Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagerbjelke upgifvit, hvad också erfarenheten under en längre följd af år bestyrkt, att upgiflerna till taxeringen, långt ifrån att innefatta det inkomslbelopp, som handtverkaren eller köpmannen haft under året, tvertom icke utvisa mer än en femtedel, ja ofta icke ens eu tiondedel af hvad han i verkligheten såsom inkomst upburit; och det finnes handlande, jag känner det bestämdt, hvilka, af ren rättskänsla, hellre underkasta sig böter för underlåtne upgifter till taxerings-komitéen, än de ingifva sådane, enär de å ena sidan skulle utsätta sig för hat och ovänskap af kamrater, om de upgåfve sin inkomst sanningsenligt, och å andra sidan icke vilja skriftligen och offentligen säga en osanning. Kunde man nu vara förvissad, att della föga önskvärda förhållande skulle genom den ifrågavar:de proc.-nedsällningen uphöra, skulle jag sannerligen vara den förste att tillstyrka bifall till Utsk:s Betänk, i denna del; ty jag ägde då fullkomlig visshet, att, när Statens tjenstemän till följd af nedsättningen finge betala 1 proc. af deras verkliga inkomst, skulle också de näringsidkande klasserna komma att betala, icke blott hvad de nu erlägga efter beräkningen af 5 proc., utan otvifvelaktig! vida mer efter 3 proc. Nu är det emellertid föga hopp, att, genom den ifrågaställda nedsättningen, andra sanningsenligare upgifter skulle framkomma än de, som redan i många år varit aflemnade. Följden af en sådan nedsättning skulle, efter min öfvertygelse, icke blifva annan änden, att den skattdragande skulle anse nedsättningen innebära en minskning i den bevilln:s-afgift han nu i verkligheten betalar. Han skulle följaktligen i afseende å sina årliga inkomst-upgifter stadna på samma Den 19 Augusti f. m. 53 punkt sorn förut, samt finge, jemförelsevis till sina inkomster, erlägga en vida lindrigare bevilln. än han nu gör.
Landtförsvars-komitéen vid uppgörande af sittjförslag hufvudsakligen åsyftat dels en fullständig tillämpning af den sedan åren 1776 och 1782, genom Krigs-kollegii då skedda sönderdelning i särskilda departement eller afdelningar, med sina vissa ledamöter å hvarje afdelning, erkända grundsats, att Kollegii verksamhet bör af sins emellan sjelfständiga myndigheter utöfvas; och i sammanhang dermed berörda afdelningars eller myndigheters närmare förening med Landtförsvars-departementet af Kongl. Maj:ts kansli; dels indragning, till följd häraf, af Kollegii Presidents-embete och etnbets-chefers anställande, en för hvarje af de föreslagna embötena; dels vissa ärendens afgörande af nämnde chefer allena, hvar för sin afdelning, med rätt och skyldighet för begge afdelningsledamöterne att dervid yttra sin mening samt, om chefens beslut derifrån afviken, samma mening, såsom sin reservation, till protokollet anföra; och dels förenklingar i Kollegii arbetsordning. I afseende å de olägenheter, som företrädesvis kunna anses förenade med Krigs-kollegii nuvarande organisation och de fördelar, som må vara att af de föreslagna förändringarne förvänta, har Utskottets uppmärksamhet först fästats vid det förhållande, att de särskilda afdelningarne äro med hvarandra sammankedjade genom en gemensam ordförande eller president, samt att åtskilliga frågor, sorn uteslutande röra en viss afdelning, dock skola af Kollegium in pleno behandlas. Detta förhållande föranleder, jemte omgång och vidlyftighet i formelt hänseende, den betänkliga olägenhet, att inflytande lemnäs på afdelningens angelägenheter åt åsigter och vota, som stundom stå i strid med de inom afdelningen, på grund af speciel sakkännedom och noggrann pröfning, fattade meningar. Detta inflytande kan icke annorlunda betraktas, än såsom för afdelningen helt och hållet främmande och fullt jemförlig! med en sådan inverkan, uti ej gemensamma frågor, af annat embetsverk t. ex. Sjöförvaltningen, Kammar-kollegium med flera.
Schultz lade lugnt tidningen ifrån sig: – Det är ju till en del detsamma, som du själf sagt. Grane for upp: – Jag? Hvad är det du säger? – Ja, har inte också du tviflat på resultatet? Har inte också du hållit dig undan, därför att du inte sympatiserade med några af tillställarna? – Ja, men ... Grane stampade med foten. – Jag har inte hånat så rått, så gement och så räfaktigt listigt. Hvad jag sade, kom af sorg, af sympati ... Det här är ju rena, rama eländet. Fy fan, att du kan komma och jämföra mig ... – Jag har ju sagt dig, hvad jag tänker om Randers. Grane började sätta på sig sin rock. – Hvart ska du gå? – Hem. – Ja, men du har ju inte ätit kväll än. – Det är detsamma. Får jag ta med mig tidningen? – Ja, mycket gärna. Men hvad tänker du göra? – Det vet jag inte. Jag vill bara komma ut. Men gif mig tidningen. Grane stoppade den i fickan. – Adjö. När han kom ut på gatan, gick han direkt in på ett litet kafé, och köpte två påbredda smörgåsar, en halfbutelj öl och fyra cigarrer. Därefter gick han hem till sig, tände lampan och satte sig åter att läsa igenom tidningsuppsatsen. Han kände igen Randers tankar och uttryckssätt på hvarenda rad, och han begrep inte, att han aldrig förr hade sett honom i samma ljus som nu. Hvilket inflytande måste inte denne man hafva utöfvat på honom, då han kunnat vara så blind. Och han förstod med ens, hur nära han varit att själf glida ned till samma nivå af förnäm skeptis och loj egoism. Han kände mot Randers en förbittring, som var gränslös. Ty han märkte likheten i deras resonnemang, som Schultz redan påpekat. Han kände samtidigt, att det fans en skilnad mellan dem som människor, och han visste med sig, att denna skilnad var stor. Men han kunde ej komma underfund med, hvari denna skilnad bestod. Och därför hatade han nu Randers, hatade honom, som man hatar sitt eget sämre jag. Han kände sig hungrig, åt upp smörgåsarna och drack ur ölet.
Hr von Hartmansdorff, Aug.: Då så många talare yrkat ålerremiss, förmodar jag att den af Ståndet beviljas, och aubåller att dervid få foga en anmärkn. Skälet, hvarföre man vill inskränka del domföra antalet ledamöter i Hofrätterne, synes vara icke blott målens skyndsammare behandling, utan jemväl att hädanefter förskaffa dessa Ofver-domare högre löner. Vore det görligt i Hofrätterne, såsom det skett i Collegierne att, så till sägandes, taga målen på entreprenade och mellan de qvarblifvande ledamöterne dela de indragnes löner, så kunde del lyckas. Men så kan del icke ske i Hofrätterne, emedan ledamölernes antal är af den allmänna lagen bestämdt. Derföre är ock saken rätteligen behaudlad i LagUtsk. Men, månne Hofrätls-ledamöternes antal kan inskränkas såvida, att de ålerståendes löner blifva tillräckliga blott genom besparingar på de afgåendes? Om della icke inträffar, hvad har man då vunnit med indragningen? Om tillgångar bruste och SlatsUtsk., när frågan följagteligen komme till dess behandling, förklarade sig icke vilja åt de qvarvarande Hofrältsledamölerne tillstyrka erforderlig löne-1 illök ni ng samt R. St. gillade en sådan StalsUlsk:s åsigt, så bade man minskat ledamöternes antal och ändock gjort de återstående, med arbete mera betungade, nära nog eller lika obelålne som de nuvarande. Frågan är derföre, efter min förmening, af den beskaffenhet, att LagUtsk. borde med StatsUlsk. sammanträda på det Ståndet mätte hafva någon ledning för sitt omdöme om beloppet af de löner, hvilka blifvande Hofrätts-ledamöter borde och kunde påräkna. I annat fall befarar jag alt nyttan af den föreslagna förändringen kunde förfelas. Del är denna anmärkn., jag anhåller måtte få medfölja återremissen. Hr Cederschiöld:
Det är först i näst påföljande eller den 6:te §:n af denna lag, som det talas om nödvärn, eller sjelfförsvar. Samme ledamot har äfven anmärkt, att det efter mitt förslag skulle tillåtas hvem som helst att stjäla ansvarsfritt, ifall han icke ville arbeta och man lät honom svälta; och får jag i anledn. häraf förklara, att jag aldrig tillåtit mig att framkomma med ett så fantastiskt förslag, som det, att den, som ej ville arbeta skulle få stjäla ansvarsfritt, utan har jag endast föreslagit, att den som tvertom vore villig att arbeta, men förgäfves i sådant afseende erbjöd sina krafter och för afvärjande af trängande lifsfara slutligen tvangs alt begå tillgrepp, malte för så beskaffadt tillgrepp blifva ansvarsfri; men då nu arbete enligt mitt förslag skulle blifva - Den 4 Januari. 33 va anvisadt åt en hvar, som deraf vore i saknad, så kunde icke något sådant fall vidare inträffa, hvilket jag trott att den värde talaren sjelf kunnat inse. Hr Gripenstedt har förklarat sig vara villig att framdeles ingå i ett fullständigt svaromål på hvad jag har här framställt, och jag får på min sida förklara, alt jag är lika villig som han att deruti inlåta mig sä vidt han vill med mig öfverenskomma att vi å ömse sidor aflägga all tillförsigt till vära egna åsigters ofelbarhet; men jag tror likväl att här icke är rätta stället att framkomma med en sådan vederläggning, enär jag hittills icke lyckats ali blifva af Hr Gripenstedt förstådd. Detta visar nogsamt äfven hans sednare anförande, deruti han talar om och framställer åtskilliga bevis på hurusom, dä man lemnar arbete åt de fattiga, de gå sin väg och vilja hellre tigga och lättjas. Detta är någonting som är för mig allt förväl bekant, och jag har alldeles icke åsyftat att man skulle skaffa någon hjelp ät den late, utan det är tvertom till fördel endast för dem, som äro villige att arbeta, som jag framställt mitt förslag.
Utskottet illa uppfylla sin pligt att häfda representationens sjelfständiga lagstiftnings-rätt, om det ryggade tillbaka för att uttala de anmärkningar, hvartill förslaget gifvit anledning, och föreslå de modifikationer deruti, som Utskottet funnit nödiga och nyttiga. De åsyfta icke några mer genomgripande förändringar. Hufvudsakligen hänvisande till de motiver, som innehållas i de vid den nådiga Propositionen fogade och till Riks-Ståndens ledamöter utdelade protokoll, hållna inför Högsta Domstolen och Stats-Rådet, äfvensom till Lag-beredningens jemväl i tryck tillgängliga motiver, går Utskottet att här nedan under de särskilda afdelningar, som äro uppställda i det Kongl, förslaget, redogöra för de afvikelser derifrån, Utskottet funnit nödiga. Förut anser sig dock Utskottet böra särskildt angifva grundén för den första och vigtigaste af dessa afvikelser, helst densamma eger inflytande på åtskilliga af do följande. Såsom af den Kongl. Propositionen synes, har dödsstraffet blifvit för vissa brott bibehållet. Om rättmätigheten af detta straff hafva ända från Beccarias dagar och intill vår tid stridiga åsigter bekämpat hvarandra. Men vore äfven denna strid slutad inom vetenskapens verld och segern vunnen för den åsigt, att detta straff bordo alldeles försvinna, så vore det dock vådligt för lagstiftaren att genomföra denna teori förr än den jemväl upptagits utaf och införlifvat sig med det allmänna tänkesättet, hvaraf lagen städse bör vara ett uttryck. Och att den allmänna meningen ej ännu hos oss uttalat en ovilkorlig förkastelsedom öfver dödsstraffet torde med visshet kunna antagas. Derföre, om ock Utskottet ansåge den tid komma, då detta straff kunde alldeles afskaffas, skulle dock Utskottet tveka att nu borttaga detsamma, utan delar Utskottet således i detta hänseende Kongl. Mi ij:ts åsigt.
Vida värre vore, örn tullen nu bestämdes för lågt, ty detta skulle möjligen kunna afhålla Regeringen från att . alls medgifva någon tillåtelse till införsel. Frih. Rantzou instämde med Gr. v. Fersen. Hr Hjerta: Jag anser denna fråga så vigtig, att det torde förlåtas mig, om jag icke kan taga i betraktande det uppehåll i tid, som denna discussion medför. Jag ber alt få fästa uppmärksamheten derpå, att det med en införseltull af 8 r:dr blir alldeles omöjligt att införa utländskt stångjern, äfven då man deraf kan vara i behof för något särskildt ändamål, der t. ex. det Engelska jernet genom arbetssättet har företräde framför det Svenska. Deremot skulle sådant väl kunna löna sig med en tull af 4 r:dr. I anledn. åter af Gr. v. Fersens yttrande vill jag blott erinra, att jag, i motsats emot honom, tror ett stadgande i denna del från R. St:s sida vara väl behöfligt, emedan missförstådda interessen säkerligen annars skola göra allt, för att hos Regeringen förekomma all tillåtelse till införsel af utländskt stångjern. Hr Lagerhjelm: Då en ledamot önskat, att man måtte gifva skäl för sin åsigt, vill jag med få ord uttala skälen för min. Jag anser Svenska jernhandteringen just nu stå på punkten att frångå det föråldrade system för handteringens bedrifvande, som hittills ägt rum, och denna tidpunkt amf vigt för hela landet, då man besinnar, att det är fråga om en näring, som är utbredd på fjerdedelen af Rikets yta. Men kan något otjenligare finnas, än att just du näringen är på väg att omskapa sig sjelf och således som mest är i behof af skydd och capital, kan något otjenligare finnas, säger jag, än att just i en sådan tidpunkt fråntaga näringen det skydd, den hittills haft? Ville _man blott vänta något litet, så är jag öfvertygad, alt den tidpunkt icke skall vara Den 16 December f. m. 253 långt aflägsen, då detta skydd icke mera skall behöfvas. Jag medger väl, att
Det måste hafva varit en ganska ledsam promenad, då man besinnar att Wreta ligger en mil ifrån nämnde stad. Man påstår vidare att Ebba Lejonhufvud, Gustaf Wasas svärmor, lefvat och dödt här. Du förstår väl att jag kände mig helt högtidlig till sinnes under den korta stund jag besåg Wreta. Då jag trädde ut derifrån föreföll det som om jag blifvit ett helt tiotal år äldre. – Der ser du åter Linköping, utropade Carl, när vi kommo under bar himmel. Jag blickade dit bort och domkyrkan jemte en liten landtkyrka syntes bortom slätten. En stor slätt är något bra fult. Jag frågade om detta var ett prof på Östergöthlands skönhet och erinrade mig med detsamma att jag icke sett ett enda vackert ansigte bland alla de bondtöser jag träffat under min vandring. Jag började betrakta en mängd flickor som stodo helt nära. De voro fula samtoch synnerligen, med trinda kinder, trubbiga näsor och breda munnar. Helt glad utropade jag, vänd till Carl och pekande på dem: – Se här hafva vi praktupplagor af de sköna tärnor du så mycket lofsjungit. Det är en stor likhet mellan dem och det flacka land som vi hafva framför oss. Carl skrattade och sade att jag gjorde alltför snabba slutsatser, så väl hvad landskapet som dess innevånare beträffade. Han talade sanning, hvad det förra vidkom, åtminstone. Då man kommer i grannskapet af egendomen Ljung, börjar landet blifva utmärkt vackert. Från Sjöbacka sluss färdas man fram mellan lummiga träd och har till höger, men betydligt lägre än kanalen, Kungsnorrbysjön, som skymtar fram mellan träden. Min penna förmår icke beskrifva huru herrligt här är. När vi passerat Husbyfjöl, kommo vi ut på sjön Boren. Vid en af de omgifvande stränderna skjuter en lummig landtudde fram, der en byggnad synes, tätt innesluten bland yppiga löfträd. Kan du gissa hvad det stället heter? Jo Ulfåsa, du. Det var der Bengt Månesköld firade sitt bröllop med Sigrid den fagra. Vi voro ju med på den festen i vintras. Om jag än blefve så gammal som Wreta kyrka, kunde jag ändå icke glömma intrycket af detta skådespel.
I starkningsrummen, dar en arbeterska starker kragar, en skjortor, en manschetter o. s. v., begagnas ocksd maskiner for att gnugga in stkkelsen, sB att allt blir lagom styft. Arbeterskorna hiir, i sina rena bomullskliidningar och med bara armar, bilda liksom strykerskorna, en sardeles liflig tafla. - I stryksalama k det rent och ljust. Strykerskorna, en 40 ti 50 stycken, fora med schwung de heta och blanka jarnen ofver det hvita linnet, sii det ?ingar af det. Se pB heme dar, som stryker manschetter! Forst tar hon nBgra IBnga och kraftiga tag f r m och Ater, sedan glansas manschetten. SB gores randen rundt orthing den med strykj&amp;nets kant, till sist rundas den inifrtln, synas noga och Iiigges slntligen i korgen till de forut fardiga. Tun&amp; ar det, det ar sakert, att frBn morgon till b a l l st&amp; vid strykbradet. &amp; !en det finns strykerskor, som stltt har i 10 i r pd -, samma, plats och strukit t. e x kragar. Kragar, lrragar i oandlighet, dussin pii dnssin och gross pB gross ha gBtt genom deras hander. 14 A 15 kronor Iran en god strykerska fortjann i veckan. Ty sB snart veckoafl6ningen kommer upp till 8 lrron&amp;, hiijes den med en viss procent. Det iir for att sporra arbeterskorna till flit, och flitiga aro de. De flesta ge sig ej tid att hvila en ' minnt mer an de behofva for att s l h g a i sig kaffetiiren p % forlniddagen och middagsmaten, soin de ha med sig. Darute pB den Iiinga hallen bredvid strykugnama st&amp; deras krulror och pannor, som de varma sin mat i.
Under ifrågavar:de ärenders beredning har jag, såsom underd:gst bilagde prot. visar, väl icke kunnat förmå Landtmäteri-Sekret. att bestämdt yttra, huruvida han i underdånighet önskar någon löneförbättring och ännu mindre till hvad belopp en sådan borde i • underd diet föreslås. Men saken angår icke blott honom utan äfven hans efterträdare; — af hvad i det föregående är underdånigst ådagalagdt, följer uppenbart, alt Sekreterarens göromål de sednare åren blifvit högst betydligt ökade, och det lider ej ringaste tvifvel, att hans inkomster äro otillräckliga för hans anständiga bergning. Berörda inkomster utgöras, oberäknadt lönen; af expeditions-lösen, hvilken, enl. hvad Landtmäteri-Sekret. tillförene upgifvit, åren 1845—1852 utgjort, skillingar oberäknade, 358, 363, 357, 377, 471, 522, 349 och 368 R:dr, eller i medeltal under hvardera af nämnda åtta år 396 R:dr, och af ett arfvode till bekostande af nödigt skrifbiträde, hvilket sedan år 1845 i nåder beviljats med 200 R:dr årligen. Hans behållna inkomster kunna således högst skattas lill omkring 1,400 R:dr, hvilket är allt för litet, helst vid jemförelse med Sekreterarnes aflöning i E. K. M:s Tulloch Post2 H. 6 82 Den 23 December e. m. styrelser som skall utgöra för den förre, 1,600 i lön och 600 R:dr i tjenstgöringsarfvode, eller 2,200 Rd:r, och för den senare 1,600 R:dr i lön samt något öfver 1,000 R:dr i sportler, tillsamman 2,600 R:dr. Alla de andra Ijenstemännen i General-Landtmäterikont. hafva lill mig inkommit med omständligt motiverade ansökningar, det jag ville i underd:het föreslå dem till erhållande af erforderlig löneförbättring.
Civil-Departementet tillhörande föremål, hafva Rikets Ständer, för ledningen och tillsynen vid allmänna arbetsföretag, jemte undersökningar om dylika företag, äfvensom för bildande af skickliga Civilingeniörer, beviljat och till Kongl Maj:ts nådiga disposition ställt följande anslag, som under åren 1854, 1855, 1856 och 1857 böra, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ls nådiga föreskrifter, efter hvarje års början, af Riksgälds-kontoret utbetalas med här nedan uppgifna belopp, nemligen: l:o till Styrelsens för allmänna Vägoch Vattenbyggnader aflöning, jemte tjenstgörings-arfvoden för de under denna Styrelse lydande tjenstemän, 12,900 R:dr årligen, eller tillsammans Femtioettusen sexhundra R:dr; 2:o till reseoch undersöknings-kostnader samt expenser för allmänna arbeten, 12,000 R:dr årligen, eller tillsammans Fyratioåttatusen R:dr; 3:o till arfvoden för lärare vid Mariebergs artilleri-läroverk i de kunskapsämnen, som tillhöra Civi!—ingeniörer, 1,000 R:dr årligen, eller tillsammans Fyratusen R:dr; och 4:o till stipendier för elever, som vid nämnde läroverk genomgå den för Civilingeniörer bestämda kurs, likaledes 1,000 R:dr årligen, eller tillsammans Fyratusen R:dr. § 88. Till aflönande af lärare och underhåll af elever vid det å Kongl. Flottans varf i Carlskrona befintliga Skeppsbyggeri-institut, äfvensom tili andra för samma institut erforderliga utgifter, hafva Rikets Ständer beviljat ett årligt anslag af Tretusen trebundratretiotre R:dr 16 sk., att, på sätt Kong!. Majit behagar i nåder föreskrifva, från Riksgälds-kontoret utgå under den tid, hvilken den vid innevarande riksdag uppgjorda statsreglering kommer att omfatta.
'S. D. Remitterades till tätats/'arnt Allmänna Besvärsoch Oeconomii Utskotten: 1) Herr Montgommeries, Gastaf, den 5 dennes förmiddagen på bordet lagde Memorial, om upphörande af Krigs-Academien och inrättande af Professioner i Militair-vetenskapern* vid Rikets Universiteter; jemte de af åtskilliga Ledamöter, rörande samma ämne, afgifne yttranden. 2) Friherre Mannerheims, Lars August; 'den 5 dennes, förmiddagen, på bordet lagda Memorial, angående indeldta Cavalleriets samt RoteBåtsmännens beklädnad och equipering; jemte Grefve Cronstedt, Claes, i anledning deraf afgifne yttrande. 3) Herr von Schinkels, Johan Fredric, den 5 dennes förmiddagen på bordet lagde Memorial, angående en ny skogsordning, samt en för. ändrad organisation af Jågeri-staten. 4) Herr Wallqvists, Gustaf, den 5 dennes eftermiddagen på bordet lagde Memorial, angående KneckteContracts upprättande emellan Kongl. Maj.t och Kronan samt de rustande vid Indeldta Cavalleriet. 5) Friherre Sparres, Sixten, den 3 dennes eftermiddagen på bordet lagde Memorial, angående de reducerade CavallenRegementer - Ben i r Martil, nes åtéruppsättande till häst, samt om särskildta låneanslag för Befälet vid Smålands fnfanteriBataillon; jemte de af åtskilige Ledamöter, i anledning deraf, denne dag afgifne yttranden. Siats-, BancoJamt Allmänna Befvårsoch Oeconomie-Utskotten : Herr Haijs, Albrecht, den 5 dennes förmiddagen på bordet lagde Memorial, angående inrättande af private LäneBanker samt premier till uppmuntran för Slöjderne och Boskapsskötseln; jemte de af åtskillige Ledamöter i anledning deraf afgifne yttranden.
Harald, till hvilken Susanna hade meddelat denna sin plan, skakade väl i början betänkligt hufvudet åt den, men gick sedermera in på den, och räckte henne äfven vid dess utförande hjelpsam hand, så med insläpande af granarne, som med utstyrandet af engeln. Susanna var alldeles förtjust i sin lilla, sköna budbärare och följde honom tyst och tätt i hälarne, när denne med någon rädsla för sitt eget hufvud och dess lysande krona, sakta tultade af till fru Astrids rum. Harald öppnade sakta dörren för gossen. Derifrån såg man öfverstinnan i det inre rummet, sittande i en länstol med hufvudet nedlutadt i händerna. Lampan på bordet kastade ett matt sken på hennes svartklädda gestalt. Vid ljudet af rörelsen i dörren, såg hon upp, och stirrade en stund med vild blick på den syn, som derifrån mötte henne. Hon steg derpå häftigt upp, tryckte händerna mot sitt bröst, utstötte ett svagt rop af fasa, och – nedsjönk liflös. Susanna knuffade häftigt undan sin engel och störtade fram till sin matmoder, som hon upplyfte i sina armar och bar till sängen, under känslor af obeskriflig ångest. Harald åter, bemäktigade sig den stackars engeln, som kommen ur all balans med sin krona, hvars heta talg rann ned öfver hans panna och kinder, upphäfde de bedröfligaste klagorop. Snart nog lyckades Susanna att återkalla sin matmoder till lif, men en stund tycktes hennes sinnen vara förvirrade och hon talade orediga och osammanhängande meningar, af hvilka Susanna blott förstod orden »syn ... olyckliga barn död!» ... och Susanna slöt deraf att den fabricerade engeln hade skrämt henne, och utropade under tårar: «Ack! det var bara Hans Guttormsons lilla pojke, som jag klädt ut, som en engel för att roa öfverstinnan!» Susanna såg nu grannt huru oändeligen litet lycklig denna tanke varit, men fru Astrid lyssnade med stor begärlighet till Susannas förklaring öfver den syn, som så skakat henne. Slutligen upplöstes hennes krampaktiga tillstånd i en flod af tårar.