Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blef en lång tystnad, som liksom skälfde af återhållna känslor. De kände begge, att de vidrört en gräns, öfver hvilken de ej hade rättighet att gå. Docenten var häftigt upprörd, han tryckte flera gånger handen mot pannan och andades djupt. Hon gick fram till bordet och bläddrade mekaniskt i en bok. Då hon vände sig om, var hennes ansigte lugnt och kallt. »A propos», sade hon med helt och hållet förändrad röst, »har ni läst Snoilskys nya dikter? De äro verkligen charmanta ...» Han ryckte häftigt till. »Ja», svarade han uttryckslöst, »de äro verkligen charmanta.» Hvarpå de började ett literärt samtal, som de höllo på med, ända tills han en timme derefter lemnade henne. Men han fortsatte icke dessa små enskilda besök, och hon bad honom aldrig derom. SORG. Hon var det mest utprägladt qvinliga lilla väsende, och det fans ibland i hennes djupblå barnaögon ett uttryck af så brinnande hängifvenhet, att då man mötte hennes blick, kändes det nästan som beröringen af ett älskande qvinnohjerta. Då hon var tre år gammal, fick hon sin första docka, sin första rigtiga docka med lockigt hår och ögon, som kunde öppnas och slutas och kläder, som hennes mamma sjelf sytt. Sedan fick hon för hvarje år minst två nya dockor, så att nu hade hon åtta och dem höll hon alla lika mycket af. Utom en, det var sant; en af dem kunde hon icke rigtigt fördraga, derför att hon var så ful och urblekt. Men det sörjde hon så mycket öfver, hon tyckte att en mor måste hålla lika mycket af sina barn, och likt en äkta liten qvinna plågade hon sig med att oupphörligt leka med den fula dockan och ge henne de finaste kläderna, fastän hon mycket, mycket hellre hade sysselsatt sig med sina vackra barn. Och medan hon satt der och lekte, rörde sig i hennes lilla hjerna en hel mängd brokiga framtidsbilder. Då hon blef stor, skulle hon icke mera ha några dockor, utan i stället barn – en hel mängd ville hon ha, minst tio om året, det tyckte hon kunde vara lagom. Det var så rymligt, hennes lilla hjerta, och det fans ingen gräns för all den ömhet, hvarmed hon ville fylla det.
3 Götha kanal innehållna medel; 10 §, angående fonden för Södertelje kanals underhållande; samt 11 §, angående bildandet och afsättandet af en fond för Hjelmare kanaloch slussverks framtida vidmakthållande, äro lika lydande med 8:de, 9:de, 10:de och ll:te §§ i 1848 års reglemente.
(Allm. Resv.- o. Ekon.Ulsk.) upstådde 3:ne frågor, torde få äran aflemna utaf Mosaiske Församlingens härvarande Rabbin, Hr D:r Seligmann, på min begäran, deröfver afgifvet yttrande: På begäran af Hr Kammarh. Liljenstolpe meddelas följande uplysningar ang:de Israelitiska Religionens lära om Själens odödlighet. Judarnes benägenhet eller obenägenhet alt begagna slafvar samt deras större eller mindre lust för åkerbrukets bedrifvande: Slår man upp Bibeln och läser i Skapelse-Historien 1: 27: ”Gud skapade menniskan efter sitt beläte, till Guds afbild skapade Han henne” eller 2: 7: ”Gud bildade menniskan af stoft och blåste i hennes näsa lefvande ande, så att hon vardt ett lefvande väsen;” så finnér man en olikhet i uttrycken i äfsecnde Den 19 Mars f. ra. 11 pä menniskornas och djurens skapelse, som redanomisskänneligen hänlyder pä själens forllefvande eller odödlighet. Guds beläte i raenniskan, likheten med Gud, kan ej förgå och är odödlig, såsom Gud sjelf, likaså måste den af Gud men niskan ingifna, lefvande ande (j urtexten B'nrt DÖttsa) fortlefva, om den skall vara något mera, något högre än djurets lifsande, och det skall den ju vara, enl. skapelse-historien. Vidare läsa vi 5: 24: ”Hennoch vandrade inför Gud och var ej mer, ty Herren hade tagit honom lill sig;” hvad skulle väl dessa orden: Herren tog honom till sig, innebära, om ej hänsyftning på ett lif efter döden. Om Abraham heter det 1 M. B. 15:15: ”men du sjelf skall samlas i frid lill dina fäder,” — medan likväl Abraham blef begrafven i ett helt annat land än hans förfäder. Detta löfte, alt i frid samlas lill, komma tillsammans med sina fäder, kan alltså blott fattas i öfversinlig mening: ett själarnes sammanträffande efter döden.
Hon hade fått liksom en känning af forntiden, tyckte hon, och nytjade ett mycket gammalt fortskaffningsmedel. Gatorna voro upplysta som midt på dagen. Få vandrare syntes till, medan de flesta begagnade sina luftfordon, men vägen var lugn och trygg. Aromasia visste för öfrigt icke af någon fruktan, och utan äfventyr nådde hon sin bostad, satte upphissningsmekaniken i gång och inträdde snart i sitt sofrum. »Försakelse är kvinnans uppgift,» upprepade hon flera gånger, innan hon somnade. »Månne de gamla hade rätt? Skall jag till förmån för Oxygen afstå från den kandidatur man erbjudit mig? Det är dock icke jag som sökt denna. I dag fick jag bref därom. Man känner mig ju i det samhälle, där jag studerat och tagit min doktorsgrad ... Jag tror mig kunna uträtta något ... Är det rätt att afslå? Jag älskar Oxygen ... mycket ... ofantligt ... Hvarför bemöter han mig på detta sätt? Hvarför Försakelse är ... Ack, jag är icke lycklig längre.» En tidningsverkstad. »Kan jag få tala med hufvudredaktören?» »Hvilken af hufvudredaktörerne? Vi ha tjugufem.» »Det är mig likgiltigt. För mig in till en af de tjugufem, men nu genast.» »Nå, nå, sakta i backarne, herre! Det går ej så lätt, må ni tro, att få företräde, och jag måste ovilkorligt veta hvilken af redaktörerne ni önskar uppvakta. Ansökningsskriften måste ställas till bestämd person.» Det var Apollonides, forntidsskalden, författaren till Det sista lokomotivet, Aromasias olycklige älskare, såsom han själf trodde, lycklige, såsom Oxygen förestälde sig, hvilken hade infunnit sig å Senaste Timmens Nyheters verkstad. Han kom likväl ej längre än till början af en bland försalarne, där de vakthafvande medarbetarne hindrade honom från vidare framträngande.
Deremot upplyser i detta hänseende Professor Ullgren, efter att hafva angifvit åtskilliga orsaker till förlust af alkohol vid den vanliga ättikberedniugen i stort, att ”vid fastställandet af den myckenhet ättika, hvilken ”såsom medelresultat af en längre tids tillverkning erhålles af en mängd alkohol, man ”träffar det sannolikaste förhållandet, åtminstone för närvarande eller tills att ättik”bildningsmctoden hunnit ytterligare fullkomnas, om man antager, att i närmaste Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 27. ”öfverensstämmelse med Ballings uppgift 1 €t alkohol ger upphof till 61 //. ättik”sprit med en halt af 15 Jj ättiksyrehydrat.” Ättika af ”starkaste slaget” hör efter detta antagande förtullas åtminstone med A af alkoholstullen, d. v. s. med minst 7 öre, i fall tullen på alkohol blir oförändrad 45 öre per '//. Då har man icke beviljat de inhemska fabrikerna något skydd utöfver råämnets tull, så vida man icke såsom skydd vill uppskatta skilnaden af A öre per '//. I ett särskildt tillägg till sitt utlåtande, yttrar Pi’ofessor Edlund: ”Om en och samma tullsats bestämmes för all sorts ättika, och denna tullsats sättes för låg, så kan man med skäl befara, att don ättika, som importeras, ”uppblandas med alkohol, för att af inhemska fabrikanter förvandlas till verklig ”ättika, emedan vinsten af ett dylikt förfarande blir i samma mån större, som ”den på detta sätt såsom ättika insmugglade alkoholen kommer att stå den inhemska ättikfabrikanten till billigt pris.” Häraf visar sig den stora svårigheten, att äfven vid den lika tullen å ättika förekomma ifrågavarande smuggling. Den starkaste ättika kan nemligen uppblandas med lika stor volum sprit af 80 procents alkoholhalt utan att genom lukt eller smak ge förfalskningen tillkänna. Hvilken betydlig vinst det skulle bli, att efter den af TJtskottet föreslagna tullsats importera en sådan blandning kan ses af följande jemförelse.
Detta alt, som föreskrifwit står, wele Wi ej allenast Sjelfwe för oryggelig Grundlag antaga: utan bjude och befalle jemwäl i Nåder, at alle de, som Oss och Wåre efterträdare, samt Riket med huldhet, lydno och hörsamhet förbundne äro, böra denna Regerings-Form erkänna, i akttaga, efterlefwa och hörsamma. Til yttermera wisso hafwe Wi detta med Egen Hand underskrifwit och bekräftat, samt Wårt Kongl. Insegel låtit weterligen hänga här nedanföre, som skedde, i Wår Residence-Stad Stockholm, den Sjette Dagen i Junii Månad, Året efter Wår Herres och Frelsares Jesu Christi Börd, det Et Tusende Åttahundrade och på det Nionde. CARL. Till yttermera visso have vi detta med våra namns underskrivande och våra insegels undertryckande velat bestyrka, stadfästa och bekräfta, som skedde i Stockholm den sjätte dagen i juni månad år efter Kristi börd ett tusende åtta hundrade och på det nionde. På ridderskapets och adelns vägnar; M. ANKARSVÄRD h. t. Lantmarskalk. S. ) På prästeståndets vägnar: JAC. AX. LINDBLOM talman. S. På borgareståndets vägnar: H. N. SCHWAN h. t. Talman. S. På bondeståndets vägnar: LARS OLSSON. n. v. Talman. S. Detta allt, som föreskrivet står, vele Vi ej allenast Själve för orygglig grundlag antaga: utan bjude och befalle jämväl i nåder, att alla de, som Oss och Våre efterträdare, samt riket med huldhet, lydno och hörsamhet förbundne äro, böra denna regeringsform erkänna, iakttaga, efterleva och hörsamma. Till yttermera visso have Vi detta med egen hand underskrivit och bekräftat, samt Vårt Kungl. insegel låtit veterligen hänga här nedanföre, som skedde, i Vår residensstad Stockholm, den sjätte dagen i juni månad, året efter Vår Herres och Frälsares Jesu Kristi börd, det ett tusende åtta hundrade och på det nionde. CARL. S.
Maj:t måtte göras, är det för mig lika ovantadt, sorn oriktigt, att påbörda mig det jag, emot 90 §. RegeringsFormen, bediimt Embetsmäns förhållande. Det har just varit mina motståndare, som dit velat leda discussionen, Då jag för några Plena sedan ingick i granskning af Revisionsberättelsen, och framdrog ett exempel om krut, uppträdde genast mot mig en StatsRådsledamot, oell började, såsom Förvaltare af Krutförsäljningsfonden, att redovisa densamma, och bröt sålunda sjelf emot den åberopade 90 §. Då jag nu blott uppläste AdvocatFiscalsEmbetets Memorial, yttrade jag ej ett ord derutöfver, Den siste Talaren deremot ingick genast i Domstolens bedömmande af ränteberäkningen. Han har således sjelf brutit mot 90 §, Jag har ej gjort anmärkning emot någon, jag bar blott begärt att saken måtte utredas, och att en 10 års fordran ej må ligga oafgjord. Det förundrar mig, att man vill betaga oss dea rätt, att i underdånighet frambära dylika underdåniga ansökningar hos Kongl. Maj:t, på samma gång man vill undandraga Revisionen mer än 2 års handl lingar, Herr af Billbergh: Discussionen har tilli räckligen fortgått för att upplysa oss, att den strider emot 90 §. RegeringsFormen, och, för att ej begå samma fel som Herr Ribbing, kan jag ej ingå i öfverläggning om ämnet. Herr Ribbing har sagt> att lian blott fram dragit. Deti 18 Januari i f. m. 283 exempel, meri han har föranledt en öfverläggning, sorn ej får äga rum. För min del skall jag bjuda lill att vara Grundlagen trogen. Jag har blott, i anledning af hvad Grefve Horn yttrat, begärt ordet, för att nämna det jag visserligen påminner mig, att den nämnde anmärkningen blifvit gjord , men hvad påföljd den haft kan jag ej bestämdt säga.
L. S. N. Strindlund. för Södra Ångermanlands Domsaga, Öfra Landet. “ L S. Pehr Östman. för Södra Ångermanlands Domsaga, Nedra Landet. L. S. Pehr Pehrsson Eden. för Medelpad, genom N. Strindlund, enligt Fullmagt. L. S. Sven Jonsson för Herjeådalen genom E. Pehrsson, enligt Fullmagt. L. S. ’ Anders Olsson. för Södra Jemtlands Domsaga. Jonas Ersson. för Norra Jemtlands Domsaga. L. S. 77 Joli. Westermark. för Westerbottens Läns Norra Domsaga. L. S. Herman Öbom. för Norrbottens Läns Södra Domsaga. Gust. Glad. för Westerbottens Läns Södra Domsaga. L. S. Joli. Jac. Rutberg. för Norrbottens Läns Norra Domsaga. L. S. Christen Persson Sojdeby. Ingemund Odin. för Gottlands Norra Härad. för Gottlands Södra Härad, genom Jan Samuelsson, enligt Fullmagt. L. S. Jöns Månsson. Christen Andersson. Såne Persson. för Torna, Bara och Harrjagers för Onsjö, Luggude och Bönneför Oxie, Skytts och WemmenHärader. bergs Härader. högs Härader. L. S. L. S. JNils Jeppsson. för Färs och Frosta Härader. L. S. Nils Andersson. för Willands och Albo Härader. L. S. Ola Månsson. för Ljunits, Herrestads, Jerrestads och Ingelstads Härader. L. S. Pehr Nilsson. för Östra och Westra Göinge Härader. L. S. L. S. Jöns Jönsson. för Gerts Härad. L. S. Per Pålson. för Norra och Södra isbo samt Bjäre Härader. L. S. Eric Månsson. för Listers Härad. L. S. G. B. Appelqvist. för Medelstads Härad. L. S. 01. Pehrsson. för Bräkne Härad. L. S. Magnus Hallberg. för Halmstads, Höks och Tönnersjö Härader. L. S. Arnold Svensson. för Blekinge Läns Östra Härad. L. S. B.
Fransyskan frågar sakta om besked, kastar en hänryckt blick på taflan * Om du vandra vill, håll då munnen still, G å m e d lugna steg, för ej mycket på väg, Stå upp m e d solen klara, och lät bekymren fara. framför sig, men hon tiger. Svenskan gör likaså. » Geh steten Schritt » — ja, utan all brådska bör resan företagas och fullföljas. För vandring bör en dam i regel ej beräkna mer än högst 2 mil om dagen med minst en hvilodag i veckan. Onödig ansträngning bör förebyggas. Marschen börjas i mycket sakta tempo, sedan kan man alltid öka på. Detta gäller i synnerhet vid bergstigning, där man småningom erfar höglaDdsluftens välgörande, upplifvande inverkan och efter någon stund ovilkorligen påskyndar stegen. » Chi va piano va sano; ehi va sano va lontano », säga Italiens förare. För ett sällskap om tre till fyra personer är det sätt att färdas efter landsvägar mycket lämpligt, som norrmännen kalla » kjöre-gå system ». Två af följet gå en stund i förväg och de öfrige taga fatt dem halfvägs, åkande och medförande all packning. Nu bytas roler, och de f. d. åkande vandra efter med friska krafter. Komma de sedan trötta och varma till kvarteret, så hafva de först ankomne beställt rum, mat och ökad trefnad. I annat fall bör » ackordering » om rum samt beställning af mat vara första omsorgen i kvarteret. En tysk turist i Norge anmärkte en gång t r ä f f a n d e nog: » Ein mal » strax » ist eine Stunde, und zwei mal » strax » sind zwei Stunden. » Har dagsmarschen varit ansträngande, är alldeles olämpligt att genast gå till hvila i kvarteret. En maklig promenad efter en kort rast uppmjukar stela lemmar; när man sedan ger sig till ro, är ett högt läge för benen välgörande.
Härtill kommer också, ati många flickor från fattigare hem efter genomgången folkskolekurs icke längre nöja sig med att blifva vanliga tjänarinnor, utan önska komma ett steg högre och täfla med den bildade kvinnan om att erhålla samma slags anställning som hon. Ju mera folkskolan går framåt, desto större skall också deras antal blifva. Slutligen vilja vi äfven nämna alla de oberoende kvinnor, som af en eller annan orsak önska sig en sysselsättning, antingen hos andra eller i sina egna hem. Den skada, som de flesta af dem göra genom att nöja sig med en oproportionerligt liten ersättning för sitt arbete, har blifvit påpekad otaliga gånger, utan att likväl någon verkan däraf kunnat märkas. I sin hjärtlöshet tänka de icke, eller rättare vilja de icke tänka på, hur orätt och lågt de handla, då de rycka brödstycket undan en fattig genom att erbjuda sig utföra samma arbete som hon mot ingen eller ock en så obetydlig lön, att all täflan omöjliggöres. Och alla dessa kvinnor trängas om hvarandra på de jämförelsevis få arbetsfält, som för närvarande äro öppnade för deml Vi hafva en utomordentlig benägenhet att blott vilja gå i redan trampade spår och göra, hvad andra gjort förut, och bysa en utpräglad motvilja för att söka nya förvärfskällor, dels af misstroende till den egna förmågan och kraften, dels af fruktan för den kritik, som allt nytt framkallar, hvilket bar till följd, att vi hällre nöja oss med det gamla, fastän vi inse, att det är otillräckligt, än vi våga försöket att börja på med något nytt. Härtill bidrager väsendtligt, att de flesta unga flickor icke utbilda sig för något speeielt, utan i stället erhålla en god allmän-bildning, hvilken dock endast gör dem passande för några få sysselsättningar, exempelvis som guvernanter, sällskapsdamer, butikbiträden o. d., men är det tydligt, att sådana platser omöjligen kunna svara mot den stora efterfrågan, och de kvinnor, som lyckas erhålla dem, hafva vanligen varit tvungna att så underbjuda hvarandra, att det icke finnes någon möjlighet för dem att få en rimlig ersättning för sitt arbete.
Stadgan angående folkundervisningen i riket d. 18 Juni 1842, hvarest föreskrifves, att barn, hvars föräldrar eller målsmän tredskas att efterkomma de i afseende pä barnens skolgång iemnade föreskrifter, kunna efter föregångne varningar till föräldrar eller målsmän från desse skiljas och till vårdande åt andre personer öfverlemnas mot ersättning, som, derest tillgång hos föräldrarne saknas, obestridligen lärer drabba fattigvården; och anse Utskotten i följd häraf någon föreskrift i den syftning, motionären i detta afseende tillstyrkt, icke vara erforderlig; hvarföre Utskotten, med afseende jemväl å den betydliga kostnad för Staten, som genom bifall till detta förslag skulle föranledas, tillstyrka, att detsamma icke må af Rikets Ständer bifallas. I anledning af Herr Hedenstjernas sistberörde framställning hafva Utskotten dock fästat uppmärksamhet derpå, att det af motionärerr öfverklagade oskick, att gifta icke bofaste personer med sina barn kringstryka och såmedelst undandraga barnen allt tillfälle till undervisning och uppfostran, i betydlig mån underlättas och befordras genom nu gällande stadgande uti 3 § i Kongl, kungörelsen angående utfärdande af pass åt lösdrifvare m. m., hvilken innehåller, att gifta personer, hvilka äro att anse såsom lösdrifvare, icke kunna förpassas utom länet, utan att de jemväl medtaga hustru och barn, eller, med Kyrkoråds-protokoll styrka, att hustru och barn under deras frånvaro hafva sin bergning utan att falla församlingen till last. Enligt Utskottens omdöme borde det derföre aldrig tillåtas Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 25 tillåtas dylike personer att vid andra tillfällen, än vid flyttning till annan ort, eller, då annat gilltigt skäl styrktes, på resa medtaga sina minderåriga barn, utan skulle desse alltid i hemmet qvarlemnas och fadren eller modren icke erhålla tillstånd att från orten sig begifva, förr än på omförmälde sätt blifvit styrkt, att barnen vore af annan godkänd person till vård emottagne och under föräldrarnes frånvaro hade sin bergniug, utan att falla församlingen till last.
Utskottet finner dessa befordrings-principer vara icke allenast grundade på billighet och rättvisa, ulan äfven uppmuntra det tjenstgörande Presterskapet till ett lortsatt bemödande att förkofra sig i studier, samt göra det lättare att med Preste-Ståndet kunna, vid inträffande ledigheter, förena sådane män, hvilka, ehuru icke öfvade i presterlige förrättningar, likväl genom en vidsträckt lärdom, genom en förvärfvad mennisko-känuedom, genom kunskap i de vetenskaper, hvaraf Theologien har behof, kunna gagna och göra heder åt såväl Preste-Ståndet, som församlingen och landet; och då härtill kommer, att äfven de, som, utan att ega en öfvervägande lärdom, likväl visat, alt de med nit skött det kall, dem varit anförtrodt, ega hopp att, medelst vinnande af befordran till 3:dje Classens Pastorat, ernå en bekymmerfri ålderdom; anser Utskottet ifrågavarande befordrings-principer böra, såsom ledande till det med dem åsyftade ändamål, bibehållas; hvarföre Utskottet tillstyrker, att förevarande motion med de deruti föreslagne förändringar i sättet för upprättande af förslag till ledige Prest-embeten , måtte förfalla, Slockholm den 2 Juli 1840. Ank. lill Exp. Ulsk. den 11 Juli, kl. /j e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om utnämningar till Kyrkoherdar vid Rcgala Pastorat, Uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, till detta Utskott remitterad, motion, har Peter Petersson från Jönköpings Län föreslagit, att, Bih. till R. St.
Om man blott säger, att vid hvarje läroverk skall vara tillgång lill undervisning i de till allmän medborgerlig bildning hörande ämnen, så kan denna bibringas antingen derigenom att en apologistskola fogas vid den lärda skolan, eller att en fristående apologistskola anlägges bredvid den förra. Men det är alldeles icke behöflig!, alt båda skolorna sammanslås. Skulle det fordras, så gjorde man den nya metoden till ett vilkor, det jag icke begär. Hvad beträffar de öfriga punkterna, så tror jag att den 7:de, 8:de och 9:de höra till StatsUtsk:s befogenhet, men hvad den 10:de beträffar, så instämmer jag med öfrige ledamöter derutinnan, att den icke hör StatsUtsk. till och således bör uteslutas Den 6 Maj e. m. 437 när betänk, återkommer, genom den återremiss, om hvars bevil jande jag anhåller, likasom flere talare före mig redan gjort. Frill. Cederström: Jag nödgas så mycket mera begära återremiss af ifrågavar. del af betänk., som den i mina ögon icke år förtjent af annat än ett ganska starkt ogillande. Detta mitt omdöme grundar sig hufvudsakligen på 3:ne omständigheter. Först på den af Utsk. begångne uraktlåtenhet, hvarom Hr Tersmeden redan sig yttrat; och hvaröfver äfven jag skall hafva äran ytterligare anmäla mina betänkligheter; vidare derpå, alt Utsk. väsendtligen och ganska ofta vid delta ärendes behandling öfverskrida gränsorne för sin befogenhet och sina rättigheter, pä sätt jag snarligen skall söka ådagalägga; och, för det 3:dje, uppå den omständighet, att Utsk. valt sä särdeles otjeoliga bestämmelser vid sin uppställning af vilkoren för det förordade anslagets användande. Hvad försl angår den ofvananmärkta underlåtenheten att i ett sammanhang låta samtlige ärenden af enahanda innehåll komma under pröfning, så hade sådan uraktlåtenhet lätteligen kunnat undvikas, enär det varit StatsUtsk. nogsamt bekant, huruledes till Allm. Besv.- o.
På denna resa, är försendt Förtälja, oc, hu! en vandringzman Bär fara både til watn och land För röfvare och skielmar andra Som allestädes nu kring vandra. Ja, jagh aldrigh kunnat troo En resa giöra störr’ oroo Än denne. Ty thet är beswär Med qvinfolk resa här och thär. Som jagh medh min kärst’ har gjort, Then nu är worden tiock så fort. Migh undrar hwart hon hafver gått, Efter hon är så swagh och trått. See, See! hon kommer nu rätt där. Aff sijda jagh migh ställer här.” Maria tackar Gud, som hållit henne frisk och sund, ehuru hon lidit mycket af resan. Då Josef visar sig, frågar hon, om han fått herberge; men han har förgäfves gått från hus till hus, ”Den ena lådds, som han ej hörde, Den andre migh ur gården kiörde, Den tredje lånte aldrigh huus, Den fjerde swoor i fullan duus Den fempte wijste migh sitt stall Eij weet jagh hvadh jagh giöra skall.” Båda makarna komma öfverens derom, att de rika förakta de fattiga; och Maria förklarar sig snart behöfva hvila, ”Ty jagh är heel igenom kall, Befruchtar och för annat fall.” Hospes har huset fullt upp af gäster; helst emottager han de rika, ty de kunna betala, men någongång upptager han äfven ”en arm gestalt.” Josef kommer och ber om herberge; värden skulle för köldens skull gerna hysa dem, men kan endast erbjuda stallet, dock ber han dem akta sig för oxen, som med sina ben kan skada dem, ”åsnan är ock mycket gram.” Josef tycker det förfärligt, att Gud, som i höjden bor, icke kan få en plats att luta sitt hufvud till; och Maria utropar: ”Iagh arma eländiga möö, Skall iagh nu ligga uti höö.” Men värden kan ej hjelpa det. Förgäfves förklarar