Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det ligger någon förtjenst häruti, så minskas tillfredsställelsen häraf genom det vanvettiga klander denna inrättning rönt af dem, som icke vilja taga kännedom af dess ändamål och organisation. Måhända äfven en oredogjord obelåtenhet råd allt hvad som sker och synnerligen med hvad i Landsorterne önskas, beträffande penningar, har nedkallat öfver Wermländska Provincial-banke» detta foätsatta klander. Då emedlertid i5a personer i bolag inträdt och icke allenast sammanskjutit penningar samt hypotheker för en summa ^ 552,4oo R:dr B:co, utan äfven ingått ansvarighet en för alla och alla för en för sina förskrifningar, invisningar och sedlar, som af Provincial-bankei’ utfärdades, samt vunnit Eder Kongl. Majlis nådiga gillande af sina Bolag5' reglor och Låne-reglemente, synes den skefva uppfattning af inrättningen» som man omsorgsfullt velat sprida, vara mera dicterad af afunden, än ^ nitet för allmänt val. Lyckligtvis har det icke rubbat förtroendet mort orten till inrättningen, utan snarare väckt ett ökadt intresse för des5 framgång. Den billiga förtrytsamheten, som hvar och en här åtminstone kändt, skall icke i obetydlig mohn verka i framtiden till dan emancipa' tion man åsyftat, och ehuru ömsom hotande, ömsom gäckande denna in' rättning blifvit betraktad, skulle i denna stund, orri Bolaget trodde, ad "Wermlands näringar behöfde en ökad fond för Bankens transactionef» teckningen kunna mångdubblas, lill trots af alla förespeglad‘e faror. Det är visserligen för tidigt alt granska hvad denna Bank åstadkom' mit under dess endast balfåriga tillvaro; men hvad man dock på ställö kan förnimma, är, ehuru icke någon materiell vinst, de sunda begrepp uti financiella saker, hvilka inom orteii spridt sig, jemte en association*' anda, hvaraf framliden skall njuta följderna.
Så länge principen i 1802 års Stängsel-Förordn. och 1827 års Skiftes-Stadga, (den sednare i afseende å grunderne, efter hvilka stängsel skall uprättas vid_ laga skiften), qvarstå i gällande kraft, kunna vi ej komma till någon förbättring i vårt stängselväsende. Denna princip bjuder nemi. att hvar och en, som vill hafva sin jord skyddad för andras kreatur, är skyldig att inhägna densamma. Lag-Beredningen och Lag-Kommitéen hafva uttalat en annan åsigt i följande ordalag: ”Den enda med en utbildad egande rätt och ett längre framskridet odlingstillstånds kraf förenliga och hvartill en stigande kultur måste i sinom tid leda, är nemi. hvar och en skall om de hemdjur han utsläpper, hålla sådan vård, Den 10 December. 191 att de ej inkomma på annans jord”. Denna grundsats har jemväl gjort sig gällande vid alla landtbruksmöten i riket. Jag minnes till och med att minoriteten i denna fråga vid 1846 års allmänna landtbruksmöte erkände att någon åtgärd borde vidtagas, för att nedsätta behofvet af stängsel så att den icke skulle påräknas att freda för de smärre husdjuren, nemi. får, svin och gäss. Att den grundsats i afseende å stäDgselskyldigheten, som är följd i nu gällande förordning, har varit skadlig för skogens bestånd, derom har den discussion, vi nyss afhört, tillräckligen vittnat. Jag behöfver till ytterligare bevis för detta påstående, ej upställa någon annan beräkning, än om jag antager, att ett hemman till yttergårdar får vid pass en mils gärdesgårdar, så torde man finna att blott till stafvar eller slakar, hvartill tages unga och vackra träd, åtgå för dessa nära 20,000 stammar, och kanske fordra hägnaderna inuti ägorna sedan lika mycket. Härutaf kan man finna, hvilken härjning gärdesgårdarne åstadkomma å skogen. Men det är icke nog att gärdesgårdarnes underhåll utödar skogen, de äro äfven otillräckliga för egofriden. De upfylla ingalunda sitt ändamål att freda egorna från obehörigt betande.
M:t väl ansett skäl förefinnas till den slutsats, att Konungs och Ständers gemensamma afsigt varit, att de nu ifrågavarande reservräntorna skola med förvandling efter markegång utgå, helst den af båda statsmakterna uttalade grundsats, dels att ruslningsbesväret i provinsen skulle blifva lika för alla egare af jord och lägenheter af samma natur, och dels att indelningen borde till sina hufvudgrunder återföras, i annat fall skulle förfelas, men likväl, enär något bestämdt förklarande angående sättet för reservräntornas utgörande eller grunder, hvarefter de vid skeende förvandling böra beräknas; icke innefattas i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 29 December 1834, uti den nu aflatne nådiga propositionen förklarat sig vilja i detta hänseende inhemta Rikets Ständers tanka, samt alltså på ofvanupptagne skäl, föreslagit, det Rikets Ständer måtte förklara, alt de till fyllnad för den gamla båtsmans-indelningen i Blekinge anslagna reservräntorna skola, i likhet med öfverskottsräntorna, utgöras mod förvandling efter markegång å den verkliga rustningskostnaden, äfvensom att vid en så beskaffad förvandling samma medelberäknings grund för reservräntorna skall följas, som vid den nya båtsmans-indelningen blifvit antagen eller 20 daler silfvermynt för hvarje båtsman; i sammanhang hvarmed E. K. M:t för Rikets Ständer tillkännagifva, alt E. K. M:t, som under den 11 December 1845, med uppskjutande tills vidare af hufvudsakligt beslut i målet, förordnat, att reservräntorna emedlertid skulle utgå efter samma grund, som förut, sedermera vid ärendets slutliga pröfning den 5 Juni 1849 funnit skäligt föreskrifva, att den ifrågaställa förändringen med reservränlornas beräkning då genast borde försiggå och i mån deraf belöpande afgifter tills vidare de betalningskyldige påföras med laga efterräkning, men att, intill dess Rikets Ständer i ämnet beslutat och E. K.
Utsk. har vid besvarandet af denna K. propos. i 1 § sagt, att ett beslut om expropriation aldrig bör gå i verkställighet förr, än ersättningen blifvit bestämd. Jag har derom varit med Utsk. ense. Men Utsk. har icke desto mindre här i denna § så ordnat inteckuingshafvarnes rättigheter, att de skulle kunna komma att göra om hela saken och fordra juryns sättande, äfven sedan jorden redan blifvit afträdd och expropriaäioneu sålunda gått i verkställighet. Det är denna inconseqvens, som jag gjort anmärkning vid, och som jag tror all Utsk. bör rätta. § 26. Hr von Hartmansdorff: Om återremiss beslutas, så som jag förmodar, så får jag anmärka ett felaktigt uttryck. Ulsk. har i slutet af § sagt ehvad i stället för antingen, såsom svarande emot eller, hvilket kommer sednare. Ehvad är, såsom hvar man vet, ett adjeetivnm, och, här är det en conjunclion, som skall sältas, nemi. antingen. I afseende på den af Utsk. i sammang med dess lagförslag tillstyrkta ond. anhållan hos K. M. gjordes ingen erinran, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemsällde, om R. o. Ad. ansåge de emot LagUtsk:s betänk. N:o 56 gjorde anmärknir föranleda till detsammas återremitterande. Ropades ja. Företogs till pröfnining LagUlsk:s d. 11 och 29 dennes på bordet lagda betänk. N:o 60, i auledii. af väckt motion, ang:de upphäfvande af 3 och 4 §§ i K. förordn. d. 10 Juni 1841, ronde bysätlning. Hr Printzenskjöld, Carl: Jag anhåller vördsamt, alt della betänk, matte uppläsas i sin helhet. Sedan denne uppläsning skett, anförde Hr. Printzenskjöld:
Besvärsoch, Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. fordras, att han också skall kunna känna och kontrollera privatlärare. Angående åter den i främsta rummet nämnda ersättningen, nemligen deu undervisning, som rektor och lärare, med billigt afseende på målsmans önskan, finna för ynglingen lämplig (— icke: för läroverkets arbetsordning lämplig eller möjlig —); så möta, i brist på tillräckliga lärarekrafter, de största svårigheter. Antagom, t. ex., att på 5:te klassen, der grekiskan begynner, ynglingarna A., B., C., D., o. s. v., begära dispens från grekiskan. A. begär ersättning i engelskan, B. i franskan, C. i kemi, D. i fysik, o. s. v. På samma timme, som grekiskan läses å klassiska liniens 5:te klass, läses möjligen engelskan i nämnda klass af reala linien; men hänvises A. dit, så finner han kamrater, som redan i tvänne år läst detta språk. Hans plats vore då på reala liniens 3:dje klass, ifall nemligen denna på sagda timme har engelskan, hvilket dock icke torde vara möjligt, emedan adjunkten i engelskan den timmen nyss antogs läsa på 5:te klassen, och kanske skulle dessutom, ifall förhållandet vid något läroverk vore annorlunda, ynglingens nedstigande från sin egentliga klass till en lägre, till ett så att säga yngre slägte icke vara utan svårighet och olägenhet. — Ynglingen B. vill ha ersättning i franskan; på motsvarande örte klass af reala linien kan han icke få den, emedan schemat der antogs hafva engelskan. Det gäller då, om schemat för den timmen har franskan å någon af de öfriga reala klasserna, den 4:de, der detta språk begynner, eller den 6:te eller 7:de, der man dock redan i flera år läst språket. Samma svårigheter möta med ynglingarne C. och D., och deras önskningar.
Utskms förslag skulle bereda fördel för enskilda varfsägare, och det utan motsvarande nytta för samhället, hvilken deremot beredes, 0111 skolorna iurättades vid flottans stationer. Hr von Hartmansdorff, Aug.: För min del kan jag ej annat än med fägnad se, att StalsUtsk. gjort afseende på ett behof, som redan länge bort vara erkändt, ehuru man icke anslagit medel för dess afhjelpande. Således tillstyrker jag vördsammast, att R^ o. Ad. måtte bevilja de medel SlatsUtsk. föreslagit, och snarare mera än mindre. Men hvad sjelfva villkoren för anväudandet beträffar, så torde åtskilligt Den 3g Augusti e. ra. dervid vara att anmärka eller rutla, pä det att medlen måtte blifva på möjligen bästa sätt använda för det ändamål som åsyftas. Min forsla anmärkn. Sr den, att man satt fordringarna, för att få inträde vid dessa undervisnings-anstalter, nästan alltför låga. Meningen lär väl icke hafva varit alt bilda timmermän, utan hvad man kallar construcleurer, eller skeppsbyggmästare i högre mening. Då är det alltför ringa alt blott fordra, det de som blifva elever skola blott kunna skrifva och läsa samt äga säker kunskap i arilhmetik. Detta är icke mera än hvarje skolgosse kan. Följden deraf blifver, att man måste hålla vid varfvet en särskild lärare för elementar-kunskapernas inhemtande, och icke blott för mathematiken; ty man behöfver väl också lära sig modersmålet, icke allenast för att kunna läsa det, utan ulven för kunna skrifva det någorlunda felfritt, m. ni. Således yrkar jag att högre fordringar mätte görns af dem, som skola inträda i dessa undervisningsverk. Huru stora dessa fordringar böra vara, kan jag ej bedömma; dertill saknar jag erforderlig sakkännedom. Andra omständigheter hafva förut blifvit anmärkta, såsom att lärarnes löner icke synas vara riktigt bestämda; den enes dr för hög de andres för låga. Dertill vill jag göra den anmarkntn, att 66 r:dr 3a sk. till underhåll för en elev är nog ringa.
Ständer äro öfvertygade, att Rikets Ernbetsoch Tjenst-manna-Corps skall uti detta förnyatTe vedermäle af deras ömhet och välvilja finna sina bekymmer vid inträdet på Tjenstemannabanan i märklig mån lindrade samt deraf hemta en ny anledning att med redlighet och nit uppoffra sin tid och arbets förmåga uti Rikets tjenst. Riksens Ständer framhärda SCc. N:r 113. Uppl. och godkänd hos Sarntl. RiksStånden d. 2 Maj 1818. Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse angående omröstningen öfver Högste Domstolens Ledamöter. Den Nämnd, sorn Riksens Ständer, enligt 103 §. Regerings-Fortnen och 64 §. Riksdags - Underdåniga Skrifvelser. 237 Ordningen utvalt, har genom omröstning förklarat Högste Domstolens samtlige Ledamöter förtjente att i deras vigtiga kall bibehållas; Hvilket Riksens Ständer alltså bort hos E. K. Maj:t i underdånighet anmäla. ' Riksens Ständer framhärda Sic. Uppl. o. godkänd hos samt). Riks-St, den 2 Maj 1818. Förordnande för Friherre L. A. Mannerheim att vara Riksens Ständers JustitieOmbudsman. Wi efterskrifne Svea Rikes Ständer, Grefvar, Friherrar, Biskoppar, Ridderskap och Adel, Presterskap, Borgerskap och Menige Allmoge , som härstädes å allmän Urtima Riksdag äro församlade, gore vetterligc Att, sedan, jemlikt hvad g6 och 97 §. §. Regeringsformen samt 63 §.
Anckarsvärd, då han nu ånyo upptagit denna sak, gjort det under glömskans och försoningens skepnad. Jag tror derföre att rättast hade varit om detta ämne icke blifvit vidrördt, men, när så skedde, att det skett på annat sätt. Jag har ansett mig skyldig säga detta, öfvertygad, som jag nr, att Gr. Anckarsvärd, minst af alla, skyr sanningens röst, om den framkommer osminkad och under välviljans form. Hvad nu beträffar senare delen af motionen eller sjelfva föreningens nuv-.de beskaffenhet, så nekar jag ej att jag anser, det man bör vara Gr. Anckarsvärd tack skyldig, emedan han bringat detta ämne på tal, men jag får äfven förena mig med föregående talare deri, att på samma gång saken blifvit bragt å bane, hade man äfven skäl önska att den bli1 vit grundligare och mer praktiskt utredd. Samma talare har i detta afs. framlagt åtskilliga förhållanden, som något mera hade förtjent öfvervägas, men dertill torde måhända blifva tid, dä motionen framdeles kommer under öfverläggning, och jag vill derföre blott vidröra en enda sak, som är högst svår och grannlaga och måhända de fleste skulle skygga för att vidröra — jag vill dock göra det. Jag tror nemi. att egentliga grunden till missnöje ej är den afvoghct eller med ett ord det förhållande, sora f. n. existerar mellan de båda folken; den ligger hvarken i riksvapnet, ej heller i en eller annan doms afgörande i det ena eller andra riket, utan den ligger, M. Hrr! i statsförfattningen. Om detta är en sanning, och jag vågar påstå det, så frågar jag eder, M. Hrr, om ej ämnet bör behandlas ytterst grannlaga och försigtigt, eller tron J, att Norrmännen, som äro så förtjuste i sin konstitution, skulle vara böjde att eftergifva en enda bokstaf i densamma, om priset derför vore en närmare förening med Sverige. Hvad åter angår vår egen konstitution, tror jag ej att, åtminstone inom detta Hus, man är färdig upoffra densamma för en närmare anslutning till Norige.
Det är något hårdt att nödgas tala i en stund, då Husets tålamod är så uttömdt som nu, och då man ej kan våga hoppas att ej blifva afbruten af nya rop på propos. Jag skall derlöre, med förbigående af hvad jag antecknat, blott med några få ord upptaga R. o. Ad:s tid. Många ledamöter ropade härvid ånyo på propos. Den 7 December. 393 Mina Hrr! det är ej mitt fel, att mitt vördsamma förslag ej vann någon framgång! Sedan Hr Gr. och Landtm, nu förklarat, att jag har ordet, vet jag dock, att han skall veta skydda min af grundlagen medgifna rätt att i en så riksvigtig (råga uttala min mening, och denna rätt laren J således ej kunna beröfva mig, om J än ropen aldrig så mycket på propos. Hvad är det då, när man blott ser på hufvudsak, ej på de många sidohugg man tillåtit sig mot det hvilande förslaget och dess författare, som de emot detsamma gjorda anmärkningarna gå ut på? Man säger sig frukta, att de samfälda valen skola lägga all politisk makt i händerna på blott en enda klass af medborgare, nemi. på de minst bildade. Deraf fruktar man vidare den följd, att alla konservativa elementer skola saknas i den nya representationens båda kamrar, hvaraf man förespeglar de största framtida vådor för samhällets högsta och dyrbaraste intressen. År det ej så? Hvad är det då man önskar att bevara, att konservera? I främsta rummet religionen och kyrkan, som skulle komma att sakna särskilda målsmän inom representationen. Religionen, vår evangeliskt-lutherska lära, står under ett högre skydd, än att behöfva försvaret af några svaga dödliga, det är min fulla och lefvande öfvertygelse. Gud skall nog hädanefter, som hittills, veta att skydda den åt sin kristna församling.
Så vigtigt det är för statskassan, att den påräknade bevillningssumman under vanliga förhållanden utgår, så myeket angeläg-' nare det ock vore, att i en häfdvunnen samvetsgrann upskattning af egendomsvärde samt inkomst af rörelse och näring, äga tillförlitlig grund för beskattning under utomordentliga tillfällen, då landets välfärd vore i fara, så är det likväl, enl. min tanke, af ännu betydelsefullare vigt, att den författning, som omedelbart utgår från folk ombuden oell i hvarje den minsta kommun skall göras känd och tillämpad, bär prägeln af sträng rättvisa och ärligt allvar. Att den ene samhällsmedlemmen skulle skatta 2-|, den andre 2, den tredje \ och den fjerde ^ proc. af sin årliga inkomt o. s. v., innefattar ju ett uppenbart hån emot den medborgerliga likheten inför lag, emot hvarje sundt begrepp om rättvisa. Och sådan är likväl Den 26 Mars. 419 denna R. St:rs egen lagstiftning, sådan har den varit och sådan vill man annu bibehålla den, — emedan man förutsätter orättrå dighet vid lagens tillämpning, derest den i sig sjelf vore rättvis. Jag protesterar emot denna lagstiftnings-teori och hemställer till R. St:r, att EevillmsUtsk. måtte få sig ålagdt att upgöra förslag till sådana förändringar i BevillmsStadgan, att hvarje samhällsmedlem skall, utan åtskiljnad för olika klasser, i bevillning, enl. 2:dra artikeln, erlägga en proc. af sin årliga inkomst.» Jag förenar mig till alla delar i denna Hr Malmborgs reservation, och jag vill börja med att i samma anda som han, och i full öfverensstämmelse med hans slutord, yrka återremiss på liela detta förslag till BevillmsRörordning, detta lappverk, hvilket icke kan genom små förändringar ständigt blott uprepareras, utan hvilket väl en gång måste, som allt annat märket och oefterrättligt, helt oeh hållet omarbetas. Man hör tidt och ofta så skrytsamt om talas, att det förnämsta prerogativ, som Svenska folket äger, det egentliga beviset på den uråldriga frihet, om hvilken historien bär vittne, är dess rätt att sig sjelf beskatta. Men hur beskattar man sig sjelf?
Att med få undantag dess medlemmar äro ganska svagt aflönade och på ett sätt som ingalunda svarar emot befattningarnas vigt eller det med uppbörden af landets hufvudsakligaste inkomster förenade ansvar, lärer ingen förneka. I trettio år hafva de väntat att Rikets Ständer skullelyssna till Konungens förnyade framställningar om en nödig befunnen löne-förbättring. Tiden synes ändtligen vara kommen då detta deras hopp skall uppfyllas, men må man i sådant fall icke göra half utan hel rättvisa; må man. derest förslaget om alla indelningars indragning skulle godkännas, förutom hvad Kongl. Maj:t Ståls-Utskottets Utlåtande, N:o 71. 43 begärt, bevilja full ersättning icke blott för forsel-löner utan äfven för hvad genom indelningarnes försvinnande kan förloras.» Uti denna reservation, så vidt densamma afsåge ersättningen för forsellöner, instämde prosten Schram. Af hr Fähraeus, O. »Vid öfverläggningen inom Utskottet, rörande det af Kongl. Majit äskade anslag till förbättrande af Landt-stats-tjenstemännens löner, har jag företrädesvis yrkat, att vid beviljandet af det ifrågaställda ansla get annat vilkor icke borde lästås, än att för de tjenstemän, som komme i åtnjutande af löne-förhöjning, så vidt i lönerna inginge indelda räntor eller tionde-anslag, rättigheten att desamma till leverering in natura uppsäga, skulle, på sätt i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 20 Augusti 1850 för tillämpning vid dåvarande indelnings-hafvares afgång blifvit bestämdt, då löne-förhöjningen komme att tillträdas, upphöra.
»Det blir min sak. I gropen, efteråt?» »Ja, kyss till.» Hufvudrollen spelades af publikens favorit och hon öfverträffade sig sjelf i graciöst sjelfsvåld och tjufpojkaktiga miner. Hon serverade hela backfishrepertoaren med en glans och verve som kom publiken att hisna af förtjusning; och när hon till sist kom fram med pjesens stora clou, den långa näsan, steg förtjusningen öfver alla gränser. Det blef ett ändlöst applåderande sedan ridån gått ned; och när de spelande fått sin beskärda del hördes rop på författaren. William smålog. Han var fullt besluten att icke visa sig; att komma in på scenen och presentera sig som författare till denna lilla bagatell föreföll honom så småaktigt fåfängt och han kände icke ringaste frestelse dertill. Han njöt af att höra de intensiva ropen – han hade känt igen Pelles röst, som skrek sig hes med omisskännelig ifver. Ja, han kunde skrika! Champagnen skulle han få betala ändå! Emellertid refs dörren upp och regissören uppenbarade sig, andfådd af rörelse. »Herr Zimmermann! Herrrn! Hör herrrn inte? Publiken ropar – för faen!» »Ja, låt dem ropa.» Regissören häpnade. Detta hade aldrig förr förekommit i hans praktik. En herre som icke ville ta emot en inropning! Det förekom hans skådespelarhjerna alldeles ofattligt. »Seså, hva’ är det för konster. Kom! Herrrn är ju galen!» Han grep tag i Williams arm och drog honom med sig på ett temligen omildt sätt. Han kände sig upprörd, som om han blifvit förolämpad, sårad i sina innersta känslor. Inte ta emot en inropning! Det var ungefär detsamma som att säga till en prest, att man icke tror på gud. William följde med, skrattande åt hans indignation och under fåfänga försök att slita sig lös från hans bastanta tag. Innan han visste ordet af befann författaren sig inknuffad på scenen; af ren instinkt hade han anlagt en blygsam min och han gick sakta några steg framåt och bugade sig. Just som ridån föll tyckte han sig i en loge se ett blekt kvinnoansigte, som han kände. Det klack till i honom.
prokonsulns bekante kappadokiske Akilleus. Slafven räckte Karmides ett bref, som denne läste vid skenet från vestibulens lampa. Det hade följande lydelse: „Annæus till Karmides. Måtte det blida ödet foga, att detta bref råkar i sin egares hand och af honom vänligt emottages. Den gode Lysis ber dig vara välkommen till sin villa. Din säng står bäddad med svällande kuddar. De skönaste drömmar, som någonsin genom elfenbensporten gått ut att fröjda en sofvande verld, äro beställda att infinna sig vid din bädd. När morgonstjernan slår upp ögat, skall hon finna samlade Karmides och Olympiodoros och Demonax och Palladios och Myro och Praxinoa, alla friska, strålande och glada, samlade kring den arme Annæus Domitius, som en skyddsvakt mot de bekymmer, som pekande på hans prokonsulariska insignier anse sig hafva rätt att oupphörligt suga hans blod.“ TRETTONDE KAPITLET. Sorgespelet. Den homoiusianska befolkningen hade under natten svärmat kring gatorna och hopvis beledsagat de spridda militärafdelningar, som ännu emot morgonen genomströfvade qvarteren, för att uppsöka och fängsla de förnämste medlemmarne af kättarekyrkan. Många bland dessa hade emellertid redan lemnat sina hus. Partiet var organiseradt. Vid morgongryningen stodo mer än tusen anhängare af Nicenska mötet och Athanasios under vapen i förstaden Piræeos. Så många, som kunnat undkomma dit, hade samlat sig der med qvinnor och barn. De befäste sig nu i ett af de oländigaste och bergigaste qvarteren af hamnstaden. En hop sjömän från de i hamnen liggande alexandrinska skeppen hade förenat sig med dem. Här var Homousianernas hufvudstyrka. Af de i Kolyttos boende Athanasianerna hade en annan, till antalet vida mindre skara samlat sig på toppen af den kulle, som gifvit detta qvarter sitt namn. Kullen bildade en labyrint af trånga gator, som slingrade mellan höga, ruskiga hus, bebodda af stadens fattigare befolkning.