Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då den exercerade och beklädda Classen af Beväringen inberäknas, kostar Svenska Soldaten, efter olvannämnde beräkningsgrund, ej mer än roll R:dr om året, Den 25 Ma.rtii. 897 dess beståndsdelar ganska homogena, ty den Indelta Soldaten utgör den bäst möjliga stamm för Beväringen, sorn född i samma Provins, litande på dess redlighet, mod och trohet, lätt med honom kan förenas. Den Indelta Soldaten förlorar ej, sorn andra Arméers, sin hela tid på ExerciceFältet; ‘han är tillika Jordbrukare, husfader och medborgare. Bevärings-ynglingen ater uppfyller sin pligt mot Staten med den korrta öfning, som, mera gjord att dana en militairisk anda än en militairisk bildning, lifvar dess håg i stället att nedslå den, då han, förenad med den gamla Stammen, likväl utgör en Armée, som fullkomligt brukbar i Krig, mindre betungar landet i Fred, än hvilken annan sammansättning som helst, efter min öfvertygelse, möjligen skulle kunna göra. Detta lyckliga förhållande skulle till en del rubbas i händelse Stammen minskades med de af Herr Lagerhjelm till indragning föreslagne 6000 Nummer. Indelta Infanteriets effectiva styrka utgör nu inalles 20,408 man, hvaraf sjuke böra afräkna», ,så att 6000 mans indragning skulle medtaga f af hela styrkan. Förhållandet emellan Stammen och Beväringen blefve då följande: Då tvenne Classer Beväring kallas till vapen utgöra dessa i medeltal 488 man per Ba Bil. till Ridd. o. Ad.
Om Utskotten funnit Hemmanens natur af Kronoeller af Kyrkohemman fullständigt ådagalagd, hade naturligtvis någon så beskaffad undersökning ej af Utskotten ansetts behöflig; men 1111 hafva Utskotten, efter en noggrann och. på tillgängliga handlingar grundad pröfning af deija mål, allenast kommit till den slutsats, att skälig anledning vo re till den förmodan^, att åtskillige af de ifrågaställde hemmanen äro sådune, hvartill Kronan rätteligen har egandeoch dispositionsrätten; och då, i saknad af tillförlitlig kännedom om förhållandet, ooh,. för att få detsamma bestämdt och utredt, en undersökning blifvit föreslagen, samt de af Motionairen yrkade åtgärder, såsom ändring i redan åtaget arrende af desse hemman och inställande af nya arrenden m. m., endast kunna blifva en följd af undersökningens utgång, hafva dylike eller andra till rubbning i det nu varande förhållandet, ledande mått. och steg ej heller kunnat af Utskotten tillstyrkas. Anmärkningen, alt Utskottens alternativt framställde förslag om ned sättning i kyrkohemmans-åboernes onera skulle verka till förhöjning i hemmanens arrenden, och således förfela sitt ändamål, torde lika litet förtjena > afseende; ty skulle detta förslag;komma till verkställighet, bör icke bs tviflas, att ju dervid kommer att; tillgå på'ett sätt, att Utskottens tydligt uttryckta afsigt, nemligen att bereda hemmans-åboerne lindring i deras tryckande belägenhet,. uppnås. Vinner åter förslaget om förenämnde undersökning Kongl. Majrts Nådiga bifall, blifver ock en följd, att de administrativa beslut, sorn i fråga om kyrko hem ma nen i Halland kunna vara meddelade, icke ligga i vägen för Kongl. Majit och Kronan att med de hemman, sorn befinnas icke tillhöra.Kyrkorne eller Presterskapet, utan våra af Krönonatur, vidtaga emiranda åtgärder, sorn med andra Kronohemman, och således äfven, att, på sätt yrkadt blifvit, försälja dem till skatte, hvilket jemväl är en åtgärd, af administrativ egenskap.
Förordningen den 8 Januarii 1748, nedsatt och beräknad, samt alla öfriga nuvarande Ränte-per - 6 Stats-Utskottets sedlar, efter Orternas olika undervisningar och gällande författningar förvandlade, så att gamla Hernmansräntan derigenom är vorden till sitt rätta belopp bestämd och i penningar uträknad, efter medelmarkegångspriset, icke allenast under det i Collega Betänkande af år 1810 föreslagna tiotal af år, eller från och med 1778 till och med 1787, utan äfven under ett annat decennium närmare intill vår tid, eller åren emellan i8t3 och 1824» då priserna mera omväxlat; och å andra sidan, har Collegii bemödande galt derpå ut, att använda ett sådant reductions-och förvandlingssätt, att den nya räntan, under dessa tvänne epoker , så nära sorn möjligt, mätte qvadrera emot den gtnnla, både till Kronovärdi och förvandlings-belopp, under förutsättning, att om detta ändamål kunde uppnås och likhet i räntebeloppen vinnas, under tvänne så olika tidskiften, som de nyssnämnda, under hvilka dels stadga och säkerhet i myntet och deraf påräknad mera jemnhet i varuvärden efter 1776 års MyntRealisation, dels ock mera ojemnhet och omväxling i dessa varuvärden , sedan Silfvermyntet kom ur rörelsen och en mångfalldigad Sedelstock intog dess ställe, ägt rum, det från ingen synpunkt vore att befara, att räntepersedlarnes omsättning, nu eller i framtiden, kunde leila till förlust, vare sig för räntegifvare eller räntetagare, utan ömsesidig fördel deraf kunna förväntas, samt förslaget sålunda innefatta en större borgen för dess ändamålsenliga användbarhet än R. St:r ens påräknat. Betänkande n. y Genom den af KammarColIegium redan år 1810 föreslagna samt af E. K. M:t och R.
15 på säteriets jord belöpande lösen; varande dock jemväl öfver detta beslut besvär hos Kongl. M.aj:ts Befallningshafvande anlörda; samt slutligen att staden Carlstad förklarat sig villig att, utan anspråk på ersättning, till Statens fria disposition upplåta den för stambanans framdragande genöm staden och dess område erforderliga mark, äfvensom nödigt utrymme för bangård; hvaremot staden Christinehamn, med hänsigt till de betydliga uppoffringar, staden redan fått vidkännas lör stambanans framdragande till staden samt lör upplåtande af mark till station med flera anläggningar, vägrat att ytterligare afstå någon jord utan ersättning. Efter omförmälande af hvad, på grund af sednast församlade Ständers beslut, sålunda blifvit i detta ämne åtgjordt, yttrar Kongl. Majit i Dess nådiga Proposition följande: “Hvad angår nordvestra stambanans sträckning mellan Christinehamn och Arvika synes väl antagligt, att den nordliga rigtningen öfver Nilsby, derest en bibana från bergslagen till stambanan vid Norum eller annan punkt i närheten dertill komme till stånd, skulle för provinsen Wermlands jernkandtering och trävaru-rörelse blifva af större gagn än den södra öl ver Carlstad; men då härvid måste komma under betraktande att den södra linien har en vida lägre anläggningskostnad, att den är kortare och i afseende å lutningsoch krökningsförhållanden fördelaktigare, samt att i följd häraf den jemväl i framtiden är mindre kostsam att trafikera och underhålla, anser Kongl. Majit afgörandet af frågan om den ena eller andra liniens utförande väsendtligen böra bero derpå, om de uppoffringar, som Irån det allmännas sida sålunda skulle erfordras för den längre och dyrare linien, kunna motvägas af en så mycket större trafik inom provinsen, att inkomsterna af denna linie komme att lemna fullt öfverskott till betäckande af de ökade utgifterna.
Det är en känd sak, att slraxt på hösten, innan luften blir afkyld, arbetarne vanda, och de fördelaktigaste proportionerne vid tillmäskning af den nya grödan utrönta, bränvinsbränningen sällan lyckas så väl, som sedan den en längre tid varit fortsatt, hvaraf följer, att näringen, idkad endast under höstmånaderna eller skoftals, lemnar miudre produkt af rå-ämnena, än den gör, då den utöfvas i en längre tidsföljd. Jag vill ej trötta med flera bevis, i hopp att med de redan anförda hafva ådagalagt, att inskränkningen i tid icke skulle medföra någon nytta, men för många enskilda och således för det allmänna alstra förluster, hvilka väl torde öka priset Bil. JYs 2 till Särsk. Utsk. Bet. M 8. 5 med ett par skillingar pä kannan bränvin, men icke komma någon, hvarken producent, konsument eller staten till godo, utan vore rent af ändamålslösa, om ej ändamålsvidriga. En sannolikhets-beräkning skulle utvisa, att flera millioner blefve på denna väg bortkastade af vår national-förmögenhet. Månne då ej bättre varit, att dpn åsyftade prisstegringen framtvingats genom högre skatt, som kommit staten till godo, än genom det onaturliga band, man vill lägga pä näringen. Af alla dessa skäl vågar jag tillstyrka, att bränvin får tiilverkas under 6 månader af året. § 5. Utskottet föreslår, att minsta tillverkning i större bränneri, för hvilket någon får anmäla sig, skall vara 300 kannor i dygnet. Ångbränneriernas antal i riket uppgick 1852 till 670. Af dessa äro, för så vidt jag kunnat erfara, minst 9/jo:delar under det nu föreslagna minimum. Af bränvinspannor för eld utgjorde antalet öfver 18 kannor, oberäknadt kokrummet, 7,515; således, skulle icke mindre än vid pass 8,000 st. af nu i riket varande brännerier genom iagbudet på en gång förbjudas.
En sådan erinran beror således icke af besvären, eller förutsätter icke tillvaron af sådana, och dess grund och befogenhet bör alltså ej sökas XXX i dem. Men alt pä annan grund, än den nu anförda, Slägga kommunen att göra något, sorn hon sjelf ej beslutat, är lika litet rättsenligt i afseende å henne, som i afseende A någon enskild. Nu äro kommunerna, såsom ock redan här ofvan är anmärkt, att betrakta såsom integrerande delar af statsförvaltningens organism, och de gemensamma ändamål, för hvilka de inom sig arbeta, måste tillika anses vara statsändamål. Häraf följer, att de, såsom subordinerade statsmagten i dess dubbla funktion af lagstiftande och förvaltande, hafva, vid utöfningen af sin beslutande och verkställande myndighet, att ställa sig till efterrättelse så väl de allmänna lagar och Förordningar, som från statsmagten utgått, som de särskilda föreskrifter, hvilka i afseende A görande eller underlåtande dem till iakttagelse vid deras sjelfverksamhet af statsmagten meddelas, och att ett förbiseende eller öfverträdande af deras förpligtelser i detta hänseende måste, utom andra möjliga följder, betaga deras beslut sin kraft, så väl mot enskild man som mot staten. Detta är en sida af saken. En annan sida eller fråga är den, huruvida hvarje en kommuns beslut, äfven då det i alla afseeuden är hållet inom laglighetens gräns, bör utan högre pröfning och fastställelse, om den befinnes kunna meddelas, få öfvergå till verkställighet Att statsmagten rättsenligt bör kunna förbehålla sig en sådan pröfning, kan, med afseende å statsintresset i allmänhet och kommunernas ofvantecknade ställning till henne, principriktigt ej förnekas, och Commilterade hafva ansett en sådan högre pröfning af beslut i vissa ärenden vara nödig.
Hade han varit frisk och glad, rik och ärad, då skulle jag utan tvifvel skyllat glömskan på honom – om den kommit. Men nu fins det ingen smygvrå för sjelfbedrägeriet att gömma sig i. Sanningen måste fram: Om inte andra glömma, så glömmer jag sjelf. Det är ”utvecklingens lag”, som Lundegård säger. Jag vet nu att det är en nödvändighet. Men man kan icke tro det så länge individualiteterna gripa i hvarandra som tvenne kugghjul. Så länge tankarne sjuda och pulsslagen hamra kan man icke fatta hur dessa gemensamt arbetande hjul skulle kunna tagas i sär utan splittring och förstörelse. Och ändå går det så lätt. Så lätt att man måste blygas deröfver. Mitt bref var ett afsked. Lika mycket om vi komma att höra af hvarandra eller ej. Det var en uppgörelse med hvad som varit. Alla fåfänga försök att dölja hur man glider ifrån hvarandra äro mig vidriga; det ligger något af falskhet deri. Nej, ärlighet i det sista! Ingen ljumhet, ingen halfhet! Ett varmt farväl och så gå hvar sin väg! Minnet är det enda man eger gemensamt. Men då det är ofördunkladt och rent, hvad begär man så mer? Var det underligt att jag i skilsmessans stund kände behof att säga ett tack för de rika insatser denna vänskap lemnat för min utveckling! Var det underligt att jag bredde ut min armar mot dessa minnen, som alla äro barn af mitt förflutna! Kan man undra öfver att jag svepte min varmaste känsla kring detta afsked, när det i sig sjelf var så frysande kallt!108 Kritikerns uppgift är att icke allenast uppfostra publiken, utan äfven författaren. Derför måste han förstå hvad denne velat säga, äfven der han uttryckt sig illa. Hos hvarje ung författare fins ett visst famlande, hans sjelfkritik är ännu oklar. Felen böra icke bestraffas, men rättas, peka på bristen och nybörjaren skall kanske se sin egen mening, hvilken han förut blott dunkelt anat. Lär att förstå honom, och undervisa honom i kärlek, som man upplyser ett begåfvadt barn, om hvilket man tror att det en dag skall gå längre än man sjelf; det kommer en viss aktning i sjelfva tillrättavisningen.
En familjfader eller moder, genom hvars insättande i häkte de värnlösa barnen blifva utan stöd, husets små tillgångar snart uttömmas och familjebanden upplösas, kan såmedelst snarare återgifvas åt dem för hvilka hans eller hennes närvaro är så nödvändig. Det är således med största skäl man i alla län-r der till tiden betydligt nedsatt alla de frihets-stråff, som verkställas i cell. I den sednaste fängelselagen för Belgien bestämmes också lör de lägre frihets-straffen, då de verkställas i cell, icke allenast afkortning i tiden, utan ep vida större afkortning, än för de svårare. Genom det ifrågavarande förslaget deremot stadgas väl i 2 § nedsättning för det svårare straff, som betecknas med straff-arbete; men icke för det ringare straff, som i 5 <§ omförmäles och benämnes »fängelse»; hvarjemte dessa sednare straff till obegränsad tid skola verkställas i cell. 1 detta afseende har jag således tillstyrkt ändring af förslaget. Min andra anmärkning afser fångarnes sysselsättning. Just i den omständighet, att straffet verkställes i cell och att, på sätt i motiverna till Kongl. Maj:ts proposition omförmäles, »dertill måste begagnas de för det svårare ensamhets-fängelset egentligen ämnade cellerna», ligger förklaringsgrunden till det allmänt öfverklagade förhållande, att man i ensamhets-fängelset svårligen kan införa gradationer i fråga om straffets intensitet, utan måste åtnöja sig med den gradation, som straf fets långvarighet medför. Det var också detta, som föranledde Lag-beredningen alt blott föreslå en art af frihets-straff, som benämndes fängelse. Utan att nu vilja tillstyrka detta, kan jag likväl icke undgå alt uttala den öfvertygelse, att »den större frihet, i anseende till sysselsättning, beqvämlighet och rättighet att emottaga besök,» som enligt motiverna till förslaget skall medgifvas de förbrytare, hvilka äro dömde till det mildare straffet »fängelse», skall i de flesta fall blifva utan vigt.
Herr Hessles yttrade farhåga för förblandning vid förtuilningen af Citroner och Apelsiner kan Utskottet så mycket mindre dela, som det torde Bihang lill R. St. Prot. i834j ö.te Sami. i.-sta Afd, 3 i8:de Häftet. i8 Bevilln.-Utskottets Utlåtande JY.o /j,5. för en hvar vara bekant, alt desse tvänne slag frukter betydligen skilja sig från hvarandra, ej blott genom smaken, utan ock genom färg och form, hvarföre misstag i detta fall svårligen kan ega rum utan uppenbar vårdslöshet å Tullbetjeningens sida; Och då en sådan förmodad förbländning varit det enda skäl, hvilket blifvit anfördt till stöd för den äskade förändringen i tullen, samt detta skäl genom ofvannämnde förhållande fullkomligen vederlägges, har Utskottet funnit sig böra vidblifva dess förra förslag i denna del. Coeffurer : af Herr Wijk, att den föreslagna tullen derå vore för hög och endast ledande till tullförsnillning. Utskottet, som förmodat, att denna varas ömtålighet och svårighet att inpacka, samt dess stundom tämligen stora volym skall göra densamma mindre lätt att olofligen införa, har derföre ej kunnat tillstyrka någon förändring i den tullbestämmelse, som å Coeffurer blifvit åsatt. Corinter: af Herr Hjerta, att tullen derå borde höjas till 3 sk. U. På detta förslag har Utskottet ansett sig böra ingå och får derföre vördsamt tillstyrka dess antagande, i stället för den tull, som Utskottet föreslagit. Dadlar: likalades af Herr Hjertaj att införsel-tullen för denna vara måtte bestämmas till 8 sk. I betraktande deraf, att denna artikel nästan uteslutande consumeras af de förmögnare folk-classerne, har Utskottet väl ansett densamma kunna tåla någon förhöjning i tullen, men har dock i sådant afseende trott, alt 6 sk. vore det lämpligaste belopp, som borde bestämmas, och får derföre föreslå antagande af denna tullbestämmelse.
Man torde härvid böra ihogkorrlma, att Statsbehofven äro inproductiva, eller så tillsa, gandes uppäten, mat; jag föreser utaf ett Statslane sy sterne hos oss endast olyckor af flere slag oell en ökad capitalbrist, hvaröfver man säkerligen icke utan skäl redan länge beklagat sig. — Jag finner dessutom ej, huru systemets införande hos oss blifver möjligt, så länge vi icke äga ett besämdt myntvärde, livaru|de föreslagne StatsObligationerne kunna fota ett värde. Jag ser för Statspapperens utsläppning ingen gräns, om systemet en gång blifver antagit, och jag nödgas helt öppenhjertigt tillstå min fåkunnighet, då jag icke begriper den af en värd Talare helt nyss framställda liknelse emellan ångans kraft att drifva maschiner, och papperets, att medelst likartade physiska egenskaper, ensamt och oberoende kunna åtsadkomma penningens verkningar. - — Ångmasciiinen är försedd med en säkerhets-ventil, till förekommande af olyckan utaf en alltför häftig ångans utspänning, den värde Talaren har åtminstone icke för mig gjort begripligt, hvad säkerhetsmått mot miss-; bruket, han sorn motsvarande till säkerhetsventilen velat anbringa till motvigt för vådorne af sitt oinskränkta pappers-penninge-system. Då den värde Talaren framställer papperets kraft såsom en följd af dess fastare matiéré, emot hvad han kallar, den vanskeliga Riddoch Ad. Prot. VI Band. 60 g4 & Den 19 JiUii f. m. ångan, så fores man till minnet, huru vid något tillfälle blifvit yttradt, att lifvet blott är en fläkt, och man skulle härutaf snart kunna hitta på den slutledning, att som papperet innehåller mera matiére än en fläkt, så skulle pappers-penningar vara mera verksamme, än sjelfva lifskraften; för min del instämmer jag icke i en sådan åsigt. — Jag tror, att vår egen erfarenhet tillräckligt öfvertygat oss om olägenheterne af ett pappersmynts-systeme, utöfver beräkningen för möjligheten, att kunna honorera detsamma.
Tavelin i lifstiden förestått, förklarat, att, som Lanell icke kunnat frångå, det han hos Tavelin låntagit penningar, derå Lanells Aete Skuldsedlar till ett belopp af 3,090 R:dr varit i Tavelins hand då han häcktades, ehuru Lanell förmält sig för desamma icke hafva af Tavelin erhållit större valuta, än 2000 R:dr; Alltså, och då Lanell, hvilken såsom Commissarie varit att anse för Tavelins Förman, i sådan egenskap af en underhafvande Uppbördsman upptagit penninge-lån till en så betydlig Samma, den han icke gälda kunnat, pröfvade Kong'. Hof-Rätten rättvist, jemlikt Kongl. Förordningen den 21 Mars 1738, förklara, att Lanell, hvilken redan vore skiijd från den Commissarie-tjenst, han vid Riksgälds Contoiret innehaft, genom en slik oloflig penninge-afhandling, gjort sig ovärdig, att vidare tjena Kongl. Maj:t och. Kronan; Och borde Lanell de läntagne penningarne, jemte Banta efter Sex för Hundrade till Riksgälds-Contoiret inbetala. Dock hade Kongl. Majit, i anseende till förekommande synnerligen bevekande skäl och omständigheter , af Gunst och Nåde täckts tillåta, att Lanell ina, såsom Sölande, få sig anmäla lili någon för honom lamp - 1 752 Stats-ZJtskottets Betänkandenl lig Kongl. Majus och Kronans Tjenst, hvarifrån likväl undantagas Tjenster vid UppbördsVerk eller sådana Sysslor, hvarmed Uppbörd i en eller annan måtto är förenarf eller dermed har gemenskap.
Hvad nu den inför R. o. Ad. föredragna öde punkten beträffar, så vågar jag hemställa, huruvida det icke vore tjenligast, att då den nu serskildt föredrages, densamma icke må bifallas, ty dess innehåll är ganska tomt och sväfvande. Må man genom en återremiss af densamma, uti den syftning Frih. Akerhjelms reservation angifver, bereda utväg för en viss summas ställande till K. M:s disposition för jernvägsstambanors inrättande i landet. Genom ett sådant förfarande skulle man för sig verksamt bereda möjligheten att kunna något, redan under den närmaste framliden, i detta afseende åstadkomma; men vill man icke delta, utan yrkar på att få genast inlåta sig i striden om de olika jernvägs-sträckningarnes inbördes företräden, så inträffar säkerligen inom R. o. Ad. detsamma, som i StatsUtsk., nemi. alt de serskilda banornas anhängare, långt ifrån alt förena sig om ett resultat, som kunde lända dem lill fördel, bekämpa hvarandra, derutinnan understödde af alla de absoluta henderne till hvarje jernvägs-företag, och sålunda neutralisera hvarandras bemödanden, så alt resultatet blefve sådant, som t. ex. SlatsUtsk:s Utlåt, visar sig . vara. Delta borde väl icke vara någon jernvägs-anhängares önskan; utan långt bättre vore då, att genom en återremiss, i den af Hr Bildt förordade syftning, som utförligen motiverats uti den af Frih. Åkerhjelm, med instämmande af ganska många bland Ulsk:s ledamöter, afgifna förtjenstfulla reservation, förebygga all tvist om de sednare punkterna. Jag inser, ganska väl, att upställningen af de påföljande punkterna möjligen jemväl torde föranleda yrkanden om återremiss äfven af en eller annan bland dem; men detta blifver i alla händelser en cura posterior, till hvars bepröfvande vi nog hinna i sinom tid. På grund af hvad jag härom haft äran i största korthet anföra, vågar jag anhålla om återremiss af den nu föredragna 6:le punkten, och hoppas, att StatsUtsk. i sådant fall kommer alt, under ärendets fortsatta handläggning, taga Frih.
Län, allt sedan år 1823, Utskotten funnit sig böra understödja motionärens förslag i afseende å tiden, hvar förinnan Kronouppbörden på Gottland icke lämpligen bör utsättas; till följd hvaraf och som uppbördens afslutande, samt summariska redovisningens afgifvarule svårligen kunna medhinnas på kortare tid, än den af Kongl. Majit, på sätt ofvanberördt är, för innevarande år bestämda af En och en half månad, Utskotten vördsamt tillstyrka Rikets Ständer alt i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit hemställa, det Krono-Upbördsstämmorna på Gottland icke må utsättas förr än från och med Maj månads början, samt tiden, dels inom hvilken Upbördsmännen skola begära handräckning, i afseende å bortflyttade och till vistelseorten okände personer, som häfta för Kronoutskydder, dels ock för summariska redovisningens afgilvande, må för Gottland bestämmas till den i5 Juni hvarje år. Slockholm den 22 April 184A, Reservationer: anmälde af Herr Friherre Palmstjerna och Herr Printzenschjöhl. !V-o lis, Ank, till Exp.-Utsk, den 23 April, kl. 11 f. ml Utlåtande^ i anledning af återremiss å Betänkandet N:o 3g, angående personliga skyddsafgiftens användande till organiserande af arbet s-inrättningar, Omförmälde Betänkande har, enligt från Riks-Slånden ankomne Protocolls-Utdrag, blifvit af Höglofl. Ridderskapet oah Adeln, Vällofl. Borgare Ståndet - Stats-, B ev.- samt Allm. Besv. och Ekon.-Utskott ens Memorial, N.-o 113. 5 Ståndet oell Bederv. Bonde-Ståndet godkändt, men af Högv. Preste-Ståndet, på grund af deremot framställde anmärkningar, återremitteradt; och då sålunda 3:ne Riks-Stånd bifallit Utskottens yttrande, lärer dervid böra bero.] Stockholm den 27 Mars 1845. Ms© issi.