Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Klorkalk i skålp. — 1 Kolsyradt Kali: hänföres under Salt, medicinskt Kläder, ej specificerade: nya gångkläder eller delar deraf, samt riya färdigsvdda duktyg, handdukar, lakan, örongodt, m. fl. dylika hushållspersedlar, äfven då sådana klädeseller hushållspersedlar eller delar deraf äro märkta eller försedda med broderier, galoner, fransar, spetsar eller blonder, förtullas med 20 procents förhöjning i den tull, som är bestämd för tyget eller det ämne, hvaraf klädeseller hushållspersedeln hufvudsakligen består. Alim. För gångkläder tages öfvertyget till grund för tullberäkningen men uppstår svårighet att bestämma hufvudbeståndsdelen, tages till beräkningsgrund det material, som drager högsta tullafgift. 24 Förslag till Tulltaxa. Qvantitet för Införselstullberäktull. ningen. Riksmynt. R:dr öre. Kläder, ej specificerade: för oljade eller fernissade kläder, derunder ej inbegripna sådana, som äro öfverdraga med kautschuk eller guttapercha, beräknas tullafgiften efter hvad för tyget är bestämdt, utan förhöjning. Anin. Möter i något fall hinder för utrönande af hvad slags tyg oljade eller fernissade kläder äro tillverkade, hänföras de till Väfnader, vaxade, andra slag. kläder, som utgöras af knutna eller slickade eller på strumpstol tillverkade persedlar, såsom hufvor. tröjor, underkläder, m. m., äfven om dessa äro färdigsvddo, försedda med knappar och band o. s. v., förtullas, utan förhöjning, efter hvad för art. Strumpor och Strumpstolsarbeten är bestämdt; gångkläder, tillhöriga sjöfarande eller resande, när kläderna äro synbart brukade eller, af egarne sjelfve medförda, pröfvas icke öfverstiga deras personliga behof • . — Fr a. Klöfvar: hänföras under Horn, oarbetadt. Knallhattar, askarnes vigt inberäknad 1 skålp. —. SO Knapergall och Ekollon, maina och omalna — Fria.
1 hvad fall som helst är detta påstående dessutom ingenting bevisande, enär, äfven om från början all jord skulle hafva varit Kronans egendom, det icke lärer förnekas, att en stor del deraf blifvit friköpt mot personliga tjenstbarheter, hvilka under tidernas lopp upphört, men lemnat jorden fri uti sednare egares händer, i motsats hvartill grundskatternas kapitalisering för Staten lärer utfalla fördelaktigare, hvarförutan man ej får förbise, att det är brukarens arbetskraft och kapitaltillgång, som, åtminstone uti vårt fädernesland, sätter jorden i stånd att gifva afkastning, och Staten, som dervid intet tillskjuter, kan ej heller, af sådan grund, ega rätt att derför fordra någon afgift. Den trygghet för skatternas ordentliga erläggande, som förmenas ligga deruti, att sjelfva jorden häftar för denna skatt, bör, efter Utskottets tanke, fastheldre sökas uti ett sådant ordnande af skatteväsendet, att skatterna må, så lätt, så billigt och i förhållande till inkomsten så jemlikt som möjligt af de skattskyldiga utgöras, och det kan således icke vara med Statens sanna fördel öfverensstämmande, om den enskilde, för alt kunna fullt erlägga en skatt, som endast bör utgöra en mindre del af hans behållna inkomst, nödgas frånträda hela eller en del af sjelfva kapitalet, hvarförutan, efter hvad här ofvan blifvit ådagalagdt, erfarenheten uti andra länder lärer, att genom jordens friköpande från grundskatt, tryggheten för skatternas inflytande lill Staten ingalunda blifvit äfventyrad, utan fastheldre vuxit i bredd med ett ökadt välstånd.
I öfrigt bifölls allt hvad Utskottet i Utlåtande^ föreslagit, med undantag deraf, att de 1,000 R:dr Riksmynt, som Utskottet å tabellen N:o 6 hemställt böra utgå till biträde vid räkenskapsoch renskrifnings-göromålen inom Öfver-intendents-embetet, i stället skulle, i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Maj.t i Sin Nådiga Proposition föreslagit, utgå såsom arfvode åt en Kanslistoch Kammarskrifvare, hvilka befattningar äfven skulle kunna, efter Chefens bepröfvande, åtskiljas, samt att hvad Utskottet anmält i 13:de punkten å sid. 18 af Utlåtandet, äfvensom under litt. e å sid. 22, angående det af Kongl. Maj:t för innevarande år äskade anslag till aflö— nings-förbättringar åt personalen vid de under Finans-departementet lydande stater och korpser, lades till handlin garne, såsom icke föranledande annan åtgärd. Slutsummorna för de särskilda staterna skulle rättas i enlighet med Ståndets nu fattade beslut. S. D. \ Prot.-Utdrag den 28 Oktober 1857. 609 S. I).
– Min vän, svarade Krysanteus, – är ej sannolikheten nog för dig, så förvandla henne till visshet genom tro. En förnuftig tro är gudarne behaglig; det är ett vågstycke att vinna henne, men att våga i denna sak är en berömlig gerning. – Men hvarför, frågade Medes, – gifva oss ej gudarne full visshet om det, som är nödvändigt för vår lycka? – Besvara du en annan fråga, sade Krysanteus. – Hvad synes dig om en tjenare, som fullgör sin skyldighet, endast af fruktan för straff eller hopp om belöning? – Så göra nog de fleste tjenare, min herre. – Hvarför det? – Emedan de icke älska sina herrar. – Om de älskade dem, skulle de då fullgöra sin plikt af kärlek, i stället för af fruktan? – Visserligen. – Är ej Gud en herre, hvilken menniskorna, hans tjenare, kunna älska? – Jo visst. – Nåväl, han har då äfven rätt att fordra, det vi lyda honom af kärlek, men icke af fruktan eller hopp om belöning. För en jordisk herre kan det vara nog, när tjenaren gör sitt arbete, han må göra det med hvilket hjertelag som helst. Verldens herre deremot blir hvarken rik eller fattig genom menniskornas dagsverken. Det arbete, som gäller inför honom, är hjertats rening och själens förädling. Men detta befordras icke, utan hämmas genom beräkningar på ett kommande lif. Vi måste handla som om vi vore förgängliga väsen, görande det goda för dess egen skull. Mannen, som tviflar på odödligheten, men fullgör det goda, emedan han fått insigt om dess gudomlighet, är behagligare för gudarne, än den som tror på odödligheten och drifves till samma handlingar af hopp eller fruktan. Krysanteus ord behagade icke Medes. Han hade hoppats att vinna den fullkomliga vissheten genom sin herre. – Det är således likväl möjligt, att jag slocknar som lampan, när jag en gång dör. Denna tanke föresväfvade Medes oupphörligt. Han erinrade sig hvad Kimon sagt om Kristianerna. För dem skulle det ju vara en småsak att gifva fullkomlig visshet om själens odödlighet. Medes började fundera på att söka ett hemligt samtal med
Det är nemi. fördelningen af äldre kapitenslönerne vid Arl:t uti tvenne klasser så, att de äldre Kaptener, som äro Batterichefer och Kompanichefer, skulle åtnjuta lägre löner än de som icke äro det — i stället för tvärtom. Denna besynnerliga lönefördelning får väl icke tillskrifvas Krigsstyrelsen, som uti sitt förslag till R. Sl:r endast följt de grunder, som förut sedan några år gällt, och som af 1850 års Art:iKomité blifvit upgjorde, samt mot dåvar:de KrigsMinisters åsigt genomdrefvos. GeneralFältTygmästaren hade emedlertid nu, i dess afgifna förslag, frångått detta system, såsom orättvist till sin syftning och menligt till sina följder och derföre inom vapnet ett ständigt ämne till missnöje och ogillande. Ty en sådan lönefördelning förutsätter antingen att de v i g t i - gaste och ansvarsfullaste platserne inom vapnet, dem, på hvilka ansvaret för manskapets fulltalighet, tjenstbarhet och krigstukt, pligten att uppehålla garnisonstjensten i fred och leda vapnets verksamhet i krig, och föra detsamma i elden, ytterst hvilar, att de skulle vara tillerkände mindre inkomster än de öfriga, hvilka dessutom oftast, utom lönen, äro tillagde serskilda, ganska anständiga extra arfvoden, eller ock att de förra, såsom passevolantörer, skulle kunna, utom en skälig ersättning för besvär och risk dervid, skörda en vinst, motsvarande den summa, som sådana äldre Kapitener, som icke äro Batterichefer, i direkt lön upbära mera än de.
skaffande af materialier, nödige för nybyggnaden, som ock för att kunna utan för mycken brådska och oordning verkställa de* flyttning af böcker och korsade sedlar, som dessförinnan måste ske, kommer dess uppförande att anstå till nästa år.” ”JBifogade af Herr Professor Gj6'nvell deröfver författade dessein och grundritning visa dess yttre beskaffenhet, ingångar, trappors ledning, mellanmurars lopp, samt project till rummens fördelning och kostnadsförslaget, grundadt på gångbara priser, som, lämpadt efter nu rådan. Banco Uts&ottets Bctiinkanden 605 ile byggnadsstyl, upptager en Summa af 445.2 55 B:dr 40 sk. Banco. ”Fiir deri skyndsamhet, hvarmed dagliga expeditionen i Banquen måste fiirrättas, och det sammanhang, som är emellan arbetet i Verkets alla grenar, blifver högst nödvändigt, att en lätt och vig communieation beredes emellan Banquens båda hus (hvilket Departement som heldst kommet ätt inrymmås i nybyggnaden) Gömmissarieriie tycka lämpligaste utvägen för dess vinnande vara, att inrätta en hvälfd gång lifver granden emellan båda husen, af den höjd-, att de, atne trappor upp blifva förenade.” ’ Då ändamålet med ifrågavarande nybyggnad ar, att medelst inrättning äf flera arbetsrum undanrödja den trängsel, Sorn för närvarande hindrar görötnålens fria gång, men dessa åter äro så beskaffade, att de fleste arbetarne bora egä tillfälle, utan omväg och tidsutdrägt, commUnicera med hvarannan, kunna Commissarierne icke tveka, att till Herrar Fullmägtiges gillande 1 ödmjukhet framställa nyssnämnde combinations-idée, hvilken Herr Professor Gjbrwell ftinnit nyttig och verkställbar, och af sådan anledning på desseinen utmärkt, samt till beskaffenhet vidare beskrifvit i ett särskildt, jemte kostnädsförslaget aflemnadt Memorial.
F) Under 1856—1858 års riksdag beviljade anslag, sorn ännu icke utbekonmits. § 102. angående återstoden af anslaget för befrämjande af utdikningar och vattenaftapp ningar, motsvarar 3:dje mom. i § 99 af nu gällande reglemente. § 103, angående återstoden af beviljade anslag för beskattningsväsendets förenkling, motsvarar § 100 i nu gällande reglemente. § 104, angående beviljad restitution för erlagd kronotionde af komministerboställen inom Stockholms län, samt § 105, angående vilkorligt medgifven återbäring af förre Landskamereraren, Kammarrättsrådet S. Lindberg ådömd ersättning för förluster å tvänne boställsarrenden, äro lika lydande med §§ 102 och 103 i sistnämnda reglemente. § 106, angående ännu icke utbetalda anslag till föremål hänförliga under Riks-Statens Åttonde Hufvudtitel, motsvarar lia, 3:dje, 4:de och 5:te mom. i nuvarande reglementes 104 §; hemställande Utskottet: att det belopp, Trettiotusen Ridr, utaf ifrågavarande anslag, som Rikets Ständer ansett icke vidare behöfva för pedagogierna reserveras, må ur Riksgälds-kontorets räkenskaper afföras. § 107, angående återstoden af anslaget till stadspedagogierna, grundar sig på Statsutskottets af Rikets Ständer bifallna hemställan i 65 punkten litt. c) af utlåtandet Nio 66, 6 Ståts-Utskottets Memorial M 130. (t) Under 1859 och 1860 års riksdag beviljade, ännu innestående statsbidrag. §108 mom. 1, angående återstoden af anslaget till anskaffning af ridoch anspannsm. fl. persedlar, och » » 2, angående återstående anslagsbeloppet för befästningar på Rindö vid Waxholm, motsvara 2:dra och 6:te mom. i 105 § af nu gällande reglemente.
a Hunna något längre i tillväxt och omdö- me, vordna snälla fruar och duktiga husmö- drar, lära de sig kanske laga god mat, men — på få undantag när — finsmakare blifva de icke. Finsmakeriets berättigande lära sig ytterst få kvinnor förstå. Det är väl icke många, vare sig män eller kvinnor, som befinnas helt och hållet likgiltiga för, hur maten smakar, som de förtära. Och de som mest förnumstigt orda om det föraktliga i att hängifva sig åt materela njutningar, måhända de ändå, när allt kommer omkring, icke äro så goda att tas med, då soppan blifvit försaltad eller puddingen vidbränd. God, sund, väl lagad mat i tillräcklig mängd kan man ha rätt att fordra, om man för öfrigt har råd att tillfredsställa så- dana önskningar, men läckerheter — nej! Inte heller får man yara för nogräknad med afseende på lagningen, och det är riktigt motbjudande, säga dessa den goda husmanskostens vänner, att se en sådan där riktig «matgud », hur han sitter och vädrar med näsan och kryddar och profvar, innan han får anrättningen just precis sådan som han vill ha den. Och då han får någonting utsökt läckert, som kan » kittla » hans » öfverretade » gom, hur han då skiner som en sol öfver hela ansiktet och spetsar läpparna: deliciöst, åh, deliciöst! Man kan förlora aptiten blott af att se en dylik herre, försäkra de, som hålla på den enkla, suuda kosten, och mena, att man icke bör göra för stor affär af hvad man äter. Ä r denna opinion riktig? Jag tror, att den helt enkelt bör betraktas såsom det mindre utvecklade sinnesorganets fåvitska dom öfver det högre utvecklade. Man dömer så gärna såsom öfverdrifter de högre utvecklingsgrader, man själf icke uppnått eller saknar förutsättningar att uppnå. V i äga som bekant fem yttre sinnen, synen, hörseln, lukten, smaken och känseln, af hvilka dock de fyra förstnämnda ingenting annat äro än differentierade former af det sistnämnda. Dessa sinnen äro icke hos alla människor lika fint och väl utbildade. Musiksinnet till exempel!
– Herr grefve, ni ser att jag kommer till er med rördt hjärta. Jag vet och känner, hvad jag är skyldig en olycklig man, som Gud visserligen icke låtit födas till slik olycka. Jag önskar af allt hjärta, att jag kunde göra mina besök angenäma och nyttiga för er. Det är uppenbart, att deltagandet gör den arme mannen godt. Hans ansikte ljusnar, hans hela hållning blir mindre stel, synes icke längre på förhand intagen. Den tunga järnlänken rasslar, han räcker fram sin hand, och svarar stilla: – Tack! Tack! Prosten håller sig till konceptet, men hans medlidande värmer ännu genom orden, då han fortsätter: – Våra samtal komma visserligen ofta att vara oangenäma för er och för mig – men jag försäkrar heligt, att jag utan bitterhet och skadeglädje skall säga er också de sorgliga sanningar, som jag tror mig nödsakad att säga er. Jag är medveten om det otillbörliga i att utan nödvändighet bedröfva er, tro mig. Jag bedyrar att det är sant. Och skulle jag någon gång, i hastigheten, låta undfalla mig ett ord, som sårar er, var då öfvertygad om, att det skett oafsiktligt och förlåt mig min öfverilning! Föreställningen om prästens öfverilningar gör ett ofördelaktigt intryck. Grefve Struensee genmäler med en axelryckning: – Å – ni kan säga mig allt hvad ni vill. Och i hans högdragna, slutna min läser prosten fortsättningen som icke blef uttalad: Gör er blott inga illusioner om att kunna inverka på mig! Emellertid fortsätter prosten med kristligt tålamod, i enlighet med sin plan: – Jag vill naturligtvis icke säga er någonting annat, herr grefve, än hvad jag måste säga som följd af min hjärtliga önskan att så mycket som möjligt bidraga till er framtida lycksalighet. Jag vill gärna göra er uppmärksam på ert moraliska tillstånd och ert förhållande till Gud. Ni kan icke veta, hur ert öde i denna världen kommer att afgöras, och kristendomen, som jag förkunnar och tror på, gör mig det till plikt att längtansfullt önska er välfärd i ett kommande lif. Om ni betraktar mina besök och alla mina samtal med er uteslutande från den synpunkten, så skall ni, åtminstone i enlighet med mina grundsatser, icke finna någonting tadelvärdt i mitt syfte.
Flere exportörer hafva vid de större vägarne på ända till fem mils afstånd från kusten anställt personer, som åt dem uppköpa skogsprodukter, hvarefter dessa uppläggas der, i afbidan på passande tid och väglag, då de med legda ökar vidare forslas till närmaste skeppningsort. Ofta hörer man exportörerne klaga öfver alltför stor täflan och deraf föranledd prisstegring, som uppgifves medtaga nästan all förtjenst af exporten; men ändock förmärkes ingen minskning i begäret att uppköpa dessa varor. Dessa förhållanden kunna icke undgå att väcka allvarliga bekymmer för framtiden; ty ehuru detta län, med undantag endast af Öland och vissa kusttrakter på fasta landet, ännu har skog utöfver eget behof, så synes det dock vara påtagligt, att skogarne, om de fortfara att såsom nu omättligt anlitas till afsalu, icke kunna i längden äga bestånd, och att denna landsort således löper fara att i en kommande tid sakna den i mångfaldiga hänseenden stora fördelen af en rik skogstillgång. Det är sannt, att denna fara nalkas med mycket långsamma steg, ty det går icke fort att alldeles utrota så stora och vidsträckta skogar, som de, hvilka ännu förekomma i de flesta delar af länet, och det måste äfven finnas en af andra behof framkallad gräns för tillgången på arbetare och dragare, till skogseffekternas aptering och forsling; men om än länets förvandlande till ett i allmänhet skogfattigt land skulle dröja några tiotal af år, är vådan af en sådan förändring i allt fall ganska betänklig. Två omständigheter gifva dock någon anledning att hoppas, det nämnde fara må kunna i betydlig mån undvikas. Den ena innefattas i möjligheten, att de i följd af knappare tillgång och längre transport alltjemt stigande salupriserne å ortens trädvirke slutligen göra det alltför dyrt att med fördel och i samma stora skala som nu skeppas till utlandet; och den andra ligger i förutsättningen, att skogsägarne skola mer och mer finna det öfverensstämma med sitt eget interesse att bättre hushålla med skogen och beflita sig orri densamrnas återväxt. 20 Calmar län. Skogsproduktion. Länets betydligaste furuskogar förekomma i de högländta, mer eller mindre bergiga eller kuperade trakterna inåt fasta landet.
Jag har frågat om någon med handen på sitt hjerta kan säga, att den nuv:de representationen — der tusental, nej! hundratusental af Svenska medborgare, som i allt äro oss jemnlika, kanske i mycket oss öfverlägsna, uteslutas från alla politiska rättigheter — kan anses visa aktning för rätt och för menniskovärde, »så långt som samhällets väl det medgifver»? — Och märken val, Mina Hrr! dessa ord, som den värde talaren förbigått. Jag har äfven sagt mig tro, att hvar och en, om också blott hviskande, måste härtill svara ett nej! — Men när man nu mot mig återkastar detta spörjsmål och hånligt frågar: »har då i det Kongl, förslaget aktningen för rätt och menniskovärde blifvit iakttagen?» så svarar jag för min del, fast och bestämdt: ja! det har skett, så långt, som enligt min åsigt, i betraktande af tidens fordringar och närvarande förhållanden, »samhällets väl det medgifver». Samme värde talare har mot mig personligen rigtat en anmärkning, med anledning af mitt yttrande, att då fråga är om tunga bördor och förpligtelser för den egentliga massan af folket, som nu representeras af Bonde-St., så vore det åtminstone önskligast, att dessa bördor åtoges med fri vilja och öf - Den 7 December. vertvgelse af dess egna ombud, och icke mot dess vilja pålades af andra, hvilkas moraliska rätt härtill man ej mera erkänner, äfvensom att utsigten till en sådan frivillig uppoffring sk lille blifva betydligt större, om allmogens representanter uppblandades med personer, hvilka genom det lefvande ordets makt kunde verka på deras öfvertygelse. Han bär nemligen frågat, om denna grundsats, att handla endast i öfverensstämmelse med Ståndens egen vilja, blifvit följd af mig sjelf vid sednaste åtgärder rörande tull-lagstiltningen. Jag ber likväl, att man behagade påminna sig, hvarom fråga var.
Mitt lidande har gjort mig bekant med flere andras, hvilkas lif blifvit förödt liksom mitt. Mitt enda mål är numera endast att spara. Jag nekar mig hvarje beqvämlighet, som jag väl i min uselhet kunde behöfva, allt på det jag må kunna samla medel till en fond för att aflöna en qvinna, som vill lära sig att idka läkarekonst“. „Men, min Gud, en sådan befängdhet! Hvad skall det bli för en karlaqvinna? Hvilken karl tror du vill gifta sig med en sådan“, inföll Amelie. „Vore det än så, så torde väl i alla fall en qvinna som ej blifvit gift före tjugufem år, sällan bli det sednare. De egentliga läkare-studierna börjas, äfven för en karl, sällan mycket före den åldern. Jag tycker det kan vara godt nog för en stackars gammal mamsell att få något att lefva af genom mitt testamente“. „Än mer att få något att lefva för, något att verka och lefva för“, utbrast Elise med lifvad blick. „Jag måste medge, att jag är svag nog för att lida af det myckna hån, det myckna gyckel af ett ingalunda vackert slag, som drabbar den åldriga, ogifta qvinnan. Det är i sanning icke så underligt, om mången gör ett giftermål endast för att undgå ett ödsligt lif utan ändamål och, till råga på allt, spott och spe. Jag trodde visst icke att jag skulle komma att bli ogift. Jag var vacker, som jag hört, mycket vacker, det väl föga någon vill tro som nu ser mitt förstörda anlete. Glad, lekande och något bortskämd, tänkte jag mig lifvet som en glädtig dans. Inom några veckor skulle jag stå brud, och så af hela min själ jag än var fäst vid min trolofvade, syntes han dock, om möjligt, älska mig än högre. Hvarföre skulle jag numera beskrifva huru han syntes i sanning nära förguda mig? Ännu någon enda gång sliter sig lös den förfärliga i bojor laggda farsoten: kopporna. Jag blef angripen af den, och min skönhet förvandlades till hvad ni nu ser. Jag förstod ej straxt tillfullo min olycka.
Betänkande». exempelvis Biskopen på Gothland, anslagna skattetjära, ehuru motionairernss afsigt att vinna ändring i sättet för ifrågavarande räntepersedels utgörande omfattat frågan i hela dess vidd, Vidare har blifvit erinradt: att det tvang, hvaruti Gothlands hemmansegare, genom skyldigheten att in natura anskaffa räntetjäran, försättas att använda sio knappa skog till tjärubränning, synes vara stridande emot den förnuftiga hushållning med skogarne, som så ofta blifvit yrkad; att, då Örlogsflottan är bestämd till hela Rikets försvar, det icke vöre billigt, att för dess underhåll särskildt betunga en viss ort, genom en förbindelse, som alltid måste blifva svår för dem, som sakna utvägar att den i verkligheten sjelfva uppfylla: att, ehuru i Rikets Norra Orter öfver allt tillgång finnes till ämnen för tjäruberedning, det likväl är innevånarne derstädes, som bland sina räntepersedlar hafva tjära, tillåtet att den samma med penningar lösa: att för örlogs/lottan ingen svårighet bör bunna möta, att genom upphandlingsauctioner fylla sitt behof af tjära, likasom af sina öfriga förnödenheter: att, då Utskottet, uti ett afgifvet särskildt Betänkande, skall hafva tillstyrkt, att räntegifvare måtte erhålla rättighet, att antingen in natura eller efter markegångspris med 32 sk. Banco tillökning på tunnan utgöra sin tiondespannmål, ingen Eesv, och Ekon, Utsk, Beteinkanden> 043 anledning vore, att i afseende på levereringssättet af tjära göra en exception deruti: samt att, om ock skyldigheten att hädanefter som hittills in natura anskaffa räntetjärau skulle för Gothlands hemmansegare i allmänhet komma att fortfara, billigheten åtminstone måtte få gälla till undantag derifrån för dem, som antingen alldeles sakna eller icke hafva tillräcklig skog, för att deraf tillverka tjära, och således måste köpa både sitt eget behof och hvad de till räntetagare af denna persedel skola utgöra.