Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
ska'... Var du lugn. Jag ska' be', tigga, revoltera! Jag YNGVA. Gifta mig utan min fars samtycke? Det är omöjligt! Hvad skulle jag då ! Jag ALLAN oöfverlagdt. menar det kan aldrig komma i fråga. ni är så god_ och lemnar mig. Jag begär det heller inte... Jag begär bara, att ALLAN med återvunnen fattning. YNGVA. fars samtycke är ju bara en tidsfråga. Möjligt. Hvad tjenar det här egentligen till, Yngva. Min YNGVA liknöjdt. ALLAN. skors lycka på spel, för en fördom! Ser på Yngva. Tror du verkligen, att han skulle sätta två menni Sedan som när man vill prata ett barn gladt. Vi ska' vi måste hoppas, hur ska' vi eljest kunna slåss? Kämpa låter bättre ur estetisk synpunkt. Gör det inte? Bedjande. Mignonne! Mins du, hur vi disputerade om mignonnetypen ? Yngva tar sig om halsen, som om något höll på att qväfva henne. Men Mignon nes ögon sågo inte ut som ett par sabelklingor, som dina göra just nu, så kalla och hårda. Le litet, bara helt litet, så att jag får se gropen der till höger precis en mustaschbredd ifrån mungipan. Ja, du vet inte du, hur många gånger jag mätt afståndet i tankarna. Nå, hur går det! Ser ni inte, att jag skrattar! Skrattar snyftande till. ALLAN förargad. YNGVA vänder hufvudet mot honom. lika dräpande som ett klubbslag! Det der trefliga »ni»-ordet träffar från dina läppar YNGVA passivt. Ni skulle begagna harnesk. Alla menniskor borde begagna harnesk. Och nu får jag be er vara god och lemna mig gå. Allan sätter sig. Hvad gör ni!? Sätter mig. Här? Ja, som ni ser. Det förbjuder jag! Så oartigt! ALLAN. YNGVA. ALLAN. YNGVA häftigt. ALLAN. YNGVA går öfver till venster, sätter sig, rycker till sig en krage och syr nervöst. Tycker ni, att det der är gentlemannalikt? Nej, men menskligt.
Det öfriga, som beslår af en fjerdedels Procent i Sterbhus af behållna InventariiSumman och af 6 öre Silfvermynt för hvarje Matlag i Stockholm och Götheborg, är osäkert och blir det ännu mera, om sådana Banqueroutter skulle på flera orter i Riket yppa sig, som dem, hvilka man nu i Götheborg liört omtalas. Emellertid är äfven denna Inkomst Förslagsvis ökad ifrån 400° till 7000 R:dr om året. 58 Den 2 Martil. Dödsfallsoch Avancements-BesparingsMedel är åter en annan slags Inkomst, hvilken aldrig förr än 1816 blifvit i Stat uppförd, mot hvilken jag då protesterade och i afseende hvarpå jag ej annat kan än förnya samma invändningar. Denna Inkomst-titel är i min tanka till sin .grund origtig, emedan den icke uppkommer af några nya till Staten inflytande Medel, utan endast är en besparing uppå dem, som redan äro för vissa ändamål snslagne, och den är dessutom till sin verkan skadelig och obillig, emedan den hindrar verkställigheten af ett Project till en Pensionslnrättning för Civila Embetsoch Tjenstemän, hvilket redan före 1815 var påtänkt och hvilket hade kunnat gå i verkställighet, om icke dessa Medels Disposition på nämnde sätt hade upptagit tiligångarne dertill. Då Rikets Ständer sjelfve önskat en sådan Pensionsluträttning, skulle jag också vilja förmoda att de lemna tillgångar dertill, och att de således låta denna Inkomst-titel gå utur Förteckningen. SillUppköpat e Af giften och KnekteRoteFr ihets Medlen äro tvänne, sedan gamla lider upplifvade, men nu länge uteslutne titlar. Vid den senare är ingen ting alt anmärka mer än att den är mycket noga upptagen, emedan den är uppförd till a,3oo R:dr, då den 1816 utgjorde 2,312, således blott 12 R>dr mera. Men vid den förra återkommer samma erinran, som vid några af de föregående, den nemligen, att den är högst obetydlig, emedan elen angår endast 4° R:dr.
Redan af de i Betänkandet bestämdt antydda förutsättningar, att Nämndernes bestyr icke måga ingripa i émbets-förvaltningen, lärer följa, att det åt I Järad sförval tnings-nä tunder ne uppdragne handhafvandet af skjutsningsanstalterne icke sträcker sig till hvad Konungens Befallningshafvande i detta ärende tillhörer, hvilket uttrycket icke eller lärer föranleda, då uppdraget endast har afseende på vårdandet af menigheternes rätt och fördel; och då tillsynen å fångvården inskränker sig till fångarnes underhåll, som af Häraderne bör bekostas, och fångarnes moraliska behandling, lärer den, om också Nämndens sammanträden skulle mera sällan inträffa, utan serdeles olägenhet kunna åstadkommas, då den Lagsamt ylllm. Besa. och Elcon.-Utshottens Utlåtande, JY:o 74. 1 ij för mellanliderne tan uppdragas åt någon nära Häradshäklet boende ledamot af Nämnden. Den åt Ordföranderne så väl i Häradssom Läns-nämnderne uppdragna rättigheten att sammankalla Nämnderne, torde vara en uppenbar nödvändighet till följd deraf, att bebolvet af Nämndernes sammanträde icke alltid kan på förhand vara kändt, utan det måste finnas någon utväg att föranstalta sammanträde, när behof deraf yppar sig. Såsom anledning till föreskriften, att Landshöfdingen må vara sjelfskrifven Ordförande i Läns-nämnden, hafva Utskotten redan i Betänkandet uppgifvit det nära sambandet emellan Landshöfdingen embets-åligganden och de Nämnden tillhörande bestyr; och då Nämnden icke eger någon afgörande rätt eller egentligen tillhörer någon förvaltning, föreställa sig Utskotten, att Landshöfdingens deltagande i dess förhandlingar, åtminstone högst sällan, kan föranleda till jäf för utöfningen af hans egentliga em helsförvaltning.
Även mitt livs elände har haft en barndom, liksom ditt vad betyder det? Han läppjade på vinet och fortsatte. Vad betyder det om vi som barn springer omkring på ett furugolv eller persisk matta när samma Gud spökar bland våra leksaker? Han tystnade. David undrade hur mycket opium eller haschisch han förtärt för att få detta lugn. Men Hartman stirrade förbi den grovlemmade ynglingen med det allvarliga ansiktet och tycktes drömma en stund. Sedan fortsatte han igen: Plötsligt hörde jag bråk och stoj uppifrån gatan. En hop ungdom kom efter mig, jag kände ju igen de flesta mest unga snobbar ur stadens elegantaste familjer och ett par, tre fruntimmer av samma sort, och de hade hattarna på nacken och en av dem hade vänt rocken ut och in det skulle föreställa att man var riktigt lössläppt och hade riktigt roligt, förstås, och han bar cylindern i ena handen och deklamerade nånting. De övriga förde så mycket oväsen de kunde, alla sena nattvandrare de mötte skrek de åt och hälsade på och damerna försökte vissla, men de kunde inte. Jag stannade nära en husvägg och slog upp kragen och drog ner hatten, så att jag inte skulle bli igenkänd. Nu brast ett skränande jubel lös: man hade upptäckt en gammal gråhårig konstapel vid en tvärgata. Den gamle gick åt sidan, han kände sina pappenheimare, han stirrade envist och med böjd rygg in i ett skyltfönster inte kunde han rå för att det råkade vara några små sprutor och slangar utlagda just där och att det hängde en bok om humanitär barnalstring på ett snöre det hörde för resten till hans plikter att se efter i sina fönster så att inga öppna annonser om franska preventivvaror förekom fast det tänkte han inte på nu, han ville vara i fred, karlstackaren, men han blev omringad av de där unga eleganta skränhalsarna och baron C., han med avigvända rocken, frågade gubben om han gillade tvåbarnssystem. Flickorna skrattade och vände bort ansiktena. “Gå er väg!“ sade gubben lugnt, “gå hem och lägg er så jag slipper si er.“ Då mulnade baron C., kröp nära inpå konstapeln och lipade likt en sjuk schimpans. Jag smög mig närmare, jag hade lust att spela dem ett spratt och gå och ge konstapeln deras namn och adress.
Småhvisslande på det mest obesvärade sätt, gick också Haqvin ut i förstugan, der han med stor omstäridlighet började leta efter sin rock. »Marianne – hm – jag kan väl inte få gå med?» sade han slutligen, sedan han förgäfves väntat på något förslag å hennes sida. »Jo, visst kan du det.» Och så gåfvo de sig åstad. Börje såg glad och förtjust ut, när han hoppade ur kupén, men naturligtvis blef det ingen ömmare helsningsscen mellan honom och hans fästmö; han afskydde sådant. Haqvin syntes ännu mer strålande än Marianne; han pratade ideligen. Börje och han kände sig så väl i hvarandras sällskap. När man kom midtför tullhuset, erinrade sig emellertid Haqvin med ens att han stämt möte med en kamrat, hvarför han tog farväl och gick åt annat håll: han tyckte han skulle vara grannlaga och lemna dem ensamma. Marianne hade tagit Börjes arm, och för att undvika de stenlagda gatorna togo de den långa om vägen genom stadspromenaderna. Det kunde ofta hända att Börje var tyst långa stunder; han brydde sig synbarligen icke om att tala, utom när han egentligen hade något att säga. Marianne hade derför tid nog att gå och fundera på hur hon skulle börja. Marken var fuktig, här och der lågo gulnade löf. Luften var fyld med lukten af multnande blad, men den var ren och kall; då och då kom den strykande, med en flägt af sälta och tång. »Men, hör du, borde vi inte resa och helsa på din mor?» sade Marianne till sist. Börje såg hastigt på henne med den skarpa, lugna blick, som var honom egen. »Hvad skulle vi der?» sade han torrt. »Men du kan väl tänka att vi måste bli bekanta!» »Hvarför det?» »Hon är ju din mor.» »Men hon är inte din.» Marianne teg ett ögonblick. Tvärheten i hans sätt gjorde henne tvehågsen, och hon såg på honom med denna bedjande tårfylda blick, som hon kunde få för det allra minsta. »Men Börje, hvarför vill du inte?» sade hon. Han märkte att han gjort henne ledsen. »Det skall jag säga dig», svarade han mildt, »ni två skulle inte förstå hvarandra.
Men är det att undra på, att en lärare beter sig olika mot den af sina disciplar, hos hvilken han finner flit oeh intresse, än mot den, som visar håglöshet och lättja. Vore det ens rättvist och nyttigt, att lärjungen ej i lärarens uppförande kände belöning eller straff för sitt uppförande? Rättvisa kan ju iakttagas i alla fall. Nu vilja vi återvända till det, som egentligen utgör ämnet för vår lilla uppsats: skolskvallret. Det låter ja mycket fult detta ord — skvaller — eller hur? Men hvad det betecknar är inte alltid så fult, som man tror. Man är mycket känslig för det. Ofta säga lärare och föräldrar: » Intet skvaller! » Bland lärjungarne är ordet ännu mera förhatligt. Det behöfs ej mera, än att en af kamraterna skriker: » Kalle har skvallrat, » så är detta tillräckligt att för lång tid beröfva den sålunda beskyllde medlärjungarnes aktning och tillgifvenhet, äfven om anklagelsen är grundlös. En lärjunge, som anklagas och — ofta på lösa skäl — fälles af kamraterna för skvaller, är bland dem så godt som fågelfri. Stundom förfara kamraterna riktigt hjärtlöst och grymt mot dem, som sålunda förbrutit sig! En dylik händelse, som jag själf bevittnade, vill jag meddela som bevis härför. En lärjunge, vi kunna kalla honom Per L, trampar sidokamraten, Eskil K., på foten upprepade gånger. Läraren märker, att Eskil ej sitter stilla, och frågar honom om anledningen. » Därför att Per trampade mig, » säger denne, ej för att få kamraten straffad, utan enda«t för att fria sig själf. Emellertid blifver Per afbasad och erhåller en anmärkning för oskick. Påföljande lofstund höjdes ett allmänt rop från kamraterna: » Så fegt att skvallra! » » TJach, skvalleikäring! » och den olycklige Eskil smög sig rädd och gråtande ut, genast förföljd af en ständigt växande hop, som snart letade rätt på honom och så illa slog honom, att rektor måste ingripa. En annan historia: Anna L. hyste stor förfäran för profskrifningen i svenska. Hon väntade ett visst historiskt ämne och tog med sig upp i skrifningen sin historia, som hon gömde på sig.
7. hvarigenom Fondens tillgång vid årets slut visat sig vara 16,044:45. 3. 11,754: 2. s. Under granskningen af dessa Räkenskaper, hvarvid någon erinran ieke förekommit, hafva Revisorerne likväl såsom en ofullständighet anmärkt, att Factoriets skuld till Salpeter-fonden, 55,500 R:dr B:co, icke är uti Räkenskapen balancerad; Och få Revisorerne, som anse rättelse derutinnan böra äga rum, i öfrigt, med föranledande af Räkenskapernes innehåll, anmäla: l:o att under ifrågavarande 2:ne år någon Capitaleller Ränteafbetalning å Factoriets nyssberörde skuld till Salpeter-fonden icke skett; 2:o att värdet af Factoriets Byggnader, som vid 1834 års början finnes upptaget till ett sammanlagdt belopp af 60,945 R:dr 24 sk. 5 r:st., efter några under samma år å uthusen till Styresmannens boställe samt Heijare-byggnaden verkställde reparationer, blifvit ökadt med kostnaden derför, 502 R;dr 3 sk. 4 r:st., till 61,447 R:dr 27 sk. 9 r:st. B:co, hvilket värde förblifvit oförändradt till 1836 års ingång. Genom Genom detta sätt att förhöja fastighetsvärdet visar sig, vid jemnförelsen af det uti 1828 års Räkenskaper upptagna med det vid 1835 års slut, att värdet å husen och byggnaderne, sedan desse blifvit 7 år äldre, är ökadt med ett belopp af 3,422 R:dr, ehuruväl att under berörde år någon nybyggnad eller ombyggnad icke ägt rum; 3:o att den förlagssumma, hvarmed Factoriet hedrifves och som från Kongl. Krigs-Collegium forsk jutes, uppgått vid 1834 års början till 41,000 R:dr samt vid 1835 års slut till 57,000 R:dr.
Deremot - Den 14 Mars. e. m. 699 mot da den ordentlige Läraren, som genom enstildre samtal i forwäg larc kanna en ynglings framsteg, och ar i tilfälle at bedöma dest flit, äfweni of» fenreligen undersöker och bestämmer dest kunffapsgrad, kan han bäst utröna, huruwida den som exuminerÄS blott l minnet fattat nägra af wetten» stapens öctLiUer, eller sä inhämtat dest grunder, at han kan arbeta sjelf i wecrenssapen. Der more nyttigt, at wid 8tipen6ii Lxainiiur de som njuta det» ta understöd egenteligen förhördes i de stycken, som de wid ckerminens början angifwit sig at wilja idka, och således redowiste hwad framsteg de gjort och huru de anwändt sin tid. At intyg om bästa kunffaper utgöra grunden för kiomolions-rattigher, at Lamina offenteligen anställas, at antalet pä dem som xr-omoverrrs icke utsträckes öfwer sin stadgade gräns, at ckisyöngkltioner pä stickligares bekostnad icke tillätes, arv yrkanden, som förtjena at billiqaS och antagas. Det öfriga som i sammanhang här» med anmärkes, torde til en del icke höra til detta IWotts befattning, tilen del icke stä med det egen» teliga Underwisnings» Merker i närmaste sammanhang. Der wore obilligt al neka, det ifrän wära Gymnasier och Scholae utgätt mänga som lagt widare grund för sina Studier, än wid x-ivat under» wisning gemenligen erhälles, och at Fäderneslandets hedrande och nyttige Män med tacksamhet erkänt hwad de wid Vesta Läro-Werk för sina högre framsteg wunnit. Man kan icke mistkänna i den nya Schöl »Ordningen den afsigt, at öpna tilfälle för inhämtande af allmänt nyttiga medborgerliga kunffaper, äfwen för dem, som icke eMleligeri stuve» 7oo Den 14 Mars. e. m. ra.
Denna ojemna beskattning, hvilken gynnar ett fåtal på samma gång den undergräfver den stora öfvervägande mängdens välmåga, och som undertrycker befolkningen, förhindrande de aldrabästa bemödanden till folkets framåtskridande i bildning och kultur, har öfv^r sig ett mer eller mindre doldt missnöje, som öfverklagadt, icke blifvit hördt af många skäl, men synnerligast derföre att det Svenska beskattningsväsendet är så inveckladt, att man förtviflar om möjlighet till en rätt lösning af den magtpåliggande frågan, på samma gång man nödgats ifrågasätta, huru vida uti den Svenska beskattningen någonsin förefunnits något egentligt system. Dut är jordbruket, som sålunda stjufmoderligt behandladt, kommit vårt sköna och i sig sjelft med rik näringskraft och fetma begåfvade Iand, under den förnedrande benämning, till ett ordspråk blifvit, att »Sverige är ett fattigt land». 1 sanning, det är fattigt på kraft och tilltagsenhet att förändra de gamla förhållanden i systemer, lagar och författningar, som rent af bemästra det i sig sjelft så rika land vi bebo; ty icke fattas här bildning och kunskaper att göra sig den moderliga eljest ymnigt gifvande jordens alster sig till godo, då hos Svenskarne, i djupet af denna nation, ligger en bildning af högt ursprung, hvilken icke står efter någon enda af de mest bildade nationer i verlden. Motioner hox Rid der skåpet och Adeln 1862. N:o 242. 599 Jordbruket kallas med rätta menniskans modernäring; det är ock en näring, som är hvarje menniskas oafvisliga tillhörighet och såsom den naturligaste af alla näringsgrenar, och utan hvilken ingen annan kan ega bestånd, så är det för densamma ett vilkor att den får vara fri.
Parther och Meder, och Elamiter, och de som bo uti Mesopotamien, och i Judeen, och Cappadocien, Ponto och Asien; Phrygien och Pamphylien, Egypten, och i de Libye landsändar vid Cyrenen, och de utländningar af Rom; Judar och Proselyter, Creter och Araber; vi höre dem med våra tungor tala Guds dråpeliga verk. Och förskräckte de sig alle, och förundrade sig, sägande emellan sig: Hvad månn detta vilja vara? Och somlige gjorde gack af dem, och sade: Desse äro fulle med sött vin. Då stod Petrus upp, med de ellofva, och hof upp sin röst, och talade till dem: I Judiske män, och I alle som bon i Jerusalem; detta skall eder vetterligit vara, och anammer min ord uti edor öron; Ty desse äro icke druckne, såsom I menen; efter det är tredje timmen på dagen; Utan det är det som sagdt är genom Propheten Joel: Och det skall ske uti de yttersta dagarna, säger Gud: Jag skall utgjuta af minom Anda öfver allt kött; och edre söner och edra döttrar skola prophetera; och edre ynglingar skola se syner, och edre äldste skola drömma drömmar. Och öfver mina tjenare, och öfver mina tjenarinnor skall jag i de dagar utgjuta af minom Anda; och de skola prophetera. Och jag skall gifva under ofvan i himmelen, och tecken neder på jordene; blod och eld, och rökdamb. Solen skall vändas i mörker, och månen i blod, förr än den store och uppenbarlige Herrans dag kommer. Och skall ske, att hvar och en som åkallar Herrans Namn, han skall blifva salig. I män af Israel, hörer dessa orden: Jesum af Nazareth, den man, som när eder af Gudi bevisad är, med krafter, och under, och tecken, som Gud hafver gjort genom honom ibland eder; såsom I ock sjelfve veten. Honom, efter han af Guds betänkta råd och försyn utgifven var, hafven I tagit genom onda mäns händer, korsfäst och dödat.
St. föreslogo då bland andra befattningar för socknestämman, att den skulle behandla frågor om fjerdingsmäns afoch tillsättande. K. M. bar likväl pröfvat denna punkt, och i Dess nåd. kungörelse afslagit denna af R. St. yttrade önskan, samt låtit fjerdingsmannabefattningen lilloch afsättas efter förut gällande författningar. På denna grund anser jag frågan såsom principfråga mera vigtig, än man i allmänhet betraktar den. Fjerdingsmännerne måste det ovillkorligen åligga, alt i sista hand verkställa de befallningar, som från länsstyrelsen afgå, i den mån det kan tillböra deras tjenstebefattning. Vore fjerdingsmannen en municipalembetsman, sä kunde han naturligtvis neka att efterkomma dessa befallningar. Att vi behöfva fjerdingsmän, derom vittnar en längre tids erfarenhet. Vi hafva alltid ägt dessa tjenstemän, och jag tror, att det alltid visat sig vara ett oundvikligt behof att äga dem. Förbättrandet af länsmännens lönevillkor minskar icke behefvet af fjerdingsmän. Länsmannen kunde lika litet sorn landshöfdingen bestrida alla sina befattningar, om han icke hade biträde af fjerdingsmän, så vida man icke ville, att lian af sin lön skulle bekosta dessa biträden, och det måtte väl icke vara meningen. Huruvida fjerdingsmän böra förses med lön på stat eller icke, är den andra frågan i detta ämne. Jag tror det skulle, vara bäst, om det blefve vid hvad det hittills i åtskilliga provinser varit. Måhända i de län, der löner varit anslagna åt 304 Den 20 No vem lier f. m. fjerdingsman, del vöre ijculigast alt bibehålla deni, af det skäl, alt menigheten der är van vid det sältet alt löna dessa tjenstemän. Inom Christianstads län finnas inga löner för fjerdingsman, och mig veterlig! har det aldrig funnits några. Vi sakna likväl icke dugliga fjerdingsman, lill och med dem som hafva i 40 å 50 är bibehållit sina platser och af K. M. fått hederstecken för det nit, hvarmed de skölt sina tjenster.
Man kan icke nu mera itudela ett folk i tvenne delar, Adel och nedrige och gemene man, ty civilisationen löser dag från dag bättre och bättre sin stora upgift, som är att allt mer och mer närma de lägre folkklasserna til! de högre, under det att dessa jemt och oafbrutet framgå i kunskap och bildning. Man kan icke längre bibehålla en lag, som straffar olika samma brott hos raenniskor, som i samhällsställning äro hvarandras likar. En gentleman, som är löjtnant eller K. Sekreterare, hvarföre skall han straffas olika med en gentleman, som är godsegare, litteratör eller artist? Tiden har dessutom längesedan förbjudit domaren att tillämpa duellsplakatet, som för ett ord eller en åtbörd, sorn kan tydas för en förnärmelse, bestämmer flerårigt fästningsstraff. Det synes då, som lagstiftaren sjelf borde utdöma en lag, som ett uplyst omdöme redan utdömt, helst när sådana företeelser skamlöst träda i dagen, att personer med duellsplakatet i handen söka tilltvinga sig af kamrater en aktning och vänskap, af hvilka de gjort sig ovärdiga. Jag föreslår vördsamt att K. St. för sin del måtte besluta duellsplakatets uphäfvande och af K. M. i uuderd. anhålla om sanktion å detta deras beslut. Remitterades till LagUtsk:t. Vidare yttrade Hr Brakel: Jag anhåller nu att få väcka en motion, som jag icke sjelf sammansatt. Den är författad af eu person utom representationen; och som jag gillar det hufvudsakliga syftet i densamma, har jag icke velat begära att i mitt namn väcka densamma. I motionen förekomma dock åtskilliga uttryck, som jag icke vill göra till mina egna, men, som sagdt är, syftemålet i densamma gillar jag. Härefter upläste Hr Brakel följande motion: I en tid, då representation och press söka åstadkomma förbättringar i alla riktningar, vågar jag framkomma med ett förslag, som kanske vid första påseende synes af mindre vigt, men som, närmare skärskådadt, skall visa sig vara af den högsta betydelse 4i0 Den 26 November f. m. för vårt lands försvar och möjliggöra besparingar i medel, hvilka ej kunna åstadkommas med vårt nuv:de system.
Ista Afdelningen: Banko-Utskottets Memorial, Utlåtanden och Betänkanden. Banko-Utskottets Memorial N:o 1. 1 Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Nov. 1865, kl. 11 f. m. Banko-Utskottets Memorial, med öfverlemnande af Banko-fullmägtiges berättelse. Den af Banko-fullmägtige till Utskottet afgifna berättelse, dels om Bankens tillstånd, rörelse och förvaltning i sin helhet och dels angåeude Tumba pappersbruk, får Utskottet, till följd af stadgandet i l:sta § af den för Utskottet gällande instruktion, härjemte till Rikets Stäuder vördsamt öfverlemna samt tillika meddela upplysning om förhållandet emellan Bankens metalliska kassa samt utelöpande sedlar och depositionsskuld jemte obegagnade andelar af låneoch kreditivförlag, enligt den rapport derom för den 28 nästlidne Oktober, som inför Utskottet blifvit, denna dag, anmäld; varande nämnda förhållande, som följer: Sedelskuld: Utelöpande sedlar Behållning, tillhörande allmänna verk och inrättningar samt bolag och enskilde personer Obegagnade andelar af kreditivoch låneförlag m. m. tillhörande Depositionskontoret Dukater. Räkenskapsd:o Diskontd:o Summa 540. 40,831,475: 83. Bih. till R. St. Dukater. R:dr R:mt. Härifrån afgå, jemlikt stadgandet i 20 § af Bankoreglementet under den 30 November 1863 — 1,738,064: - Summa 540. 39,093,411: 83 Skilnaden emellan beloppet af högsta tillåtna sedelutgifning och summan af beräknad sedelstock utgör, enligt 4:de § i åberopade reglemente, Bankens Reservfond — 7,126,155: 08. Bankens guldoch silf v er tillgång: