Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
”Tvertom hörde jag” – under det baronen talade, var hans blick ofta och med ett forskande uttryck fästad på Blenda – ”tvertom hörde jag att herrskapet förlorat sitt beskydd, att herrskapet flyttat från sitt förra hem och att hennes nåd legat sjuk i en envis feber; och vid allt detta var min enda tanke den, att jag, med åberopande af vår förra vänliga bekantskap, skulle kunna våga att efterhöra hvad som vore att uträtta. Denna förklaring afgafs så enkelt och uppriktigt, att den ömhjertade fru Emerentia såsom vanligt blef mycket rörd och intagen. ”Himlen vare lof”, tänkte hon, ”menniskorna äro alltid bättre än man dömmer dem! Syster min – gud fröjde henne – var alltför sträng i sina omdömen.” ”Då man sjelf erfarit en djup olycka”, återtog den unge baronen, ”är man dubbelt känslig för andras. Sedan vi sist träffades, min bästa fru v. Kühlen, har jag blifvit ensam i verlden!” ”Hvad?” utbrast Blenda, som, vunnen af baronens grannlagenhet att icke ställa talet direkte till henne, nu icke kunde återhålla sitt deltagande. ”Tack för detta uttryck af deltagande min fröken! Straxt efter min hemkomst dog min far, och egandet af ett betydligt fideikommiss ersätter ej hans förlust, ty han var en exemplarisk far. Emellertid äro fyra månader förflutna sedan dess, och jag har nu återkommit till Stockholm för att förströ mig.” ”Men herr baronens mor?” ”Ack, bästa fröken, vore jag ensam, om jag egde en mor? Jag har aldrig fått glädja mig åt hennes smekningar, ty hon dog tidigt. I detta ögonblick ringde det ånyo. En darrning flög genom både modern och dottern. Deras sinnesrörelse var tillräckligt stor att ej undgå deras gäst – han fick allt mera ämne till förundran. Men denna gång insläppte madam endast en liten tjenstflicka. Det var fru Gyllenhakes lilla uppasserska, som kom att efterhöra orsaken till Blendas uteblifvande.
Likheten i komposition uti ”Surge" och ”BeleSnack” är allt för iögonenfallande för att vi skulle behöfva särskilt påpeka den. Hufvudsaken för författaren synes dock varit, att få vissa bestämda satser framställda; men så litet hade han fattat det egentligt dramatiska, att det för honom är af lika vigt att få dessa satser diskuterade, som att omsätta dem i en handling. ”Bele Snack” är i ton vida grofvare och råare än ”Surge. I den sednare vore plumpheterna inskränkta till det farsartade mellanspelet, men här äro de anbragta i sjelfva stycket, hvilket i ett bröllopsdrama förmodligen ansågs vara fullkomligt på sin plats. Rätt betecknande för den fullkomliga brist på all finhet i känslan är teckningen af Apollonius, som är den ädle och dygdige, men det oaktadt öfveröser sin rival med oqvädinsord, och då denne blifvit slagen ur brädet, utan medlidande hånar honom på ett ganska oädelt sätt. Det märkes tydligen, att författaren ansett detta vara i sin ordning och icke föreställt sig, att Apollonius kunnat handla annorlunda. Inga allegoriska figurer förekomma och blott i en scen mytologiska, men det allegoriska uppfattningssättet röjer sig dock i teckningen af personerna: de äro alla scener utan kött och blod. Här som i ”Surge” sticker lärdomsskrytet bjert fram, och personerna tala ofta för att visa författarens litteraturhistoriska vetande. Karaktersteckningen består i några abstrakta drag, och motiveringen är merendels klen, så bland annat motiveringen af Acolasti omvändelse. Men på samma gång röjer detta stycke, i likhet med det förra, sinne för det komiska samt en ej ringa förmåga att uppfinna exempel till belysande af de moraliska satserna, om än denna uppfinning icke alltid är synnerligen sinnrik, såsom när äktenskapsföraktaren straffas med att nödtvungen äkta en sköka med 6 barn. Språkoch vers-behandlingen är lika underhaltig som i ”Surge;” och ”nyheten” att i tre scener hålla dialogen på prosa är ej mycket värd, då intet rimligt skäl kan uppletas för prosans användande just i dessa scener mera än i andra.
Emot 8:de punkten har jag redan anmärkt, att den talar om lånerörelsen i sammanhang med erforderliga åtgärder för reella fondens förstärkande; och redan detta är tillräckligt skäl dertill, att punkten icke här bör qvarstå. Den g:de punkten är egentligen ett appendix till den 8:de, och jag yrkar nu, att i stället för 3:dje, 4;de, 5:te, 6:te, 7:de, 8:de och g:de punkterna en redaction må antagas af följande lydelse: ”Sorn Bancostyrelsen möjligen kan behöfva till upprätthållande af Bankens metalliska cassa att genom köp eller annorlunda, på sätt Styrelsen för hvarje särskildt fall finnér lämpligast, bereda Banken en extra tillgång af vexlar eller silfver, berättigas Styrelsen att i första rummet, till större eller mindre belopp, använda Bankens såsom grundfond ägande statsobligationer, och dernäst, om så skulle behöfvas, pantsätta Bankens fastighetsinteckningar, under vilkor, att den i skuldförbindelserna Banken särskildt förbehållna uppsägningsrätt för hela skuldbeloppet icke får af annan innehafvare begagnas." Jag skall nu analysera detta förslag, för att ej råka ut för samma missförstånd, som i förmiddags träffade mig. Förslaget säger, att styrelsen för hvarje särskildt fall får begagna hvilken utväg den sjelf finnér lämpligast, och bereda den afsedda tillgången för Banken icke blott i silfver, utan äfven i vexlar. Jag skulle icke hafva ansett nödigt att uttrycka båda dessa alternativer, om jag icke hört en värd ledamot af Utsk. vid något tillfälle förklara, att meningen vore, det Bancofullmägtige icke borde befatta sig med någon vexelhandel, hvilken åtgärd den värde ledamoten för sin del fördömt. Jag får fästa uppmärksamheten dervid, att om man ansett allt vexelstyreri från Bankens sida olämpligt, så länge hon var tillsluten, är förhållandet likväl helt annorlunda, sedan bancoluckan blifvit öppnad till utvexling. Det har utaf en practisk man blifvit uppgifvet, huru det går till, då en köpman behöfver penningar för någon utrikes skuld.
Han skötte sig väl både i skolan och vid sin konfirmationsundervisning, som han nyss börjat, och en hans lärare förklarade, att han bland lärjungarne i den klassen sist skulle hafva misstänkt den ynglingen. Ej mindre oväntadt men ännu hårdare drabbade slaget hans föräldrar, då det upptäcktes, att han var lika försigkommen i konsten att söka dåliga kamraters umgänge och lefva osedligt som i konsten att förställa sig. Men jag skyndar så fort som möjligt ifrån dessa meddelanden om en verklighet, hvars blottande blottar en afgrund och vid hvars beskrifning jag har måst framtvinga hvarje ord. Det är visserligen sannt, att min erfarenhet, såsom helt naturligt är, närmast rör sig kring förhållandena i hufvudstaden, och från dem äro också ofvan gjorda meddelanden hemtade. Till huru stor utsträckning paralleler kunna uppletas äfven i landsorten, vet jag icke. Några särskilda efterforskningar derom har jag icke ansett för mitt ändamål nödiga. I en stor stad äro farorna och frestelserna förstås större än i en mindre, och det är också lättare att der komma undan upptäckt. Derför är jag böjd för att tro, att det står värre till i Stockholm än annorstädes. Men att det står illa till äfven i landsorten, det vet jag, och det vet litet hvar, som läser tidningar. Det var icke så länge sedan tidningarnes berättelser om uppdaganden af samma art, som de nyligen i Stockholm gjorda, med åtföljande relegeringar vid ett gammalt landsortsläroverk ådrogo sig mycken uppmärksamhet. Och jag skulle kunna draga fram åtskilligt i den vägen från de senare åren; det är icke allt, som kommer till tidningarnes kunskap och på så sätt blir offentligen kändt. För några år sedan upptäcktes vid ett annat landsortsläroverk, att en fjortonårig gosse, hvars föräldrar bodde på landet och som sjelf var inackorderad i staden för sin skolgång, underhöll en s. k. »hålldam» medels de penningar, som de rika föräldrarna i sitt straffbara oförstånd alltför rikligt bestodo honom. Den upptäckten stannade inom läroverket. Detta var förstås ett vidrigt undantagsfall, men i detta sammanhang må det omtalas såsom ett bevis på hvad som kan hända, medan uppfostrare – sofva.
Man frågade en gång en amerikansk herre, om icke detta förtroliga umgänge mellan de unga ofta ledde till kärlek. » Jo, naturligtvis, » svarade han, » men hvad gör det? Då lära de också känna hvarandra och veta, hvad de göra, när de förlofva sig. » Många svärmerier oeh en hel hop förlofningar skulle säkert bli resultatet af att de unga obesväradt kunde lära känna hvarandra på nära håll. » Ingen är en hjälte för sin kammartjänare, » säger ordspråket, och det är många ideal, som blekna, när de ses i förhållande till hvardagslifvets alla små motigheter. Skall då icke också det poetiska skimmer försvinna, som för ungdomen hvilar öfver kärleken, när de unga så där i all stillhet kunna undersöka den på nära håll? Jag tror det icke! Det skulle snarare bli en pröfvosten för hvad som är äkta oeh hvad som icke är det. Den elektriska belysning, i hvilken ett balideal kan stråla, skall kanske ' slockna, men den kärlek, som tål att ses i fullt solljus, skall alltid förbli lika mäktig. Intill världens slut skola män förbli män och kvinnor förbli kvinnor, hvilket arbete oeh samarbete de än åtaga sig, och till världens slut skall också visa sig, att icke blott vänskap och kamratskap äro två goda och berättigade ting, utan äfven kärleken, den kärlek, som skapar både konst och människor. Ett visst slags kamratförhållande mellan förlofvade och gifta är ett nutidens framsteg för den föregående generationen. En man är nu icke blott sin utkorades älskare och beskyddare, utan också hennes vän och kamrat. Tills för en kort tid sedan har det varit kvinnans privilegium att sträfva efter de högsta dygder, efter att vara ödmjuk, eftergifven, hänsynsfull. Männen ha börjat inse, att också de kunna ha rätt att täfla om dessa kardinaldygder, och vilja icke längre låta sig nöja med sina fäders simplare rätt till att härska och befalla. Därigenom har det blifvit en andlig likställighet mellan bägge parterna, som är lyckobringande för alla förbindelser, som nu ingås mellan allvarliga och tänkande människor.
Hvad åter LagUtsk. vidkommer, så kan jag ej inse huru detta Utsk. såsom ständigt skulle kunna undvaras, bland.annal af det skäl, att Justitiae-Ombudsm:s embetsförvaltning der skall granskas och hans riksdagsberättelser med deri intagna förslag till lagförändringar behandlas. Ty väl har jag funnit, alt Gr. Lagerbjelke och hans medreservanter från sista riksdagen velat öfverflytta dessa göromåj på Const.Utsk., men lämpligheten deraf har jag ej förmått inse. Ar frågan endast att välja antingen mellan ett Const.Utsk., för att behandla allmänna lagfrågor, eller ett LagUtsk., för att behandla grundlagsfrågor, så synes mig någon tvekan i valet icke böra äga ruin. Emot 90 § har Gr. Lagerbjelke vidare gjort en anmärkn. af den obetydlighet, alt jag ej vill trötta Eder, Mine Hrr, med att ens fullständigt här uptaga den. Nog af, att han föreslagit ett annat förfaringssätt för det fall, att göromälen inom något Utsk. skulle så ökas, att de ej anses kunna bestridas med det vanliga antalet ledamöter; och detta kan i sjelfva verket bero på tycke och smak. För min del gifver jag dock företräde åt det K. förslaget, såsom mera enkelt och ledande till större likformighet i ärendernas behandling. Vid 107 § har det blifvit anmärkt som ett fel, att man tillåtit frågor örn ändring i grundlagarne väckas när sorn helst under riksdagens lopp. Härutinnan har man dock endast bibehållit, hvad som redan är stadgadt, ehuru dylika frågors vidare behandling undergått någon förändring; och man har för ett sådant bibehållande hämtat skäl äfven derifrån, att då tillämpningen af en mängd stadganden i grundlagarne, och serdeles Riksd.-Ordn., förekommer endast vid riksdagarne, behofvet af en förändring eller ett förtydligande oftast visar sig först under riksdagens fortgång. Alt man emedlertid icke för dylika frågor stadgat, såsom Gr. Lagerbjelke behagat yttra sig, eli lättsinnigare behandlingssätt, än för andra frågor, visas af den jemväl bibehållna föreskriften 0111 deras hvilande till antagande först vid en påföljande riksdag.
Hafva dock kostnader blifvit i god tro gjorda till det försäkrade föremålets bergning, värd eller frigörelse, eller har haveri skett flera gånger, och öfverstiga de sålunda gjorda utgifter försäkringssumman, eller inträffar sedermera total förlust; då svarar försäkringsgifvaren för kostnaden och förlusten, ändå ali den öfversliger för - försäkringssumman, ehuru ersättning lör skada, som skelt i hvarje särskildt haveri, ej kan åläggas honom till högre belopp, än försäkringssumman utgör. Är ej fulla värdet försäkradt, utgå de i denna omförmälda ersättningar efter den i § 191 mom. 5 stadgade grund. § 233. Vill försäkringsgifvaren ej erlägga de till följd af en olyckshändelse nödiga kostnader, utan heldre försäkringssumman utbetala, med rättighet att blifva från all vidare förbindelse fri; vare det honom tillåtet, så framt han inom tre helgfria dagar efter erhållen underrättelse om olyckshändelsen och del af de upplysningar, försäkringstagaren är i tillfälle alt meddela, förklarar sig vilja af den rätt sig begagna. De kostnader till det försäkrade föremålets bergning, vård eller frigörelse, som blifvit gjorda innan försäkringsgifvaren förklarat sig vilja försäkringssumman utbetala, vare han dessutom skyldig att vidkännas. § 234. Har försäkringsgifvare afslutit försäkring under förbehåll af: 1. »fri från krigsmolest», då ansvarar han icke för krigsfara, ej heller för annan fara längre än till dess resan genom krigsfara hindras eller afbrvtes; 2. »blott för sjöfara», då ansvarar han icke för krigsfara, men väl för all annan fara, äfven sedan resan blifvit hindrad eller hämmad genom krigsfara; 3. »fri från skada utom i strandningsfall», då ansvarar han endast för skada, till kommen genom strandning, kantring, sjunkande och andra olyckshändelser, hvarigenom fartyget blifvit ovärdigt att iståndsättas, för kostnader, för skada, uppkommen genom eldsvåda, samt för skada, tillfogad genom beskjutning af fiender.
i hvilket fall soni helst skola vi ej Iangre nied onödigt prat förarga din skugga .. Las omordlekareii Kalle Spets och Ormcn Långe ocli Frisenberg, d e n underlige karlen, som aldrig nyttjade strumpon, och Wahlström, små-bestyrs-öfverliggarcii? med Reuterdahl .i den ena handen och stekpannan i den andra, Iiis on1 dem, och ni f % en högtid af skratt, medan dock ej sallaii en t i r af vemod skymmer ert öga. Det är sant, f ö r h till Vira Li~i~crli&amp;are har, icke heller han, iindg5tt klander, detta delvis af s; iiiinia art, som det, Iivilkm drabbat Erik Grane. En förf. i sista haftet af Ny svensk Ticlskrjft har niiml. fdrebrått honom ' att ' hafvn illa ellcr orättvist förfarit nied originalen till eii ' del af sina typer. Vi kunna ej bedönia hum härmed förhaller sig, ocli ' vi finna kritikerns öm. t8ligliet naturlig, men på sainnia g h g ' knappast möjlig att i dylika skildringar skona. För oinvigda röja ciiiellertid avfira öfverliggare *, oiii ock stundom karrikerade, intet spar af de personliga elakheter, Iivilka vanställa en hel del af Erik Grancs personager. 1) essutom synes det oss, som hade förf: n, genom den. inledande förklaringen öfver sitt s5tt att gå till väga, p i förhand brutit udden af de anmärkningar, som i detta afseende kunna göras, on1 han ock säkert sjelf är den ' första att erkanna. hur lätt nian i ett sådant skriftställarskap öfverskrider de gränser man u p p. stiilt for detsain ' iiia. m:. Förf % vill icke blott varnande gyckla öfver universitetlifvets lyten; han söker äfven tränga in till deras orsaker, allmänna och enskilda, och råda bot på det onda. Orsakerna finner lian dels i institutionerna, dels hos individerna. Bot söker han i nödig reform af bada.
De för omförmälda ändamål ännu innestående anslagssummor äro följande: l:o Aderton tusen trehundrafemtio R:dr utaf det till Kongl. Maj:ts nådiga disposition för anläggning af nya samt förbättring eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar anvisade anslag å tillhopa 450,000 R:dr; 2:o Sex tusen R:dr utaf det belopp, 60,000 R:dr, som i egenskap af anslag utan återbetalningsskyldighet anvisades till Kongl. Maj:ts disposition för understödjande af mindre hamnbyggnadsföretag och årensningar; och 3:o Femhundra R:dr utaf det för hamnbyggnaden vid staden Amål anvisade enahanda statsbidrag af 8,000 R:dr. § 110. Återstående beloppet, Etthundrasextiotre R:dr 4 öre, utaf den vid förenärnnda riksdag för verkställigheten af den beslutade förenklingen af beskattningsväsendet samt de 14 Stats-Utskottets Memorial JV2 130. nya jordeböckernas afslutande och granskning till Kongl. Maj:ts disposition anvisade anslagsumma af 74,100 R:dr, bör, i mån af behof, på det af Kongl. Majit föreskrifna sätt utbetalas. § lil. (I denna paragraf kommer att införas föreskrifter angående det beviljade anslaget för åstadkommande af reglering af de s. k. frisocknarnes tjenstbarhet till Dylta svafvelbruk, i händelse Rikets Ständer besluta, att detta anslag fortfarande skall ställas till Kongl. Majits nådiga disposition.) § 112. Återstoden, Ett tusen femhundra R:dr, af det anslag å 2,000 R:dr, som Rikets Ständer för åren 1860 med 1863 anvisat för fortsättande och vårdande af Kamereraren C. Sandbergs till Staten försålda samlingar, skall fortfarande Kongl. Majit tillhandahållas för att, på sätt och under de vilkor Kongl. Majit behagar föreskrifva, bemälde Kamererare tilldelas. § 113.
Det bör dessutom icke förbises, att ett emellan inrikes orter förpassadt fartyg, ehvad det t. ex. afgått från Skåne eller från Norrland med destination till Stockholm, under vägen kan hafva dels i utländsk ort dels i öppen sjö från annat fartyg emottagit tullpligtigt gods och således lika väl behöfver vara underkastadt tullbevakningens tillsyn, som om det ankomme med utländska passhandlingar. Skulle vid innevarande riksdag flera länge tullfria landtmannavaror åter blifva åsatte tullafgifter, såsom från åtskilliga håll yrkas, så blifva ännu mera uppmärksamhet och strängare kontroller äfven öfver den s. k. landtmannaseglationen af nöden. Då nu förslaget, såsom nyss är nämndt, endast afser en partiel förändring, måste jag, med afstyrkande af samma förslag, yrka bifall till Utskits hemställan. Hr von Francken, August Alfred: Till alla delar instämmer jag med Gr. Posse, och jag kan af egen erfarenhet intyga, att de olägenheter, som förorsakas af skyldigheten att vid inloppsstaiionerna aidägga, äro högst betydliga. Om ett fartyg kommer seglande med knapp vind, kan det, om det får behålla farten, ligga förbi det utskjutande landet, hvilket är omöjligt att göra sedan farten är minskad, och således kan det mången gång bli alldeles omöjligt att komma vidare, förrän vinden rymmer uti, och som det är lika möjligt att den går mera emot. så kan det lätt hända att det i flera dagar blir hindradt fortsätta resan, så vida man icke telegraferar efter ångbåt. Hr Bennich anmärkte, att förevarande förslag till lindring icke borde bifallas, emedan det innebure endast en partiel förändring. Denna anmärkning håller emellertid icke streck, ty den ifrågasatta friheten har redan blifvit beviljad för ångfartyg, och således innebär förslaget endast en utsträckning af redan gjorda begifvanden. 618 Deu ?4 Februari. Då tidsförlust, kostnad och andra olägenheter förorsakas af anläggningsskyldigheten, och alla, som farit till koflerdis, kunna intyga att smuggling icke förekornmes med ifrågavarande visitationer, hvadan stadgandet icke medför något egentligt gagn, men deremot stort men, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till Gr. Posses förslag. Gr.
Gemensamt nied Fullmäktige i Riksgälds-kontoret hafva Fullmäktige, vid nästVal af leda lidet års utgång, till ledamot i Göta Kanal-direktion för detta år utsett Fullmäktigen i ™ot * nämnde Kontor, Herr Kaptenen C. G. Hierta. ^ “”tion™ Revision af Kanal-verkets räkenskaper och förvaltning för åren 1863 och 1864 har under detta år blifvit verkstäld; och har dervid Fullmäktigen i Banken, Kaptenen Herr Friherre Skogman å Bankens och Riksgälds-koutorets vägnar deltagit. § 60. Af de statslåne-fonden tillhörande vinstmedel återstodo, enligt 67 § i 1864 års Statslåne revisionsberättelse, den 30 Juni 1864 R:dr 103,853: 6-4. fonden. Under 1864 års sednare hälft har detta belopp ökats med influtne räntemedel från Malmö Lånekontor » 1,911: 01. till R:dr 105,764: 65. Revisorernes Besätt, äng. Bankoverket. Äng. ordnandet af göromålen inom Bankoverket. 50 a Transport R:dr 105,764: 65. hvaremot under samma tid minskning skett genom omkostnader vid Diskont-kontoret R:dr 439: — och leverering till Riksgälds-kontoret » 15,000: — » 15,439: så att vid 1864 års slut återstodo R;dr 90,325: 65. hvaraf vid Diskontoch Låne-kontoren utestodo tillsammans R:dr 73,524: 15. och såsom ej levererad vinst var i Banken inne stående » 16,801: 50.
Att råg år ifrån år mera odlas har erfarenheten likväl visat, och måhända skall man äfven i Norrland göra den erfarenheten, som annor städes icke uteblifvit, att rågsädet är vida mindre ömtåligt för (rosten än kornet, som nu är landets hufvudsäde och kan anses intaga femsjeltedelar af jorden emot rågen. Hafra och blandsäd äfvensom korn sås på så kallade nyristor och råg dels på svedjelanden, dels på odalåkern. Sådden inträffar allmännast om våren i slutet af Maj och örn hösten i medlet af Augusti månad, eller på svedjeland i slutet af Juli, samt bergningen i slutet af Augusti och början af September, dock så, att både sådd och bergning ske fjorton dagar tidigare på de ställen, der åkrarne af kringliggande höjder äro skyddade från 31 de kalla vindarne. Kål, kålrötler och rofvor odlas endast till husbehof. Potates, som, enligt en författares uppgift, 1751 var en i Norrland »mera omtalad och beskrifven än sedd och försökt växt«, blef genom Landshöfdingen Örnskölds bemödande införd och är nu, efter hundra års förlopp, så allmän, att det icke finnes någon jordägare eller torpare —■ dess område må vara aldrig så litet — som icke odlar den till husbehof, och lika allmänt som det i början streds emot dess införande, skall det nu medgifvas att den är oumbärlig, synnerligen för den fattigare befolkningens bestånd. Denna jordfrukt odlas mest på trädesåkrar, hvilka året derpå besås med korn. Potatessjukan har under de sednare åren visat sig, men dess härjning har dock intet år varit allmän, utan endast partielt sträckt sin förödelse. Under sednast tillryggalagda qvinqvennium har årsväxten inom Länet sålunda utfallit, att af råg erhållits minst fjerde och högst 10:de kornet, af korn och hafra minst 4:de och högst 8:cle, samt af potates minst 3:dje och högst 10:de kornet. Markegångspriset har under samma tid varit följande: År. En tunna Råg. En tunna Korn. En tunna Hafra.
Endrist i el2 viktigare punkt har utskottet afvikit frAn K. Dfits. uppfattning, namligen betraffande giild, som hustran, oberoende af mannen, ldragit sig under aktenskapet, i det utskottet icke ansett en sb vidstrackt skuldsiittningsforrnfiga, som enligt det kungl. forslaget medgifvits gift kvinna, vara pAkallad af den heme 1874 medgifnn forvaltningsratten, utan har det harvid1a.g funnit riktigt, att borgenarernas ratt oinfattar blott egendorn, hvarofver hustrun r l - der eller under egendomsgemenskapen Iran komma att rkda, men icke de tillglngar hon forst darefter f l r under sin forvaltning. Utskottet har vidare afstyrkt upphiifvandet af forbud att koga af annans hustru af det skH1, ntt detta forbnd icke kan afse egen.don, hvarofver hustrun Lger sjdf rddn .. I anledning af herr Per.ssons i Tdlbtirgn motion foreslar ut.slrottet ett tilliigg till K. N: ts forslng, att ins7crtin.kninyen of manneas ratt att fiilyoga ofu: ~ l ~ u ~ t r u ~ enskilda zs af holzon~ forualtade fasbighet llzd gtilla flfven uppldtelse af skogsafoerk~zi~~gsr2itt. Utskottets ofriga Bndringar giilla mindre viktiga detaljer. LikasQ reservanternas aamarkningar. Endast en reservant, herr Unger, upptrader mot hela reformen, d&amp;. h e s ideal .ar den full* stiindiga egendomsgemenskapen inom Sktenskapet. Af diametralt motsatt s k d reserverar sig herr Eliasson, som finner den foreslagna reformen allt for litet omfattande och alldeles icke uppfyllande de onslmingar, som uttalats af 1884 Brs riksdag, slirslzildt i afseende p i ' hustms riitt att utan aktenskapsforord f &amp; rada Giver sin enskilda egendom.