Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De olikheter, som härutinnan i verkligheten ock tvifvelsutan förefinnas, i synnerhet hvad potatisförbrukningen angår, torde hufvudsakligen härleda sig derifrån, att i olika trakter i kosthållet ingå olika belopp sofvel, så att der detta belopp är mindre, den ifrågavarande förbrukningen blir större och tvertom. I span målsförbrukningen upptages blandsäd uti förevarande hänseende endast från Lagunda och Hagunda distrikt, med 8 kappar på person, samt från Ulleråkers distrikt med 4 kappar på person. I medeltal för hela länet torde förbrukningen af spanmål kunna uppskattas: af hvete till 4 kappar på person, af råg till 1 tunna 16 kappar, af korn till 1 tunna 4 kappar, af ärter till 3 kappar samt af potatis till 2$ tunnor på person. Efter denna uppskattning skulle, med beräkning af länets folkmängd till 92,536 personer, hvartill den vid 1860 års slut uppgick, förbrukningen inom länet uppgå: af hvete till 11,567 tunnor, af råg till 138,804, af korn till 104,103, och af ärter till 8,675 tunnor, hvartill komme af blandsäd särskildt uppgifna 2,922 tunnor, eller tillsammans 266,071 tunnor, samt af potatis till 254,475 tunnor; hvadan skulle återstå: af hvete 19,516 tunnor, af råg 52,616, af korn 73,901, af hafre 62,685, af blandsäd 41,850 och af trindsäd 6,983 tun nor, tillsammans 257,551 tunnor, samt af potatis 44,538 tunnor. Häraf synes, att, på det hela, sädesproduktionen ej blott är fullt tillräcklig för länets behof, utan ock lemnar ett ej obetydligt belopp till afsalu. Mest bördiga äro de södra och mellersta delarne af länet; och öfverhufvud torde kunna antagas, att ingenstädes i dessa trakter ifrågavarande produktion understiger hvad som erfordras för eget behof. I norra delarne deremot är förhållandet ej allestädes sådant.
53 ”ra föregå verkställighets-åtgärden, kunna ”Utskotten hvarken å Herr Tharas anmärkning eller å Hans Hanssons förslag något ”afseende tillstyrka”. i3 §. Af sistnämnde Motionair: att, vid verkställigheten af hvad denna § föreskrifver, det noga hör tillses, att icke, genom ökad beqvämlighet för ett hemman, motsvarande olägenhet för ett annat beredes; och att det hemman, som mera sammandrages till egor, derigenom icke må erhålla större lott i den bördigaste jorden, än som på detsamma rätteligen belöper. ”Ett skifte, hvarvid de anmärkte om”sländigheterne icke blifvit iakttagne, kan ”och bÖr icke ega bestånd, om det i laga ”'ordning'öfverklagas; och anmärkningen är ”således utan allt tvifvel rigtig; men sorn ”den ensamt tillhör verkställigheten af föreskrifter, hvilka redan äro gifna ; så anse ”Utskotten densamma icke böra blifva föremål för pröfning i denna väg”. i4 §. Af samme Motionair: att, i utbyte emot odaljord och synnerligast åker, en jordegare icke bör förpligtas att taga obrukad mark, med mindre än att lian sjelf begifver sig dertill, samt erhåller sådant bidrag till odling och sådan ersättning för bristande afkastning, intilldess odlingen 54 Lagsamt Allm. Bcsv. o. Oec. Utsk. Bet. N.-o 8. hommer i fullt stånd, alt han dermed finner sig belåten. ’’DA ett stadgande, sådant som det af ”Ilans Hansson föreslagna, skulle, i Utskottens tanka, nästan utesluta möjligheten af ”skifte, samt härtill kommer, att 2, 10, 11, ”14 och i5 §§ af förevarande Cap. innefatta alla de föreskrifter, som kunna gif”vas lill förekommande af orättvisa i tilfämpningen, och någons derifrån härledda ”lidande, hvarförutan i3 Cap. bestämmer, i ”hvilka fall odlings-ersättningar utgöras skofa; finna Utskotten den väckta Motionen ”något afseende icke förtjena'’. i5 §.
Förordningen den 24 Maj (14 Juni) 1815, antagen såsom lag i Norrige den 25 Oktober samma år, stadgades : att del ena rikets fartyg skulle i det andra riket betraktas såsom inhemska och njuta alla dermed förenade rättigheter, när do emellan rikena förde Svenska och Norrska varor, men deremot behandlas såsom utländska, då de införde utländska varor eller befraktades till utländsk ort; att för spanmål och fisk samt aila andra lifsmedel, som sjövägen fördes från ena till andra riket, skulle erläggas endast hälften af den för dylika varor i allmänhet bestämda införselstull; och att kreatur, spanmål och alia slags lifsmedel kunde landvågen införas tullfritt från ena till det andra riket. Deremot skulle landväga införseln af utländska varor från det ena riket till det andra vara helt och hållet förbjuden. Sedan en tioårig erfarenhet visat nödvändigheten af ytterligare utsträckning i de ömsesidigt medgifna förmånerne, hlefvo, i öfverensstämmelse med ett af särskilde kommitlerade uppgjoidt, på friare grunder bygdt förslag, genom Kongl. Förordningen den 24 Maj 1825 (Norrska lagen ai' den 4 Augusti 1827) följande ännu i det väsendtligaste gällande föreskrifter meddelade, nemligen : Hilt. Ull II. Sl.
Så länge i ett "Hor två af RiksStånden den villomening rv i84 Den 26 Mars e. m. vilja bara papperslappar — så länge har CanalDirectionen alltid hvad man källaren chance för sig alt lyckas genomdrifva sina pretentioner. Det är således förlåtligt om jag misstänker, att en effectiv myntreglering, såsom stridig mot Canalens intresse, medan den färdighygges, nu å samma sida motarbetas. Jag har svårt att glömma det, enligt Canalens primitiva plan, den var ämnad att utföras till det mesta med den vinst en Discont med pappersmynt skulle gifva. Jag känner till och med, att det var med hoppet om en öfverskjutande vinst af denna discontering, som vinningslystnaden inlockades i företaget. Hela planen huru storsint, huru patriotisk den än må hafva varit i afsigten, kan således i mina ögon aldrig bedömas, utan i förening med det medel, som man tillåtit sig bruka, att på folkets okunnighet och godtrogenhet hygga ett mustoch märg-utsugande credit-system—alldeles detsamma som Laws i Frankrike. I stället för Missisippi i bakgrunden förespeglades här för somlige vinsten på discontering, för andre det stigande värdet af alla egendomar och effecter; för Nationen i massa planterades i Canalen national-äran af ett heroiskt företag såsom den fana, hvarmed alla kunde lockas att der offra sina fyrkar. Nu, säger man, äro vi nära detta nya Missisippi — det stora målet, till hvars ernående så många millioner åtgått! Men jag ber Er, mine Den 26 Mars e. m. »85 Herrar! besinna hvilket mål vi derjemte förfela? Jo det måhända, att aldrig få vårt mynt regleradt, för att icke vägen för Götha Canal må bli tillstängd för de nya anspråk, hvilka troligen uppstå i den mån vi icke tvärklippa de närvarande. Det finnes likväl en annan Canal vi framför alla andra borde vid denna Riksdag fullborda; den verkliga Communications-Canal nemligen, som igenfinnes i ett stadgadt och säkert mynt.
Å det staden Christianstad, för verkställigheten af ny tomtreglering derstädes, vid 1850 och 1851 års riksdag beviljade och sistnämnde år från Riksgälds-kontoret utbekomna lån å Tjuge tusen R:dr böra, intilldess samma lån är till fullo godtgjordt, Sju procent af det ursprungliga lånebeloppet vid slutet af hvarje år, genom stadens Drätsel-kommission, till Riksgälds-kontoret inbetalas; skolande häraf ränta, efter Fyra för hundra, å den oguldna lånesumman först beräknas och afgå samt öfverskottet utgöra kapitalafbetalning. §■ De, under 1850 och 1851 samt 1853 och 1854 års riksdagar, ät nedannämnde, af större eldsvådor hemsökta, städer, för verkställande af nya tomtregleringar, beviljade och under åren 1854 och 1855 från Riksgälds-kontoret ulbekomne låneunderstöd, nemligen: åt staden Lidköping å Tjuge tusen R:dr, » staden Orebro å Tretiosju tusen femhundra R:dr, och » staden Jönköping å Femton tusen R:dr skola, sedan dessa lån fått utan ränta och kapitalafbetalning innehafvas till 1857 års slut, återbetalas genom erläggande till Riksgälds-kontoret af Sex procent årligen utaf hvarje låns ursprungliga belopp, dervid ränta efter Fyra för hundra å det oguldna kapitalet först beräknas och afgår, samt öfverskottet utgör kapitalafbetalning; börande, intilldess lånet är till fullo godtgjordt, den föreskrifna ränteoch kapitalinbetalningen verkställas af stadens drätseiförvaltning vid hvarje års slut; dock må, derest denna inbetalnings belopp före den 16 Januari näslpåföljande år till Riksgälds-kontoret inkommer, samma betalning anses vara inom behörig tid fullgjord; hvadan, i sådant fall, den sedan nyssnämnde månads början å kapital—afbetalningsbeloppet ytterligare upplupna ränta eftergifves. §. 46.
M. att handla, utan hinder af något annat afseende, således utan hinder af grundlagens föreskrifter eller af allmänna lagens bud. Utgöra grundlagarna ett rättesnöre för R. St:s handlingssätt, lika så väl som för den enskilde medborgarens; så förvånas man, att R. St. så opåtaldt kunnat förbise vigteu af lagstiftarekallets betydelse, dåde, i stället att med all möjlig uppmärksamhet vaka öfver verkställande maktens obrottsliga afseende å grundlagens bud och å allmänna lagens stadganden, frikalla den från alla afseenden i detta hänseende. Då grundlagarna i tydliga ordalag bestämma, huru och på hvad sätt ny criminallag stiftas eller gammal uppbäfves, så blifver det alldeles oförklarligt, livad R. St. uti 1810 års riksd.beslut menat med öfverlåtelsen åt K. M. att handla, utan hinder af något annat afseende; men det visar sig otvifvelaktig!, att Regeringsmakten förklarat uttrycket, såsom ett medgifvande för Konungen att stifta en ny criminallag, som icke ådömmer mindre än lifvets förlust eller landsflykt, och att göra 3 H. 23 173 Den 7 Mars f. m. detta utan afseende på hvad Reg.F. föreskrifver för lagars stiftande i allmänhet. Den tid är långt för detta förfluten, inom hvilken Konungens rådgifvare kunnat tilltalas för en grundlagsöfvei trädelse af så besvärande beskaffenhet; men för påminnelserna emot It. Sirs handlingssätt finnes ingen prsescriptionstid, så länge Svenske medborgare ännu af grundlagarna anse sig berättigade att af R. St. fordra samma uppmärksamhet på dessa grundlagar, som den enskilde medborgaren ålägges. För min fattning vill det synas tydligt, att 12 §:n i riksd.beslutet af d. 12 Nov. i8to icke kunnat afse något annat, ände polisförfattningar, som möjligen påkallats till förekommande af något försök ifrån den afsatte K. familjens sida att vinna inträde på Svensk jord.
Det var som om hon icke haft själseller kroppskrafter nog att uthärda de nya rika intryck, till hvilka hon alltid längtat; de bragte henne ur jämvigten, de öfveransträngde henne och lockade henne på samma gång. Öfveransträngningen dref henne tillbaka till Hörby, där hon alltid kände lugnet värka välgörande till en tid. Men så drefs hon åter bort genom tyngden i Hörbyluften, genom plågan af alla de nålstygn, hvilka hon kände mer retligt för hvar gång hon återvände på ett kort besök efter en längre frånvaro. Hon hade så länge undertryckt, sin natur, att dess kraf att lefva på sitt eget sätt nu brutit fram våldsamt, egoistiskt, om man så vill. Ty hon hade i det gamla hemmet ännu oafslutade moderspligter, dem hon insåg. Men hon insåg tillika att det nu gälde att rädda sin egen andliga tillvaro, sitt diktarkall – och båda dessa moderspligter mäktade hon ej uppfylla. Dessutom var hon ej af dem, för hvilka de naturliga banden hade inflytande på känslan eller pligtkänslan. Endast ett förhållande af alldeles fritt val kunde för henne erhålla en lifsafgörande betydelse. Slägtbanden hade städse, enligt hennes egna ord, för henne saknat all betydelse. Att diktarkallet för henne kändes som det heligaste moderskapet torde framgå ur nedanstående uttalande: Allt, som icke hindrar mig i mitt arbete, som icke förmenar mig att lefva bland de figurer, som befolka min egen verld, det är mig lätt att bära. När jag känner mig söndersliten som ett jagadt, hetsadt djur, då är det mig ro och hvila att sjunka ned i mitt arbete, eller att gå timvis på kyrkogården och se scen efter scen af det som skall komma – om jag lefver – rullas upp för mina ögon, lyssna till dessa välkända röster. Genom det blir jag lugn och stark igen. Ingen olycka vore större än om någon kunde taga det ifrån mig. Tro nu icke att jag är öfverspänd eller egenkär. Jag är det mycket litet, och icke har jag som värst mycket af äregirighet. Min skrifklåda är icke stor, jag arbetar långsamt, nästan med ansträngning.
Nu finnas likväl sådana vacancer vid alla regtten, utan att Sländerne lill en sådan åtgärd lemnat sitt medgifvande. Jag vågar derföre hemställa tili de Hrr ledamöter, som yttrat ifrågavar. sats, huruvida de verkligen anse ett sådant förhållande grundlagsvidrigt. Jag skall dessutom framställa ett exempel, som är ännu mera talande, nemi. Jemtlands hästjägareoch indelta reg:te. Der fanns sedan äldre tider ett infanteri-regtle, hvaraf en del nu är cavallen, dock endast efter öfverenskommelse med rotehållare på vissa år. Det är nemi. med rotehållarne öfverenskommelse träffad om villkor, på hvilka de ingått, att i stället för fältjägare hålla hästar. Med denna ändring är ett högre militäriskt ändamål afsedt, och sådana kunna måhända icke alltid R. St. bedomina till ändamålsenligheten eller dess motsats. Jag tillstyrker således afslag å detta betänk.,' som synes mig åsyfta en inskränkning i K. M:s höga rätt att, med rusteller rolehållares medgifvande, göra sådana temporära förändringar i knektecontracterna, som med tidens kraf och locala omständigheter kunna anses förenliga och erforderliga. Gr. Horn: En värd ledamot, som nyss yttrat sig, har framställt den fråga, huruvida det skulle vara en rubbning i indelningsverkets hufvudgrunder, om K. M. ställde nummer på vacance för att använda dem lill andra ändamål än de med indelningsverket afsedda. Jag får derpå svara, alt detta verkligen är en rubbning i hufvudgrunderna, och alt sådant icke bort ske utan R. St:s samtycke, men jag kan ej föreställa mig alt ett sådant samtycke uteblifvit, då Ständerne erfarit nyttan deraf. För alt nu ytterligare visa den värda talaren, huru bestämdt det måste vara en rubbning i hufvudgrunderna, att förändra ett indelt cavallen till infanteri, och huru vigtig! det kan vara för Ständerna att så anse denna fråga, vill jag taga ett exempel. Om K. M. för en längre tid tillbaka, före 1809 års Reg.Form, funnit lämpligt att låta ett indelt cavallen afsitta, eller om sedermera flera regllen afsnltit, men K.
Man kunde således med visshet antaga, att de för året anslagna 1,000 R:dr skulle blifva otillräckliga för en till längre tid utsträckt resa. Vid underdånig föredragning af detta ärende hade Departements-chefen anfört, bland annat, att den utaf Antiqvitets-intendenten för år 1861 afgifna embetsberättelse redan ådagalagt det synnerliga nit, hvarmed denne sökte utföra det honom anförtrodda uppdrag, men äfven att hans forskningar, sådant oaktadt, under samma tid icke kunnat utsträckas längre än till ungefärligen två tredjedelar af socknarne i ett enda län. Den tidpunkt, inom hvilken de landskap, hvarest ålderdomslemningar till betydligare antal eller af större historiskt intresse förefunnes, kunde i antiqvariskt hänseende blifva fullständigare undersökta, vore följaktligen, om dessa undersökningar icke af flere personer samtidigt verkställdes, ännu långt aflägsen och derförinnan skulle utan tvifvel, till oersättlig förlust för kännedomen om förfädrens seder och lefnadssätt, förstörelsen hafva öfvergått otaliga fornlemningar, hvilka icke ännu blifvit af okunnigheten eller egennyttan sköflade. Ehuru Departements-chefen sålunda vore med Akademien fullt öfverens derom, att för uppteckning samt beredande af skydd och vård åt våra gamla minnesmärken Heres förenade nitälskan och verksamhet måste tagas i anspråk, kunde han dock icke instämma i Akademiens förslag derom att lön på ordinarie stat skulle uppföras för en eller flere Antiqvitets-intendenter.
Sedan jag nu, så kort som detta vidlyftiga ämne tillåter, och utan att för mycket hafva ingått i smärre detaljer, tror mig, så mycket min förmåga det medgifver, hafva redogjort för det hufvudsakliga som skulle handla om anfallet och försvaret, åter 5* - 68 Den 2 Mars f. ra. står mig endast, att till den sednare delen tillägga huru stor activ arme', under kriget, efter mina åsigter, vore tillräcklig att bereda Sverige ett kraftigt försvar, och kunna utföra hvad i föregående blifvit afliandladt. Härtill tror jag 80,000 man, hvaruti inbegripas FästningsGarnisonerna, undantagandes för Replifästningen och Flottans bemanning, vara tillräckligt. Denna arme'e kan Sverige och Norrige ganska lätt uppställa genom endast 3:ne klassers Beväring ifrån Sverige, jemte den stående Svenska och Norrska arméen. De öfriga 2:ne klasser Beväring, tillika med hvad man kunde ytterligare vänta sig ifrån Norrige, borde dels användas att komplettera arméen, dels Flottans bemanning, och i detta afseende successivt samlas till Flottans behof i Carlskrona; och de för arméen vid den Replifästning, jag har föreslagit, för att, å sistnämnde ställe bilda en, så till sägandes, Depöt-armée. Att ingå i detaljer, som skulle blifva alltför vidlyftiga, huru dessa 80,000 man i alla delar ändamålsenligast borde användas, huru de lättast borde förses med befäl och danas, skulle blifva för mycket tröttande och komma att uptaga alltför mycken tid. Derföre tillägges härvid endast, att jag icke inser någon omöjlighet för oss att hafva denna armée armerad, exercerad, samt försedd med nödigt Befäl. Friherre
Man borde snarare önska att de minskades, för att icke åstadkomma flera brytningar, än de hittills gjort* Om man nu tillika betänker, huru ofta makligheten äfvenledes är böjd alt skjuta ifrån sig det besvärliga och att man får äfven denna makt lill biträde alt genomdrifva förslag sådana som dessa; huru ofta torde då icke denna utväg komma att vidtagas? Om hon redan vore vidtagen, och det skulle möjligen hända, alt alla Stånden vore ense i sina tänkesätt, och att de likaledes valde ett Ulsk, som delade dem, så linge man en sammansättning, hvaruti opposition saknades och der ingen motsägelse ägde rum. Kunde sådant vara nyttigt? Derigenom vore man ock oviss om den varsamhet, som alltid är önsklig i lagstiftningsfrågor. Antager man åter den händelsen, som llr Rääf förutsatt, nemi. alt 2 Ständ äro af olika meningar med 2 andra; hvad blir då följden? Jo den, alt pä lottdragning beror hvilkendera meningen som skall råda, eller ock att alla de krafter som kunna användas, blifva riktade på en eller Iva personer, för att förmå honom eller dem att gå öfver och derigenom fä fram det förslag man önskar. För närvar, är det i lag stadgadt, att om 2 Ständ stanna emot två, så förfaller frågan, på den goda grund, att man icke anser något öfvervägande tänkesätt vara för förändringen och att man dessförinnan bör i lagstiftningsfrågor förblifva vid det gamla. Här deremot skulle afgörande!, såsom jag nyss nämnde, bero på en lottsedel, eller pä en eller annan person. Ett helt Stånd eller flere Ständ kan man icke sä lätt leda, eller öfvertala. Ibland dem äro meningarne delade vida mera än tili ett Utsk. Man har anmärkt, att ifrägavar. Utsk. ägde sin motsvarighet uti det förstärkta StatsUtsk. Ur Lagerhjelm har redan till en del vederlagt denna mening. En annan skiljaktighet förefinnes äfven oell är af den största väsendtlighet.
Svenska Folket förtviflade ej om möjligheten deraf, och , ehuru ömgifne af Fiertder, Utan säkert stöd någorstädes, var det ännu under denna tid, som , oaktadt öfvergåhgen ifrån ett tillstånd af Dispötisme, då nästan hvar tan* ka, hvarje ord för Friheten gaf anledning till missnöjen och förföljelser, Svenska Folkets Re» presentanter likväl visste att med vishet sätta en gräns för sina fordringar, och den Grundlag skapades, sorn försäkrade SamhällsFriheten, i det den bestämde dess gränsor och inrättade en Styrelse - Magt, stark till verkning för allmänt Väl, meri bunden af Lagar och underkastad ansvar för deras öfverträdelse, Det vat denna Stats - författning, det var den Samhällsanda, som vid dess författande och för dess stöd ådagalades, som Svenska Folket har att tacka för de första möjligheterne till räddning, och det var denna, som blef Förenings-pune* ten, äfven då, när Nationen förlorade en Furste, vid hvilken den hade fästat sitt hopp. Den skyndade att välja en annan och den Jye_ kades att finna den, som med Snillets och Er_ farenhetens öfverlägsenhet och ånséende, visste att begagna alla omständigheter, som erbjöd0 Deri a December. sig för att ej allenast försäkra Fäderneslandet*} Sjelfständighet, men äfven för detsamma skör» da nya Lagrar» —» Det var således som Sverige ej allenast deltog i striden för Europas frihet, men äfven befäsfade sitt eget sjal t bestå n di igenom föreningen med ett Brödfa - Folk; Jag fröddé, att när Rikets Ständer j följe deråt Sammankallades, icke för att lemna nyä biträden , men för att bestämma villkoren af siri förening med deSsa Grannar, som nu meraskule ökä Sveriges styrka och säkerhet, i stallet itt vara ett föremål för försvar och fö^-gtig» tets-mått, och för att emottaga underrättelsen )tn afsliitandet af ett ärofullt krig, sorn köstat nindre än de föregående olyckliga, sorti endast jeredt vanheder och förluster.
Att göra sig litet besvär för andras trefnad är något, som nog också förtjänar sin plats bland » goda verk », och i likhet med dessa återverkar det förädlande och lyckliggörande på den, som utöfvar detsamma. De unga i hemmet, såväl gossar som flickor, borde i tid vänjas vid denna lilla pliktutöfning. Den ringaste lilla talang kan härvid komma till nytta, och » alle man på däck » borde vara allmän lösen, särskildt då man samlas till den där läsningen kring lampan. Ingen borde härvid saknas, icke ens familjefadern och ännu långt mindre husets unga söner och döttrar. Aldrig borde läxorna taga så mycken tid i anspråk, att ingen stund blir ledig för dessa enkla förströ- elser en stund på aftonen. Under vänligt och förtroligt tankeutbyte skall den blyge och slutne känna sig uppmuntrad att öppna sitt hjärta, den alltför språksamme skall vänja sig vid att lyssna till andra; man skall lära känna och förstå hvarandra såsom eljes ingenstädes. T y » hvar och en är herre hemma », och att känna sig hemmastadd, det är att känna sig fri från tvång, känna, att man är och får vara sig själf. Om likväl någon särskild mindre än andra får saknas i denna krets, så är det kvinnan. Hon är nödvändigare än någon annan, emedan naturen särskildt kvalificerat henne för den uppgiften att utgöra hemmets centrum. H v e m kan, såsom en sann kvinna, göra hemmet behagligt och tilldragande? Hvem kan gifva ledighet och omväxling åt samtalet såsom h o n? Hvem kan vara så uppfinningsrik som hon i fråga om små angenäma öfverraskningar och tillställningar? Hvem kan m e d så len hand smeka bort rynkorna från den bekymrades panna eller med så mild stämma hviska tröst och mod in i den bekymrades sinne? Hvem har de fina känselspröten, som fortast upptäcka, o m något är på tok, och den fina takten, som förstår att skona den ömtålige? Är det ej en ädel och sann kvinna? Har ej hvarje kvinna, hög eller låg, af naturen blifvit utrustad med en makt, som kan verka till särskild välsignelse i ett hem — när den rätt brukas? Och ägde kvinnan också ingen annan makt i världen än denna, så vore dock hennes uppgift stor, hennes hjälp oumbärlig.
R:dr 38 »k. 9 r. och således redan blifvit godtgjorde af Verkets räntebehållning för föregående åren; och vid undersökning åter huru ersättning ej mindre för de afskrifna lånens återstod, R:dr 2,3oo, än äfven det i adra och 3dje punkterna upptagne belopp, 102,277 Rdr 25 sk. 8 r., eller tillsammans 104,577 Rdr a5 sk. 8 r., bör Discont-Verk£t tillgodokomma; så och efter det Rikets ilöglofl. Ständer; enligt Mom. 1 uti ofvanåberopade 2 §. (pag. 126) af wu gällande Banco-Reglemente, tillåtit, att uti Banco-Disconl-Verkels rörelse knge såsom en besparingsfond till betäckande af förluster tills vidare qvarblifva detta Verks behållne vinst-summa för senare halfåret 1816, utgörande, enligt bokslut, 139,169 Rdr 28 sk. 8 r., anser Utskottet, att b vad nämnde vinst-summa öfverstiger jemt 100,000 Rdr nu mera kunde användas att godtgöra en del af ofvanberörde lånebelopp, 104,577 Rdr 25 sk. 8 r, samt får alltså hemställa att lill Discont-Verkets betäckande för omförmälda dels till afskrifning och dels lill förande inom linien upptagne summa må användas ej allenast, med stöd af 2 mom. 2 §. uti nu gällande Banco-Reglcmentets 4 Art. 5 Afd., utaf sisth års ränte-inkomét från allmänna fonden 64,341: — 6 och från belåningen på publika pap Per 1,066: 44 6 55,407: |5 . utan ock af den vinstsumma för senare halfåret 1816, som hittills i Discont-Verkets rörelse fått) qvarblifva 39,169: »8 i S:a