Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 anledning deraf får jag i ödmjukhet föreslå det stadgande: alt, då behof af ny skjutsinrättning å farväg, äfvensom vid jernvägseller kanalstation uppstår och sådan icke kan åstadkommas utan de gamla skjulslagens ytterligare betungande, vederbörande länsstyrelser må ega alt på sådant ställe bereda skjutsinrättning på det sätt, att skjutsningsskvldighelen, efter entreprenadauktion, öfverlemnas lill den, som erbjuder sig att för minsta lega per mil befordra resande; och att resande målte åläg gas alt vid sådan skjutsinrättning, utan afseende å den allmänt gällande skjutslegan, betala för hvarje mil det belopp, för hvilket entreprenören vid auktionen förbundit sig att bestrida skjutsen, som dock icke må begagnas längre än lill nästa gästgifvaregård. Om remiss till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet anhålles. Stockholm den 1!) J. Bergström. från Kopparbergs län. Motioner i Bonde-Stcmdet 1862. Af J. Bergström irån Kopparbergs län, om sådan förhöjning i det af Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition nu äskade anslag för understödjande af myrutdihningar och v attenaflappning ar inom de 6 nordligaste länen, att 20,000 R:dr li.mi för Kopparbergs län särskildt varda anvisade. Allmogen i Dalarne har först på sednare tider, i den mån storskiftena hunnit fullbordas, med fullt allvar vändt sin håg till odligen af sin jord. Men hvad den nordligaste delen af länet beträffar, så är fattigdomen af lätt begripliga orsaker så stor, alt tili de förberedande arbetena eller hvad hufvuddikning beträffar å de större myrvidder, de allraflesta bönder sakna egna tillgångar alt dem åstadkomma. För 15 ä 20 år sedan bekostade Staten hufvuddikens upptagning genom några myror, och aldrig har Staten gjort en bättre gerning åt denna landsort än denna. Kring dessa hufvuddlken äro nu på många ställen vackra åker tegar, som gifva god äring. Hade denna hjelp fortfarit i större skala och längre, skulle det stå annorlunda till med vårt jordbruk i Dalarne, än nu är förhållandet.
Hvar och en sorn erinrar sig det effect väckande tal, som 1812 hos Ridderskapet och Adeln förskaffade bifall åt förslaget, att lägga Tidningarne under godt3rckef, torde likaledes påminna sig, att det sades vara blott tillfälliga omständigheter, för ögonblicket, som påkallade detta steg och att det uttryckeligen å Ministerens sida lofvades att när omständigheterne förändrat sig inskränkningen i laga ordning skulle anmälas till upphäfvande. Då nu de dåvarande omständigheter längesedan försvunnit, är det vAl tid att en af dessa omständigheter föranledd och på dem endast beräknad inskränkning må försvinna. Det är så mycket mera skäl dertill, som stadgandet Den 21 Maji f m. 581 i 8 Momentet innehåller en dubbel orättvisa , nemligen en emot den authoritet som skall utöfva godtycket, och en mot den som detta godtycke skall drabba. I ett constitutionelt land, der allt af Lagar bör vara betryggadt, och der alla med liflighet älska den Lag enliga friheten, där måste det vara högst obehagligt, ja förhatligt för en Ledamot af Konungens eget Råd att se sig anmodad att handla efter nyck, och behandla Medborgare godtyckligt, eller på ett sätt, som ar utom Lag Då nu allt förhatligt, som påbördas en fri varelse, är en orättvisa, så är den magt öfver Tidningar, som efter 18 i 2 varit lemnad HofCanzlers-Embetet en orättvisa emot detta höga Embete; ty det är gifvit, att när en magt är lemnad måste den också uppfordras till utöfning. I afseende på föremålet för godtycket eller TidningsUtgifvarne, är orättvisan alldeles uppenbar. Att hvarje Stats medlem må fritt få använda sine krafter till eget och andras gagn, utan att deruti kunna inskränkas eller hindras annorlunda, än enligt ransakning och dom efter bestämd Lag, det är principen i hvarje Samhälle som vill kallas flitt, men emot denna princip syndas då någon inskränkes uti sin verksamhet utan, att han vet hvarföre och utan annat skäl, än att den eller den säger tel est notre bon-plaisir.
Amasonerna blefvo åter ömsinta qvinnor, som genast glömde hvad de haft att klaga öfver, för att lemna allt sitt deltagande åt det fallna majestätet, den siste vasakonungen – ty hertigen ville man ej taga med i räkningen. Hvilka betecknande motsatser företer ej lifvet! En dag drömde Gustaf IV Adolf, denne olyckans förstfödde son, om att intaga Norge och blifva dess konung. En annan dag, tolf år senare, låg på det norska storthingets bord en ansökan, i hvilken samme konung under det enkla namnet Gustafsson anhöll att få blifva naturaliserad norsk – borgare. Den dubbla brudkammaren. Hyresgästen. Bland många andra äkta par i vår lilla stad lefde på samma gata som mina föräldrar en gammal hattmakare vid namn Björkelund med sin värdiga, ärbara och trefliga hälft samt sina tvänne svarthåriga döttrar, hvilka just då som bäst höllo på att göra sin edukation i madam Krabbes pensionsanstalt för lillkatekesen och märkning på namn-duk. När man genom porten från gatan trädde in på gården, hade man till höger verkstaden och på venstra hand förstugan till huset, der man från ena sidan kom in i tvänne djupa mörka högtidskamrar af ett klosterlikt utseende och från den andra in i den kammare, der mäster Björkelund med sin husfru, sina svarthåriga döttrar, sin lilla bokhylla, sin pipa och sin hund jemte sin husfrus katta och tvänne gröna fönsterlådor med en liten skog af uppdragna äplekärnor lefde ett ogement förnöjsamt, trefligt och småmuntert lif – ty han hade sina egna anspråkslösa nöjen den mannen, som icke kostade honom något annat än husfreden i vanlig mening; men Björkelund var på sitt sätt filosof och tog i detta fall lifvet i stort. Ett bland hans högsta nöjen var att, då mor fått kissan i sömn i ena hörnet af den stora med svart skinn klädda soffan och kissan som bäst spann på sina nätta kattdrömmar, i stället för att snurra upp matmors garnnystan, alltid hängande vid ullsocken, som hon stickade åt far, då icke låta denna lugna trefnad fortfara, utan i stället helt och hållet omstörta den.
Det af Kongl. Maj:t framställda förslag är icke, såsom vid förra tillfället, då anslag för boställenas uppskattning begärdes, åtföljdt af något yttrande, som lemnar bestämd ledning för uppfattning af de grunder, som vid löneregleringen skulle blifva gällande, utan afser, efter hvad det vill synas, endast att bereda tillfälle till beräknande af kostnaden utaf det ena eller andra aflöniugssättet; men för ett sådant mera inskränkt ändamål synes en så omfattande och kostsam åtgärd icke erfordras, utan torde den tvekan, som i detta afseende kan förefinnas, lämpligast Stats-Utskottets Utlåtande N:o 51. 65 lämpligast undanrödjas genom undersökning af boställen inom en eller annan ort och jemförelse med den nuvarande uppskattningen. För denna mera inskränkta undersökning torde medel kunna åstadkommas utan särskildt anslag, men i allt fall synes en så betydlig kostnad, som den ifrågasatta, icke böra ega rum förr, än det blifvit behörigen afgjordt, att löneregleringen i verkligheten bör grundas på boställenas bibehållande; och Utskottet anser sig i följd deraf böra hemställa, att Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga framställning icke måtte af Rikets Seander bifallas. 57:o. Uti en hos Borgare-Ståndet väckt, till Utskottets behandling remitterad motion (N:o 53) har Herr C. E. Ljungberg, jemte erinran om de betydliga anslag, Rikets Ständer vid de sednaste riksmötena anvisat för anskaffande af vapen och annan krigsmateriel, af anförda skäl föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anhålla, att en utaf artilleri-, sjö-, infanterioch kavalleri-officerare bestående 'permanent vapenkomité måtte nedsättas, hvilken komité erhölle till åliggande, såväl att anställa alla för vapenkonstruktionen nödiga försök, sorn ock att till Kongl. Majit afgifva yttrande, angående de olika vapnens konstruktion samt den myckenhet, som borde anskaffas, eller det behof, som vore att fylla, äfvensom att lemna utlåtande i vigtigare frågor rörande intendentsväsendet och fästningsförsvaret.
Nu ångrade han ännu mera att han icke tillsagt pater Clemens att passa på vid fönstret och taga emot den unga flickan, men nu var det för sent att reparera felet, ty den största möjliga skyndsamhet var af nöden. Minnchen var icke heller någon lätt börda och slottsfogdens krafter långt ifrån öfvermenskliga. I dessa ögonblick ansträngde han sig likväl så mycket han förmådde, ty att nu släppa bytet kunde naturligtvis ej komma i fråga. Han skyndade således fram till fönstret. I häftigheten stötte han mot en stol, så att den föll omkull med stort buller. En förfärlig ed sväfvade på slottsfogdens lappar då han samtidigt förnam att någon rörde sig i rummet näst intill. Det var gamle Arnold, som vaknade. Han reste sig upp i sängen... "Hvad kunde det vara", mumlade han för sig sjelf. "Ah, det är kanske tjufvar. Jag måste se efter." Han hade också rätt, såsom vi veta. Det var verkligen en tjuf, men icke en af det slag som han menade. Hastigt kastade han på sig de nödvändigaste kläderne, tände en lykta och beväpnade sig med en duktig knölpåk. Så rustad öppnade han varsamt dörren och trädde in i Minnchens rum. Det kalla draget från fönstret kom honom att i första ögonblicket studsa tillbaka. Men, huru skildra den förskräckelse, som bemäktigade sig honom då lyktskenet föll på gruppen framme vid fönstret! I förstone trodde han att allt endast var en synvilla, men genom att kasta en blick på den tomma sängen blef han genast öfvertygad om att så icke var förhållandet utan att allt var en grym verklighet. Han igenkände också genast slottsfogden på Miltnitz. "Ha, din skurk", utbrast han och störtade fram med knölpåken höjd öfver sitt hufvud sedan han först nedsatt lyktan på en stol. "Inte nog med att du pinar dem du har under dig, äfven öfver andra söker du att draga olycka! Släpp genast flickan, annars krossar jag din skalle som ett nötskal!" Slottsfogden var nu i verkligheten i större fara än han någonsin förut varit, ty gubben Arnold egde ovanliga krafter för sin höga ålder. Den uppretade sinnesstämning, i hvilken han befann sig, bidrog också till att mångdubbla hans styrka.
M. jemväl täcktes tillse, huruvida och i hvad utsträckning försäljning till skatte af Ilvitfeldtska stipendii-hemmanen lämpligen skulle kunna åstadkommas. Det är visserligen sannt, att BondeSt. för en längre tid tillbaka gjorde en framställning i denna väg, och frågan förnyades vid 1850 års Riksdag, då en motion väcktes i samma ämne, men då svarade SlatsUtsk. att frågan vore beroende af K. M:s pröfning, hvadan motionen lemnades utan åtgärd och It. St:r, då de skulle fatta sitt beslut rörande Betänk., inskränkte sig till att med bifall till StatsUtsk:s hemställan, begära instrukt. för stipendii-inrättningens styrelse och reglemente för utlåningen af inrättningens medel. Då K. M. pröfvade frågan, hade således icke R. Sl:r begärt någon undersökning rörande Ilvitfeldtska hemmanens försäljning till skatte, och då det alltså är första gången en sådan anhållan hos K. M. göres, kan jag icke finna hvarken att den är onödig eller oriktig. Jag röstar för bifall till Betänk. Hr Ribbing, Arvid: Den talare som bäst känner förhål landet med dessa hemman har uplysl, alt de till antalet äro 140 hela hemman, hvilka till en stor del sönderfalla i smärre delar, ■g:delar, hvadan således åboernes antal kan upgå till 8 gånger 140, hvilkas väl ganska mycket heror derpå om detta Betänk, vinner bifall eller icke. Deras fördel har genom stipendiigifvarens testa - Den 9 Maj. mente blifvit åsyftadt, ehuru icke detta ändamål vunnits såsom det blifvit till öfverflöd utredt, utan har det i stallet gifvit anledn. till ständiga tvister, rättegångar, otrefnad och osäkerhet för åboerne. Om nu detta testamente, i st. f. att verka något godt, medför nyss omförmälda obehag, vore det högst eget, om icke båda statsmakterne skulle äga rättighet att andra detsamma, då det icke är fråga om alt minska fördelarne för dem, till hvars förmån testamentet är uprältadt, utan tvärtom öka deras rättigheter och förbättra deras ställning genom att låta dem blifva ägare af sina innehafvande hemman.
Det är fägnesamt alt höra det hon nu erkännes vara i bättre författning, än man tillstod vid riksdagens början, och att hon har penningar, då det är fråga öm allmosor, ehuru hon ej har några, då fråga är om Piikets försvar. Jag anhåller att R. o. Atl. måtte bifalla betänk., och derigenom befria våra cancellister från utskrifning och oss sjelfva från omsägning liera gånger af ett och detsamma. Ur Frih. o. Landtm, framställde propos. först till bifall och derefter till ålerremiss af utlåt N:o 36g. Båda propositionerna besvarades med ja och nej. flr Landtm, förnyade sin forst framställda propos. till bifall å utlåtandet. Ropades starka ja, blandade med mångå nej. Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna alt ja öfverrösta! nej. Hr Hammarhjelm, begärde votering. Upplästes lill justering och godkändes följande votertsproposition : Den, som bifaller StatsUtsk:s utlåt. N:o 36g, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad. de vid ofvannämnda utlåt. N:o 36g gjorda anmärkntr föranleda dess återremitterande* Efter voteringens slut, befunnos rösterna bafva utfallit, som följer: Ja — 36. Nej — 23. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 3 e. m. In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. 18 H. 18 i38 Den 4 December e. m. Fredagen den 4 December i84o. Plenum kl. 6 e. m. Justerades 17 prot utdr. för denna dag f. m. Föredrogs ånyo StatsUtsk:s den 25 sistl. Nov. på bordet lagda mern. N:o 376, i anledn. af RiksStlns skiljaktiga beslut ang:de inhemsk ulls belåning.
Slutligen anhåller jag vördsamt, att dessa mina tankar måtte med de öfrige RiksStånden behörigen comnnmiceras, samt till vederbörande Utskott remitteras; varande jag städse beredvillig att meddela de upplysningar och vidare förklaringar i ämnet, sorn nämnde Utskott kan för sig finna behöflige, men som jag ej här trott mig böra mera omständligt utveckla. Herr Dahlman, Lavs Jonan: Anspråkslöst och under öppet erkännande, htt] vara noyice i den djupaste af alla läror, 320 1Den 5 Martti, Statsfmancens, anhåller jag vördsammast få meddela mina enfaldiga åsigter i detta vigtiga amne, och dymedelst göra, äfven jag, ett ringa bidrag vid öfverläggningarne. Jag utgår ifrån den grundsats, att medlet till afhjelpande af den största förlägenheten, hvarförutan ej något grundligt kan göras vid denna Riksdag, är och evigt blir f örtroendets återJlallande. Jag yrkar således absolut reda i vårt myntförhållande. Banken bör, såsom hvarje individ, hvilken ej rnägtar vid uppvisandet infria dess förbindelser med hvad utlofvadt är, uppgifva sin Jtat. En borgenär är ej pligtig nöja sig, vid anfordran af specie, med hypotliekerande effecter, dd upphörde ju till rörelse! Jag understöder alltså fullkomligt den förut gjorda motion om Bankens publicitet. Vidare föreslås: 1) BancoUtskottet afgifver dess betänkande om den del Banken, på grund af dess otvifvelaktiga silfverfond, kan invexla af dess utelöpande sedlar med minst 5o, högst (io, procent rabatt; så att, om t. ex. sex millioner finnas i Bankens hvalf, kunna åtminstone femton millioner papper inlösas, helst många förkomne Bancosedlar ännu äro bokförde. 2) Banken öfverflyttar alla dess intecknade eller hypothekerade fordringar, samt alla dess ägande Statsanslag på RiksgäldsContoiret, som kunde hädanefter kallas CreditBank.
När härtill kommer, att blott från Wermland årligen med skogarnes bestånd kan utföras , och nu till salu för tillfallet finnas, öfver 20,000 stycken Bjelkar , och nära 1000 stycken master, hvilka till större delen ligga flere år i vattudragen, utan att kunna försalljas, samt att under loppet af sommaren omkring 12,000 Tolfter Plankor utom bräder och läckter , kunna till export beredas, vo e det en oförlåtlig försummelse af mig att härvid ej söka fasta Riksens Ständers uppmärksamhet. Värdet af dessa varor, och vinsten af deras försäljande, så för Provincen, som för hela Riket, kan bäst synas, då man antager, att, om bjelkarne blott betalas till det låga priset af 12 sk. Rgs. Cubikfoten , erhålles en summa af 200,000 R:dr B:co, ty i allmänhet innehåller hvarje Bjelke omkiing Go Cubikfot, och, då den förr betaltes med 30, 32 och ända till 36 sk. Rgs. torde ej priset vara för högt upptagit. Om Tullen å dem nedsättes , och en möjelighet finnes för utlänningen, att kunna utföra dem i egna Skepp, skola troligen dessa höga priser återkomma till en betydelig vinst för skogsägaren , köpmännen och den mängd menniskor, som sysslosättas med Bjelkarnes tillhuggning och transporterande. Tusende Master äro åtminstone värda BcvillningsUtsL Betänkanden. 30,000 R;dr B:co, och 12,000 Tolfter Plankor, större delen af 10 alnar, utom Bruder och Läck* ter, visserligen värda mera än 120,000 R:dr B:co. Tiädvaror till ett värde af mera än en half million R:dr Rgs. kunna således med säkerhet nu och framdeles årligen exporteras från Wermland , såvida denna handel frias från de band, sora trycka den, och inom korrt skola högre priser kanske fördubbla denna Summa.
Någon, som innehade platsen bredvid henne, hade ovetande det ädelmodet att stiga upp, och genast intog Ferdinand den. Den unga, något bleka, men likväl intagande flickan vek förlägen på snörena af sin pirat, och såg åt motsatta sidan af rummet, om ej någon passande utväg till uppbrott kunde upptäckas. Men alla platser voro fyllda, och vid dörrarne hade en mängd herrar slagit sig ned. Hon måste således tåligt foga sig i sitt öde och sitta qvar, ehuru detta var det värsta af allt. ”Dyra, dyra Hilda,” sade kapten Ling i hviskande ton, ”hvarföre skulle du neka mig det samtal jag begärde? Hvarföre, då du ej ville bevilja det, skickade du mitt bref ouppbrutet tillbaka? O, Hilda, Hilda, du var dock hård; annars hade du kunnat bespara oss alla mycken smärta. Ännu i dag på morgonen talade jag med min farbror; men ack, hvad skulle jag säga honom, då jag icke egde något hopp?” ”Ferdinand,” afbröt fröken Borgensköld sin kusin helt kallt, ”du är föga grannlaga, som i ett helt sällskaps närvaro återtager ett så uttömdt ämne, att det icke lönar mödan att förlora ett ord vidare derom. Haf derföre den godheten att lemna mig.” ”Gud, hvad du är bitter, Hilda!” suckade Ferdinand, och hans kinder glödde, hans öga lågade. ”Tror du då, att jag endast behållit rosorna för mig och lemnat törnet ensamt åt dig? Nej, långt derifrån! Dess taggar hafva fasttryckt sig i mitt hjerta, och der ristat djupa sår. Men jag skall icke längre besvära dig. Likväl, Hilda, neka mig icke nästa vals; det skulle väcka förundran och prat, om vi, såsom kusiner, under hela aftonen dansade endast en fattig française med hvarandra.” ”Ingen vals, Ferdinand,” sade fröken Borgensköld bestämdt. ”Nej, jag tror gerna, att du icke unnar mig den glädjen,” svarade kaptenen dystert; ”men en kadrilj kan du väl ändå icke neka mig?” ”Åh nej,” svarade hon likgiltigt, ”det är icke heller nödigt.”
Om verkligen vid detta kejsar-besök något aftalats om » Östersjöns neutralisering », får man väl någon gäng framdeles veta; i sådant fall vore helt visst ett ödesdigert steg taget. Någon större politisk betydelse tillädes egentligen icke fit kejsarens påföljande besök i Köpenhamn (30 juli), der han också synes hafva blifvit mera kallt mottagen. Om Nordschleswigs återlemnande blef ingen fråga, men Rysslands pkyddsling måste under nuvarande förhållande se en vän i Rysslands mäktige bundsförvandt. Nordschleswigs återlemnande förordades väl i tidningen » Nord », hvilken, som bekant, är det ryska kabinettets språkrör; men kejsar Wilhelm förklarade, att han förr skulle offra alla sina armékårer i striden. Då Moltke i aug. nedlade sin värdighet som generalstabs-chef, afgick en af Wilhelm I: s förnämste paladiner från den politiska skådeplatsen. Hans efterträdare, grefve v. Waldersee, hof-predikanten Stöckers förtrogne vän, skulle ej hafva passat i Fredrik III: s regeringstid; det var då tillochmed fråga om att förflytta honom från Berlin. Men för den anda, som genomgår Wilhelm 11: 8 regim, äro Waldersee och Stöcker framstående exponenter. Af » paladinerna » står endast Bismarck qvar, och han synes« Ur Dagms Krönika. 4nu mäktigare än någonsin. Som hans hängifne beundrare for kejsaren på återvägen från sin nordiska resa direkte till Friedrichs * rah, med suveränt förakt för festtillställningarne i Hamburg, för att i stillhet rådgöra med sin gamle kansler. Men medan den gamla bismarckska regimen tyckes lefva föryngrad upp, ser den ej utan oro en fruktansvärd fiende oaflåtligt samla krafter i det inre af Tyskland. Hur » verfolgt und gemaszregelt » den än är, behåller den socialistdemokratiska rörelsen ännu alltjämt sin lifs-kraft och inger större ängslan just genom den hemlighetsslöja, hvarmed den måste omgifva sig. Ett öfverraskande kraftprof gaf den, då i slutet af aug. socialistledaren Liebknecht med stor majoritet valdes till riksdagsman, och det i sjelfva Berlin. Den 21 aug.
Jag tror att med ångkraft, försedda krigsfartyg äro de, som kunna upfylla denna dubbla bestämmelse. Sedan ångkraften blifvit använd för krigsfartygs framdrifvande, finnes icke mera något hinder för äfven de största sådana fartyg att ingå i inre farvatten och operera tillsammans med en SkärgårdsFlotta. Men denna Flotta måste äfven vara försedd med ångkraft och det nr icke, såsom några tyckes tro, nog dermed, att en roddflottilj vid sina operationer har hjelp af ångfartyg, ty jag hemställer till hvar och en, som har någon sakkännedom i denna fråga, huruvida han icke finner, att en sådan roddflottilj, under det att den bogseras, är alldeles värnlös och lätt kan blifva af en fiendtlig Ångflotta helt och hållet tillintetgjord. Jag.tror derföre, att en roende SkärgårdsFlottas röle hädanefter blifvei; inskränkt till försvaret af vissa punkter i våra inre farvatten. Vidare hyser jag den öfvertygelse, att ett Skärgårds-vapen, betrakta i och för sig sjelft och utan att vara grundadt på Sjö - 200 Den 8 Juli e. m. manskapet, icke kan bära sig. Jag har genomgått en mängd handlingar från 1780-talet t. o. m. år 1812 för att finna, huruledes Skärgårds-vapnets ryktbaraste och skickligaste Officerare fått sin krigarebildning, och jag har funnit, att alla dessa Officerare blifvit bildade till sjömän dels på de fregatter, som fordom utsändes på expeditioner både i Östersjön och Nordsjön samt till Medehafvet, dels och på handelsfartyg. Tjenstgöring på större fartyg synes också vara den enda rätta vägen till att blifva en duglig sjöman. Utan en sådan bildning kan en Befälhafvare på ett Skärgårds-fartyg visserligen vara ganska skicklig, men fullt duglig Olifver han icke; dertill fordras att vara väl hemmastadd med vind och våg. Jag underkänner således ingalunda vigten af att ega ett Skärgårds-vapen, men jag tror att vi derutöfver måste ega ett vapen, som kan användas på öppna sjön. Under krig kunna ganska ofta transporter långt ifrån kusten förekomma och dessa transporter kunna icke verkställas utan större fartyg.
R:dr. öre, bomulls-: felb och plys, äfvensom filtar och parkum 1 skålp. 25 gaz, halflinon, musslin, nettelduk, dimity och batist 1 skålp. 25 blekta eller färgade 1 skålp. 40 tryckta eller pressade 1 skålp. 50 bomulls-, med blandning till större eller mindre del af lin eller hampa: bolstervar 1 skålp. 25 damast och dräll 1 skålp. 50 mattväfnad 1 skålp. 10 andra slag tullbehandlas såsom lika beskaffade tyger af bomull allena. ylle-, af ull allena eller blandad till större eller mindre del med bomull, lin eller andra ämnen utom silke: filtar och mattor 1 skålp. 25 maskinfilt, rundväfd för fabriksbehof; se Maskinerier, Redskap och Verktyg, ej specificerade. pressduk 1 skålp. 10 andra slag 1 skålp. 1 — 75 linneoch hamp-: blaggarn, buldan, kanfas och sadelgjordsväf, äfvensom väfnader af Indisk hampa eller s. k. Jute 1 skålp. 6 bolstervar 1 skålp. 25 batist, flor, kammarduk och linön 1 skålp. 75 lärft, alla slag, äfvensom damast och dräll 1 skålp. 50 mattväfnad af lin eller hampa eller af någotdera i förening med annat i taxan ej specificeradt ämne 1 skålp. 50 håroch tagel-: nöthårsfilt TullberäkInförselsInförselsningen. tull. Riksmynt. tull. Riksmynt. Väfnader: R:dr. öre. R:dr. öre. vaxade eller lackerade: mattor 1 skålp. 6 andra slag 1 skålp. 15 vattentäta eller dubbla väfnader, sammansatta genom upplösning af kautschuk, guttapercha m. m. 1 skålp. 40 Värjor och Värjklingor; hänföras under Stålarbeten. Väskor; se Portföljer. Ympvax Frii 4 Yxor: se Verktyg. Zaffer; hänföres under Färger och Färgningsämnen, andra slag, ej specificerade. Zink, Tutanego och Spiauter: oarbetad och i plåtar