Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var härliga dagar för alla dessa ostyriga ungar. Där lektes rymmare och fasttagare, röfvareborg med plundrande landsvägsriddare, blockhus med öfverfallande rödskinn. Och där röktes cigaretter i smyg, och där berättades i höstskymningen de mest hårresande spökhistorier. Så den förste oktober på morgonen — cn vacker gyllene höstmorgon med hvita, ulliga vårskyar — låg där i det gamla förfallna lusthuset en liten lekkamrat till. Det var tvätterskans Lisa, som hittade henne. Upptü kten spred sig som en löpeld i huset. Man lämnade flyttsakerna åt sitt öde, skurkäriugarna öfvergåfvo sina ämbar och trasor — ja, jag tror till och m e d kryddkrämaren i huset tog in borsten för ett ögonblick endast för att kunna uppvakta den lilla obekanta i lusthuset. Det var en rar unge. Det var man tämligen allmänt öfverens om. Så ' nt vackert hår! Sådana vackra ögon! Men hvar i Herrans namn kom den flygande ifrån? Tänk, just den första oktober! Alldeles som stort folk. Men utan möbler och husgeråd. Bara virad in i en smårutig skotsk schal och för öfrigt vid strålande lynne. Det där var mycket att fundera öfver. Och man funderade också. Nere hos tvätterskan stod kaffehurran på dagen i ända. På soffan låg den hittade flickungen, och rundt kring ett stort bord sutto husets alla käringar och bara undrade. » Hvad kan hon heta? » undrade Bergströmskan, hon, som hade magasin i hörnet. » Hvad kan modern vara för en slyna? » » Och hvem är fadern se ' n? » » Och hvad ska ' vi göra m e ' n a? » Det sista grubblade man mest öfver. Några mumlade o m att anförtro henne åt polisen. Men som polisen just inte åtnjöt några vidare sympatier, mottogs icke förslaget med odeladt bifall. Nu bodde i en af vindskuporna en extra ordinarie i verken — en helt ung man, lång, blek, litet bortkommen af sig, men som ännu aldrig kommit hem full, aldrig klickat med hyran och aldrig haft några fruntimmers-historier för sig. Dessa tre moraliska grundstenar hade byggt upp hans anseende, och hans fläckfria ryktes lof sjöngs af hela kvarteret.
Då sådan domstol nu icke finnes; bör följaktligen denna brist afhjelpas. Men sker detta; så måste fråga uppstå, huruvida tryckfrihetsdomstol behöfver eller *) Öfver den i delta ämne vid sista riksdag gjorda motion lärer något utlåtande af Lagutskottet ej hafva blifvit afgifvct. eller lämpligen kan bibehållas för någon del af de fall, der Justitiä-Ombudsmannens handlingar kunna åtalas, och om icke äfven de mellan riksdagarna utgifna embetsberättelser, såsom onekligen tillhörande tjensteutöfningen, böra lyda under samma forum, som upptager andra frågor om fel i samma tjenst. I anseende till Juryns inrättning synas våra tryckfrihelsdomstolar äga lika litet bifall af de tilltalade, som af åklagare. Ett sådant missnöje skulle icke kunna äga annan rättmätig grund, än ett befogadt missnöje med domstolens val af jurymän. Då nemligen sådana utses af parterna å ömse sidor lika många, och utgången derigenom i allmänhet bestämmes af dem, som domstolen valt; kan en klandervärd utgång icke inträffa annorlunda, än att domstolens val af jurymän misslyckats. Huruvida dock häraf följer, att ett annat sätt för jurymäns tillsättande vore bättre, synes mig icke lätt att afgöra. Att domen icke måtte bero af de ständiga domrarna, var visserligen en bland hufvudafsigterna för jurys införande. Särdeles i alla de fall, der klander af domareåtgärder blifver föremål för tryckfrihetsåtal, gäller mot domarekorpsen öfver hufvud ett moraliskt jäf; och lätteligen inträffa äfven spcciela juridiska jäf, der det åtalade klandret drabbat domare, som sjelfve skulle komma att deröfver döma; hvilket alltid blefve händelsen, när Högsta Domstolens åtgärder varit klandrets föremål, och tryckfrihetsfrågan fullföljdes i högsta instants. För dylika läll vöre det således utan tvifvel önskansvärdt att kunna finna en jury, som med lika mycken oväld och sakkännedom handterade ärendet. Men skall man lättare finna den utom än inom kretsen af lagkunniga och i lagskipning bevandrade män?
Förhållandet är följaktligen så förändradt, att jag kan hoppas bifall till min motion, hvarom jag också vördsamt anhåller. Frih. Cederström, Claes Rudolph: Jag har med uppmärksamhet åhört Hr von Harlmansdorffs framställning, och deraf förnummit, huruledes Riddarhusets lyktor, trappgångar och äfven den i taket sittande taflan jemte Frih. Ribbings bildstod tagit skada, i följd af de concerlcr, som hållits på detta rum. Alla dessa uppräknade föremål böra visst vara i estetiskt hänseende ganska dyrbara så väl för mig som R. o. Ad.; men detta allt oaktadt får jag fortfarande äran förklara, att Frimurarebarnhusels bästa ligger mig åtminstone, och måhända flere af R. o. Ad:s ledamöter, mera om hjerta!. Då Hr von Hartmansdorff icke tyckes medgifva, att det af Frih. Palmstjerna gjorda tillägg hör den ifrågavarande motionen åtfölja, skulle jag vara benägen alt belt och hållet bestrida densamma; men då jag tror, att det föreslagna amendementet torde kunna vinna liera sympathier, får jag tillstyrka bifall till densamma med det tillägg, som dervid blifvit gjordt. Visserligen har här blifvit nämndt, att vid Brunkehergs torg finnes en local, passande för dessa slags tillställningar, som här är i fråga, och hvars ägare ej skall begära något bättre än att få densamma uthyra; men jag får dervid upplysa, hvad jag tror mig känna, att dess begagnande hvarje gäng kostar 130 r:dr b:co; och det synes mig ej vara skäl alt tillskynda Frimurare-barnhuset ett afdrag af en så stor summa, på dea inkomst, barnhuset kan af Långfredagsconcerten skörda. Jag önskar derföre, såsom jag förut nämnt, bifall lill motionen endast med det af Frih. Palmstjerna framställda tillägg. Mänga ledamöter hördes ropa på propos. Ilr von Hohenhausen, Mich. Silvius:
Haglet slog på fönstergallren och en stormvind hvirflade. Ännu hade jag ej sansat mig, förrän jag hörde en gåendes steg i gången utanför: redan öppnades dörren och en bister gestalt i röda, flygande kläder, med en blank lia i handen, inträdde i rummet. Jag grep, uppspringande, efter min sabel för att dyrt sälja mitt lif, under det att jag ropade den försumliga vakten; men då sken nattlampan öfver den långsamt framskridande skepnadens ansigte: jag igenkände DödsEngeln; hvarje ljud stelnade på mina läppar, jag föll vanmäktig ner på bädden och mina ögon tillslötos ovillkorligt. Redan lyftade han den blänkande lian öfver mitt hufvud, då huset omgafs af en ljuflig susning, likt vindens spel i Paradisets lundar. Missnöjd vände sig Engeln om: jag såg med halföppnade ögon min förre himmelske ledsagare stå bakom honom, hejdande hans arm, och hörde följande samtal dem emellan uppstå: Hvad gör du här, förskräcklige? – Jag hämtar åter en menniska, hvars namn redan engång förut var utstruket i Lifvets bok. – Du vet, att En högre än vi återskänkt honom en ny lifstid. Vänd åter, och stör icke mer genom din olydnad salighetens frid och himmelens ordningar. – De äro redan brutna: jag blott återställer dem. – Oförvägne, och du fruktar icke Prophetens vrede? – Han skall vilja hämnas, ja. Men äfven han har öfverskridit gränsen af sin makt, och inför samma thron, der han försvarar sin gerning, skall äfven jag försvara min. Jag må straffas, men det är mig omöjligt att längre fördraga denna godtyckliga omhvälfning af naturens lagar. – Du är då obeveklig, Broder? – Se, Gabriel, huru onyttigt edert medlidande är! Tre dagar hafva redan förflutit af den engång förkastades nya lif: och ändock har han ej kallat Rustans ättling, ehuru han redan känner honom: ändock har Lifvets Engel i sin bok ej ännu af honom intecknat en enda god handling.
Det är klart och tydligt, att när en vara, som är underkastad tull, inkommer, så måste priset på denna vara ökas med ett mot tullen svarande belopp; men då varor af samma slag äfven måste med hvarandra hålla lika pris, så blir följden häraf jemväl, att priset på de inhemska prudukterna stegras i samma förhållande. Och detta är också det erkända ändamålet med hela skyddssystemet. Men hvar och en finner, att på detta sätt den beskattning, som under den mindre märkbara, men derföre ej mindre verkliga, formen af öfverpris af konsumenterna utgår för alla med skyddstull belagda artiklar af inhemsk tillverkning, icke erlägges till den ende, som efter min åsigt är berättigad att upptaga skatt, nemi. staten, utan till vissa näringsidkare, så att den ena klassen egentligen blott beskattar den andra — och att denna ömsesidiga beskattning icke är någon småsak, utan uppgår till ofantliga belopp, derom skall jag vid ett annat tillfälle taga mig friheten närmare upplysa. Reservanten söker emellertid bemantla orättvisan och skadan af ett dylikt tillstånd af inbördes krig mellan näringar och klasser dermed, att, såsom han säger, »förhållandet är ju enahanda med all beskattning för samhällets uppehållande, då hvad den ene betalar, kommer den andre tillgodo», och »tillämpningen Den 27 Maj f. m. 511 deraf på förev:de fall förekommer honom så mycket naturligare, som ändamålet dermed är att i sin mån befria vårt eget land från skatts utgörande till främmande länder». I detta resonnemang ingå likväl tvenne märkliga begreppsförvexlingar. Först och framst lärer väl den åsigten icke kunna försvaras, att när ett statsbehof fy lies, så sker detta blott till förmån för en viss klass. Staten behöfver embetsman, krigsmakt, undervisningsanstalter och inrättningar af många slag, men de anslag, som härtill erfordras, — om de också i främsta rummet utgå till vissa pesoner, — äro dock ingalunda en särskild skatt till dessa, på de öfrigas bekostnad, utan de utgöra en allmän uppoffring, som alla måste underkasta sig, till allas gagn.
Banco-Utskottets anmälan, om de Private Dlsconternes ingangne begifwande, har Banco-Ut, stöttet grundat, pa atssilligc Ledamöters i Utskottet derom yttrade kännedom, att Directionerne, uppå Revisorernes för nagra ar tillbaka gjorde blott mum teliga föreställning dertill skall samtyckt; som hwad Malmö Discont beträffar, genom Bolagets ar 1806, pa Revisorernes tillstyrkan tagne beslut, derstädes agde rum: werkan af det ena och andra har i sa matto inträffat, att den klagan, som öfwer Götha Canal-Bolags til! en stor mängd utspridde sina Assignationer, nog allmänt försörjes, nu icke sträcker sig till de Private Dlsconternes sa beskaffade Assignationer: och i fall omständigheter skulle föran, satir Directionerne till något obetydligt undantag härutinnan, är des likwäl ev af Utskottet känd sak, alt an, Den 2z Julli» th8z antalet af deras utfärdade smärre Assignationer är, i följd af berörde begifwande mycket förminskadt. z:o. Sluteligen anmärker Herr Friherre Ce-' berström: "'saknaden wiv den af Banco, Utskottet färestagne eftergift af Bro-penningarne wid Fittja Bro: no. Att Fullmägtige deröfwer blifwit hörde; hwilket wanligen plägar föregå sadane frågor. 2:0.- More det äfwen med manligheten öfwerensstäm, mande, att ett Utstött, som förestår Riksens Stan, der eftergift af penningar, uppgifwet Summans belopp, hwarigenom Riksens Ständer kunna komma ! tillstånd att med någon sakkännedom öfwer fragank besluta. Herr Friherre Cederström kände för desi enskllbta del ungefärligen hwad den Broen kostar,- som more, utom Monumentet, omkring ts,oÖo R:d.- Banco, och tillsammans omkring 26 a 22,^60 N-d.H Men det wore ej pa enstildta uppgifter som Riksens Ständer böra besluta eftergift af allmänna Medel»
Bland behofven af denna sednare art har jag redan i det här lörul anförda framhållit några, i det jag medelst skäl, som synas mig giltiga och dem jag derföre nu endast i underdånighet åberopar, sökt ådagalägga nödvändigheten af särskilda anslag för att dels redan nästa år sätta de under Sjölörsvars-Departementet lydande stater och korpser i åtnjutande af de för dem föreslagna aflöningsförhöiningar, dels kunna fullfölja de pågående åtgärderna lori ståndsättningen och vidmakthållandet af Flottans krigsfartygs-materiel, och dels sätta Amiralitels-krigsmanskassan i stånd att fullgöra de åligganden, den, enligt de af mig ifrågaställa förändrade grunder för pensioneringen af kassans delegare, skulle för den kommande liden sig åtaga. Ännu återslå dock två likartade anslagsfrågor, begge af stor angelägenhet, för hvilkas fyllande medelst extra anslag, enär andra tillgångar saknas. Rikets Ständers frikostighet alltså äfven måste tagas i anspråk. Den ena af dem alser utförandet (af åtskilliga synnerligt nödiga byggnadsarbeten jemte diverse anskaffningar vid Flottans stationer och den andra uppförandet af en ny bro emellan Kyrkoch Skeppsholmarne här i hufvudstaden. 1 afseende på de omförmälda beholven vid stationerna hafva derifrån till Förvaltningen af Sjö-Ärendena inkommit förslag, upptagande byggnads-arbeten och olika slags anskaffningar vid Carlskrona station till en summa af 2,014,225 R:dr och vid Stockholms till ett sammanräknadt belopp af 334,800 R:dr Runt; och har Förvaltningen, med anmälan af dessa förslag, tillkännagifva, alt ordinarie statsmedel ej linnas att tillgå för de föreslagna arbetenas och anskaffningarnes åvägabringande, men att emedlertid följande bland dessa i första rummet borde afses och särskilda medel för dem beredas, nemligen: 32 Bil. N.-o 4 till Kongl. Maj:ts Nåd.
På de skäl jag i min reservation framställt, och hvartill äfven kan läggas den af Gr. Hamilton, Malcolm, gjorda anmärkn., att en del bruk, fabriker och sågverk hufvudsakligen transportera sina effecter sjöledes och således icke i ringaste mån förderfva vägarne, får jag anhålla om propos. på afslag å betänk. Frih. Cederström, Jacob: Den af Hr von Troil nu upplästa reservation är skäligen fullständig i vederläggningen af Utsk-.ns betänk. Likväl får jag dervid tillägga, alt en rubbning af de real-onera, som nu åligga jorden i Sverige, icke kan utan största 318 Den 12 Februari. orättvisa ske annorlunda, än i sammanhang med alla drätselns delar. Den skulle eljest komma alt medföra så invecklade förhållanden, stridigheter och olikheter i personliga skyldigheter, att det blefve svårt om icke omöjligt att utreda dem. Jag instämmer i. Hr von Troils begäran om afslag å betänk. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag är förekommen af den sisle talaren, och ber alt endast få tillägga, i afseende på omöjligheten af en rättvis tillämpning af detta förslag, att flera bergverk och sågverk utföra sina förnämsta körslor vintertiden, då vägarne äro kä lade och således icke kunna skadas eller också på alldes egna vintervägar, dem de sjelfva upptaga. Huru vill man då rättvist kunna skilja emellan sådana bruk och andra? Det är ju att famla ef ter luften, att vilja verkställa ett sådant förslag. Frih. Cederström, Anders: Afven jag förenar mig i anhållan om afslag å detta betänk. Utsk:n har utgått från den princip, alt man bör taga, der det finnes, och gifva, der det fattas; men denna princip leder till ganska besynnerliga resultaler. I' öfrigt får jag hemställa, huruvida icke Utsk:n ganska obetänkt galt tillväga, när de i premisserna hafva förklarat, att en alltför stark rubbning skulle uppstå i nuvar. förhållanden, om man skulle fördela väghållningsskyldigheten jemväl på ifrågavar. verk, hvarföre Utskm i stället föreslagit en allmän beskattningsåtgärd och öfverlåta till Konungen att pröfva huru den skulle kunna sältas i verket.
När förhöret slöt ogynsamt, ropade domarne A la Force: den olycklige, som trodde att detta betydde att han från Abbaye skulle förflyttas till föngelset La Force, bief i nästa ögonblick upplyst om sitt misstag, då han genom porten åt gatan störtades ut mot mördarehopens pikar och sablar, under det Maillard vid hans namn i registret skref ordet Mort och öfvergick till näst följande slagtoffer. Om åter domstolen frikände, si förkunnade Maillard: En liberté och antecknade dessa ord i registret, hvarefter två af domstolens ledamöter förde den frikände ut i portöppningen och under ropet Vive la nation öfverlemnade om äktheten af målarinnans memoirer. Det skulle vara lätt, men hör ej hit, att ytterligare siyrka dessa tvifvelsmål. Den skrifkunnige vän, som förf » ttat i hennes namn, har varit så okunnig, att han icke förstått att södtorfteligen rädda skenet.honom ftt mördareligans skydd, för hvilken han nn var okränk-bar, och som vanligast lät ledsaga honom hem. Sorel hade p&amp; flngregistret från Abbaye, förvaradt i polis-prefektens arkiv, vid Sombreails namn läst orden Bin liberté9 skrifna med Maillards handstil. För att antaga, att de som » arbetade » ute på gatan — uttrycket härrör från den tiden — skulle hafva filagt Sombreuils dotter det ohyggliga vilkoret att dricka ett glas blod, måste förutsättas att han blifvit förklarad skyldig af Maillards domstol och derefter kastad ut på gatan; men då skulle man å registret läsa ordet Mort. Å andra sidan kan hän-delsen icke hafva egt rum inne i salen, der domstolen satt, emedan det var blott på gatan, som dödsdomarne verkstäldes; och att ett glas blod skulle hafva burits in från gatan, anser förf. vara » fysiologiskt oantagligt i följd af blodets så god t som ögonblickliga koagulering ». Mot denna kritik har emellertid sagan kämpat för sitt lif, och man har infört m: lle de Sombreuil (död 1823) på scenen såsom vitne för den kära fabelns sanning. Hvad har hon då sagt?
Jag tar mig friheten behålla början af er skizz, som jag med nöje genomläst, till dess jag erhållit fortsättningen och derigenom kommit i tillfälle att bedöma det hela. Hvad jag hittills lärt känna af eder berättelse eger frisk kolorit och låter efter några ändringar i formen rätt väl presentera sig. Med anhållan att ni, med fäst afseende på min blott alltför strängt anlitade tid, icke måtte påräkna något särdeles hastigt besked, har jag tacksamligen äran teckna mig er ödmjukaste tjenare Edv. Bäckström. Detta lät ju uppmuntrande nog. Den lycklige Tardif svarade naturligtvis genast: Hjertligt tack för eder ärade skrifvelse af den 18:de dennes, hvilken riktigt gjorde mig glad, ty jag hade knappast väntat att ni skulle anse mig värd något svar alls, långt mindre ett så pass uppmuntrande. Jag vet nog sjelf, alt jag icke kan åstadkomma annat än fusk, men jag hyser en brinnande åtrå efter att en gång kunna åstadkomma någonting dugligt, och allt arbete under sträfvandet efter detta mål är mig kärt, hvarje vänligt råd är en stor vänskapstjenst och hvarje uppmuntrande ord är värdt min innerligaste tacksamhet Bäckströms bref n:o två var icke mindre uppmuntrande. Fortsättningen af er novell tyckes mig i lynnets och färgens friskhet värdigt motsvara begynnelsen, om än skildringen af de båda älskandes förhållande till hvarandra skulle kunna till en viss grad förkortas. I de två häften af Nu, som ännu återstå för mig att redigera, fins tyvärr intet utrymme öfrigt för ett arbete af dettas omfattning, men om aktiebolaget beslutar att månadsskriften skall fortfara äfven nästa år (hvilket ännu icke bestämts), skall jag ofördröjligen förskaffa er tillfälle till underhandling med den nye redaktören. Utlofvande att, om ni så önskar, väl rekommendera ert arbete samt, till nya ordres inträffat, omsorgsfullt förvara detsamma, har jag äran teckna er ödmjukaste tjenare Edv. Bäckström. Härpå svarade Tardif. H. Herr redaktör.
Det är således klart, att det ar RiksSltn, som sammankalla det förstärkta StatsUtsk., och detta Utsk. kan alltså aldrig sammanträda på annan grund, än till följe af prot.uldr. ifrån samtliga RiksSlm, en praxis, sorn förut så samvetsgrann! iakttagits, att jag mycket val påminner mig, att här vid förra riksdagen inställdes votering öfver en voterts-propos., sorn redan blifvit af frenne Stånd gillad, men hvaröfver prot.uldr. ifrån det fjerde Ståndet, som också bifallit den, ännu icke blifvit expedieradt. Det blef således uppskof med voteringen uti den frågan, ehuru alla fyra Stånden varit ense om alt godkänna votens-propostna. Jag påminner mig ock mycket val, att ledamöter inom BorgareSt. måhända samma ledamöter, som vid denna liksdag ifrigusl yrkat att vid detta tillfälle underkänna tvänne RiksSi:s afslag af voterts-propostna, voro de, som gjorde de skarpaste anmärknma emot Utsk:s ordförande, som då medgaf votering innan det fjerde Ståndets eller BondeStls prot.uldr. ännu hunnit inkomma. Jag tror, mine herrar! att med erinran af detta factum, har R. o. Ad. en tillräcklig ledning för hvad det bör göra uti förevarande fall, och jag vågar instämma uti deras önskan, som föreslagit, alt R. o. Ad. i denna fråga måtte förena sig med PresleSlåndet. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr.: Mig vill det synas, såsom discussionen i betydlig mån hade aflägsna! sig ifrån sjelfva föremålet derför, nemi. PresleStCs inbjudning. Jag vill för ingen del ingå i sjelfva frågan, ulan blott hålla mig vid, huruvida jag, efter min åsigt, kan eller bör tillstyrka ett instämmande uti PresteSt-.s inbjudning att till StatsUtsk. aflåta en så beskaffad förklaring, ali StatsUtsk. skulle förbisett grundlagens stadgande vid bestämmande af voter:s-propos:r till förstärkt Utsk.
Och att föreställa sig det syster Majken nu i sin tur skulle trösta och hjelpa, var otänkbart. Syster Majken hade göra nog med att skifta de näsdukar, som oupphörligt vättes af hennes tårar. Denna goda, men ömtåliga och klemande qvinna, med kammaren fylld af barn, kunde ej tänka på något annat än att jemra sig öfver dem, sin man och sig sjelf. Hon hade glömt till och med sin svartsjuka och lyssnade ej på annat än jobsposterna från de nedre regionerna. Den jovialiske apotekaren hade ännu aldrig fällt modet, men nog var han trött vid att natt och dag tillaga droppar, ty sådana köptes qvarterstals af alla fruntimmer från stad, land och strand, och hans hustru konsumerade, enligt hans eget påstående, mer än menskligt i veckan. ”Hvad fan skall jag ta mig till, bror?” sade han en dag till sin vän provinsialläkaren. ”Qvinnfolken dränka både mig och sig i nervdroppar!” ”Låt pojken laga till en åm kanelvatten med lite sprit i!” svarade doktorn helt flegmatiskt. ”Förbannadt bra, bror – med etikett: ”Nya utomordentliga droppar, ordinerade af doktor &c. &c. Tack ... nu bör jag kunna hinna med något mer.” Och hvad hade han icke allt att hinna med, den förjagade mannen! Huru stora expeditioner åt alla kloka gubbar och gummor i bygden – dit gick rigabalsam kanntals och häftplåster i små vedstaplar. Och fastän han så arbetade i sin anletes svett, upphörde han ej ändå att vara ett slags ledande organ i förmiddagssessionen, då stadens honoratiores kommo att taga sin dubbelbesk. Den märkvärdige mannen lagade spanska flugor, skref etiketter, slog i beskar, framtrollade morseller och diskuterade statens förhållande till kriget med en färdighet i hand och tunga, som knappt en konstmakare ex professo kunnat visa maken till. Också sade man: ”Det är en satans karl, den Falken!” ”Kom ihåg, mina herrar”, talade han med sin starka, men något spruckna röst, ”kom ihåg att Strömstad haft den äran att kallas Carl XII:s öga!
Majit föreslagit Rikets Ständer, att nämnda byggnader och tomt, med den lätt statsverket dertill eger, mätte fä öfverlåtas till Wester-Norrlands läns innevånare; och har E. K. Majit emellertid tillåtit länets landsting att, tillsvidare och intill dess Rikets Ständer sig i ämnet yttrat, byggnaderna för Ångermanlands innevånares räkning begagna. Efter tagen kännedom af de lill detta ärende hörande handlingar, hafva Rikets Ständer, på de af E. K. Majit anförda skäl och i öfverensstämmelse med hvad af Rikets Ständer blifvit beslutadt uti tvänne andra dylika frågor, nemligen om upplåtelse till Esupeditions-iltskaUats Förslag till lindard. Skrifvelse, N:o 11. 25 till Westerbottens och Jemtlands läns innevånare af gamla fängelsebyggnaderna i Umeå och Ostersund, lunnit godt bifalla hvad E. K. Maj:t uti förevarande hänseende i nåder föreslagit. Rikets Ständer framhärda etc. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Jan. 1866. Preste-Ståndet den 24 Borgare-Ståndet den 24 Bonde-Ståndet den 31 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Majds nådiga Proposition angående öfverlåtelse till Westernorrlands läns innevånare af gamla kronohäktesbyggnaden vid Sundsvall med tomt. (Stals-Utskotlets Utlåtande N:o 15.) S. A. K. Sedan E. K. Majit, med bifall till Fångvårds-styreisens underdåniga hemställan, genom nådigt beslut den 13 Januari 1863 förordnat om indragning af det invid Sundsvall befintliga kronohäkte och, i sammanhang dermed, förelagt bemälde styrelse att med framställning rörande dispositionen af häktesbyggnaden till E. K.