Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stycket är en triumf af hatets inspiration och når – gäller detta icke om flera af Strindbergs verk? – så djupt, som man öfver hufvud taget kan nå med hat – djupt ner och kanske ändock aldrig riktigt till de innersta motivens och känslornas källdrag. Slutpunkten i denna utvecklings gång betecknar den sällsamma boken I hafsbandet, denna, trots sina löjligheter, gripande skildring af katastrofen, genom hvilken resonnören Strindberg dödar poeten Strindberg. Allt sedan dess är det – han har själf betonat det – forskaren som talar till oss för att vinna oss med nya rön och nya hypoteser, för att rycka oss ur den vidskepelse för vetenskapen och dess lärda fördomar, som synas Strindberg mer meningslösa än det sociala lifvets. Det är sålunda med Strindberg, såsom forskare, som man numera egentligen har att sysselsätta sig. Saken är icke lätt. Mästaren har ju som bekant vidrört så godt som alla vetenskaper, språkforskning, historia, arkeologi, etnografi, geografi, fysik, kemi, botanik – och mera till! Som hans egen odödliga journalist i Röda rummet, Struwe, har han behandlat allt utom kufiska mynt. Nej, jag misstar mig, jag tror Strindberg också skrifvit i numismatik. Af alla fenomen, människosläktet känner, finns det ej ett från en planetbana på himlen, till formen på coiffeurens nyaste rakknif, som ej låtit honom formulera vetenskapliga läror. För att kunna bedöma så skiftande saker i detalj, skall man vara – August Strindberg själf. Den som skrifver dessa rader bekänner sin djupa okunnighet i nästan alla de vetenskaper, i hvilka Strindberg rör sig som gammal vän och bekant, och ändock vill han blott, utgående från en enda fattig liten historisk disciplin, något resonnera öfver den mångfrestande poetens sätt att vetenskapligt forska och tänka. Jag frånser de metodiska brister, Strindberg delar med så godt som alla autodidakter, och går genast till sakens kärna, den psykologiska motivering, som ligger bakom hans verksamhet. Hans vetenskaps inspirationsfond är som hans poesis, den motsägelselystna misstänksamheten. Han tror, att vetenskapsmännen ex professo bilda en sluten orden, i hvilken de blott släppa in dem, som passerat samma grader som de själfva och hvilka svära på deras egna läror.
Tillkännagafs vara antagen af MedStm. Gr. Sparre; De särskilda stadganderna i denna § grunda sig på de särskilda fall, i hvilka, enl. 7 6:te §:n, enskilda medlemmar af kommunen ega att sig besvära öfver kommunalstämmas eller fullmäktiges beslut, och jag fruktar således att §:n, sådan den nu är redigerad, icke står väl tillsammans med den af R. o. Ad. beslutade lydelsen af 76:te §:n. Jag anhåller derföre, att denna § måtte helt och hållet få utgå. Deri 5 Oktober e. m. Hr von Koch: Jag måste bekänna, att då jag instämde i den ändring af 76:te g:n, som skedde i förmiddags, och ansåg den riktig, hade jag likväl icke på förhand betänkt denna fråga och således ej kommit att betrakta de konseqvenser, som förändringen skulle möjligen kunna medföra i afs:de på redaktionen af denna g. Men det förefaller mig nu som om hela 78:de g:n skulle kunna afslås i följd af det beslut, som fattades i förmiddags. g:n är, såvidt jag kan finna, baserad på de förutsättningar, som äro gjorda i 76:te g:n , att besvär endast skulle få ega rum, då beslutet kränker enskildes rätt, m. m. Hr Hjärne: Att atslå denna g går väl icke an, emedan det finnes stadganden i densamma, som alldeles icke hafva någon motsvarighet i den 76:te g:n. Här stadgas nemi. att då K. M:ts Befhde finner något beslut, som är hos dem öfverklagadt, vara stridande mot allmän lag och förordning m. r>:., eger han rätt att beslutets verkställighet förbjuda. Något motsvarande detta stadgande Aunes icke i någon annan g. Jag yrkar således bifall till komiterades förslag utan någon förändring. Gr. Sparre: Jag tror för min del, alldeles i motsats mot den siste talaren, att §:n kau utgå. Sedan klaganden, på sätt 77:de §:n föreskrifter, hos kommunalstämmans ordförande styrkt att han sig besvärat, går beslutet icke i verkställighet, och det är således obehöfligt att K. Befhde skall bestämma att beslutet ej må gå i verkställighet.
Förordningen den 11 Februari 1832 hvar och en på landet bosatt vore fritt och obetaget, att ej allenast för transport inrikes orter emellan af egna och andra tillhöriga landtmannavaror samt tillverkningar begagna däckade och odäckade fartyg och båtar af hvad lästetal som helst, utan ock med samma fartyg idka fraktfart på alia orter i riket, samt Kongl. Maj:t, genom nådigt Bref den 9 Februari 1855, förklarat de om färjefarten mellan Öland och Calmar gifna föreskrifter icke lägga hinder i vägen för hvilka Svenske undersåter som helst att emellan ölands kust och fasta landet fortskaffa varor; — enär de vitesförbud, hvarigenom man sökt att åt färjeplatserna bereda skydd emot obehörigt intrånginnefattade för befolkningen å kuststräckan emellan Röhälla och Fröbygårda ett svårt och kännbart tvång, i det kustboerna derstädes se sig dymedelst betagne en genom gällande författningar alla andra strandegare öppen lemnad frihet att med egna farkoster emot den betalning, hvarom kunde öfverenskommas, från egen strand föra menniskor öfver vattnet, — så och då samma vitesbestämmelser måste för den öfriga befolkningen på Öland, med hänsigt till dess ofta förefallande behof af öfverfart till Calmar, leda till det obehag, som alltid vöre oskiljaktigt från känslan af inskränkning i en förut åtnjuten frihet, ansåge Kollegium sig böra till Kongl. Maj:ts nådiga bepröfvande öfverlemna, huruvida icke, utan äfventyr för färjeplatsernas bestånd, vitesförbudet måtte kunna upphöra och blott gälla för det fall, att främmande personer idkade fraktfart från sjelfva färjeplatserna eller från dertill hörande lastbryggor.
I följd af detta och i sammanhang med fivad Utskotten för upprättandet af privata Banker tillstyrkt, får till Itidderskapet och Adeln jag vördsamt föreslå, att en uppå privata, AcHtx till ett belopp af 3.00,0,00 Rdr Banco Dirscont inrättas i Stockholm Jor hvilken Kongl. Majlis, Nådiga Reglemente och Octroij på Femton år begär es-, Lånerätt i Banken lemnäs åt denna Difcont, fqr en. lika jior femma forn ActieCapitalet är, emot Difcont Djrecteurernes en för alta. och, alla för en «; JJifcontens vägnar ntgijm Förbindel/er att inom. visfa, tider de lyjtade f mintor na med t,re procents årlig ränta återbetala, hvarvid fåfom Hypothek bi,- loggas, nöjaktig, handlingar forn Difconten innehar i ppblikn, papper eller fäkre, Jkuldfedlar för femtio procents högre värde än lånefmman utgör. Denna Jfjfcant kommer ait mot laglig ränta utlåna fina, egm.fanit privata, perfvners eller allmänna Inrätt - Dan 22 Julii f. ni! 5^7 vingars mot lindrigare Ränta mottagne penningetill. gångar. Men biträdet från Banken får aldrig ut' lånas. Difconten tillåtes beräkna lika flor ränta.^ funt B anea Difconten blijvit tillägg. PleniProtocollet för den 22 Julii, eftermiddagen. N:o v Perr Marks von Wurtenberg, Guflaf Adolft ' De Handlingar Directeuren J. D. Löfving genom trycket låtit till allmänhetens känne* dom komma, och hvilka till Riksens Högloft. Ständer blifvit öfverlemnade, visa nogsamt billigheten af den för honom föreslagne Belöningen, och styrka rättvisan af den grundsats, att en erkänd förtjenst emot Fäderneslandet ej bör lemnäs åt glömskan, utan förvaras i en tacksam hågkomst.
Och då den å det nedlagda kapitalet effektivt utgående räntan i allt fall berodde pä den kurs, hvartill obligationerna uigåfves, så syntes tillfället icke böra försummas att, vid den mera godlyckliga räntefotens bestämmande, välja en sådan, som erbjöde en i praktiskt hänseende synnerligen fördelaktig enkelhet. Hufvudfrågan vöre dock att bestämma kursen, hvarefter dessa obligationer skulle utlemnas; ty härpå berodde naturligtvis den effektiva ränta, som för kapitalet erhölles. Enligt Kongl. Maj:ts åsigt, borde den kurs, hvartill dessa obligationer skulle utgifvas, nu bestämmas tili 80 procent af obligationernas nominal belopp; i hvilket fall den ränta, som långifvaren å det effektiva kapitalet erhölle, uppginge till 4,56 procent, eller 4 R:dr 56 öre för 100 R.dr. Att en sådan räntefot, af något mer än 4^ procent, borde anses tillräckligt hög, när långifvaren, lill följd af den nedsatta kursen å obligationerna vore betryggad för räntekonversion, syntes kunna antagas; men fastställandet af obligationernas utgifningskurs till högre än 80 procent, i hvilket fall dea effektiva räntan skulle komma att ytterligare minskas, ansåge Kongl. Maj:t ej heller lämpligen kunna ske, helst då man toge I betraktande, att, samtidigt med dessa, äfven skulle utgifvas en annan serie af obligationer, hvilka visserligen, i anseende till sin kurs al pari, vore underkastade konvertering, men för hvilka räntan tills vidare skulle komma att utgöra 5 procent. Pä grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har Kongl. Majit, jemte de i Utskottets Betänkande N:o 51 omförmälda förslag, i afseende på de flnansiela frågor som hade gemenskap med jernvägsbyggnaderna, föreslagit. 1:0. Att ett belopp af 5,000,000 R:dr måtte upplånas mot stats-obligationer på Svenska språket och å Svenskt mynt, hvilka obligationer skulle blifva uppsägbara på låntagarens, men icke på långifvarens sida, och hvilkas amortering borde ske genom uppköp af desamma; 2:o.
Trots den mängd af färdande, som brådska framåt, förlorar sig hvarje ljud af steg i den nyfallna snön, och man förnimmer endast siädbjällrornas klang och det dofva sorlet från människorna, som trängas och knuffas och ej ens gifva sig tid att väja för hvarandra. Hur många knuffar hade hon icke redan fått mottaga, den torftiga kvinnan utanför polisdomstolens byggnad, som ensam af alla ej syntes ha någon brådska, utan åter och åter vandrade den korta vägen från det ena hörnet af huset till det andra — utan ro, utan uppehåll. Hon väntade på sin son, hennes lifs stolthet, på sin begåfvade, kloke, af far och mor afgudade käre gosse. Äfven läraren hade sagt om honom: » Det blir någonting af honom — en gång! » — Oeh hon hade vakat nätter igenom, endast för att han, den duktigaste bland skolgossar, ej skulle behöfva gå i trasiga, dåliga kläder, och fadern hade vant sig af med sin rökning. » Det gör alltid ett par kängor åt honom, » sade han. » Och — han måste ha det bästa, » hette det vid bordet. » Har du sett, » förundrade sig föräldrarne, » hur fort han är färdig med sina läxor, — knappt en timme använder han på dem och är ändå den bäste af alla, — vår son, så fattiga föräldrars son, — ja, han kan allting, han kan allt, — tänk, hvad skall det inte en gång kunna bli af honom! » Och nu stod den trettonårige gossen därinne för domarens skrank, anklagad för stöld, och hon, hans moder, väntade på honom. Sedan klockan två gick bon fram och åter därutanför och upprepade för sig själf, hvad mannen hade sagt: » Han blir en straffad människa för hela sitt lif, och det kan aldrig tvås utaf honom! » » Aldrig, aldrig! » stönade hon. — Det ärliga namn, som hans fader gifvit honom, var nu förspildf; den ljusa framtid, hon drömt för sin son, var nu en brusten bubbla.
Payns formulering: ”den så kallade citat-bok i vilken du, om du kan ditt hantverk, har skrivit ner allt anmärkningsvärt och belysande rörande den mänskliga naturen som du blivit vittne till,” skulle kunna vara en direkt beskrivning av de delar av Stora boken som ovan hänfördes till den första huvudgruppen. Det är med tanke på de till denna grupp hörande anteckningarna som Böök jämfört Stora boken med bröderna Goncourts Journal. Mémoires de la vie littéraire. Precis som de parisiska litteraturbröderna – som hon emellertid inte läst, den första delen av Goncourts dagböcker kom ut 1887 – vill Victoria Benedictsson i porträtten av svenska och danska intellektuella fånga personligheten, rörelserna, replikerna, nyanserna. Att det sedan slumpar sig så att första hälften av Stora bokens del I fylls med annat gods, anekdoter, sagor m. m., tror jag man kan förklara med att Victoria Benedictsson var sängliggande och alltså inte kunde bedriva några mera utförliga studier utanför den närmaste omgivningen. Så fort hon flyttat till systrarna Andersson i Malmö i dec. 1882 börjar nedtecknandet av samtal och berättelser om människor hon träffar att ta fart. Det är dessa ögonblicksbilder och ”detektivrapporter” hon under 1885–86 utvecklat till virtuositet. Och att det är som författare hon arbetar framgår klart, hon gör skisser till kommande verk. Men samtidigt skall det visa sig att mycket av det hon i sitt människostudium får se och höra är av en så intim karaktär att hon inte kan använda det direkt i sitt författarskap. Tiden var inte mogen för skildringar av en sådan realism som Stora boken stundtals innehåller. Och framför allt var varken kritiken eller publiken beredd att godkänna avslöjanden av mänskligt samliv som flutit ur en kvinnas penna. Inte ens Strindberg gick fri – Giftasåtalet diskuteras mycket i breven till Lundegård. I breven och i Stora boken kan Victoria Benedictsson vara uppriktig – Strindbergs stil är rå, tycker hon, men han har rätt i vad han säger t. ex. om borgarkvinnornas sysslolösa parasittillvaro och om det onaturliga förhållandet mellan könen. Men offentligt uttryck åt sådana åsikter, det ger hon inte: ”Må hvem som vill bli martyr, men jag vill icke låta stena mig.”
Jag beklagar, att denna fråga om skatt för bränvins tillverkning ej blifvit ställd eller möjligen ej kunnat ställas i sammanhang med 2:ne andra frågor, som derpå hafva ett stort inflytande, nemi. dels frågan om den drawback. som bör beviljas vid export af Svenskt bränvin, och dels den tullsats, som kommer att bestämmas för införsel af spirituosa utrikes ifrån. I förhoppning att drawback längre fram under Riksdagens lopp måtte beviljas, samt att en hög tull sättes på utländska spirituosa, anhåller jag emellertid om bifall till den af K. M. föreslagna högre 458 Den 28 Mars 8. m. skatten, sedan numera R. o. Ad. beslutat afskaffande af de smärre brännerierna. Gr. Anckarsvärd: Den upgift, man vid bränvinslagstiftningen har att lösa, synes mig nu som alltid vara dubbel, nerol, dels att genom varans fördyrande hämma superiet, dels att vinna en stor inkomst för Staten. Dessa båda ändamål synas mig svåra att förena, isynnerhet sedan It. o. Ad. beslutat antaga K. M:s Propos. i alside å tidens utsträckning för de större brännerierna, men deremot h. o. ir. lemnat densamma å sido i fråga om de smärre, hvarvid R. o. Ad. icke ens stad nät vid det af Utsk:t föreslagna minimum af 100 kannor, utan höjt det till 300. Häraf upstår för bränvinstillverkaren först och främst den stora olägenheten att nödgas i förskott utgifva ett högst betydligt belopp, och äfven i öfrigt torde hans hushållning ej komma att befinna sig särdeles väl af detta arrangement. För närvarande eller vid den förra terminens utgång funnos i landet 2,890 s. k. smärre bränvinspannor, och dessa voro beräknade att efter den gamla skatten af 60 öre lemna Staten två millioner Rdr. DA nu dessa äro afskaffade, hemställer jag huruvida man kan tro, att samma qvantum bränvin som förut skall komma att tillverkas. Man torde således vinna det ena ändamålet, att förminska tillgången på denna vara och derigenom supandet; men statsinkomsten blir deraf minskad i st. för ökad, emedan det är på antalet tillverkade kannor, denna beror.
Tåg tror» alt då raan talar örn livad personer vid sina Nävingsföretag kunna komma ut med, bör man ej dömraa efter vissa fördelagtigare lägen och förhållanden. Den, som har Dannemora malmer vid sina Jernverk, och sorn bor i Upland, Itan också derföre betala mera, än den som bor på en hård, aflägsen och ofruktbar trakt, der både mera arbete erfordras och vedergällningen blir mindre. Det samma kan vara en förmån förden förre, som den sednare ej kan komma ut med, och det är derföre, som man icke bör rätta sina omdömen, när det är fråga om Allmänna Författningar, efter blott enskilt localkännedom. Friherre Boije: Herr Reuterskölds Förslag att öka köpevilkoren, för de, som ännu ej fått köpebref, är, efter min tanka, ej fullkomligen rättvist. Jag skulle tro, att ail billighet är vunnen, om i propositionen får inflyta de orden: Alia de sorn, inom rätter tid, fullgjort hvad Författningen, i sådant ändamål, föreskrifver. Friherre Cederström, Jacob: Om det af Friherre Boije föreslagne tillägg skall äga rum, anhåller jag att bestämt må utsättas, det endast de Bruksägare äga rätt lill Skatteköp, hvilka låtit inom den stadgade prescriptionstiden behörigen afmäta och skattlägga sina RecognitionsSkogar, samt i öfrigt fullgjort allt, hvad Kongl. Kungörelsen den 4 Fehr. 1811 i detta afseende föreskrifver. Den 18 Junii e. m. 233 Herr Reutersköld hemställde» om icke det borde tilläggas, att ifrågavarande Bruksägare borde hafva bos Kongl. KammarCollegium sig anmält till Skatteköp. Friherre Cederström: Då 18ri års Kungörelse uttryckligen stadgar, att Värderingsoch Skattläggnings-instrumenterne skola till KammarColiegium inlemnas, för att derstädes granskas, hvarefter fråga om Skatteköp först uppstår, tror jag, för min del, alt man blott hör i stället för att nyttja det allmänna ordet Författningen, bestämt åberopa Kongl. Kungörelsen den 4 Febr. i8u. Herr Reutersköld: Jag fruktar, alt genom detta tillägg Staten skall komma alt förlora allt för mycket.
Till denna del af den utrikes korrespondensen har också, genom de af General-poststyrelsen för flera månader sedan i ämnet meddelade föreskrifter, ifrågavarande postkontor uttryckligen blifvit inskränkt. Om nu också icke någon svårighet kunde möta för svenska Post-verket att i Hamburg, likasom å alla andra utländska orter, få genom stadens postverk besörjdt så väl emottagandet af derifrån till svenska orter afgående försändelser som äfven utdelandet af ditkomna svenska bref m. m., kan för svenska postkassan en fördel ligga i bibehållandet af ett eget postkontor i Hamburg, då till följd häraf densamma tillgodokommer icke allenast den svenska, utau äfven den tyska portoandelen för de försändelser, som emellan svenska orter och Hamburg utvexlas. Visserligen åligger häremot äfven svenska Post-verket att ensamt bekosta transporten af dessa försändelser emellan svenska gränsorten och Hamburg; men då afgiften härför blifvit i fråga om bref nedsatt: vid befordran öfver Preussen, genom 1864 års svensk-preussiska postfördrag, från 6 resp. 8| till 2 resp. 3J Silbergroschen per 30 grammer, samt vid försändning öfver Danmark, jemlikt det förlidet år med detta rike afslutade fördrag, till 17 öre (8 skill, danskt Riksmynt) per 30 grammer nettovigt, i stället för att derförinnan skolat utgöras omkring 22 öre f3^ Liibska skill.) för hvart särskildt bref af högst ett lods eller 15 grammers vigt, kan icke annat än en ganska anmärkningsvärd behållning uppstå af detta postförsändningssätt emellan svenska orter och Hamburg. Huruvida emellertid denna inkomst må vara tillräcklig till betäckande af utgifterna för underhållandet af ett särskildt postkontor i Hamburg, hvilka, med inbegrepp — 296 — af provisionen för utländska tidningar, kunna beräknas till omkring 29,000 R:dr årligen, kan för närvarande icke med säkerhet afgöras, då i uppgifterna öfver den genom svenska Hamburger-kontoret utvexlade korrespondens blifvit sammanförde bref och försändelser under band, hvilka sednare draga ett betydligt lägre porto än de förra.
(Stals-Utsk:s Uti., N:o 190). S. A. K. Enligt Eders Kongl. Maj:ts vid innevarande riksdag aflåtna nådiga proposition om statsverkets tillstånd och behof, samt Eders Kongl. Maj:ts och rikets Stats-kontors afgifna och i högstberörda proposition åberopade berättelse, utgjorde behållningen af de från landtränterierna inlevererade depositions-medel, sedan jemlikt rikets sednast församlade Ständers beslut, utaf dessa medel ett belopp af 10,000 r:dr till Riksgälds-kontoret öfverlemnats, 795: 31. 11. och då härtill lades dels derefter, eller fran den 1 Juli 1847 till samma dag 1850, ytterligare influtna medel 2,603: — 9. dels de räntor, som å de utlånta depositions-medien blifvit erlagda 715: 33. 4. så uppgick det sammanräknade beloppet häraf till R:dr 4,114: 18. — men från hvilket belopp måste afdragas en år 1847 lyftad depositions-summa 104: 35. 8. hvadan den vid nämnda berättelses afgifvande befintliga behållning utaf ifrågavarande medel besteg sig till 4,009: 30. 4. deraf ett belopp af 3,000 r:dr var räntebärande efter 4-1 procent och återstoden i Rikets Ständers Bank innestående; jemte meddelande hvaraf Eders Kongl. Maj:t Bih. till B. Skrifvelse, j\;o 103. behagal i den nådiga propositionen föreslå Rikets Ständer, att icke allenast nyssberörda behållning måtte till Riksgälds-kontoret öfverlemnas, ulan ock på enahanda sätt förfaras med den vid hvarje års slut i Stats-kontoret befintliga behållning af ytterligare inflytande depositions-medel, under vilkor likväl, att Stats-kontoret skulle ega att, efter skeende reqvisitioner, återbekomma från Riksgälds-kontoret, hvad tilläfventyrs kunde erfordras för sådana återbetalningar utaf samma medel, som i behörig ordning blifvit beviljade.
Äfven i de högsta kretsar, där det gamla kvinnoidealet segast bibehållit sig, nöjer sig kvinnan icke längre med en sensitiv afhållenhet från lifvets djupare frågor, fordrar af sig något mer än en städse till buds stående älskvärdhet, något mer än den lätta kåserande samtalston; som, lekande på ytan af tingen, förstod att obehindradt röra sig kring den senast utkomna franska romanens hjälte. Det allvar i sökandet efter kunskap, som konvenansen icke hindrat kvinnan inom den bildade medelklassen att utveckla, återfinner man numera ofta äfven hos kvinnan inom o hos H. de högre samhällslagren. De yttre vilkorens solljus hindrar henne icke längre där att se och hafva sin omsorg om mänsklighetens slagskuggor. Den kvinna, hvars bild Idun i dag framställer, är ett lysande exempel på en djupt bildad kvinna inom den högsta samhällsklassen. Med sin naturliga begåfning och sitt lefvande begär efter vetande har hon förvärfvat sig ett rikt mått af kunskaper. Hon har tänkt öfver lifvets frågor. Men det goda hufvudet har icke förnekat det goda hjärtat, som känner dem som lida; kunskapernas allvar har aldrig förtagit något af hennes kvinlighet, hvars naturliga område hon oaflåtligen sökt uppodla. Den kvinliga gratien sväfvar öfver tankens djup, öfver handlingens allvar. Den höga plats, hvartill hon i dessa dagar kallats, ställer också större kraf på innehafvarinnan än de flesta tro. Där fordras icke blott en medfödd fin takt i umgänget med människor, icke blott en älskvärdhet, som ständigt står till tjänst, icke blott en rik och djupgående kännedom .af min IDUN Fräga klokt och svara varsamt, o m du k l o k v i l l k a l l a s; niskonaturen och dess vexlande karaktärer; här fordras ännu något mer, ty här gäller det främsta platsen i den drottnings hof, som själf burit lidandets krona och därför har sin vård om dem, som lida. Äfven i detta hänseende har drottningen träffat ett lyckligt val. Det är godt för ett folk att till dem, som stå högt, kunna blicka upp såsom till föredömen i sann mänsklighet.