Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För att kunna öppna Ull-Disconten såsom Lånefond, äfven för Landtmannen, borde emedlertid, enligt Cöllegii öfvertygelse, fullkomligare anstalter vidtagas, än de som nu befinnas i de så kallade Hall-magazinerna , för den till belåning inlemnade Ullens magazinering och sortering, hvilken senare åtgärd, att tillägga den frambringade producten egenskap af en godkänd handelsvara och gifva den ett bestämdt värde, borde, så framt varan skulle kunna få inträde på de utländska Ullmarknaderna, verkställas i möjligaste öfverensstämmelse med de i utländska ullhandeln antagna sortamenter, hvaraf blefve en naturlig följd, att skicklige utländske ullsorterare, åtminstone till en början, måste anskaffas. De nuvarande Hall-magazinerne skulle , i sådant fall, dock icke lemnäs obegagnade; och då Collegium hållit före, att Ullmarknaders utsättande ännu vore en för tidig åtgärd, har Collegium deremot trott sig, i vål Bih. till R. St. Pro t., 1828 och 1829, 4 S. 2 Afd. a B. 3 l3:te Häftet. io Stats-j Bevillningssamt Oec.-Utsk. Uti. IV:o log. organiserade ullupplag, grundade på ändamålsenliga sorterings-anslahcr, och salunda beräknade ej allenast för den belänta Ullens förvaring och försäljning till, inrikes behof, utan äfven för dess afsättning utom Landet, i mon af productionens framsteg, finna en medelväg, ledande för närvarande till samma ändamål. Bestämmelsen af sådana inrättningar, eller Ull-Contoir, skulle vara att, emot en lämplig afgift, emot tega Svenska Landtbrukarens Ull till sortering, värdering, magazinering och försäljning,jmed för-i enad rättighet för Landtbrukaren att, om han åstundade, få belåna den sålunda upplagda Ullen i Ull-Disconten.
Emedlertid är det mig likgiltigt, om R. o. Ad. skulle finna lämpligt alt meddela bifall till punkten, emedan sådant hvarken löser eller binder, ehuru jag för min del anser det oformligt. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Den 19 punkten innefattar en bestämd framställning derom, ali 182 § i Banko-Reglementet skall få behålla sin nuvarande lydelse. Det var på denna framställning, som, efter hvad jag fattat, Hr Frih. o. Landtm, gjorde propos. På den föreg:de anmälan har deremot icke någon propos. blifvit framställd. Hr Lefrén: Jag får bedja om uplysning från prot., huruvida 18 punkten är bifallen och 178 § i Banko-Reglementet, till följd deraf kommer att qvarstå. (Härvid ropade flere röster ja, hvarefter Hr Lefrén tilläde:) Då kan det ju icke vara fråga om annat än hvad som följer under det stycket. Frih. Palmstjerna: Det tyckes som något qui pro quo vore på färde. Hr Frih. o. Landtm, har framställt propos. på bifall till den 18:de punkten, som är föredragen och upläst. Sedan är äfven upläst den mellanmening, som står emellan 18 och 19 punkterna. Nu har en talat om 19:de punkten och en annan om mellanmeningen, hvilket är två serskildta saker, Om vi lemna Hr Frih. o. Landtm, tid att göra propos. på det ena eller andra, så tror jag att vi komma till slut utan någon diskussion. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, lillkännagaf, ali han, efter upläsningen af 19:de punkten, hade förmärkl alt densamma slutade med orden ”ehvad beslut än må fattas öfver föregående framställningar, ” samt derföre, enär dessa ord hade afseende på hvad Utsk. i fråga om 179, 180 och 181 §§ af Banko-Reglementet anmält, låtit upläsa denna anmälan, för att sedermera framställa propos. till densammas läggande till handlingarne; H.
Till nybyggnad af Ångfartyg för SkärgårdsFlottans behof, Canoner och Bomber, Ankar-kättingar för nyssnämnda Flottas behof, samt nybyggnad af 2:ne Fregatter. Med anledning af E. JL Maj:ts i della äm-> Exp. Utsk. Förslag till und. Skrijw. N-o 251* 29 ne gjorda framställning, få R. St. nu till svar i underdånighet anföra: att, under medgifvande, att för sådana allmänna företag, som hafva framtidens nytta till syftemål, kostnaderna kunna fördelas jemväl på dem, hvilka framdeles komma att fördelarne deraf upphemta, R. St. likväl, i afseende på ett så beskaffadt föremål, som iståndsättandet af Rikets försvars-anstalter, anse dertill erforderliga utgifter höra bestridas af hvarje tid för sig, så vidt tillgångarne det medgifva; att fredens lugn bör begagnas, för att småningom för detta vigtiga och för Rikets sjelfbestånd så oundgängliga ändamål bereda nödiga ordinarie utvägar; samt att sådana extra ordinarie, såsom lån m. m., må sökas, endast när behofvens ökade mängd öfverstiger den närvarande tidens förmåga att dem på annat sätt fylla, och omständigheterna ej eller medgifva möjligheten af fördröjda anstalter. Af dessa skäl hafva R. St. ansett, att, till fyllande af de behof, E. K. M. för Försvarsverkets iståndsättande i Nåder uppgifvit, sådana tillgångar hora användas, som delsredan äro att betrakta såsom disponibla behållningar, dels med visshet kunna beräknas blifva det innan nästinstundande Riksdag, då Rikets Ständer åter blifva i tillfälle att besluta om hvad vidare, i afseende på Förs vars,verket, kan erfordras; och sorn sådana tillgångar äro för handen, till belopp af 2,5-70,000 R:dr, hvilka för ifrågavarande ändamål kunna begagnas, hafva R. St. beslutit, att hvad af dessa medel icke redan finnes lill RiksgäldsContoret ingånget skall dit öf - 30 Exp. Utsi. Förslag till und. Skrifa.
Sålunda regerade fra Felice alltjämt i det gamla klostret, och det var han, som murade upp nedramlade gesimser och rappade om väggarna. Lika många fattiga, som fått mat i klostret i forna dagar, fingo det alltjämt. För sin spådomsgåfva fick fra Felice så stora allmosor, då han ströfvade fram genom Etnastäderna, att han kunde hafva varit en rik man, men det gick alltsammans till klostret. Ännu större sorg än fra Felice haft för klostret, hade han burit för klosterkyrkan. Den hade blifvit vanhelgad under krigstid af blodiga slagsmål och annan skändlighet, så att där ej mer kunde läsas mässa. Men ej heller detta kunde han förstå. Den kyrka, där han hade aflagt sitt löfte, var alltid lika helig för fra Felice. Det var hans största sorg detta, att hans kyrka råkat alldeles i förfall. Han hade måst se på hur engelsmännen kommit och köpt predikstol och läspulpet och korstolar. Och han hade ej kunnat hindra, att museiherrar från Palermo kommit och tagit kronor och taflor och mässhakar. Hur mycket han önskat det, hade han ingenting kunnat göra för att rädda sin kyrka. Men han hatade dessa kyrkplundrare, och då donna Micaela såg honom så ond, trodde hon, att miss Tottenham hade velat taga några af hans skatter ifrån honom. Men det förhöll sig tvärtom så, att då fra Felices kyrka nu blifvit tömd, och ingen mer kom för att plundra där, hade han börjat tänka på att göra något för att åter pryda den, och han hade kastat sina ögon på den samling af helgonbilder, som ägdes af den rika engelska damen. På hennes fest, då hon varit god och mild mot alla, hade han vågat bedja henne om hennes sköna madonna, som hade en klädning af sammet och ögon som himmelen. Och hans begäran hade blifvit bifallen. Denna morgon hade fra Felice sopat och dammat i kyrkan och satt upp blommor på altaret, innan han gått för att hämta bilden. Men då han kommit till hotellet, hade engelskan ändrat tankar, hon hade alls icke velat ge honom den dyrbara madonnan. Hon hade i stället skänkt honom en liten trasig och smutsig bild af Kristusbarnet, som hon tyckte sig utan saknad kunna vara af med.
Af det Utdrag af bemälde RiksStånds vid förberörde tillfälle hällne Protocoll, sorn blifvit foagUiskottet meddeldt, har Utskottet inhemta!, att emot hvad Utskottets ofvannämnde Betänkande innehåller, blifvit erindiadt, af Herr Prosten Doctor Palm att, på anförde skål, Förmyndarens förbindelse, icke bör sträckås längre, an att, då han genom allmänna Tidningarna styrkt sig LagUtikottets Betånkandfn. 555 hafva tillbjudit utlåning af omyndiges arf mot den säkerhet Lagen fordrar, ocu ingen infunnit sig sorn en sådan säkerhet kan och viii lemna, han då må vara befriad från den indirecta men »våra beskattning, attur egen Cassa räntebeloppet betala; men att, om delta ej skulle kunna antagas, det borde vara en rättighet för den medborgliga friheten , att icke kunna tvingas till eif Förmynderskap, åtminstone längre än för 5:06 ar, efter hvilkas förlopp förmyndaren matte, sedan han med sluten räkning, gjort redo får sin förvaltning, blifva fiån sitt Fårmyndareansvar rättvisligen befriad, då han sådant sjelf ä'kar; med hvilket yttrande Herr I*rofe sorén Doctor Forsell sig förenat, heldst ingen känd Lag skall ålägga förmyndaren, att hvart tredje år lägga råma till Capitalet, samt ehuru sådan skyldighet å Förmyndarens sida syntes vara för myndlingarna, förmånlig, den samma likväl kunde blifva fpr dem mera skadlig om, med fortfarande, af en sådan betungande skyldighet, säkre personer, åtminstone icke för en längre tid vilja åtaga ög förmynderskap. Hr Bukoppen Doctor Farte har ansett; att af stadgandet i 1 §. sf 23 Cap.
Det är naturligt, att Lucidor skulle umgås med den klass, hvartill han sjelf hörde. Vi hafva blott visat, att han, trots sitt gatulif, ej blandat sig med den så vildsinta och genområa folkhopen, som stod der nedom. Vi skola äfven begagna hans poem till besvarandet af en annan fråga. Man har påstått, att han födde sig uteslutande som bröllopsoch griftpoet. Vi hafva likväl sett, att endast hälften eller trettio af antalet öppet utsäger en sådan bestämmelse. Men förtjensten har kunnat vara större än man trott. För bröllopsqvädet till Kristoffer Gyllenstjerna fick han ju 10 daler i karoliner. Gyllenankars förr omnämda begrafningskonto uppför 36 daler som arvode för högtidsverser29. Hvad har ej en så fullkomlig ädling som grefve Tott kunnat gifva honom! Och alla de, hvilkas friska sorg eller glädje fann sig af honom i vers förherrligad! Lefnadsvanorna voro långt ringare än nu, penningvärdet långt högre. Men skäl finnas att tro, att detta ej utgjort hans enda inkomstkälla. Poemen beröra i stort antal embetsmän i kongl. maj:ts kollegier och rätter, så väl tromän som trotjenare, gamla och unga. Då han nu med dem stått i förbindelse, huru nära ligger det ej att antaga, att han betjenat dem i deras skrifveri och dragit inkomster äfven deraf. Han var mäktig flera språk. Han hade ju en gång varit en slags sekreterare. Han sysselsatte sig dermed de första månaderna i hufvudstaden. Det kunde ej störa hans frihet, ty han egde ingen ordinarie tjenst, var blott till hands, när han behöfdes. Han kunde slutligen undervisa i främmande tungomål. Med ett ord, intet tvingar oss till att tro, att han lefvat och dött i elände. Det är sannt, att han ej efterlemnade tillräckligt för att begrafvas. Vi sågo huru mycket detta kostade, och hvilket stort värde hans samtid satte på en ståtlig likfärd. Men han var häruti, såsom i åtskilligt annat, upphöjd öfver densamma ända till gränsen af tadelvärd likgiltighet. Han hade hvarken hustru eller slägt att tänka på. Han har sjelf påstått sig vilja lefva ur hand i mun.
— Därför att han är så god, det är han. Jag undrar, hur ni skulle tycka om att få rätta er efter er hustru, så pass mycket som han gör? Han svarade ej, såg endast på henne med ett så underligt dystert uttryck i ögonen, att hon blef blossande röd. Hon böjde sig efter en pensel, hon tappat, och bytte så om samtalsämne. — Nå, hade ni trefligt i går? Det är egentligen inte sättet för en värdinna att fråga. Han svarade ej heller, sade blott hastigt: — Vet ni, hvarför jag inte kunde sofva? — Nej. Så där ja. Litet mer åt dagern. Kanske ni rent utaf var hungrig? — Ja, kanske. Det var en sorts hunger, en gnagande, sugande känsla. Men det var inte materiel hunger. — Det var väl, jag började bli orolig. — Han såg förströdd på henne. I dag förstod han henne icke. Det låg något nervöst, febrilt öfver hennes sätt. — Det var så mycket, jag låg och tänkte på i natt, fortsatte han. Hvilken vanmänniska man i grunden är, man vänjer sig vid allt, allt, till och med vid att icke förundra sig öfver att man vant sig. Och vet ni, hvad jag vidare tänkte på? Hvilken underbar själfbehärskning, vi alla i mer eller mindre grad måste vara i besittning af för att aldrig skrika högt af förtviflan och ångest. Det samma slog mig, när jag gick hit i förmiddags. Nästan hvar människa har sin sorg och sitt kval, som hon ofta icke ens hunnit vänja sig vid, sätta sig in i. Den kvinnan, jag mötte nere vid torget, som såg så sjuk ut, hade kanske för ett ögonblick sedan känt hjärtat sammandragas i kramp — den första dödsvarseln — men hon skrek inte, hon behärskade sig, gick blek och skälfvande med långsamma steg hemåt för att låsa sig inne och gråta i tysthet och ensamhet. Jag snuddade här utanför vid en ung man, som höll ett öppet bref i handen, hans drag voro som förstenade. Jag är säker på att det stod något förfärligt i det brefvet, kanske den kvinna, han älskade, svikit honom, kanske man tvingade in honom på en bana, där han visste, han skulle förtvina — hvad vet jag?
En ovillkorlig följd af Utskottets Beslut har blifvit, att icke allenast alla Cassör af hvad namn och beskaffenhet som hålst, utan äfven Riksens Ständers Bank, skulle erlägga Bevillning för utlånta Capitaler, utan afseende på den högre eller lägre ränta som derföre uppbars. Af dessa skål tillstyrker jag bibehållandet af det stadgande, som innehålles uti 2 Artiklen 6 §. i:sta Momentet af 1818 års BevillningsFörordning, med den förändring, att Gäldenär, för sine lån icke bör åtnjuta större Bevillnings-afdrag per mille , ån hvad som af fastighets-vårde erlägges och att detta afdrag ovilkorligen bör äga rum för alla Cassaeller Discont-lån, då mer ån 5 procents ränta derföre betalas; måhända skulle ett ytterligare band för efterlefnad af Författningen derigenom kunna erhållas, att hvarje Fordringsägare som nödsakades lagsöka ett förfallit lån , ovillkorligen förpliktades att med Ed fästa det Gåldenåren fått njuta Författningens föreskrift till godo. Genom detta stadgande skulle möjlighet yppas, att utan Statens förlust göra un« dantag för SparBankarne, de enda, sorn torde böra sådane till godonjuta, ty Fattiginrättning Den 12 Maji f. m, gar böra vål egenteligen underhållas af de Comrnuner till hvilka de höra och icke på Låntagares depence som hvar för sig få bidraga till underhåll af de fattiga, som finnas inom deras Församlingar. Den så kallade MinimiTabell öfver Lånens Fastighets-vårde , sorn 1818 stadgades, år allmänt och med skål öfverklagad, då den betagit Taxeringsmånnen både rått och förmåga, att efter öfvertygelse och fastigheters verkeliga beskaffenhet fastställa deras värde och såmedelst tvingat dem att kasta på jorden en ökad bevillning, hvilken bordt vara mera allmänt fördelad. Från flere Lån klagas deröfver att proportionen Lånen emellan år högst olika och ojemnt fördelad.
Den ii April J. m. 275 initieras, anhåller jag äfven att få yttra minå tankar i ämnet. Frågan synes ring hufvudsak„ ligast hvila på afgörandet, om vi skola realisera eller ej. Att realisera och dertill af Utlänningen upplåna 5 millioner R;dr, anser jag i högsta grad skadligt, och förklarar mig således helt och hållet emot en sådan ålgård. Fråga Ilar äfven varit väckt om möjligheten att realisera med den Silfverfond vi nu äga, ehuru allmänna opinionen tyckes vara , att sådant biifver en omöjlighet, hvilket jag likväl icke kan inse, ty har vår Sedelniassa ett värde relntift lill Silf verfonden med 3 millioner utländskt Lån, så mäste samma Sedelmassa äfven äga ett värde, relatift till Silfverfonden utan detta lån, och jag anser det sednare förhållandet vida förmonligare. Jag vågar derföre vördsamt föreslå en medelväg, som till någon del torde kunna förena dessa, tvenne olika åsigter. Oin t. ex. Banken emotiog silfver efter 128 sk. cours, och höll räkning med insåttaren, hvilken skulle äga ovillko»lig rättighet att mot samma cours i Banoosedlar upptaga mycket eller litet af det silfver han sålunda insatt, så skulle derigenom, snart sagt, skapas én ny Banklnrättning, oberoende kf den förra ; om NB handel och näringar voro i ett förkofrande och blomstrande tillstånd; och följden af en så (örmonlig ställning skulle snait visa sig, hvarigenom det. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Pro t o coll, hållna hos H ö g 1 o f 1 i g e Ridderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828, 1829 och 1850. Femtiondesjunde Häftet. STOCKHOLM. Tryckla hos Johan Hörberg, 1833. \hhL ^ ' ' ■" J' '■ iv Måndagen d. i i Januarii i83o. Plenum klockan half till i o Förmiddagen.
När någon entusiasmerade sig för något, höll han nyktert tillbaka; och blef det lugna medlandets man, när någon rackade ned på något. Det enda, som han höll på, var dialektiken; den lät han ingen antasta; den var för honom mål och icke medel. Han kunde göra Truls rasande, der han så satt med hela den naturliga kött-nervoch affektmenniskan insvept från hufvudet till fotabjellet i dialektik, orubblig, seg och otillgänglig, emellanåt med ett stilla glimt af triumf och bonhomie bakom pincenez’en ännu mera irriterande motståndaren, som hetlefradt förlupit sig och nu fallit midt i räfgropen. I dag drefs han emellertid ut ur sitt hål; Truls hade varit för närgången. «Säg mig du,» hade Isinger frågat med en osäker blick bakom lorgnetten, som han klämde fast på sin smala näsa, «hvad gör du egentligen?» Det hade i tonen funnits något skadegladt och sjelfgodt tillrättavisande, som retade Truls; och han svarade med en våldsam och hånfull kritik öfver Isingers hela generation. Jeppa Jeppsson hörde på med halft öra och tyckte det var roligt; men Isinger hade genast bitit från sig. Han var nu invärtes ursinnig deröfver, att han icke kunnat beherrska sig; men han hade faktiskt tappat koncepterna; han satt och skälfde så smått, blicken var sänkt, ett förläget och ondt leende låg öfver ansigtet, och på hvardera tinningen satt en het, röd fläck. Truls jubilerade, stack och stack, hånade och snärtade. «Skaffa något bättre,» hväste Isinger. «En cura posterior! Allt i sin tur. Ska vi alltså till en början enas om, att det i alla fall inte dugde, som I kommit med! Du förstår väl, att det är en mycket vigtig sak, att få er till att erkänna det. Då kan I och edert få dö i frid, strådöd, gammalfolksdöd. Erkänn, att det i alla fall är slut som I bragte och att nu måste man begynna från början igen!» «D. v. s. lemna plats för er.» «Oss? Ja, – hvilka oss?»
Jag får den äran häruppå i korthet swara Friherre (bergtröm och Grefwe körner, at den rike träffas wid erläggande! af Llgximi-afgiften, men wik ej, sedan lag redan fr'amstallt mma stal, med detta ämne uppehälla Ridderssapet och Adeln, eller widare Häruppå insistera. Grefwe öckorner. Den rike träffas Utan twifwel i ^lsximi-afgiften, men säd ant sser da efter en redan antagen Bewillningsgrund, och efter en dylik Bewillningsgrund träffas afwen den fattigare uti Minimi-asgisten, Men dä jag tror, at Den 9 Mars. 449 m LÄr-Eers-afgifts älaggande här wore olämplig, synes mig ak den snarare kunde komma i fraga un SiZill^tre Förordningen, i fall uran bulle anse nödigt, at det fåfänga begäret efter Titlar särskildt borde beskattas. Herr Grefwe» och Landtmarskalken. I anlednina af de nu förefallne cliscouiLk.-,- får jag fraga, om Högloft, Ridderskaper och Adeln afslar Utskottets aken^nv om Bewiilnings-afgift för rEöl-61-, samt gillar det andra, nemligen, at Lkraa^i-iserLcj^ personersom ej hafwa någon inkomst, tjenst eiler näring, täxcrirs lika med obemedlade Ståndspersoner. Bifölls. Wid det stadgande i z:dje §:s första lVlvmem, at ä lön och öfrige förmaner i tjenste» får ej af» räknas ranta a skuld m. m. anmärkts Friherre (tierström, Hcob, ar en rigtig princip symes ieke häruti wara följd. Der sinnes Emberg och Tjenstemän i Staten, hwilkas löner wore för utgifne Lccorcler imeckuade: Andre ater hade redan betalt sina accorcler contant, men hwilka i alla fal! Utgjorde en skuld.
Utdelning f r h Donationsfonden eger rum i enlighet med derom i donationshandlingarna gifna föreskrifter, livareniot utdelning fran Allmanna stipendiefonden ej fiir ske innan denna uppgatt till 150,000 kronor, då siidan utdelning sker i den ordning, som kan blifva bestamd i siirskildt, af Fredrika-Bremer-Förbundets styrelse antaget reglemente, ~ippgjordt under förutsättning att vid utdelning af stipendier hänsyn tages till den summa, hvarmed de olika orterna bidragit till stipendiefonden, iifvensorn att litdelningen sker först efter dertill uppriittadt förslag af förtroendepersoner inom länet. De kostnader, som finnas nödiga för insamling af Allmanna stipendiefonden och fondernas förvaltning, bestridas af rantan a Allmänna stipendiefonden. Ändring i eller tilliigg till dessa stadgar kunna beslutas af FredrikaBrenier-Förbundets styrelse; dock m&amp; sadant beslut ej fattas tidigare iin 2 månader sedan förslag i sidant afseende blifvit hos samma styrelse viickt eller innan yttrande öfver förslaget afgifvits af styrelsen för stipendiefondernas förvaltning. Förbundets tidskrift Dagny. Upprätthållandet icom pressen af ett organ för qvinnofrhgan har enligt förbundets program varit en af dess vigtigaste uppgifter. Som bekant har det i vart land af ålder varit hardt när en omöjlighet för en tidskrift att bära sig. Uppgiften att ~uppehilla ett organ för qvinnofragan, innebär således, att förbundet skulle kunna af egna medel lemna ett anslag, tillräckligt för att betacka möjligen uppst8ende brist. Ännu år 1886 ansågos dock förbundets inkomster, af hvilka i ufverensstammelse med stadgarnes föreskrift en stor del kapitaliseras, ej medgifva att garantera Dagnys fortsatta utgifvande. Lyckligtvis hade Dagny till erkänsla, sarskildt för sin behandling af sedlighetsfragan, emottagit gåfvor till ett belopp af närmare 1,000 kronor. Vid uppgörande af Dagnys budget p&amp; nyåret 1887 kunde förbundet utfästa sig till en garantisumma under Aret af högst 500 kronor. Af denna summa hafva dock enligt kassaförvaltarens rapport endast 1 l O, 6 9 kronor behöft för ändarniilet användas.
Se Dagsverksskyldighet. ( 184 ) Soldat-torpen. Se Rotetorpet!. Soldat-torp, om flyttning af. Se Planpenningar, Sollefteå Kronofiske, om upphörande af arrendet för. XX. B. 42. A. 79. E. 160. Spannemål, om förhöjning i minimi-priset å den under Embetsoch Tjenstemäns löner inbegripne. II. 226. III. B. 274. XIV. E. 47. XV. A. 23o. — om belånings-rätt af ritorr, i publika fonder. XIII. B. 3o. A. 5g. — om förhöjning i räntan för försträckning af Spannemål. Se Ränta. — om upphörande af stapelstädernes skyldighet [att hålla upplag af. Se Stapelstäderne. Spannemåls-förråd, om inrättande af enskilda, i Riket. X. B. 3g5. XI. A. ut. >— ränta, angående lösen för den sora utgår af Lunds Domkyrkohemman. Se Lund. — räntor, Kronans, angående levereringen och förvaltningen af. XV. B. 62, 24.1. E. 337. A. 393. understöd, om betalningsvillkoren för erhållna. Se Magasinsfonden. Sparre, Friherre Spelkort. Se Kort. Sportlernes i Konungens Canzli utgående såsom ChartaeSigillatae-afgift, angående. Se Canzli. Spärrningsanstalterna emot Cholera-farsoten, om upphäfvande af. XII. 357. 11. 36o. XIII. Spö- och Ris-straff, om afskaffande af, i vissa fall. III. io5. IV. R. 6. XIV. B. 207. XV. A. 240. Spö - ( i85 ) Spö- och Ris-straff, om ändring af stadgandet i 5 Cap. 3 §. StraffBalken, rörande den som med flathet verkställer. XVI. B. 140. A. 23a. XVII.