Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad Utsk. yttrat i afseende derå, alt föga anledn. nu synes vara för handen att emotse en förbättring uti nu rådande conjuncturer, deruti tror jag Utsk. har orätt; snarare vill det synas mig, som om de sednare tilldragelserne i Norra America skulle komma att förändra förhållanderne i dessa delar och som skulle den tidpunkt icke vara aflägsen, dä coloniens ägande kunde vara af största vigt. Jag vill således för min del tillstyrka den delen af StatsUtsk:s betänk., som innehåller, att colonien skall återföras till Svenska statsverket, med alla dertill hörande bifrågor, men afstyrker försäljningen af densamma. Frih. Sprengtporten, Jacob Willi.: Till de anmärkmr, som jag vid det tillfälle, då K. M:s nåd. propos. i detta ämne här pä Riddarhuset förekom, hade äran framställa emot lämpligheten af colonien S:t Barthelemys afskiljande från Sverige genom försäljning, utber jag mig att ytterligare få lägga några andre. Utom de politiska och commerciella skäl, hvilka tala för coloniens bibehållande, och som af den siste värde talaren blifvit vidrörde, skulle jag äfven för min del anse ett sådant afskiljande af colonien från moderlandet i så måtto betänkligt, som det beror pä en tydning af vära grundlagar, om det rätteligen kan äga rum. Den 78 § af Reg.F. innehåller nemi.: ”Ej må någon del af Riket kunna derifrån söndras genom försäljning, förpantning, gåfva eller å annat dylikt sätt”. Man må visserligen säga, att colonien icke utgör en del af Riket; men den utgjorde likväl en slags integrerande del af vår stat, vid den lid, då 1S09 års grundlag stiftades, och det måste dä åtminstone bero på en i sig sjelf icke medgifven tolkning af grundlagen, om det må anses alldeles öfverensstämmande med dess ordalydelse, att en försäljning af colonien äger rum. Denna omständighet utgör för mig en betänklighet. Den 19 April e. m.
Dennes intalande löften voro visserligen både stora och ärorika, men norrmännen tänkte i afseende härpå lika med sin konung, framför allt erinrande sig att Napoleons lärjunge nödvändigt skulle hafva lärt Napoleons politik, i hvilken det alltid låg att börja med bländande löften. Att i öfrigt säga det Norges representanter icke redan anade slutet på den stora dram, som skulle utspelas mellan deras fjäll och sjöar, vore orätt; men det var utan tvifvel deras afsigt – hvad ock sedan bevisat sig – att, om de till namnet nödgades uppoffra sin sjelfständighet, det dock icke skulle ske i verkligheten. Men konungen, ehvad han tänkte, var nu stum i det som angick hans enskilta tankar. Alldeles oförberedt fingo de dock någon gång ett utlopp, beroende af sinnesstämningens svarta eller röda färg, och det var då som hans rådgifvare och hans krigare minst förstodo honom, ty med ett egensinne, som haft sin motbild endast i Sverges Gustaf IV, tog han nu partier och slog om partier, hvilket vacklande rubbade militärens tillit och förtroende, ja äfven dess känslor. Kristian Fredriks vistelseort var under närvarande tid obestämd och rättade sig efter krigsoperationerna. Man hade undrat öfver att den under de föregående krigen utmärkte general Staffeldt icke blifvit anförtrodd kommandostafven, men konungen höll denna i sin egen hand och var så långt ifrån att önska den i Staffeldts, att han för alla olycksfalls skull utfärdade en så lydande order: ”För den händelse att vi skulle falla i fiendens våld eller träffas af en fiendtlig kula, skall generalmajor Sejersted såsom konungens generaladjutant föra kommandot öfver armén. Han har det företrädet framför andra högre kommenderande att vara född norrman; och den, som på grund af ancienniteten icke vill stå under honom, må träda ur tjensten. Han, tillika med statsrådet, är underrättad om vår sista vilja och önskan i sådant hänseende.” ... Hvem vet om icke konungens misstro till Staffeldt – en misstro som äfven ansågs härflyta deraf att denne var född i svenska Pomern och således från början svensk undersåte – just förorsakade den lätthet, som svenskarne hade att intaga sina första norska positioner.
”Hvad gör fröken Anna Erika!” ”Jag har sådan lust att sticka hål der.” Hon pekade med en nål på en af de svälda ådrorna på hans hand. ”Seså, var nu inte barnslig!” ”Jo, låt mig sticka hål. Det skulle vara så roligt att se blodet spruta upp. Det står riktigt och spänner derinne. – Ah – låt mig!” ”Nej!” Han skrattar och ser på henne med ett litet grand af rus i blicken. Han vet lika väl som jag, att hon är hänsynslös och oberäknelig nog till att kunna göra det. Hon tar hans hand med båda sina och lägger den på bordet. ”Se, är det inte frestande? – Hon ser ytterst komisk ut med sin giriga lilla blodtörst. ”Låt bli i alla fall.” ”För alla de gånger jag bedt om det! Men aldrig kan jag få lof. Och det skulle vara så roligt.” Han sitter stilla och ser på henne, leende, beundrande, som på den man sjelf skämt bort. ”Nå så gör det då.” Hon stryker pröfvande, nyfiket öfver hans hand, så att ådern tömmes och fylles igen. ”Så lustigt det är!” ”Nå, stick nu hål.” ”Nej, nu vill jag inte.” Och vi återtaga vårt samtal. Hon drar ner sin klädningsärm. Det lilla intermezzot är förbi. Hörby d. 5te Okt. (Eftermiddag.) Hvilket regn! Stormen piskar det fram åt gatan som en hvit rök. Vattnet rinner åt fönstren, icke droppvis eller strömvis, utan i en enda bred flod. Då och då kastar vinden en skur mot rutorna, så smattrande skarp, som vore den af blykulor eller småsten. Man frestas att hålla för öronen vid skrällen, så skärande är den. Samma dag jag skulle resa, följaktligen sista dagen Anna Erika hade att vara på Boaröd, voro Jönsson och hon ute på sin vanliga morgonpromenad, men den blef längre än vanligt och sträckte sig långt upp på förmiddagen. Sofi var hemkommen från Köpenhamn. Hon gick och sällskapade mig. Led naturligtvis alla svartsjukans qval. Då Anna Erika ändtligen kom hem och vi blefvo ensamma, talade vi som vanligt om promenaden, om hvad hon sagt och hvad han sagt.
Om en lag stiftas, sorn tillåter en rikare komma till sin fattigare like och säga: ”Du eger icke så mycken jord, som den och den förfaltn;n föreskrifver; är således obesulen, och omjdu qvarblifver på din torfva, faller du mig till last; ali förekomma detta, måste du lill mig afträda hvad du eger, mot lösen, hvilken du dock ej sjelf får bestämma, utan andra skola göra det, — och vill du ej med godo, så skall jag med lagen tvinga dig dertill!”-—- kan en sådan lag vara rättvis, om den å andra sidan icke också tillåter den fattigare säga till den rikare: ”Du eger mera än du för ditt uppehälle behöfver; jag har mindre, och på det jag icke skall falla dig till last, mäste du till mig afstå så mycket af din jord, alt äfven jag blifver besuten, mot lösen, som mätismän skola bestämma; annars skall lagen tvinga dig dertill!” Och sk rille icke en lag, som bestämmer huru många personer; huru många kreatur en jordbrukare skall föda, för att oqvald få ega den torfva, som han ärft af sina fäder, eller lagligen sig förvärfvat, med samma rätt bestämma huru många arbetare, huru många verktyg en handtverkare bör ega, innan han får utöfva borgerlig rörelse? Och för att vara opartisk, borde väl den lag, sorn bestämmer huru litet någon får ega, också bestämma huru mycket någon får ega, t. ex. den fordna Romerska åkerlagen. Följderna deraf — jag bekänner att mitt enfaldiga förstånd icke mägtar inse dem alla •— månne de blefvo välgörande för samhället? Jag tviflar derpå; och lika mycket tviflar jag på nyttan af ett stadgande, som på sitt sätt införer skråanda och skråtvång ibland den jordbrukande klassen, då erfarenheten visat att en sådan ordning icke alltid medfört åsyftad nytta för de näringar, der den blifvit tillämpad, och hvilka den haft för ändamål att skydda och upmunlra.
Den som icke medger att detta skulle komma alt inträffa, den tror jag icke är fullt ärlig i uttalandet af sin öfvertygelse. En talare har också sagt, att han hade sig bekant hvilka svårigheter ofta förefinnas för R. o. Ad. vid tillsättandet af Ordfider i Utskin Det är väl möjligt att det inträffar någon gång under Riksdagens lopp eller senare mot slutet deraf; men deremot har jag tyckt mig finna att vid dess början är pretendenternas antal större än platsernas, och att ofta inträffar att personer uttrycka sitt missnöje att vid sagde platsers besättande hafva blifvit förbigångne. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron.' Äfven om man kunde antaga hvad Frih. von Saltza påstått, nemi. att R. o. Adis samtlige medlemmar i högre grad än andra besitta skicklighet och insigter och äfven om dessa böra i ännu högre grad förutsättas hos Frihir och Grefvar, så lärer icke deraf obetingadt följa att dessa R. o. Adis främste representanter företrädesvis besitta de särskilda egenskaper som erfordras för att vara Ordfide i Utskin. Det är nemi. icke sagdt derföre att man är mycket beläst och mycket skicklig i andra saker att man derföre är lämplig att bekläda Ordfide-platser; det kan tvärtom hända, att äfven en med mindre insigter begåfvad likväl är i vida högre grad passande dertill. Jag kan icke eller, som den värde Frihin påstått, finna att R. o. Ad. skulie i ringaste mån nedsätta sin värdighet genom att afstå fiån detta prerogativ. Enl. mitt omdöme utgör icke detta någon företrädesrätt, som är värd att hålla på, och jag kan icke instämma i Hr Bildts yttrande, att detta förslag borde afslås: emedan det vöre hvarken Den 13 December e. m. hvarken nödigt eiler nyttigt. Enligt mitt omdöme är det både nödigt och nyttigt att Utslcn erhålla sådana Ordfiden, som till dessa platser äro mest passande. Man har talat om de stora intriger som skulle uppstå vid val af Ordfide.
Sedan Läns-IIospitalerne år 1829 centraliserades i Wadstena, bär Lazarettsoch Curhus-inrättnmgen vunnit en betydlig förbättring och utvidgning, derigenom, alt Länets Innevånare i slikt ändamål tillhandlat sig de utrymde Hospitalshusen, samt försatt dem i fullkomligt skick och försett den sålunda förnyade inrättningen med en fullständig materiel af sjukbeklädnad, sängar och Öfrige utrednings-persedlär. Omkostnaderne härföre hafva blifvit godtgjorde, medelst ett räntebärande Capital utaf besparade Cui husm edel, och genom ett frivilligt sammanskott af hvarje Mantals-skrifven person inom Provincen; Äfvensom underhållskostnaden för sådane å Lazarettet emottagne sjuke, hvilka varit oförmögne att densamma godtgöra, hittills blifvit bestridd med af vederbörande årligen beviljade anslag utaf besparade enahanda medel. I hela Länet utgjorde år 1829 sammanräknade antalet af dera, som åtnjöto underhåll eller understöd af de allmänna Fattig vårdsmed len , 2,916 personer , eller vid pass 40'de-delen af liela folkmängden , omkring j »6,0-00 22 menniskor; Och är Fattigförsörjningen samma Ar upptagen att hafva kostat minst 22,975 R:dr Banco, som för hvarje Fattighjon öfver hufvud utgör Sju Riksdaler 24 skill, berörde mynt. — Enligt Tabellen deremot är Fattigförsörjningen per medium beräknad, att årligen uppgå till 20,685 R:dr 33 skill. 1 rist Banco, eller närmare 7,000 R:dr mera, än hvartill densamma på sätt nyss berördt blifvit, år 1829 är vorden ansedd, hvilken skiljaktighet åter härleder sig derifrån, att uti här ofvan omförmäldte Fattigpersonal ej är inbegripet det icke obetydliga antal fattige, som, utan allt bidrag af Socknarne, utaf Bruks-, Grufönsamt andre Inrättningars Ägare enskildt underhållas.
Förhållandet är nemi. det, att då gästningen ännu såsom en skyldighet ålåg all jord, preslerskapet äfven var denna skyldighet underkastadt, men till gästningens fullgörande lemnades lii Den 6 Augusti. kronospanmål, såsom elt slags vederlag för denna gästningsskyldighet. När gästningen sedermera uphörde så fingo Kyrkoherdarne på Gottland behålla delta vederlag och jord afsöndrades från prestebotten till klockarelägenheter. Det är således nödvändigt alt denna fråga blifver närmare utredd för att komma till del mål som motionären åsyftat. Såsom ännu ett skäl till bifall å den föreslagna skrifvelsen får jag nämna, att genom de nu pågående laga skiftena å Gottland jorden å denna ö kommer att undergå många förändringar så till natur som hemmantal samt att allt detta äfven kommer att inverka på klockarejordarne och att det således är nödvändigt ali undersökning och reglering ål dessa lägenheters nlskylder på förhand eger rum. På dessa skäl anhåller jag vördsamt att R. o. Ad. behagade bifalla den i detta utlåt, föreslagna underd. skrifvelsen. R. o. Ad. biföll Utskrs förevartde utlåt. Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 2 och 5 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 125, i fråga om optionsrätt för arrendator af annexoch mensal-hemman, eller för hans enka och barn vid nytt arrendes afslutande. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Idella utlåt, har Allm. Besv.- o. Ekou.Utsk. icke utredt af hvad natur de ifrågavartde hemmanen äro. Såvida de härröra från enskilta donationer, skulle jag icke tro alt det tillkommer R. St. alt fastställa några vilkor, som inskränka eganderätten till dessa hemman. En sådan reglering med jordlägenheter, som den ifrågavartde, tillkommer icke Slaten, i fall icke lägenheterna äro densamma tillhörige. Jag skulle således tro att Ulsk. i detta fall befattat sig med ett ämne, som i det outredda skick, hvari detsamma sig belinner, icke bordt blifva föremål för Utsk:s bandläggning.
”Ack, tant lilla, jag vet ej hvad jag ville göra – gerna arbeta fjorton timmar om dagen – för att än en gång få se den stora stormningen vid Missolunghi! O, min gud, om tant bara sett hur de redo, hur de flögo, hur de fäktade, så att gnistorna dansade kring svärden, huru slagna och sårade lågo hoptals om hvarandra, hur kanonerna dånade och gevären smattrade – jag gret och skrattade på en gång, jag tyckte att jag icke alls var på ett spektakel ack ack ack, så gudomliga hästar, så gudomliga karlar!” ”Bevars, barn, hvad du har för en hetsig fantasi – jag fruktar att jag måste ge dig någon förståndig ledare, du lilla slinka, ty kammarjunkaren, som ni hade med er, är visst icke mycket att lita på.” ”Vet tant” – Blendas ansigte, som nyss återgifvit det mest omvexlande och lifliga spel, blef på en gång helt betänksamt – ”vet tant, jag har en riktigt besynnerlig känsla mot den herrn!” ”Huru nu – du tycker väl icke för mycket om honom heller?” ”Åh nej, tant lilla, jag är visst tvertom ganska otacksam emot honom.” ”Hvarför det då?” ”Det var ju ändå honom jag hade att tacka för det jag fick se riddarslaget men jag tycker precist att det är som om något ondt nalkas mig, då han småler och ser på mig.” ”Han har väl icke förolämpat dig på ett eller annat sätt?” ”Nej, bevars, han har visst aldrig sagt mig ett ord som icke varit artigt!” ”Nå, hvad det beträffar så behöfver en förolämpning just icke bestå i ord – han kunde t. ex ”Hvad, tant?” ”Kors, icke vet jag så precist han kunde ha velat ta dig i handen, kanske till och med vågat trycka den, eller ”
Utskottet äfven beslutil sig att borttaga förbudet emot införsel af främmande och utförsel af eget tackjern visar, att Utskottet är fullt förvissadt derom, alt detta steg icke innebär ett vådligt experiment för en handtering, hvilken, hittills respekterad sorn en hufvudnäring för Sverige, ansetts böra hållas betryegad emot alla kastningar i tull-lagstiftning. Jag emotser dock icke lika lugnt verkningarne af förbudens borttagande, fullt öfverlygad, att den naturliga följden af tackjernets utförande skall blifva mångfaldiga jernbruks ruin, hvarjemte det säkert måste inträffa, att utlänningen, som kan erhålla denna genom sin egendomlighet dyrbara råvara för förädling af eget sämre jern, i många fall kan sedermera undvara det svenska stång jernel. Införseln af utländskt tackjern af mindre god beskaffenhet än vårt skall säkert äfven på mångfaldigt sätt inverka ofördelaktigt på den vigtiga jernhandteringen, och ehuru det kan ligga 'i handelns intresse att få räkna äfven tackjernet ibland tillåtna importoch exportartiklar och denna förändring, för utlänningen serdeles välkommen, förespeglas att bereda oss motsvarande fördelar i utlandet, tror jag dock, att försöket innebär allt för mycken våda, serdeles då ett af vanan ökadt behof af Bih. lill R. St. Pral. 1850 1851. 5'Sami, 1 Afä., 5 Haft. 11 82 BeviUnings-Utskoltels Betänkande, M 5. en mängd utländska nödvändighetsoch lyxartiklar gör för oss nödigt att i handelsvågen kunna lägga tyngden af en betryggad jernhandterings alster; hvarföre jag icke kunnat förena mig med Utskottets majoritet i detta fall, likasom beträffande den gifna tillåtelsen att emot tull utföra jernmalm.
Occonomista ärenderne kunna ställas under särskild Vireckion: )uiis6l^!onen kan aldeles uphäfwas, och Allmänna Lagen och der deri förestrifne Rättegångssätt äfwen för Acaclemiernes Medlemmar göras gällande. 2:0. Underwisningens inrättning. Jag har förflagswis hörr nämnas, ar underwisningen borde lemnäs oafbrutet genom hela aret, såsom Utrikes. Man bör ej antaga, at alt hwad som pahar Utrikes, pahar här; hwilan under Sommarferierne är lika nödig för Lärare som för Lärjungar. Ulomdetz pä det afstånd Lärjungar wid wi stas ifrän Föräldrar, behöfwa de merendels hwart är af Oeconomista stäl pä nägon liv resa hem. Deremot kunde Wimer-Ferierne förfwinna, åtminstone förkortas til blott öfwer den egenceliga Julhelgen. Med ätta mänaders arbete kan mycket och alt winnås, allenast arbetet ar wäl inrattadt, och Studenter som klaga ar de ligga af sig under Ferierne, gifwa mig misstänka, ar ej wara rälta ScudenlerNödwandigare äro följande omständigheter» , L)At 688 Den 14 Mars. e. M4 s) At den ffrä-princii^n Malte uphäfwas, at hwar Lärare får underwisa blott i den wett.nffap han sörestär. Hwarje wettenstapsgren bör otwifwelagtigt hafwa en Lärare, sa ar tilfälle til under» wisning ej ma fattas, och denne Lärare bör owilkorligen wara förbunden at publics läsa öfwer sin wettenstap; men der bör äfwen wara hwar och en tillåtit, at pckvatim läsa öfwer hwad wettenffap han behagar. Endast derigenom upkommer taflan emellan Lärarne, hälst som, dä de privata l^eckionerns af ähörarnr betalas, Lärarnes interesse retar hans bemödande, ac läsa wäl.
Domhafvande på det ställe, der vederbörande man eller qvinna uppehåller sig, upprättas ett dokument, hvari de förklara sig vilja taga hvarandra till äkta. Förrän detta kan tillslädjas, har berörde embetsman att fordra samma legitimationer, som prest fordrar vid äktenskaps ingående i Stats-kyrkan; dock fordras ingen lysning eller bevis öfver dop och nattvardsgång. Om det ingångna äktenskapet bör domhafvanden inom 8 dagar göra anmälan hos pastor på stället, der de äktade taga sitt hemvist. Till följd af ofvanberörde bestämmelse må, vid älagdt vite, från 10 till 100 Riksdaler, ingen vigsel eller annan vid äktenskaps ingående öflig akt företagas, innan äktenskap pä förberörde sätt är stiftadt. § 7. Äktenskap mellan en Lutheran och Dissenter stiftas med Stats-kyrkans vigsel, i hvilket fall dock icke fordras bevis öfver Dissenterns dop och nattvardsgång. § 8. Rarn af äkta makar, af hvilka den ene tillhör Stats-kyrkan, anses hörande till denna, så framt löräldrarne ej afgifva en uttrycklig förklaring om motsatsen. Barn af äkta makar, som begge äro Dissenler, anses icke tillhöra Stats kyrkan, med mindre föräidrarue derom afgifva en uttrycklig förklaring. Lefva föräldrarne åtskilde eller äro de döde, afgifver den som besörjer barnens uppfostran, giltig förklaring i berörde hänseende. Sistnämnde regel gäller också med hänseende till oäkta barn, hvars moder ej tillhör Stats-kyrkan. Förklaringen afgifves för pastor loci och införes i Kyrkoboken. § 9. Barn, sorn icke skola upfostras i den Evangelisk Lulherska läran, kunna på anmälan fritagas från undervisningen i densamma i de offentliga skolorna, hvaremot Skol styrelsen pä hvarje ställe eger tillse, att barnens undervisning ej heller i afseende på religionen varder försummad. § 10. De, hvilkas trosbekännelse icke tillåter ed under någon form, afgifve vid de tillfällen, då ed kräfves, löfte eller bekräftelse pä det sätt, som Kongl. Majit bestämmer, hvilket skall anses lika gällande, som om ed af dem varit aflagd.
Öresundska tullafgifterne, skall man finna klart som dagen, att Utlänningen skall företrädesvis söka farten genom Canalen, så snart den är fullbordad, om eljest den sanning står fast, att köpmannen söker sin fördel. Detta mål skola vi aflägsna ifrån oss, om vi i dag antaga tvänne Utskotts Utlåtande, som afslagit ett lån mot full säkerhet, och derigenom gjort det omöjligt alt underhålla arbetet i den gång, att det icke stannar, hvarefter man skulle få börja å nyo igen. Jag klandrar ej de Ledamöter af Utskotten, som gjort om Utskottens Berednings beslut; jag aktar dem, sorn påtaga sig ett besvär jag haft tillfälle försöka; men jag förstår icke, huru man kunnat komma till ett sådant resultat, då det redan var tillkännagifva, att man saknade medel att uppehålla arbetet för i4 dagar, så vida man icke sattes i tillfälle dertill genom någon åtgärd å Ständernes sida. Det är verkligen anmärkningslö H. 3 \ \ 34 Den 26 Mars f. m. värdt, att rykten så skickligt i det afgörande ögonblicket utspridas, hvilka omöjligen kunna i någon god mening vara utgifne. Man har sagt, att Canalen ej behöfde det begärda lånet; emedan den från annat håll hade tillgång till 5o,ooo R:dr. Jag har just med gårdagsposten, till och med från Götheborg, fått underrättelse om detta rykte. Ingen ting kan vara mera osann t; Men då jag här måste förklara, att jag icke, utan begagnande af min enskilta credit, hvilken dessutom ej lärer vara särdeles tillräcklig, för närvarande äger utvägar till 5ooo R;dr, bevisar det skickligheten och afsigten hos dessa ryktens utspridare, att göra det i en sådan stund, att Lagstiftande Församlingen deraf skulle kunna förledas att anse såsom ett obetydligt beslut, en fråga, hvilken likväl afgör öfver 20-åriga bemödanden och 100-årige önskningar. Man bar äfven sagt, och jag uppmanar den som förmår att här uppstå och bevisa sin satts, att Canalen icke kunde framföras vid Söderköping med livad anslag som helst. Delta är en absolut osanning.
Majit med grundad öfvertygelse om dess nytta, och med en hos Svenska Konungar exempellös frikostighet, af egne tillgångar uppoffrat den ofantliga summan af 341,000 R;dr Banco', tog sin början innan organisationen på Brigader och Divisioner ägde rum, och skulle äfven, denna förutan troligen blifvit fortsatt, och äger dermed ringaste gemenskap. Dessutom kan differencer i mer och mindre afgång på det inskränkta antal af 17 Divisionsoch BrigadGeneraler, jemfördt med de vid Arméen anställde 1727 Officerare, icke Vara af annan än ringa betydenhet. En af de mäst brydsamma frågor var reglerandet af Brigadoch RegementsChefernes förhållanden till hvarandra, så att Regementschefer kunde erhålla den för dem nödiga magt och myndighet, utan att BrigadChefer derföre skulle förlora det inflytande de på underhafvande Regementen böra äga. Å ena sidan löpte man fara att återfalla i det , den gamla Organisation vidhäftande, felet, der ÖfversteLieutenanten nu Öfverste, var en Ziffra; å årt~ Den 24 Fchriiarii, 753 dra att lemna till den nya Öfversten så mycken magt och myndighet att BrigadGeneralen* hvilken likväl skall commendera Regementet i fält, skulle förlora det directa inflytande han på underhafvande borde äga. Medelvägen var, att RegementsChefen ensamt skulle få befattningen medailt hvad som rörer Regementets oecenomie, ehuru BngadChefen ägde ett vakande öga deröfver; att RegementsChefen åter skulle stå under BrigadChefen, i allt som rörer det miiitairiska befälet, såsom excercice, disciplin, ordning; tenue m. m. Instructionen af d. 14 Junii 18 tö är grundad på denna princip, och tyckas Arméens framsteg sedan dess tillkomst, så i militairiskt som oeconomiskt afseende icke vederlagt riktigheten derah Den medelst organisationen, tillökade Utr gift för Statsverket härör af.- 1:0