Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det visade sig således, att Carl Johans kyrka skulle kunna lemna utrymme för omkring 350 personer af garnisonen att bivista gudstjensten, men att, i sådant fall, den nu fria cirkelgången måste upptagas af bänkar i flera rader, hvilket otvifvelaktigt skulle föranleda ett för församlingen särdeles besvärande intrång, utan att ändå garnisonens behof blefve tillfredsstäldt. Att åter begagna denna kyrka till särskild gudstjenst på helgedagäeftermiddagar, uteslutande för garnisonen, syntes komitéen af flera anförda skäl mindre lämpligt. Då komitéens efterforskningar således ådagalagt, att garnisonsförsamlingarnes behof i kyrkligt hänseende icke kunde tillfredsställas genom begagnande af redan befintliga lokaler, syntes komitéen följaktligen icke finnas annan utväg för vinnande af det med Rikets Ständers underdåniga framställning åsyftade ändamål, än att genom nybyggnad bereda ett för garnisonens gemensamma gudstjenst lämpligt samlingsrum af erforderlig storlek. Beträffande dernäst frågan om gemensam undervisning för garnisonsregementenas skolungdom, hade komitéen vunnit upplysning, att af flerahanda skäl icke någon af de inom Ladugårdslands församling befintliga skolor kunde för ändamålet få begagnas. För dessa lärjungar, uppgående till ett antal af minst Rih till R. St. Fröt 1865 & 1866. 4 Sami. 1 A/d. 19 Höft. 8 58 StatsUtskottets Utlåtande .\:o 51. 80, måste följaktligen inrättas en egen skola; men passande lägenhet härtill funnes ej inom kronans hus; och hade i följd häraf komitéen för sin del föreslagit, att för garnisonsförsamlingarnes gemensamma, behof måtte uppföras en i tvänne af delningar anordnad byggnad innefattande kyrka och skola, för hvilken byggnad ganska lämplig plats funnes att tillgå å eu kronan tillhörig, vid hörnet af Storgatan och Styrmansgatan belägen tomt, hvilken för närvarande vore till Lifgardet till häst upplåten.
Denna fråga är af stor vigt icke allenast för de individer, som komma i åtnjutande af pensionerna, utan för hela samhället, enär den Svenska Arméens duglighet och tjenstbarhet i icke ringa mån beror af pensioneringsväsendet, ty det kan icke vara nyttigt att i den aktiva Arméen bibehålla personer af så hög ålder, att de förlorat icke allenast själens spänstighet, utan äfven kroppens rörlighet. Slutligen finnes en fråga, som äfven bör blifva föremål för gemensam öfverläggning, nemi. Hr Stjernsvärds förslag om Svenska Arméens reorganisation. Jag har i denna stund ännu ej tagit fullständig kännedom om detta förslag, och jag tror ej att jag kommer att detsamma biträda, men jag anser, att då en af Svenska folkets representanter utarbetat ett fullständigt förslag för Svenska Arméens organisation, och detta förslag blifvit vid två Riksdagar af tvenne RiksStånd gilladt, icke är annat än en gärd af Den 1 April e. m. skyldig aktning för dessa tvenne Stånd, att R. o* Ad. inbjuder dem att bevista R. o. Ad:s öfverläggning om samma af dem gillade förslag, oeb sålunda bereder dem tillfälle att inhemta de skäl, som i främsta rummet Hr KrigsMinistern, och dernäst andra ledamöter af Ståndet, kunna hafva att emot detsamma anföra. På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos. å inbjudning till de öfriga Stånden, att med R o. Ad. sammanträda till öfverläggning om förutnämnde fyra hufvudfrågor. Frih. Cederström, Rudolf: Det är, så vidt jag kan förstå, f. n. egentligen Hr Stjernsvärd» motion, som nu utgör föremål för öfverläggningen, och jag anhåller derföre att derom få yttra några ord.
Då bröderna foro mot honom, lopp han ned till ån. Men Jökul kom honom så nära, att han nådde honom med sitt svärd, och han högg hela baken af honom i det ögonblick, han störtade sig ut i vattnet. Det ställe, där Torgrim Skinnhufva sprang i, kallades sedan Hufvohölen. »Nu skall du bita, Ättartunga!» utbrast Jökul, och brodern menade också, att slöheten nu var försvunnen. Sedan återvände de till striden, och bådas klingor hade fått igen sitt forna bett; hvarför äfven segern blef deras. I en af de mystiska sagorna omtalas en trollkvinna, som, till egen ofärd, följde sin skyddsling i drabbningarne. Under en strid, som hölls på Vänerns is mellan de båda svenska konungarne Halding och den danske konungen Olof, uppträdde hon jämte sin skyddsling, den trollkunnige kämpen Helge den tappre, på svenskarnes sida. Hennes namn var Lara, och hon var klädd i svanhamn. Med sådan trolldomsröst sjöng hon, att danskarne knappast förmådde värja sig. Men när Helge kom att under striden skifta hugg med den förut nämde isländingen Romund Greipsson, hvars åtta bröder han fällt i flock, medan hon sjungit, var han nog olycklig att lyfta sitt svärd så högt, att det »sönderskar svanens ben och därpå gick ned i jorden ända till fästet». »Nu är all min lycka faren», sade Helge den tappre; »illa är det, att jag mister dig, Lara!» »Ja», inföll Romund, »den största skada hafver du nu själf tillfogat dig, då du drap din egen frilla Lara. Förvisso hafver lyckan öfvergifvit dig.» Och i detsamma föll kvinnan död ned, och Helge fälldes af sin motståndare. De mera ondsinta bland de trollkunniga männen och kvinnorna voro ej att leka med, om de en gång blifvit retade. Deras hämd drabbade säkert, vare sig den togs ut handgripligen eller med trolldomsfinter. Två små gossar, Alf och Gunnbjörn, söner af Finnbåge den starke, roade sig ofta med att besöka en trollkarl, som bodde i närheten af fadrens gård.
K. cs ' £ § er I Mästare, arbetare och biträden af alla slag. Öfver 15 års ålder. Under 15 års ålder. Ägare. (Mästare, arbetare och biträden af alla slag. W Öfver 15 års ålder. Ä landsbygden. Deras biträden af > cr* £3 CD p_, I städerna. Deras biträden Forts, af Tab. ]V:o 7. GRUFVOR, BERGVERK, BRUK, FABRIKER och MANUFAKTUR-INRÄTTNINGAR samt HANDT VERKERIER. Ä landsbygden. Ägare. Mästare, arbetare och biträden af alla slag. Öfver 15 års ålder. Under 15 års ålder. Ägare. Mästare, arbetare och biträden af alla slag. td Öfver 15 års ålder. Å landsbygden. Deras biträden af I städerna. g Deras biträden af >■ ö-s i, a. e.|' Masugnar Aljölk-kärilsfabrik Murare Målare Mälterier Mössfabrik Optisk instrumentmakare... Pappersbruk Pastejbagare Perukmakare Qvarnar, busbebofs-mjöl » husbehofs-såg— » snus» tullmjöl, » tullsågRepslagare Rödfärgsverk Sadelmakare Segeloch kompassmakare. Segelduksfabrik Sirapskokning Skeppsvarf Skinnberedare Skomakare Skräddare Slagtare Smeder Snickare Sockerbagare Spegelfabriker Spisqvarter utan spirituosa Stolmakare Svarfvare Sämskmakare Tapetserare Tegelbruk Tenngjutare Tobaksfabriker Trädgårdsmästare Tröjoch strumpfabrik Tunnbindare Ullspinnerier Urmakare Vaddfabriker Vadmalsstampar Vagnmakare Väfvare : Tabb. Längd i mil: Kostnader för ►p £L Antal utgångne hästar p p 05 Sp p ® P g 5» D. ?
Föräldrarna trodde det var Stockholmsluften och ansträngningarne i skolan; läkaren förklarade också, att hon hade en smula anlag för bleksot, och ordinerade jernpiller och mycket motion. Men det hjelpte icke. Hon började också klaga öfver svindel och var i högsta grad nervös – skiftade färg hvart ögonblick. Fru Funcke trodde, att Berta läste för mycket romaner. Det gjorde hon också; hon läste allt hvad hon kunde komma öfver – Walter Scott och Bulwer, Heyse och Balzac. Hon hade naturligtvis icke någon bestämd smak inom litteraturen, men romantikens författare voro de, som hon fann mest tilltalande. Hon älskade dessa varma, glödande skildringar, dessa långa, välljudande ord, som smeka örat och liksom ligga qvar och darra i luften långt sedan de blifvit uttalade. Hon kunde långa bitar utantill af »Lycksalighetens ö», och i »Törnrosens bok», som hon redan kände, tyckte hon mest om den mystiska, vidunderligt romantiska historien om Drottningens juvelsmycke». Den gaf henne också så mycket att fundera öfver – denna sfinxlika Azouras Lazuli Tintomara. Hon förstod egentligen icke alla de glödande kärleksscener hon läste, men hon njöt af dem – fantasien anar allt. Och då hon kom till en rigtig godbit, kunde hon läsa den om och om igen – hviskande, med en omedveten, trånande passion i stämman. Sedan kunde det hända att hon kastade boken och blef liggande i soffan, alldeles stilla – tills hon med ens borrade hufvudet ned i soffkudden – djupt, djupt ned i det mjuka, rasslande sidenet. Hon svärmade för theatern och imiterade fru Hvasser framför spegeln om qvällarne när hon klädde af sig. Aldrig kunde hon tänka sig ett herrligare lif än en firad skådespelerskas – tänk bara, att bli så beundrad! Hon dref en formlig kult med de förnämsta skådespelarne och kunde gå timvis utanför Dramatiska theatern för att få se någon af dem, när de gingo till och från repetitionerna. Hon hade en gång af en händelse blifvit presenterad för herr Fredriksson och gömde som en relik handsken hon hade tagit honom i hand med.
Jag tillstyrker derföre antagande af andra alternäs tivet. och att endast bristen eller 166,000 R;drmå till utgående bestämmas genom öfverflödsafgift. Friherre Ceäerjlröm: Det lärer väl icke kunna bestridas, att Nämndens beslut år definitivt Riksens Ständers, och att ett af den» 332 Den 20 Junit. samma fattadt beslut ej kan ändras vid den Riksdag då Beslutet t2ges. Jag anser Bevillningsutskottet hafva hatt fullkomligt orätt att inkomma mod förslag, huruvida fyllnadsafgiU ten bör annorlunda bibehållas, än på sätt Förstärkta StatsUtskoftet bestämt. Utskottet hade endast bort nedsätta öfverflödseller de andra beviilnings-artiklarne , i nion af den minskning i beviilniugssumman, sntn genom afdrag af 250,000 Riksdaler kommit att äga rum. Jag protesterar derföre emot all förändring af Nämndens beslut. Herr af Brinkman'. Jag kan ej inse, i hvad måtto Utskottet händlat orätt, då Utskottet till Riksens Höglcfiige Ständer framställt de tvenne olika meningar, som blifvit yttrade inom Utskottet, och hvari 2 Ständ stannat emot 2. Jag tror ej, att ordningen af förstärkta StatsUtskottets beslut härigenom blifvit kränkt, ty det står att en öfverflödsafgift skulle utgå, och, derest den erforderliga summan icke kunde på annat sätt erhållas, en fyllnadsafgift utgöras för Landttullsersättningen och sorn Riksens Ständer icke godkänt, stt den af Utskottet föreslagne summan 416,000 Riksdaler skulle genom öfverflödsafgift inflyta, anser jag Riksens Ständer, äga full frihet att bestämma, huru mycket bör på sådant sätt till Staten inbringas, antingen ds deraf återstående 166,000 R:ar allena, eller derjemte Fyllnads-artikelns belopp 108,000 R:dr skola genom öfverflödataxering utgå.
Dessa begge yttranden kunna naturligtvis icke båda vara riktiga, men om Hr von Troil sträckt sina omtalta studier till en blick på kartan, hade han funnit, alt den föreslagna jernvägen icke pä flera mil vidrör Götha kanal, men alt båda utgöra länkar i olika sammanbindningslinier emellan Stockholm och Götheborg, och att således tillkomsten af denna nya förbindelse emellan Rikets hegge störste städer möjligeii kunde komma alt skada den gamla. Vidare har Hr von Troil såsom skäl för sin förhoppning om den stora nytta, han väntar sig af den föreslagna jernvägsanlägguingen emellan Hult och Örebro, åberopat sin egen erfarenhet, huru han, jag tror, att det var på jernvägen till Wien, mött bondgummor, som rest flera mil för att sedermera på jernväg föra sina grönsaker och ägg till försäljning till Wien. Detta var dock lill Wien, en stor monarkis hufvudstad med 400,000 menniskor, men om några gummor i Wermland eller Nerike resa flera mil för alt få färdas på den projekterade jernvägen komma de dock icke längre än till Hult, eller Örebro, på ingendera af hvilka ställen någon särdeles afsättning å deras ägg och grönsaker torde vara att förvänta, och de som bo på några mils afstånd från Örebro skulle troligen finna sin uträkning att begagna de egna transportmedlen kanske en mil längre, men deremot bespara frakten på jernvägen. Hvad vidare beträffar Hr von Troils anförande, tillstyrkande af den stora nyttan af en jernvägsanläggning emellan Hult oell Örebro, af det factum, att han sett 1600 personer på jernvägen från Frankfurt arn Mayn komma till Maintz, för att bevista Guttenbergs-feslen, får jag erinra, att Frankfurt arn Mayn är den största handelsstad i det inre af Tyskland, på ett afstånd af 40 å 50 mil från hafvet pä alla håll och att Maintz, på ett afstånd af endast 2\ mil fråu Frankfurt är nederlagsorten för de flesta varor som föras upp eller ned på Rhen, Tysklands största flod.
Jag anhåller om Proposition till afslag å Betänkandet, samt remiss och communication af den nya motionen. Herr Hjerta'. Det skulle vara öfverflödigt, att ytterligare öka öfverläggningen med en discussion om Betänkandets enlighet med Grundlagen eller ej För mig talar i detta afseende 3 Talmäns derå gjorda proposition. Hade det varit stridande emot Grundlagen, så hade de säkert vägrat den. Hvad angår det, att Utskotten skulle hafva föreslagit något så stridande emot ordning och skick, sorn en befallning af Riksens Ständer till ett Embets verk att aflemna Uppbörden till RiksgäldsContoiret, så får jrg fästa uppmärksamheten deruppå, att det blott står, att Riksens Ständer skulle hos Kongl. Maj.t anhålla, att Han ville utfärda befallning till vederbörande Embetsverk. Hvad åter beträffar, att man här skulle vilja upprifva sjelfständighetskänslan, och att man cj borde vika fpr 3 Stånds beslut, så har derom tj varit fråga, utan man har yrkat bifallet på grund* t>tn I y 'Git ober f. m. grundliga skäl och blott anfört de Öfrige Stlndens beslut, såsom ett bevis, att saken ej vora olaglig. Hvad angår den faran, att brist för StatsContoiret skulle kunna uppkomma; så får jag nämna, att StatsContoiret ännu aldrig, sedan l8»5, på 800,000 R;dr när assignerat fullt ut, på sitt Credit i RiksgäldsContoiret. Således behöfver man ej hysa den farhågan. Slutligen får jag anhålla om proposition till bifall å Betäakandet. Herr Uggla, Göran Guftaf: Såsom Fullmägtig i Rikets Ständers RiksgäldsContoir, anser jag mig pligtig att vitsorda den uppgift, som Herr Hjerta lemnat, och hvad saken i öfrigt angår tror jag det vira förenligt ej mindre med Riddersfeapets och Adelns värdighet, än med dess såkallade högre upplysning, att bifalla Betänkandet, hvarom jag vördsamt anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition.
Det måste således förlåtas mig, mine herrar! om jag, äfven ifrån sjelfva utgångspunkten för denna fråga örn Waxholms befästning, hem tar an led o. att i mitt omdöme uppfatta den ifrån synpunkten af ett ibland dessa politiska hugskott, hvilka ofta inträffa, utan någon föregången särdeles beräkning; ty ett sådant hugskott förekommer det mig vara, alt Waxholms befästning med den skyndsamhet kommit under krigsadministrationens åtanka, alt lilla creditivet derför behöft brytas, och att ingen fråga derom vid R. St.-s sisla sammankomst blifvit framlagd, mycket mindre några medel i sådant afseende begärda. Beträffande åter sjelfva frågan, mine herrar! örn nödvändigheten och behofvet af kostnaders nedläggande vid Waxholm, så delar jag fullkomligt och till alla delar deras åsigt, som anse behofvet vara för handen, och jag tillägger, att detta behof långt före detta varit lika mycket för handen, som nu, och jag tror ej, att någon ifrån de politiska tilldragelserna, eller ifrån ångbåtsväsendets utveckling, bör kunna hemta några skäl, som nu, mer än förr, tala för att ej släppa ur ögonsigte denna för Stockholms försvar ganska angelägna punkt. Men, mine herrar! oaktadt det sålunda torde kunna anses och tolkas såsom en förmätenhet, att inom detta Hus våga framkasta några åsigter, hvilka från män af yrket bär ej blifvit vidrörda, så tror jag det likväl vara representantens pligt att, äfven under äfventyret af stora misstag, söka framställa de åsigter, hvilka hankan hysa i så maktpåliggande frågor, som dessa. Den stora frågan här, mine herrar! är den, huruvida det verkligen i vettenskapligt hänseende och från politiska åsigter är riktigt sedt, att vilja göra Waxholm - D e n ao Mars f. m. holm lill hvad jag här hört henämnas en sjöfäslning. Jag måste öppet förklara, mine herrar! att den åsigten ingalunda är min. Jag lior icke, att Waxholms inrättande till en sjöfäslning är det rälta.
Sin med utomordentligt nit och skicklighet handhafda befattning vid seminariet lämnade han år 1868. Följande år tjänstgjorde han som sekreterare vid det i Stockholm samlade Nordiska rättstafningsmötet och utgaf åren 1870 — 71 två afhandlingar » O m svensk rättstafning », hvilka på sin tid väckte stort uppseende. Hösten 1872 beslöt han att i hufvudstaden skapa ett etnografiskt museum, och därmed hade han funnit sin lifsuppgift. När det nu gäller att i denna tidnings spalter bringa Artur Hazelius en enkel hyllningsgärd, framställer sig helt naturligt den frågan: » Ha vi kvinnor något särskildt att tacka honom för, något utom det att vi liksom hela Sveriges folk äro delägare i hans stora skapelse, att han bringat heder och glans öfver det svenska namnet och att han skänkt oss en gärning som satt outplånliga märken i vår kulturs historia? » Jo, vi äro skyldiga honom tacksamhet äfven för något annat, nämligen för hvad. han verkat för Sveriges ungdom. T y hvilka äro väl närmare att bringa hon o m ett särskildt tack för detta än kvinnorna, som j u i första hand bära ansvaret IDUN 342 för det uppväxande släktets uppfostran och utveckling. Doktor Hazelius har löst det svåra problemet att låta barnen » lära med lust ». Mångfaldiga gånger har jag hört lärare och lärarinnor uttala sin glädje öfver att i sin undervisning kunna hänvisa till ett sådant åskådningsmaterial som Skansen. K o m m a så till den faktiska kunskapen den aktning för gångna släktens arbete och lefnadssätt, som åsynen och studiet af deras hem, deras redskap och husgeråd ovillkorligen måste medföra, samt den fosterlandskärlek och solidaritetskänsla, som alstras så- väl genom högtidlighållandet af våra stora minnen som genom det pietetsfulla bevarandet af drag äf ven ur de ringaste medborgares lefnadsförhållanden. Dessutom har Hazelius genom att lämna bilder af lifvet rundtorn i Sveriges bygder förmedlat bekantskapen och liksom knutit ett förståelsens band mellan hufvudstadens och landsbygdens barn och till stor del skingrat den grofva okunnighet o m landets alla förhållanden, hvilken i långligatider vidlådit de förra.
Utskottens Utlåtande, IV 1. s 436, 437, Eif. af Adeln, ix s 124, af PresteStåndet, IX s 128, af BorgareStåndet, IX a3o s i3i, återremitt. af BondeStåndet, II s i3i3. Ytterligare Utlåtande, IV i. s 65o, 651 , bif. af BondeStåndet, IX s i65. Pi'otocoll, BorgareStåndets beslut om tryckning af dess, ix s 5, i5. — BondeStåndets dito om dito, IX s 7, 14^ —- PresteStåndets dito om dito, IX s n, — Adelns dito om dito, IX s 10. — om tryckning af Borgareocb BondeStåndens, jemte Bihanget; StatsUtskottets Betäckande, IV 1, s 5—»9, bif, af BorgareStåndet, ix s 3j. — om tryckning af Adelns och PresteStåndets ; StatsUtskottets Betänkande, IV 1, s 36,-37, bif. af Preste-, Borgareoch BondeStånden, IX s 37. — om utdelning af Adelns, för 1815 och 1818 årens Riksdagar; Motion, remitt, till StatsUtskottet, II s 1314- Utskottets Utlåtande, IV 1. s 667 — 669, bif. af Adeln, IX s 167, af BorgareStåndet, IX s 175, af BondeStåndet, IX s 177, af PresteStåndet, ix s i85. — om dito af dito, för Riksdagen 1818. StatsUtskottets Betänkande, IV 6.
– Och ni ... äfven ni, Ligelius, döljer under ert glada skämt, en afgrund af förtviflan. Vi äro olyckliga begge, men ni mer än jag. Låtom oss klinga för en bättre framtid, för ett lif af bragder och en ädel död! – En skål för menniskoslägtets förintning! För verldsbranden! För jordens grusande i atomer! ropade Ligelius och stötte sin bägare mot Skyttes. – Jag känner en dragningskraft till er, Ligelius, fortfor Skytte, – Edra första missöden äro mig bekanta. Ni är föga äldre än jag, ni är en bildad man, och våra öden skola måhända länge blifva gemensamma. Käck mig derför er hand till vänskap! – Till kamratlighet, till bistånd i faror, svarade Ligelius och tryckte hans hand; – men till vänskap nej! Förvånas icke! Blif icke förolämpad! Jag skall förklara mig. Ni anser mig olycklig. Javäl, men hvem bland mensklighetens myriader kan tala sanning och säga: jag är lycklig? Tillvaro och olycka äro i längden detsamma. Få äro de ögonblick, hvilkas fröjd ej blandas med bittra minnen eller fruktan för framtiden, och sådane ögonblick äro öfverretningens, icke det friska tillståndets. Jag kan ej beklaga mig, ty jag har njutit mer än de flesta. Jag har hört en blyg oskuldsfull flicka stamma, att hon älskade mig ... var det ej ett ögonblick af sällhet? – och jag har haft en vän ... O, ni vet ej, hvad vänskap vill säga, ingen, som krälar i samhällets myrstack, vet det; men buccanieren, som, utan att någonsin få famna en hustru eller smeka ett barn, ströfvar år från år i Domingos skogar eller kring
öir^71S0 [clI&gt;57I5 rji^^|rj] ^^|r^7} ^rrnllcil7Klriil » K, rji^irallcn7i^rp] HENRIC L A B A T T &amp; 3 Ni \ 7R Kongl. Hofleverantör 2 7 Drottninggatan 2 7 sta S T O C K H O L M nedra botten och 1 trappa upp rekommenderar pr il till billigaste h ä r sitt storartade lager på platsen k ä n d a priser. 111 Afdelning för Damoch Barnhattar, deri förekommer, särskildt att beakta, I Skolmössor för flickor från kr. fås SnörMfvet L A G R A C I E U S E — allmänt erkändt bästa — är fortfarande, efter många års konkurrens med andra sorter, det mest eftersökta i SNÖRLIF, HENRIC L A B A T T H som expedieras, om uppgift af lifvidd i centimeter eller decimaltum uppgifves till Kongl. Allmän benämning: bra [480] SEElfil [EJSJSUäl p i S 3 S Gji ?K [iiilHiTi7reng LABATTS KONTOR. Idun Stockholm, Iduns Tryckeri Aktiebolag. Fredagen den 23 juli 1897. Prenumerationspris pr år: Idun ensam kr, Iduns Modet., fjortondagsuppl. » Iduns Modet., månadsuppl. » Barngarderoben » 5 &amp; 3 3 Byrå: Klara södra kyrkog. Allm. telef. Rikstelef. Redaktör och utgivare: 10:de årg. Utgifningstid: h v a r j e fredag. Annonspris: 35 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3. 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. Lösnummerpris 15 öre Redaktionssekr. : &lt;F. Nordling. (lösmr endast för kompletteringar.) Utländska annons. 70 öre pr nonp.-rad. Emilia Lindqvist.
Ej att han yttrade något, som hon direkt behöfde genera sig för inför dessa kritiskt hänsynslösa artistkamrater, därtill var han mycket för fåordig, men hon plågades af att se hur föga han med sin trygga grosshandlarevärdighet och sitt tafatta sätt hörde hemma i denna omgifning, och hon kunde ej undgå att märka, att hennes vänner förvånade sig öfver att detta var Wanda Lindaus man. Det förvånade henne själf ibland. Hans osäkerhet gjorde henne osäker. Och om han åtminstone velat vara Göteborgsgrosshandlare fullt ut, men det ville han heller inte, de obetydliga skizzer, han för hennes skull köpte, motsvarade långifrån de kanske väl högt spända förhoppningarna. Han borde varit mecenat, han hade under sin ungkarlstid köpt flera goda saker, — det var som om hon höll tillbaka, — afrådde. »Det var inga tider att köpa taflor», sade han blott. Och hon kunde icke öfvertala honom, det var som om hon bad för sig själf. Först när hon följt Wilhelm till Gare du Nord och med brodren återvände till den kära, kära ateliern vid boulevard Montmartre i stället för till de banala hotellrummen, kände hon sig åter »à son aise». Inte längre den rika göteborgsfrun, fru Kurt, utan lilla Wanda i sin randiga bomullsblus och svarta kjol och med det breda läderbältet kring lifvet, som gjorde friluftsstudier och var förhoppningsfull och nedstämd, glad och förtviflad, allt efter som arbetet dugde eller var uselt — dagarna formligen flögo. Under tiden blef hon skarpt kritiserad i Göteborg och dess omnäjd, isynnerhet af fru Säfve. »Låta sin man gå ensam i staden och själf stanna i Paris och roa sig! Stackars Kurt, stackars Kurt!» Fru Eleonore gjorde emellertid hvad hon kunde för att förströ honom. Hvar söndag bjöd hon ut honom till Eleonorehill, deras charmanta landtställe några stationer uppåt järnbanan. Men det var ej längre den gamle Kurt. Han kunde bokstafligen inte tala om något annat än sin hustru — det var som om hon varit den enda kvinna i världen, Wanda och åter Wanda! Och hvad Konrad var intresserad.