Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»nu har konungen velat se ditt lik, och så har din elaka styf-moder blifvit tvungen att bekänna sanningen.» När prinsessan hörde detta, bad hon så innerligen vackert: ’låt mig gå, låt mig gå, att jag må trösta min fader i hans stora sorg!’ Men gubben höll henne tillbaka, och sade: »lyd mitt råd, och stadna här så länge! Vi hafva ännu icke sett huru allt kommer att lyktas.» Det led så åter en stund, och allt sutto konunga-dottern och prinsen och den lille gubben ännu qvar uppå berget. Då sade gubben: »vänd dig om, skön jungfru! Märker du något der borta?» ’Ja,’ svarade prinsessan, ’jag ser min fader och min styf-moder och mina styf-systrar, huru de draga hitåt med allt sitt folk.’ Gubben återtog: »nu hafva de gifvit sig åstad, till att leta efter dig. Gå nu ned, och hemta varg-huden som ligger i klyftan!» Konunga-dottern gjorde som henne var tillsagdt. Gubben fortsatte: »ställ dig nu ute på sjelfva bergs-kanten!» Ja, prinsessan gjorde äfven detta. I detsamma fingo de se, hvarest drottningen och hennes döttrar kommo dragande fram på vägen, rätt nedanför berget der de sutto. Då sade gubben: »kasta nu varg-huden rätt ned!» Ja, prinsessan tordes inte annat än lyda; hon kastade varg-huden såsom gubben hade sagt. Den föll så midt öfver den elaka drottningen och hennes begge döttrar. Men nu timade ett stort under; ty skinnet hade icke så snart vidrört de tre elaka qvinnorna, som de i blinken skiftade hamn, uppgåfvo ett ohyggligt tjut, och förvandlades till tre grymma var-ulfvar, hvilka i fullt språng foro af inåt den öde skogen. Knappt var det gjordt, förrän konungen sjelf med alla sina män kom farande nedanför berget. Som han nu blickade uppåt höjden och fick se prinsessan, kunde han i förstone icke tro sina ögon, utan stadnade orörlig, och tänkte att det var en synvilla. Då ropade gubben: »skön jungfru, skynda dig nu och spring ned att glädja din fader!»
M. dertill iemnar nåd. bifall, som torde höra emotses, då ändamålet är försäkradt genom R. St:s åtgärder; och min enskilda önskan vore, att dessa grunder i afseende å ett nytt contract kunde blifva gällande, då jag hoppas, att StatsUtsk. torde finna utväg att förebygga anslagets föränderlighet vid olika riksmöten, utan att vidare uppställa knektecontracten som correctiv deremot. Under ödmjuk anhållan om någon uppmärksamhet å detta förslag, får jag begära återremiss på betänk., och om den beviljas, dessa anmärkntrs åtföljande till Utskottet. Frih. Leijonhufvud, Abrah.: Det H. StatsUtsk. har, som mig synes, kommit lill sin restrictiva conclusion, på grund af premisser, hvilka jag, för min del, anser fordra någon uppmärksamhet. Utsk. säger: ”inen då derjemte i betraktande tages, att den skattskyldiga jorden för närvar, finnes med betydliga skattebidrag belastad, och alt någon nedsättning deruti är af verkligt behof påkallad, samt derföre, så vidt, utan tillökning i andra skatter, låter sig göra, synes böra äga rum, hvartill, i afseende å kostnaderna för Den 9 Maj c. m. indelta infanteriets möten, kominer, att dessa, enl. livad förr är närnndt, af ålder icke ålegat rotehflllarne, ulan soldaterna sjelfva; så har Utsk , som anser en dylik lindring för jordbruket lämpligen kunna beredas derigenom, att sådana särskilda afgifter, som för närvar, erläggas lill bestridande af åtskilliga kostnader för armeen, der så ske kan, indragas eller förminskas, hvarigenom afven besparing i uppbördskostnader och förenkling uti räkenskapsvei ket uppkommer, trott sig böra tillstyrka” etc. Utsk. må förlåta, att jag icke tror, att premissen fullkomligen passar till conclusionen.
Jag tycker, att erfarenheten redan motsäger den satts sorn Herr von Hartmansdorff yttrat, ty ej sällan har man sett, att medan mannen förestått näringen, den gått baklänges och han fördjupat Boet i skulder, hvaremot, når mannen fallit undan, Enkan åter reglerat aflåirerne Undantag gifvas visserli gen. Männer finnas, som duga tili intet, och Qvinnor deremot, hvilka lyfta sig öfver sitt kön. Jag vet då ej, hvarföre man skulle i detta fall göra skillnad på könen, och hvarföre man bör förvägra fruntimmer, att lika så vål sorn karlar, få soutinera sig af de slöjder och handtverk, hvilka de lärt sig, eller att begagna sig af de tofliga och anständiga nåringsgrehar, hvarigenom de kunna vinna deras bergning. Ridd. o. Ad. Pr. VII. B. a.dra Afd„ a. 338 t)sn 30 Augus# «. m. Vid iö, 17 och 18 gjordes icke någo® anmärkning. 0 / §• 19. Herr von Hartmansdorff t Det år vä! möjligt, alt för desse näringars bedrivfande ej behöfvas sådane föregående prof, sorn för att blifva Gesäll och Mästare i andra. Men st t lemna oinskränkt frihet åt landtmannen, att införa dylika varor i Ståderne , torde vara mindre vådligt i synnerhet hår i hufvudstadens Det skulle vål föranleda dertill, att de som bodde nära hit, hade god afsättning , men det skulle ock vålla , att större näringsidkare af dessa slag icke nedsatte sig härstädes, och då landtmannert icke alltid lika jemnt införde sådane varor, skulle brist ej mindreån öfverflöd kunna uppkomma. Åtminstone skulle man ej kunna påbjuda taxor för bröd, kött och dricka, samt efter dem beräkna arbetslöner och andra Varupris. Det skulle äfven medföra den olägenhet för aflågsnare provincer, såsom Skåne och Småland, att de icke kunde göra rå lening på säker afsättning å deras boskap, enär inga stora cupitaler användes på förlag till Slagtare-näringen i hufvudstaden.
Deparlemenls-cheferne i spetsen hvar och en för sin förvaltningsgren, för alt kunna med närmare uppmärksamhet följa alla dithörande angelägenheter samt öfvervaka verkställigheten af meddelade föreskrifter. Del. synes ock då, till närmare utveckling af det antagna systemet, fordras, att de Regeringen underordnade förvaltnings-myndigheterna erhålla en derefter lämpad organisation. En förändring uti arbetsordningen inom dessa verk, hvarigenom den ofta öfverklagade långsamhefcn uti ärendenas handläggning kunde blifva undanröjd och nödig skyndsamhet, uti förvaltningsbeslyrens behandling befordras, synes likaledes erforderlig. Att, under tiden efter införandet af Stats-Rådets ofvan omförmälda nya organisation, behofvet af en dvlik förändring ej heller undfallit E. R. M:ls uppmärksamhet, synes af de Nådiga meddelanden i detta hänseende Rikets Ständer vid 1844 års Riksdag erhållit. De regleringar inom cmbetsverken, som sedermera blifvit verkställda eller ifrågakommit, hafva likväl egentligen varit inskränkta till blott jemkningar uti personaloch löne-slalerne, och sålunda bar hufvudfrågan, eller beredandet af förändring uti sjelfva organisalions-syslcniet och Bih. till R. St. Skrifvelse N:o 65. ändamSlsenligaste sättet för dess tillvägabringande, ännu icke vunnit lösning. Behofvet af en sädan lösning, redan tillräckligen påkalladt af ämnets stora vigt, har dock blifvit ännu mera oafvisligl nu, dä, i följd af sednare tiders stegring af alla lefnadskostnader, en betydligare förbättring af Statens tjenslemäns aflöning synes blifva oundgänglig, samt det säledes är af ytterligare angelägenhet alt noga tillse, huruvida icke, genom förenkling uti förvaltningen, embelsoch tjenstemanna-personalen mä kunna inskränkas sä, att, utan alltför mycket ökad tunga för Staten, hvar och en kan tilldelas tillräcklig vedergällning för sin möda. Rikets Ständer äro emellertid icke i tillfälle att ingå i närmare utredning om beskaffenheten af de organisations-förändringar, som kunna vara erforderliga och lämpliga, samt ännu mindre att derför uppgöra fullständiga förslag.
I Stats-Utskottets den 20 November 1857 afgifna betänkande J\fs. 158, pag. 46, förekommer nemligen följande yttrande: ”Med begagnande af de flera nära hvarandra liggande och nästan sammanhängande ”sarpt hufvudsakligen i samma rigtning sig sträckande sjöar, hvilka söder om den midt ”i Östergötland belägna sjön Roxen genomskära denna provins och en del af norra Småland, synes visserligen en både naturlig och ändamålsenlig kommunikations-led genom ”och mellan nyssnämnda landsorter böra åstadkommas, och Stats-Utskottet tror sig kunna ”antaga, att denna kommunikations-led inom en föga aflägsen framtid skall vara bade ”öppnad och allmänt begagnad för transporterandet af samma orters naturprodukter. ”Stats-Utskottet tager alltså för gifvet, att Rikets Ständer, som under sednaste riksdag ”beviljade ett ingalunda obetydligt bidrag af allmänna medel för att, jemte den seder”mera påbörjade sänkningen af några bland ofvan uppräknade sjöar, bereda en båtled 'mellan dem, framdeles icke skola vägra att med ytterligare statsbidrag understödja samma 'kommunikations utsträckning till dess nu uppgifna ändpunkter.’- 340 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. Det torde icke behöfva erinras, att ett arbete af den betydenhet, som det ifrågavarande, måste, för att icke alltför mycket fördyras, bedrifvas med mycken kraft, så att arbetstiden i möjligaste mån förkortas, helst kanalen, först då den blir fullbordad, kan begagnas och lemna någon inkomst. Till följd häraf vore det ock nödigt, att det anslag, som beviljas, hnge utgå, i mån af arbetets fortgång, helt och hållet under den instundande statxreglerings-perioden.
Das hohe Zauberwort dieser Verrückung heisst: ”an sich! an sich”! So ward alles – in der Theorie ein Chaos und in der Praxis ein Orkos”. – Denna allmänna ”förryckning”, eller denna operation som ifrån hvarandra rycker sammanhörigheter, hvilka i verkligheten äro oskiljbara, uppvisas nu i sina speciella hufvudskepnader. Härvid uppställas och skärskådas, för det första, dessa sju förryckningar: ”Ding und Gedanke”, eller ”Nadir und Zenith”; – ”Sinn und Vernunft”, eller ”Wie und Wieweit”; – ”Lust und Pflicht”, eller ”Wollen und Sollen”; – ”Wohl und Recht”, eller ”Zweck und Bedingung”; – ”Zwang und Freiheit”, eller ”Nein und Ja”; – ”Gutes und Böses”, eller ”Mehr und Minder”; – ”Wahres und Falsches”, eller ”Moment der Momente”. Det ådagalägges, att emellan ”Ting och Tanke” ligger, förenande, Sinnet; utom hvilket hvarken Ting eller Tanke äro till: ty Sinnet är den ursprungliga medvetenheten af det Gifna, eller förnimmelsen af det som Är; och just detta för Sinnet Tillvarande heter, såsom ett Maximum af Närvarenhet, Ting; såsom ett Minimum af Frånvarenhet, Tanke 197. Hvadan följer, både att den sistnämnda är, såsom sådan, blott ”Schein des Seyns”, blott ”Bild der Sache”, ett idealt Minimum, och att den ändock kan – just i kraft af det angifna förhållandet – genom rigtiga bestämningar upphöjas till insedd enhet med sitt reella Maximum, samt alltså, förmedelst och inom sitt sålunda insedda mått af slik enhet, vara Visshet, Sanning, Vetande.
Till den del desamma icke ansåges böra blifva föremål för behandling vid allmänna domstolarne, på lika sätt som ålskillige år 1828 dit öfverflyttade ärenden, hvarvid likväl i mångå och tilläfventyrs de flesta fall betänklighet torde möta, skulle de måhända kunna öfverlemnas till afgörande af den redan befintliga kamerala öfverdomstolen, Kammar-rätten, sorn sålunda komme ali. behandla alla frågor om tillämpning af beskaltnings-förfatlningarne och utgörande af allmänna onera. Enligt hvad redan blifvit yllradt, afser emellertid hvad Rikets Ständer sålunda i underdånighet anfört hvarken att, i sakens nuvarande outredda skick, uttala någon bestämd åsigt om sättet lör de ifrågasatta förändringarne, eller att derom framställa förslag; men Rikets Ständer hafva trott sig böra dermed antyda de anledningar, som förekommit, att, vid ärendets utredning af sakkunnige personer, det åsyftade ändamålet skulle kunna vinnas. Härtill kommer dock ytterligare att, då frågan om behofvet af en ändauiålsenligare organisation af styrelse-verken och formerna för deras verksamhet en Expeditions-Utskottets Forsing till underd. Skrifvelse N:o 66. 139 längre lid varit föremål för uppmärksamhet både inom och utom representationen, det, äfven under förutsättning af möjligheten att, vid densammas fullständiga utredning och pröfning, någon väsentlig förändring uti det nuvarande systemet finnes icke kunna åstadkommas, i alla händelser synes vara af vigt, alt denna maktpåliggande fråga bringas till slutligt afgörande. Endast derigenom blifver det ock möjligt att undanrödja de betänkligheter, hvilka eljest, hädanefter såsom hittills, torde återkomma vid behandlingen af förslag till nya löne-anvisningar för de till stats-förvaltningens olika grenar hörande embctsoch tjenste-män. Med afseende å allt detta få Rikets Ständer alltså i underdånighet anhålla, det E. K.
Skjuts-väsendets sjelfständiga ordnande blir slutligt omöjligt, om en fortsatt - Allm. Bese.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, N:o 89. 25 satt, allt stegrad skjuts-lega, kommer att föranleda somliga skjuts-skyldige en vinst. Denna vinst skall då för de skjutsande jordbrukare gifva anledning åberopa skjuts-skyldigheten såsom privilegium, som man icke vill undvara och derjemte åstadkomma ovilja mot entreprenören, hvilket allt skall försvåra skjutsväsendets tidsenliga ordnande. Att man icke behöfver frukta härför med nuvarande skjuts-lega är alldeles gifvet, men om, som troligen inträffar, skjuts-väsendet i dess gamla skick bibehålles och legan kommer vid hvarje riksdag att ökas, då inträder detta förhållande. Man bör vara varsam att icke härutinnan uppamma nya enskilda intressen. Ilr Sandströmer har motionerat, att man skulle lyfta skjuts-bördan delvis från somlige, deraf hårdare tryckte, för att lika fördela och lägga på andra deraf mindre besvärade länsvis inom skjuts-lagen, utan att lemna dem skälig skadc-ersättning. Det må tillåtas ifrågasätta med hvad rätt man ville utföra denna skattejemkning inom skjuts-lagen, ty ett livar hemman står i värde efter dess inkomster, sedan skatter och servituter blifva derifrån afräknade. Ett hemman med en skjutsbörda af t. ex. 80 r:dr köpes efter 5 procent räntefot för 1,200 r:dr billigare, under för öfrigt likartade förhållanden, än ett hemman, som, exempelvis, betalar 20 r:dr. Må man åberopa hvilket lagrum som helst, så finnes i lag härtill ingen anledning, emedan hvart reserv-skjuts-hemman endast är skyldigt bestrida reserv-skjuts der det blifvit indeladt eller vid närmast belägne gästgifvaregårdar, hvarvid olika indelning existerar för hålloch reserv-skjuts och vidare än hvad natura-prestationen ålägger, kan man icke föranledas vid skattens förvandling i kontanta bidrag, hvarjemte detta förhållande har häfd för sig, som i många fall är lag.
Hr Lagerheim åter har yttrat, att det skulle innefatta någon rubbning i de grunder, hvarpå realisationen blifvit fotad, om man fattade ett beslut, hvarigenom en särskild reservfond skulle bildas af bancovinsten. Detta yttrande, som hvar och en sjelf utan anmärkn. torde för sig kunna bedömma, innehåller något, som står i strid mot hvad samme ledamot efteråt yttrat, nemi. att det stora creditivet skulle förstärkas. Det är naturligt , att en bank kan gifva sådana stora ereditiv, i den mån den haren stor fond att draga på; och som vid realisationens bestämmande R. St. samtidigt ansett det stora creditivet icke kunna ställas högre än på 2,000,000 r:dr, så skulle jag icke tro, alt det vore att särdeles stärka banken och realisationen, om man på en gång, i stället för att förstärka sig med en reservfond, ökade creditivet med 3,000,000 r:dr. Detta synes således icke vara en önskan, som varit alldeles tillräckligt dirigerad. Sedan jag på detta sätt yttrat mig, torde jag endast få framställa den vördsamma önskan, alt R. o. Ad. mätte fatta sitt beslut i frågan, så att det ej måtte blifva alltför svårt för BancoUtsk. att kunna sammanjemka det med de beslut, som jag gissar att Landtm, genom Talmans-conclaven sökt att bringa derhän, att de också i de öfriga Stånden få en något så när homogen utveckling. Frih. Hamilton, Hugo: Till en början anhåller jag att få förena mig med Hr Lagerhjelm i dess gjorda förslag. Så vidt jag kunnat falla det, innehåller det likväl ej mindre en anmärkn. mot BancoUtsk., än en motion till StatsUtsk. , och han har önskat, att den delen af hancovinsten, som är öfverlemnad till statsverket, må användas för industriens räkning. Jag tror, att den icke kan användas på ett 17 H. H i86 Den 21 November f. m. sätt, som mera svarar mot allas intressen och alla olika industriers önskningar, än om det sker till communicationers lättande; ty de verka omedelbart pä alla intressen.
Från Högvördiga Pre ste-Ståndet. l:o Af Herr Contracts-Prosten Magister Johan Jacob Nibelius, hvilken utförligen utvecklat sin förmening örn de förderfliga följderna af den gårdfarihandel, som med Eskilstuna stads smides-tillverkningar bedrifves, i afseende på så väl de personers uppförande och moralitet, hvilka en sådan handel utöfva, som beskaffenheten ai de varor, hvilka af dem föryttras-; hvadan motionären tillstyrkt, att Rikets Högloflige Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att en allvarlig undersökning måtte på stället företagas af sakkunnige och oväldige män, för att utröna de verkningar, som gårdfariliandeln mecl Eskilstuna smiden haft på jern-förädlingen derstädes, då, i händelse dessa verkningar finnas förderfliga, Kongl.'Maj:t ej lärer underlåta att denna gårdfarihandel förbjuda. 4 Allm. Besv. och Ekon. Utsk. Betänkande j iV.-o 60. Från Hedervärda B onde-Ståndet. 2:o Af Olof Olsson från Westerås Län, hvilken framställt den tanke, att lösdrifveriet i betydlig mon befordrades, dels derigenom, att författningarne tillåta nära nog hvilken person som helst att, blott han kunnat förskaffa sig pass från Magistraten i Eskilstuna, färdas öfver hela
Jag känner, som sagdt, inte igen mig sedan jag kommit hit till Bellevue, och jag tror icke att jag har bara den goda pensionsmaten och de vackra omgifningarna att tacka för det.» »Ni är ju på allt vis att gratulera, herr Klercken!» »Kanhända! I synnerhet till att ha gjort er bekantskap ...! Ser ni, som jag sade ...» Fru d’Ottange drager sig längre undan i soffhörnet, ler mot honom älskvärdt och retsamt, men afbryter honom med allvar i stämman: »Jag känner inte heller igen er, sådan ni var först, när jag såg er. Det klädde er mycket bättre att vara tillbakadragen. Och tycker ni inte som jag: man bör låta bli att forcera en bekantskap och taga ifrån den den första ovisshetens hela bräckliga behag? Klercken känner sig träffad både af det afvisande i hennes svar och det sanna däri. Hennes gäckande är icke endast koketteri, det gömmer som på en tyst bön om att han icke skall gripa i henne med grofva händer, och han förstår i ett nu att tyda den egendomliga glimten, som lyser upp hennes blick. Hans lust att gå bröstgänges till väga är borta, han anar plötsligt och dunkelt att det ligger något mer i hans sympati för henne än en blott tacksamhet för att hon skingrat hans ångest; han tystnar och låter sig liksom bäras bort på en ström af varma förnimmelser, hvilka fransyskans vädjande och mycket gömmande ord låtit bryta lös inom honom. Han sitter med hufvudet nedböjdt en lång stund och finner ingenting att svara. Då säger hon åter med en stämma, hvars minsta tonfall väcker välljudande eko inom honom: »Ty, ser ni – det är ju synd att sköfla ett fält, som knappast hunnit låta såddens första gröna brådd bryta fram ... inte sant?» »Jo,» svarar han mekaniskt. Det blir ånyo en paus. Klercken vill förklara att hans afsikt visst icke varit att sköfla någonting, icke en gång att pådrifva deras ytliga bekantskap, utan att han endast känt ett starkt behof att vara öppenhjärtad mot henne och att tala om för henne den förvandling i hans sinnes tillstånd, hon kommit åstad.
Den 8 Junii. 485 Utdrag af prstocsllet, ballet i Riksens Häglssl. Ständers Allmänna Brswärs, och Ekonomie, Utskott d. 8 Iunii 1812. SD. Inlemnade Herr Bistoppen och S mmendeuren Doctor Rosenstein ett sa lydande Anförande: Wid Riksens Häglof!. Ständers Allmänna Besvärsoch Ekonomi.-Utstötts Betänkande i fräsan om Bränwinsbränningen får jag blott göra följande anmärkning. Jag hälkr före att grundlagarne tydligen förwarat ät Kongl. Maj:t rättigheten att afgöra och bestämma allt hwad ttll äswen denna frägas Ckonomista del hörer, blott tillwerkningen aldrig förwandlaS till monopolium. - När derföre Utstottet uttryckeligea nämt Konungens höga rätt, att förbjuda Bränwinsbränningen eller alt ytterligare inskränka den till afwerkning med endast de minsta pannorne; — anser jag, att man icke heller bort förbigå Konungens rätt att »Utvidga densamma, vin det ffulle någon gäng behöfwas, 06) fötjakteligen nätuna nägvt em de afgiftcr, eller tyngder, hwarmed en större klllwerkning borde beläggas, i fall den någonsin, enligt KonglMajus Bestut, ffulle komma att äga rum. Om Riksens Ständer glömma, att något stadga oin dessa afgister, sou» i min tanka alltid böra »vara stigande, i en stark vrvgretzron, sä äk Kongl. Maj:t af blott denna omständighet bunden, ända till nästa Riködag, »vid en Ekonomist anstalt, hwars följder möjligen kunna bliswa skadliga. Fylleriets hämmande jemte förekommande affpan, ncmalsbrist, arv ju föremålen för hela denna Riksens Höglofl. Ständers öfwcrläggnmg. Bewill nin - 486 Den 8 Ju ni i. ningen i afseende pa Bränwinet tillhörer dem att bestämma. Allt annat nr af Lagarne öfwerlemnat ar swrande makten, och kan endast at densamma med säkerhet anförtros.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskottet hänvisat åtskilliga i detta ämne derstädes afgifne memorial, nemligen: Af Eric Pehrsson ifrån Gefleborgs Län, som andragit, alt då han icke kunde inse något giltigt skäl, hvarföre en fordringsegares rätt borde vaia beroende af den omständigheten, antingen lian hos Domstol eller Konungens Befallningshafvande sökte laga åtgärd till utbekommande af sin fordran, och då det syntes vara ett gäckeri med Lagen, att genom vad draga sin sak under högre Pomstols pröfning, endast för att bereda sig anstånd med betalningen af en till rigtigheten erkänd fordran, funné Eric Pehrsson sig föranlåten föreslå: utfärdande af en Lag, hvilken, i likhet med.hvad i af seende på lagsökning hos Konungens Befallningshafvande redan finnes stadgadt, föreskrifva', det gäldenär, hvilken and Under-Rätt erkänt sm skuld Lag-TJi>kottets Bet. 33 och emot dess rigtighet icke luft något att påminna, eller, på grund af sitt eget erkännande, blifvit dömd att densamma betala, icke måtte, ehvad hegardt anstånd blifvit honom förnekadt eller ej, tillåtas, att emot ett dylikt Under-Rätt emes Utslag erlägga vad och derigenom uppehållafot dringsegaren i utbekommande af sin obestridda fordran; hvadan följaktligen Öfver-Rätt icke borde en sådan klagan upptaga; och har IVi Is Strindlund från Wester-Norrland uti detta yrkande instämt. Pehr Nilsson från Christianstads Län, hvilken förmält sig dela den önskan, att Lagmans-Rätterne måtte indragas, såsom menligt inverkande på rättvisans skyndsamma handliafvande; men, för den händelsen, att nämnde Domstolar skulle varda bibehållne, hemställt: det måtte, till förekommande af en mängd, endast af kittslighet och oförstånd anställda rättegångar, äfvensom deraf, att parter varda, genom målens dragande under LagmansRält, i deras til/ständiga rätt längre tid, ja ofta 2 ä 3 år uppehållna, 2 5 Cap. 1 §.