Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant behöfves icke heller, ty dels är Konungens person oantastelig och dels är grundlagens (öreskrift tydlig i hvad som iakttagas bör mot de Konungens rådgifvare, som icke tillse att rikets grundlagar hållas i helgd. Då jag således anser förslaget vara både nödigt och nyttigt, och då R. o. Ad. vid flera föreg:de riksdagar godkänt detsamma, tror jag att R. o. Ad. äfven nu har skäl att bifalla det framställda förslaget, hvarom jag får anhålla om propos. Frih. Alströmer, Oscar: Jag har vid föreg:de tillfällen yttrat mig om ett likartadt förslag och måste äfven nu säga några ord. Man må hysa hvilken tanke som helst om behofvet af det ifrågaställa stadgandet, så måste man erkänna att detta förslag står i strid med våra konstitutionella förhållanden till Norge. Man har nyss åberopat att Riksakten icke är grundlag. Den är likväl ett fördrag att Konungen i Sverige äfven skall vara Konung i Norge, och att i vår grundlag införa ett stadgande, som står i strid härmed, anser jag orimligt. Om detta stadgande infördes i grundlagen, skulle vid ett tronombyte Konungens rätt att mottaga Norges krona göras beroende af Svenska riksdagens samtycke. Ensamt detta bör, då något undantag för Norge icke skett, utgöra ett hinder för förslagets antagande. Och derföre måste jag påyrka detsammas förkastande. Hr Lagerhjelm, Gustaf Reinhold: (Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt.) Hr Dalman: Jag begärde ordet med anledning af Frih. Alströmers yttrande. Han tyckes hafva kommit till den slut - 48 Den 4 April e. m. satsen att Konungen i Sverige icke vidare skulle kunna vara Konung i Norge, om det nu föredragna förslaget blir lag. Jag förstår icke logiken i denna tankegång. Det är visserligen sannt att om Konungen icke redan vore Konung i Norge, han icke hädanefter skulle ega mottaga Norges krona, innan Sveriges riksdag dertill lemnat sitt bifall, men då R.
Och nu hördes ett ondsint men halfqväfdt morrande. Hvad var det åt honom — Fältman, som alltid brukade hålla sig tyst! »Hvad är det på dig?» sade den gamle och klampade in i foderladan. »Hvad ser du för något?» Han talade som till ett menskligt sällskap. Hunden såg icke åt honom, hans uppmärksamhet tycktes riktad på marken borta vid väggen, eller kanske på något som rörde sig utanför, och hans ragg reste sig längs ryggen. Och så morrade han igen elakt och bakslugt; det lät som om han hållit nosen i en tunna. Då hans herre klappade honom på hufvudet antog hans varguppsyn ett varmt och tillgifvet uttryck, i det han fälde sina öron bakåt och viftade med svansen. Men så ruggade han upp sig igen, stödde sin ena tass emot väggen, som om han velat se ut genom det lilla fönstret, till hvilket han emellertid icke kunde nå. Ryktaren tog sin knölpåk, som han stält ifrån sig; gick genom ladan och öppnade den öfre halfdörren, sträckte sig ut och såg åt båda sidor, men upptäckte intet. Fältman stod vid hans ben och småmorrade. »Nå så puss dem då!» sade hans herre och slog upp äfven den nedre halfdörren, men det brydde Fältman sig icke om. Det hörde icke till hans tjenst att tussas efter annat än korna, och de stodo lugnt i sina bås. Husbond kunde ju sjelf gå, om han hade lust. »Är der någon?» ropade gubben med sin hostiga röst. Men om det fans en tjuf eller ogerningsman i närheten, så svarade han åtminstone icke. Den gamle höll ett ögonblick på att gå ut och se efter, men så tänkte han att det var väl bara en af pigornas fästmän, som strök omkring knutarne. Och det rörde ju ingen. Han gick in och stängde båda dörrarne, hvisslade ett tag åt hunden, som ännu stod och nosade vid dörrspringan, och så gingo de båda in i foderladan för att lägga sig. Från två olika hörn af den stora byggnadskomplexen bredde sig elden.
Majit, som under alldeles likartade omständigheter funnit sig förhindrad alt bifalla de ansökningar om prostetunnor, som blifvit framställda af konlraktsprostarne i Nyeds, Mora samt Wifolka och Walkebo häraders koulrakter, likväl, med afseende derpå alt konlraktsprostarne, enligt flera äldre författningar, äro förklarade berättigade att för hvarje församling inom prosleriet uppbära cn proslelunna, bos Rikets Ständer vid 1853 och 1854 årens Riksdag äskade, att det ifrågavarande spanmålsbeloppet måtte varda å stat uppfördt, hvårå Rikets Ständer meddelade det svar, alt som kontraktsprostarnes omförmälda rättighet icke bör vara beroende af den tillfälliga omständighet, huruvida någon kronotionde finnes inom försarnlingen odisponerad, Rikets Ständer till Eders Kongl. Maj:ls i detta hänseende gjorda nådiga framställning lemnat bifall. Med stöd häraf tvekar jag icke i förevarande foll i underdånighet för öfrigt tillstyrka enahanda åtgärd, men med ledning af 1 § i Eders Majlis nådiga Kungörelse den 11 Maj 1855, angående sältet och ordningen för grundräntors, och kronotiondes utgörande hemställer jag underdånigst, det Eders Majit läcktes föreslå Rikets Ständer beviljandet af 1 lunna kronotionde åt kontraktsprosten i Ångermanlands nordvestra kontrakt för Skorpeds församling, samt 2f tunnor kronotionde åt kontraktsprosten i i Wadsbo kontrakt för Carlsborgs och Tiveds församlingar, på det sätt, att prostarne må ega all i vederböran de Läns Landt-ränleri uppbära spanmålens värde efter medelmarkegångspris med tillägg af forsellön. — 7:o. Uti underdånigt Memorial den 50 sistlidne Augusti har Kansleren för Upsala universitet hos Eders Majit i underdånighet anmält de önskningar i afseende på Universitetets vetenskapliga och andra behof, för hvilkas förverkligande anslag, dels årliga, dels för en gång vore erforderliga, och om hvilka Consistorium Academicum Majus hos Kansleren gjort framställning. Bil. N:o 6 till Kongl.
Rön, Boställe, Lönings-jord eller Ränta försedd Löntagare skulle af samma tillökning blifva delaktig* på hvilken grund* öch emedan Häradshöfdingärrle i allmänhet åtnjuta någondera af berörde Lönförmåner och dessutom uppbära Expeditions-lösen, som år 181a förhöjdes med 50 procent, desse EmbetSrnän icke upptogoä till förhöjning å sine Löner* ntaa änsågos icke desto mindre vara aflöttadé i jemförlig! förhållande thed hvad “Statens öfrige Embetsoch Tjenstemän då tillädes. Med åberopande af en sådan grund och itied afseende på Statens närvarande förlägenhet, Som icke medgifver nya Utgifter till förbättring i Häradshöfdingarnés Lört-vilkot* finpå Riksens Ständer sig icke kunna bifalla hvad Häradshöfdingen Örtendahl sökt; Hvilket Riksens Ständer alltså å den Nådiga Remissen få lemna till underdånigt svar. Riksens Ständer framhärda SCc. N:r 118. Uppläst ocb godkänd hos Ridd. oell Adeln d, 8 Maj 1818 Öfriga Riks-Stlndcn d, 9 — Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse Bihang till Riki-St. Prat, 1817—1818. lo:de Sami, Ka 31, tlnderdanlga Skrif veisel om aflöning för JVaktbe t jerling i Landsfcingelset vid Umeå. Till Riksens Ständers Stats-Utskott har E( Kongl, Majit genom Remiss den i7:de siatlidne Mars i Nåder öfverlemnat Jjandshöfdinge-Embetets i Westerbottens Eän under den 27:de förutgångrie Februari gjorda underdåniga anmälan örn behofvSt af en ti Hokt Vaktkarls-beställning
— Redan i Kongl. Stadgan och Förordningen den 21 Oktober 1698, ”huru med tiggare och fattige, som rätt allmosa behöfva, så ock med landstrykare och lättingar förhållas skall”, var föreskrift om 6 ExpeditionsUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 23. utgörande af om förmälda afgift meddelad. Denna författning innehåller nemligen, bland annat, att, ”enär inventarier i något sterbhus upprättas och qvarlåtenskapen kommer antingen att ärfvas eller gå i gälds betalning, hvilket i begge händelserna är för vederbörande en lycka och fördel, då skall af boets förmåga eller inventariimassan gifvas till de fattiga en åttondedel för hundrade, eller 4 öre af hvarje hundrade Daler, hvilken kontingent af dem, som inventeringen förrätta, slraxt emottagas och till de fattigas föreståndare emot qvitto levereras skall.” I 1734 års Lag, 17 Kap. 4 § Handels-Balken, bief’ denna afgift jemväl omförmäld och upptagen bland de der stadgade tysta förmånsrätter, med prioritet till och med framför tjenstehjons löner. Väl var ifrågavarande dels procent derefter, enligt Kongl, Maj:ts förordnande den 18 November 1783, anslagen till understöd för allmänna arbetsinrättningar inom länen; men, jemlikt Kongl. Resolutionen på Preste-Slåndets besvär den 20 November 1786, biel’den sedermera, utan allt undantag och för alltid, till församlingarnes disposition öfverlemnad, för att, jemte öfriga inflytande fattigmedel, till uslingars hjelp och understöd inom socknarne nyttjas och bibehållas. Angående ordningen för afgiftens utbetalande, äfvensom kontrollen derå, äro föreskrifter meddelade i särskilda författningar, såsom Kongl. Resolutionen den 23 September 1741, Kongl.
Det måtte blott kunna vara Hofvets Embetsmån, som af StatsContoiret emottaga det Kongl. Husets anslagssummor; och om dylika medel behöfver ej särskildt stadgas, emedan Rikets Embetsverk icke hafva Dtn t Julii /. m. hafva att befatta sig med redogörelsen för hvad som ål de Kongl. Personerna blifvit bestämdt. Jig anhåller på dessa grunder om återremiss af Utskottets betänkande. Grefve Posse: Det år i anledning af Herr Cederschjöld^ sednaste anförande jag begärt ordet, för att gifva tillkänna att det just är den allmänna åsigten, hvarifrån han utgått, som bestämt min Öfvertygelse, att målet ej tillhörer Lagoch OeconomieUlskotten. Hade det varit fråga om antingen ändring eller utfärdande af någon viss PoliceFörfattning, så hade det tillhört Utskotten att deröfver yttra sig, men nu är det fråga om sättet, huru sådane Författningar i allmänhet tillkommit, samt hvem som äger makten att dem utfärda; och sådant bör ostridigt anmälas i ConstitutionsUtskottet. Herr Ehrenborg, Casper: I afseende på besvarandet af hvad Herr Cederschjöld anmärkt, år jag hufvudsakeiigen förekommen af Grefve Posse. Frågan mäste antingen vara att den rätt Kongl. Maj:t åger att utfärda PoliceFörfattningar varit för vidsträckt begagnad, eller ock om ett bestämmande, huru Constitutionens föreskrift om Economiska Lagstiftningen skall rätteligen förstås. I förra fallet tillhörer målet Constitu tionsUtskottet, såsom anmärkning, i senare fallet, såsom förklaring öfver Grundlagen; i intetdera afseendet Lagutskottet. Om jag ej orätt Ridd. o. Ad, Pr, VI Band. a. iS Den 2 Julii f, nt. fattat Herr Cederschjöld^ ord, har han nämnt j att Utskottens mening varit, att PoliceLogstiftningen skulle tillhöra Kongl. Majit. Jag tror ej att Utskotten yttrat en sådan tanka, men Utskotten hafva icke ansett sig tillståndigt, att ingå uti pröfning af ämnet.
Jag har blott vidrört det factum, att de som sätta sig emot lagförändringar i allmänhet, äfven sätta sig emot ifrågavar. förslag; men jag begärde nu egentligen ordet för alt fästa uppmärksamheten derpå, att fråga ej nu är alt fråntaga R. St. någon rätt, som de i 8 sekler, såsom Hr Rosenblad yttrat sig, utöfva!; detla innehåller förslaget alldeles icke, och derom har alldeles ingen fråga blifvit väckt. Hade det varit fråga om att man skulle fråntaga R. St. deras beslutande-rätt och uppdraga densamma åt /^8 ledamöter; så skulle jag hafva varit den siste, som ansett detta förslag onyttigt och vådligt, men här är ej fråga 0111 annat, än att samtliga RiksSt:ti skulle kunna besluta att för vissa fall öfverlemna be - 8 a Den 2 December f. m. slutande-fält lill tit Utsk., oell della lärer ej vara vådligare uti dessa frågor, än i alla andra, der R. St. äfven aga rätt att besluta; oell när derjemte härvid bestämmes den starka conlroll, att alla fyra RiksSlm gemensamt skola besluta om hvarje fråga, söm till detta Utsk. skulle öfverlemna», så kan jag ej tinna annat, än att de farhågor, som blifvit framställda emot delta förslag, äro fullkomligt öfverflödiga. Hf von Hartmansdorff: Några talare hafva trott, alt jag, i början af denna öfverläggning, vel t icke allenast förklara såsom min tanke, att (jonst.Utskrs förslag void; olämpligt, utan äfven dertill lägga, alt Gr. Spens’s här upplästa förslag vore liklig! och borde af Ståndet antagas. Jag har yttrat det förra och vidhåller det på de grunder Gr. Spens uppgifvit, samt begär propus, derpå. Men jag har ej kunnat tillstyrka Ståndet att såsom 'in gemensamma tanke antaga ett förslag, som ej blifvit frän Grinst.Utsk. framlagd!, och sorn, först nu uppläst af Gr.
N:o 2, d. 9lad)bem t>er obenftebenbe ©ontract bon ben ©ebottmädtigten im 9teid}^Sdulben* ©omptoir in Stodbolm unterfdrieben »orbén ift, fo ift bei »éiterer befinitiber Heber* legung bier in ©art§ j»ifden bent Unterjeidneten, ibrerfeitg ()ierber abgefanbten Öepu* tirten, auf ber einen Seite, unb ben Slnleibetibernebmern auf ber anbevn, berabrebet unb beftimmt, ba§ in bern Onbctlte be§ ©ontracteS folgenbe ©eränberungen unb ifufäge eingefiibet nnb al§ gelteitb angefeben »erben follen, nämlid): § 1. 5)aft biefer § olfo louten foll: "2)er in grage ftebenbe, nur jur gortfefmng ber ©ifenbabnbauten beftimmte Slnleibenbetrag, fiinf unb breifig ©fillionen 5Reid§tl)aler Sleid^mönje »irb bon bern obengenannten ©anfbaufe pr ©inpblnng in engltfder älffittäe ftbtntommen unb ju j»et ©tifiionen £ibre§ Sterling féftgefteflt. — 125 — § 2. Oafe bie int 2:ten SDlont. biefeg §:§ er»ä|nten bierje|n
Harcellerade oss de norrske bönderne jemnt med mycket mannamod, och slogo vi oss flere gånger igenom, men hade de oss slutligen så omringat i ett pass, der vi måste fram, att vår tappre Kapten jemte hela hans kompani stupade, så att endast jag och en till mig kommo med lifvet undan, fastän något hackade, för att till Generalen denna sorgliga händelse inrapportera. Men här mötte oss ännu sorgligare tidender. Väl hade jag sörjt Kapten Långström som en modig krigare, men nu fick jag höra budskap, som kommo en att glömma allt annat. Kungen var skjuten, och skulle vi vända om med oförrättadt ärende. Sedan förtrupperna afmarscherat, begåfvo vi oss på tåg. Oaktadt hvarjehanda svårigheter, hade vi temmeligen välbehållna kommit till Tydalen. Nu hade vi sju mils väg för oss öfver fjellen, innan nästa by var att förvänta på Svenska sidan. Det var juldagen, om morgonen, vi började detta förskräckeliga tåg, sedan vi förut gjort vår morgonbön, som för mången var hans sista. I början var vädret väl kallt, men dock temmeligen klart. Vi stego i höjden uppför snöfjellen, och vidt omkring oss sågo vi endast snö och is. Icke en menniskoboning, icke ens ett enstaka träd syntes. Endast på afstånd brusade hafvet svart och ödsligt, och der bortöfver låg himmelen lika svart och dyster. Men nu steg den svarta molnväggen högre, ilande foro snöhvirflar omkring, och innan kort dånade stormen som en åska omkring oss, förandes med sig en snöyra, som hindrade en hvar att ens sin närmaste granne kunna skönja. Hvad som blef af våra vägvisare vet jag ej, hvar och en sträfvade så godt han kunde, och hördes nästan intet ljud af folket, utan tego alla och stretade framåt. Den, som tröttnade, var ohjelpligen förlorad i kölden och snön. Slutligen inbröt natten, görande fasan ännu större. Men mot morgonen minskades yrvädret, och de, som ej för den föregående dagens besvärligheter underdukat, sökte att genom signaler hvarandra återfinna.
Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens Herr Stats-Ministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden: Herr Fåhreeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grelve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist. Departements-chefen, Statsrådet Grefve Gyldenstolpe, uppläste till justering Kongl. Maj-.ls Nåd. Prop. JYs 50. 15 följande, i öfverensstämmelse med förut fattade beslut, uppsatta förslag till Kongl. Maj:ts nådiga Propositioner till Rikets Ständer, nemligen: 5:o Angående pension från allmänna indragnings-staten för Majoren M. L. Lessing; Enligt Statsrådets underdåniga tillstyrkan täcktes Kongl. Maj:t i nåder gilla ofvanberörda förslag, sådana de finnas detta Protokoll bilagda, samt förordna, att nådiga Propositioner, i enlighet dermed, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex Protocollo, A. Ekman. Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Dec. 18S6, kl. 11 f. m. Kongl. May.ls Nådiga Proposition lill Rikets Stander, angående 'pension åt forre Regements-Kommissarien S. Grundal från Allmänna Indragnings-staten; Gifven Stockholms Slolt den 21 November 1856. Uti en till Kongl. Maj:t ställd och af Dess och Rikets Ivrigs-Kollegium uti skrifvelse den 13 Juli 1855 öfverlemnad skrift har Regements-Kommissarien vid Jemtlands f. d.
Skall icke snarare derigenom hos honom alstras likgiltighet, så att lian alls icke bryr sig om knappast att läsa de anmärkmr som författas, än mindre att granska deras innehåll, och syftemålet med denna löneförhöjning, att nemi. minska besväret* för KainmarRättens ledamöter med granskningen af anmiirkmtie när dessa inkomma till KammarRätten, har derigenom också blifvit alldeles förfeladt, utan möjlighet, att åtkomma Kommissarien för sin försumlighet, då han alltid kan försvara sig med den förklaring, att han delat anmärkmsförfattarens åsigter. För hvarje sundt och oförvillad t omdöme bör det deremot falla sig tydligt och klart, att den andel Kommissarien hade uti observations-arfvodet, utgjorde för honom en kraftig väckelse att upmärksamt följa revisions-arbetets gång, samt att icke, för sin del, godkänna andra anmärkmr. än sådana, sorn han ansåg väl grundade och således böra vinna framgång hos KammarRätten. En visserligen icke långt drifven klokhet och omtanka för det allmännas rätt oell bästa hade då bordt bjuda, att man bibehållit KammarRättens RevisionsKommissarier vid den förmån de hittills åtnjutit; och jag kan ej annat än på det högsta beklaga, att ett embetsverk, hos hvilket man bordt kunna vänta klarare insigter om hvad som för Staten varit gagneligt, så misstagit sig sora här inträffat, och ännu mer att detta embetsverk kunnat lyckas, att å dessa sina besynnerliga framställningar hos högsta makten vinna afs:de. Vidare hafva äfven de 5 proc. anmärkms-medel, som hittills varit tillagda KammarRättens Kansli-personal, blifvit föreslagna till indragning, och är denna åtgärd jemväl af K. M. vorden gillad. Det skäl som KammarRätten härför anfört, är äfven lika märkvär - Den 21 Oktober, f. m. 173 digt, sorn det, hvilket legat till grund för indragningen af Kommissariernas andel i anmärkms-arfvodet. Det består nemi. deruti, att man icke kan räkna Kansli-personalen till förtjenst om anmärk:r göras.
Och dessa vinläglarna fyllde vi nya; och si, de äro slitne; och denna vår kläder och skor äro gamla vordna för denna ganska långa resonas skull. Då togo höfvitsmännerna af deras spisning, och frågade intet Herrans mun. Och Josua gjorde frid med dem, och ingick ett förbund med dem, att de skulle blifva lefvande; och de öfverste för menighetene svoro dem. Men efter tre dagar, sedan de hade gjort förbundet med dem, kom för dem, att de voro hardt när dem, och skulle bo ibland dem. Ty då Israels barn drogo framåt, kommo de tredje dagen till deras städer, hvilke så voro nämnde: Gibeon, Cephira, Beeroth och KiriathJearim. Och de slogo dem intet, ty de öfverste för menighetene hade svorit vid Herran Israels Gud; och hela menigheten knorrade emot de öfversta. Då sade alle de öfverste för hela menighetene: Vi hafve svorit dem vid Herran Israels Gud; derföre kunne vi intet komma vid dem. Men det vilje vi göra dem; låtom dem lefva, att en vrede icke kommer öfver oss för edens skull, den vi dem gjort hafvom. Och de öfverste sade till dem: Låtom dem lefva, att de måga vara vedahuggare och vattudragare för hela menighetene, såsom öfverstarna dem sagt hafva. Då kallade dem Josua, och talade med dem, och sade: Hvi hafven I bedragit oss, och sagt: I ären ganska långt ifrån oss; ändock I bon ibland oss? Derföre skolen I vara förbannade, så att af eder icke skall återvända trälar, som ved hugga, och vatten draga, till mins Guds hus. De svarade Josua, och sade: Det hafver varit sagdt dina tjenare, att Herren din Gud hafver budit sinom tjenare Mose, att han skall gifva eder detta hela landet, och förgöra för eder alla landsens inbyggare; då fruktade vi om våra själar för eder storliga, och gjorde detta. Men nu, si, vi äre i dina händer; hvad dig tycker godt och rätt vara att göra med oss, det gör.
Ilan vet att man på förhand beräknat möjligheten deraf, att han måste nedlägga sitt yrke; att all hans klagan deröfver alt så kommer att ske, icke förändrar förhållandet; och att, om hans stallning verkligen är så ofördelaktig, att allt hans bemödande icke förmår att upprätthålla densamma, lian gör klokast att så fort sorn möjligt söka sig ett annat näringsfång. Deremot synes det icke vara klokt att borttaga införselsförbuden blott på en supposition, att derigenom industrien skall lifvas och näringarna förkofras. Deruti fruktar jag att man under närvar, förhållanden skulle blifva alldeles bedragen, och att deu reaetion, som i följd af sådana misstag måste uppstå, återkastar oss till det prohibitiva systemet och ännu i åratal fördröjer en förnuftig reform. Mången invänder troligen, att efter den plan, hvartill jag gjort ett kort utkast, reformen går alltför långsamt. I alla länder finnas personer, som yrka hastiga reformer, andra åter, som motsätta sig nästan all förändring, hufvudsakligen emedan de frukta, att de brådstörtande förändringarna skola rubba Staten i sina grundvalar. Ingendera sidan är det möjligt att rätt tillfredsställa. En Regering måste framgå midt emellan de stridande partierna. Kastar den sig på endera ytterligheten , äfventyrar den ganska mycket. En minislere, som uteslutande antoge det ena partiets åsigter, skulle kanhända snart finna sig nödsakad att lemna rum åt män af Den 2g Juli f. m. 349 motsatta tänkesätt. Styrelsen Liefve vacklande emellan olika grundsatser eller livad sorn värre är parti-åsigter. Verkningarna deraf för Slaten i det hela kunna icke annat än Llifva föiderfliga. Alankan derpå är det sorn har foranledt mig att med detta mitt anförande upptaga H. R. o. Ad:s tid samt ännu en gång uttrycka min litliga önskan, alt en styrelseplan måtte upprättas och antagas, som länder till fäderneslandets sanna väl. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid:
För två år sedan rullade han öfver den vida Lüneburgerhedens hvita vägar i sällskap med kungens tillfällige lifläkare, en angenäm, fint bildad kavaljer med ett intagande sätt, som föga erinrade om det nuvarande konferensrådet – uppkomlingen, gunstlingen, mannen från i går natt, med de tvärsäkra laterna och den högmodiga minen! Och för två år sedan gick en sextonårig mor med sitt barn på armen i solskenet utanför Friedrichsborgs slott, enkel och nedlåtande i sitt sätt, jungfrulig i sin dräkt – så olik den unga drottning, som Holsteins landtbefolkning nyss sett förklädd till karl rida grensle öfver hästen, – och som hela hofvet dagligen ser trampa till och med anständighetens enklaste begrepp under sina fötter. Quousque tandem – Att han själf ses öfver axeln af före detta lifläkaren, kan han bära med en poets filosofiska ro, men det grämer honom, när helst han bevittnar de förnärmelser, för hvilka hans vördade och älskade chef, grefve Bernstorff, utsättes under detta hänsynslösa favoritvälde. Det har gått så långt, att Danmarks främste man numera sällan ses vid den kungliga taffeln, där de nya gunstlingarna i stället breda sig så ogeneradt, som vore de hemma i sitt eget hus. En Bernstorff kan dock taga slika små nålsting lätt, men djupt tör han känna sorgen öfver den konungahusets förnedring, han tvingas att stillatigande åse ... Sturz griper åter till pennan. Det hörs steg i korridoren, dörren öppnas häftigt och in träder grefve Konrad Holck, som hälsar förbindligt och passerar in till det inre gemaket, där grefve Bernstorff artigt kommer honom till mötes. De båda excellenserna komplimentera hvarandra med vänskapsfull siratlighet. – Men ni är blek, min kära vän! – säger Bernstorff i välvilligt bekymrad onkelton. – Jag hoppas ni befinner er väl? – Utmärkt efter omständigheterna. – Holck småler tvunget, men hans fullmånsfysionomi tycks verkligen en smula beslöjadt. – Jag har nyss fått veta, att jag inom kort skall afskedas.