Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag för min del gillar visserligen Utskottets benägenhet alt föreslå någon hjelp för den familj, sorn olyckan träffat, men det före - i88 Den 14 September f. m. slagna understödet torde utan känbar uppoffring å Bankens sida kunna något förhöjas. Dessutom inser jag icke, då far och inor lefva, hvarföre ej gåfvan skall af dem få disponeras; och då Utskottet i dess Betänkande icke föreskrifvit något om räntans användande, eller sagt af hvilken den får lyftas, liemtar jag äfven detaf anledning önska ålerrerniss, dervid, dessa anmärkningar torde få åtfölja. Herr Uggla, Carl Willielm: Förenande mig uti hvad Herr Adlerstam yttrat, anhåller jag, att nästa Plenum få inlemna ett skriftligt anförande i ämnet. Herr af Schmidt, Georg Lars: Då det Utslag, som bragt Herr Adlerstam i olycka, varit grundadt på Författningar, hvilka anses icke allenast olämpliga, utan äfven otydliga, finnér jag för min del fullkomligt skäl att gifva ersättning för det lidande, som tillfogats genom dessa Författningar, och det så mycket häldre, som Herr Adlerstam i annat fall blifver offer för deras olämplighet. Jag anhåller om återremiss, på det Utskottet må blifva i tillfälle, att, så mycket möjligt är, tillfredsställa Herr Adlerstams rättvisa anspråk. Herr von Hartmansdorffj Augast: En livar, som uppmärksamt granskar denna sak, eller blolt läser Betänkandet, skall fin - Den September f. m. na, att (len nian, som blifvit lidande, ej uppfyllt Förfaltningarnes föreskrifter, och salunda rättvisligen blifvit skiljd från sin egendom. Men»Författningarne hafva både inom BancoUtskottet och RiksStånden funnits sådane, att de borde upphäfvas, och att Banken hädanefter borde lika med andra fordringsägare utsöka sina fordringar, och de så kallade BancoAuctionerne upphöra.
Dessa bestå deruti, att enligt dess, hvad Lunds Acadeinie angar inhämtade kännedom, icke mindsta anmärkning blifvit gjord, livarken af de Borgersman, hvilka i Academiens Taxering deltagit, icke eller vid PröfningsCommitéen, mindsta omständighet förekommit, att Academiens åtgärd i förevarande skick, varit felaktig, eller ledande till förmindskning i Statens rätt; hvadan Herr JustititB-Cancelleren således, då någon synbar förmon, genom förändring i Acadernie Statens Taxerings-sätt, vöre att förvänta, destomindre för sin del kunde dem tillstyrka, som ett missnöje derigenom otvifvelaktig! orsakades, hvilket man ej hade skäl att bereda, då ej ringaste gagn eller nytta deraf, hvarken för det allmänna, eller någon enskild person, vore att förvänta ; hvarförutan Herr Justitie-Cancelleren ansåg med sakens natur vara enligt, att en Corps inom sig mera af hedersoch pligtskänslan finner sig befogad, att täfla ,i bidrag till Statens fördel, än att de dertill skulle drifvas af en större Hummerair af andra Glassér* närvarande personer; hvarförutan Herr Justitie - Den 2 Juli. 35 5' s f i t i ib Cancelleren trodde det böra besinnas, att det projecterade antalets förändring, af Acadernie-Statens Taxerings-män, otvifvelaktigt står i sammanhang med förändringen af mindre Städernas Taxerings-mäns antal bland Borgerskapet, så alt desse alltid få en öfvervägande Pluralité inom deras Glass. Ut supra Ex Protocollo Matths Weibull. Vppläst hos Högloil. Ridd, och Adeln den 2 Juli, Högvörd. Prest-Ståndet den 2 Vällofl. BofgareStåndet den 3 __ Hederv. Bonde-Ståndet den 2 Vördsamt. Memorial! Till Bevillnings Utskottet har Vällofl. Borgare-Ståndet d. 16 nästlidne Maj remitterat ett af Herr Handelsmannen Jac.
Proposition innehåller, serdeles som Academien ieke allenast befrämjade sitt vetenskapliga ändamål, utan äfven tjenade Staten såsom Rådgifvare i en mängd förvaltnings-ärendei:; dels ock, å den andra sidan, erinradt: alt sorn förhöjning juti Lönerne för Statens Embetsman i allmänhet icke ännu blifvit inedgifven, Academien» Tjenstemän ej eller borde serskildt till lönetillökning af StatsVerket vara berättigade, helst Academien sjelf skulle äga förmögenhet, och att, med afseende å Statens små tillgångar, hela förslaget måtte förfalla, hvilket af andre åter blifvit bestridt; att de angelägna utgifterne borde först besörjas och sedan utvägar påtänkas till Samlingarnes uppställande i förbättrad ordning, enär det reella borde hafva företrädet framför det sköna; att med anslagens beviljande borde förenas bestämda vilkor till beredande af lätthet för allmänheten att få beskåda Samlingarne och på stället idka Studier; samt att försigtighet vid anslagets beviljande erfordrades, emedan, 0111 det vid Riksdagens början gjorde förslag om inköp af en Samling [nsecler m. m. antagits, följden blifvit att derför erfordrats ett större bus och en icke ringa personal att förvara och bevaka de * liflösa djuren. Då de sålunda gjorde anmärkningar innefatta stridiga åsigter och någon bestämd ledning deraf för ett förändradt omdöme i hufvudsaken ej kan hemtas; får Utskottet till afgörande öfverlemna dess i ämnet redan afgifna förslag. 9.o4 Stats-Utsk o t tets 5:o I afseende på Utskottets tillstyrkande i '/.de Tundén om Andag till invexling af Silfver Jeltoner, för att vid K. Vetenskaps Academiens sammankomster utdelas, äro framställningar om Anslagets upphörande gjorde inom FJ. R. o. A. af Hr Crusenstolpej Magn. Jacob j samt uti H. BondeStändet af Anders Danielsson från Elfsborgs
Revisorers yttrade öfvertygelse att dessa förhållanden till stor del otvifvelaktigt måste tillskrifvas de trånga och olämpliga lokalerna inom Barnhuset, hvarföre äfv en Herrar Revisorer ansett sig böra fästa uppmärksamhet å nödvändigheten att, så snart ske kan, bringa till verkställighet den redan länge ifrågasatta åtgärden att åt Barnhus-inrättningen anskaffa en rymligare och i enlighet med nuvarande tids fordringar anordnad lokal, har jag äran, till åtlydnad häraf, vördsamt anföra följande: De tillfälliga och närmaste orsakerna till det mindre tillfredställande helsotillståndet och den beklagligen stora dödligheten ibland barnen under år 1862 — en dödlighet som, ehuru lyckligtvis ovanlig inom detta Barnhus, dock ej var sä hög, att den ej inom andra likartade inrättningar, under inflytelsen af missgynnande hygieniska förhållanden, varit lika, ja vida högre, isynnerhet hvad de späda barnen angår äro redan uti min till Kongl. Direktionen afgifna årsberättelse öfver helsö- och sjukvården inom Barnhuset för nämnde år meddelade och uti Direktionens underdåniga berättelse om Inrättningens förvaltning och ekonomiska ställning år 1862, pag. 8, i följande ord anförda: — 372 — »Sjukligheten, redan vid årets början betydlig, ökades under det barnantalet småningom steg, och redan i Januari och Februari visade sig spridda fall af diphtheritis, skarlakansfeber och kikhosta såsom förebud till snart utbildade epidemier af samma sjukdomsformer. Annu mera omfattande och elakartad var dock den epidemi af mässling, som utbröt i Juli och hvilken till följd af komplikationer med diphtheritis var, ehuru till omfånget ringa, dock till intensiteten den mest mördande, som någonsin härjat inom Barnhuset. I Juli och Augusti afledo af 41 insjuknade ej mindre än 3< äldre, till största delen förut friska och frodiga barn. i denna epidemi.» Andra, prcedisponerande och ständigt verkande, om än ej alltid tydligt skönjbara orsaker kunna dock, ja måste finnas till den inom barnhus-inrättningar i allmänhet höga mortaliteten och ibland dem äfven, måhända i främsta rummet, trånga och olämpliga lokaler.
Dä denna näringsgren nllffyndat ett fremmande Land sä betydliga förmoner, hoppas Utskotten, att Swerige, som dertill äger de bästa utsigter, skall deraf draga en icke ringa bätnad, om fö. retaget underbiclpes af Statens uppmuntrande Hirräde ock Patriotiska Medborgares werksamma nit. Orebro den ro October rsio. pä Stats-Utskottets wägnar: Jod. t.2Aerbjsllcs. 1k. Wsillmso. Ok. l-oves. kallers ^ol>Lk>58oo. pä Allmänna Beswärs, och Geconomie, Utskottets wägnac: O. w. Osnclevarät. jsok. O. kialt. k»^ckmsn. kisns dljlrsoo. Osrl O. Skogmsa. l.. Ouoojar. vppIM ko, LorxLre-8rr>^et äei, rr OKoder »8>0 Wördsamt Memorial. I^li det WLllofl. Borgare-Ständet har anmärk, ning förekommit emot Stats-Utskottets Betänkande om betalning af Hamburgske Banquierer. Den n October. 25 ne Averhoffs Arfwingars, E. A. von Halle L Sons lamt Luis L Jencquels fordringar af Pommerske Kammaren. Som denna anmärkning endast rörer den omständighet i Betänkandet, att de authentika betyg hwilka det äläge Pommerske Kammaren att anskaffa till bestyrkande deraf, att berörde skuld till Krigs, kostnaden under Fälttäget i Pommern blifwit anwänd, borde innehälla, det samma Krigs.kostnader blifwit uti Fält-Lonrmitzariatets räkenskaper upptagne, sä fär Stats. Utskottet, dä uttrycket af Hält Lommitzariatets räkenskaper, torde kunna nnstförstäs. tillkännagifwa, att Stats.
En metod, som kan med uteslutande af hvarje soldatmässig anstrykning och med tillgodoseende af helsa, skönhet, glädje, kvinlighet och frivillighet uppnå en sådan kraft, är värd en närmare uppmärksamhet, än att alltsammans efter applådåskornas förtonande skulle få bli ett minne blott. Kvinnans fysiska utveckling är af lätt insedda skäl att betrakta såsom en lifssak för nationen och hennes kraft såsom ett kapital värdt att förvalta. Det system, som användes i Finland, till sina allmänna drag detsamma som brukas i våra öfriga grannländer och Centraleuropa, har i förstnämnda land under ett kvartsekel utvecklat sig till ett harmoniskt helt, i det att såväl de manliga som de kvinliga utvecklingsöfningarna gå efter samma principer, ehuru enligt metodens hufvudregel detaljerna äro olika för olika kön, ålder och utbildningsgrad. Denna gång vilja vi närmare skärskåda den kvinliga gymnastiken. I Finland, där genom kulturförhållandenas makt allt svenskt i stort och smått, i seder, bruk, samhällsordning, skolförhållanden och lifsåskådning slagit så djupa rötter, där har den svenska gymnastiken icke visat någon lifskraft. Den har dock burits fram af en person med namnet Ling, en brorson till den svenska gymnastikens oförgätlige grundläggare och därtill en sympatisk person med ett vinnande väsen och stor hängifvenhet för sin sak. Särskildt ifrade han för kroppsöfningars infö- rande i flickskolan. Han var någon tid lä- rare i den förnämsta » fruntimmersskolan » i landet, fröknarna Blomqvists privata läroverk. Någon tid senare införde trenne personer alldeles oberoende af hvarandra den i Tyskland begagnade metoden, nämligen först den store pedagogen Uno Cygnseus, den finska skolans fader, som valde densamma för folkets barn, därmed ådagaläggande sin kärlek till de små, som äfven de, tyckte han, skulle åtnjuta denna glada, vackra konst, omvexlande i lek och allvar. Att hvarje specialämne inom folkskolan, där samma lärare och lärarinnor måste undervisa i alla, icke kan bli fullt tillgodosedt faller af sig själft; därför har man äfven nu i städerna börjat yrka på att anställa en särskild lärarinna i gymnastik för nämnda skolor.
Bref, till följd hvaraf den af allmogen införda, till bundt-tunnor förarbetade bok-stäfver utföres från staden direkte till Norrige, hvarifrån åter införes 31 sill och torkad fisk, dock emot tulls och öfrige dermed förenade umgälders erläggande vid distriktets hufvud-tullkammare. Handeln försvåras dock ej mindre deraf, att stapelstadsrätt saknas, än äfven ock förnämligast deraf, att, genom Ettra-elfvens uppgrundning medelst flygsand vid utloppet i hafvet, endast fem fot djupgående farkoster kunna inkomma i elfven, som utgör en god hamn, då deremot redden är öppen och utsatt för Kattegats våldsamhet. Denna omständighet har under sistförflutna åren vållat, att mera djupgående fartyg, som, om utloppet varit upprensadt, möjligen i elfven kunnat söka skydd, på kusten strandat, hvarigenom både gods och menniskolif gått förlorade. Vid sådant förhållande och då ett större antal landtsocknar hafva till Falkenberg närmare väg än till annan stad, samt derjemte odlingen å hemman och egendomar inom närliggande socknar är uti ansenligt tilltagande, så att icke obetydlig utförsel af spanmål och potates börjat ske, är staden betänkt på att söka statsbidrag till förbättring af hamnen derstädes, för att sålunda komma i tillfälle att på förmånligt sätt sjövägen bereda utoch införsel för staden. Halmstad. Belägen på -vestra stranden af Nissa-ån vid dess utlopp i Kattegat. med en god och säker hamn för 10 fots djupgående fartyg, har stapelstadsrättigheter och hörer numera till 3:dje klassens städer samt räknar omkring 3,000 invånare Stadens egentliga tomter äro 179, deraf 163 bebyggda och 16 obebyggda. Stadens jordvidd är upptagen i inoch utägor till 1,311 tunnland 0,272 kappland uppskattad jord, som ansetts böra motsvara 13j hemmantal.
Han är 45 år gammal och har haft en ganska god karrièr som byggare af broar och jernvägar, men har i tre eller fyra år varit lam i båda fötterna i följe af stark förkylning.165 Hans lif har varit skiftesrikt. Vid omkring 20 års ålder kom han till Helsingfors på uppmaning af en finne som han blifvit bekant med. Ett stationshus skulle byggas der. I hemlighet inlemnade han ritning och förslag. Hans ritning insändes till senaten jemte andras och hans antogs, framför stadsarkitektens, en äldre högt ansedd man. Indignation af denne och hans anhang derför att en främling, en okänd pojke fått företrädet. Men man tog skeden i vackra hand och föreslog honom att under utförandet af arbetet ställa sig under den äldres ledning. Han svarade att det var hans egen ritning som antagits, hans eget förslag som godkänts, derföre också han sjelf som skulle leda arbetet och ansvara derför. För en fem år tillbaka blef han förlofvad med en liflig och glad ung flicka som var förmögen och som han fästat sig mycket vid, men styrelsen tyckte ej om att hafva en gift ingenieur och hon ville icke vänta, alltså slog hon upp och gifte sig med en annan som hade förmögenhet och kunde omgifva henne med lyx, hvilket hon älskade. Detta grep Ahlgren mycket och gjorde kanske sitt till i förening [med] Finlands sträfva klimat för att ådraga honom den nervsjukdom, hvilken förorsakat hans lamhet. Han har rest omkring i hela Ryssland. Varit i Wien, Bremen etc. Var nära bekant med publicisten, redaktören af Helsingfors dagblad, kapten Lagerborg. Tycks vara mycket god emot sin mor. I fjol var han i Ramlösa och då var hon hos och skötte honom. Lagerborg var der också. Ibland var han förtviflad och ibland gret han och hon trodde att det gjorde honom godt, att det fins många stunder i en mans lif då han kan känna behof af att fritt låta sina känslor strömma ut i en tåreflod under inflytandet af värmen från ett älskande qvinnohjerta, men att främlingen bland främlingar ofta nödgas låta dem stelna, måste dölja sig egen smärta och sorg bakom sjelfbeherrskningens allt mera tjocknande is.
Det hette Lars Hjerta & Komp. Chefen för detta hus hade förut warit redaktör för Sweriges förnämsta, mest omfattande och mest lästa tidning, Aftonbladet. Han hade förnämligast på sitt blad wunnit betydliga kapitaler, och i stället för att låta dessa ligga orörliga, hade den werksamme och spekulerande mannen anwändt dem i fabriker, och slutligen i en handel, som nu snart sagdt omfattade hela Nordens. Han war redan underrättad om min ankomst, så att, då jag med min dotter anlände, han sjelf skyndade emot mig. Det war en lång, temligen mager man med ljust hår, reguliert wackra drag och blå ögon. Då han tryckte min hand och bjöd mig wälkommen, blinkade han med en wiss besynnerlig häftighet, som föreföll mig mindre angenäm, tills jag märkte att det war en slags wana, och ingalunda uttrycket af en slughet, som mera tillhörde hans offentliga lif än hans enskilda karaktär. Emellertid gjorde mig just hans uppsyn genast twekande, huruwida jag för honom skulle wåga yppa mina djerfwa förslager. Jag beslöt att uppskjuta mitt förtroende till honom, tills jag, om möjligt, lärt känna hans åsigter. Han införde genast mig och min dotter till sin familj. Hans fru, ett bildadt fruntimmer, wisade Hindiah mycken wälwilja, och jag, som wäl war något nyfiken att se min bruna Hindostanskas första intryck af umgänget med mitt fäderneslands fruntimmer, hade det nöjet att se henne lätt och öppet finna sig i och emottaga de wanliga ömsesidiga uttrycken af artighet och belefwenhet. Hennes lilla owana och den förundran hon emellanåt röjde woro naiva och glada. Jag såg att min dotter kände sig lifwad af den wälwilja, som mötte henne, och att hon erfor ett angenämt intryck af Sweriges sällskapslif. Jag satte mig med Hr Hjerta, för att språka om förhållanderna inom landet. ”Tillåt mig”, sade jag, ”att uppriktigt och utan omswep fråga, hurudan sinnesstämningen nu är i Swerige. Den kan förmodligen icke finnas uttryckt i någon tidning?”
Redaktören andades upp i ett löje af likgiltighet; och då han i detsamma fann fru Philips vid sin sida och hon genom en liten oaktsamhet kom att trycka sin arm hårdt in mot hans, fogade han sig resolut i att synas som hennes särskilda kavaljer och skred fram mot restaurationsplatsen och folkmassan med en viss sarkastisk nonchalans i min och gång. «Hu–uh,» fru Nenni vek plötsligt af. «Der sitter den der förfärliga menniskan Svensson.» Nisse satt också mycket rigtigt vid sjelfva ingången till matsalen och drack punsch med Bob. «Nej, är det han,» utbrast fru Philips helt intresserad och blef stående. «Ska vi inte låta herr Troedsson presentera honom!» «Jag vet inte, hvad du tänker på,» – fru Nenni hade vändt ryggen mot styggelsen och protesterade inträngande. Nisse hade emellertid fått syn på dem, långt innan fru Nenni ännu uppdagat honom, samt höll skarp utkik. Af scenen framför sig begrep han, hvad klockan var slagen. «Håll öronen styfva, Bob,» mumlade han. «Drottningen af Saba lägger an på oss.» Bob for till, som om han fått en stöt, samt såg halft lystet halft skrämdt på Nisse. «Sitt alldeles stilla, Bob,» fortsatte denne. «Inte röra en fena. Låtsa som ingenting. Annars äro vi förlorade. I sjelfva verket nickade redaktören redan helt gemytligt öfver till dem. Men Nisse märkte absolut ingenting. Redaktören nickade ännu en gång; Nisse tuggade en svordom mellan tänderna: «Ryk åt ! I detsamma gjorde redaktören en rörelse, som om han i nästa ögonblick ville styra öfver till dem. «Generalattack!» mumlade Nisse. «Här måste brukas kraftmedel Marie!» ropade han med stentorsstämma. Flickan kom springande. «Kom hit, Marie! Närmare. Närmare. Men fort. Så ska jag hviska henne något roligt in i det lilla örat. Så der ja » Nisse hade slagit armen om det smärta lifvet, så att flickan rent af fallit in emot honom och satt fast der som i ett skrufstäd. «Men herr Svensson då ...!» «Bara ett ögonblick, Marie. Bara ett enda litet ögonblick. Så får den lilla nosen socker.
BocdeStåndet har tiil Lagutskottet remitterat ett Memorial af ftiksdagsFulimägtigen, från Elfsborgs Lån, Anders Danielsson, dermed de fleste af nämnde Stånds Ledamöter sig förenat, deruti an» föres : stt ibland nödiga förbättringer uti nu varande Rättegångsordning isgen skall linnas, hvars verkan är vigtigare och mera vidsträckt, äa om Lagmans Rytterne afskaffades, och att icke något med mera lätthet skall kunna genomdrifvas, i fall man icke tillskapar flere svårigheter, än dem, sorn uppkomma från föregifne rubbningar i det hela, hvilka hår icke skola komma i fråga. Dssto pistagiigara och känbarare anse Ma* tionaireu ds olägenheter vara, sorn desse Domstolars, tillvarelse förorsaka. Uti Sverige skall knappast någon Bonde finnas, som icke anmärkt, och ofta med eget lidande erfarit, huru illa belåten man är med den oformliga tidsutdrägt, som förmenas vara LagUtskottets Betåtikandsn. 379 enda frukten af med en Rättegång. Större Lagkunskap skail icke vara att, förvänta hos en Lagman, än hö3 en Häradshöfding, destomindre då Lagmännen endast en kort tid på året syssSoSättes med sine ÄmbetsgÖromål, och sakna tillfälle att förvärfva nödig erfarenhet vid deras behandling; och om tillika skulle hända, att till Lagman förntdnas sådane Personer, som icke, under långvarig utöfning fif DomareÄmbetet, förut inhemtat nödig erfarenhet, så skall det blifva mera tydligt, hvad man må hafva att förvänta under namn af hö gre Rätts pröfning, vid en Domstol, der Ordföranden är den enda Lagfarne Ledamoten, och den ende, som är i tillfälle att taga verklig kännedom om ärendsrae , emedan dessa handteras skriftligen, och endast uti Handlingarne kunna granskas, hvarvid Nämndemännen aldrig äro tillstädes.
Men för genomförandet af berörde grundsats, — i enlighet med hvilken de nya pericoperna endast korrime att anses, på sätt de ock i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse benämnas, såsom predikotexter, de der blifvit utsedda för alt utbilda vårt redan för handen varande pericopsystem och således blott åsyftar att, hvar för sig, låta den tillhörande dagens af de gamla pericoperna bestämda hufvudlherna från nya • sidor blifva homiletisk! utfördt och betraktadt, — är det nödigt att genom de nya pericopernas ställning och framträdande i culten det blifver synligt, att desamma äro de gamla underordnade; och sådant kan åter endast ske derigenom, att all den i egentligaste mening lilhurgiska betydelse och användning, som af ålder inom gudstjensten tillkommit de gamla pericoperna, för framtiden varder åt dem förvarad, så att de bl i Iva fasta, årligen återkommande texter, för den bibliska föreläsningen frän altaret; och de nya deremot, i sträng öfverensstämmelse med sin bestämda karakter af predikotexter, endast komma att på predikstolen, lill omedelbart bruk för predikan, uppläsas; helst i annat läll, och vid det förhållande, att, enligt nu gällande ritual, det endast är episllarne, hvilka begagnas såsom altartexter, det skulle inträffa, alt de i lithurgiskt hänseende förnämsta bland de gamla pericoperna, nemligen evangelierna, komme att, tvärt emot hvad önskvärdt och nödigt är, under två år af tre all - 142 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 69. deles försvinna ur lithurgien.
Detta är ett ytterligare bevis för, att man ej tänkte sig trolldomen utförd med dämoners eller onda andars tillhjälp; utan bestod den, såsom vi redan framhållit på tal om runor och galdrar, uteslutande i ordets invärkan på det eller den, hvaremot den riktades. Härigenom kan äfven det mycket märkliga fenomen förklaras, att nordboarne alldeles icke hyste någon fruktan för trolldomen. Tvärtom gick man den frimodigt och käckt på lifvet. Ja, äfven de värsta trollkarlar och häxor förmådde man öfvervinna med klokhet och mod, såsom vi snart skola se. Allt detta skulle hafva varit otänkbart, ifall trollkarlen eller häxan stått i förbund med andar, som varit människorna öfverlägsna, ty andarne skulle nog hafva både varnat och värnat dem. Illustration Trollkarlar och trollkvinnor. Efter denna framställning af den nordiska magiens väsen och olika arter vilja vi meddela åtskilliga ur sagorna hämtade berättelser, hvilka belysa de trolldomsöfvandes lif och gärningar. I spetsen för dessa små forntidsbilder sätta vi en skildring, som låter oss se, huru trollkunnigheten ställde sig oegennyttigt i det godas tjänst, i det den gaf sitt skydd åt de värnlösa och förföljda. Den trollkunnige Vifil räddar Halfdanssönerna. Då konung Frode hade dräpt sin broder Halfdan och lagt under sig hans rike Danmark, bragtes den senares unge söner hemligen ut till ön Vifilsö, som var belägen ej långt ifrån kungaborgen, för att där finna skydd hos sin faders vän, den gamle, trollkunnige Vifil. Denne ägde stor färdighet i att sjunga trollsånger, och två hundar hade han, som lydde namnen Hopp och Ho. Om nätterna lät han piltarne uppehålla sig i en jordhåla, men om dagarne dvaldes de i fria luften ute i åldringens lundar, ty ön var till hälften bevuxen med skog. Emellertid var kung Frode mycket missnöjd med, att de båda piltarne undkommit. För att få dem i sitt våld och sedan bringa dem om lifvet lät han uppsöka alla valor och alla spåmän i hela landet och lät dem rannsaka det från den ena ändan till den andra.