Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den sanna qvinlighelen, alltid mäktig al försakelser och uppoffringar, utöfvar sitt ljufva oell milda kall, lika omsorgsfullt på thronen, som i hyddan; och aldrig skola utplånas de intryck af uppfyllda trohetslöften, som E. Majit lemnat lill föresyn för den Svenska makan och modren. Mätte den Högste, som tröstar och hugsvalar i de svåraste pröfningar och lidanden, gifva E. Majit styrka att bära det hårda slag, hvarmed Han i sin vishet hemsökt E. Majit och Konungahuset! Denna önskan är lika uppriktig hos Svenska folket, som dess sorg öfver den bortgångne djupt saknade Landsfadren, till hvars namn i häfderna sluter sig minnet af E. Majlis dygder. Rikets Ständer anhålla med djupaste vördnad alt i E. Majits nådiga bevågenhet städse få vara inneslutne. Rikets Ständer framhärda etc. Slockholm den 19 November 1859. ExpeditionsUtskottets Förslag till anderd. Skri fralse, I\' Majlis egenhäridiga svar härå. hvaraf ett exemplar aflemnats lill hvarje Riks-Stånd, är af följande lydelse: Mina Herrar! Med tacksamt och upprördi hjerta emotlager jag uttrycken af Rikets Ständers deltagande uti den djupa sorg, som (räflat mig. Den allmänna saknaden, som följde den älskade Konungen till grafven, var ett rörande bevis på erkännandet af allt det ädla och goda Han velat och utfört. När jag lemnade Fädernehemmet gaf jag ett heligt löfte att dela såväl sorgen som glädjen med min adle Make, alt älska det land Han så högt älskade. Vid uppfyllandet af dessa pligter följde jag blott mitt hjertås böjelse, jag fann min lycka uti den tillgifvenhet, som mölle mig i mitt nya fädernesland; hågkomsten deraf förvaras i tacksamt minne. I 36 år var jag dagligt vittne till min Gemåls höga egenskaper, till Hans outtröttliga bemödanden för sitt folks ära och förkofran, till Hans ödmjukhet i lyckan och sist till Hans undergifvenhet under de långa pröfningar, som det behagade Gud att skicka honom.
Utskottet anser alltså, att man, för vinnande af månadtliga ting eller rättegångsdagar, på sätt Lagkomitéen föreslagit, icke bör tillgripa en så våldsam åtgärd som domsagornas styckning och reglering efter det år 4847 af dåvarande Justitie-Statsministern framlagda förslaget, utan att samma ändamål lättare bör vinnas genom en successiv reglering och sammansmältning af de många härader och tingslag, i hvilka domsagorna nu äro sönderstyckade, och att menigheternas beredvillighet för en sådan reglering desto säkrare bör kunna påräknas, om lagen på förhand undergår en sådan förändring i afseende på Häradsrätternas arbetsordning, att tingslagernas sammanslutning ovilkorligen måste föranleda ökade rättegångstillfällen. Det är emellertid svårt att beräkna, huru långt man, äfven, på den väg som Utskottet sålunda anvisat, för närvarande befinner sig från uppnåendet af nyssnämnda önskniogsmål. Enligt de upplysningar, som Utskottet kunnat inhemta, finnas för närvarande endast 19 domsagor med en för hela domsagan gemensam tingsstad; och för dessa finnes intet hinder att genast införa månadtliga ting, på sätt Lagkomitéen föreslagit. Utskottet har trott, att man, för ett kraftigare befordrande af reformens genomförande, kunde utan fara gå ett steg längre än Lagkomitéen föreslagit, och föreskrifva månadtliga ting äfven för de domsagor, som hafva två tingsstäder. Om domaren t. ex på den första måndagen i månaden håller ting på den ena tingsstaden, så bör han alltför väl kunna på den andra eller tredje måndagen i samma månad infinna sig å den andra. Detta skulle blifva förhållandet med 30 af rikets domsagor. Att bland dessa 49 domsagor, i hvilka månadstingen efter Utskottets omdöme genast kunde införas, några bestå af flera härader och tingslag, än tingsstäder, torde icke utgöra något hinder för den föreslagna anordningen, emedan följden deraf endast blefve att två särskilda nämnder finge vara pä samma dag tillstädes, och just detta förhållande skulle sannolikt verka dertill, att härader och tingslag med gemensam tingsstad snart förklarade sig villiga att äfven sammansluta sig till gemensamt tingslag.
Den a:dra omständigheten, vid hvilken jag vill göra anmärkt!., ur den, att Utsk. tillstyrkte det banken skulle betala 960,000 r:dr af Riksg.cont:s skuld till banken; det vill i enkla ordalag säga, alt banken skalf afskrifva en del af sina egna fordringar. Detta är det gamla, såsom fördömligt ansedda, sättet att liqvidera skulder till banken. Jag kan icke annat än högligen afstyrka detta liqvidatinnssält. Det vöre ett medel alt genast, vid lörsta riksdagen efter realisationens verkställighet, ingifva Svenska lolket misstroende lill Ständernes föresats att bålla deras förbindelser till banken. Således, utan afseende på summan, afstyrker jag R o. Ad. all medgifva ett sådant sätt att begagna bancovinsten. Hr von Troil, Emil: Den siste talaren har fi omkommit med en af dessa besynnerliga satser, sorn under loppet af liksdagen icke sällan försports från detta båll, — satser, Sorn skulle leda till bevisande af sådant, som icke kan bevisas, och sorn derföre mäste tillgripas på höft. Den sats, den värde ledamoten begagnat, har varit, att afskrifva en skuld och betala en skuld vöre detsamma. Det ligger vis* 13 Den 2 September f. in. serligen j sakens natur, att när en skuld är betald, så måste den afskrifvas, och hvad Ulsk. föreslagit i afseende på bankens fordran bos Riksg.cont , innefattar icke en sadan afskrifning, som sker ulan betalning; ty Ulskts förslag innebär, att sedan, i öfverensstämmelse med hvad vid sista riksdag beslutades, del blifvit afgjordt, att bankens salderade vinst intill denna riksdag skulle alsättas till Staten, det vill på detta stalie säga detsamma som till Riksg.cont., så skulle nied denna penningesumma, sorn icke mera är bankens, utan tillhör Riksg.cont., detta verk betala en del af sin skuld till banken och sålunda infria ett visst belopp af sina obligationer.
De ledamöter, hvilka vid 1823 års riksdag här bevistade öfverläggningarna i detta ämne, påminna sig säkert, att jag tillhör dem, som icke anse det likgiltigt, om Svenska näringarna åtnjuta skydd eller icke. Jag ber R. o. Ad. om förlåtelse, att jag äfven nu upptager frågan. Tvisten om sättet att åstadkomma skyddet har ända sedan 1823 varit anhängig. Man har framställt ordet täflan såsom det förnämsta medlet. Jag vill icke 'bestrida detta; men jag bestrider ensidigheten i frågan örn organiserandet af denna täflan. Denna ligger deri, att de, som yrka, att Svenska fabriksidkare böra sättas i concurrens med de utländska, aldrig brytt sig om att först ifra för täflan inom Riket, aldrig intresserat sig för författningen sisth Aug-, att fri varuförsäljning inom landet må äga ruin m. m. Då först kan en täflan med utländningen blifva mindre farlig. Hittills har den deremot varit farlig, emedan handeln inom Riket varit klafbunden. Man har sagt, att näringarna likväl stigit. Jag medger delta till en viss grad; men jag skiljer mig i afseende på orsaken. Jag tror mig nemi. känna, huru näringsidkarne raisonnerat, emedan jag ansett mig pligtig att derom söka göra mig närmare underrättad; och jag tror mig kunna försäkra, att om näringsidkarne icke förlitat på Regeringens bestämdhet för att upprätthålla det system, som hittills blifvit följd t, hade de resultater, hvaröfver man nu skryter, icke agt rum. Näringarna fordra stabilitet i författningar, och Regeringen har behof af, att Representationen icke vid hvarje riksdag må förnya dessa ultraliberala önskningar, mot hvilka Regeringen alltid måste finna det vara obehagligt att nödgas strida; och det har tyckts, som Representationen blifvit mera lugn, ju mera den aflägsnat sig från tidpunkten af 1823. Då Den i5 December f. m. framställdes nemi. i första betänk, i frågan, att Konungen icke ägde rätt besluta importförbud. Ständerna slutade likväl med erkännande af en sådan Konungens rättighet. Ku sättes den icke ens i fråga, och det bevisar något mera lugn.
Denna omgifning, som på samma gång smickrade och omsnärjde henne, skulle erfara, lika godt huru, att hon hade en vilja för sig och kunde handla därefter. Misstrogen var hon därtill. Hon hade fått den föreställningen, att visse maktägande ej ogärna skulle se, om något olycksfall drabbade henne, hvarefter de kunde styra Sverige henne förutan. Och det roade henne att gäcka sådana förhoppningar. Nu framträdde hon från hasselhäcken med ett harmset utrop öfver det bakvända, nötaktiga sätt, på hvilket Axelson hade utfört hennes befallningar. Hon var icke så sparsam på grofva uttryck, som man kunnat förvänta af hennes rang och uppfostran, den unga Kristina. Hon hade lärt något också af ridknektarne, efter hon ju red som en pojke i sadeln och visade en så utmärkt skicklighet i alla kroppsöfningar. Jag lurade dem! sade den andra flickan, som, i första förtjusningen öfver sin lyckade list, glömde hvem hon hade framför sig. Å, du skulle ej spela illa i en fransk komedi, du! svarade drottningen, i hvars lifliga, ombytliga håg den senare väntjensten hastigt utplånat den förra vreden. Värker ditt hufvud? tillade hon, när hon såg, att flickan tryckte en våt näsduk mot tinningen. Inte mycket, men nog var det hårdt mot hårdt, när vi två stötte samman. Och hon hade så när tillfogat: Värker icke ditt hufvud? Men nu ihågkom hon det otroliga, att hon hade en drottning framför sig, och nedstämde den förtroliga tonen till en ödmjuk fråga om den nådiga fröken skadat sig. Drottningen var den enda, som då hade rätt att kallas fröken, hvilket var det vanligaste tilltalsordet vid icke officiela tillfällen. Ännu kallades adelns döttrar jungfrur. Tror du, att mitt hufvud är af kork? genmälde den unga drottningen muntert. Men herrarne där skola finna min lösa häst och vända tillbaka. Visa mig en utväg att komma till staden före dem! Nådig fröken skulle låta ro sig dit. Ro? Det är bra. Hvar får jag en båt? Andromeda ligger vid lastbryggan. Jag skall begära en båt af herr Herman. Godt. Säg, att jag befaller nu genast en båt med sex roddare och två marinsoldater till min eskort!
Se fabeln »The Goat and the Lion», öfversatt ifrån det Hinduiska arbetet ~Pancha Tantra~, uti SIR JOHN MALCOLM’S ~Sketches of Persia~. Uti Sagan äfven såsom Folk-Sägen. Sålunda eger Utgifv. ibland sina samlingar en nästan ordagrannt liknande förtäljning, som är fästad vid ~Enskällabo-berg~ uti Bredaryd socken af Småland, samt ännu en, som knyter sig till ~Stompe-kulle~ i Filkestad, socken af Willands härad uti Skåne. A. Pojken, som åt kapp med Jätten. Ifrån S. Småland. Det var en gång en »pojke», som gick vall med bockar. Vid det han vankade omkring uti skogen, kom han till jättens stuga; när tussen, som bodde derinne, fick höra gny och rop i sitt grannskap, kom han ut för att se hvad som var på färde. Såsom nu jätten var stor till vext och grym till utseende, blef pojken rädd, och gaf sig undan det fortaste han förmådde. Om qvällen, när vallpojken dref sina bockar ifrån betet, var hans moder sysselsatt med att ysta. Pojken tog ett stycke af den färska osten, rullade den i ask-mörjan och gömde den derefter i sin skinn-frax (väska). Följande morgon gick han vall, såsom hans sed var, och kom åter till jättens stuga. När nu resen fick höra gny af vall-pojken och hans bockar, blef han vred, gick ut och grep en stor gråsten, samt kramade den i handen, så att stenflisorna flögo vida vägar. Jätten sade: »om du någonsin kommer här mera och gör olåt, vill jag krysta dig så små, som jag nu kramar denna sten.» Pojken lät dock icke skrämma sig, utan låtsade äfven fatta en sten; men tog i dess ställe osten, som blifvit rullad i aska, och krystade den, så att vasslan rann emellan hans fingrar och droppade ned på marken. Pojken mälte: »om du icke gifver dig undan och låter mig vara i fred, vill jag krama dig såsom jag nu krystar vatten utur denna sten.»
Stats-Utskottet, som från samtliga Riks-Stånden erhållit remiss å ofvanberörda nådiga framställning och vid ärendets handläggning tagit kännedom om dertill hörande handlingar, anser sig, med afseende å de i den Kongl. Propositionen anförda förhållanden och på de deruti föreslagna vilkor, böra tillstyrka Rikets Ständers bifall till hvad Kongl. Majit i ofvanberörda hänseende behagat föreslå. Stockholm den 5 Mars 1863. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Mars 1863, kl. 2 e. m. Ulla la nite, i ant edilin g af Ii'angi. Maj:ts nådiga Proposition, om beviljande af anslag lill inköp för Statens räkning af en del utaf den Kammarherren m. rn. G. t). Lorichs i lifstiden tillhöriga samling af mynt och medaljer. (U. A.) Sedan en af Kongl. Majits Chargé d’affaires, hos Kongl.
Af de så beskaffade förrättningar, hvilka finnas omnämnde i sista berättelsen, har den då pågående skogsdelningen i en af socknarne i Öster-Dalarne blifvit fullbordad, men i anseende lill anförde besvär öfver det utslag, hvarigenom Landtmätarnes åtgärder dervid blifvit godkände, bar vid den afviltrade markens skattläggning någon åtgärd ännu icke kunnat vidtagas. Den då anmälde tvisten om grunderne för skogens delning i en socken nedom Dal-laget har blifvit dragen under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, och Dess utslag afbidas innan ärendet kan komma till vidare behandling. Det derförinnan började skiftet i en till den nyssnämnde gränsande socken fortgår ännu, äfvensom, sedan det då nyligen företagne skiftet i en af socknarne i Öster-Dalarne blifvit till inägorna fullbordadt och genom nu mera laga kraftägande utslag fastställdt, förberedande åtgärder till skogens delning och afvittring derstädes blifvit under tiden begvnte, likasom storskiftet i en af de tillgränsande större socknarne börjadt. De fördelar som för orten vinnas genom dessa förrättningar äro stora, då derförinnan någon möjlighet icke finnes, att ernå en väsendtlig förbättring i jordbruket, hvilket en lill och med icke besuten jordägare ofta nog nu ses nödsakad, alt idka på en otrolig mängd särskilte små skiften, spridde på flere från hvarannan skiljde trakter af socknen, samt enär derförutan en ändamålsenlig vård af de samfällige skogarne icke kan påräknas eller en lämplig reglering verkställas, angående äganderätten till de å vissa trakter vidt kringspridde, oftast ohägnade slog eller slotter-lägenheter, hvilka i sitt närvarande skick föranleda till många tvister. För att säkrare ernå det med dessa förrättningar åsyftade ändamål äro behöflige ansedde ändringar och tillägg uti derom gällande föreskrifter till Kongl.
Deremot synes åsiglen att en sådan frihet är för näringarne fördelaktig kunna för sig åberopa förhållandet i Norrige, hvilket land såväl till naturförhållanden och näringsgrenar, som i kapitaltillgång, kreditinrättningar och öfriga hithörande omständigheter kan anses närmast jemförlig! med och ingalunda öfverlägset värt eget. Obestridligt är, alt räntefoten långt ifrån uteslutande, eller ens i första rummel, beror af penningekapitalets storlek i och för sig, ulan vida mera af, bland annat, den industriela verksamhetens större eller mindre liflighet och dermed sammanhängande behof utaf rörelsemedel, samt deraf, att de befintliga penningetillgångarnes användning underlättas och deras verksamhet mångdubblas förmedelst tillräckliga och ändamålsenligt ordnade kreditanstalter samt inrättningar för penningecirkulalionen. 24 ExpeditionsLits ko tio, Is Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 173. Men ehuru företagsamhet och näringarnes utveckling i allmänhet utgör ett vilkor för samhällets förkofran, får Hock icke förbises, alt dessa understundom taga en alltför stor utsträckning eller en riglning, som icke hvilar på naturliga grunder. De medel till förekommande af härifrån oskiljaktiga vådor hvilka man tillförene sökt i en verksamheten reglerande allmän lagstiftning, hafva visat sig lika oförmögna i detta hänseende, som nedtryckande på näringarnes naturliga gång; och del har deremot blifvit alltmera klart, att den enda verksamma och helsosarnma regulatorn på näringsverksamheten står att finna i konkurrensens inflytande. Hvad näringarne behöfva är å ena sidan förlag af arbetskrafter och materiela medel, å den andra utbyte af deras produk ter, för att dymedelst underhålla och föröka arbetskraften samt fortsätta produktionen; och då penningen i allt detta utgör endast ett medel för de erforderliga utbytena, måste det innefatta en motsägelse att erkänna nyttan af frihet i ändamålets vinnande, men icke i begagnandet af det dertill oundgängliga medlet.
439 Dåntagaren att fä liqvidera äfven med BancoSedlar efter gällande cours, da Banquén' i stallet kunde använda denna nya inkomst, eller de sålunda inflytande Banco.Sedlar, till Silfver inköp. — Det förstås af sig sjelft att årliga inbetalningen ej får öfverstiga 6 procent i Sedlar, hvilka sedermera förvandlas till Silfver efter förut antagen grund. Då afdelningens förslag, som förkastar Binance-Committéns project rörande en ny Hypqtheques Lane - Inrättning, byggd på andra principer, och skiljd från ali gemenskap med Banquens tillgångar, framdeles förekommer, förbehåller jag mig att få- afgifva vidare utlåtande: men anhåller emedlertid, att detta mitt yttrande, sä framt det ej gillas al sammansatta Utskottens pluralitet, må till IliksStåndens Plena få åtfölja Betänkandet. Af Herr Revisions-Secreteraren Stråle.- Man har, under de i Sverige inträffade'oordningar uti penningeväsendet, trott sig kunna . afhjelpa den enskilda förlägenheten, åtminstone hvad jordbruket angeck, derigenom att Dån lemnades på Fastigheter emot lindrig ränta. Detta är visserligen en fördel för den som .erhåller Dånet; och om penningarne med uträkning användas, tillskynda de låntagaren en säker och obestridlig vinst. Få hafva likväl lyckats uti sine specul.itioner, dels derföre att man icke beraknat alla de omkostnader, som ett Dan af allmaänna medel medförer, dels ock emedan man ofta ansett den erhållna lånesumman såsom en redan behållen vinst, utan att besinna att den samma icke ver-< 44 o Banco-Utskottets Betänkande», kel igen uppkommit, förrän liela lånet blifvit åferbetalilt; men många hafva emedlertid blifvit inlockade till skuldsättningar, sorn aldrig hade egt rum , om man icke hade ansett det* för en så stor för* del att på sin egendom innehafva fastighetslån, och då sedermera betålningaltne derå skolat verk* ställas, hafva dessa förefallit vida känbarare än man i början förestält sig.
Vid i83o års riksdag gjorde den grundsats sig gällande, att, i samma mån man vore angelägen att göra statsbanken, i afseende på dess sedelutgifning, så säker som möjlig, skulle man äfven förekomma dess inblandning med creditsystemet i Riket; men sådant skulle nu åter uppstå genom privatbankernas rättighet att laga cassacreditiver i statsbanken. Man borde hellre, så vidt sig göra lät, utan att förkrossa näringarna, söka afskilja från en statsbank eller en bank, som skall upprätthålla myntvärdet, alla sådana föreningar med enskilda creditinrätlningar, som kunde försämra myntet. Nu synes denna grundsats nära att af motionären öfvergifvas. Det bar längesedan icke undfallit min och fleres uppmärksamhet, att reactionsförsök i detta hänseende blifvit väckta. Jag har letat upp en Statstidning för 1838 den 16 Fehr., i hvilken en insänd artikel influtit, som förmenas vara utdragen ur Edinb. Rewiew, 0111 Englands statsbank och privatbanker. Jag vill ej besvära R. o. Ad. med uppläsandet af denna artikel, då en hvar kan söka den särskildt. Den ärettpraeludium till en note, hvilken har ganska mycket syskontycke med det förslag, som Hr Rosenblad nu har bragt å bane. Den förra är likväl något vidsträcktare, och föreslår, att privatbankerna skola ställa sig uti en närmare förening med statsbanken, mottaga dess sedlar och vara på sätt och vis slatsbankens commissionärer för att verkställa utlåningen. Jag vill ej göra den värde ledamoten den orättvisan, att lian egentligen åsyftat något sådant, men vågar påstå, att om Hr Rosenblads motion antoges, så skulle sådant endast hafva den följd, att man hade fått in ena foten för att 3a8 Den 22 Februari e. ra. framdeles få in hela kroppen. Jag söker derföre åter upplifva den grundsatsen, att, sedan vår statsbank nu lyck ligtvis har visat sig, i trots af all den farhåga, som ägde rum före år i8lo, kunna vidmakthålla myntet vid dess värde, par auro, icke något nytt förslag må af R.
Uti 37 §. af Banko-Reglementet hafva Fullmäktige erhållit föreskrift, att låta vid dåvarande Innehafvares afgång indraga följande befattningar, nemligen: 2:ne Kommissarie-beställningar, en i Sedel-Kontoret och en i DepositionsAfdelningen, en Kassörs-syssla samt en Bokhållare och 3 Kontorskrifvaretjenster i Sedel-Kontoret, äfvensom en Kassa-skrifvare-befattning. Möjligheten att indraga dessa tjenster, med undantag allenast af Kommissarie-beställningen i Depositions-Afdelningen, var i främsta rummet beroende deraf om utgifningen af skillingssedlar komme att upphöra; Och det af Fullmäktige vid sednaste Riksdag afgifne förslag till reglering af Tjenstemanna-personalen och dess lönevilkor grundades på den förutsättning, att sedlarne å 16, 12 och 8 skillingar dädanefter icke skulle komma att förfärdigas och från Banken utgifvas. Emedlertid hafva Fullmäktige, i anledning af ofvanberörde föreskrift, innan anslag blifvit utfärdadt, i och för återbesättande af de under dem under de nu ifrågavarande tiden uppkomna ledigheter af Kommissarie-befattningar, K assörssysslor och Kontors-skrifvare-tjenster i Sedel-Kontoret, infordrat Under-Styrelsens utlåtande, angående behofvet af berörde beställningar; och som Under-Styrelsen dervid förklarat: att, med afseende å den Kommissarierne i Sedel-Kontoret åliggande emottagoch vård af färdige sedlar, det, i betraktande derjemte af bemälte Kommissariers göromål i öfrigt, kunde medföra våda för Verket att indraga någon af de dervarande 3 Kommissarie-befattningar; att i Depositions-Afdelningen de
BorgareStåndets Ledamöters vägnar Carl Fr, Lundberg, På HederV. BondeStåndets Ledamöters Vägnar Jon Jonsson, C, Tunelius. Utdrag af Protocollet, hållet i Riksens Högloft. Ständers Stats-Utskott t,‘.te Bandet, 367. 86vid SIS» Den 2 2 Juli. vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 19 Juli ig 15. Uti det till Utskottets vidare handläggning, i anledning af gjorda anmärkningar, återremitterade Ärende, angående förre vice Talmannen Jon Jonssons Motion, rörande jemkning uti Båtsmans Indelningen i Blekinge Dan, begärte Hr Öfverste-Lieutnanten Tornerhjelm, att dess till Protocollet förut afgifne särskildta yttrande måtte Utskottets afgifvande svar bifogas, så lydande: ”Jag har bemödat mig, att med noggranhet granska omständigheterna, rörande den af f. d. vice Talmannen Jon Jonsson väckta flaga, om ändring uti Indelnings-Verket, för dess hemort Blekingen. Denna forskning förer till helt andra önskningar , än den Motionen gör, efter den framställer grunder, som på det snörrättaste strida emot det gemensamma förhållandet af andra orters jemförda rättighet af Blekingens billiga fordran, och mot Föi fattningarnes både anda och föreskrift. Jag skall söka bevisa detta. ”Grundlagen sjelf föreskrifver den yttersta varsamhet för alla åtgärder mot Indelnings-Verket och den gör väl. Hade ej denna inrättning, ehuru icke i alla delar felfri, varit vigtig nog att sparas från tillgrepp af framfarna villor, säkert skulle då Sverige redan varit utan försvarsverk, och skulle länge sedan sett sig magtlöst snärdt i trasslet af andra Staters vålden. Det är således icke Hagens mening eller Samhällets väl att önska, mindre att understödja, ändringar i en * Den g 8 Juli. a i 3 t en inrättning, som med skyddande vördnad bör öfverlemnas ostyrnpad åt kommande slägter , hvilkas rättvisa taddel jag, för min del, icke vill medverkande framkalla.