Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men som min håg alltid legat åt krigsståndet, och jag denna tiden gjort bekantskap med den raske Löfvingen, hvilken mig ock i mitt beslut styrkte, så gick jag in som volontär, och marcherade vi uppåt Pälkänä; men der hade de våra förlorat slaget. I Österbotten fanns ännu folk, och erbjödo sig dessa nu att mangranneligen tjena vid arméen. Men då befälet fruktade sig med dessa ovana trupper intet kunna uträtta, och derföre ej ville antaga deras anbud, då svarade österbottningarne: „icke hafven J förr heller haft adelsmän till Finlands försvar, utan nog har det varit landets egna barn, och icke ha österbottningarna brukat räknas till landets afskrap, och icke ha vi mera än förr glömt troheten emot vår kung. Så länge vi ha blod i kroppen vilja vi stå för landet, för hemmet och för hustrur och barn. Äger ej kronan mat att ge oss, så hålla vi oss sjelfva mat. Kunna vi ej göra nytta för det vi ej kunna exercera, nåväl, så låt officerarne lära oss; vi lofva att vara läraktige.“ General Armfelt behöfde gerna folk, och så antog han österbottningarnes tillbud och sände officerare till flera socknar, för att lära dem de nödigaste handgreppen, och så blef jag skickad till Malax, jemte Löjtnant Grönstrand. Och fattade jag der tycke för Kaplanens dotter, Lisa Greta, och tyckte jag att jag aldrig varit så kär förut. Blef dock i en fläng bortkommenderad, och greto vi begge två öfver skilsmessan rätt hederligen. Fick jag dock snart annat att tänka på, ty när jag jemte en trupp af allmogen, med hvilken jag marscherade, hade kommit till Storkyro, der vår armée då stod, sökte jag upp en ung gosse, som var anställd hos General Armfelt och stod i en stor gunst hos honom och begagnades till mångahanda, ehuru han var föga äldre än jag, och med hvilken jag slutit vänskap redan vid gymnasium, och som, ehuru der funnos många ynglingar och gossar vid arméen, dock icke brydde sig om de andra, anseonde dem för barn, det de ock sannerligen voro, ehuru i dessa tider unga piltar måste stå som karlar i ledet.
Den norske Forfatter har derimod et tilstraekkeligt Forraad af Fakta, og han forvansker dem med Flid — han lyver. Jeg saae mit Namn indblandet i denne kummerlige Sammen-spind, som Aftonbladet finder saa tilfredsstillende, og dette er mig her ikke ligegyldigt. I Norge er jeg ophört at ruste mig mod lig-nende Forfölgelser, thi der er Adgangen let til en rigtig Indsigt i disse Forholde, og der har jeg forlaengst bemaerket, at mine Mod-standere höre til dem, der blot fysisk kunne tages af Daga; men under naervaerende Omstaendigheder maae det tilgives mig, at jeg optraeder til mit Forsvar, da dette har en almindelig Side, og vil bidrage til at adsprede vidtgribende Vildfarelser. Forfatteren i Morgenbladet opstiller den Bemaerkning, at man udenfor Norge er saa tilbölelig til at forestille sig Partier her, og denne Förmening söger han at modvirke. Naar man imidlertid föl-ger de hyppige Rivninger, hvorigjennem vort o fientlige Liv i Handling som i Tale og Skrivt fremarbeider sig, naar man betragter dette eensidige, ofbe fanatiske Sprog, hvormed de saakaldte liberale forkynde deres Evangelier og Anathemer, da kunde man ogsaa her komme til at taenke paa Partier, der som man ikke vidste, at en bestemt udtalt Konfession og en gjennemfört Plan mangier enhver af disse Ordförere, der med nogen Grund ellers kan synes at op-traede som Organet for et Parti. Men der er for den almindelige Klarhed og Roe liden Hjelp deri, at de aandsbeslaegtede.Opponenter ikke kunne göre Regning paa at gjenfinde hinanden under en höiere Enhed.
En qväll, när de andre sofvo, rodde han ut på viken i en båt, sänkte ned ankaret framför stammen, steg ned i vattnet och letade på bottnen tills han fann en stor sten, som han tog upp och förde till smedjan. “Ligger stenen,“ heter det i sagan, “ännu der och mycket slagg derbredvid och ser man på stenen, att han är hamrad på öfversidan; det är en sten, som bär spår af vågsqvalp och är så stor, att nu kunna icke fyra män lyfta honom.“ Mycket folk hade Skallegrim hos sig, ty han ville drifva smidet med ifver. Omsider började de knota; de tyckte, att de fingo stiga upp för tidigt om morgnarna. En annan ryktbar handverkare på Island var Gisle Sursson. Under sina irrfärder kom han en gång till en afsides liggande ö, der han en tid bodde i frid och ro, emedan ett rykte hade spridt sig, att han hade drunknat. Mannen, han då bodde hos, plägade bygga skepp och Gisle hjelpte honom. Snart ådrogo sig skeppen, som kommo från ön, mycken uppmärksamhet och det blef allmänt tal, att ingen annan än Gisle kunde hafva gjort dem. Då började fienderna åter komma den olyckliga på spåren. En af de bäst tecknade charaktererna i Njåls saga, ehuru endast i förbigående införd, är den ondsinte och öfvermodige Hedin från Öfjärden, som rider kring om hela Island för att afyttra sitt smide. I Grågåsen talas om personer, som fara kring och åt andra smida hus af Österländskt (Norskt) trä eller göra broar i de vatten, der man tar fisk med nät, eller göra bodar vid thingsplatsen eller fara omkring och slipa svärd. Lagen bjuder, att de skulle hafva ett hem till namnet åtminstone, en nödvändig sak, då man för en stämnings pålysande behöfde känna motpartens hemort. Man bytte i denna tid varor mot varor, men man närmade sig dock myntets tid. På Island myntades aldrig, men främmande mynt kommo i omlopp. Der och i Norden i allmänhet var det dock icke så som i våra dagar, att prägel var nödvändig. Silfret begagnades i hvilken form som helst till betalningsmedel.
Det har af nämnde rådgifvare blifvit erkändt, att den lorm, som iakttagits vid tillsättandet af den mycket omordade tullkomitén, kurtde hafva varit lyckligare, och jag håller honom räkning för detta erkännande, men han har tillika anmärkt, att, om K. M:t, under sken af att villfara R. St:rs önskan, skulle låtit berörda komité arbeta i en rigtning, som varit deremot helt och hållet stridande, skulle sådant hafva varit mindre öppet handladt och kanske med större skäl gifvit anledning till klander. Enligt mitt förmenande har missaktningen mot R. St:r, Mina Hrr! icke legat deruti, att Chefen för Finans-departementet uttalat en annan åsigt, än den' R. St:r haft, utan deri, att han utan fullgiltiga skäl fällt ett klandrande och fördömande omdöme om R. St:rs framställning, livars rigtighet han, ehuru han sökt ogilla R. St:rs åsigt, likväl sedermera vid tillämpningen nödgats godkänna. Af den tillsatta tullkomiténs arbeten framgår nemligen att den icke kunnat underlåta att för nästan hvarje artikel, som utgör föremål för inhemsk industri, ingå i undersökning, huruvida nedsättning af tullsatserna läte förena sig med möjligheten för den inhemska industriidkare!) att fortfarande drifva sin näring. Det var icke något annat, R. St:r önskade, och deras Önskan har således, så vidt förtroende kan sättas till tnllkomiténs uppgifter och bedömande, blifvit uppfylld, men, för att få rätt i ord, har Frih. Gripenstedt uttryckt sig, pä sätt Stats-Råds-prot:t utvisar. Det är detta förfärande, jag frarnhål - Den 4 April f. ni. 29 lif i min reservation, och som jag för min del anser vara origtigt och klandervärdt.
Hafwer någon h} rt huus annans mans, och vil vid rätt an Fahrdag icke flyttia, ändoch han intet rätt skiäl hafwer at stå uppå, hafvi tå Wäre Befallningzhafvande fog at hålla honom ther til, och förhjelpa then ålijtande til sin rätt; men bär han skiäl före, tå stånde thet först til Rättens skjärskådan.” 2:o) Kongl. Maj:ts den 6:te Juli 1720 gifna nådiga ”Resolution öfver några måål ”angåående Processen vid Instantierne i Stockholm” innehåller, bland annat, följande: ”Såsom Stockholms Stadz Magistrat vid påstående Riksdag i underdånighet andragit ”åtskilliga måhl til Processens afkortande vid Instantierne här i Stockholm; Altså ”håfve Wi sådant Oss föredraga låtit, och för skiäligt funnit, in til des Rättegångsbalken öfver ailä der til hörande ärender kan utfärdat blifva, således imedlertid här ”öfver at stadga och förordna, som följer: 6. ”Såsom tvister om Hyre-Contracter, med inoch utflyttande, när Saken är af ”den beskaffenhet, at Executoren icke kan gifva den klagande handräckning, utan förbiser Parterne der med til Domstolen, således icke allenast förorsaka långt uppehåld ”och vidlyftig Process igenom vädiande ifrån den ena Instantien til den andra, utan ”ock gifva den oskiälige Gästen tilfälle, i stället för den betingade Hyrestiden, som ”kunde vara allenast på et halft åhr, at truga sig der sammastädes i några åhr at ”förblifva; Altså håfve Wi för godt funnit, at alle tvister om Hyre-Contracter med in”och utflyttande skola här efter immediate af Magistraten uptagas och summario pro”cessu afgiöras; Parterne obetagit emot des utslag at vädja, men Domen ställes i medlertid uti Execution.
Prof. 1839 & 1860. 5 Sami. t Afd. 16 Haft. 11 82 Bevillning.‘i-U t skol tels Betänkande M 23. då och i förening med tall å alla andra inkommande varuslag, kan salttullen med någorlunda giltiga skäl försvaras; dock tror jag likväl icke, att stats-inkomst ensamt kan antagas såsom fullgiltigt skäl för tulls åsättande, ej ens å någon vara, emedan, om tullen icke vore behöflig i andra afseenden, än för penninge-inkomstens skull, beskattningen då onekligen skulle kunna ske på långt mindre kostsamt sätt, än genom underhållandet af en talrik och drygt aflönad tulltjenstemannapersonal. Att öfvergifva hela tullsystemet är likväl icke min mening, och sådant kan förmodligen icke heller falla någon in, så länge andra, af naturen och omständigheterna långt mera än Sverige gynnade stater i allmänhet förskansa sig genom tullar i nära nog alla möjliga afseenden; men att grunda tullagstiftningan på skydd i förening med stats-inkomst, och detta oskiljaktigt, är hvad jag under närvarande förhållanden anser både erforderligt och bäst ledande till rätta ändamålet, nemligen, att i någon mån hindra en allt för storimport af utländska obehöfliga varor, på samma gång silfver-exporten äfven i sin mån hindras, den inhemska produktionen uppmuntras och Staten likväl får en betydande inkomst; och bygges nu lagstiftningen på denna sammansatta grundval, och söker nu sagda ändamål; så måste följden blifva: att alla sådana utländska varuslag, som antingen äro obehöfliga eller ock af hvilka likartade finnas inom egna landamären att tillgå efter behof, företrädesvis komma att bära tull; att andra, i någon mån erforderliga, varor dernäst tullbeläggas, samt att oumbärliga, ej inora riket tillgängliga varuslag, såsom salt och vissa apoteksvaror, få tullfritt införas. Detta i afseende på grunderna för tulltaxan i allmänhet. Uti specialiteter vill jag icke ingå. utom i några vigtigare fall; dock vill jag i förbigående nämna, att åtskilliga, antingen öfverflödiga, eller kanske rent af onyttiga, saker, troligtvis borde bära något högre tull, än nu; men då jag icke tror mig kunna riktigt bedöma sådant, lemnar jag detta derhän.
([En Ledamot af hvarje Riks-Stånds Fullmägtige i Riksgälds Contoret.') 5 (jo eller 20) R:dr Silfver. Ränte kupon. Riksgälds-Gontorets Obligation N:o Serie: Emot aflemnande af denna ränte-kupon betalar Riksgälds-Contoret den 31 December 1845 (1846* 1$47 och jöljande år till och med i85ff öH innehafvaren Fem (Tio eller Tjugif) Riksdaler silfver. Stockholm den 31 December 1844. (L. S.) STOCKHOLM, ecksteinska doktkyckeriet, 1845. Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Maj, kl. 10 f. m Utlåtande, i anledning af väckta motioner om åtgärders vidtagande till shgndsam nedsättning af Taxan för farten ä Götha Canal. Höglofl. Ridderskapet och Adeln har till Statsoch Banco-Utskolten remitterat en af Herr Nordenanckar, F. IV., väckt motion, deruti föreslagits, att, i händelse, sedan staten blifvit reglerad och alla rättmätiga behof fyllda, ytterligare öfverskott skulle återstå, eller från Banken erbjudas, Rikets Ständer, heldre än att fortsätta förra Riksdags utlåningssystem, måtte för Statens räkning inköpa Götha Canal; förmenande motionären, att, efter afgifternes nedsättning till ett underhållskostnaden motsvarande belopp, denna communicationsled, ograverad af alla enskilda intressen, skulle blifva det vackraste arf, närvarande tid kunde lemna den kommande. Likaledes har ock till Statsoch Banco-Utskottens gemensamma handläggning blifvit öfverlemnad en inom högbemälde Riks-Stånd af Herr Friherre Gyllenhaal, C. H-, väckt motion, deruti Herr Friherren, med afseende å angelägenheten af åtgärders vidtagande för upphjelpande af landets näringar och befrämjandet al afsättning utaf inhemska produeter, utvecklat behofvet af lättade communicationer samt, med serskildt fästadt afseende å Götha Canal, föreslagit de åtgärder, hvilka motionären, för vinnande af berörde ändamål, ansett böra vidtagas.
Det som tillhör Oss och kronan samt enskild man skall frånskiljas det övriga, som sätts under förvar på upplagsställen, som befälhavaren anser säkra för fiendens anfall eller annan åverkan. Hindrar fienden möjligheten att behålla och rädda redan taget byte måste i nödfall i synnerhet kanoner, artilleri och beväring göras obrukbara, proviant och andra persedlar förstöras. Dock får man om möjligt är dela ut proviant och andra användbara persedlar till allmogen på stället. Finns gods, som inte tål lagring, får det användas till kronans behov eller säljas till högstbjudande. Vid bytets förvandling i pengar gäller att sälja på tillkännagiven auktion inom riket eller om bytet innehåller varor som är belagda med införselförbud, genom köparens försorg utföras ur landet. Pengarna insätts i allmän kassa för bytesdelägarnas räkning. Följer hur delningen skall ske. Skulle allmogen beväpna sig och delta i fäderneslandets försvar delas de lika med Vårt krigsfolk. Om en trupp vid särskild expedition tar byte är det deras, och de behöver då inte dela med den övriga armén. Blir någon skadad och förlorar arm eller ben får han dubbel andel i bytet. Änka och bröstarvingar efter soldat som dött i drabbning får dubbel lott. Innan fälttåget börjar skall ombud väljas, som vid eventuellt byte, skall handha fördelningen och sköta rapporteringen. För varje krigshändelse, där bytet tas, skall särskild uträkning göras. Outtagna prispengar förvaras i krigsmanskassan i 10 år och tillfaller därefter kassan. Om tvist uppstår, förordnar högsta befälhavaren behörig krigsrätt att göra undersökning. Domen avkunnas av Vår krigshovrätt. Besvär över dom anföres hos Oss. Den som utan tillstånd tar något straffas inför krigsartiklarna. Är plundring tillåten skall den ske efter den ordning befälhavaren föreskriver. Grelsby den 9 augusti 1808.GUSTAF ADOLPH Blankett för utbetalande av krigsbyte. Kungörelse angående dem av Kungl Maj: ts undersåtar i storfurstendömet Finland, som åt kejsaren i Ryssland trooch huldhetsed avlagt. Under det orättmätiga krig kejsaren i Ryssland börjat mot Oss, har han inte nöjt sig med att anfalla Våra länder, utan också använt de mest oväntade medel och utvägar för att förleda Våra trogna undersåtar till avfall och otrohet mot Oss och dess rätta fädernesland.
I bästa fallet, eller då fordringsegaren sjelf är i god tro, bevisas likväl icke genom edgången något annat, än att varorna verkligen blifvit för den i boken antecknade gäldenärens räkning utlemnade; men om sådant skett till honom sjelf, eller till någon, som han till uppköpet bemyndigat, är efter edgången, sådan den enligt ifrågavarande lagrum bestämmes, lika outredt, som förut. Detta stora vitsord eger handelsbok ieke blott i afseende på hvad som blifvit borgadt, utan äfven örn hvad som blifvit på räkning afbetaldt. I sednare fallet höfves visserligen bokens vitsord genom företeende af fordringsegares qvitto, men qvittencer ■vårdas icke alltid i så lång tid och med den noggrauhet, som under dylika förhållanden kunde behöfvas, och exempel saknas icke, att personer, serdeles efter antingen säljarens eller köparens frånfälle, blifvit lagsökte för bokskulder, som, efter all anledning, förut blifvit guldne, ehuru qviltencerjie ej kunnat tillrättaskaffa. Ett lagstadgande, sorn i tillämpningen gifver anledning till vådor och missbruk, och i sina verkningar visat sig vålla oredor och oordningar, är, enligt Rikets Ständers omdöme, i behof af förändring. Denna förändring torde likväl icke böra sträcka sig derhän, att afhända handlandes och varutillverkares böcker all bevisningskrafl. Handeln hvilar på förtroende och till dess natur höra skyndsamhet och enkelhet i formerna för aftal och Ex/icditions-Ulskottets Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BIHANG till Riks-Ståndens Protokoll vid Urtima Riksdagen i Stockholm 181? och 1818. 5:te Samlingen Innehallande Riksens Ständers Bevillningsutskotts Betänkanden och Förklaringat» STOCKHOLM, Tryckt hos A. Gadelius, i8i8« Vördsamt Memorial! Mea anledning af Vallöf!. BorgareStåndets till BevillningsUtskottet aflåtne Remiss under dea 8 i denna månad af Herrar Ekelund och G.
Barn under 1 är i3»88 1820 i hvilket Mortali-tclen nits t äret. 1819 var störst, en betydlig minskning visar sig 1 första årets ålder, som, lika ned resultatet deraf för alla 5 åren, måste till skrifvas en allt mer oell mer förbättrad Läka re-vård oell allmännare omsorg om de spädaste Barnens lif emot förra tider. ^ret 1816 åter, i hvilket Mortalitcten var minst, har densamma likväl varit betydligen härjande i de högsta aldr arne r dä man beräknar den proportionell större dödligheten under dc följande åren. Lån har dödligheten således varit storstår 1820; i Blekinge, Nerikes, Kopparbergs och Wästerbottens Lån år 1818; i Gottlands och Norrbottens Lån år 1817 5 i Jämtland år 1816, och den starkaste dödligheten året 18 *9 sålunda drabbat de öfriga eller Upsala, Östergöthlands, Jönköpings, Kronobergs, Calmare, Christianstads, Malmö, Hallands, Skaraborgs, Wårmelands, Gefleborgs och Wåster-Norrlands, men synnerligast Elfsborgs och Götheborgs Lån. I Östergöthland var emedlertid året 181? i nåra lika förhållande med igifl» likasom i Westmanland emellan åren 1819 oc^ *820 en skillnad af endast 5 personer förekommer. 1819 års Mortalitet egde en öfvervigt emot 1820 af 6951 1820 års . emot 1818 • • •
Af alla jurister, alla domare har den, enligt svensk lag, välgrundade principen gjort sig gällande, att om en fråga synes otydlig och outredd, bör den utredas innan dom fålles, äro å båda sidor lika bevis, gälle den främst, som svaranden fria; ty domaren äger häldre att befria än fålla; i öfverensstämmande med detta hälsosamma lagstadgande har Sveriges jurister hitintills dömt; men höglofl. Stats-utskoltets majoritet tyckes beträda en helt motsatt bana. Så väl en del af de utmärkt skickliga jurister, hvilka uti öfverläggningarne deltogo, som ock en del af de öfrige ledamöteme inom Utskottet yttrade, utan förbehåll, alt man hade fullt ut lika skäl att befria Hallands utsockne frälsehemman för ordinarie rotering, som man hade skäl att pålägga dem någon ordinarie rotering; allt detta oaktadt fällde de rättslärde den dom att Halländska utsockne frälsehemman böra betala ordinarie rotering. På hvad grund? Jo på den grand, att Rikets Ständer vid förliden riksdag grundat sitt beslut på en enskild mans reservation: på sådant sätt tydas Iagarne nu då det är fråga om att hålla privilegier i helgd, hvilka tillhöra Hallands menigheter; häraf ser man alt den principen gör sig gällande än i dag, att det är personen som skall tillegnas privilegier och icke jorden. Skulle detta Stats-utskoltets beslut vinna Rikets Ständers bifall, kan man, för konseqvenseus skull, icke komma ifrån att ålägga jord, af hvad beskaffenhet och natur den vara må, ordinarie rotering, „eja vore vi der“ — men när den dagen varder kommande får man höra ett annat ljud i skällan, som man säger. Ridderskapet och Adelns privilegier, Presterskapets privilegier och att menigheten icke har andra privilegier än de stående grundskatterne samt kroppsstralfen. Då frågan är uti så tvetydigt skick som visadt är, får jag tillstyrka ali Rikets höglofl. Ständer fatta enahanda beslut i denna sak som vid 1840 och 1844 årens riksdag. Af Christen Andersson från Malmöhus län, Anders Gustafsson från Östergöthlands län och Per Persson från Örebro län.
Denna rörelse var betydlig dä sedlar å 2 r:dr b:co fingo utgifvas, roen inskränktes från den tid som 3 r:dr 16 sk. broo stadgades utgöra den minsta sedelvalören, så alt delägarne i Wermlands Privatbank f. n. på sina insatta penningar icke hafva mer än 6| proc. Steget från 3 r:dr 16 till 6 r:dr 32 jemfördl med den skilnad som förut var från 2 r:dr till 3 r: d r 16 sk., vore så betydligt, att jag icke t villar det Pi i vattra nkerne måste uphöra med sin rörelse, eller om de ej uphörde, likväl förminska densamma, ty de behöfde en tid för att realisera och den tiden är bestämd till 1857. De skulle komma att förfara såsom hvar och en annan, som ligger i betydlig rörelse och måste sluta den, att nemi. indraga de mindre säkra fordringarne och minska rörelsen. När de verkställt denna minskning kuude de föra ett skenbart lif, så ali det hette alt de ännu fortsatte rörelsen, men på sådant sätt, att de kunde inskränka den lill 1000 r:dr i månaden, hvilket vore aldeles otillräckligt. Att en förlägenhet inom landet skulle låta känna sig lider intet tvifvel; men säger man, detta är förekommet genom en klok lagstiftning. Vi hafva beslutat under denna riksdag en sådan upställning af 215 § i Bankoreglemente!, att derigenom all olägenhet är öfvervunnen. Huru har man då gått tillväga? Jo, på det sättet, att 1 mom. af nyssberörde 215:de § innehåller att BankoFullmäktige icke kunna utlemna penningar till suppleerande af Privatbankerne förr än de uphört. De uphöra emedlertid icke, så länge de föra ett skenbart lif, och Riksbanken kan derföre ej träda emellan i följd hvaraf förlägenheten skall blifva högst känbar. Jag skall aldrig tillstyrka något sådant, och hoppas att R. o. Ad. med begrundande af förhållandena understödjer detta betänk. Jag ber alt serskildt (å nämna alt jag icke är Privalbanksdelägare, så att det icke är det enskildta intresset, som talar hos mig.
Utaf hvad den siste värde Talaren, Grefve Cronhjelm, anfört till sitt försvar, synes mig nästan ingen ting af hvad som rörer sjelfva saken, vara annat än ett återupprepande af hvad Motionerne innehålla. Sålunda har Grefven fullföljt sitt påstående, att KammarRätten upphäft sig till Domstol längre, än som vederbordt, och att den godtyckligt behandlat Rikets Ständers loa Den 5 Januari!. Deputerade. Det enda bevis härpå, som den adle Grefven framdragit, tror jag mig redan hafva fullständigt vederlagt. Jag har för öfrigt icke yttrat mig anse KammarRätten vara Domstol öfver Pröfningsoch TaxeringsCorniteerne, och den ädle Grefven lärer icke eller kunna visa , att KammarRätten någonsin en sådan domsrätt sig tillvällat. Jag har blott sagt, att Kammar* Rätten äger pröfningsrätt öfver dessa Comiteers gerningar, och jag har sökt att utveckla de åsigter, som legat till grund för detta mitt yttrande. Jag är likväl icke nog anspråksfull, för att begära det mina raisonementer skola vara tillfvllestgörande •J O för alt ådagalägga riktigheten af den sals, jag drifvit. Ett beslut, fattadt af Konungen, i Dess Conseil, hvarest åtminstone jag förutsätter, alt den högsta upplysning måste vara concentrerad, eftersom någon högre Instans för rättvisans skipande och lagarnes tillämpning icke finnes, synes mig dock vara en sådan Auctoritet, som med skäl hör kunna åberopas till styrka för ens mening. Och då, i anledning af Lindesbergs Stads Taxeringsmäns underdåniga klagan deröfver, att KammarRälten förordnat, det de borde uttaxera en af dem alldeles utesluten bevillningsafgift, Kongl. Maj:t den i4 Aug. 1821, förklarat Sig i Nåder hafva funnit, att KammarRätten ägt en i sjelfva BevillningsFörordningen stadgad pröfningsrätt öfver Taxeringsmännens åtgärder, ehuru Den 5 Januarii. desse, (Taxeringsmännen) enligt 113 §. Regeringsformen, icke kunna till något ansvar ställas; så hemställer jag, om jag saknat giltigt stöd för mitt påstående.