Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Å TTIOFEM ÅR fyllde i förra veckan fröken Constance Holmberg härstädes. Den åldriga damen, syster till den bekante framlidne fornforskaren och predikanten Axel Emanuel Holmberg, död i hufvudstaden år 1861, befinner sig ännu vid förträfflig hälsa och ovanlig spänstighet samt företager dagligen långa promenader till fots. Den vördade gamla, som är högt litterärt bildad och har företagit vidsträckta resor såväl inom som utom landet, talar gärna om sina minnen från flydda dagar och sin dåvarande litterära och konstnärliga umgängeskrets: den varmt hängifne brodern, August Blanche, Emilie och Johan Gabriel Carlén, Mandelgren, Blackstadius och många andra, hvilka likväl numera alla redan sedan länge skattat åt förgängelsen. Undertecknad får för den ärade allmänheten rekommendera sina välgjorda arbeten af alla sorters Stolar, såsom sals-, förmaks-, ptnn&amp; gungstolar samt sals-, serveringsoch nattduksbord m. m. Beställningar utföras skyndsamt och till billigaste priser. Illustrerad priskurant sändes, da enkelt porto bifogas. Postadress: J. LINDHOLM, Öster-Tåla, erhållas, om man efter grofsysslor alltid tvättar sig med Lagermans Kraft-SkurPulver som löddrar som den finaste tvål, och är mycket billigt. Säljes hos alla specerister i riket. Ende tillverkare: Kraft-TvalFabriken, Jönköping. Duktyger Handdukar, Näsdukar, Lakansoch Örngättslärfter. Hollands Madapolam, Lorjgclotn, Pictué. Vadstenaspetsar och Broderier. I.nga, bestämd » priser. b i l l i g a r e, men i alla afseenden fullt jämförliga med ryska. (S. T. A. H. Hél HO io FL trope, EVERAN Syren TÖR. Viol, Hyaci F.Wolff&amp;Sohn.Karlsru Erhålles å Apoteken samt 1:sta klassens Parfymerio. Friser-Affärer. Stockholm. Hiasliållslsol. Cokes. LÉarie-Brilsetter. J O H.
Uti särskilda framställningar är vordet föreslaget, att Rikets Ständer, dels för anläggning och förbättring af redan varande och dels för anläggning af ny väg från Ramsele sockengräns genom Fjellsjö och Bodums socknar till Tåsjö kyrka i Wester-Norrlands län, måtte anvisa ett anslag utan återbetalningsskyldighet af 76,250 R:dr, att med ena hälften utgå under år 1866 samt med återstoden då arbetet blefve fullbordadt. Enligt Styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader omförmälda generalförslag, sönderfaller detta vägbyggnadsföretag i tvänne delar, af hvilka den ena omfattar vägsträckningen från Ramsele sockengräns genom Fjellsjö till Bodums kyrkoby, med en längd af 2 mil 31,852 fot, och den andra åter sträckan från Bodums till Tåsjö kyrkoby, utgörande i längd 4 mil 3,502 fot. Ä den förra linien hade menigheten med en uppgifven kostnad af 8,000 R:dr under sednare åren uppbrutit en så kallad kärrväg, hvilken vore någorlunda farbar. Denna vägs iståndsättande och förändring till fullt antaglig allmän landsväg ansågs likväl erfordra en ytterligare kostnad af 34,400 R:dr, hvilket belopp Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet ansett böra af allmänna medel oafkortadt utgå, enär menigheten, genom den provisionela lcärrvägens verkställande, kunde antagas redan hafva fullgjort sin andel af arbetet. Ä den sednare linien mellan Bodum och Tåsjö saknades för närvarande all körväg. Der skulle alltså anläggas en alldeles ny väg, för hvilken kostnaden beräknats uppgå till 72,035 R:dr, hvaraf menigheterna förklarat sig villiga bidraga med |:del.
Det är ej heller alltid för vederbörande auktoriteter och embetsman tillfyllestgörande att vara försedde med en erforderlig penningesumma; ty mycken vigt ligger äfven derpå att summan utgöres af sådana sedelslag, som för utbetalningarne äro behöflig a, exempelvis när penningarne äro afsedda att utdelas såsom aflöning till manskap. Sedan embetsverken sins emelian bestridde liqviderne genom anvisningar af privatbanker, vore föga anledning återstående för Statsverket att vägra i 1 iqvider och för utskylder mottaga privat-bankernes sedlar; Men genom denna sammanblandning af Statens och privatbankernes kredit skulle sannolikt stora vådor uppkomma ej blott för Statsverket, utan jemväl för dessa banker. Ty då, å ena sidan, försigtigheten bjöde 4 Sammans. Statssami Ailm. Bcsvoch Ekon.-Vtskollels Belänkande N:o 35. att, vid första anledning till misstroende mot en privat-banks förmåga att punktligt fullgöra sina förbindelser, förbud mot begagnande för Statsverkets räkning af berörde banks sedlar oeh remissvexlar måste utfärdas, så vore, å andra sidan, den bank, som träffades af ett sådant förbud, derigenom så fullkomligt beröfvad allt förtroende, att antagligen någon möjlighet ej förefunnes att vidare fortsätta samma banks affärer.; och vid valet emellan äfventyren af Statsverkets blottställande för en förlust eller ett obehöfligt störtande af en privat-bank, torde ej hvarje gång misstag kunna undvikas. Det vill jemväl synas som skulle, äfven om sammanblandningen af Statsverkets och privat-bankernes affärsförhållanden stadnade vid hvad motionären nu föreslagit, deraf dock blifva en nödvändig följd att, sedan det Rikets Ständers Banks sedelmynt, som nu finnes i landsorten spridt, derstädes hunnit förslitas, sådane sedlar ej längre blefve der tillgänglige till den myckenhet, som liqviderne erfordrade, utan desamma blefve af privatbankernes sedlar undanträngde. Af dessa skäl finner sig Utskottet föranledt tillstyrka, det motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 27 September 1860. Sammans.
Någon pröfningsrätt af underdomstolarnes beslut vore visserligen icke Konungens Befallningshafvande tillständig, men att inskränka den i nämnda lagrum stadgade skyldighet, att tillse, det lag och rätt vid dessa domstolar tillbörligen skipades, ända derhän, att anmälan hos Kongl. HofRätten angående ett påtagligen laglöst beslut, deraf den sakfällde eljest skulle komma att lida, må anmärkningsfritt uteblifva, torde ej heller rätt väl öfverensstämma med Lagens bokstaf och mening, eller med Landshöfdingarnes instruktion, som i 5 §. innehöll, att de skulle noga tillse, det Kongl. Maj:ts undersåtare njuta Sveriges lag till godo. I hvad mån, Friman fått tillgodonjuta Lagen, vore lätt att bedöma för en hvar, som endast ville genomläsa KämnersRättens saköreslängd. Om sålunda Landshöfdingen, efter iakttagande deraf, funnit en skälig anledning att åtminstone begära del af KämnersRättens i detta mål gifna Utslag, hade han, efter hvad under det emot hemälde Rätt serskildt anställda åtal blifvit utredt, inhämtat, att Utslaget och saköreslängden innehållit olika straffbestämmelser; vid hvilket förhållande och då ingendera varit med lag enlig, Landshöfdingen utan tvifvel skolat anse sig förpligtad till den oundvikliga åtgärden, att detta ärende hos HofRätten anmäla. Med åberopande af dessa skäl, och på det att frågan, om och huruvida Konungens Befallningshafvande i ett mål af beskaffenhet, som det ifrågavarande, och under sådana förhållanden, som här förekommit, ägde alt utöfva den pligt, 1 Kap. 2 §. Utsökningsbalken honom ålade, måtte varda af Högsta Domaremakten pröfvad och afgjord, hafva å mina vägnar underdåniga besvär öfver Kongl. HofRättens ofvanberörde Utslag blifvit hos Kongl.
Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af Gr. Cronhjelm, Polycarpus Erik, och Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh., SlatsUtsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 76, ang:de godtgörande af förskottsvis ulbetaldte understöd, i anledn. af den sisth år i Christianstad inträffade eldsvåda. Föredrogs StatsUtsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 77, i anledn. af väckt motion ang:de penninge-depositioners införande, i st. f. nu brukliga kautioner för vissa tjenster och arrenden. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller att Ridd.-sekreteraren måtte upplysa, om det är bekant, huru de öfriga Stånden afgjort detta mål. Underh Ridd.-sekreterare tillkännagaf, att någon underrättelse om ifrågavar. utlåts pröfning hos de öfrige RiksSt:n ännu icke blifvit R. o. Ad. meddelad. Hr von Hartmansdorff: Jag tror, för min del, att motionären har mera rätt än StatsUtsk. R. o. Ad, har af uppläsningen förnummit att två särskilda frågor i detta betänk, behandlas. Den l:sta är nemi, den, att i st. f. de borgensförbindelser, sorn vederbör. uppbördsman lemna, skulle desse i statsverkets vård deponera en summa, som motsvarade den borgen, hvilken staten för sin säkerhet fordrar. Utsk. har trott, att om dylika vilkor skulle fästas vid sådana tjensters erhållande, sä skulle det möjligen blifva brist på skicklige sökande. För min del, är jag af annan mening. Den tjensteman, som verkligen är redbar och förtjenar förtroende, får lika väl låna penningar för alt deponera i statens kassa, som han får borgen för den summan. Deremot slippa vederbör, sedan depositionen är gjord, tillse att borgensförbindelsen förnyas och sådana försigtighetsmått iakttagas, som betrygga statens säkerhet när medlen icke ligga i statens kassa. Denna utväg är ej allenast vida enklare än den som här begagnas, utan ock mycket säkrare.
Omständigheter kunna nemligen förekomma, som göra det för försäkringstagaren nödvändigt att uppskjuta den öfverenskomna resan och, i likhet med nu gällande Försäkringsstadga (Art. V § 21), har man låtit försäkringen bestå, men tillagt försäkringsgifvaren rätt till förhöjd premie, såsom en billig ersättning för det större äfventyr han sålunda kommer att ikläda sig. Skulle försäkringstagaren befinnas hafva förfarit bedrägligt vid resans uppskjutande, ega skiljomännen i sin makt att sätta tillskottspremien så högt, att han icke eger någon fördel af sitt oredliga handlingssätt. I denna skiljomännens pröfning af omständigheterna vid ett dylikt fall har man ansett ligga korrektivet emot de missbruk lill försäkringsgifvarens skada, som möjligen kunna uppkomma af detta stadgande, hvilket annars är afFattadt att skydda försäkringsgifvarens interesse. En viss latitud förefinnes alltid vid bestämmandet af försäkringsgifvarens ansvar. Vissa slags faror måste han, enligt aftalets natur, öfvertaga; från andra måste han vara fri. Men emellan dessa håda slag af faror ligga åtskilliga, hvilka han kan åläggas att bära eller icke, alltefter en vidsträcktare eller inskränktare uppfattning af hvad öfvertagandet af en sjöfara innebär. Det riktigaste synes vara att bestämma dessa gränser efter hvad haudelsverldens bruk stadgat, och derföre 14 v 106 har förslaget upptagit tyska lagens stadganden i denna punkt, hvilken lag utan tvifvel innehåller de allmännast erkända reglorna för försäkringsgifvarens ansvarighet (§§ 223 och 224). Efter att sålunda hafva angifvit hvad slags fara, som begripes under försäkringsgifvarens äfventyr, öfvergår förslaget till föreskrifterna om hans ansvarighet för den olika slags skada, som i dylik fara timat (§<§ 226 —232). Denna skada kan nemligen vara dels gemensamt, dels enskildt haveri. Förslaget ålägger nu försäkringsgifvaren att gälda de bidrag, som försäkringstagaren bör i gemensamt haveri gälda, enligt den uppgjorda dispachens bestämmelser, och tillägger dervid, i enlighet med allmänt bruk, äfven i utlandet upprättad dispache full giltighet (§ 226).
Man kan antingen begränsa sedelutgifningsrätten inom ett visst belopp, hvaröfver hon icke får utsträckas, eller ock kan man i sjelfva lagen nedlägga sådane bestämmelser, alt densamma så regleras, alt icke någon fara för Banken kan upstå. Jag tror, att när man en gång låtil enskilda Banker upkomma, och få den utsträckning, som de f. n. ega, och dä de alltid — hvilket icke kan bestridas — utöfvat en välgörande verksamhet på industriens utveckling och lif, så synes mig att man icke nu, då industrien går allt kraftigare och kraftigare framåt och häller på att blomma, för att i framtiden utveckla den skönaste frukt, det synes mig, säger jag, alt man icke nu borde tillstoppa eller låta utsina dessa källor lill allmän nytta och välmåga. Jag vet all Hr von Hartmansdorff har för regel, alt söka inskränka den fria verksamheten inom landet, vare sig i en eller annan riktning, men jag tror, att detta hans system är i högsta grad felaktigt. Man bör låta den enskilde sträfva åt alla riktningar, och gifva honom den största möjliga frihet, all sjelf samla kapitaler. Man bör icke åt detta håll längre utsträcka Riksbankens verksamhet, än som hittills egt rum. Detta ulgör för mig det hufvudsakligaste skälet att påyrka, att Banken icke befattar sig med inrättandet af Filialbanker, för alt dermed ersätla Privatbanker. Dessutom tror jag att Utsk. har ganska försigtigt och riktigt föifarit, då det föreslagit, att de nu inrättade Filialbankerne mätte erhålla en längre tids verksamhet, innan man vågar gifva ett bestämdt företräde åt den ena eller andra af dessa inrättningar. Om del i en framlid visar sig, att de arbeta, landet lill allmän nytta, ali de fullkomligt ersätta Piivatbankerne, samt att de fel, hvilka man förebrår dessa sednare, icke kunna afhjelpas, må man då lemna dem ett afgjordt företräde framför Privatbankerne.
Det är i alla fall Owzyns ihärdighet, som man till stor del skyller kartläggningen af Ob-viken, Tasoch Gydabugterna64. Resor från Jenisej mot Taimur-udden. Vintern 1738 kallades Owzyn och Koschelew till Petersburg för att der stå till rätta med anledning af en från deras underordnade inlemnad klagoskrift65. I stället fick Minin öfvertaga ledningen af expeditionen, hvilken skulle söka framtränga vidare öster ut längs Ishafvets kust. De tvenne första somrarna, 1738 och 1739, kunde Minin icke komma längre än till de nordligaste simovierna vid Jenisej. Men 1740 lyckades han, efter hvad det tyckes i temligen isfritt vatten, att vid Taimur-halföns vestkust nå 75°15′ n. br. Här vände han den 1 sept./21 aug. för »ogenomtränglig» is, men hufvudsakligast till följd af den sena årstiden. Den föregående vintern hade Minin afsändt sin styrman Sterlegow i slädar för att upptaga kusten. Han nådde den 25/14 april 75°26′ n. br. och uppreste der, på en i hafvet utspringande klippa, en stenvård. Öppna ställen tyckas flerstädes hafva funnits i det utanför liggande hafvet. Man återvände med anledning af snöblindhet och rastade under återfärden en tid i en vid floden Pjäsina belägen simovie, hvars tillvaro bevisar huru långt de ryska fångstmännen sträckt sina färder66. Resa från Lena mot vester. Den 11 juli/30 juni 1735 afgingo två expeditioner från Jakutsk på hvar sin dubbelslup, beledsagade af en mängd proviantbåtar. Den ena af dessa dubbelslupar skulle afgå mot öster under befäl af löjtnant Lassinius. Jag skall längre fram redogöra för hans resa. Den andra stod under befäl af löjtnant Prontschischew, som hade till uppgift att från Lena afgå mot vester, om möjligt till Jenisej. Resan utför floden gick lyckligt och angenämt.
Man hade således att räkna sju gånger sjuttio eller 490 år från babyloniska fångenskapens slut till Messias’ ankomst, och då man, ohistoriskt men på grund af en utsaga hos Jeremias, antog fångenskapens längd till sjuttio år, så hänvisades man af denna beräkning temligen nära intill tiden för Jesu födelse. Men ytterst torde likväl antagandet, att Messias vid denna tid skulle komma, hafva sammanhängt med den bland inder, kaldeer, perser, judar, greker, romare och måhända flera folk allmänna föreställningen om fyra verldsåldrar, under hvilka ljuset och mörkret, det goda och det onda skola kämpa med hvarandra, tilldess, när menniskoslägtet efter städse fortgående försämring synes hafva dukat under för det ondas magt, den femte verldsåldern skall inbryta med räddning och lycksalighet42. Judarne räknade likasom perserna 1000 år på hvarje verldsålder, och då 4000 år vid Jesu tid ansågs hafva förflutit från verldens skapelse, men Messias väntades med det femte årtusendet, så gick denna räkning temligen väl ihop med den på Daniel stödda kalkylen. I sammanhang med läran om tusenåriga verldsåldrar stod ock den hos rabbinerna allmänna föreställningen, att det messianska riket skall bestå i tusen år, och att just med det sjette årtusendet Gud sjelf skall öfvertaga spiran (Pesikta Rabbath fol. 2 m. fl.). Men enär hvarje lära tillika skulle hvila på profeternas utsagor, så sammanstälde rabbinerna psalmistens ord (Ps. 90, 4), att tusen år äro såsom en Herrens dag, med Es. 63, 4: „En hämdens dag har jag i mitt hjerta“; med hvilken hämdens dag borde förstås Messias’ regering, under hvilken alla Guds rikes fiender skola tillintetgöras 43. NYA TESTAMENTETS LÄRA OM KRISTUS. Jesu egna utsagor om hans förhållande till det absoluta. Han för nekar, att han är det absoluta goda, det absoluta vetandet; han förklarar, att han icke är allsmägtig, skiljer mellan fa drens vilja och sin vilja, som genom underkastelse, ej genom
Ridderstolpe, under åberopande af de skäl för den nuvar. bänkmansinrättningens oförändrade bibehållande, hvilka af Frih. d’Albedyhl, uti dess Utsk:s förra betänk, bifogade reservation, blifvit utvecklade. I sammanhang härmed och i anledn. af Hr Gr. Spens’s i allmänhet gjorda anmärkn , att Utskts förra betänk, varit i så måtto ofullständigt, att det icke innefattar något förslag till förändrad redaction af de stadganden, hvilkas förändring blifvit tillstyrkt, får Utsk. vördsamt anmäla, att TJtsk. i slutet af sitt ifrågavar. betänk., på sätt Utsk. vid enahanda förhållande tillförne iakttagit samt II. Ståndet äfven behagat godkänna, förbehållit sig att, sedan Utsk. fått emottaga H. 11. o. Ad:s beslut i anledn. af de tillstyrkta förändringarna i Ridd.Ordn , få i ett sammanhang inkomma med de förslag till förändringar i redactionen af Ridd.Ordn. eller Ridd.directts instruction, som deraf kunde påkallas, hvilket II. R. o. Ad. jemväl vid detta tillfälle torde finna vara mest lämpligt. Ulskrs förslag, att andra uppropet vid val och voteringar må afskaffas, har blifvit bestridt af Hr Frih. Boye, Ludv., Frih. Cederström, Jac., Hr Rosenblad, Bernh., Hr Strussenfelt, Adolph Ludv., Hr Lefre'n, Joh. Pehr, och Gr. Spens, Carl Gust., den sistnämnde likväl endast såvida det rörde tvenne upprop vid voteringar, hvaremot Gr. Cronhjelm, Otto Aug., Hr Cederschjöld, Pehr Gust., och Hr Printzenskjöld, Carl, delat Utsk:s åsigt; varande tillika under discussionen upplyst, att uti BondeSt. alltid 2:ne upprop vid val och voteringar äga rum, hvarförutan praxis i PresteSt. lärer vara den, att talmannen, efter slutad votering, vanligen framställer den fråga, huruvida alla ledamöterna voterat.
Jag tror det icke om någon och tror äfven, att det vöre fåfängt; ty vi skola väl hafva ögonen öppna, så att man ej skall kunna lurendreja in något. Jag får i sjelfva saken förklara, att jag förenar mig med Gr. Frölich i fråga om nödvändigheten att här intaga en sådan §, som hans förslag under N:o 6 innehåller, utan afseende på hvad man sedermera må vilja stadga om den ena eller andra bankens skyldighet att deponera fonder i publik vård. Frågan, huruvida dessa fonder skola deponeras i allmänt förvar eller få disponeras af vederbörande bankdirectioner, är alldeles oberoende af hvad som föreskrifves i 6 §; ty den innehåller blott hvad som får betraktas såsom grundfond, men icke någon bestämmelse, huruvida den skall sättas i taka händer eller disponeras af directjn, Men nu hafva vi egentligen före 5 § af Utskrns förslag. Den innehåller 3:ne Den iG Mars e. m. 3n saker: 1:0 hvilka assignationer få utgifvas, 2:0 huru de skola vara underskrifna och 3:o huru uppgift skall lemnäs på de personer, som skola underskrifva dem. Gr. Frölichs förslag har en^§, som upptager dessa ämnen och icke flera, nemi. den 7:de. Jag tror derföre, att om R. o. Ad. jemnför den förevar. 5:te § med Gr. Frölichs 7:de, och tillåter, att, sedan det blifvit afgjordt, hvilkendera af dem är bättre, vi få diseutera Gr. Frölichs 6 §, emedan den innehåller en allm. materia, som bör angifvas just der den af Hr Gr. blifvit införd, så komma vi ett godt stycke fram; och medan jag nu har ordet, anhåller sjag att få yttra mig hvilken af de förenämnda mot hvarandra svarande 5 och 7 §§ Förtjenar företräde. Jag tror, att Gr. Frölichs redaction till alla delar är bättre. För det första har han, i fråga om hvad slags assignationer skola få utgifvas, tydligare uppgifvit dem i 2:ne från hvarandra skiljda mom.
Motion i\T:o 356. Stats-Utsk. Utlåt. R. St. underdån. Skrifv. Letsbo-by oell Ramsjö kyrka i vestra Helsingland, om anslag till väganläggning dem emellan. Motion N:o 256. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 141. R. St. underdån. Skrifv. Levin, om anslag till ackordsersättning åt f. d. Regementsläkaren m. m. B. F. Levin. Motion N:o 189. Stats-Utsk. Utlåt. Lida-åll i Westergötland, om anslag för upprensning af. Motion \:o 333. Stats Utsk. Utlåt. N:o 141 samt Mern. St. un derdån. Skrifv. Lifregementets Husar-korps, angående ställande på vakans af viss del deraf mot årlig vakans—afgift. Motion N:o 398. Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk. Betänk. Lilla Hammarsundet i närheten af Askersund, om statsanslag till brobyggnad deröfver. Motion N:o 144. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 141. R. St. un derdån. Skrifv. Lindström, Olof, från /'Vesterbottens län, Motion N:o 243, om anslag af 50,000 R:dr utaf inflytande bränvinsbrännings-afgiften lill understöd för odlingsföretag inom länet. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 141. Motion N:o 257, om anslag till lön åt ytterligare en Veterinärläkare inom Westerbottens län. Stats-Utsk. Utlåt. R. St. underdån. Skrifv. N:o 169. Motion N:o 258, om särskild ersättning åt postförare, då lian nödgas afbida postens expedierande. Sammans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 6. Motion N:o 259, om åtgärders vidtagande för hämmande al tiggeri. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Beviset bör derjemte i hufvudskriftvara att tillgå, när dess uppvisande påfordras af bränneri-koutrollör eller den, hvilken tillsyn vid bränneri såsom tjenstepligt eljest åligger eller som är skyldig att förbrytelser mot denna författning åtala. §. 100. De i denna författning utsatta afgifter och böter beräknas i bankomynt. Expedilions-Ulskoltets Förslag lill underd. Skrifvelse, A':o l äS. 613 10 Art. Om redskaps inlösning. §. 101. Enkel redskap, med eller utan mäskvärmare, skall, till de delar densamma utgöres af koppar eller malm, för allmänna medel inlösas, med en liondedels förhöjning utöfver det värde af gammal koppar och malm, Konungen bestämmer. Redskapsegare, som vill sig af sadan förmån begagna, skall dock, inom tre månader efter det denna författning trädt i verkställighet, redskapen anmäla och aflemna å de möten, Konungens Befallningshafvande för sådant ändamål utsätter. 11 Art. Särskilda stadganden för den bränvins-tillverkning, som vtöfvas i mindre bränneri år i855. §. 102. Den, som år 1852 eller 1853 till bränvins tillverkning begagnat enkel redskap af större pannerjmd, än enligt 7 §. är tillåten, vare berättigad att med enkel redskap af högst 27 kannors pannerymd ulan, eller högst 20 kannors med mäskvärmare, år 1855 i mindre bränneri tillverka bränvin; dock må ej den, hvars redskap under ettdera af de förstnämnda åren icke uppgått till 27 kannors rymd utan, eller 20 kannors med mäskvärmare, med större eller annorlunda beskaffad redskap, än ban då begagnat, år 1855 tillverkningen utöfva. §. 103.