Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Landshöfdingen, eller den i hans ställe närvarande yid allmänna Taxeringen, bör, innan Comiteen åtskiljes, efter föregången pröfning af nödvändigheten, utse och förordna erforderlige Försäljningsman i hvarje Taxerings-district, efter Ortens behof. Hvar och en, som på Credit emottager Slämpladt Papper till försäljning, Ordinarie Domare härifrån undautague, bör, för det sålun - 150 Exp. Utsk. Förslag till und. Skri/v. N:o 275. da undfångna Chartae-beloppét, ställa behörigen pröfvad och gillad borgen. På reqvisition hos LandsContoiret skola Försäljningsmännen, genom Våra Befallningshafvandes försorg, kostnadsfritt och skyndsamt få sig tillsändt erforderligt Stämpladt Papper, för hvilket dem åligger, att i Ränleriet insätta eller till Häradsfogden i Orten afleverera den inflytande betalningen. Den 3i December hvarje år bör allt osåldt Stämpladt Papper hos dessa Försäljningsman inventeras; Yåre Befallningshafvande likväl obetaget, att, när som helst, af förekommande skäl och omständigheter, inventering anställa och redovisning affordra. En eller tvänne Inventeringsmän, som i Orten äro boende, kunna erhålla uppdrag att denna förrättning verkställa, och böra då uppräkna och bestyrka, huru mycket papper är i behåll. Invenlarii-Instrumentet bör, såsom verifikation, bifogas Försäljningsmannens årsräkning, hvilken, jemte qvittencen å gjorda penningelevereringar, insändas till LandsContoiret innan den i5 derpå följande Januarii, till hvilken tid all återstod för sålda Chartor ofelbart skall vara i Ränteriet eller hos Häradsfogden i Orten levererad. Uraktlåter Försäljningsmannen fullgörandet häraf, eller att till utsatt tid insända årsräkningarne, skall sådant anses, som hade han försålt allt det Stämplade Papper, ban emottagit, samt i följd deraf han, såsom tredskande med penningarnes aflemnande, genast af Våre Befallningshafvande tillhållas, att Exp. Ustk. Förslag till und. Skrijv.
– Hur står det annars till här på gården – sade fru Sorg. – Hur ha ni firat jul? – Vi ha firat jul på vårt vanliga sätt – sade jungfru Stafva. – Hennes nåd sitter stilla inne och stickar dag ut och dag in, tänker bara på sonen och vet ej af, att det är helg. Julafton ha vi låtit gå som en annan dag. Inga gåfvor och inga ljus. – Ingen gran, ingen julmat? – Ingen kyrkfärd heller, nådig fru, inte en gång ljus i fönstren på julmorgonen. – Hvarför skulle fru bergsrådinnan fira Guds son, då Gud ej vill bota hennes? – sade fru Sorg. – Nej, hvarför skulle hon? – Ni har honom hemma nu igen, tänker jag. Kanske han är bättre nu? – Nej, han är ej bättre. Han är lika förskrämd. – Är han alltjämt som en bonde, går han ej in i rummen? – Vi få honom ej in i rummen, han är rädd för hennes nåd, som nådig frun vet. – Han äter i köket och sofver i drängstugan? – Han gör så, ja. – Och ni veta alls ej, hur ni skola få honom bra? – Ingenting veta vi, ingenting förstå vi. Fru Sorg teg ett ögonblick. Då hon åter talade, hade hon en skarp och hård ton i rösten. – Det där kan alltsammans vara mycket bra, jungfru Stafva, men jag är ändå ej riktigt nöjd med er. I detsamma vände hon sig om och såg Ingrid skarpt in i ansiktet. Ingrid ryggade tillbaka. Fru Sorg hade ett litet rynkigt ansikte, hopklämdt nedtill, så att underkäken nästan ej märktes. Hon hade tänder, som liknade taggarna på en såg och mycket hår på öfverläppen. Ögonbrynen bestodo af en enda tofs. Hyn var alldeles brun. Ingrid undrade, om ej jungfru Stafva såg, hvad hon såg. Fru Sorg var ej en människa. Hon var bara ett djur. Fru Sorg öppnade läpparna, så att tänderna glimmade fram, då hon såg Ingrid. – Då hon kom den här – sade hon till jungfru Stafva – så trodde ni, att hon var en utsänd. Ni sågo på hennes ögon, att hon var en utsänd, som skulle rädda honom. Hon hade hand med dårar. Nå hur har det gått? – Det har ej gått något alls. Hon har ingenting gjort.
DokO: ^ torn var så upptagen af sina egna tankar, att H han gick förbi utan att lägga märke till h e n n e, m e n då han gått några steg, tvangs han af nå-: P (D g o n makt att v ä n d a sig o m o c h m ö t t e en blick ur ett par bruna ö g o n, skimrande af tårar. Det var Elsa, o c h doktor B j ö r k kände vid hennes (D åsyn en öfverväldigande glädje, s o m tydligt sade h o n o m, att han ej glömt sin s o m m a r d r ö m. T u s e n tack för i somras, ehuru jag bara b o r d e minnas ert g r y m m a tilltag att lämna oss utan ett vänligt ord. Men, » tillade han m e d en viss bitterhet i tonen, » h v a d b e t y d d e era vänner därnere m o t alla hägrande framtidsbilder. » Till doktorns outsägliga häpnad drog Elsa vid hans ord sina händer ur hans, dolde ansiktet i d e m o c h brast i häftig gråt. Ett sådant odjur jag är, » utropade han, förtvinad öfver Elsas tårar. » Det tycks vara min sorgliga lott att endast göra er ledsen Vill ni inte sätta er här o c h säga mig, hur jag skall kunna godtgöra, hvad jag brutit, » o c h han d r o g m e d mildt våld den unga flickan ner på soffan. » Se så där ja, läxa n u u p p m i g duktigt, är ni snäll, m e n kära fröken, gråt inte mer, o m ni inte snart vill se m i g göra detsamma. » (B - 1 CD » Jag vet att det är rysligt barnsligt, » svarade Elsa leende mellan tårarna. » Men o m ni visste, hur förtviflad jag är. Jag blef så glad, först jag » Jag b o r d e ha k o m m i t ihåg, » sade h o n, » hur litet ni förstod mig. Ert goda hjärta förleder er att visa sympati, s o m ni inte känner, m e n o m en så oerfaren varelse s o m jag får g e er ett råd, så ber jag er spara på den.
Hamilton: Jag nödgas åter begära ordet, för att besvara en anmurkn., som en värd talare gjort mot mitt sista anförande, alt jag nemi. skulle med mindre conseqvens hafva yttrat, att både landtman och sjöfarande skulle bidraga till hamnoch quni-umgälder. Made jag sagt, att landtmannen borde bidraga till de afgifter, sorn behöfdes lör staden, så hade jag verkligen begått denna inconseqvens; men jag yrkade blott, att, då det verkligen funnes utgifter anslagna för dessa hamnoch bro-umgälder, ehuru dessa avgifter blifva till andra ändamål använda, del vore rättvisare, om lill dessa mera allmänna ändamål bidrag lemnades af alla både landoch sjövägen inkommande varor, d. v. s. af hela landet. För öfrigt, då återreiniss här är begärd, vill jag ej sälta mig deremot; det är blott mot afslag , som jag velat yttra mig. Hr Rosenblad, Bernhard: Utan alt ingå i tillämpning på förevar, fråga, anhåller jag att få yttra några ord i allmänhet om lagstiftnings-grundsatseu i sådana ämnen som dessa. Ehuru jag för min del alltid efter förmåga bemödat mig här alt försvara det K. praerogativet, kan jag dock icke i dessa frågor sträcka detta proerogaliv så långt som en värd talare, hvilken vanligtvis brukar i sådana ämnen som detta vara af en annan tanke, nemi. Gr. Frölich. Om afgifter af denna art skulle vata en enskild sak emellan konungamakten och communen, der afgifterna skulle uppbäras, så skulle otvifvelaktigt R. Sl:s beskattningsrätt i några af de vigtigaste frågor kunna tillintetgöras. Om begagnandet af Stockholms brygga, af Stockholms hamn, af de beqvämligheter
Bränvin vid strängaste straff till all införsel i Riket måtte förbjudas; 13:0 Herr Biskopen Doctor Faxe, att, om 1 anledning af de gjorda anmärkningarna Utskottet skulle finna skäl att föreslå några andra än de redan uppgifna grunder, afseende måtte hafvas derpå, att de nu brukliga Bränvins-pannor måtte kunna nyttjas, sådana de nö. äro, på det hvarje person , som i Riket idkar denna slags Häring , icke måtte åter sättas i den kostsamma belägenhet att låta omarbeta Bränvins redskapen; 14:0 Herr Prosten Wikblad, att, derest Bränvins-bränrtingen, i stället för de föreslagna åtta månaderna, blefve tillåten hela året igenom, i Förordningen uttryckeligen borsie förekommas, att icke afgiften derföre blefve till en tredjedel förhöjd; 15:0 Herr Prosten Doctor Segerstedt, att i fall föreskrifterne för Pannerymdens inskränkande ännu komme att fortfara och Pannorna således ännu behöfde mätas, samt vid mätningen kokrummet , efter vanligheten, afdragas, det samma borde stå i ett visst förhållande till kannerymden, oell torde skäligen kunna till 4. procent deraf utsättas: att då Utskottet icke tillstyrkt förbud emot Bränvins-försäljmng i minut - 188 2 Den 14 Juli. nut å GästgVvaregärdarna, hvilket icke torde hafva varit otjer.Jigt, hade ock någon utväg bordt lemnäs åt Sjöfarande, att i detta afseende blifva hulpne , samt att Herr Doctorn förenade sig med hvad Herr Ca-pitainen Hertzenhjelm uti Utskottet anfört i afseende på Krono-Bränneriernas bibehållande under Itronans egen disposition, lör att främja »och lätta Spannmåls»Magazins-Directionens anstalter. Från Hedervärda Bonde-Ståndet: 16:0 af Riksdags-Fullmägtiga Peter Johansson från Kronobergs Uän och Andere Sandsten från Jönköpings Län, med hvilka flera af Ståndet sig förenat, att
«Tyst, tyst!» sade den gamla med nästan hemsk åtbörd. «Det namnet bör hvarken ni eller jag mer nämna; icke ni åtminstone!» «För Guds skull! hvad menar ni dermed, Arab – » «Tyst!» säger jag; «hon är död för er; tänk på henne såsom på en död,» och härvid ryckte hon sig lös, i det hon ropade: «stackars förvillade!» Der stod han nu ensam med branden i sitt hjerta, och den som slungat den, ilade sin väg, hånskrattande öfver sitt verk; och lågorna slogo sina heta vingar rundt om uti hans inre; det blef skumt för hans ögon, och mekaniskt förde han handen till svärdfästet; derpå slog han sig hastigt för pannan, och störtade med en galnings vildhet bort i den mörka natten. «Alltså brottslig!» sade han vid sig sjelf, i det han med hastiga, ojemna steg gick upp och ned i sitt rum, och hans öga rullade vildt; «och barnet – ? – ha! jag vill se henne, tala med henne – förebrå – förkrossa henne – Gode Gud !» tillade han, och sjönk ned på soffan, och gömde det brusande hufvudet i sina sammanknäppta händer. – «Jag vill rädda henne!» och nu bad han innerligt och ur djupet af sitt förkrossade hjerta, och orden flöto sköna, varma och bevingade; ty en rätt bedjare är vältalig, och rymden är kort mellan den andäktigt brinnande själen och Gud. «Hon skall lyssna till min röst; hon skall ännu en gång finna en vän i mig, en bror;» han kände att han icke kunde vara mera för henne; «hon skall höra mig; nu begriper jag det väl; det var ångren – blygseln, som bevingade hennes steg, då hon om natten flydde för sin vän; hon skall återvända till dygden – till sig sjelf: ja! jag vill skyla henne vid mitt bröst för sin egen ånger och smärta; hon är min själs syster, jag vill försona henne med lifvet; hon skall glömma sina lidanden för min ömma granlaga vänskap; med varsam hand skall jag sammanlägga såret i hennes bröst och förbinda det, såsom hon gjorde min blödande arm!»
Harmonisk kraft, i egenskap af en Verksamhet, som syftar till de sanna Hjeltarnes himmel; det är: sträfvar, att i millioners väl lefva den Eviges sällhet. Ty ingen verklig sällhet njutes, utan i och genom en förening af sälla; detta är allt Välgörandes gudakänsla. Allt lif är, innerst, en åtrå till Sällhet; en åtrå, hvilken endast såsom Guds lif finner sin fulla tillfredsställelse. Denna åtrå går genom Känslan, rigtar henne, vidgar henne, höjer henne. Uppstigen till sjelfvetande och sjelf-namngifning, heter Känslan Tanke; uppstigen – i någon viss rigtning – till sjelfherrskning, till herradöme öfver själen, heter hon Passion. Men liksom Harmonien är Lifvets oändliga villkor, så är Förstörelsen dess ändliga; och denna sista befrämjas genom Passionen. Ty hos alla begränsade väsenden är i Passionen alltid något sin varelse förtärande, – redan genom sjelfva Lifvets rörelse; och denna stiger just i Passionen till sin högsta möjliga fart. I sig sjelf är dock Passionen en af de mäktigaste bland de organer, hvilka den Gudomliga Allkraften begagnar till oafbruten fortsättning af det skapelseverk, der den dels förenar de själbegåfvade Stoften och genom denna förening skapar sin uppenbarelses quantum, dels – på samma gång – bildar dem (eller särskildt utdanar dem) och genom denna bildning skapar sin uppenbarelses quale. All Passion är en till lidelse stegrad böjelse. Är denna böjelse af och för det evigt Sanna och Goda, så är passionen egentligen sjelf en skönhet och en dygd. I motsatt fall mäktar hon visserligen lika långt förvandla menniskan till vilddjur och djefvul, som i förra fallet till helgon och engel. Hvadan följer, att hon kan vara Mensklighetens glädje och ära; men ock, att hon kan vara Mensklighetens skräck och styggelse. Lyckligtvis är hon i sednare fallet bunden, icke af en harmoni som är hennes, men af den harmoni som är det Helas, att ej mäkta rasa utöfver en viss gräns.
Oklokt synes det mig ock ur finansie] synpunkt vara, att vilja förorda Göteborg, ty i hufvudstaden förefmnas redan dels en färdigbildad medicinsk fakultet, dels alla vetenskapliga samlingar fullständiga, och derigenom skulle kostnaderna komma betydligt att förminskas, hvartill kommer att lefnadskostnaden i Stockholm är lägre än i Göteborg. Just de vetenskapliga institutioner, hvilkas tillvaro i Stockholm Utsk:t upptager såsom ett skäl för sig, utgöra ett ganska vigtigt motiv att föredraga Stockholm, när fråga är om upprättande af ett tredje universitet. Utsk:t säger, att Upsala, när jernvägen blir färdig, nästan blir en förstad till Stockholm och att således äfven af detta skäl Stockholm icke borde väljas till plats för det nya universitetet. Ja, om blott detta ordet »nästan» ej funnes! Då jernvägen blir färdig, kan visserligen en resa härifrån till Upsala och tillbaka igen göras på fyra timmar; men då man redan nu hör i Upsala klagas öfver att studenterne ej nog talrikt besöka föreläsningarne, huru kan man då ifrågasätta, att personer skulle företaga en färd från Stockholm på fyra limmar allenast för att höra en föreläsning? För min del är jag öfvertygad, att jernvägen icke på något annat sätt kommer att närma Upsala till hufvudstaden, än sålunda, att den kommer att föra Stockholms-nöjena närmare den del af ungdomen, som är derpå begifven. Att i öfrigt tvenne universiteter kunna trifvas så nära hvarandra som i Stockholm och Upsala, derpå företer utlandet flera exempel (såsom i Belgien och Tyskland); och såsom analogt här i Sverige kan jag nämna det förhållande, att i Skåne finnes två elementarläroverk, det i Malmö och det i Lund, båda mycket blomstrande och på ett afstånd från hvarandra af endast 35 minuters väg med jernbanan. Jag vill dessutom särskildt påpeka, att genom ett universitets upprättande i hufvudstaden blelve på ett naturligt sätt afgjord den tvist, som sedan många år kämpas mellan Carolinska institutet i Stockholm och medicinska fakulteten i Upsala. Då alltså behofvet af ett universitet i hufvudstaden alltmera framträder, då kostnaderne härför, om man opartiskt ser frågan i dess rätta dager, icke synas skola blifva synnerligen Den 3 Januari.
Samme Talare har tillika med andra Ledamöter anmärkt dan mörka teckning, som blifvit framställd af vår belägenhet, Jag delar ej i detta afseende deras Den 18 Julii e. lin. 4*5 åsigt, som framställt den, jag anser den vara för mörk. Jag tror, alt om man blandadé något af skuggorne å ena sidan med det starka solskenet å den andra, skulle en färgblandning uppkomma, som visade förhållandet uti dess rätta dager. Dessutom liar en vördnadsvärd Ledamot af Riddarhuset, för hvilken Herr Rosenblad och jag hysa en gemensam aktning, sjelf anmärkt, att en mörk teckning vore en product af en mörk inbillning; men dervid tillika framställt en tafla, hvilken jag nu ej vidare vill vidröra. De, som bevistade sista Riksdagen, lära nog erindra sig den. Herr Rosenblad har, för att visa, i hvilken lycklig belägenhet Sverige är, framdragit såsom Cardinal-skäl Folkets propngations-förmåga. Detta är för mig ett ytterligare skäl att yrka återremiss, emedan i ConstitutionsUtskottet finnes en af mig högt aktad Ledamot, hvilken bättre, än de fleste, kan bedomina afven detta ämne. Hans Excellence Herr Grefve De laGardre, Jacob: Sedan Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke yttrat sig , skulle jag anse mig fela, om jag tilläde ett ord; hvad jag ville säga, vore blott för att biträda hans mening; i hvilken jag fullkomligen ingår. Jag afstår således från att yttra mig. Herr Cederschjöld: Jag har begärt ordet egentligen i anledning af ett uttryck af Den 18 Julii e. m. en värd Talare, deruti han, såsom jag tyckt mig höra, påmint, att jag skulle hafva sagt: att ConstitutiousUtskottet skolat med. glädje omfatta tillfället att ställa Generalamiralen Grefve Cederstöm under Riksrätt, om det hade varit möjligt. Mina ord må hafva varit, hvilka som helst, har jag dermed velat uttrycka, icke någon skadefröjd hos Utskottet, utan tvertom en ren önskan, att bereda bemälte Rådgifvare en möjlighet att inför
Herre Jesus välsigne! skrek Kristina, i det hon rusade förbi husbonden. Han följde, tände gasen och sökte själf blek af skrämsel hjälpa henne att lyfta upp den fallne. Men då de vände honom, insågo de genast att det icke tjänade till någonting. Den lappade rocken stod öppen öfver hans bara bröst, så de kunde se att kulan gått rätt genom hjärtat. Det spilldes icke många ord på Elias Möykkä, när underrättelsen om slutet nådde hans förra husbondfolk. Han var ju för dum att lefva isynnerhet i främmande land! var allt hvad värdinnan yttrade. Och icke ens husbonden motsade henne. HURU JAG BLEF BEKANT MED ÖFVERSTE BECKRIDGE. I Chicago är det allt utom godt om nöjen för den, som icke råkar hafva en skäligen väl späckad pung. Teatrarna äro dyra och därtill i vanliga fall rätt medelmåttiga, goda konserter gifvas jämförelsevis sällan och äro väl dyra också de, museer finnas högst få och. ändå färre voro de på den tid, hvarom nu är fråga, för en fem, sex år sedan. Kaféer, så pass trefligt inredda, att man kände sig frästad att däri fördrifva långtrådiga timmar, finnas alls inga och att förnöta tiden på gatorna kan på intet sätt komma i fråga. Man har för brådtom i Chicago att ens tillåta andra att makligt drifva omkring på gatorna, så brådtom, att man hänsynslöst springer i kull den eller dem, som vandra sakteliga fram, i lugn och ro betraktande de öfrigas rusande jakt efter dollarn. Ty det och intet annat är det, som orsakar den förtvinade brådskan. Till och med då man ger sig tid att vika in någonstädes för att stärka kropp eller själ, eller båda och det gör man ofta nog i Chicago utföres stärkandet alltid på stående fot och i flygande fläng. Ännu har det för så vidt jag vet icke fallit någon Chicago-krögare in att ens förse sin lokal med stolar. En väldig, finpolerad disk med prunkande mässingsbeslag jämte ett antal i proportion lika väldiga och minst lika fint polerade spottlådor utgöra den vanliga möbleringen utom förstås flaskorna, hvilka till antal och omväxling äro mera öfverväldigande än allt det andra.
I en skrift böra ej flera mål af olika beskaffenhet sammandragas. Icke eller må ett Memorial, som flere än en Ledamot underskrifvit, emollagas, med mindre det är tecknadt af Ståndets Ledamöter från Bih. till fl. Sl. Prot. 1853 & 185i. 3 i Utskotts första förslag stadgas, dock att ytterligare åtérremiss ej må ega rum. 4:o Vid prof ningen i Ståndens Plena af Nämnds afgifna förslag, skall detsamma framställas till antagande eller förkastande utan förändring. §. 43. Hvarje Stånds eller Riksnämndens ledamot ege rätt att i Plenum, stående oeh från sin plats, lill protokollet fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma, och om lagligheten af allt, som inom Ståndet eller Nämnden sig tilldrager. Hvar och en yttre sig öfver ett ämne i den ordning, lian dertill sig anmält och uppropad blifvit; och må ej någon vara berättigad att tala utom protokollet. Ingen tilläte sig personligen förolämpande uttryck; sker det, pröfve Ståndet eller Nämnden, huruvida den ledamot, som sig sålunda förgått, må af Landtmarskalken eller Talman«e« erhålla tjenlig föreställning och varning, eller om saken bör behandlas enligt 6g §., eller ock alldeles förfalla. § 44. I en skrift böra ej flera mål af olika beskaffenhet sammandragas. Icke eller må ett memorial, som flere än en ledamot underskrifvit, emottagas, med mindre det är tecknadt af Ståndets ledamöter från ml. 1 Haft. 6 42 Förslag till ändring, i Grundlag. — Riksdags-Ordn. något Stift, Stad eller Län, och sådan orts angelägenheter beträffar, §. 52. Utaf alla Memorialer och Anföranden, sorn äro af egenskap att bura till något Riksens Ständers Utskott remitteras, skola till Ståndet ingifvas Tvä exemplar, hvaraf det ena stadnar vid Protokollet, och det andra till Utskottet afgår. Begäres communication med de öfriga Stånden, aflemnas dessutom tre exemplar, för alt dem tillställas. §. 53.
Sitt unberftöb åt be »toft nöblibanbe blattb ftaben SBarbergS örattbffababe ittnemånare 30,000: $ör anläggning af nya fantt förbättring eder ont* [äggning af bacfiga elter eljeft mtttbre goba mägar . 450,000: » fommunifationS » anläggning af mäg mellan £)ftmarfS fyrfa ocf) Storjfa granfelt, i närheten af ÄaifelanbS» tory . » uyyföranbe öfmer ©agått mib 9'cyqtoartt af en bro af jern fantt merfftällanbe af beraf yåfaflab omläggning af allmänna lanbSmägcn » attlägganbe af en jernbro öfmer Silla .pain* marfunbet i närheten af Slfferfunb » uttberftöbjanbe af mittbre fattin* ody brobygg* ttaber fantt ityyrenSnittgar af åar orf; farleber 50,000: 25,000: 35,000: 52,100: 58,700: 60,000: Sftiföbagö-SBcffut 1863. $ör antägganbe af ert bragmäg leib jamt wext* ftältanbe af mubbringöarbeten ofmanför %al* fenbergö pantit 11,000: » utmibgning af tjarnn* od) laftage*platfen loib Slfferfunb 18,000: » 3ttbatö*etfwenö upprenöning, få att bertfam Sec famt anläggning af en jernmäg wib .jpåfmerubö Bruf 200,000 9f:br, beraf vinber näfta flatö regteriitgöperiob 100,000: » utfträcfning af kinba Båtteb mebetft fanati
Utan tvifvel erinrar sig den läsare, som egnat någon uppmärksamhet åt mitt yttrande rörande detta ämne i 1862 års Riksdagsberättelse, att detsamma var framkalladt af en under granskning af fångförteckningarne gjord iakttagelse, att i de jemförelsevis flesta fall det redan då i särskilda delar af brottsmålslagstiftningen införda latitudsystemet så tillämpades, att minimum af straff ådömdes. Jag misstänkte, att detta icke gerna kunde vara riktigt och med systemet öfverensstämmande. Denna tanka ledde mig ett steg längre, och jag kom på ungefär samma funderingar, som författaren till ifrågavarande uppsats utvecklat. Jag ansåg rättssäkerheten bättre tillgodosedd derigenom, att ett straffmedium uppsöktes inom latitudens gränser, och att höjning eller sänkning af straffet finge bero af de försvårande eller de förmildrande omständigheternas öfvervigt, ty lika väl som brottet kunde definieras, lika väl skulle, trodde jag, brottsligheten kunna tänkas oberoende af tillstötande omständigheter, sorn försvårade eller förmildrade densamma. Men så kom Lag-utskottets förklaring, som visade, att Utskottet, då det, efter R. St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 16 122 granskning af Kongl. Maj:ts nådiga förslag till strafflag, framlade detsamma med en och annan ändring till Rikets Ständers antagande, haft i berörda ämne en helt annan åsigt, den jag i 1864 års berättelse framstält. Rikets Ständer antogo Lag-utskottets lagförslag och det vann sedermera Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse. Om ock, såsom författaren anmärkt, lagstiftaren icke tillika uttryckligen antagit Utskottets merberörda förklaring öfver lati - tudsystemets rätta förstånd, så har han dock ej uttryckligen förkastat densamma. Han har vetat, att en sådan uppfattning funnes till, han har sett densamma påyrkas af en myndighet, hvilkens åsigt i ämnet han kunde förutse skulle ofta och med skäl rådfrågas af lagskijiaren, och att han förthy hade att vänta, det densamma utan tvifvel komme att på lagskipningen utöfva ett betydligt inflytande, och detta allt oaktadt har han ingenting gjort för att motverka ett sådant inflytande.