Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jo-jo ... det är allt ett par riktiga bjessar ... Men hvar ligger Invalidkyrkan? – Alldeles midt emot, pappa! Det var således far och son. Fadern tycktes vara nyligen kommen från landet, troligen från Arles, och sonen var påtagligen sedan någon tid hemmastadd i den stora staden. Såsom en god son egnar och anstår utpekade han också hvar boulevarderna ströko fram, hvar Tuilerierna och Louvren lågo, hvilka torn det var, som sköto upp här och der och annat dylikt, som kan intressera en landsortsbo, hvilken gör sitt första besök i Paris. – Nå, min son, hvad är det för ett par byggnader, som ligga här nere, alldeles under oss? – Sannerligen jag det vet, pappa ... Troligtvis kaserner. – Månne det ... Att du ej har reda på två så vackra palatser! – Min tid är för mycket upptagen af studier för att jag skulle kunna hinna med att se och fråga efter allt. Jag promenerar blott, då jag ej är upptagen af föreläsningar och då jag ej för min helsa vågar stanna qvar vid böckerna. Juridiken är ett ansträngande studium, min far! – Vetenskapernas rötter äro bittra, men deras frukter äro så mycket ljufvare, sade fadern i docerande ton. Du gör rätt i att ej gå för mycket ut. – Jag gör det mycket sällan ... och nästan aldrig åt det här hållet. Annars skulle jag väl kunnat säga pappa hvartill de der båda husen användas. – Gör ingenting ... vi kunna ju fråga någon, när vi komma ned. – Vi kunna fråga den der herrn, sade den unge juristen och pekade på en parisare, som nyligen kommit upp ... Min herre! – Hvad behagas? – Skulle ni kunna vara så god och upplysa oss om hvilka de der två byggnaderna äro. – Alldeles här bredvid? – Ja! – Den ena är mairiet ... – Och den andra? – L’Ecole de Droit. Den flitige unge juristen, som »nästan aldrig gick åt det hållet», såg något dekontenanserad ut. – Jag hörde visst miste, sade fadern. Hur kallade ni den andra byggningen, min herre? – L’Ecole de Droit. – L’Ecole de Droit, upprepade den gamle herrn.
Jag vill ej yttra mig mycket öfver denna sak, hvilken jag anser vara långt under närvarande tid, utan anhåller endast att få fästa uppmärksamheten på reservationernej och deribland synnerligast på Herr Bexells. Jag anhåller om proposition till afslag å Utskottets Betänkande. Herr Tham, Wollrath: Jag erkänner visserligen, att många tillfällen gifvas, då olyckor kunna bringa den olycklige på obestånd, utan dess eget förvållande; men erfarenheten har visat, att flere satt sig i skuld genom eget förvållande, och i dessa omständigheter tror jag, alt så väl bysättnings - £9o Den 20 November f. m. tvunget som arbelsdomarne äro helsosamma. I förra fallet förenar jag mig likväl nied Friherre Boye. I det sednare anser jag, att Lagutskottet gjort rätt att införa arbetsdomar; men gillar icke Betänkandet, utan delar Herr Cederschjölds mening, och skall be alt fä tillägga en anmärkning vid i:sta puncten, der Utskottet föreskrifvit en formalitet, som jag tror vara öfverflödig, nemligen att Borgenären skall uppgifva arbetets egenskap bos Konungens Befallningshafvande. När det är Domstolen, som skall pröfva, om skulden skali med arbete aftjenas, vet jag icke, hvarföre man först skall anmäla sig hos Konungens Befallningshafvande, utan tycker att borgenären då heldre må anmäla sig bos Domaren, Friherre Boje> Ludvig: Med fortsättning af den princip jag yttrade såsom grund för min tillstyrkan i förra frågan, och på de skäl Professoren Bexell i sin reservation anfört, anhåller jag om proposition till afslag å Betänkandet; men skulle Herr Grefven och LandtMarskalken först vilja framställa proposition till återremiss, anhåller jag, att contra-propositionen må blifva på afslag, samt frågan få ankomma på votering. Herr von Hartmansdorff „ August: För min del tror jag, att, då Ridderskapet och Adeln återremitterat det förra Betänkandet, hör för öfverensstämmclsens skull samma Den 20 November f. m. åtgärd med detta vidtagas.
I saken är emot Grefve Horns Motion, efter min tanka, ingen ting alt anmärka. Han har trott, att lagar beliöfvas, och hans rätt var, att framställa behofvet; men hans uttryck i Motionen hafva varit mera än otillbörliga, och ganska klandervärda. Jag ogillar dem, med en känsla, äfvenså varm som någon annan; men derföre kan jag icke gilla den 3o2 Den 23 December. tilldragelse som här nu ägt rum, och som, i mina ögon, varit, icke form, utan en oformlighet. Discussionen har blifvit afbruten. Talaren som hade ordet, har måst stadna, för bullret af en slags offer-ceremoni, som väckt missnöje inom Ståndet. Jag vet rätt väl, att hvarje Ledamot har rätt att reservera sig, likasom att conformera sig, genom anteckning; och jag vill visst icke träda en sådan rätt för nära; men jag ber att den må utöfvas på ettsätt, som ej stör ordningen; hvartill ej fordras mera än att anteckningen dröjer till discussionen är slutad; eller också verkställes uti Riddarhus-Cancelliet. Hans Excellence Herr Grefve von Platenj Baltzar Bogislaus: Då jag erkänner mig från början hafva ogillat uttrycken i Grefve Horns Motion, tillstår jag äfven, att jag, enligt den rättighet som tillkommer hvarje Svensk Riddersman, önskade få min mening uttryckligen upptagen i Protocollet. Vi stå här till svars för samtid och efterverld. Yi måste ej glömma att vi utgöra Rikets första Stånd, att vi skola föregå de andra med goda exempel. Jag kan ej glömma det smickrande mottagande jag på så många ställen utomlands erfarit såsom Svensk Riddersman, och såsom en gärd af aktning för den bildning, hvarföre Svenska Nationen är ansedd. Det är ej vår styrka, ty den är ringa, ej vår Den 23 December. 3o3 rikedom, utan värt stadgade uppförande, som är orsaken till det företräde vi utom lands åtnjuta.
» * skedde sålunda, att, ning, som rerades de samt blifvit dragna, öppnades, kollationerades nits öfverensstämma m e d det af redaktören innetet till nyårsberättelsen » Lyckans skärfvor ». Då, s o m ofvan synes, alla täflingsbrefven noggrannhet o c h oväldigt iakttagande af de gjorda Bättre än Stomatol och Aseptin af alla slag är Red. af Idun. apotekare. Hvad vår första kvinnliga farmaceut säger om " Apotekarmedaljens frånsida ". K vad redaktionen nästan m e d inre visshet förutsåg o c h väntade, har besannats: fröken Martha L e t h, den käcka unga banbryterskan för sitt kön på apotekarebanan, har ingalunda velat bli svaret skyldig på den nedslående svartmålning af yrkets vedervärdigheter för allt hvad kvinna heter, s o m en manlig apotekare lämnade i Idun n:r 6. Som våra läsarinnor helt visst m e d n ö j e skola finna, håller fröken Leth såväl hufvud som m o d upprätt o c h träder m e d ungdomlig entusiasm till sin saks försvar. Hennes beaktansvärda skrifvelse lyder som följer: n:r 6 af I d u n f ö r e k o m m e r e n af exa400 » fröken Adeline Malmsten, Råå, Medevi, är för kvinnan. — 5f0 » fröken A g d a Åsberg, Borås, år jag tillhört 633 » Signe Hansson, Simrishamn, andra 679 » H i l m a Andersson, Kungsbacka, till l e d n i n g f ö r d e k v i n n l i g a s t u d e n t e r, s o m 690 » fröken K y r k b y n, Härad, skildrar het Strengnäs, Mathilda Pettersson, Alkvettern, Bofors, frånsida », framhåller, huru åsikter, möjligen i och olämplig mörka isynnerdenna bana Som jag under de kommit till anser skyldig att, jag mig att slå i n p å banan, dessa.
Men, långtifrån att gifva akt på sin dotters bleka, förställda drag, sprang fru Widen emot henne, och slöt henne med stormande glädje till sitt hjerta, i det hon med verklig förtjusning utropade: ”Mitt barn, min Rosa, hvad du är säll, hvad du är afundsvärd! Jag vet och känner på mitt eget hjerta, huru betaget af fröjd ditt skall vara. Du har visst icke glömt att tacka Gud, som så underbart styrt allt till det bästa?” ”Jag har innerligt bedt till Gud,” sade Rosa och upplyfte sina ögon, fulla af tårar, mot moderns ansigte, ”bedt att mina dyra, älskade föräldrar måtte kunna förlåta mig, att jag denna första och enda gång i mitt lif nödgas vara ohörsam. Mitt hjerta är slutet för Garben, och han är en alltför ädel man, att jag skulle våga eller vilja bjuda honom att emottaga min hand, då hjertat ej kan följa med.” Kommerserådinnan tumlade tre steg tillbaka, men detta utan all tillgjordhet. Hon blef så djupt betagen af smärta och förundran, att den icke ens kunde finna luft i hennes vanliga utgjutelser; och emedan rörelsen var riktigt naturlig och öfverraskande, glömde hon rent af att svimma. Hon sökte tvärtom samla alla sina krafter, för att hålla sig uppe; ty hon kände huru maktpåliggande det var, att vid ett sådant tvärstreck bibehålla sin rådighet. Hon förmådde dock ännu icke tala, utan stödde hufvudet mot handen, och satte sig helt stilla. Äfven kommerserådet stod liksom förvandlad till en bildstod, dystert stirrande på flickan, hvilken knappt vågade andas. Den arme mannen utgjorde en jemmerfull kopia af det bedragna hoppet. Så förgick en stund; då började kommerserådinnan att litet qvickna vid, och alltsom lifvet återvände i de nästan stelnade ådrorna, kändes äfven det gamla behofvet återvakna, att kläda sina känslor i ord. ”Hvad hör jag, ovärdiga, obeskedliga, barn!” utbrast hon nästan halfgråtande. ”Hvad är det jag hör?
13 ”derlåtenhet häraf medför förbindelse för Förmyndaren att den omyndigas skulder, som ”under det året må hafva tillkommit, af hans ”gods betala.’’ Vid granskning af dessa till LagUtskottet remitterade förslag, af hvilka det senare blifvit af RiksdagsFulImägtige Lars Larsson från Calmar Län, Nils Insulin från Stockholms Län och Anders Andersson från Skaraborgs Län , jemte flere af BondeStåndets Ledamöter, biträd;, har hos Utskottet i betraktande kommit , a) att en omyndig, ehvad han upphun nit den lagliga myndighets-åldern. eller ej, icke skäligen kan förbjudas att taga penningar eller varor i försträckning af den, som för honom har förtroende; b) att, i fall emot omyndig gäldenär så dane omständigheter förekomma, att han kan anses hafva bedrägligen förmått sina borgenärer att förtro honom deras egendom eller, på hvad sätt som helst, emot dem brukat svek och list , hvilket tillhörer Domaren att urskilja, straffbestämmelse i Allmänna Lagen ej saknas ; och «) att, då det beror af hvars och ens omtanka och försigtighet, att ej in* J4 LagUiskottets Betänkande N:o 4*ji gå aftal med någon annan,' än dén^ om hvars person och medborgerligas förhållanden han eger tillförlitlig kännedom, och det i ofvanberörde Kongl. Förordning af år 1774 fö reskrifna kungörande om en efter lag myndig persons återförsättande i omyndighets-tillstånd är tillräckligt för möjligheten att vinna den kännedom, som här är i fråga , de af Motionairerne yrkade årliga kun-' görelser i Tidningar och från Predikstolen i den församling, der den omyndig förklarade har sitt hemvist, icke af någon nödvändighet påkallas, och derföre, efter Utskottets tanka, destomindre böra på** bjudas sora, utom det att iakttagandet af denna åtgärd skulle medr föra onödig kostnad för den omyndige, det föreslagna äfventyret för samma åtgärds möjliga försummande komme att antingen upphäfva ändamålet med omvndighets-förklaxandet, eller ock alltför känbart öka Förmyndares ansvarighet.
Rdr 6 sk. io rst., och den sednare 7,796 Rdr 22 sk. 10 rst., båda i räkenskapen utförda och i flera år balanserade fordringsposter i aflidne Akademifogdarne Forsslinds och Langhs konkurser, af hvilka likväl, genom slutlig utdelning af den sistnämdes efterlemnade tillgångar, 2,789 8 rst., under den 2 Augusti 1869, blifvit afbetalda; sä anser Consistorium, enär numera styrkt blifvit, att i Redogörarnes bo all vidare tillgång till gäldande häraf saknas, den Akademiska räkenskapen icke längre böra med ifrågavarande balans besväras, hvadan, efter af Akademi-Kontoret derom ingifvande memorial, dessa balanssummor synas böra i vederbörlig ordning till afskrifning befordras. 2:0 Beträffande åter den i 1838 års redogörelse för Östra Uplands Fögderi med 642 Rdr 28 sk. 9 rst. utförda balans, så inhämtas af den räkenskapen bilagda specifikation och den åberopade restlängden, att derutaf i83 Rdr ^5 sk. utgöra rester ifrån äldre tider, att 35 Rdr 46 sk. 6 rst. blifvit för indrifning öfverlemnade till vederbörande tjensteman, samt att 426 Rdr 8 sk. 4 rst> jemnt motsvarar restlängdens belopp, deraf 281 Rdr 43 sk. 2 rst. berodde af Consistorii Academici resolutioner i anledning af räntegifvares ansökningar om anstånd eller befri - — 339 else, i anseende till öfvergången brandskada m. ra., samt 143 Rdr i3 sk. 2 rst. voro hos hemraansåboerne dels utsökta, dels ock mot naturaprestationer qvitterade. Sedan, af den i förestående anmärkning upptagna total-balans i Östra Upland, ingen annan ogulden post nu mera återstår, än de, från äldre tider, i räkenskapen årligen ingående i83 Rdr 45 sk., och, genom verkställda undersökningar, det blifvit ådagalagdt, att
Borgare-Ståndet den 2,3 O sist], Julii bifallit Statsoch Banco-Utskottens under den 26 fÖrutgångne Junii afgifne Betänkande i följd hvaraf all rätt till betalning för f. d. Filial-Disconternes annu , utelöpande skuldförbindelser ansetts vara försuten; Så hafva, efter det Utskotten uti ytterligare Utlåtande af den n3 Augusti besvarat de emot nyssnämnde Betänkande gjorde Anmärkningar, IiÖglofl. 4:de Sami. 5 B a n d. 3i4 S ta ts-U t skottets B e tä h kandern Bidderskapet och Adeln den a samt Hedervärda Bonde-Ståndet den 16 September samma Betänkande ogillat samt förklarat det alla f. d. Filial-DiscoUternes annu utelöpande Åssignationer, hvilka inom nästkommande års slut varda anmälde, borde, enär de tillförene varit i uppbörd gängse, inlösas; Hvaremot Högvöidrge Preste-Slåndet samt "VäHofi. Bor-, gate-Slåndet, enligt ankomne ProtocollsUtdrag af den 2 och 1 i äistberÖrde månad, förblifvit vid deras förut fattade Beslut, Och sorn således i denna fråga 2 Stånd slädnät mot 2, så kommer densamma, jemnlikt h5 §, i Riksdags-Ordningen att förfalla, samt att förblifva vid det som härom tillförene stadgadt varit. Hvilket Utskotten skolat härigenom vördsamt anmäla. Någre Herrar Ledamöters särskildte yttrande bifogas. Slockholm den 6 October 1823, • fe ,v Stats-Utskottets Betänkande)), 3)5 Utdrag af Protocollet hållet hos Rikets Högloft.
Utan att dock med allt detta vilja underkänna eller nedsätta den allmännast i Sverige praktiserade vanliga kurmethoden samt nitet och skickligheten hos dess jemväl i allmänhet utmärkte och högt värderade utöfvare, enär deras behöflighet qvarstår lika Stats-Ulskottets Utlåtande M 123 (Fortsättning). 85 lika stor om homöopathiens idkare komme att till antalet ökas, helst man beklagligen har att frukta, det arbetsfältet är stort nog för de begge lärornas kunnige och menniskovänlige practici, att i broderlig och kärleksfull förening samt med gemensam handräckning skaffa mildring och hjelp åt våra sjuklidande landsmän; samt för att en gång äfven hos oss komma på det klara i frågan om homöopathiens duglighet eller ej, kan, i följd af hvad ofvan är anfördt, jag icke undgå, att, såsom min tanke och reservation emot Utskottets beslut, jemväl hos Rikets Höglofl. Ständer till upplyst och välvilligt bepröfvande vördsamt hemställa alldeles enahanda förslag till beslut i detta ämne, som det, hvilket af Stats-Utskottet vid sistlidna riksdag, utan meningsskiljaktighet, då var till Ständerne afgifvet, nemligen: att Rikets Ständer måtte, för hvartdera af nästkommande 3 år, till Kongl. Maj-ts disposition ställa en summa af 8,000 R:dr R:mt, för att användas till inrättande i hufvudstaden af en polyklinisk anstalt för homöopathisk sjukvård, samt tillika hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit, efter vederbörandes hörande, täckes låta utfärda stadgar och reglemente för en dylik anstalt, hvilken torde böra ställas under Kongl. Sundhets-kollegii inseende, med skyldighet för polyklinikens föreståndare, att till bemälda Kollegium årligen aflemna berättelse om anstaltens verksamhet.» lith. till R. St. 4 Sami. 1 A/d. 2 Band. 16 Haft. XII STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1860.
”Jag undrar”, tänkte hon, medan hon böjde upp ett par stänglar, om han ser och vet om detta? Jag önskar och hoppas att han icke gör det – i lifvet ville jag så gerna bespara honom allt sorgsamt.” Snart var kammarhandeln med tyll, spetsar och band i ordning. Fia var mycket upptagen. Och då kunder kommo tidigt om morgonen, måste gumman sjelf putsa sin sängkammare. Kommo de så på middagen – såsom de ofta gjorde – hade Fia icke tid att vara i det lilla köket för middagsmåltiden ... ”Men herre gud”, sade gumman, tåligare än sjelfva Job, ”man får väl icke begära att Fia skall göra allt heller!” Och så vispade hon äfven sin gröt om aftonen. Nu kom Fia i godt lynne och slängde i ordning litet vid bordet, såframt hon haft mänga kunder och hon fått in mycket pengar – ty Fia älskade mycket pengar: hon räknade dem särdeles gerna; och när hon då var som ljusast, erbjöd hon sig att följa med mor på hennes vandring och bära vattenkannan. Men detta ville gumman aldrig för kära lifvet tillåta. Hon skulle ensam gå till pappa och språka om dagens små händelser, ty hon berättade för honom ännu alltjemt hvad som kom henne på hjerta och sinne. Hon lät till och med pappa veta att, sedan Fia blifvit upptagen af sin handel, hon också blifvit en beskedligare menniska, så att på det hela det var säkert att allt tjente till det bästa. Olyckligtvis är allting under solen så förgängligt. Och derföre, då mamma Sandgren kände detta, erfor hon en icke alltför stor förvåning deröfver att Fias lynne började undergå några förändringar och stundom sjunka ned till vresighet och otrefnad. Synnerligen var hennes lynne knaggligt de dagar, då handeln icke gick. ”Kanske vore det så godt, Fia lilla, att du lade ner rörelsen först som sist. Du är icke skapad ...” ”Jag får afbryta mor och be mor huske på att jag icke är något barn, som behöfver upptuktelse. Den var allaredan beställd många år innan jag gaf mig öfver till Sverge, och jag ber att i min sak få göra såsom mig synes bäst.”
Annu räknas Swerige bland Europas Nationer, ännu kan det winna ryktbarhet för sina samfundsdygder, ännu finnes der ett Folk, som förstår att besegra olyckorne och nöden, för att bärga sin frihet och fin ära. Ewige Allmagt! hwilka ämnen för tankar och betraktelser, hwilken underbar ledning af händelsernas lopp! hwem är den förhärdade eller den känflolöse, som icke lyfter sitt öga till Himmelen, och erkänner en Försyn? Allernädigste Konung! Ridderskapet och Adeln ätrrwända nu till fina hembygder, intagne af wördnaoch tacksamhet för Eders Majus dyra Perwn, och öfwerlenma med trygghet sina handlingar under detta slutade.Riksmöte ät häfdernas och minnets dom. Afunden och därskapen bestrida icke mer att Samhälls-ordningen fordrar företräden; men de§a företräden bora utmärkas af förtjenster: och ewigt — ewigt minneswärd är den sanningen, att mcnniskan icke har annat warde, än det hon får genom sina egenskaper. Börden, lyckan, riredomarne, äro endast tillfälliga fördelar, som pä långt afstånd bortRrdd. och Ad. pcor. N:o 69,70. stym - -46 Den 1Z November. ffymmas af gerningarnes nytta, framalstrad af förständets pdling och ljus, och af bjertats redlighet och wälwilja. Förgäfrves skall Swensta Folket kunna hoppas en hög samfunds-anda, det will säga, en stor och -varaktig national-kraft, om icke de yttersta omsorger anwändas till allmänna uppfostrans förbättring inom alla medborgeliga klasier. Frän tankans första utwicklinq bör mennistan inhämta sanna förnufts-grunder för sin bestämmelse, hwaraf följa afgjorda begrepp om hwad som utgör medborgerlig frihet. Hon bör tidigt danas till den sinneshöjd, h-varrgenom hon känner sitt eget wärde, i samma mon som hon är rättsinnig och god, och att hon genom desia egenskaper är wördnadswärd, antingen hon -verkar pä lyckans höjder, eller i ringhetens och fattigdomens stugga.
Advocater och andre Fullmägtige på Landet, som med Laglig rätt utföra Parters Rättegångar, i Fyra Glassel': Första Classen Andra dito Tredje dito Fjerde dito Eetjenter, R:dr 30: —■ 20: — é • • 10 « tmmm eller Lakejer på Landet, Jägare och Taffeltäckare med flera, lika med dem. Städerna. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BevillnLagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottens Betänkande, N.o r' 35 hvilka oftast sakna tillgängar alt gälda de betydliga böter och ersättningsbelopp, sorn för sådana öfverlrädelser kunna ådömas. Det blir nemligen oftast svårt, om icke omöjligt, för en åklagare att åstadkomma laglig bevisning derom, att en af brännmästaren vidtagen olaglig åtgärd, i afseende på bränvinstillverkningen, skett efter busbondens befallning, eller med hans minne och vetskap; och jag bar derföre trott bevisningsskyldigheten böra åligga husbonden, och att det alltid skall för honom blifva möjligt och lätt att ådagalägga, det den åtalade öfverträdelsen skett mot hans förbud, och att han icke kunnat densamma hindra eller förekomma, så vida nemligen} förhållandet verkligen varit sådant. 2:o 28 § i förslaget till förordning om försäljning och transport af bränvin, hvilken §, efter mitt förmenande, bör vara af alldeles enahanda lydelse med deri af mig föreslagna 71 § i förordningen om bräuvinstillverkning. For en sådan ändring i 52 § af nu gällande förordning torde knappast något annat skäl behöfvas, än att det vill synas otroligt, att en husbonde, som befaller eller tillåter sitt tjenstefolk att olofligen försälja bränvin, meddelar en sådan befallning eller tillåtelse i vittnens närvaro; och det blir således nära nog omöjligt för åklagaren att visa, det försäljningen skett med husbondens vetskap och tillåtelse, med mindre denne begår den ©försigtigheten att vistas i samma rum, der den olofliga försäljningen sker, utan att vända ryggen dertill.
Med hänsigt till hvad Fullmäktige sålunda upplyst och tillstyrkt, får Utskottet hemställa, att lönen för Notarien hos Riksgälds-kontorels Kommissariat måtte, till utgående från och med detta år, å den nya afiöningsstaten uppföras med Åttahundra Riksdaler, dock under dervid fästadt förbehåll, att bemälde tjensteman underkastar sig skyldigheten att öfvertaga och bestrida de göromål, som vid en möjligen skeende ny reglering af tjenslgöringen inom Riksgälds-kontoret anses lämpligen kunna och böra honom åläggas. 24 Siats-Utskottets Utlåtande, IV:o ätiS. 3:o. Angående ytterligare förhöjd aflöning för Bokhållaren i Riksgulds-kon lorets Bokslut skontor. I anseende till den ökning uti bemälde Bokhållares göromål, som skulle uppkommit genom den honom numera ålagda skyldighet att föra de vidlyftiga så kallade lig garne öfver byggnadslånen till brandskadade städer, och då ej mindre Kassabokhållaren vid Riksgälds-kontoret, än de Bokhållare inom Rikets Ständers Bank, hvilka innehade ”expeditionstjenster,” åtnjöto en lön af 800 Rdr och ett serskildt arfvode af 100 Rdr, har Bokhållaren J. Wikström anhållit att, från innevarande års början, äfvenledes komma i åtnjutande af ett sådant arfvode. Denna ansökning hafva Fullmäktige yttrat sig ej kunna understödja, enär lönen för den Bokhållaretjenst, Wikström innehade, under sednaste riksdag förhöjdes till dess nuvarande belopp 800 Rdr och göromålen vid denna tjenst hvarken då ansågos så trägna, att de föranledde någon framställning om ett dylikt arfvode eller sedermera i den mån ökats, att tillräckligt giltiga skäl till en ytterligare löneförbättring förefunnos.