Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Götha GardesRegementet, som icke genast erhöllo andra Beställningar. NationalRättvisan synes också fordra, att då sådana allmänna förändringar inträffa, uti hvilka Tjenstemannen icke äger del, och som för sin pligt och heder uppoffrat allt, hans välfärd icke hlir offer för dem. I djup vördnad anhåller jag det ITöglofl. Ridderskapet och Adeln täcktes med ädelmodigt behjertande låta sig föredragas min belägenhet och den ersättnings-rätt, som jag icke torde alldeles sakna. År 1806, korrt förr innan Svenska Pomern af Fransyska Armeen intogs, erlade jag 7000 Riksdaler Pommersk Courant i Acconl till Compagnie vid före detta von Engelhrechtenska Regementet. En kedja af dels politiska, dels andra allmänna händelser hafva varit af den påföljd för mig, att jag, utom förlusten af en förmera än 2000 Riksdaler samma Mynt etablerad, och af Fienden år 1812 borttagen Compagnie Rustkammare, icke, under loppet af 11 års tid, ägt en enda Styfvers inkomst af Compagniet förr, än kort innan Pomern till Preussen afstods. Vid denna sorgliga stund, då jag stod i valet emellan ett Fädernesland, för hvilket jag önskade lefva och dö, eller nya förbindelser till ett främmande Land, var känslan q 20 Den 5 Januarii. för min Konung och det Land, der jag var född, hos mig starkare än allt annat. Jag qvarstadnade vid Svenska Tjensten och Regementet upphörde att vara Svenskt; och jag trodde ej att jag äfventyrade något, då jag anförtrodde, utan villkor, ja, utan tvifvel om verkligheten af de förhoppningar jag ägde, mig och mitt Öde åt den NationalRättvisa, som ingen Svensk Man ännu saknat hos Regering och Ständer. Mitt hopp, att min Konungs
Nu händer, att ett härad behöfver upprätta en anstalt af en eller annan beskaffenhet, och att häradet anser den saken vara af sådan vigt, att derföre bör göras en stor uppoffring. Då finnes ingen möjlighet att derom fatta ett gemensamt beslut, utan det händer, såsom någon gång äfven inom Stockholms län förekommit, att 20 till 30 socknar besluta utgörandet af en för alla såsom vigtig och nödig ansedd utgift, men att deremot 2 eller 3 personer, som af utgiften åtnjuta lika fördelar, förklara, att de ingenting vilja betala. Och något korrektiv mot en sådan tredska finnes icke. Vid sådant förhållande kan jag icke finna annat än att en härads - 32 Den 7 Januari. representation skulle vara nyttig. Jag medgifver alt den siste värde talarens skildring af de olika institutioner, som kunna komma att beskatta den enskilde, icke är förledande; men bär är icke fråga om annat, än att häradet skall sammankomma genom socken-ombud för att öfverenskomma om gemensamma angelägenheter. Här är således icke fråga orri att göra en ändring eller något som kan skada länsrepresentationen, utan blott att få ett sätt, hvarigenom de kommunens ledamöter, som af tredska motsätta sig pluralitetens beslut, kunna tvingas att icke göra det. Saken innebär således en förbättring, en utveckling af den nya kommunal-institutionen, utan att på något sätt medföra några vådor. Jag instämmer således med de Hrr, som yrkat återremiss af Betänk:t. Hr Wolffelt, Mauritz Constantin: Den fråga, som nu är under behandling, är af högsta vigt. På det den kommunala inrättning, som en talare bär i så bjerta färger skildrat, verkligen må kunna blifva af det gagn, som dermed afses, så fordras en sådan härads-representation, som Frih. Cederström föreslagit. Häradet har vid så många tillfällen behof af att för sig besluta, och så många särskilda frågor, hvilkas besvarande ensamt beror af häradet och hvilka icke kunna af landstingen lösas, likasom desse sednare ej heller hafva '“rätt att deröfver fatta något beslut.
Då nu å nyo föredrogs Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens den y dennes under N:o 6)4 afgifne , samt den 10 derpåföljde eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottens förut meddeldfe Betänkande , i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition , rörande Krono-Skogarne , samt åtskilige dermed gemenskap egande Motioner j fann Ridderskapet och Adeln för godt, att, med afslag å nämnde Utlåtande, godkänna den utaf Herr af Robson , C. M., vid Utlåtandet fogade serskildta tanka, Ut Supra. Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljde» klockan 11 om aftonen. v In Fidem Protocolli O. J. Lagerheim* ’ 627 \ Söndagen den 14 December. Plenum klockan 5 eftermiddagen. Upplästes, till justering och godkändes Expeditions-Utskottets under N;o 400 insände förslag till Riksens Ständers und. Skrifvelse till Kongl. Maj:t i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition , rörande Recognitions-Skogarne m. m. Föredrogs å nyo och bifölls Stats-Utskottets den 9 dennes under N.-o 653 aflåtne samt följande dagen på bordet lagde Memorial , angående slutliga bestämmandet af arfvoden för någre biträdande, äfvensom ersättning för renskrifnings-kostnader. Företogs till pröfning Särskildta Utskottets den 18 dennes under N:o f afgifne, samt den 10 derpåföljde eftermiddagen pä bordet lagde Betänkande öfver Förslag till sammanjemkning af Riks Ståndens skiljaktiga meningar i frågan om reglering af Rikets Styrelse-Verk. Friherre Cederström, Jacob: Ridderskapet och Adeln har förra gången , då detta ärende lörevar, genom votering beslutat dess uppskof Den 14 December. till nästa Riksdag.
En stund senare stodo de påklädda och med skridskorna i handen utanför på gatan och gingo framåt med raska, spänstiga steg, glada som — ett par barn, hvilka förlorat vägen till hemmet och återfunnit den. De hade en mycket treflig afton tillsamman, fastän lilla frun därunder förtrodde sin man en hel hop af de dystra funderingar, hon brukade gå och bära på om dagarne. Och när de kommo hem, hvilket inträffade tämligen sent på natten, och stannade vid sin egen dörr, lade han armen om hennes lif och sade något om att han inte känt sig så nöjd och tillfreds med en afton på mycket länge som med denna. Hon svarade med att slå armarne om honom och hviska något tämligen omotiveradt, hvilket slutade ungefär så här: » Jag älskar dig öfver allt på jorden. * Nästa dag fann en af fru Annas väninnor, som kom på besök, en gammal, rosig soffkudde upprest mot den nya, eleganta soffaus ryggstöd. Hon lade märke till den och förundrade sig öfver, att Anna ville ha den där. Den var fasligt ful och gammal, tyckte hon. Men unga frun smålog och kastade en nä- stan öm blick bort till den. » Ja, det kan allt hända, men — den får allt vara där nu. » Och så kunde den gamla soffkudden triumfera öfver både träpajazzon och den neapolitanska mössan, ty den intog i alla fall riktigt hedersplatsen. Men det var den också van vid. Liten efterskörd från svenska skaldinnors blomparterr. För I d u n af Birger Scliöldström. Sånger i månestrålar. ffijjEJjeneralen grefve Hampus Mörner — den ssgga ryktbare » Hampus husar », det redligaste hjärta, den tappraste arm, den kvickaste tunga och den störste galenpanna på sin tid i svenska armén — hade en syster, Charlotte Mörner — född 1760 på Gäfvotorp; i sin ungdom hoffröken vid Gustaf III:s hof; gift med en baron A.
Som det redan börjat ifrågasättas att vår ma»teriel behöfver ökas, visar detta att man nalkas denna proportion, och man torde »således icke länge behöfva klaga öfver den döda vigten i våra vagnar.» Hetta räsonnemang synes mig vid närmare granskning icke upptaga frågan frän dess rätta synpunkt eller lemna något svar derpå, ehuru en flyktig genomläsning kunde ingifva en sådan föreställning. Hels tyckes det nemligen vara obestridligt, att då trafiken pä Antwerpen—Gent-banan är mer än dubbelt så stark som på de Svenska statsbanorna, så bortfaller HerrFriherre Ericsons argument, att den fördel han sjelf erkänner hos den smalspåriga banans materiel, endast fortfar så länge 72 Stats-Utskottets Memorial M 77. trafiken är ringa. Frågan är ju här hvilket sätt ger den bästa behållningen. Om nu den omnämnda fördelen eger rum på Antwerpen—Gent-banan med dubbelt så stor trafik som på de Svenska, huru kan då trafiken på deri lörra banan kallas ringa, eller hvarföre skulle samma fördel icke existera på en Svensk bana med hälften så stor trafik. Månne blott derföre att den är Svensk? Det andra skälet, att »i den mån rörelsen tilltager blir förhållandet mellan den döda vigten och den last som framiöres, både proportionerlig och rigtig», synes mig likaledes oklart och på sidan om det som skall besvaras. Den fördel som uppgilves angående den smalspåriga banans rörelsemateriel och som Herr Friherren sjelf erkänt i det nyss åberopade yttrandet, eller rättare sagdt, den relativa olägenheten af materielen på en bredare bana i jemförelse med en smalare, var ju den större proportionen emellan den döda vigten, det vill säga emellan vagnarnes vigt och hvad som kan lastas och transporteras på dem, på den bredare än på den smalare banan.
Och somlige af dem ville gripa honom; men ingen kom händer vid honom. Då kommo tjenarena till öfversta Presterna och Phariseerna; och de sade till dem: Hvi hafven I icke haft honom hit? Tjenarena svarade: Aldrig hafver någor menniska så talat som denne mannen. Svarade dem Phariseerna: Ären I icke ock förförde? Icke hafver någor af öfverstarna, eller Phariseerna, trott på honom? Utan detta folket, som icke vet lagen, är förbannadt. Då sade till dem Nicodemus, den som kom till honom om nattena, hvilken var en af dem: Icke dömer vår lag någon mennisko, med mindre man först förhörer honom, och får veta hvad han gör? Svarade de, och sade till honom: Äst du icke ock en Galilee? Ransaka, och se, att af Galileen är ingen Prophet uppkommen. Och så gick hvar och en hem till sitt. Då gick Jesus ut på Oljoberget. Och om morgonen bittida kom han åter i templet, och allt folket kom till honom; och han satte sig, och lärde dem. Då hade de Skriftlärde och Phariseer till honom ena qvinno, som var beslagen med hor; och när de hade ledt henne fram, Sade de till honom: Mästar, denna qvinnan är beslagen med hor. Och Mose hafver budit oss i lagen, att sådana skola stenas; men hvad säger du? Detta sade de, till att försöka honom, att de kunde anklaga honom. Då böjde Jesus sig ned, och skref med fingret på jordena. När de nu så stodo fast på sin frågo, reste han sig upp, och sade till dem: Hvilken af eder utan synd är, han kaste första stenen på henne; Och böjde sig åter ned, och skref på jordena. När de detta hörde, och voro i samvetet öfvertygade, gingo de ut, hvar efter annan, begynnande på de äldsta intill de sista; och Jesus blef allena, och qvinnan der ståndandes. När Jesus reste sig upp, och såg ingen, utan qvinnona, sade han till henne: Qvinna, hvar äro dine åklagare? Hafver ingen dömt dig?
Med oloflig handel färstås: Export från Riket af sådane varor som vid 12 inS Stats-Utskottets Betänkanden. afsåndandet voro till utförsel forbudne, samt Import å Utrikes orter af varor, hvilkas införsel derstädes voro forbudne då varorne till destinations orten afsåndes; och skall harvid iagttagas, att derest forbudet icke genom Comrperce-Collegii försorg i offentlige Tidningar varit bekantgjordt, må okunnighet om dess tillvaro genom Ed kunna fästas. 6:0 Skepp och Last anses ej ersättningsgild om ej Documenterne varit enligt fårfattningarnes föreskrift eller förfalskning dermed egt rum; äfvensom om Skeppare genom otillåtne åtgärder, vårdslöshet eller försummelse uppbringningen vållat. 7:0 Lika med Friherre Hjertås. 8:0 Dito Dito 9:0 Dito Dito Dito. 11:0 Som Svensk man må ej den anses, hvilken sedan förlusten timat, afflyttat ur Riket. 12:0 Lika med Friherre Hjertås. 13:0 Då Assuranee blott är tagen för en del af Skeppet eller Lastens varde, åtager sig Staten ingen förbindelse att ersätta skillnanden emellan den bekomna AsSurance-Summan och förlustens värde. l4:o Lika njed Friherre Hjertås. Stats-Utskottets Betänkanden. 17g 15:0 Då ersättnings skyldighet genom Dom i vederbörlig ordning blifvit Kaparen ålagd, ege icke anspråk på ersättning rum, så vida icke lagligen bevisas kan att ingen möjlighet varit att densamma utkräfva. 16:0 Då ersättning för Fartyg eger rum beräknas detsamma för Ek Fartyg med 80 R:dr B:co per Låst samt för Furu Fartyg med 50 R:dr Banco. 17:0 Lika med Friherre Hjertås. 18:0 Dito Dito. 19:0 Dito Ditö 2o:o Dito Dito 21:0 Värdet af ersåttningsgild
Hamilton velat förnya sitt vid de gemensamma öfverläggningarne fällda yttrande, att man i Sverige vore uti religiöst hänseende vida mera liberal än i Frankrike, fastän detta yttrande vid nämnde tillfälle blifvit så fullständigt af Hr Lallerstedt vederlagdt. Jag vet mycket väl, att den värde Gr:n stödjer sitt förebärande på en art. i Code pénale, som förbjuder mera än 20 personer att, utan polisens särskildta tillstånd, på en gång sammanträda; men man måste väl ihågkomma, att detta stadgande gäller för alla trosbekännare, såväl katoliker som dissenter, samt att det icke är mera rigtadt mot olika tänkande än emot katolikerna, Deremot torde såsom bevis för religionsfrihetens betydligare utsträckning i Frankrike än hos oss kunna åberopas icke allenast den omständigheten, att det icke är förbjudet för någon, till hvad religion han sig än bekänner, att bekläda hvad embete som helst eller att inrätta skolor och hålla offentliga och enskilda föredrag i religionssaker, utan ock att Frankrike under Ludvig Philips tid en lång tid styrdes af Guizot, samt att, ehuru de mest olikartade beskyllningar emot honom blifvit gjorda, icke någon enda tillvitelse mot honom framställts derför, att han var protestant. Oansedt jag lemnat all uppmärksamhet åt mina motståndares förklaringar, kan jag dock omöjligen finna mig öfverbevisad derom, att det icke är orätt att kalla olika tänkande ”villfarande”. Jag måste, trots Gr. Hamiltons försök till vederläggning, fortfarande ogilla ett sådant uttryck och påminna den värde Gr:n om Bibelns ord: »Domen icke, så vardén I icke dömde.” Ehuruväl jag för den värde Gr:n hyser den största aktning och vördnad, så kan jag dock ej anse honom såsom en annan Pythagoras, hvars ord utan vidare pröfning antogos såsom grundsanningar, endast derför att han så yttrat sig (ävroc ecpa). Enligt mitt förmenande är nemi. ett fel, som vidlåder alla statskyrkor, att anse sin tro för den enda rätta; och jag anser derför i hög grad olämpligt att benämna andra 30'’, Deri 19 Maj f. m. kristna religionslaror villfarande, hvadan man i stället för villfarande bort begagna »afvikande».
Departements-chefen, Statsrådet Lagerstråle uppläste till justering följande, i enlighet med Kongl. Maj:ts, uppå Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande, förut fattade beslut, uppsatta förslag dels till nådiga Propositioner till Rikets Ständer, nemligen: dels ock till nådiga Skrifvelser till Rikets Ständer: f) angående ändring af planen för sänkning af Solgen m. fl. sjöar i Jönköpings län, med bibehållande af dertill beviljadt låneunderstöd; Kongl. Maj:t täcktes, enligt Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag samt förordna, att, i öföfverensstämmelse dermed, nådiga Propositioner och Skrifvelser af den lydelse, bilagorna Litt. F. —• — till detta Pro tokoll utvisa, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex protocollo Otto W. Seippel. Kongl. Maj\ta Nåd. Svar N:o 75. 1 W:o Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Febr. 1866, kl. 12 midd. Kongl. Maj-.ls nådiga Svar uppå Rikets Ständers underdåniga skrifvelse angående riksdagens förlängning; Gifvet Stockholms Slott den 29 Januari 1866. Jemte anmälan att en mängd ärenden, hvaribland flera af hufvudsaklig vigt, ännu återstå att af Rikets Ständer under innevarande riksdag handläggas, hafva Rikets Ständer, genom underdånig skrifvelse af den 24 innevarande månad, hos Kongl. Maj:t äskat, att riksdagen måtte fortfara ytterligare en månad, räknadt från och med den 1 nästkommande Februari. Kongl. Majit har, med anledning häraf och på grund af stadgandet i § 109 Regeringsformen samt § 80 Riksdags-ordningen, velat i nåder förklara, att riksdagen må med den sålunda äskade tiden af en månad förlängas. Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen CARL. G. Lagerstråle. lith. till R. St. Svar N:o 75.
Detta sker så mycket lättare, ju mindre njutningar man tror sig äfventyra med sitt lif och sin frihet. I samma man derföre, som man kunde lyckas atr, genom lek och dans samt andra lämpliga nöjen, göra lifvet mera behagligt, samt värka själen till mera liflighet, vågar jag för min rM tro, att laster och brott skulle blifva mera sällsynta. Ganska rigtigt har Herr Trafvenfelt'påmint om nödvändigheten af en mera vårdad uppfostran. Det är också just såsom medel till verklig uppfostran, som jag skulle vilja, Den 2i Mart ii. ätt lekar och nöjen begagnades. Ingen ting skulle nemligen vara lättare, än att likasom fordom våra förfäder genom Bardalekar * gåtor och sång , äfven nu för tiden genom val afpassade allmänna folklekar, utveckla ynglingens kroppsOch själsförmögenheter: nemligen kroppens genom sådane, som fordra vighet och styrka; samt själens genom sådane, som fordra qvickhet och eftertanka. För att desto säkrare vinna detta högre ändamål, borde, på landet, Presten eller några andra upplysta och aktade personer tillställa och leda dessa allmänna nöjen. Och jag föreställer mig, att det skulle vara ljuft för dem att, på sådant sätt, kunna under lek och dans befrämja ungdomens physiska och moraliska Utbildning, samt se de gamle glädjas åt ungdomens nöjen, eller till och med deruti deltaga. Härigenom skulle otvifvelagtigt mera godt stiftas, än mången tofde föreställa sig: och helt visst mer ondt förekommas, än genom böter och stockstraff. I Stockholm och de större Städerna, hvarest serskildt Polis finnes, borde det väl egentligen vara dess åliggande att låta, på ett efter omständigheterna, passande sätt, anställa dylika allmänna nöjen; hälst det är en afpo. licens väsendtlig3ste och skönaste bestämmelser att förekomma brott.
0i-n de blott sjiilfvn sölr: i iil~priitthiilla Be stora riittfardiglietsgriiiidsatser, som giilla för alla folk och alla iiiiiiiiiiskos, kiinna de iiog hoppas p&amp; iiittfardigliet och riittvjsn, fijr egen t l t l Och darför har Eliza Orzeszko iiiledt sin berattelse oin Xeir Rzofowicz med orden: » Alls dein af inina. landsiniiii, som 1 i - p en fast förtriistaii octli eii uppriktig önskan att tider af ljiis ovli frid skola kmiiiin, iignnr jag denna bok., Geiv71r Xe ytrso) ~. (Brcf friln Köpenlirimii.) Iiiiievinarne i den goda staden Kölienliavn liafva en fiir friiiiiliiigen påfallande beiiiigenhet a t t afsöndra sig i sirig griippcr och a t t omgärda dessa ined fasts skrankor. 1 % koiistens och littwatiireiis oiiiråde a,r detta, systein så genoinfördt, a t t inaii Irnappist tr#t ' Far en l&lt;oiistnar eller författare, Irrillteii star iitaiiför alls l~rirtier; men ocksk inom lifvets alldagliga, omrideh miirker man samma striifvaii a t t afskilja sig frin saniliiillet. Nar t. ex. en fainilj af den föriiiögiiare ambetscllcr liandelsklassen skall skicks sina döttrar i slioln. liiicivil&lt;as sorgfiilligt Je stom skolorna och företriide gifres i t sin: kiiixer 14 10, 20,:: o liii.jiiiig: ~r.
Ständer wille hos Kongl. Mant i underdänighet anhälla, det täcktes Kongl. Mant i Räder, medelst DeH Langlie-Styrelse, föranstalta, at genom ffickelige och wid Läro-Werken wäne personer, emedlertid författades tjenlige, pahande och trl Studiernes fortsättning wid ^caclemien lämpade Läroböcker wid Scholar och Gymnasier, hwilka pä samma tid kunde wara färdige lil nyttjande och bruk, som en förbättrad Schöl-Ordning antages. Utffottet tror, at utom sadane allmänt killärne, mot ändamälet fwarande Läroböcker, Rikets underwisnings-anstalter aldrig kunna winna den fullkomlighet som wederhör, Land-Scholar. Lika med Herr Silverstolpe anser Utffottet deras inrättande och utwidgning böra pä alr uptänkeligt sätt befrämjas, upmunrras och underlättas. Nyttan deraf ar sä stor och pätaglig, at den icke behöfwer bewisas. I sammanhang härmed tror Utffottet det wara nödigt, ac nämna någor om Stads-Scholor, Herr Silverstolpe anser dem böra undergå en sädan förändring, ar underwisningen riktades pa andra fcr.mal, än efter nu gällande söre - 684 Den 14 Mars. e. m. reffrifter. Utffottet medgifwer gerna, ak siere förändringar och förbättringar här wörö nödige, men tror ock, at i flere Städer något flags lärde Schölor böra bibehällas. För närwarande torde barn af Srads-Jnnewänare, som äro minst bemedlade, i synnerhet förtjena upmärksamhet.
Denna tjänstgöring kan få verkställas å hvilken station som helst. D å eleven sålunda vunnit nödig kunskap o c h erhållit betyg härom, får hon aflägga telegrafisteden om tystlåtenhet oeh plikttrohet o c h kan därefter af styrelsen förordnas i praktisk tjänstgöring. * S o m man finner äro fordriugarna på k v i n - nan för inträde i telegrafverket ingalunda så små. Hvilka äro då väg kan e r n å? de förmåner hon på denna * Tick-tick — tick-tick-tick! D e n elektriska gnistan flyger fram o c h åter världen rundt, bärande m e d sig budskap, än jublande glada, än skakande sorgliga. D e n smala remsan glider snabbt fram, betäckt med tecken, som lika snabbt dechiffreras af telegrafisten, tecken, som tala om allt, diplomatiska hemligheter, affärshemligheter, börsnoteringar, order, nyheter, kärleksförklaringar i poetisk form, isande afslag, heliga löften, allt, allt. Men kallt o c h lugnt flyger telegrafistens penna öfver papperet. Telegrafisten läser ej det skrifna, skrifver bara. G ö r blott sin plikt, enkelt allvarligt. O c h det må nu vara man eller kvinna, allt är hos telegrafisten som i en förseglad b o k. — D e » ryska farhågorna » ha kommit på skam hos o s s! I torget En barnstudie af Ina von Stockenstrand. jL I et var en af de första vackra vårdagarne, JtY då Kungsträdgården har sin elitpublik. \ E n dag m e d herrlig, strålande sol o c h friska saltsjövindar, som ströko in från stora sjötullen. Lilla Lisa, som för första gången promenerade med sin mamma i » t o r g e t », tyckte att hon kommit in i en riktig sagovärld, då hon såg de långa alléerna, de jämnklippta gräsmattorna o c h buskväxterna med sin fina, mjuka grönska. Allting väckte hennes förvåning, men mest sparfvarne, de små djärfva krypen.
I pannan, der förr endast två nålfina streck diskret antydt ett häftigt lynnes skiftningar, der såg man nu i rutor och ränder af skarpa rörliga rynkor den oförblommerade historien om ett kärlekslöst, egoistiskt lif och ett bittert, hatfullt sinnes alla inre härjningar. Hon hade rest med tåget och hon luktade starka drycker när hon kom. Hon var mager, brunstekt och skrumpen. Hakan tycktes bunden till halsen med två under huden löpande sensträngar. Motvilja och medömkan stredo i mitt sinne. Det var så vidrigt att se – och så tungt att tänka på, hur hon steg för steg, nästan mot sin vilja, drifvits nedåt, dit der hon nu stod. Jag lät duka bord åt henne och hon åt med en aptit, en obetvinglig glupskhet, som tydde på, att ordentligt lagad mat för henne var en sällsynthet. När hon började bli varm och mätt, var det som om alkoholens verkningar förminskats; hon blef endast meddelsam. Och hon hade mycket att berätta. Ju mer hon talade och ju mer hon blef öfvertygad om, att jag hörde på med uppmärksamhet, dess mer försvann den forna stolta tillbakadragenhet, som liksom adlat allt hvad hon sagt och gjort, att hon kunde vara hänsynslös och elak, utan att någonsin bli banal. Nu hade hon fått ett nytt sätt att uttrycka sig; det märktes att hon måst stiga flere trappsteg ner i sitt umgänge och att hon genom vanans makt lärt sig tala samma språk som hennes omgifning. All slags förbehållsamhet var borta. Jag fick det intrycket, att hon talade icke som förra gången, ryckt med af en stämning, utan att hon kunde tala om detta när som helst och till hvem som helst, som ville höra på henne och som kom i hennes väg. Hon berättade att hon hyrde ett rum i en liten by några mil derifrån. Hon hade icke vetat hvart hon skulle taga vägen; det var hennes mening att sätta upp en liten handel, men ännu hade det icke blifvit af. Hon nämde namnet på den person, som var hennes hyresvärd, och jag kände honom ganska väl till utseendet sedan fordomdags. Jag hade sett honom skymta förbi mig nu och då under årens lopp. Han var öltappare och hans röda, af gråhvitt hår omgifna ansigte var liksom en skylt till hans affär.