Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För » God dag, Isabella, » sade husets herre med ett det tredje: kännedom om hushållsbestyr, utan hvilleende och blickade med välbehag på sin hustru, ken vederbörande dams blifvande äkta man blir en som var iförd en enkel hushållsklädning. mycket olycklig sådan! För det fjerde: sinne för » God dag, Rudolf, » svarade h o n; » var sammanordning och snygghet! » komsten tröttsam? » » Men, ers höghet, » anmärkte då den dåraktiga » Just inte så farligt. Men låt oss !a plats! » Bella, » hvartill har man då tjenstfolket? » Så kom tjenarinnan och satte soppan på bordet. Då såg prinsessan mycket strängt på den unga Och i samma ögonblick trädde, likaledes genom en flickan och svarade: sidodörr, det äkta parets enda dotter, den elfvaåriga » Kära Bella, vet man hvart ens öde kan föra en, Cilly, in. och om man alltid blir i tillfälle att hålla tjenare? » God dag, far och mor, » helsade hon och satte — Ser ni, de högt bildade grekerna måste alla utan sig med en vänlig nick till svar ned vid bordet. undantag lära sig ett yrke. Sokrates var bildhugSedan doktorn, enligt gammal sed i huset, läst gare, Kleantes vattendragare, Paulus mattväfvare, en kort bordsbön, vidtog den enkla, men kraftiga Augustus — ty romarne lärde det af grekerna — måltiden, som kryddades af muntert samtal. Endast var snickare på lediga stunder, Marcus Aurelius Cilly, hvilkens mun annars ej plägade stå stilla, lärde målarkonsten! — Och hur många prinsar finvar tystare än vanligt, och fru Isabella lade snart nes det ej, som likaledes följa detta exempel? Och märke till, att barnets ögon voro röda af gråt. H o n så skulle vi qvinnor lägga händerna i skötet och sade emellertid intet, då hon antog, att något föreingenting uträtta, oaktadt det just är qvinnans sanna fallit i skolan. Och hon sökte alltid att bespara prydnad att aldrig vara sysslolös? Nej, Bella, lär sin herre och man onyttig förargelse och förtret.
N:o 23. och åberopade skal, får jag vördsamt hemställa, det måtte Rikets Höglofliga Stander dels för deras del godkänna förslaget om ifrågasatta jernvägs byggande såsom bredspårig stambana, under förbehåll likväl att orternes kommuner af anläggningskostnaden vidkännas vare sig i kontanta penningar eller genom jordinlösen så mycket, som efter kostnadsförslaget motsvarar en million Riksdaler Riksmynt, samt dels bevilja till öfriga delen af kostnaden erforderliga statsmedel. Med tillkännagifvande att kostnadsförslaget samt plan och ritningar till denna jernvägsanläggning åtföljt den underdåniga ansökningen till Kongl. Maj:t, samt att en särskild statistisk utredning är under utarbetning, för att till Kongl. Maj:t i underdånighet ingifvas, hvarefter samtliga handlingarne torde komma att till Rikets Ständer eller vederbörande Utskott öfverlemnas, får jag anhålla om denna min framställnings remitterande till Höglofliga Stats-Utskottet. Stockholm den 8 November 1865. K. Sköldebrand. Af Grefve Posse, Knut, om beviljande af ett årligt anslag å 6,000 R:dr till Institutet för döfstumma i Carlskrona. För sex år sedan inrättades i Carlskrona genom några fruntimmers bemödanden ett hem för fattiga värnlösa barn. Bland dessa befanns ett döfstumt, hvars lyckade undervisning inom kort tid föranledde framställningar om emottagande af flera sådana vanlottade. Föreståndarinnan nödgades härigenom att efter hand antaga för dessa lämpliga lärare och lärarinnor, menniskovänners välvilliga bidrag inflöto allt mer och döfstumma barn emottogos äfven från angränsande län, så att antalet betydligt ökades. Den styrande stiftarinnans förklaring: »Det är omöjligt att säga nej! då bönfallandet om ett ja! står tydligt att läsa i det stumma barnets talande ögon,» kunde ej undgå att gifva anledning till förökande af lärjungarnes antal, men måste likväl snart föranleda att utgifterna icke längre kunde bestridas genom enskilda bidrag till den så kallade tysta skolan.
Men nu är det slut med dårskaperna; jag gifter mig, slår mig ned på min fäderneärfda egendom, ett mönster af äkta man och landtbrukare. Vågar den ädla borgfrun icke nu låta fälla ned vindbryggan och gifva den fordom förirrade riddaren härberge? » Fru Svingel måste mot sin vilja skratta åt sportsmannens humoristiska ton, hvilken passade så väl till hans utseende af fin världsman. Han fick stanna kvar och anvisades ett rum i herrflygeln, där äfven den nye hä- radsskrifvaren, fru Marias svåger, Albert Svingel, hade sin bostad och sitt kontor. Ingen af husets många gäster hade sett sportsmannen komma, och fru Maria hade funnit för godt att icke nämna ett ord om hans närvaro i huset; han skulle se detta och dess innevånare sådant som det hela tedde sig i hvardagslag, och hon afskydde unga damers vana att — som hon uttryckte det — smeta upp sig, för det en ny herre infunnit sig. Då hela sällskapet efter middagsringningen samlade sig i matsalen, presenterade hon gä- sten: » Notarien vonDtinker, » och tillade små- leende: » Den diaboliske sportsmannen, som ingaf madam Rönn tanken på domens dag. » Detta yttrande löste de band af förlägenhet, som bundit sällskapet; konversationen blef så liflig vid bordet, att damerna glömde harmen öfver, att värdinnan icke förberedt dem på, att de skulle sammanträffa med den beryktade notarien. Då man stigit upp från bordet, gingo herrarne — de voro nu fyra till antalet, häradsskrifvaren, hans biträde samt en sjuklig nybakad student — ut i det fria för att röka en cigarr. Damerna flockades i hvardagsrummet kring värdinnan. Allas sinnen voro nå- got upprörda, alla frågor, som surrade kring fru Maria, vittnade om, att den nye gästen var föromål för damernas tankar och känslor. » Hvilket väsen för en pannkaka 1 » — Fru Maria bjöd till att behandla hela saken som en ren bagatell. » Han är dock hvarken hin onde eller fra Diavolo. — Hvad han vill här? Jo, inackordera sin fästmö. » » Han — fästmö! » lät det i korus.
”Än tå de war Herr Store Ture, Han rijder dalen uth, Han sanckar så mången daalbo, Alt både med sköld och spjut.” M. frågar, hvad detta är för en ny visa, och Algutor lofvar sjunga den för en kanna öl, då de komma till köpstaden; för samma pris lofvar åter Marquard att sjunga visan om Kung Halstan. Nu hinner dem Judas och ber att få följa med. Bönderna mena väl, att sådana karlar ej gerna taga i granaåran; men Judas lofvar hjelpa att ro, och han har dessutom penningar, om han än icke har mer än en tröja. — Sc. 2. Pilatus, landshöfdingen i Jerusalem, skickar sin tjenare Syrus att spörja, hvilka de äro, som befinna sig i den ankommande båten. Algutor svarar, att de hafva hemma ”På Scharioth ö, wallahla härad, i lappuna sochen, i hwalungs fierding, i ugglerema,” och att de medföra gälesmöret, afrad och skatt till kejsaren. Judas säger sig söka herretjenst, föres till Pilatus och förklarar sig kunna allt, hvartill denne täckes bruka honom. Pilatus befaller honom att gå in i en trädgård och utan att bekymra sig, om hvem den tillhörde, taga allahanda frukt. — Sc. 3. Judas klättrar upp i ett träd och sitter der sjungande: ”Hiälmer han war en lithen hoffdräng, Han tiente liten Kierstin alt för sin säng. Så frommer rider Hiälmer genom skogen.” Då kommer Ruben, Jude egen fader, ty honom tillhör trädgården. Ett gräl uppstår, som slutar dermed, att Judas slår Ruben ihjäl. Pilatus tycker om Jude raskhet, lofvar att försvara honom och taga honom i sin tjenst, ger honom handpenningar och tillsäger honom den mördades enka och egodelar. — Sc. 4. Cyboræa kommer sökande sin man, finner honom död och klagar jemmerligen; Pilatus, derom underrättad genom Syrus, låter kalla henne till sig, han söker trösta henne och, skämtande öfver hennes gamle man, bjuder han henne en ny i Judas.
Hammar sjelf, som visste huru det förhöll sig med sömnen, tvangs dock att beundra ynglingens sjelfbeherskning, som tydligen kräft mycken träning. Utan allt tvifvel var denne yngling större »artist» än professorn. Francisco placerade mediet på dess stol, strök dess sidor ännu en gång och steg ned i salongen medan gaslågorna ytterligare nedskrufvades. Denna anordning behagade föga Hammar, hvars observationer derigenom betydligt försvårades; men han kunde ej förekomma den. Professorn vände sig till publiken: – Som jag i mitt lilla föredrag nyss hade äran att nämna, så intager mediets individuella natur under det hypnotiska och clairvoyanta tillståndet en fullkomligt passiv ställning till hypnotisören. Dess själskrafter äro nu helt och hållet underkastade min vilja, och mediet måste lyda mig och mina befallningar, under förutsättning likväl, att dessa hålla sig inom det möjligas gränser. Jag, kan befalla det att gå, stå, sitta, tala, skratta och dylikt; men äfven vida mera. Jag kan befalla det att klart och tydligt redogöra för förflutna handlingar, om hvilka mediet aldrig haft någon aning. Jag kan också befalla det att efter flera dagars förlopp i vaket tillstånd utföra de befallningar, som jag nu gåfve det. Då emellertid det sista fenomenet vore svårt för alla de närvarande att kontrollera, anser jag mig böra afstå derifrån. Att befalla mediet gå, stå, tala och dylikt anser jag ej heller vara af större intresse; det skulle endast hos en och annan väcka tvifvel om mediets djupa sömn. Tillåt mig derför att uppehålla mig vid mediets clairvoyanta egenskaper, de märkligaste och för de ärade närvarande lättaste att kontrollera. Under hypnotisörens inflytande går mediet långt utom hypnotisörens eget vetande, redogör i detalj för handlingar, antingen skedda eller skeende just nu, fullkomligt oberoende af rumsbegreppen. För att ett sådant experiment, som jag nu ämnar företaga, skall lyckas, fordras dock nödvändigt att hypnotisören på ett eller annat sätt ställer sig i förbindelse med en person, som har något att skaffa med den sak, hvarom clairvoyanten skall gifva närmare upplysningar. Francisco bugade sig för konsul Brauner.
Uti en hos Preste-Ståndet väckt, lill Utskottet remitterad motion (N:o 24) har Biskop Millén anfört, hurusom Rikets sist församlade Ständer, bland annat, beslutat, att ”lärare vid rikets elementarläroverk hädanefter skulle, såvida de ej innehade prebende eller annan preslerlig lägenhet, komma i åtnjutande af rättighet till pension å allmänna indragnings-stalen”. I motiveringen lill detta beslut lunnes icke någon orsak uppgifven, hvarföre innehafvarne af prebenden undantogos från rättighet till nämnde förmån, eller hvarföre det vore mindre angeläget alt i afseende på dem tillse, del de ej tvungos att längre fortfara med det maglpåliggande och ansträngande lärarekallet, än förmåga och krafter medgåfve, och det vore motionären omöjligt att finna någon giltig grund för berörda undantag, alldenstund Lärare med prebenden väl icke mindre än Lärare utan sådana blefve på ålderdomen i behof af befrielse från ett kall, som fordrade yngre och friskare krafter, för de prebendarier, som uppbure aflöning efter nya läroverks-staten, funnes visserligen, oaktadt nämnda förbehåll, en utväg alt utan minskning i sin lön erhålla afsked, nemligen genom att frånträda prebendet och begära alt blifva uppförda på indragningsstat, i hvilket fall de efter afskedstagande! komme i åtnjutande af samma löneförmåner, som de under sin tjenstgöring innehaft, men förhållandet vore helt annorlunda med de Lärare, som icke ingått på nämnda stat, utan fortfarande åtnjöte de löneförmåner, hvaraf de förr, än denna stat uppgjordes, vore i besittning och hvartill deras innehafvande fullmagter berättigade dem. För desse skulle en icke obetydlig minskning i inkomster uppstå och de skulle bringas i det svåra valet, alt antingen till stor skada för läroverket in i sena ålderdomen qvarstå vid sina lärarebefattningar eller ock för erhållandet af afsked underkasta sig en icke obetydlig nedsättning i sina visserligen icke stora löneförmåner, dervid det vöre fara värdt alt omtankan för familjens utkomst kunde tvinga dem att välja det förra alternativet.
Otillräedligdeten deraf är gf Oeneral-^tdjutanten för Armeen fullständigt ädagalagd; oed dedofvet af en tillödning cleruti af omdring 63,ovo I»:dr ärligen, dä exereieeticlen deräd»98 till 21 dagar, in-oed utr^edningsdagarne inderädnade, med ealenler utredt. Oa Oders Xongl. Alaj:t sa1ecle8 torde duna nödigt, att denna tillödning af klidet8 8tänder ansläs, utföre8 clen där med 63,000: 'Mu varande eontanta 8tat83N8lgget för Urigs-LoIIegii ^fdelningar utgör 696,000 k:dr." "Onllgt Lirigs-Lollegii nu afgifna fullständiga utredningar, ocd dertill lmrande ealeuler oell u^jll^sands dandlingar, erfordras ärligen i runda summor: för ^rtilleri-^ldelningen . 200,000: dvartiil dommer lör ansdaldning af gevär, studsare, pistoler oed sadlar, dvildet dellof, eduru vid föregäende 8tat8regleringar derädnadt idland extra ordinarie anslagen, jag anser sä m^edet dellre döra dland de stående ärliga upptagas, 80m en ärlig eonsumtion af minst 3,000 gevär dan antagas ega rum, oed en längre ticl erfordras, innan gevärsförräden, med den ärliga tillverkning, som derutöfver dan ästaddommas, dinna eow^Ietteras till det Iransjlort 200,000: <§//.
Umeå Elementar-läroverk: Piteå Elementar-läroverk: Premieoch fattigkassan 175: 65. Enskilda byggnads kassan 90: 35. Tertnins-afgifter — Bibliotheks-kassan 69: 10. Luleå Elementar-läroverk: Premieoch fattigkassan 133: 40. Inventarieoch bibliotheks-kassan 276: 81. Haparanda Elementarläroverk : — S:ma 18,986: — Utlå-.ita medel. Fordringar. § I Uti stiftets byggnads-kassa är afförd en post å 6,000 R:dr, utgörande bidrag till en skolhusbyggnad i staden Umeå, hvilka medel icke återfinnas i räkenskapen för Elementar-läroverket i Umeå. Såsom verifikation till denna utbetalning finnas visserligen vid räkenskapen fogade 3:ne qvittenser, utgifne, det ena å 220 R:dr af Umeå stads Drätsel-kammare, det andra å 3,000 R:dr och ett tredje å 2,780 R:dr, båda dessa sistnämnde af skolstyrelsen; men alldenstund dervid saknas utdrag af Konsistorii protokoll för den dag, ifrågavarande utbetalning beslöts, hvilket likväl, enligt Revisorernes tanke, bordt räkenskapen åtfölja, hafva Revisorerne velat förhållandet omförmäla.
Derefter tog hon afsked ifrån konungasonen, önskade honom lycka på färden, och så skiljdes de åt. Men svennen satte sig upp på hvalens rygg, och nu bar det af som en pil långt hän öfver vattnet. De färdades så hela dagen igenom, och kommo sent om aftonen till det prisade Ungdoms-landet. Då sade hvalen: »jag vill nu gifva dig ett godt råd, som du skall noga följa, om du eljest önskar att ditt förehafvande skall lyckas. Uti det, förtrollade slottet faller allt i sömn vid midnatts-timman. Gack då upp i borgen, tag ett äpple och en flaska vatten; men sinka dig icke, utan skynda genast tillbaka. Om du dröjer öfver sjelfva midnatts-stunden, gäller det begges vårt lif.» När konunga-sonen hörde detta, tackade han hvalen för dess goda råd, och lofvade i allt göra såsom fisken hade sagt honom. Vid midnatts-tid gick prinsen upp till det förtrollade slottet, och fann allting såsom den vise hvalen hade förtäljt. Vid borgporten voro grymma djur, björnar, ulfvar och drakar; men alla lågo i en tung dvala, och det tycktes såsom hade hela borgen stått öde. Prinsen vandrade så genom många stora rum, det ena präktigare än det andra, och kunde icke nog förundra sig öfver den myckna rikedom, som allestädes låg för hans ögon. Slutligen kom han i en stor sal, som var fagert smyckad med täcken af guld och silfver. Midt i den stora salen växte ett träd med de aldra kostligaste äpplen, och jemte trädet var en källa, hvars vatten skimrade såsom klart gull, och gaf en sällsam klang när det rann öfver stenarne. Då förstod konunga-sonen att han ändteligen hade funnit hvad han så länge efterletat. Han lopp derföre fram, plockade sin ränsel full med fagra äpplen, och fyllde sin flaska med lifs-vatten ur den kostliga källan. Svennen skulle nu vända tillbaka; men han kunde icke öfvervinna sin åtrå, att ännu en liten stund se sig om i det förtrollade slottet. Han fortsatte derföre sin vandring ur rum och i rum, ur sal och i sal, och tyckte att den ena alltjemnt öfverträffade den andra.
Ädlare sten eller hällearter, såsom Jaspis, Marmor och Porfyr med flera af det slag, alt de i allmänhet ej användas annorlunda än efter slipning eller polering. 4:o. Så kallade Varp vid ödelagda grufvor och bergverk, hvilka innehålla något af de i mom. 1 och 2 upptagna mineralier. Och stånde jemväl enhvar fritt att anmäla sig till inmutning ånyo af förut inmutad fyndighet, som blifvit öfvergifven eller sonad, så framt han den för bearbetande af något bland här ofvan uppräknade mineralier åter inmuta vill. Alla öfriga mineralier och bergarter skola vara från inmutning undantagne och såsom jordegarens tillhörighet anses. §2. Är det ställe, der någon till inmutning lofgifven, men förut okänd eller obegagnad fyndighet i bergeller jord-lager anträffas, beläget på mindre afstånd än 100 famnar från jordegaren tillhörigt boningshus eller annan vid gården uppförd åbyggnad, eller från hans tomtplats, trädgård eller annan för prydnad gjord plantering, vare fyndighetens inmutning ej tillåten utan|tillstånd af såväl jordens egare, som den hvilken nyttjande-rätt dertill innehar, då inmutningen sökes. 22 Kongl. Majlis Nåd. Proposition, N:o Si. Ej heller må inmutning af så beskaffad fyndighet ske på mindre afstånd än 50 famnar från sådan förut befintlig grufva, för hvilken visst utmål ännu ej i stadgad ordning hunnit. utläggas, så framt icke den äldre grufvans innehafvare dertill samtyckt. Har deremot denne, sedan arbetet vid hans grufva så långt fortskridit, att utmål derför, enligt 28 § kunnat och bordt utläggas, under mer än ett år försummat alt utmål söka. då må den nya fyndigheten inmutas, utan hinder af granskapet med den äldre grufvan;. och gånge sedan med utmål för begge, som i 34 § sägs. § 3.
Att Himble-åens upprensning uppgår lill en kostnad af 14,000 R:dr Banko, hvarigenom 2,000 Tunneland, bestående af Svart-mylla på lerbotten, som nu ej gifva Jordägarne så mycket hö, som ersätter bergningskostnaden, kunde göras fruktbärande: att, efter utdikningen, hela fältet kan besås med Hvete och Klöfver, och att ehuru Stephens i Sverige afvägt mer ån 200,000 Tunneland sidländt mark, lian aldrig funnit något fält erbjuda sig till så lönande och fördelaktig odling som detta. År 1835 hölls sammanträde med de lili detta företag interesserade 6 Socknar, hvilka, sammanlagdt innehållande izfo mantal, förklarade sig oförmögne att af kostnaden bestrida mer än i eller 666R:dr Banko, samt önskade alt underdånig anhållan skulle hos Eders Kongl. Majit göras om anslag af Statsmedel för åstadkommande af detta för Länet nyttiga företags verkställande. Att Tollereds å kunde lil! stor båtnad för angränsande ägor och utan hinder upprensas för en kostnad af 6,698 R:dr 4° Banko. Jordägarne, som efter Stephens föreskrift börjat smärre odlingar och derefter skördat I2:te till och med ipide kornet af utsädet, hafva derefter förklarat sig villige alt deltaga i kostnaden för nämnde ås upprensning; samt slutligen, Alt betydligaste hindret för Stens-åens upprensning Sr en Qvarn vid Gropniällan. Denna uttappning är dock mer att anse såsom af enskildt beskaffenhet, emedan d-e flesta ägorne tillhöra Skottorps Säteri. Önskligt vore att dessa tilltänkta odlingar kunde realiseras. Jag är förvissad att Länet då kunde umbära understöd af Spannemål eller Statsmedel vid inträffande mindre goda skördar. Boskapsskötsel. Den flere år å rad inträffade ringa höfårigslen har vållat att kreaturens antal betydligt förminskats och har i anledning deraf priset å dem stigit betydligt.
Den ökade produetionen, ordnade creditlagar äro det, sorn skola bilda capitalerna, och i sådant fall är jag viss, att utJändningen, utan behof af R. St:s och Regeringens mellankomst, skall här placera sina penningar. Den K. propos. strider dessutom (hvilket Hr Dalman äfven anmärkt) emot R. St:s vid denna riksdag flera gånger uttryckta åsigt, och det förefaller mig besynnerligt, att Regeringen ej tröttnar vid att få sina propos:r afslagna,— någonting som jag hoppas, åtminstone hvadden förevar, angår. Hr Gunther: Jag vill ej ingå i undersökning af nyttan eller skadligheten af hypotheksinrättningar; hvar och en kan erhålla upplysning om deras nytta såväl af historien om förhållandet i Sverige under åren ifrån 1734 1756, då Banker? dref en sådan rörelse i stor scala, som ock af erfarenheten i åtskilliga andra länder, der sådana inrättningar nu fortgå, och jag anser derföre onödigt att derom strida med Frih. Rantzou. 1 afseende på reglerandet af hypotheksinrattningarnas rörelse hyser jag det förtroende till den Statsmagt, åt hvilken jag önskar att regleringen må öfverlemnas, att ändamålet skall vinnas, så att, om t. ex. låntagarne erlägga 6 proc., deraf beräknas 4 som ränta och 2 proc. till betäckande af omkostnader och till amortissement, och ehvad belopp omkostnaderna utgöra, hvarom här så mycket ordas, de skola kunna betäckas af dertill anslagna proc., och låntagarne ej betala ränta på annan summa, än de i nominalbelopp erhålla. Större kunna ej omkostnaderna blifva, än att i alla fall proc. kan användas till amortissement. Om Svenska nationen vore van att i rörelsen använda räntebärande creditpapper eller obligationer, skulle ej mycket contanta penningar behöfvas för hypotheksföreningarnas rörelse; men såsom förhållandet nu är, kunde de ej bildas och fortgå, utan att få Regeringens eller statens bistånd till anskaffande af contanta penningar, hvilka dock efter hand blifva umbärliga. Jag anhåller, att äfven detta må åtfölja. Hr Rosenblad, Bernh.:
Bland nationela förluster torde denna möjlighet vara en bland deni, som man alltid måste beklaga. Men härtill kommer ytterligare äfven en annan omständighet, som ej heller hvarken kan eller lår förbises. Ehuruväl Linköpings lärovorksbyggnad, utförd efter en ganska omfångsrik plan samt tilltagen i alla afseenden i stora proportioner först blef färdigbyggd och invigd under loppet af sistlidne Motioner i B or gareStåndet 1865. 137 sistlidet år, så börjar icke dessmindre utrymmet redan att blifva otillräckligt för provinsens på sednaste året starkt tillströmmande skolungdom. Redan i år uppgår nemligen lärjungarnes antal der till mellan 500 och 550, hvaraf de tvänne första klasserna äro så talrika, att hvardera måste undervisas i tvänne särskilda salar. Linköpings läroverk har utan tvifvel dermed nått den yttersta gräns, hvartill det kan utsträcka undervisningen. Ett ännu vidare förökadt antal lärjungar, gjorde det nära nog omöjligt för rektor att utöfva erforderlig inspektion, hvarjemte det påkallade ett förökadt lärareantal, för så vidt icke — hvad värre om — man för en del nyinträdande måste af bristande utrymme, stänga läroverkets dörrar. För att förekomma allt detta — och hvilket jag anser för en lika nödvändig som för vis skyldighet — finnes blott ett enda medel, det att inom provinsen utvidga ett treklassigt läroverk till femklassigt, hvarigenom lärjungarnes antal i de lägre klasserna blefvo fördelade. Och i detta fall lärer man väl icke kunna fästa sina blickar vid någon annan plats än Wadstena. Likasom Norrköping å ena sidan utgör en af provinsens ändpunkter, utgör Wadstena det å den andra sidan, båda två på 4 mils afstånd från Linköping, med den skilnaden likväl att Norrköping redan eger allt hvad det i undervisningsväg kan för sin talrika befolkning önska sig, hvaremot Wadstena — relativt till sin — saknar det. För afgifvandet af den möjligen fullständigaste belysning och utredning af den framställning jag här vågat göra, tillåter jag mig att återgifva ett och annat från förra riksdagarne.