Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det nordiska lynnet är i sig sjelf så tungt, att det knappt förmår inlägga något lekande i sqvallerskämtet; (novellens hemland är äfven Italien) huru större erkänsla bör icke då hembäras författarinnan till denna skämtsamma Novell, hvilken framstår i sin lekande fart, som ett öfverraskande undantag ifrån den allmänna förmågan att författa sådana. Hemmet. Det finns något andeligt godt i detta, så väl som i alla andra arbeten af samma hand. Det är icke ensamt snillet, som med en örnblick öfverskådat verldslifvet och deri upptäckt månget, förut okändt, grund och djup – det är tillika hjertats deltagande ömhet, som vid dessa sätter varnings eller utropstecken. Här är hon, författarinnan, hemmets egna genius, som känner innerligt dess väl och ve, manar godt för de små förgetmigej, som hemmet äger många, men så lätt förbises. De yppiga och granna rosor, som hafva törnen, vid dem ber hon oss icke stanna att dem plocka och dåras af det hopp de gifva. Det friskar-upp att komma i ett sådant hem, ty mycket godt för själen finnes der; men äfven fauler – emedan menskan blir dock menska till sitt sinn – hon kan blott äga frö till Engel här. Vi älska just författarinnan för det att hon lär oss odla detta frö; och i detta afseende borde hon kalla sig: hjertats historiegraf – eller tillåta så benämna sig. Huru lifligt beskrifves ej i ”Hemmet” en mors rastlösa omsorger och otaliga besvär för de små barnen; men den outsägliga fröjd, som ligger just i dessa omsorger och besvär, den kan blott en mor beskrifva. Naturen har så vist inrättat, att barnen äro älskvärdast för föräldrarna såsom små och hjelpbehöfvande. Ingenting öfvergår det nöjet att på sitt knä äga ett lefvande väsende, så helt oskyldigt, som ett barn, och ingenting talar så till någons inbillning, som detta barn till modrens – hvilka anlag blir hon icke varse i dess minsta rörelse och hvilka himlar ser hon icke i dess leende.
U T P ^ L K V E R ~ fritt frAn klor r Lutpulvret begagnas vid lak eller tvätt i stället för bästa och renaste aska. Användningssättet alldeles samma som med vanlig asklut, oeh SÅP-PULVER m t M n klor) s ^ a r penninff&amp;r. Sparar arbete. eller tvål. heller bli tal om ett giftermål dem emellan. Båda hade från barndomen vant sig vid ett lefnadssätt, som kräfde stora inkomster, men en förening mellan dem båda måste ovillkorligen medföra försakelse och umbäranden, som åtminstone han omöjligen kunde bära. Hellre då ogift, det kostade mindre! Men j u mer han började förstå, huru djupt Sigrid älskade honom, desto allvarligare blef han, då hänsyftningar gjordes på detta förhållande. Gång efter annan pröfvade han sitt eget inre, om han dock icke älskade henne tillbaka, men han kunde aldrig gifva sina känslor för henne namn af kärlek. Hans själ värmdes af denna få- fängt dolda tillgifvenhet, och han kände aldrig någon frestelse att skryta öfver denna eröfring. Då han samtalade med henne, uttalades aldrig de ömsom gäckande, ömsom uppmuntrande ord, som vid andra tillfällen så lätt flödade från hans läppar. Vanligtvis iakttog han gent emot Sigrid en för honom mycket ovanlig vänlig artighet. Det var, som ville han på det minst sårande sättet låta henne förstå, att hon närde hoppet förgäfves. Men hon ville icke uppfatta det så, hon kunde det icke, hon skulle hafva dött i samma ögonblick, hon förlorat hoppet. I nattens mörker, i sommardagens skimrande ljus, i hvilans drömmar och under arbetets feberaktiga i d: alltid och allestädes sväfvade hans bild för hennes ögon. Hvarje hans ord, hvarje hans handling förvarades i hennes själs djup och skärskådades i ensamma stunder. form, och detta omdöme bekräftades ännu mer af hans vana att alltid motsäga och vrida och vända på allt, som yttrades i hans omgifning, blott för nöjet att slutligen, då motparten blifvit förbryllad, få det erkännandet, att han hade rätt.
Grefwe stärner, ^clolpk Qsran: Dä desta Canzlister stan denna Riksdags början warit antagna, dä de under sä mänga mänader warit tjenstgörande och dä någon. Lag hwarken wid deras antagande warit eller ännu hittills är stadgad som förbinder BondeStändet, att till sin tjenst utse elt bestämdt och ringare antal Carzlister, synes mig billigheten fordra ott anie BondeStändet hafwa warit berättigade till deras antagande, och desse icke böra gä olönta ifrän sitt arbete. Friherre I^illjsricrgrii-?, ^obsn Wlihelm, utlät sig i likhet med hwad Grefwe körner yttrat. Herr l^oräenilolpe!', wästers, instämde med Friherre I-,iII,jenLrsnt2. Grefwe von I^tmaskaulen understödde äfwenwäl billigheten deraf, att nägot arfwode blefwe bemälle Canaster för deras moda tillerkändt. De.n uppgift jom StatsUtffoltet först ifrän BondeL-iändet erhöll innefattade endast 4 Canzlister. D-nna uppgift har utgjort rättesnöret för StateUtjkolkels tillstyrkande, och jag kan ej finna, att ett annat med stäl dör söljaö. Herr Lock, hörlur: l^uäviZ, instämdr Mtd Friherre ^llellvZrll. Häremot ropades något. Herr 764 Den iz Janna rit Herr Lilverliolp?, Oufisf ^brshsm, instäm/ de till olla delar med Grefwe l^nrn^, tillägaandes att bland besia Cmfister troligen worc personer, hwilka, om de ej h-st denna befattning, ukan kostnad kunnat tllldri ga si^ ommar hos Fömldrar och stägkingar. Hwob deras antal angmge dorde man wä> hälla sig till hwad BUdeS?ändet om antalet of sina Extra Canzllster l PlvtccollsUidraget sjelf hade sagt.
Det bemedlingsförslag, som nu af Utskottet förelägges Rikets Ständer, fruktar jag v ra behäftadt med sådana försöks vanliga fel, att icke fullt tillfredsställa någons åsigt och att, om det skulle antagas, i praktiken icke medföra de fördelar man sökt och måhända trott sig finna. af Herr Friherre von Sclnverin, C. J. Under de sednare tiotalen af är har Sverige tagit en förut ej anad utveckling i handel och rörelse. Dess kreditoch penningeanstalter mäste gå i jemnbredd dermed. Rikets Ständers Bank, beräknad för föregående århundradens förhållande, bör således lämpas efter nyare tiders behofver och fordringar, och för att lättare förstå och uppfylla dessa, bör den ställa sig dermed i närmare beröring. Sådant sker lättast genom att intaga enskilde aktieegare, hvarigenom en förstärkning vinnes både i kapitaloch affärs-intelligens. Bih. till R. St. På dessa och andra, såväl af Finanskomitéi n som af Herr Nordenfelt och öfrige reservanter i samma rigtning anförda skäl, ber jag att äfven få nedlägga min reservation emot Banko-Utskottets beslut, att ej vid den föreslagna reorganisationen af Riksbanken afse intagandet af enskilde aktieegare. af Herr Grefve Hamilton, M. W.: Ehuru jag hyser den åsigt, att Banken skulle kunnat på ett tillfredsställande sätt organiseras, äfven utan att delas uti 2-.ne bank-inrättningar, en skilnad mera i namn än sak. har jag, då förslaget om enskilde aktieegares intagande inom Utskottet fallit, af undseende för deras farhågor, som anse, att Rikets Ständers Banks sedlar för närvarande löpa med tvångskurs, deltagit uti Utskottets beslut att tillstyrka, att, med bibehållande af Rikets Ständers Bank, men med inskränkande af dess verksamhet hufvudsakligen till realisationens upprätthållande och sedelutgifning mot innehafvande silfver-valuta, inrätta en annan bank med uppgift att bedrifva allt slags bankrörelse, och till hvilken bank skulle öfverlemnas större delen af i ikets Ständers Banks nuvarande fonder.
Det kan jag icke heller, sade Hanna, men jag tänker öfva mig. Öfva dig? Här? Och flickorna sågo nästan förskräckta ut. Huru så? Är det förbjudet? Åh nej, men jag trodde ej du ville göra dig till spektakel. Här är så mycket folk. Hvad gör det? De ha väl alla varit likadana som jag i början, skrattade Hanna och påsatte skridskorna. Flickorna undrade i tysthet öfver att Hanna icke blygdes för att visa sin oskicklighet. Jenny Stenman vände henne föraktligt ryggen. Hon har inte mera folkvett än vår ko, sade hon. Bella kände sig mot sin vilja litet förlägen öfver Hannas uppförande. Om du skulle gått hit en afton, när här ingen varit, sade hon försigtigt. Också du, min Brutus! log Hanna, som den friska blåsten och tanken på det nya nöjet gjort glad och lätt till mods. Bevisa mig, att jag gör något orätt, och jag slutar strax. Jag tycker tvärtom att ni borde vara mig tacksamma för det extra nöje mina „borgare“ komma att bereda eder. Gruppen vid paviljongen skingrade sig. På afstånd sågs Jenny Stenman skära de sirligaste ringar i isen, åtföljd af ett halft dussin lyceister, som blindt beundrade henne. Hennes vackra ögon koketterade under luggen, och den lilla insnörda, näpna figuren förde sig så behagfullt och graciöst, att de tappre lyceisterne tyckte sig aldrig ha sett en vackrare docka. När hon tröttnade, hvilket ofta hände, täflade de om att få skjuta henne på en stolkälke. Hon gaf till små barnsliga skrik af rädsla hvar gång kälken i svängningarna slingrade för mycket eller när de i sin vilda fart höllo på att köra öfver någon. Men hon njöt på samma gång af att vara så helt i sin körsvens våld. Borta vid andra ändan af banan gjorde Hanna Rappe sina första ofullkomliga försök i den ädla skridskokonsten. Hvarje ryck af vinden, hvarje spricka i isen bragte henne på fall, men hon steg upp lika käck, obekymrad om en och annan förbiåkande drog på munnen åt henne. Hennes ifriga önskan var att till slut kunna så beherska sina rörelser, att hon ej blefve ett så lätt byte för den istadiga sydvesten.
Hvilken oförklarlig känsla förer mig så oemotsåndeligen till henne! tacksamhetens, för så mycket undfånget godt, visserligen, men utom den, äfven säkert det hos henne, och allena hos henne sig så ljuft uppenbarande, höga sällhetspridande, något, för hvilket jag sannerligen ej finner ord. Hon tyckes vara rigtigt tillfredsställd öfver min vistelse på landet, och finner, hvad verkeligen fallet är, mig härstädes blifvit ganska frodig och fet. Hofrådinnan är oändligen charmerad af Friherrinnans ankomst, samt uppbjuder all sin förmåga, att göra den sistnämndas vistelse här så treflig som möjligt. Redan morgondagen är bestämd till vidare fortsättande af resan, och, för att helt och hållet kunna egna Rosa det återstående af aftonen, har jag under det man der nere mangrant samlats kring thébordet, på ett ögnablick smugit mig undan, att i dessa i hast tecknade rader, sluteligen härstädes säga dig ett farväl! jag skall härefter jemte Rosa, uppå Hofrådinnans uppmaning, hasta att under prydlighet iordningställa Friherrinnans blifvande sängrum, hvarvid, såsom utgörande den förnämsta prydnad, en del af Rosas sköna blomster ej få saknas. A propos af Rosa! kan du väl Emilia föreställa dig någonting mera underbart, i går aftons, voro vi, R., Rosa och jag, promenerade till Rosas älsklingsplats, torfsoffan under berget; aftonen var gudomlig, solen just i sin nedgång kastade i den spegelklara sjön, hvilken nära derintill bildade en liten vik, sitt praktfulla guld; icke ett löf rördes, den högtidliga tystnaden afbröts endast stundom af ett och annat förbi surrande bi, hvilket till någon honungsrik blomma smugit att hämta ny näring. Vi sutto alla betagna under njutning af den herrliga sommarqvällen, då, borttorkande en tår ur sitt öga, Rosa helt oförtänkt yttrade: "Låt väl se, när och under hvad förändringar vi alla tre, på samma denna plats, härnäst sammanträffa, och om dervid du Mathilda! och du min dyre Ludvig alltid lika oförminskadt skall älska eder Rosa. O! när jag tänker uppå att ej så vore, att
Nådig författning om det nya Förslagets antagande till efterlefnad; och har, med anledning häraf, motionären, som för sin del icke anser 10 år behöfvas, för alt göra sig bekant med decimal-räkningen, i hvad densamma har gemenskap med förändringen af Rikets mått, mål och vigt, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit, under loppet af innevarande år, täcktes låta till allmän efterlefnad från och med år i845 utfärda den af Konung och Ständer redan antagna nya Författningen om Rikets mått, mål och vigt. Vid föredragningen hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln af denna motion, upplyste Herr Fåhreeus, Olof Immanuel, att den Rikets Ständers under Riksdagen 1840 till Kongl. Majit aflåtna underdåniga skrifvelse, som afsåg utarbetande af en handbok, rörande Rikets mått, mål och vigt, oförtöfvadt blifvit Kongl. Majit föredragen, som åt Dess Wetenskaps-Academi uppdragit att en sådan handbok utarbeta, för att vara i folkskolorna tillgänglig; men att Kongl. AVetenskaps-Academien, efter förnyade förfrågningar, gifvit det besked, att arbetet vore under handläggning, menännu icke färdigt; 2:0. Af Herr Bråkenhjelm, P., som, med anledning af deni landels mått, mål och vigt rådande förbistring, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anmäla till förändring nu gällande Författning om mått, mål och vigt, enligt följande grunder: 1) Inga nya mått eller vigter och inga nya benämningar i måltoch vigt-systemen införas; 2) Längdmåtten med sina afdelningar förblifva oförändrade, såsom de nu öfverallt i Riket brukas; 3) a. För rymndmåtlen antages kannan till enhet; b.
Det belopp, K. M:t äskat, är, på sätt Frih. Klinckowström anmärkt, vida högre, än hvad i allmänhet beviljas enkor efter framstående män, och jemväl öfverstigande den pension, som längre fram i Betänk:t är för frami. Statsrådet Fälira i enka föreslagen. Jag tror således, att man, utan att vara orättvis emot den ifrågavarande enkan, som icke eger några oförsörjda barn och ej heller är i några betryckta ekonomiska omständigheter, bör nedsätta det för henne föreslagna pensionsbelopp till 1,500 rdr. Ur Fåhrseus, Olof Immanuel: Vid 1850-51 årens riksdag anslogo B. St:r en lifstidspension af 3,000 rdr åt den utmärktaste ledamoten af sednare tids lag-kommissioner, numera frami. Expeditions-Sekreteraren Bichert. Det var icke någon pension af vanlig beskaffenhet, eine - Den 8 Maj. 147 dan Richert till sin död qvarstod, såsom Häradshöfding, i rikets tjenst; utan det var en nationalbelöning, ett uttryck af det allmännas erkännande af hans utmärkta förtjenster såsom rättslärd och såsom upplyst och skarpsinnig lagförfattare. R. St:r hade vid ett annat tillfälle lemnat bevis af enahanda erkännande åt Professorn Frih. Berzelius. Richerts verksamhet var väl i en annan rigtning, men efter mitt förmenande icke mindre gagnelig för fäderneslandet och af icke mindre inflytande på dess framtid. Efter Frih. Berzelii bortgång anvisade R. St:r en pension åt enkan till lika belopp som det hennes aflidne man-innehaft. K. M:t har nu föreslagit, att på samma sätt Richerts enka må få bibehålla den hennes man tillagde pension. De begge nämnda utmärkta männen, ehuru de verkat i olika banor, hafva sålunda blifvit ställda på samma linea, och utan tvifvel med rätta; ty med visshet kan emotses, att erkännandet af Richerts förtjenster om Svenska lagverket skall gå till efterverlden, likaväl som Berzelii namn såsom naturforskare.
Bonde såsom skatt på jorden § af de indirekta skatterna, såsom tull-medel, cliartre-sigillatse-medel o. s. v.; men för att göra jemförelsen rigtig, skulle han väl också då hafva gjort på samma sätt vid sina upgifter för andra länder, och då skulle han kommit till belopp så höga för dem, att jemförelsen visst icke utfallit ofördelaktigt för oss. Vidare beräknas räntan på den intecknade skulden såsom skatt på jorden. Utan att nu fästa mig vid den orimligt höga summan af 400 millioner, hvilken väl torde behöfva reduceras till hälften eller fjerdedelen, om den skall ut trycka det belopp, hvarå räntor verkligen utgå från jordbruket, och ej blott bestå i en öfverflyttning från den ena personen till den andra, lärer det oriktiga i sjelfva principen af ett sådant antagande vara så klart, att det knappast behöfver bevisas. Såsom ett exempel i detta hänseende torde jag dock få anföra, att om en person utarrenderar en egendom åt en antman, så är det väl ingen som betraktar arrendesumman för en skatt på jorden; köper nu arrendatorn denna egendom, så att köpesumman qvarstår såsom inteckning i egendomen, då skulle, enl. Frihms åsigt, räntan på denna inteckning genast förvandla sig till en skatt på jorden. Det grundfälska i ett sådant antagande synes af sig sjelft. Hela skilnaden består deruti, at.t hvad arrendatorn förut gaf under form af arrende, det ger han sedermera i form af ränta på sin skuld, men omöjligen lärer det kuuna sägas att jordens beskattning härvid undergått någon förändring. För min del tror jag, att just motsatsen af Frih. Bondes theori är den rätta, nemi. den, af den ofta åberopade Passy framställda satsen, att grundskatterna egentligen äro att anse som en inteckning, i st. f. att Frihm vill betrakta inteckningarne såsom grundskatter. Från alla sina beräkningar och betraktelser kommer Frih.
Majit* och Riksens Ständers höga beslut sistförflutne Riksdag, håfve vi blifvit ålagde att betala Bevillning, i jernlikhet med den öfriga Dal-allmogen. En börda, hvarifrån vi varit befriade i alla tider, både när vi voro Norri ges, och äfven sedan vi lyckligt blifvit Sveriges undersåtare. Vi håfve, enligt det fördrag, som ined Högstsalig Hennes Kongl. Majit Drottning Christina i underdånighet, å våra vägnar, blef beslutadt, blifvit förskonte för alla andra utgifter, och endast betalt såsom Recognition, at vi voro Svenske undersåtare, Tjugu Riksdaler i Jordrenta och i ofredstider, genom' ett särskildt accord, utrustat gine Soldater, med det uttryckliga förbehåll, att vi skulle vara Svenska Kronan trogne och tillgifrie. Denna Kongl. Nåd håfve vi allt framgent fått njuta, som äfven styrkes af medföljande afskrift Eitt. A., och då Särna Socken, sedan Sveriges öfrige undersåtare åtagit sig Bevillning vid 180g års Riksdag, äfven af misstag blef mantalsskrifven, så, ehuru största delen af vår förmögenhet var för Kronans räkning utpaiitad, blef likväl vid nogare granskning af våra friheter, alltsammans i Nåder eftergifvet, och vi, för tillkommande tider, frikände från någon - Den 17 April. 53 3 gon mera afgift, än den vi först atagit oss, oell hvilket af medföljande Konunga-försäkran inhämtas, Litt. B. Vid 1810 ars Riksdag blef väl Särna S ,c» ken nämnd, såsom skyldig till skattläggning, flädern, som hade en viss behållen inkomst; mea som, efter den nogaste kännedom åf Socknens tillstånd , ingen ännu befanns hafva så slör behållning, att han kunde mantalsskrifvas och skaitläggas, så voro vi ännu i Nåder förskonte för denna för oss för tunga börda. Orsaken att vi njutit en sådan
Och hafva vid detta förhållande Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet till förnyad handläggning af Utskottet återremitterat Memorialet i alla de delar, det omförmälde grundsats gjoit sig gällande, med föreskrift för Utskottet att utreda, hvad derutinnan vore, så vidt på Rikets Ständer berodde, afgjordt, samt afgifva förslag lill förändrade voterings-propositioner, der sådane kunde vara af nöden, samt Presteoch Bih. till R. Borgare-Stånden, på enahanda grund, för hvarje serskildt fall, dels ogillat, dels återremitterat de uppställda propositionerne. Till följd häraf, får Utskottet här nedan föreslå ett, roed Ståndens berörde beslut öfverensstämmande, förändradt behandlingssätt. Vid hvad Utskottet yttrat, angående de öfrige fem allmänna an~ märkningarne, hafva samtlige Riks-Stånden låtit hero, hvilket jemväl varit förhållandet roed i, 2, 4 och 5 puncterna af de speciella anmärkningarna.
Hittills gällan-t de Författningar, rörande Afradsoch Kronotionde-Spannmål, stadga: att Räntetagaren och Räntegifvaren skola hafva lika rättigheter; att den förre är skyldig emottaga, den senare skyldig utgöra prestationen in natura, derest de icke åsämjas om ett lösnjngspris. Denna princip synes mig icke, utan den största våda och orättvisa, kunna rubbas. En tvångslösen är å ena sidan äfventyrlig för Räntegifvaren, sorn torde hafva nog svårighet att sammanbringa de contanta penningar, han behöfver till sina utskyldtr, och derföre ej bör tvingas till en penning - is. Bil. t. StatsBev.-s. Oec.-Utsh. Bet. N:o 90. utlaga i stället för en natura-prasstation; a andra sidan är det icke mindre orättvist att, efter sammansatta Utskottens förslag, helt och hållet öfverlemna Räntetagaren åt Räntegifv.arens sodtycko. Beredningen har tillstyrkt, att Räntegiivarén skall hafva rättighet att före Thomzedag tillsäga, antingen han vill in natura eller med penningar, efter markegång, med 33 skillinge r$ förhöjning, afbörda sig sin prestation. Följden af detta förslag skulle alltid blifva den, att, örn markegångspriset blifver högt, så levererar Räntegifvaren Spannmålen in natura, men om det blifver för lågt, hvilket oftast är händelsen, så länge Markegången sättes i slutet af October eller första dagarna af November, då spannmålsprisen annu icke hafva satt sig, utan hållas nere af concurrencen mellan de Jordbrukare, som äro stadde i penningförlägenhet, och för nöd skull sälja ä tout pris, så skall alltid Räntetagaren blifva . lidande genom en lösen, långt under det pris, till hvilket han sedan sjelf måste köpa sitt spannmålsbehof. Vinner detta förslag framgång, så förutser jag, att Regeringen och Rikets Ständer skola blifva öfverhopade af Löntagares Klagomål och anspråk på ersättning af Staten för härigenom lidna förluster.
Jag tände min lampa, jag slog mig i r o; Af dagens tunga uttröttad var jag. Jag tänkte att odla min själ, må du t r o! Och sista n u m r e t af » Idun », det ta ' r jag. Först läste jag då o m en dam så stark, Som dödade älgar, två åt gången, Och morkullor sköt i en kronopark, Men d o c k af ett manfolk till sist togs f å n g e n. Se ' n var det en mor, som det rådet-gaf Att när man skall giftas på utkomsten tänka. Ty kärleken dör o c h lägges i graf, Då kjolen hos frun börjar trådsliten blänka. Jag grät m e d fru Eva för sådan en mat. Blandad kötträtt är annars så härligt. A t t » staa paa Ski » så stolt o c h kavat, Det blir för min corpus allt för besvärligt. » B e k y m r a d e frågvisa », pröfva jag vill Om möjligt att svar eder vänskapsfullt gifva. Men säg mig, » B r o d ö s », hvad tjänar väl till Att låta bordduken uppäten blifva. D o c k har nu så skett, så tag det m e d ro, Stoppa nätt hålen, sy b l o m m o r på stoppen, Vädra se ' n flitigt, då kan du tro Aldrig nå ' n mått eller mal äter opp ' en. TT. » är synd o m, hon kan ej få ren Palmträdet sitt från de gräshoppors plåga. — Vånda o c h värk har hon ock i sitt ben, • V o r e ej bäst att en läkare fråga. Att » Ledsen » är ledsen är klart s o m en dag. Hårdhjärtade yngling, vänd åter, vänd åter! Käraste » L e d s e n », jag tror dock, att jagNästan den stackarn af hjärtat förlåter. A t t » Agnes » kan klaga för skinnbaggars skull, Då de beskedligt i väggen sig hålla, V i ha ju ryggen af norrbaggar full — Det kanske är något s o m klagan kan vålla. Så ha vi » Tottan », s o m vinterkväll lång Måste ett sällskap till » gamla m o r » vara.