Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad var det? Ett kuvert med bolaget Nores namnstämpel. Jo, det var brutet. Hjalmar hade brutit det. Bolaget Nore — ja, där var Hjalmar försäkrad för femtiotusen kronor. Det var dryga premier att betala för hvart halfår. Utan att tänka på det hade fru Beate tagit fram brefvet, som låg uti det uppbrutna kuvertet. Och hon läste det till en böljan helt mekaniskt, men sedan med nästan feberaktigt intresse. Det var ett anmaningsbref från Nore. Lektor Klaus hade inte betalt in premien i rätt tid. Och respitmånaden skulle utgå den 7 mars. Brefvet var dateradt den 10 februari. Och i dag var det den 15 mars Hade Hjalmar betalt in premien ordentligt? Hur kunde han också skjuta upp något sådant? Visste han inte, att hon efter hans död var så godt som uteslutande hänvisad till dessa fattiga femtiotusen? Det var ju inte mycket, men det var ju alltid så pass, att hon inte direkt behöfde lida nöd. Den Hjalmar, den Hjalmar! Och hon, som hade varit en sådan öm maka och gjort hemmet så angenämt för honom! Ja, ty det visste hon med sig själf, att hon hade gjort, och det var hon glad åt nu, då han var borta. Och så utan vidare bli ställd på bar backe! Det var upprörande, otacksamt och illa gjordt af Hjalmar. Ty natuiiigtvis hade han inte hunnit att betala in premien. Han dog ju så knall och fall. Fru Beate kände sig så gränslöst bitter, och hon passerade förbi den dödes kista, utan att ens kasta en blick ditåt. I dörren mötte hon de två karlarne, som kommo för att spika till locket. Hon gick raskt förbi dem, utan att vända sig om. Detta var slutet på ett äktenskap, som världen och kontrahenterna själfva kallat ett lyckligt äktenskap. Huru högt hade icke lektorn beundrat sin eleganta, skönhetsälskande hustru, och med hvilken timid, ungdomlig kärlek hade han inte sökt att uppfylla alla hennes önskningar! Och hon hade lämnat honom i fred åt hans arbete. För henne var skönheten allt — skönheten i lifvet och i konsten.
Spela ni, Spela, hoboister: gunga, tak och golf. Hvad slår nu klockan? – Hon slår tolf.« «Redan tolf!« – mumlade hertigen för sig sjelf. – Jag måste gå till hvila, och jag behöfver det: ja, – tillade han med en suck och förde handen till hjertat – i sanning, jag behöfver det mer än väl.« Och han ärnade återvända till Rosendal; men, med tankarna fästade vid ett helt annat föremål, än sin ensliga bädd, gick han åt ett motsatt håll och vaknade vid Täcka Udden först ur sina drömmar. Förtretad på sig sjelf, och med ansträngd uppmärksamhet på den stråt, han följde, begaf hertigen sig nu genaste vägen hem. Dagen hade redan börjat bräcka, då han återkom, till icke ringa glädje för den väntande kammartjenaren, som med hvarje timma blef mer och mer ängslig öfver sin höge husbondes sällsamt långvariga spatsergång. NIONDE KAPITLET. Hoffesten var imedlertid slutad. Endast drottningen gick till hvila på Ulriksdahl; ty enkedrottningen och prinsessan hade återvändt till Fredrikshof, hertigen af Södermanland med sin gemål till slottet i Stockholm, och konungen, åtföljd af sin gunstling Munck och vakthafvande kabinettskammarherren baron Ehrensvärd, som tillika var öfverste vid lätta dragonerna, sedermera kallade lifgardet till häst, hastade till sin nya skapelse, den skönaste bland svenska hufvudstadens sköna omgifningar, med ett ord: till detta «Haga«, hvars namn den Tredje och den Fjerde Gustaf gjorde ryktbart äfven hos utländningen, då de, under titel «Grefve af Haga«, reste utrikes. Vittnen till Gustaf III:s frikostighet mot konstnärer och till hans stora inköp af konstalster, med hvilka han riktade sitt hemlands samlingar, försökte Italiens illistige köpmän, att narra på honom jemväl obetydligheter, utan konstvärde, dem de höllo till ganska höga priser. Men Gustaf var ej en af desse okunnige, lättrogne furstar, som Italienarne voro vane att draga vid näsan.
Ulen omän så skulle vara, tror jag ändock, att det är Sveriges och Norriges skyldighet att söka skaffa sig en så stor flotta som möjligt. Sverige ocbNorrige hafva genom Novembertraktaten förbundit sig med England och Frankrike i afsigt att emotstå Rysslands öfvermakt i Norden. Skulle denna öfvermakt söka att med vapen i hand göra sig gällande, måste vi med våra allierade möta densamma på sjön. Ar det då icke vår pligt att med alla våra krafter rusta oss till detta möte och sålunda visa oss vara ett folk, som är värdt att skyddas från undergång? Eller skola vi, utan känsla för de förpligtelser vi åtagit oss och med glömska af hvad vi förr ensamne mäktat uträtta, helt och hållet lemna vårt försvar i våra allierades händer och emottaga deras hjelp såsom en allmosa, utan hvilken vi skulle förgås? Vore sådant värdigt det Svenska folkets forntid? Vore sådant att emotsvara de förhoppningar, som Europa i sednare tider tyckes fästa vid Skandinavien, såsom dess förmur emot östern? Jag skall nu söka ådagalägga, att Sverige och Norrige verkligen äro i stånd att utan allt för stora upoffringar, skapa den flotta, hvarom jag tagit mig friheten att väcka förslag. Svenska Statens financiella ställning är för det närvarande sådan, att enligt innehållet af K. M:ts Nåd Propos., Statsverkets inkomster under åren 1855, 1856 och 1857 kunna med säkerhet antagas lemna ett öfverskott af circa 10,600,000 R:dr r:mt, att 1857 års bidrag från Stats-Kont. för bestridande af Riksg:sKor.t:s utgifter är beräknadt till ungefär 2,200,000 R:dr samt att Bankovinsten för åren 1854, 1855 och innevarande år tillsammans utgör omkring 3,700,000, hvilka med säkerhet påräknade inkomster således utgöra omkring 16,500,000 R:dr. Till extra ordinarie utgifter under nästa Statsregleringsperiod har K. M:t begärt omkring 14,500,000 R:dr, och således finnes det ett odisponeradt öfverskott af omkring 2 milkr R:dr r;mt.
Hans hustru var hans fullkomliga motsats: god mot alla derför att hon icke kunde vara ond, slarfvig och vårdslös. Att slippa bannor var för henne idealet af tillvaron; begäret att stå en menniska närmare än alla andra var henne fullkomligt främmande. Hon liknade en ointelligent liten hushund, som viftar med svansen för alla, utan urskilning, derför att en spark är en spark, från hvad håll den än kommer. Deras äktenskap var så rikt på barn och så fattigt på lycka att deras hem var en komplett barnodlingsanstalt, utan spår af ljus eller sol eller lyftning för sinnet. Till faderns sorg kom barn på barn till verlden, med moderns klumpiga drag och med moderns håglösa, liknöjda sinne. Sjelf hade han denna vakna, rastlösa energi, som med ett slags girig hunger vill omfatta allt, tillegna sig allt. Han ville sporra sina söner och döttrar att nå mål som han icke sjelf kunde hinna. Han arbetade med mer än mensklig uthållighet för att skaffa medel till deras uppfostran, han ville genom dem som genom rännilar leda vetande och kunskaper in i sitt hus... men allt strandade mot den lojhet, som långsamt bredde sig vidare och djupare öfver hela huset. Det såg ut som skulle der behöfvas ett underverk för att den icke också skulle lägga sig öfver honom sjelf. Lifvets oberäkneliga böljeslag kastade mig åter långt bort och jag förlorade honom ur sigte som jag förut förlorat Bella. Det var först efter många års förlopp jag återsåg henne. Vi bodde på samma hotell, der vi båda skulle tillbringa natten, och hon tycktes känna glädje öfver att se mig. Jag var ju en menniska, som hon kunde tala med om forna dagar. Hon tycktes vara mycket ensam nu. Hennes föräldrar voro döda och hennes skönhet var förbi. Hon förde en bekymmerfull tillvaro, fattig som hon var och ovan att taga sig fram med eget arbete. Jag var stadd på genomresa och hade all utsigt att få tillbringa några ytterst tråkiga timmar i den stela landsortsstaden, innan det skulle bli tid att gå till sängs. Jag var derför ganska belåten öfver att få se ett främmande ansigte vid mitt tébord, om det också icke var ett som väckte idel angenäma minnen.
H"rr k<oräsncreu°2 , ^,col> .Mganus, lVlajor, Herr iVIsrk? von VVurrsnbsrA, i>ii!s ^ijkelm^, iLsvilionsLsersrerars. — I24Z Ti! Ilsvikorer öfwer Haricooch Riks» gäl ds - Weckell. 2lf Tlasten: Grckive lVIärner, t'nl, 6 >!,ire!, Hof-Marf^alk. Gikfwe klämillOs-, e^öol^k Ludvig, Kammarherre. Grefwe lvuurk, Lric, En af Rikets Herrar. Friherre Legrtclk, Israel, Ofwerste-^ieuie nanr. Af Andra Llatzcn: Herr LrrZIc, Larl Wilkelrn, ^slsskor. H >r LeonllLör, Larl O lok, LonrrsAmiral. Herr LilljLkorn, Lroäric, Landshöfding?. Herr ak dlorclin, Dalian Magnux, LanVöhöf-r dinge. Af Tredje Llatzen: Herr ^ölsrkerk, 6uclmun6, LancelliL-Rad. Herr He^Irsrillcälä, Oskilo^, /rsksslor. Herr Lrnnerkijsrna, Jokan Wilkolm, KrigS Råd. Herr von äVillskrand, ^äol^k Lreärie, Lageman. Ridderj7apek och Adeln atffilldeö klockan 4 til 9. In kclom krotOLolli Q. Lllverkiolxs» >-<« Thorsdag»! dru 12. Juni!., klsnum -lockan " förmiddagen. ^ustersllex ?i-nmco!Is'Ukdi's -!t af den 9.
At8 478 Underdåniga Skrifvelser, endast ifrån de större Stapelstäderne i Riket en sådan utförsel må tillätas, och utförseln ske till någon sådan utrikes ort, der Svensk Konsul. Agent eller Kommissarie är förordnad, sedan godset, i vederbörandes närvaro, blifvitnoga besigtigadt, med den deröfver upprättade specifika förteckning jemfördt och inpackadt, -samt Packan , Kistan eller Fastaget med behöriga Ernbets-Verks Sigillförsegladt: Att Köparen derefter ålägges,dåenligt Auktions-vilkoren godsets utskeppning genom hans försorg skall verkställas, att inom en viss bestämd tid ifrån Auktions-dagen detta gods, som förblif. ver under Kronans vård tills det utföres, under bevakning inlasta samt för utförselns lagliga fullgörande ställa borgen; hvarförutan det'fartyg, som godset intagit, bör af Tullbetjent till öppen Sjö bevakas : Att behörigen styrkt förteckning å godset genom Kommerse-Collegii försorg öfversändes till Svenske Handels-Agenten i den ort, der va-' torne skola lossas, och , sä snart Skepparen dit anländt, antingen Köparen sjelf eller genom Ombud genast derom gör änmälan hos nämnde Tjensteman, som då vid ansvar skall jemföra godset med förteckningen samt insända bevis öfver förhållandet till Kommerse-Collegium: Samt att, i händelse köparen uraktlåter gifva tidig underrättelse om godsets ankomst till utländsk ort, eller något missbruk föröfvas under transporten eller lossningen, böra den eller de, som dertill gjort sig skyldige, för sådant ställas till strängt ansvar, hvarjemte den Handels-Agent, som vid sitt åliggande finnes hafva oredligen förfarit, må skiljas ifrån tjensten och dessutom beläggas med det ansvar, hvartill han kan pröfvas skyldig. Rik^ Underdåniga Skrifvelser• 47§ sens Ständer anse likväl Tull-Direktionen, utan hinder af den nu föreslagne anstalt, böra ega frihet att vid förekommande serskilda omständigheter låta förbrutet dömdt gods å utrikes ort till den mästbjudande försälja.
Ank. till Exp. Utsk. den 25 April, kl. |7 e. m, Utlåtande, i anledning af vackt motion om förändrad regle ring af den, åtskilliga hemman i Laske härad af Skaraborgs län medgifna, rättighet lill mulbete ä kronoparken Edsmären. (I. A.) Uti en inom Bonde-ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion har Riksdagsfullmäktige!! E. M. Falck från Skaraborgs län anfort, hurusom den på gränsen af Skaraborgs och Elfborgs län belägna kronoparken Edsmären från Stats-Utskottcls-Utlåtande, N:o 119. 15 urminnes tider lemnat rik tillgång på mulbete så väl för kringliggande socknar och byar, som ock för de inom parken belägna hemman, hvilken förmån gjort det möjligt att utgöra de med dessa svaga hemman förenade betydliga onera. Ehuru denna förmån otvifvelaktig! tagits i beräkning vid uppskattningen af hemmanen, hade likväl vid regleringen af kronoskogarne år 1824 detta förhållande blifvit helt och hållet förbisedt; men sedan flere klagomål häröfver blifvit anförda och uppå framställning af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet, som insåg orimligheten uti att frånkänna hemmanen deras urgamla rätt utan någon ersättning, beslöt Kongl. Maj:t i nåder, att 120 tunland betesmark skulle utan serskild betalning tilldelas hvarje helt hemman, som å denna skog haft mulbetesrätt, samt allt det öfriga vara fridlyst och få benämning af planteringshage. Vid verkställigheten häraf hade likväl inträffat, att den betesmark, Larfs socken fått sig tilldelad, blifvit på ett ställe sammandragen, utan afseende på möjligheten för hemmansegarne alt densamma åtkomma, hvaraf följden varit att en del af dessa icke kunnat begagna sig af den dem tillagda betesmark såsom varande i anseende till mellanliggande berg och större mossar för kreatur otillgängliga.
Han var i hennes ögon så stor, att ett intelligensförhållande mellan dem nödvändigt måste bli ett subordinationsförhållande, och hon njöt af detta andliga subordinationsförhållande lika mycket, som han sjelf njöt af hennes moderliga omvårdnad. Han undervisade henne. Han kallade sig sjelf »skolmästaren», och den tid, hon tillbringade vid hans sjukbädd, var hennes skoltid. »I dag hålles ingen skola», skref han ibland, när plågorna hindrade honom från att mottaga henne. — Men under skolmästarens raljerande öfverlägsenhet skymtade alltid något af älskarens otåliga längtan fram. Så var det också med hans sätt gentemot henne; alltid fans det denna raljerande öfverlägsenhet, under hvilken han sökte dölja sin allvarliga, djupa tillgifvenhet. Han kritiserade allt i hennes väsen — hennes sätt att gå och stå, tala och skrifva. Men när han lyfte upp ögonlocket och såg på henne med en sträng blick, liksom för att rätt eftertryckligt förehålla henne alla fel och brister — då fans det alltid i blicken, bakom den låtsade förebråelsen, ett annat uttryck, som en kvinna aldrig misstager sig på. Och hon smålog emot honom, lofvande bot och bättring; och den fruktade skolmästaren sträckte sin vackra, hvita hand ut emot henne, drog henne ner emot sig och kysste henne. Detta förhållande hade sin egen, morbida skönhet. De visste båda, att det alltid skulle förblifva kyskt, som kärleken mellan två barn, hvilka leka samman, bada samman, smeka hvarandra och somna i samma säng. Och medvetandet derom gaf dem en känsla af fullkomlig frihet. Det var som om de kommit in i ett själens oskyldighetstillstånd, der alla fikonalöf voro öfverflödiga. För den döende gälde icke längre samma lagar, som för de lefvande. Det fans ingenting att dölja, ingenting att hålla hemligt, ingenting att blygas för — i hela sin karaktär föll detta kärleksförhållande utanför alla regler. Det var den första tiden af deras bekantskap — smekmånaden i deras andliga äktenskap. Men allt eftersom de kommo hvarandra närmare och närmare, märkte hon tydligare och tydligare, att den sjuke stundtals pinades af halfheten i detta förhållande.
Herr Biskopen J. A. Hutsch har reserverat sig emot Utskottets beslut, emedan lian godkände Talmannens, på grund af 90 § Regerings-formen, åberopade skäl för sin propositions-vägran. af Herr Prosten S. L. Ljungdahl: »i motsats mot Konstitutions-Utskottets majoritet har jag varit af den åsigt, att den propositions-vägran, som utgjort förernå! för Utskottets bedömande, hade bort, på de af Borgare-Ståndets Talman Konstitutions-Utskottets Memorial M 4. 2t anförda skal, af Utskottet godkännas. Vid sorgfällig granskning af alla till ärendet hörande handlingar har jag nemligen funnit, att den af Herr Boman väckta motionen, i hvad den beträffar Herr A. O. Wallenbergs behörighet att vara Riksdagsman, uteslutande alser alldeles samma fräga, som den, hvilken, i anledning af anförde klagomål, redan blifvit af Magistraten i Sundsvall och Konungens Befallningshafvande i Hernösand pröfvad samt af Högsta Domstolen definitift afgjord. Väl har man dels i sjelfva recilen af målets beskaffenhet, sådant det blifvit Ut skottet till behandling förelagd t, genom insättande af orden: »eller derstädes utöfva borgerlig näring» sökt förändra det rätta sakförhållandet, dels, genom antagandet af en på nu förevarande fall otillämplig åtskilnad emellan rättigheten att besluta om fullmakts utfärdande för en viss person och rättigheten att afgöra om densammes behörighet att vara medlem i ett Riks-Stånd, velat så begränsa området för domaremagtens verksamhet, att den icke skulle behöfva anses komma i någon konflikt med de respektive Riks-Slåndens fria beslutande rätt äfven i frågor, som redan blifvit af den förra afgjorda.
Sedan således det vigtigaste inkastet mot Utskrs tillstyrkande är undanrödjdt, återstår frågan: skall man till statens nytta använda arbetsfångarna, eller skall man låta dem vegetera ett onyttigt lif för staten? När man nu ställer denna fråga i bredd med den föregående frågan, huruvida K. M. äger rätt att efter eget godtfinnande sysselsätta fångarna, så anser jag det måhända vara öfverflödigt att vidare yttra sig om Konungens prerogativer j detta hänseende; men då motion i förevar, afseende en gång blifvit väckt af en utaf Krigsadministrationens chefer, så anser jag riktigt vara, att Ständerna ingå i den förklaring, hvarom detta utlåt, handlar. StatsUtsk. har ganska riktigt gjort den anmärkn., att medel till instruroentalier och materialier icke kunna anvisas på 8:de hufvudtiteln. När man således undantager dessa summor, återstår ej annat än det, hvarom Konungen äger grundlagsenlig magt att besluta. Det är blott denna förklaring, jag anser utlåt, innehålla, och det är pä denna grund jag anser mig kunna bifalla detsamma. Gr. von Hermansson, Carl, förenade sig med Gr» Horn, Frih. Åkerhjelm, Gust. Fredr.: 1 afseende på vigten och nyttan af ifrågavar. arbete lärer icke behöfva mera ordas. Motionären har i denna del, på den ståndpunkt han innehar, bäst varit i tillfälle att bedöma det och har tillräckligen utvecklat nödvändigheten af detta behofs fyllande; och jag tror icke, att någon skall tveka att anse det vara af högsta vigt, dels att vårt sjöförsvar erhåller all den säkerhet, som genom fästningsarbete! på Kungsholmen och Carlskrona kan erhållas, och dels att åtminstone försvaret af inloppet till Carlskrona, redan till en stor del framskridet uti ett förträffligt arbete för ett lindrigt pris, må, om icke allalldeles fullbordas, åtminstone bevaras från förstöring, hvilket blir en ovilkorlig följd af ett afslag till det af motionären dertill påräknade arbetet. Röride den vigtiga frågan, huruvida icke 11.
Rådstuf vurätts dom eller utslag erlägges eller amnäles, så ock för de mål, hvilka efter nämnde dag från Kämnersrätt til! Rådstuf vu - lt. St. Just. Ombudsm. Ernb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 69 rätt, eller frän Lagmansrätt till Hofrätt oafgjorda öfverlemnas. Likaledes gälla dessa lagförändringar före 1848 års utgång i de fall, då vad under Hofrätt dessförinnan äger runi, såsom i andra punkten här ofvan sagdt är; och iaktta ges härvid, att de mål, hvilka oaf gjorda öfverlemnas från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller från Lagmansrätt till Hofrätt, böra anses och behandlas, de förra, såsom voro de till Rådstuf vur ätten omedelbarligen instämda, och de sednare, såsom hade de genom vad kommit från Häradsrätt till Hofrätten; dock att verkställighet å Häradsrätts beslut i sistnämnde mål ej må äskås; men för alla före den 1 Januari 184f) från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller inom laga tid efter 1848 års Lagmansting från Lagmansrätt till Hofrätt vädjade mål, skola hitintills gällande föreskrifter, i afseende på vads fullföljande och målens behandling i Rådstufvurätt och Hofrätt, oförändrade tjena lill efterrättelse.'’ I sammanhang med detta Lagförslag och under förutsättning, att det kunde vinna Rikets Höglöd.
Olla gifves ett sådant förordnande för en kortare tid, blott en månad, eller deromkring. Om nu missivisten än njuter någon lönförökning, så motsvarar denna ofta icke de till tjenstens bestridande åtgående skrifmaterialier med den kostnad, som åtföljer en flyttning, och han lemnar kuratelen fattigare, ;in han emotfog den. Jag har derföre trott, att förordnanden för vice pastorer äfven böra befrias från karta-beläggning, samt att förordningen bör erhålla en redaktion, sorn tydligen stadgar en sådan befrielse; hvarföre jag anhåller, att denna reservation må få åtfölja betänkandet.” af Herr Rhodin. ”Emot Höglofl. Utskottets förslag till kartering af bouppteckningar får jag mig vördsamt reservera. Karteringen af dessa handlingar bör, för att anses billig, vara progressiv i mån af den behållna summans lägre eller högre belopp, sålunda: då behållna summan uppgår till 5o r:dr, men understiger 100 r:dr ” — 4 sk. för hvarje fulla ioo r:dr till och med 5ooo r:dr ” —>8 — för hvarje fidla ioo r:dr utöfver 5ooo r:dr till och med 5o,ooo r:dr — 12 — för hvarje fulla roo r:dr utöfver 5o,ooo r:dr ” —20 — Genom hvad Utskottet föreslagit, inträffar det orimliga förhållande, att bouppteckning med 5ooo r:drs behållning kommer att karteras med 8 r:dr i6‘ sk.; men om behållningen utgör 5,001 r:dr, blir kartan 12 r:dr 24 sk., och således för en r:drs högre behållning ökad med icke mindre än 4 *:dr 8 sk. Om en bouppteckning i behållning upptager 5o,ooo, utgör kartan j 20 rdr, men är behållningen 5o,ooi r:dr, blir kartan 208 r:dr 16 sk., eller för en enda riksdalers tillökning förhöjd med icke mindre än 83 rdr 16 sk. 22 Bevillnings-Utskottels Betänkande, N:o il.
Härigenom betagas alla de samhälls-classer, som hitintills åtnjutit fördelen af directa val, om ock icke någon qvarlefva af deras redan för majoriteten uppoffrade inflytelse på valens utgång, likväl hvad som allena kan ingifva ett varmt intresse för sak, hvad som i sig sjelf utgör det väsendtligaste af hela rättigheten, ty en oförneklig sanning vill det åtminstone för milt omdöme vara, att individen endast så vida verkligen har någon andel i den representativa folkmagten, som han personligen kan utöfva sin medgifna valrätt. Egnar man häråt en tillbörlig uppmärksamhet, så torde man icke allenast inse, att de samfälda valen i sjelfva verket bibringa en vida större förlust än vinning, utan äfven finna, att det endast är på grund af en fiction, som man kan kalla de af ett ringare antal Electorer utsedde ombud för Folkets Representanter. 3:o För valoch dermed sammanhängande representations-rätt har Utskottet, ehuru med erkännande, att det är personligheten, som bör representeras, likväl ansett en yttre, af Staten bestämd, borgen erforderlig, och funnit den, dels i en viss gifven bildningsgrad, dels i yttre förmögenhet. Denna sistnämnde art af borgen har likväl, vid satsens tillämpning, nästan alldeles förvandlat denna sin natur och i stället öfvergått till beskaffenhet af en serdeles utmärkande qvalification, uppå hvilken jemväl Bilaga. N:0 2 Ull Constitulions-Utskottets Memorial, N:o 38. ii nya rättigheter kunde bygga?. Jag kan, i anledning deraf, väl icke underlåta alt erinra, hvad äfven de fleste torde villigt medgifva, att, då yttre förmögenhet snarare förtjenar kallas den outransakliga Försynens, än den Gudomliga rättvisans gåfva, eller med andra ord, då densamma icke alltid är arbetets eller förmågans uteslutande lön, utan jemväl ofta slumpens eller den hädangångna föi tjenstens, eller de flere, jemväl af tycken och passioner härrörande omständigheters skänk, den ock svårligen kan någonsin hyllas såsom en rationell mätare af personlighetens värden.