Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Committerade eller Directionen för Grand Junction Canal skickade år 1799 någre Deputerade till M:r Joseph Wilkes Stenkolsverk, vid Measham i Derbyshire, för att undersöka nyttan af jernvägar, och följden deraf blef den märkvärdiga, att CanalBolaget an/ade jernväg i stället för Canalj på en del af Canallinien; alldeles som om vi skulle anlägga jernväg, i stället för att fullända Canalen. Min mening är dock ej nu, att föreslå sådant; men för alt för industrien och den inhemska trafiken bereda möjlighet till någon ersättning för de stora fördelar, som 192 Den 3o Mars f. m. gått förlorade derigenom, att en Canal blifvit dragen genom östergöthland, i stället för att sammanbinda Westgöthaoch Hjelmare-Canalerne, vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer — antingen Canalen blir fulländad eller icke —■ anmoda sine Fullmägtige i Banken eller i RiksgäldsContoiretj att genom en sakkunnig person (som säkrast torde erhållas från England) låta undersöka localen mellan sjöarne kVuttern och Hjelmar en, i afseende pä en jernrailvägs anläggning. Resultatet af denna undersökning borde sedan af trycket allmängöras, för att blifva föremål för den enskilta omtankan. Uppgiften i Canalkrigct, att jernrailvägar kosta 5ooo £ Sterb för en Engelsk mil, är likartad med många andra uppgifter från samma båll. Jag påstår deremot, och har bevis för detta påstående till hands, alt år i8a5 var kostnaden endast omkring 660 Pund; men då ansenliga fyllningar, djupa gräfningar, eller broar måste verkställas, ansågs kostnaden kunna uppgå till 4 a 5ooo Pund.
En af förre kommissionslandtmätaren Elzvik upptäckt ny malmgång, parabel med den äldre, har lemnat rik tillgång på malm, som föranledt anläggning af en år 1844 privilegierad Silfverhytta, derunder flera hemman äro inköpta. Med ospard kostnad å byggnader och undersökningar har arbetet derstädes fortgått, så att tillverkningen varit: 63 lödiga marker silfver, 39 Sk& b. v. Bly. „ 1844 700* „ „ „ 403 „ 17 L8£ 3 U. Bly. „ 184S 1560a „ „ „ 955 „ — 13 „ „ „ 1846 1465* „ „ „ 934 „ 16 „ 19 „ „ „ 1847 1264M „ „ „ 646 „ 1 „ 12 „ „ Värdet af 1845 års tillverkningar gjorde 73,309 R:dr b:ko; och hafva vid verket omkring 200 personer haft ständig arbetsförtjenst. Utomdess har tillverkats: Inom Nya Kopparbergs Bergsfögderi: År 1847 93* „ „ „ 92 „ 14 „ 13 „ „ Dock är smältningen vid Hellefors icke af egen malm, utan af sådan från grufvor i Wermland och Grythytte socken. Jemväl vid andra, år 1845 inom Lindes Socken i gång komna, grufvor uppfordrades då silfvermalm, nämligen: Vid Bertilsgrufvan 96 Sk& Å Siggeboda-fältet 550 „ Vid Åboda-grufvan 631 „ Vid Dahlbergs-grufvan 62 „ och Vid Källar-grufvan 96 „ 8 Vid Isåsagrufvan i Lerbäcks socken uppfordrades också samma år 103 Skepprd; men då den malm, som påföljande året till belopp af 300 Skepp:d uppfordrades, knappt var smältvärd, liar denna grufva blifvit öfvergifven; hvaremot Glanshammars kyrkogrufva börjat bearbetas. År 1847 utgjorde silfvermalmsuppfordringen: I Nya Kopparbergs
Nå<na sågverk finnas visserligen inom Länet, men afverkningen dervid inskränker sig till några mindre betydliga partier af ekoch bok-plankor samt stolpar till korsverkshusen. Dessa äro de allmännaste i orten och byggnadssättet bar under sednare åren icke undergått någon synnerlig förändring, utom det, att allmogen å få ställen börjat uppföra byggnader med så kallade råsten, den allmogen sjelf tillverkar. En större brist på skog till eldbrand ersättes af ännu tillräcklig tillgång på torf, som nästan i alla delar af Länet allmänt gagnas, i synnerhet å de orter, för hvilka stenkol icke med beqvämlighet kunna åtkommas. Stenkolsgrufvan vid Höganäs anses under sednare fem åren hafva haft mera afsättning än tillförene, dels derigenom att stenkolen blifvit använde till flere ångfartyg, dels derigenom att större reqvisitioner af eldfast tegel, erbjudit tillfället till denna fabrikations bedrifvande i vidsträcktare skala än hittills skett. Utgifterna vid stenkolsbrytningen i en sumpig och vattensjuk trakt äro likväl allt för kännbara, och, om icke företaget understöddes af enskilta välviljan, skulle denna nyttiga och nära oumbärliga inrättning icke kunna äga bestånd. Gamla opinionen om Svenska stenkolens mindre godhet i jemförelse med Engelska kolstybben är fortfarande; dock hoppas man att genom eldfasta lerans bearbetning och förtjensten deraf, afven hädanefter kunna fortsätta stenkolsbrytningen. Fabrikationen af lerkärl fortgår i större skala och afsättningen är temligen liflig. Fabriker å landet. Tabellen visar antalet af dessa och personer som dervid hafva sysselsättning. Tillverkningsvärdet för samtlige har, under förlidet år, utgjort 59,174 R:dr Banko, och någon synnerlig förändring under sednare 5 åren är ej att anmärka. Bi-näringar. På slättlandet finnas nästan inga andra än brännvinsbränningen och fiske vid sjökusterna. Från skogstrakterna afsättas trädvaror, färdiggjord vagnredskap och väfnader, för hvilka skogsboen vanligtvis till - 11 byter sig spannemål. Jagt och djurfång idkas föga och sillfisket har, särdeles de sednare åren, i belydlig män aftagit.
De skäl, som dervid blifvit anförda, kunna icke af den rättsenliga pröfningeu godkännas. Först och främst måste det anses högst tvifvelaktigt, huruvida en total reform af rikets domstolar så ofördröjligen, som man vill emotse, är att förvänta. De mångå' Comiléers och beredningars skiljagtiga, än tillän afstyrkande, meningar, vittnande om mycken osäkerhet hos sjelfva männen af yrket, tala snarare deremot. Men om ock en sådan reform vore förhanden, så är väl likafullt nödvändigt, att, intilldess den inträder, alla ordinarie domstols-ledamöter njuta samma oberoende. Icke kan det på rättsgrunder försvaras, att, i Rikets högre domstolar, en ledamot eller äfven, hvarom här är fråga, fyra ledamöter äro ställde i beroende af de återkommande Riksdagarne och de öfriga i fullkomlig säkerhet för dessa omskiften. Och vill man vara fullt conseqvent, så borde väl Hof-Rätts-ledamöterne samt och synnerligen ställas på denna rörliga fot, så snart de gamla afgå och nya inträda ; hvarigenom efter några år alla dessa Öfver-Domstolar skulle beslå af tjenstemän endast med arfvoden, eller som i det närmaste är detsamma, afsältliga. Jag förmodar dock, att man i allmänhet skulle tveka vid en sådan åtgärd. Men då synes ett partielt steg i denna syftning vara ännu mera olämpligt. Man har velat förekomma den ökade Stats-ulgift, som skulle uppstå, i händelse, vid den förväntade nya Hof-Rätts-reformen, de nu beviljade arfvoden skulle, såsom ordinarie löner, varda på indragnings-stat uppförda. Men först lärer den omlalda förändringen icke så hastigt inträffa; dernäst kan med säkerhet förmodas, att, om och när den en gång sker, tillräckligt antal Le - SialsUtskottets Utlåtandej, 2T.0 35. damöter skola finnas benägne att, utan Statens betungande, foga sig efter den nya organisationens villkor; och slutligen, om äfven en eller annan pension skulle möjligtvis i förtid falla indragnings-staten till last, måste denna förlust anses obetydlig emot den grundsats-vidriga oordning att under längre tid ställa domstols-ledamöter, med namn och egenskap af ordinarier, på en amovible fot.
Stats-Contorets omförmälde kungörelse innehåller; och enär antagandet af Herrar von Mentzers och Wedbergs förslag om krono-uppbördens fördelning i 3 å 3 terminer antingen skulle inskränka de skattskyldiges anstånd med utskyldernes erläggande, eller genom en alltför långt framflyttad krono-uppbörd, kunna för StatsYerket medföra stora olägenheter, hemställa Utskotten, att Herrar von Mentzers och Wedbergs ofvanberörde motioner må lemnäs utan afseende hvaremot Utskotten, på de af Lars Knutsson uti dess motion anförde grunder, anser sig böra tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit hemställa, det kronouppbördsstämmorna hädanefter må utsättas ifrån början af Mars Stats-, Hevilla, samt Allm. Best.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 52. 3 till slutet af April månader; samt att, i följd häraf, tiden, dels inom hvilken uppbördsmäunen skola begära handräckning, i afseende på bortflyttade eller till vistelseorten okände personer, sota häfta för krono-utskylder, dels ock för summariska redovisningens afgifvaude, måtte framflyttas till den b» Juni hvarje år. Stockholm den 24 Februari 184^- Reservationer: Af Herr Friherre Palmstjerna: ''Mot Utskottens beslut att framflytta uppbördsdden och uppbördsmännens redogörelsedag, får jag reservera mig. Jag finner icke några giltiga skäl anförde för en sådan, mot alla uppbördsgrundsatser stridande, förändring. « Såsom regel för uppbörd har man hittills antagit, att den bör ske under det år, då den skattdragande har inkomst af den näring, för hvars utöfvande han skattar, samt i möjligaste måtto nära inpå den tid, då han haft eller kan hafva sin mest lönande afsättning; och hvarvid jemväl tagits i betraktande Statens säkerhet, så att uppbörd bordt ske, innan tillgångarne för skatten hunnit förskingras. Nu synes man vilja gå tillväga utur en helt annan synpunkt och endast afse möjligheten att utsträcka crediten, så långt ske kan.
Fryxell sårande, likaså kan jag icke finna annat än att en af detta Stånd åt denne sednare beviljad medalj endast skulle vara hedrande för honom, utan att vara sårande för någon annan. Frih. Cederström, Jakob: Den förste talaren linder denna diskussion har utmärkt de begge personer, som han ställt bredvid hvarandra, den ene med epithelet stor häfdatecknare och den andre såsom utmärkt berättare. Jag vet icke hvarföre man försöker alt göra skilnad emellan olika sätt alt framställa historiska sanningar, och hvarföre man skänker benämningen af berättare ät vissa för att sätta dem en klass nedanom de öfrige. Jag vill icke veta af denna skilnad. Den som vid sitt historiska författareskap endast haft sanningens uppdagande lill sitt mål, som stödd derå framställt anmärkn:r mot en annan historieskrifvares yttrade åsigter, förtjenar lika mycket som den sednare att kallas häfdatecknare, och förtjenar att högaktas af hvar och en som vet hvilket skadligt inflytande i framtiden en i historien insmuglad osanning kan hafva pä allmänna tänkesättet. Nu ätbar det sig så, att den värde ledamoten upptagit saken såsom vore det fråga om en strid emellan en död och lefvande, hvarifrån den lefvande skulle utgått segrande. Jag har icke uppfattat frågan så; utan efter min uppfattning bör den uppställas så: bar prof. Fryxell genom sitt historiska skriftställeri gjort sig förtjent af den nu ifrågakomne utmärkelsen eller icke? Om Geyer ännu lefvat och haft rätt att yttra sig på detta rum, är jag öfvertygad, att han varit den förste att tillstyrka bifall till Utsk:s betänk. Jag kände äfven denne utmärkte man under hans lifstid och är öfvertygad att han aldrig kunnat på ett så föga värdigt sätt, som den första talaren, uppfatta saken. I anledn. af hvad nu blifvit yttradt angille striden emellan professorcrne Fryxell och Geyer, ber jag att få fästa uppmärksamheten på åtskilliga satser som förekomma i den sednares på trycket utgifne ryktbara 3:ne föreläsningar, hvilka föreläsningar egentligen gåfvo anledn. till striden.
Lilja — mi Lilja — mi ko! Bjällklangen dallrar och faller och stiger, suset är stilla och hvilar i ro, skogen är kvälltung och sömnig och tiger. Endast den vallande låten går kallande fram genom nejden kring myr och mo.NY LYRIK. Mörk sofver tallen, mörk sofver granen, dofvare sorlar en bergbäcks fall. Fjärmare klingar den höga sopranen, vallar och går och går vilse i vall. Detta är välljud, men det är långt ifrån att det skulle vara något meningslöst klingklang. Tvärtom, denna raden: » mörk sofver tallen, mörk sofver granen », den är en värdig öfversättning ej till orden, men väl till andan af den berömda raden: » die Myrthe still und hoch der Lorbeer steht ». Den ger oss en sammanträngd, men fullgod bild af den nordiska sensommarkvällens fysionomi. Det är ej kontur som i det italienska landskapet, men det är stämning. Ett annat grepp, hvarigenom den musikaliskt-lyriska karakteren förstärkes, är författarens användning af omkvädemotiv. Detta har visserligen äfven » Fre-drek på Ransätt », men hos denne är det en nödvändig följd af, att han skrifvit till förut befintliga melodier. Hos Fröding blir detta omkväde vanligen inskränkt till ett minimum, t. ex. i det stycke, som handlar om de begge grälande grannarne » Jan Ersa och Per. Persa ». " De trätte och processade. Om friden prosten mässade — det var som vått på gäss. Ty vann en gång Jan Ersa, så började Per Persa en splitter ny process. Här återkomma namnen » Per Persa » och » Jan Ersa » på bestämdt ställe i hvarje strof. I det till utseendet oregelbundet byggda » Stina Stursk » komma versslutorden » vännen min » igen på vissa för Örat väl förnimbara rytmiska afstånd. Äfven till dessa variationer af omkvädet finnas dock motsvarigheter hos Dahlgren, t. ex. i hans » Bremsen » och » Martensresa ». Slutligen är det ännu en sak, som jag vill fästa uppmärksamheten på, författarens rimkonst. Han leker med de svåraste rim och rimställningar.
Sedan öfverläggningen förklarats slutad samt Iir Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels antagande af inbjudningen och dels afslag derå, framställde Hr Gr. och Landtm, först propos. om antagande af Bonde-St:s ifrågav:de inbjudning, hvartill svarades många nej, jemte några ja, och sedermera propos. på afslag å samma inbjudning, då svaren utföllo med 486 Deu 13 December. mångå ja, blandade med nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han funnit ja nu hafva varit öfvervägande. Frih. Stjernstedt begärde votering. Upplästes och godkändes följande voter:s-propos.: »Den, som antager Ilederv. Bonde-St:s inbjudning, ang:de nedsättande af ett särskildt R. St:rs Utsk., för behandling af de vid denna riksdag väckta frågor, rörande elementar-läroverken, pedagogierna och folkskolan, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. ifrågav:de inbjudning». Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja—39. Nej—89. Härefter justerades ett prot.-utdrag rörande nu afgjorda ärende. Föredrogos och begärdes på bordet de denna dag öfverlemnade Kongl. Proposma och Skrifvelserna, nemi:
S&t som tinder smidesåret 1820 ut. gjorde dess belopp, men som desaf 4,624 ,§& ännu då varit obegagnade, har det i gång varande, för hvilket Utskylderne skulle utgå, blifvit antaget till 406,100 Nyssnämnde Förordning tillåter stångjerns egare utom Bergslag, att, emot särskild afgift till staten, vid sina redan privilegierade härder tillverka så mycket, sorn Inedhinnas kan öfver härdens genom Haminarskattsafgiften skattlaggde skeppundtal med egen tackjernsoch skogstillgång och äfven med köpetackjern och köpekohl» enär genom behörig undersökning kan visas* *tt sådant sker utan andras förnärmande» Smidestillökning inom Bergslagen är deremot endast tillåten i Vissa orter af sådan beskaffenhet, der de ega svaga och otillräckliga tillgångar för deras blåsning, men kunna hafva tillräckliga skogar för smiden. — Ämnesvetken hafva vä! icke enahanda rätt till utsträckning af sitt hammarskatts smide, men manufcturverks egare utom Bergslag kunna, af hvilken stångjernsverksegare utom Bergslag som helsdt, inköpa ämnesjern utan afräkning för den sednare på dess hammarskatt, emot erläggande af 04 sk. B:co i Recognitions-afgift. Så väl i afseende på nya stångjernssom ämnes-härdefs anläggande utsätter författningen i anseende till de förre 450 och i anseende till de sed* Eesv. och Ekon. Uuk. Betänkanden. 333 »are 300 Sikt ,c^e son* *lt maximum utan som ett minimum för privilegii utfärdande, hvilket, i hvad sökanden utan annans förfång kan visa tillgångar, äfven kan i förhållande dertill ökas. Det synas Utskottet, i följd af allt detta, icke vara någon förmenadt, som dertill eger de erforderligheter och den belägenhet, hvilka utgöra vilkoret för smides bedrifvande utom audras förfång, att erhålla till» stånd till ökande af sin årliga smidesrätt, och Utskottet inser ej den allmänna båtnad, sorn af någre andra förhållanden än denugällande skulle härflyta.
Han tyckte visst inte, att det behöfdes kyrka och präst i Anoka, men då Salmelahusbonden, som hade den största farmen i trakten och annars också var en förnuftig karl, lofvat gratis tomt för byggnaden och äfven det öfriga folket syntes önska en själasörjare, så ville han, Tuhkala, inte draga sig undan. Tvärtom var det just han, som, då han fått höra att pastor Lahti i Mills ville lämna orten, skrifvit och bedt honom komma till Anoka för att hålla profpredikan. Egentligen prästvigd var Lahti inte, utan bara utsläpt från ett norskt prästbageri i Illinois, där själaherdar tillvärkades i dussinvis och där han, så godt hans fullständiga obekantskap med språket medgaf, deltagit i den ettåriga kursen. Men hemma hade han gått i folkskoleseminarium, och ehuru han för något sträck blifvit affärdad därifrån långt förrän han ens kunde tänka på dimissionsbetyg, hade han dock hunnit inhemta betydligt större kunskaper än hvad de öfriga prästkandidaterna i anstalten kunde skryta af och hade därför bland dem varit ett klart skinande ljus på rådbråkad engelska. I Amerika hade han drifvit vida omkring. En tid såsom emigrantrunnare i New-York, sedan såsom kosthållare för ett lag järnvägsarbetare ute i vestern, ett halft år såsom veterinär i en ny stad i Dakota och därefter sedan han i fyllan och villan kurerat ihjäl en farmares hela kobesättning på en enda natt hade han slagit sig på prästbanan. I Mills, också ett finskt settlement, hade han nu senast vistats en tid såsom präst, barnaläsare och tidningsredaktör på en gång, men han tyckte inte om luften där, skref han till Tuhkala, och var därför mycket villig att komma till Anoka, ifall församlingen åtog sig att uppföra det nödiga huset för kyrkan, skolan och pastorn själf. Det kan ju nog hända att luften i Mills inte var den bästa, men misstänkligt är i alla fall, att pastorns lust att flytta också i någon mån berodde därpå, att hans församlingsbor redan blifvit tillräckligt amerikaniserade för att hota honom med tjära och fjäder, ifall han en gång till uppträdde full i predikstolen.
Det letnnar utan afseende hvad som al Utskotten ock i nya Stadgan betraktas såsom hufvudsak, nemligen vinnandet af säkerhet för måttens orubbliga hi be håll ».tide till sin ursprungliga storlek; det rubbar, medelst tunnan på 48 kannor, flere förhållanden, än den nya Stadgan i detta hänseende, ty en sådan tunna utesluter icke blott bruket af kappmålet, utan ock af hela gamla spannmålsmålet; det bibehåller slutligen gamla namnet lunna, men af olika rymd med den nu varande, hvarigenom skulle föl orsakas, icke reda och förenkling, utan snarare förvillelse. Utskotten kunna alltså icke tillerkänna detta förbättringsförslag något värde, och anse i allmänhet par liela förbättringar ej böra antagas, i synnerhet sedan vi ega ett vetenskapligen och väl iitarbelydt samt af förra Ständer i underdånighet tillstyrkt för - i4 Lng-s. Allm. Besv.-o. Oec.-TJlsh. Uti. N:o 72. slag till en fullständig MåttMåloch Vigtlorfattning. Sedan Utskotten sålunda tro sig hafva undanröjt de anmärkningar, som blifvit framställda, i afsigt att utverka en fördömelsedom öfver hela förslaget, följer i ordningen att pröfva så beskaffade erinringar, som med förslagets godkännande blifvit gjorda, deis vid serskilda ställen deraf, hvilka Utskotten icke vidrört, dels ock vid de af Utskotten föreslagna ändringar, samt slutligen i afseende på tidens bestämmande för den 113'a stadgans antagande. Med undantag af den senare frågan, som utgjort föremål för Heres yttranden, är det blott iderr Grefve Spensj C. G.j som i förrberörde hänseenden gjörl sig mödan af en omständligare granskning, och hvars anmärkningar således nu, med iakttagande af deli ordning, hvartill sjelfva förslaget föranleder, böia till besvarande upptagas. §• '•
Men framförallt blef den stora ödmjukhet, hvilken alltid följer den stora kärleken, hos henne så stark att den skulle tyckas onaturlig, ifall den icke blefve förståelig genom känslan af den ytterliga motsatsen mellan en hjälplös sjukling som hon och en ung gud som han. På hans ljusa väg kunde hon ej låta sin skugga falla. Ingendera uttalar ännu sin känsla men den talar ur allt. Hon läser manuskripten till hans dikter och han ber henne lära sig hemligheten af den utsökta musiken i hennes egen lyrik, ty han – som fordom njutit af att trotsa andras smak – kunde nu ej tycka om sina egna dikter, ifall hon ej gjorde det! Hon svarar att hon är född hero-worshipper och ämnar förbli det; därför ber hon att få slippa lära honom något, endast få lära af honom, se upp till honom och tjäna honom på alla andra sätt. Det enda hon kunde lära honom vore smärtan – eller just det hon allra minst ville bibringa honom! Han försäkrar henne att hennes poesi är honom så mycket mer värd än hans egen, att han oroar sig för den tid hon tar från sitt arbete för att ge honom, medan hon däremot gärna skulle få tända eld på hans manuskript, om hon behöfde det för att hålla sina fingerspetsar varma! Han påminner henne om hennes löfte: att bruka hvar solig stund för att stärka sina krafter, men han ber henne däremot att icke – som hon äfven lofvat – en dag plötsligt gå honom till mötes, ty då kan han ej svara för hvad han i sin glädje tar sig till! Robert Browning säger om sig själf att han ej blott noga pröfvade hvarje sin känsla, innan han gaf den namn, utan att han äfven var mycket väljande i uttrycken för sina känslor, så att orden ej skulle bli större än känslorna. Också är motsatsen påfallande mellan hans invecklade diktarspråk och hans brefstil: den trovärdiga, knappa enkelheten i denna ger ett djupare intryck af äkta känsla än de största vältalighetsutbrott skulle förmå. Som diktare liknar han sig med fullt skäl vid blänkfyren, som ömsom lyser fram, ömsom försvinner i mörker. Som älskare gaf han däremot ett solflöde, hvilket aldrig skymdes af ett enda stämningens moln.
På famma fatt fkulle äfven förhållas, i händelfe Regeringen hade ~ O o invändningar att göra emot något af Andra Kammaren uppgifvit förflag. Innan ett fådant kunde till öfverläggning förekomma hos den ». O C O Ofra, fkulle det alltid förd meddelas Regeringen, forn fkulle vara berättigad att, när den få för godt funne, låta anföra fina fikä 1 för eller emot detfamma. Utom denna fkulle Regeringen i affeende till Lagens görande ej hafva någon vidare rättighet .än litt fufpenfiva voto. Mera fkulle ej heller behöfvas för Nationens väl och Regeringens fäkerbet, Endal! vid Grundlagsfrågor fkulle erfordras den verkftällande Mag. tens uttryckeliga fanction, och i anfeende tili dem borde i enlighet med det fladgande i vår Conftjtution nu är infördt, noga iakttagas, att de förförda gången endafi kunde med en gillande pröfnin g af den Öfra Kammaren anfes och förd fedan den blifvit till femtedcdel r förnyad, famt den Nedre Kammaren helt och hållit omvald, borde efter å båda dallen å nyo fkedd iöredrapmino-, kunna till beflut lörvandlas. O O ^ ^ G norn ett fådant dadgande fkulle ockla möjligen afyftade inkiäktningar af den ena myndig, beten på den andras rättigheter i det närmade förekommas. Till detta ändamåls finl - komligare vinnande återllår fedan ej mera, an att älven förja för bibehållandet af de igenom della färlkildta inrättningar åfyftade eller föreflagne forn,?r, 0<*b enligt ett kändt talefätt, det är af en liten gnilla forn ofta en lior vådeld kan uppkomma, är det lika fannt, att i Samhälls.ordningen och vid vården af defs angelägenheter, är det ofta af ett i början och till utleendet föga betydligt öfverlkridande af former, forn man fmåningom vant lig att förakta Lagarne, att fatta lig öfver deras förelkrifter.