild af sanningen lägrade den vildaste ångest öfver hans sinne. Han visste att detta bemödande var hans uppgift som konstnär, men svårigheterna kväfde honom med misströstan.
För öfrigt ligger, efter min öfvertygelse, uti Regerings-Formens 37 § en stor och vis Lagstiftningsprincip i så måtto förvarad, att, då ett visst tidelopp en gång är förflutet, och, i trots af fåfängans fördomar, man hunnit fullt vänja sig vid befintligheten af frälse och ofrälse män inom en och samma familj, skall, om samma Lagstiftningsprincip får äga bestånd, den tid omsider inträffa, då ej allenast, enligt 28 § Regerings-Formen, i frågan om Tjenster, afseende sjelfmant göres endast å de sökandes förtjenst och skicklighet, men icke på deras börd, utan då ock, genom Ståndens sammanblandning, Ståndstvisterne lättare måste förlikas, och man, vid pröfningen af en person, skall en gång, likasom i England, glömma allt hvad honom för öfrigt rörer, för att, vid besättandet af Statens äfven högsta och vigtigaste Embeten, enkelt fråga: Hvad är det för en man? Är han duglig och nyttig? Till ernående af det andra ändamålet, vidmagthållandet af Ridderskapet och Adelns representation, hvilken just igenom sitt oberoende af allt val är, ibland en för öfrigt vald representation, af en lycklig inflytelse, är Regerings-Formens stadgande i 37 § äfven väl fullt tillräckligt, enär igenom samma § Konungen, som visserligen bör anses interesserad i Adelns fortsatta tillvarelse, äger och bör äga rättighet att till ett oinskränkt antal utnämna Adelsmän. Likväl bör jag på detta ställe, i afseende på den representationsrätt, som är ärnad att genom adlande vinnas, medgifva rättvisan af en gjord anmärkning, nemligen den, att, om Konungen, på grund af bevista förtjenster, behagar till adelig värdighet upphöja en Medborgare, hvilken såsom representant i Lagstiftningen tillhör ett annat constitutionelt Stånd, hvilket Stånd han, af hvad skäl som hälst, icke personligen kan frångå, så utgör samma Medborgare på Riddarhuset en familj till namnet, men utan verklighet, enär man, såsom Bilaga C till Exped.
Jag måste beklaga , att jag så illa uttryckt mig, då jag förra gången hade ordet, efter jag blif - 4 IG Den ii Juli. vit så missförstådd. Jag upptog dock hvad Frih:n anfört till styrkande deraf, att, ifali lagmansrätterna borttogos, göromålen skulle gå långsammare. Jag påstod nemi., atl 0111 de föreskrifter, som förra gången af Ständerna föreslogos, nu iakttogos; så skulle alla de farhågor, som Frih:n yttrat för ökade göromål samt långsamhet i Hofrätterna, försvinna. Jag får dertill lägga ännu ett skal, som mätte vara ganska oförgripligt, det nemi., att 0111 också man borttog lagmansrätterna, och derigenom flera mål skulle inkomma till Hofrätterna, så tror jag, att Hofrätlernas ledamöter icke i följd deraf skulle i någon betydlig mån öka sina balancer, emedan det för hvar och en, som örn ärenders behandling har någon kunskap, (Frih. Boyes drager jag ej i tvifvelsmål , ulan vill jag blott något närmare fästa lians uppmärksamhet på de skäl hans motståndare anfort,) måste vara klart, att afgörandet af målen beror icke alltid på deras antal, utan till stor del på deras beskaffenhet , eller huruvida de äro vidlyftiga eller korta. Deraf måste äfven vara en följd, alt, när målen genomvandrat 2:ne instanser, nemi. först häradsrätt och sedan lagmansrätt, och Hofrätten nödgas läsa begge rätternas prot. och domslut, nära dubbelt längre tid i Hofrätten erfordras, än som vore behöflig om målen inkomino direele från häradsrätten. Lägger man dertill , att det stundom händer, att lagmansratten uppbäft häradsrättens beslut, så får Hofrätten att pröfva 2;ne motsatta domslut, hvilket också måste upptaga sin tid, hvarefter Hofrätten slutligen ofta stannar vid ett både med häradsoch lagmansrättens beslut olika resultat. Det blir således en följd af lagmansrätternas bibehållande, att målen blifva dubbelt så långa och arbetet dubbelt så odiöst. Om man jemför det skälet med framställningen att målén skulle ökas, tror jag, att all farhåga skall försvinna.
Der lefva vi som du vet., ett slags intellectuelt " high life *, hvaremot har föres ett friskt, brusande praktiskt lif. Liitja ar här liksom i viir Stockholmskrets ett okandt begrepp, mitt värdfolk, man och hustru, &amp; ro mycket lifliga och verksamma naturer, hvilket synes smitta biide manniskor och djur i deras omgifning. Ordning och skick &amp; r har med allt, men ingen kontemplativ ro och f&amp; eller inga intressen utöfver de ofantligt miingahanda, som följa ett val skött landtbruk belaget vid s&amp; nordlig breddgrad som har. Ty du skall. veta att med jordbruk här uppe följer ock den oro och omtanke, som frostnatter, ogynnsam jordman, torka och gräsmosk föra med sig. Har slik det ordet sallan in att " hvad man sar, det skali man ock uppskariaen De lofvalide sadesfalten mAste ofta afmejas i förtid och graset användas till grönfoder. Husets herre och fru iiro stora djurvänner, och det märkes p&amp; allt. Hastar och kor, val skötta, fullgöra med niit sina skyldigheter. De, sav81 som alla djur, till och med kanariefoglarne, hönsen och pifhglarna, propagera sig markvärdigt. T v i paifigelsfriaar liggs för närvarande p&amp; 13 ägg; till lycka för innevi8narnes $ Granhult öronhinnor a r det dock foga troligt, att s i minga ungar uppnab mogen iblder. Det a r endast vilrdfolket sjalfva, som äro nekade famiijelycka. Mini van fru? % Torborg slösar i stallet sin ömhet p&amp; allt, som spirar och har lif omkring henne; siirskildt i tradgairden framalskar hon med sitt arbete och sin outtröttliga omtanke hardt nar det otroliga ur den karga jordmanen.
— Om till exempel en reqvirent, boende i Stockholm, anmodade fabrikant i Dalarne att för sin räkning till uppgifven kommissionär i Gefle för vidare fortskaffning afsända ett parti krut, kunde med skäl frågas, hvilken vore den rätta emottagaren, hvars namn borde å krutfastaget utsättas; om det vore reqvirenten eller koinmissionären. Begge kunde anses såsom emottagare, reqvirenten i sista, koinmissionären i första hand. Afsändaren, sorn icke kunde eller behöfde känna huru mänga och hvilka kommissionärer begagnades för att den reqvirerade varan skulle komma reqvirenten tillhanda, ansåg kanske rådligast att å fastaget såsom mottagare teckna reqvirentens namn. I sin anmälan till Konungens Befallningshafvande uppgaf afsändaren, i öfverensstämmelse med 21 §, krutets vigt, antalet af de kärl, hvari det förvaras, bestämmelseorten, emottagarens (reqvirentens) namn samt den väg, transporten skulle framgå. Forbonden, som hade att forsla krutet från fabriksstället till Gefle, medförde äfven behörig forsedel, som dock naturligtvis endast hänvisade varan till aflemnando hos koinmissionären. Nu trodde sig afsändaren, då han ock i öfrigt iakttagit förordningens föreskrifter, hafva samvetsgrant i alla delar ställt sig densamma till efterrättelse. Emellertid hände att krutet i Gefle togs i beslag på den grund att forsedeln uppgaf annan emottagare, än den, hvars namn vore å de afsända krutkärlen tecknad t, nemligen reqvirentens, hos hvilken krutet dock i sista hand skulle stadna. Hvad nu exempelvis blifvit anförd t hade äfven i verkligheten redan handt, att nemligen, tvärt emot författningens syfte, till följd af en tvetydighet i en af dess bestämmelser, egaren blifvit dömd förlustig sin egendom och derjemte såsom brottslig bötfälld, ehuru ingen afsigt kunnat honom påbördas eller han skäligen misstänkas att hafva velat annorlunda förfara, än i enlighet med författningens föreskrift.
Därför har herrskapet v. Diihrings också ansett sig kunna återflytta till Stockholm, som det lemnat strax efter att Blanka adopterats. Sådan framstår Blanka i första akten, då hon på basaren är föremål herrames fjäskande uppmärksamhet samt damernas lismande smicker och hemliga förtal» Hon går omkring med en min, som vore hela basaren bara till för hennes skull. » Hon är vacker och kvick samt har fullständigt tillegnat sig den yttre goda ton, som råder bland hennes nu varande omgifning. Bland de tillbedjare som svärma omkring henne har hon fäst sig vid en kapten Wulf, ägare af en stor mekanisk verkstad, hvilken, lika litet som någon annan af de i handlingen deltagande, är någon undantagsmänniska, utan ett helt vanligt exemplar af den » bildade medelklassen », som så gärna vill komina i förbindelse med de högre klasserna. På basaren har äfven Svea, Blankas syster, infunnit sig, i sällskap med sin fästman och barndomsvän Fritiof Hellkvist, arbetare hos Wulf. Svea har ett bud från modem, hvilken » längtar så förskräckligt » efter den dotter hon lemnat ifrån sig. Svea önskar också se system, den nu förnäma damen i all hennes glans. Men då Fritiof ger sig till känna för Blanka och ropar henne med namnet på hennes mors man, mötes han af en föraktlig blick och hör ett af Blanka till de fina damerna yttradt beklagande öfver, att » pöbeln är fasligt påträngande ». Wulf vredgas öfver Fritiofs påflugenhet och afskedar honom ögonblickligt från sina verkstäder. Oaktadt Blanka visar sig högmodig och ej låtsar känna systern och lekkamraten, märker man dock af hennes nervösa skratt och de själfgäckande ord hon låter undslippa sig, att hon är mycket upprörd samt otvifvelaktigt icke nöjd med sitt uppförande. Det är därför så mycket lättare för hennes kusin, Agnes v. Döhring, ett själf-ständigt och sant människoälskande fruntimmer, att förmå henne fara med sig till hennes mor, hvilken lefver i fattigdom och olycka, sammankopplad med en supig och hårdhjärtad man. Blanka är icke lycklig.