Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller , att hvad jag nu baft äran anföra måtte få åtfölja återremissen lill StatsUtskottet. Hr Ribbing: Just i den uppgift, den siste värde falaren lemnat, att Konungens Bef:h:de sjelfve icke närmare bestämma, huru med häktande bör förhållas, tror jag ligga ett stöd för min molion, åsyftande mera uppmärksamhet å Konungens Bef:h:des sida, till förekommande af de missbruk, som den värde talaren uppgifvit vara särdeles sällsynta i det län lian styr. lista punkten. Litt. b. Gr. Mörner: StatsUtsk. har visserligen förklarat, att inseendet öfver fångvården måtte åt en enda auctoritet öfverlemnas, och detta har, så vidt jag vet, alltid varit förhållandet, ty styrelsen öfver fängelser och allmänna arbetsinrättningar i Riket har, alltsedan den inrättades, haft detta inseende; men Utsk. har ingalunda motiverat det sednare mom. hvaruti Utsk. anser, att fördelning af anslaget bör framdeles öfverlemnns åt styrelsen öfver fängelserna och arbetsinrättningarna. Jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå att såvida meningen är, att denna öfvertygelse skall fastställa alla utbetalningar, sorn af Konungens Bef:h:de befinnas nödvändiga, dels för fångarnes underhåll , dels för klädespersedlar med hvad mera en fånge behöfver, så kan jag icke fatta, att dermed vore förenad någon särdeles vinst. Den oerhörda correspondance, sorn skulle fordras emellan fångstyrelsen och länsstyrelserna, älven då blott fråga vore om ett par trädskor, en skjorta, en halsduk, skulle förorsaka ett oändligt, besvär. Jag tror, att länsstyrelserna gå tillväga med all möjlig sparsamhet, och hos mig får ingen fånge någon slags persedel, utan alt jag dertill lemnat mitt bifall, hvarföre, och då jag tror att sä tillgår öfverallt, jag icke ser, att någon olägenhet uppstår deraf, att landshöfdingarne hädanefter, som hittills, hafva denna befattning, hvilken de ovillkorligen måste hafva, om ej fångarne skola både svälta och frysa ihjäl, innan svar ifrån öfverstyrelsen hinner ankomma, huruvida den eller den persedeln får anordnas.
E t t tu tre fingo vi den vildaste snöstorm inidt i ansiktet. Den medförde tillräckligt med vatten för att göra oss genomblöta, men var p&amp; samina gång så pass blandad med isbark, att det sved i skinnet rätt eftertryckligt. Det var inte lätt att hålla ögonen öppna för att ej ga vilse, helst nigon stig icke fanns. Nigra skidspår, som vi följt vid uppstigandet, voro snart försvunna. T i hade .endast att springa och delvis glida ned för de andlösa snöbraerna, stödda på kiippar och paraplyer, föraren i spetsen och vi andra i gåsmarsch efter. På det halaste och brantaste stället var det omöjligt att sta p % fötterna. Vi måste satta oss ned ocll åka utför, af alla krafter bromsande med händerna. annii nar jag vill, tycker jag mig se den lille tjocke, gr %skäggige professorn i denna värdiga stallning. T i r elegante iiiige chapel-inaster, som hittills hjältemodigt följt med, eliurii troligen under tyst förfäran, tappade allt kurage vid denna halsbrytande fard. Föraren inaste taga honom under armen ocli leda liono111 ned för deii värsta sträckan. Det var sedan komiskt att se-lians förlägenhet inför oss flickor, soin vagat oss ned utan hjälp. Vi-d ' hemkomsten till Gjendesheiiii kl. 9 p&amp; aftonen rtkade jag min reskamrat från i gir, mo~lsieur Frank, som liela kviillen p i bästa ' satt iinderliöll sig med oss flickor dels på tyska och dels lik engelska. Nar vi efter niåltideii samlat oss kring den öppna spiseln, s pejset~, med livar sin rykande kaffekopp, täflade belgiern och engelsmannen om att springa omkring med socker och grädde. En gränslös munterhet uppväcktes därigenoni, att belgiern befanns rara okunnig om betydelsen af ordet sflirtation~, ehuru lian i praktigen visade sig ha saken på sina fem fingrar. Följande dag reste lian ned till Kristinnia, där han i egenskap af hckman skulle bevista en juristkongress. Namnet Louis Frank hör för öfrigt vara vii1 bekant för Dzcgnp läsare.
Jag kan således icke frångå den tankan, att Regeringsformens 106 §, sådan den i samma grundlag ännu oförändrad finnes, måste gälla, samt att det är i enlighet med dess innehåll, som Ansvarighetslagens stadganden måste förstås och tillämpas, men ingalunda tvertom. Då nu Regeringsformens 106 § innehåller, att Konungens Rådgifvare för embetstid skola dömas efter allmän lag samt den särskilda Ansvarighetslagen, men icke efter denna senare allena; kan jag ej annat finna, än att den af Riksrätten antagna mening, enligt hvilken ingen annan lag än Ansvarighetslagen finge tillämpas för sådana embetsfel, saknar laglig grund, och att för öfrigt hvad 6 § af nämnde lag innehåller om tillämpning af Regeringsformens 107 § på de i ansvarighetslagen icke uppräknade uraktlåtanden att iakttaga grundlagens föreskrifter, hvarken må anses åsyfta upphäfvande af Regeringsformens genom 106 § gifna stadgande i ämnet, eller befinnes aflättadt i ordalag, som med en för sådan afsigt erforderlig bestämdhet uttrycka den mening, att endast den i 107 § åt Rikets Ständer förbehållna aninälningsrätt'vore användbar på de i Ansvarighetslagen icke uppräknade fall. Imellertid uppkommer häraf äfven den följd, att om, vid ett åtal emot Konungens Rådgifvare, intet stadgande i Ansvarighetslagen kari åberopas, och grundlag likväl är öfverträdd, man då bör kunna i allmän lag finna det ansvar, hvarmed en sådan öfverträdelse skall beläggas. Att i allmän lag träffa lämpligt ansvar för alla de grundlagsöfverträdelser, jag här ofvan anmärkt, såsom icke uppräknade i Ansvarighetslagen, kan onekligen blifva brydsamt; men svårigheten blir dock icke större, än vid åtal för månget annat fel, begånget af tjensteman, och för hvilket, när han finnes hafva öfverträdt lag, han icke undslipper ansvar derföre, att ansvaret för detta fel ej är i lag utsatt.
Väl hade i Kongl, förordningen den 25 Maj sisth år, angående fattigvården i riket, enahanda princip lill en del gjort sig gällande, men efter motionärens tanka vore författningen olämplig uti 3:ne punkter, nemligen: l:o deruti, att hvarje socken eller pastorat utgjorde ett serskildt fattigvårdssamhälle för sig, i stället för att, enligt motionäres åsigt, fattigvården borde ordnas länsvis, så att icke de mindre fattigvårdssamhäliena matte, såsom hittills egt rum, uppbjuda all förmåga för att från sig på annan socken öfverflytta skyldigheten att underhålla de fattiga, och så alt alla måtte lifvas af samma intresse i frågan samt inom länet ega en gemensam centralförvaltning, till hvars omvårdnad kunde öfverlemnas sådane arbetssökande och orkeslöse fattige, som antingen icke tillhörde någon viss socken eller ock ej der kunde behörigen sysselsättas och vårdas; 2:o deruti, att de utgifter, som utöfver de befintliga tillgångarne för fattigvårdens förvaltning måste bestridas, enligt den nådiga förordningen, icke skulle ersättas af staten, utan serskildt inom hvarje fattigvårdssamhälle af dess medlemmar bekostas, till följd hvaraf någon rättvis fördelning af dessa utgifter emellan rikets samtlige skattdragande innevånare icke egde rum, utan berodde af tillfälliga omständigheter, huruvida den ena kommunen klefve med så beskaffad utgift öfver höfvän betungad, medan den andra deremot kunde vara derifrån nästan helt och hållet befriad, samt Stalssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskotlens Utlåtande, N.o 86. 5 3:o deruti, att den nådiga förordningen icke bestämdt påbjuder, att arbetsförtjenst skulle anskaifas åt alla, som deraf vara i behof, uian endast innehölle en uppmaning åt fattigvårds-styrelserne, att söka sådant förskaffa, hvarigenom det olyckliga och beklagliga förhållande, att arbetsföra personer, antingen i anseende till bristande arbetsförtjenst, af nöden tvingades att begå brott, som ådrogo dem straff, eller, i brist af laga försvar, utan eget förvållanden, blefvo dömda ti'l tvångsarbete, icke blifvit undanröjdt, utan äfven efter förordningens tillämpning fortfore.
Den till hushållningssällskaperne utgående andel af bränvinsskalten vore så mycket lämpligare att använda till arbetshusens inrättande, som man gerna kan, utan att träda sanningen för nära, härleda de flesta brott från omåttlig bränvinsförtäring. Den frigifne fången skulle vara underkastad en för arbetshuset gifven ordningsstadga, men vara i öfrigt be - Motioner i B onde-Ståndet 1862. N;o 468. handlad såsom fri arbetare, sålänge icke gränsen för ordentligt uppförande vissa gånger af honom öfvcrskreds. I sådant fall gjorde han sig förfallen till tvångsarbete uti tukthus, hvarom nedan kommer alt omförmälas. Om frigifven fånge under ett år efter inträdet å arbetshuset visat ett stadgadt uppförande, skulle han vid utgåendet derifrån till egel sjelfständigt arbete eller i annans tjenst erhålla rent prestbevis, deruti ej något omförmältes angående hans genom straffet försonade brott. Arbetshuset skulle i öfrigt emottaga och med arbete syselsätta alla andra arbetslösa, men i öfrigt välfrejdade personer, hvilka, enligt nu gällande författning, blifva såsom försvarslöse behandlade. Det skulle så inrättas, att personer af begge könen, fastän sinsemellan åtskilde, der kunde inlagas och användas till arbete; 2:o Alt nuvarande arbetsfängelser likasom Kronoarbets-korpser, med undantag af soldatklassen, indragas, men att i stället två eller tre så kallade tukthus med tvångsarbete inrättades på Statens bekostnad och ställdes under Kongl. Fångvårds-styrelsens öfverinseende och förvaltning. Fångarne skulle der arbeta uti större arbetsceller under sträng tillsyn och utan att erhålla arbetsförtjenst eller premier. Tukthusarbete skulle endast ådömas under högst tre år, men, om fångens uppförande gaf anledning tili förlängning derutöfver, ett år för hvarje gång fråga derom underställdes Kongl. Fångvårds-slyrelsen och, i händelse af klagan öfver dess beslut, Kongl. Maj-.ts pröfning.
» Naturligtvis drödje det icke länge, förrän fru L o v i s a Lager k o m sättande s o m en raket för att taga reda på, » hur det egentligen var mellan kandidaten och hennes söta Kerstin. » D e n n a försäkrade förstås, att det icke var någonting alls — hur k u n d e L o v i s a tro det! H o n b a d Kerstin för Kristi skull betänka sig och icke kasta bort sig, s o m h o n gjort, hon, s o m kunnat få en husarlöjtnant den tiden, h o n var h o s statsrådet. » Det är inte sannt, » sade Kerstin häftigt. » Jaså, står det till p å det v i s e t! » utbrast fru Lovisa. » Alldeles, j a! Och det vet m a n väl, h v a d det betyder, när en ung flicka s å varmt försvarar en ung m a n. » Och det dröjde ej länge, förrän det var ute i socknen, att » det var väl emellan » s k o l m a m s e l l e n och kandidaten. En dag — skolan h a d e redan slutat, och Kerstin satt e n s a m — k o m åter kandidat Filén på besök. H a n hade ett bref m e d sig till Kerstin, R C a k e s &amp; Bisc-uits fäs hos de flesta Speoer i handlar ». Kerstin kände ej till utanskriften o c h kände s i g helt orolig. RGG. Jag har en s å sorglig nyhet att tala o m för er. Ni kan tro, att j a g blef något till förskräckt. Jag skickade efter doktor Berg, o c h h a n sade, att det v a r slag. Vänligen Kristina Holm.i Ursäkta mitt ärade h e r s k a p! Jag har visst k o m - m i t bort litet från utgångspunkten: det stora, svarta molnet, klockkjolen Återvändom! Viljen ej I, a l l a k. Från Iduns läsekrets. a. i en tidning?
”Vid vigtiga, på samhällets väl djupt ingripande frågors afgörande är det lugnande att kunna hoppas på en högre ledning och att hafva rådfört samvetet, och det vore'illa betänkt af mig att påstå, det Realisationen icke kunde medföra lyckliga verkningar på Landet; tvertoin erkänner jag gerna, att en gifmild natur, understödd af arbetsamma medborgare — en lyckligare handelsconjunctur samt ett genom idoghet och sparsamhet beredt Öfverskott, för den stora verldsmarknaden kunna blifva goda bundsförvandter för att, i förening med Realisationen, äfven om misstag vid den senares verkställande blifvit begångna, betrygga eganderätten och upplyfta Landet till välstånd, men jag anser icke, att man i detta fall eger rättighet att förtro sig åt naturen och lyckan; det är sannolikheterna som böra pröfvas. Misstroende den sorglöshet, som vill undvika hvarje grundlig pröfning af Realisationens verkningar på Landet, och utan att falla undan för det partisinne, som numera sökt alt åt den oeconomiska frågan gifva en politisk färg och såsom ett brott mot allmän och enskild ära stämpla hvarje tvifvel om de förespeglade ofelbara resultaten utaf Realisationen, äfven sådan som den blifvit hos oss uppfattad, anser jag det såsom en pligt att åter inför Riks-Stånden uppträda och låta Utskotts-Betänkandet åtföljas af mina i väsendtlig mon skiljaktiga tankar, så väl om Landets ställning, Realisationsplanens verkan derpå, som äfven rörande de ytterligare åtgärder, hvarigenom jag trott att man borde mera kraftfullt inträda på reformernas bana, för alt trygga myntvärdets stadga, lifva industrien och grundlägga Landets välstånd, trefnad och lugn.
St:s lagstiftande rätt. Det är således en verklig förtydning af 75 § Reg.F:n att säga: att de frågor som der förekomma angå frågor som icke äro underkastade K. Der är blott fråga om huruvida målet skall kunnn förfalla eller icke och dervid hafva i 75 § Riksd.- Ordn. vissa frågor blifvit undantagna som röra R. St:s egen lagstiftande rätt. Hr von Hohenhausen, Mich. Sil v.: Vid förra betänk, som föredrogs lemnade jag mitt ja dertill, blef öfverröstad af R. o. Ad. och kunde dervid icke begära votering, enär jag hörde antalet af röster från ett motsatt beslut vara öfvervägande. Jag delar icke Gr. Lagerbjelkes åsigt om grundlagens rätta förstånd härutinnan och tror honom sakna giltig anledn. till den förklaring deraf som han gjort. Denna fråga kommer jag likaledes att besvara med ja, men förmodar att den pluralitet som förra gången bestämde utgången af frågan kommer äfven att afgöra den nu förevar.-de. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag befarar att RiksShn i detta fall hafva gjort både det ena och det andra, beslutat både hvad Frih. Cederström yrkat och hvad Gr. Lagerbjelke påstår vara det rätta. Det kan måhända se tvetydigt ut, men för min del och så vidt jag förstår tolka grundlagens bokstaf, måste Gr. Lagerbjelke hafva rätt. Derföre och emedan R. o. Ad. nyss gifvit denna åsigt rätt, så hoppas jag att Ståndet äfven nu måtte vidblifva samma åsigt. Det skulle eljest blifva en skärande motsägelse emellan 2me beslut i alldeles likartade mål som fattats inom en kort stund. Frih. Tersmeden: Jag medgifver visserligen att sedan R. o. Ad. nyss fattat beslut att afslå de uppställda voter:s-propos:ne det måhända äfven torde blifva en nödvändig följd att R. o. Ad. på samma sätt behandlar delta mål. Det var mitt fel att jag icke var nog uppmärksam vid det första målets föredragande och då icke gjorde de anmärkmr som jag ansåg böra göras emot Gr. Lagerbjelkes yttrande.
Pä Hederwärda Bonde«StändetS Ledamös ters wägnar Ion Ionsson^ dt. lkröäeUur, Wördsamt Memorial! Den inom de Nespcetive Niks-Skänden wäckte frä<Z^ huruwida Ledamöterne af Borgare» Ständet wid Tarerrn, garne i Städerne böra wara flere till antalet än de of^ rige Ständens Ledamöter, samt om icke äfwm uti Städerne borde hällas Berednings -Committöer, har blifwit remitterad till det förstärkte Stats - Utskottet, att, i stöd af 71 §. i Regeringsformen, med Riksens Ständers rätt genom votering afgöras. I följd 553 Den 16 April. fz fölid häraf, hafwa wid det förstärkte Stats-Utfkottets nu hällne sammanträde, efter det, en af dest Ledamöter blifwit pä manligt sätt utlottad, de öfrige ng samfällt röstat öfwer följande framställde och godkände voterings - proposition: Dey som bifaller, att LeLamoterne af BorggreStändet wid Taxeringarne i Staderne blifwa af -et antal, som Bewillnings - Mslottet föreslagit och z Ständ bifallit, skrifwer Ja; Den -et es will flrifwer Nes HVinner Nes; sä komma Borgare - Skändets Ledamöter wid Taxeringarne i Städerne icke att wara flere till an, talek, an hwardera af de öfrige Ständens Ledamöter; afwei.som Berednings-To»nmitteer uti Skaderne dä komma att hällas pä fatt Presle-StänLet beslutit. Efter flutad omröstning befunnos wid votcrings-Sedkarnes öpnande 6i Ja och 58 Nej; Tch som Ja Medes wunnit; sä komma Borgarc-Ständcts Ledamöter wid Ta» persngarne i Stadcrne, att blifwa af det antal, som ,Be, WillningS-Utstottct föreflagit och Z Ständ bifallit. Stockholm den 14 April tZio.
Vill man uppgöra förslag olika för olika provinser eller län och deröfver höra innevånarne, så ser jag icke någon våda dervid att låta de individer, som sådant åstunda, qvarblifva vid det gamla, under del alt andra antaga det nya sättet att beräkna skatlerne. Det kan finnas män, hvilka önska bibehålla det gamla, men desse kunna hafva söner, som, försedde med eget jordbruk, åter önska antaga det nya beräkningssättet. Om nu gubben, under känslan af sin äganderätt, bibehåller det gamla beräkningssättet, kunna ju sönerne, efter gubbens död, antaga del nya. Anser man saken nyttig, bör raan icke gå brådstörtande tillväga, och saken fordrar icke mera skyndsamhet än att man allt för väl kan rådgöra sig med hvarje individ, hvars räll är i fråga. En annan värd talare har omtalat hvad senast församlade krigsbefäl i denna fråga gjort eller icke gjort. Jag hade äran all vara ordförande bland krigsbefälet då denna fråga der förehades och jag anser mig sålunda böra upplysa, ali den inom krigsbefälet aldrig utgjorde föremål för öfverläggning. Krigsbefälet ansåg sig icke tillständigt att till öfverläggning företaga ämnen, hvilka icke angingo detsamma. De faslhöllo sig vid sin pligt, som är alt lida. Men när man spörjer krigsbefälet under band, hvad det i ett eller annat fall kan önska, mäste en eller annan träda fram för all säga hvad lian tror pl ural i telen af krigsbefälet i della fall tänker, och något annat än önskningar kunna ifrån deras sida icke ifrågakomma. Hr Printzensköld: llr Lefrén har visserligen vederlagt Gr. Lagerbjelkes anmärkn:r, men jag anser dem vara af så egen beskaffenhet, att jag icke kan underlåta att både understödja och närmare utveckla denna vederläggning.
Då jag här hört fråga väckas om antagande af Herr Berg von Jjindes reservation, måste jag för min del bestrida den. Det är lätt att uppgöra Lagtheorier, om man icke tager i betraktande, huru Lagen skall kunna verkställas. Det ifrågavarande förslaget skulle så mycket försvåra Domarens pligter och föröka dess göromål, att föreskriften icke skulle kunna verkställas, utan att man lemnar Domaren ett särskildt biträde för detta ändamål. Det skulle ock medföra mycken kostnad för de omyndige; ty man lärer icke kunna begära, att Förmyndaren på egen bekostnad skulle resa till Tinget, och lösa Utslag hvarje gång fråga uppstod om medlens omflyttning. Och då, i synnerhet i fråga om allmogen, de omyndigas lösa capital sällan öfverstiga 20, 5o till 100 R:dr, skulle dessa kostnader snart förtära icke blott räntan, utan äfven sjelfva capitalet, så att intet öfverblef för myndlingens underhåll och uppfostran. Af dessa skäl afstyrker jag på det högsta bifall till Herr Berg von Lindes förslag, såsom ledande till skada för de omyndige sjelfve. Herr Den 9 November e. m, 81 Herr Cederschjöld: Om det förslag jag påyrkat belinnes overkställbar^ och intet bättre förslag i stället kan uppgifvas för betryggandet af omyndigas rätt, mäste jag afstyrka bela förslaget, att borttaga den tysta, förmonsrätten. Jag skulle likväl tro, att det icke borde blifva tungt för Domaren, alt äfven med någon tidsuppoffring gå omyndige tillhanda, helst det hittills varit en skyldighet för hvarje Domare, som samvetsgrannt velat uppfylla sin pligt, att hafva tillsyn öfver de tillförordnade förmyndarnes qvaliteter, och det sätt, hvarpå de uppfyllt sitt kall. Jag kan derföre icke frångå den mening, att antagandet af Deri' Berg von Lindes förslag är det enda vilkor, hvarunder Utskottets Utlåtande i hufvudsaken bör kunna bifallas. Herr von Hartmansdorff_, August: På de skäl, sora blifvit anförde så val af Derr Tham, som af Herr Hjerta, instämmer jag i öfvertygelsen, alt Herr Berg von Lindes reservation icke är antaglig.
Gubben var sextiofyra år gammal och frun bara fyra år yngre. Gubben stod i boden hela förmiddagen, men när middagen var förbi, lade han sig på soffan med en näsduk öfver ansigtet, sof en timmas middagssömn, medan frun slumrade i gungstolen bredvid honom, och sedan tände han sin pipa och satt antingen hemma med en liten toddy framför sig, eller också gick han ut för att träffa ett par bekanta, som han sade, och då kom han regelbundet hem, när klockan slog tre kvart på tolf, glad och pratsam och röd i ansigtet. Hans hustru var liten till växten med ett litet ansigte fullt med rynkor. Hennes små skarpa ögon sågo alting. Hon var mycket noga, och det var ej ofta, man kunde göra henne i lag. Men förstod man att rätta sig efter hennes nycker, och kunde man med tålamod fördraga äfven orättvisa tillvitelser, då var hon lätt att vinna, och hennes välvilja visade sig altid på ett eller annat reelt sätt i handling. De båda gamla hade ej några barn, och när Elin kom dit, var hon ju bara femton år »Man kan omöjligt behandla barnet som en vanlig piga», sade frun, och på så sätt, kom Elin snart sagdt att räknas till familjen. När det ej var främmande, lät hon gärna Elin sitta inne hos sig om kvällarna. Frun satt och stickade eller sydde, gubben satt bredvid med toddyglaset framför sig och Elin läste högt ur någon lånbiblioteksroman. Lampan lyste med ett varmt, gult sken på de tre, som sutto där, och alting var lugnt och tyst. När Elin blef trött, lade gumman bort sitt handarbete, Elin gick efter sin virkning, och nu läste fru Sivert själf, medan Elin lät virknålen löpa och gubben och hon åhörde tillsammans historien om hur den fattiga flickan blef gift med den rike ädlingen, fast hans förnäma slägt satte sig däremot, eller hur den fransyska frun med den bleka hyn och det trötta, förnäma småleendet bedrog sin man och med blixtrande ögon lät sig sjunka mot sin ädle platoniske tillbedjares broderade skjortbröst. Utom för herskapet skulle hon också städa åt en gammal revisor, som bodde i vindsrummet, och som hyrde af Siverts.
Emot dessa förslag har åter inom Bonde-Ståndet blifvit hufvudsakligen au förd t: af Anders Andersson från Westerås Län: att det i vårt land vore ett groft förnärmande af mannens medborgerliga förmoner, alt förminska hans så väl arfssom giftorätt, och att förslagen derom borde så mycket mera lemnäs utan allt afseende, som de saknade all både rältsoch billighets-grund; IS Lag-Utskottets Betänkande N.-o H2. af Nils Insulin från Stockholms Län: att han, till afvärjande äf detta vådliga försök, som för framliden skulle undergräfva bondens välmåga och troligen ställa hans representations-rätt i fara, endast trodde sig behöfva anföra de reservationer, som, vid sistlidne Riksdag, blifvit i detta ämne afgifne utaf tvänne Lag-Utskottets då varande Ledamöter, nemligen Herr Printzensköld och Riksdagsfullmägtigen J. P. Lundström från Westerbotten, hvari förekommer: att man icke borde glömma, det den olika arfsrätten ledde sin upprinnelse, icke blott från politiska omständigheter, utan äfven från den i rättsläran godkända regeln, att rättigheter och skyldigheter böra till hvarandra stå uti ett jemförligt förhållande; alt man icke, utan äfventyr alt rubba grundvalarne för all samhällsinrättning, lärer kunna bestrida, att mannens pligter, så väl i medborgerligt hänseende, som i hans egenskap af maka och fader, äro långt mera vidsträckta och ansvarsfulla än qvinnans, enä1r det nämligen vöre mannen-, som skulle vårda -Statens angelägenheter, som, med uppoffring af sitt lif, vore pligtig alt försvara fosterlandet mot utländskt våld, och som, enligt naturens lagar, vore ovilkorligen förbunden