Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på denna första fråga är således min vördsamma tillstyrkan, att R. o. Ad. matie bifalla K. M:s propos., och följaktligen bevilja hela millionen och icke blott den halfva million Ulsk:n föreslagit. Den andra frågan är den: hvar skola medlen tagas? Utsk:n hafva föreslagit att taga dem af bankens behållna tillgångar, d. v. s. af den inneliggande baneovinsten. För det första synes mig oformligt, att Utsktn gjort detta förslag om bancovinstens användande, innan BancoUtsk. framställt beloppet af den bancovinst, som Ulsk. anser verkligen vara till finnandes och kunna för annat ändamål än bankens eget upprätthållande användas. Men dernäst, 0111 nu denna bancovinst verkligen finnes, och vi alla äro öfverens derom, att flerfalldigt större belopp är att tillgå, återstår likväl frågan om det är rätt och klokt alt begagna baneovinsten till ett sådant ändamål. Om man skulle börja alt använda henne till ett sådant låne-creditiv som delta, ser jag icke något skäl, hvarföre icke R. St. skulle af baneovinsten taga alla andra creditiv till utlåning, som kunde komma i fråga, så långt baneovinsten räckte. I det fallet hade man uttömt denna källa lill andra företag, der creditiven ej äro tjenliga. Man hade då så mycket onödigare och oskickligare användt baneovinsten, som det vanliga och efter min förmening rätta sältet för utlåning är upplåning. Då man vet, huru mångå smärre behållningar finnas hos något hvar, och när de sammanläggas, huru stora summor de utgöra, hvarpå privat-bancoräkningarna gifva bästa bevisen: så torde man tillita den utvägen, hvilken i dubbelt afseende är gagnelig, nemi. 1:0 för dem, som hafva smärre behållningar, och hvilka derigenom kunna förränta dem till en låntagare, som både är säker och villig att emottaga smärre summor; 2:0 för den allmänna rörelsen, enär ej allenast dessa eljest skrinlagda penningar sättas i omlopp, utan äfven bankens likaledes på kistbottnen liggande vinst samtidigt utkommer i rörelsen för andra företag.
Derom hafva vi för närvarande ingen aning, och dock föreligger här en fråga af ofantlig betydelse för besvarandet af en mängd vigtiga frågor rörande försteningsförande lagers bildning. Eget är i alla fall, att det på Spetsbergen är lättare att finna kotor af en jätteödla från trias-tiden, än ben af en sjelfdöd säl, hvalross eller fogel, och detsamma gäller äfven för sydligare bebodda länder. Den 13 augusti seglade vi åter förbi en mängd små klippor eller holmar. Hafvet var i början temligen isfritt, men blef sedermera beströdt med jemna tunna drifisstycken, hvilka ej voro »uppskrufvade» på hvarandra och således ej om vintern varit utsatta för någon ispressning. Denna is medförde ej någon olägenhet för seglatsen, men samtidigt inhöljdes allt i en ytterligt tät dimma, hvilken snart nödgade oss att fälla ankar i en liten bugt vid kusten. Jag sökte förgäfves erhålla någon ortbestämning på stället. Vid stranden qvarlåg nästan öfverallt en temligen hög snö- och isfot, som i dimman tedde sig som väldiga isbräer. För öfrigt var landet snöfritt. Det öfverensstämde i afseende å den geologiska bildningen, djuroch växtverlden fullkomligt med den holme jag nyss beskrifvit. Men hafsvattnet var här klart och salt, och draggningen lemnade derför dr Kjellman en hop större alger och åt dr Stuxberg en mängd hafsevertebrater. När dimman lättat, ångade vi genast vidare, men knappast hade vi kommit till sjös, förr än vi åter insveptes i så tät dimma, att vi nödgades för natten lägga till vid ett större drifisstycke. Svablarna utsattes och lemnade ett mycket rikt utbyte af stora vackra djurformer, en mängd sjöstjernor, Astrophyton, Antedon m. fl. För öfrigt gjordes här ett ytterligt märkligt och för mig ännu i denna stund gåtfullt fynd. Sedan flere år tillbaka har jag ifrat för undersökning af stoftartade ämnen, som falla till jordytan med nederbörden, och jag har bevisat, att en del af dem otvifvelaktigt härstammar från verldsalltet.
Hvad sedan angår Skinnskattebergs Socken, hvarest, såsom ofvan är nämndt, tackjernsblåsning år 1686 idkats vid 18 hyttor och tillverkningen uppgått till 4,382 Skeptd t3 Lisptd, men hvars hela Tackjernsproduetion numera är inskränkt till allenast en hytta och, efter medium af de 10 sistförflutna åren, utgjort endast 45 Skeptd i3 Lisp:d ; så ehuruväl häraf vill synas att Staten af den io:de, som erhålles af detta obetydliga Tackjernsqvantum, undfår så ringa ersättning för de till Bergsbrukets befrämjande uppoffrade hemraansräntorne till det här ofvan uppgifne belopp af 1,787 R:dr 11 sk. 2 rist. årligen, att Privilegierna för en med sådan förlust för Staten idkad handtering, borde äfven för Skinnskattebergs Socken indragas; likväl och som härvid förekommer, dels att åtskillige hyttor inom Skinnskattebergs Socken till bedrifvande af Riddarhytte Kopparverk, ined behörigt tillstånd blifvit nedlagde och dels att, enligt det af Bergmästaren i orten hållna Protocoll vid sammanträde med Hemmansegarne, så olika meningar och intressen funnits rådande, att somlige tillkännagifvit sin önskan att den hittills sjelftagna friheten att sällan blåsa må förvandlas till en verklig rättighet emot Skattejerns erläggande och andre åter att tackjernsblåsningen icke måtte få nedläggas; så anser Utskottet, lika med hvad K. Kammaroch BergsCollegierne yttrat, Betänkanden, N:o 277.
Han må åt wåra fel ey lee, Uthan på sina egna see, Som fast the sig hustrur taget Medh androm lijkwäl offta snafvet. På trånga Wägen til Saligheet Ledsaga ähr större Arbeet Än then breda. Så har han (ej) gjort, Ty ähr hwadh skedt ey Under stoort. Ja, thet han roosar, om thet så är, Mahomet meera beröm bär338. Effter hans sätt thernäst fördömba Förfäderna och rent förglömma, All heligheet ther medh stoor tingh Gudh förrättat werlden omkringh Nu i halfannat tusin åhr. — Och then stygg tankar om sigh fåår. Om the fördömdes, har thet wållat, Som sitt löfte ey skall hållat: Att mot kyrkan helfwetis porth Aldrigh skall uträtta stoort. Ja mehr. Then helga andas kraft Warder församblingen frånsagt339. Kloster personalen och affalla Och prestmän många, doch ey alla. I Wittenberg bleff först uptänkt, Och Swenskom warder nu påträngt. Ty han ey gammal för then skull Och han synes sententiefull aff Biblen; hwilcket ähr en art, som kietteri uthwisar klart Medh umgås: ther alle stundh Haar plägat bruka sådant fundh”340. De båda följande scenerna aftrycka vi i dess helhet341. ACTUS III. SCENA IX. M. Claes Hwit, en Swartmunk, solus. ”Af Danmark jag min härkomst har Men i Swerige en Svartmunk war: Har Luterskom länge motstått, Giort af them ofta myckin spått, Til thes the fingo öfwerhand, Och them tilföll thet ganska land. Då fick jag til then tro behag, Och månge flere af mitt slag. När jag sielf först Luther hörde, Hårt med honom och i hop kiörde Täcktes mig wäl hans argument, At Klöster reglo
5. let var mycket få passagerare på tåget, och den öppna vagnen var tom äfven i dag, hvilket försatte Erik i bästa lynne. Fast än han kände sig så förnöjd och glad, det an satt på Iräbänkeu bredvid Ingrid, hade Lan dock ej mycket att säga. M e n det var i dag ett nöje utan like bara att andas, tyckte lian; att sitta med eo angenäm känsla af slapphet i alla leder o c h se sig omkring, känna blodet bölja varmt i ådrorna o c h hjertat klappa och hjernan tänka på ingenting; han hade bara en önskan: att få ta Ingrids hand i sin och trycka den sakta o c h hålla den fast hela dagen — men det gick j u icke för sig, Han kände icke igen sig sjelf. Så der vek o c h ö m till sinnes brukade han just aldrig vara; men det var väl en qvardröjande stämning efter den behagfulla roddturen. : Ingrid satt länge tyst med sin Adam TIomo i knäet, som hon icke läst ett ord i, hvarken i går eller i dag. Hennes blick hvilade stel och drömbundeu pä de vexlande naturscenerierna, men hon tänkte bestämdt på något annat. Och mycket riktigt — om en stund frågade bon Erik: » Kände du någonsin min m o r? » Han spratt upp, litet obehagligt berörd, men det såg hon lyckligtvis i c k e. » Nej, » svarade han, » jag kom inte till Stockholm förr än året efter hennes » han tystnade o c h sökte efter ordet. » Hennes d ö d, » ifylde Ingrid. » J a, säg ut, du, det der ordet svider inte så häftigt nu som förr. D e t förstås, då hon dog, då var jag ju så liten, att jag inte begrep att sörja, och jag var j u redan då i en främmande o m - gifning, så att jag inte märkte tomrummet. Men när jag blef äldre o c h började tänka, då vaknade på en gång min kärlek till m a m m a så våldsamt inom mig — j a g kan inte beskrifva, hur det var.
Jag tager mig derför friheten föreslå, att motsvarande mom. i nuvar:de Banko-reglenute må införas här så lydande: ”Filialbanks rörelse bedrifves medelst utlå ning, vexel-diskontering, öpnande af uppoch afskrifnings-räkning, samt beviljande af kreditiv, på sätt närmare bestämmes genom reglem:te, som kommer att till K. M:s Nåd. pröfning och fastställelse öfverlemnas.” Efter först lill bifall å Utsk:s förslag framstäld, men med Nej besvarad propos., biföll R. o. Ad. den af Frih. Tersmeden för litt. h. föreslagna redaktion införes. De härefter förekommande punkterne litt:s i, k, 1, och m, af Mom. 3 och Mom. 4 i 71 punkten biföllos. Frih. Tersmeden: Sedan nu R. o. Ad. genomgått detta Betänk., och fattat i några punkter skiljaktiga beslut emot dem, som BankoUtsk. föreslagit, så lager jag mig friheten hemställa till Hr Gr. o. Landtm, och R. o. Ad. huruvida icke R. o. Ad. skulle finna lämpligt, att till de öfriga Stånden aflåta en inbjudning, att förena sig i R. o. Ad:s beslut, der de äro skiljaktige ifrån BankoUtsk:s Betänk. Jag tror att det är icke så serdeles många beslut, och de kunna säkerligen med lätthet af Riddarh.-Sekret:n redigeras, i händelse der skulle behof-' vas några redaktionsförändringar för att göra uttrycken tydligare. Den 19 Juni. 323 Naturligtvis alser detta mitt förslag till inbjudning endast de frågor, deri R. o. Ad. fattat definitiva beslut, och icke de beslutade ålerremisserne. Gr. Gyldenstolpe: Om Frih. Tersmeden vill ifrån denna inbjudning undantaga frågan om kreditivrätt för Hypotheksföreningarne, så skall jag med honom förena mig. Eljest bestrider jag inbjudningen, och begär frågan på bordet. Hr von Hartmansdorff:
BI:s utgifna förordning. Denna förordn. är utgifven i Aug. förlidne ar och kan således icke hafva varit påtänkt, när Kammarrättens förslag rör:de controllerna å charteringen ingafs; men äfven om det skulle vara af ungefärligen samma tid, så äro de begge två så färska, att det säkerligen icke har undfallit K. BI. vid kungörelsens utfärdande. Jag får pä dessa grunder anhålla om bifall pä Utsk:s förslag, och hvad särskildt beträffar den sista punkten, som blifvit uppläst, eller att orden ”skrifvas på” måtte utbytas emot orden ”förses med,” så Den 4 Januari e. m. 5J följer det af sig sjelf, att ullrycket ”förses med” äfven kan iimefalla, all de skola ”skrifvas pä” stämpladt papper. Uti den föreg:de 3:dje § föreskrifves hvilka handlingar, som böra skrifvas pä släinpiadt papper, och hvilka skola förses med biläggningscharlor. Således kail ingen tvetydighet uppkomma genom orden ”förses med”, ty dermed mäste naturligtvis menas, att expeditionerna skola förses med charta pä sätt föreg:de §§ stadga. Gr. Mörner: Uti mitt förg:de yttrande anmärkte jag vis serligen icke, att Ut sk. icke har ställt det ifråga var. förslaget i harmoni med den författning om stämplade papperets tillverkning, som blifvit förlidne år af K. Det var i stället fråga 0111, huruvida tillämpningen af det förslag i ämnet, som Ulsk. framsta lii, vore ändamålsenlig, och det var i afseende derpå, som jag, då K. M. har af R. St. begärt deras yttrande om de lämpligaste controllerna, trodde, alt R. St. voro oförhindrade att i den delen föreslå hvad R. St. kunde (inna tjenligt. I detta hänseende föreföll det mig, och förefaller mig ännu, mindre ändamålsenligt alt bilägga expeditioner med chartor, än alt skrifva dem pä sådana.
Palmstjerna uti den anhållan, att Exped.Utsk. må erhålla uppdrag att välja ett lämpligare ord i stället för ordet obehaglig. Ofvannämnde från Exped.Utsk. ingifna förslag N.'o 33 återremitterades. Frih. Toll, Gust. Phil., hade inlemnat ett så lydande anförande: Såsom frånvarande vid discussionerna, röride BancoUtsk:s betänk, i allt hvad Bankens reglering vidkommer för ändamål såväl att betrygga realisationen som näringarnas undsättande, anser jag mig af nit för denna fosterlandets stora angelägenhet äfven uppmanad att afgifva några yttranden i anledning af de för min uppfattning ännu rådande, vacklande opinioner, eller måhända äfven af många orätt förstådda meningar, som härunder varit uttalade, med vördsam anhållan, att de vid återremissen till BancoUtsk. må få åtfölja till det afseende, Utsk:s pröfning deraf lärer bestämma. Ehvad man skulle yrka såsom skäl för ändring uti den en gång genom lag bestämda grunden för realisationen, hvilken äfven är af Utsk. bibehållen., anser jag dylika satsers antydande af långt betänkligare och svårare följder i anseende såväl till misstroende af egen förmåga att döma, som bristande redlighet att vilja fullgöra sina åtagna förbindelser, hvilken man såmedelst offentligen ådagalägger, än den fondbrist, hvilken Utsk. visar varn af ingen betydenhet. Man synes mig genom dylika invectiver vilja lemna åt slumpen, huru Svenska näringarna skola ens för framtiden få emotse hoppet att lefva af de rättsenliga lifspriuei - 6S Den 11 Maj. per, som med ett säkert myntväsende först kunna begynna? elier fortgå att äga vamnagt och obestånd till trogna ledsagare, hvilka starkast inom oss motarbeta den industriella verkningsförmågan. Med särdeles bekymmer ser mången vän af fosterlandet och dess framskridande dylika bemödanden af den fraction framalstras, hvilken af vanmagt och förlägenhet vinner mest och sålunda helst vidhåller oredan.
Majit och Kronan eller till de korpser och indelade räntetagare, som vederborde, få in natura leverera räntepersedlarne eller ock med tillagd forlön efter årets markegång dem lösa med penningar; hvilket sednare äfven skulle komma att gälla för den eller dem, som icke uppsade persedlarne till leverering in natura. 1 afseende härå får Utskottet erinra, hurusom Rikets Ständer vid sednaste Riksdag, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Kongl. Majit då behagat uti aflåten nådig proposition föreslå, för deras del beslutat ej mindre alt räntetagarnes rätt att få de dem anvisade räntor och tionde-anslag till leverering in natura uppsäga skulle upphöra, än äfven att alla räntegifvares nuvarande rättighet att uppsäga räntorna och tionden till leverering in natura skulle, så snart nyssomförmälda förändring trädde i verkställighet, inskränkas endast till spanmål och de år, då årets markegång vore lägre än det för lösen af spanmålen bestämda medelpris, med skyldighet likväl för räntegifvaren, att vid spanmåls-leverering in natura erlägga skillnaden emellan spanmålens värde efter årets markegång och det högre medelpriset. På grund häraf och då bifall till hvad af motionärerne, på sätt ofvan förmäles, blifvit föreslaget, skulle innefatta ett frånträdande af berörda utaf Kongl. Majit och Rikets Ständer sålunda gemensamt fattade beslut, deruti, enligt Utskottets åsigt, så väl räntetagares som räntegifvares rätt och fördel blifvit behörigen afsedde, tillstyrker Utskottet, att rnotionärernes ifrågavarande förslag icke måtte till någon åtgärd utaf Rikets Ständer föranleda. Stockholm den 4 Augusti 1854. Ank. till Exp.-Utsk. d. 13 Aug. 1854, kl. 3 e. ib. Utlåtande•, i anledning af vackt motion, angående ratt för tiondegifvare till ersättning af Statsverket i följd deraf att Rikets Stunders beslut om upphörande af tiondegifvares forslingsskyldighet icke ännu blifvit till verkställighet befor dr adt.
»Huggen häl och klippen tå! I ugnen är den som gull-skon går på.» Nu kunde prinsen väl märka att der var något svek under. Han skickade så sina små-svenner till att ransaka i ugnen, och rätt som det var, kommo de tillbaka med den lilla styf-dottern som legat gömd derinne. Då skall man tro drottningen och hennes dotter inte blefvo goda! De både bleknade och rodnade af vrede, och sporde huru någon bara ville bry sig om en sådan liten trasig tiggar-flicka. Men prinsen aktade inte om deras tal, utan lät bära fram gull-skon, och se, då var det som den varit vuxen till Ask-ungens lilla snö-hvita fot. Som de nu voro i färd härmed, blef prinsen varse huru en gyllene flik tittade fram mellan hälen på den lillas kläder. Då sprang han hastigt till, och ryckte af den gamla grå vadmals-kappan. Men i detsamma flög det som en blixt rundt omkring, och se, i stället för den trasiga Ask-ungen stod der en vän konunga-dotter, just henne som prinsen hade sett i kyrkan, och ädelstens-skruden glimmade som klaran sol, och alla som sågo det, kunde icke nog förundra sig öfver prinsessans stora fägring. Vid allt detta blef konunga-sonen så hjert-innerligen glad, att han både skrattade och log i glädje; men drottningen och hennes dotter de logo inte. Han tog så den lilla i famn och satte henne på sitt knä, och fäste henne med röda gullringar. Derefter förde han henne med stor ära hem till sitt eget rike, och gjorde henne till sin drottning. Men jag var med på brölloppet. Der trådde konunga-sonen dansen med sin fagra unga brud, och jag dansade, och alla gästerna dansade med, utom drottningens dotter. Hon kunde inte dansa; ty hennes moder hade klippt tårna af henne. Så var sagan all. Anmärkningar. En öfverlemning ifrån ~Östergötland~, tryckt uti A. I.
Utsk. anhålles. 4:o Jag föreslår vördsamt, att bevillningen enl. andra artin i Bevilln.-förordn., för handel och rörelse m. m. hädanefter må nedsättas till tre i st. f. fem proc. af den upskattade inkomstsumman, äfvensom, att minimi-afgiften för handtverkare, fabrikanter och handlande i hufvudstaden må nedsättas ifrån de nuvar. beloppen af 10, 15 och 20 r:dr, (ill 6 r:dr för handtverkare och fabrikanter, samt 12 r:dr, allt b:co, för handlande. Skälen för den föreslagna nedsättningen hvad procm beträffar äro i min tanka följande: 1) Att inom hufvudstaden på de sednare åren npstått en sådan mängd afgifter, till serskilda ändamål och hvilka beräknas i förhållande efter afgiften lill kronan, att, när den borgerliga skatten till stadens egna kassor tillägges, utskylderna i det hela stiga till minst dubla beloppet af sjelfva afgiften till kronan; 2) Att nämnda omständighet, i förening med den redan i och för sig sjelf högt tilltagna beräkningen af fem proc. i bevillning, leder till oriktiga upgifter lill bevilluingstaxeringen och inkomsternas uptagande ofta vida under det verkliga förhållandet. Detta är en så bekant sak, att den icke behöfver närmare bevisas; men det kan i moraliskt afseende icke anses lyckligt när lagens öfverdrifna bestämmelser sålunda likasom föranleda en öfverenskommelse att blunda för dylika missförhållanden. Deremot är det, ifall bevillningen nedsättes ifrån 5 (ill 3 proc. af den upskattade inkomsten, att förmdda det den sednare antingen skall af den skattskyldige öfverhufvud mera noggrant upgifvas, eller ock taxerings-männen blifva strängare i sina kontroller å upgiflerna, så att någon förminskning i statsintraderna på det hela knapt blir att befara af en sådan nedsättning i beskattnings-procenten. 3)
Banken således hade 40 millioner r:dr rgs i silfver, så kunde den hafva sedlar för 100 millioner; men om den hade 10 millioner, så kunde den endast hafva 25 millioner i sedlar. För att undvika denna fluctuation i sedelstocken, måste man således bestämma ett minimum af silfver och ett maximum af sedlar. Det andra skälet är det, att man genom utsägande af en viss proportion, t. ex. som BorgareSt. föreslagit af 1 till 3, möjligen kunde väcka den föreställning hos utländningen, på hvars omdöme om v(tr Bank vår credit och vår lian - Den IG April f. m. 439 del sä väsendtligen bero, alt vi derigenom, då 1 lill 3 är en mindre proportion än 2 till 5, hade gjort en slags bankrutt eller en slags ny realisation. Sådant undviker man genom det sätt Utsk^ föreslagit för proportionens bestämmande. Det tredje skälet är, att man genom eli så beskaffadt bestämmande gör saken mycket redigare och lättare att fatta för dem, som skola tillämpa den. Bestämmer man proportionen såsom 2 till 5, så fordras regula de tri för att uträkna densamma, men enligt Utsk:s förslag behöfver man endast qvatuor species, och såsom Bancofullm. för närvar, äro sammansatta, fruktar jag, att en del af dera äro mera bekanta med qvatuor species än med regula de tri. Jag hade verkligen icke förväntat, att Ur von Hartmansdorff skulle önskat bibehållande af den 120 § såsom den lyder i nuvar. bancoreglem., då jag påminner mig de strider inom Fullmäktige, som uppkommit till följd af denna §. Der slår nemi., all dä förhållandet icke är som 2 lill 5, får sedelstocken icke genom någon af Bancofullm. beroende åtgärd ökas. Det är godt och väl att den icke får ökas, men om den får förblifva sådan den är, så kan Banken äfven med denna § vara bankrutt, eller, som är detsamma, slå igen sin utvexlingslucka.
(R:gs Afd.) Sedan Rikets nu församlade Ständer, genom godkännandet af 2:dra punkten i Stats-utskottets utlåtande N:o 194, vägrat det for istfiudsättandet af öfverbyggnaden å hamnar marne vid Cimbritshamn äskade statsanslag, har herr L. Billströmj uti en inom Borgare-ståndet, under åberopande af stadens borgerskaps anmodan, väckt motion, hemställt, att anstånd till 1852 åts slut med ärliga iubetalningarne å det lån af 25,000 r:dr, sorn för hamnbyggnaden vid nämnde stad under riksdagen år 1840 och 1841 beviljades, måtte af Rikets Ständer medgifvas, helst omförmälde hamnbyggnad, efter det en del deraf, under höstetiden år 1845, blifvit förstörd, icke kunnat fullbordas, och staden, vid sådant förhållande, ännu vore i saknad af den genom inflytande hamnafgifter påräknade tillgång for besagde inbetalningars verkställande. Med anledning af denna, till Slats-utskottet remitterade motion, har Utskottet ansett sig böra upplysningsvis meddelat att Rikets åren 1840 och 1841 församlade Ständer, såsom bidrag till ofvannämnda hamnbyggnad, beviljade staden Cimbritshamn ett anslag utan åtei betalningsskyldighet å 15,000 i:dr och ett lån af 25,000 r:dr, emot vilkor, att stadens och ortens invånare tillsköto hvad derutöfver skulle, enligt kostnadsförslag^, för arbetets utförande erfordras. Detta statsbidrags hela belopp blef under år 1843 med 40,000 r:dr från Riksgälds-kontoret ulbetaldt, hvarförinnan Cimbritshamns borgerskap samt husoch tomtegare, dock genom ingånget samt af styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader antaget kontrakt, förbundo sig dels att, i mån af arbetets fortgång och i lika föi hållande med statsbidraget, utgifva och använda stadens