Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R i d d.s e c r e t. hade härefter, i anledn. af Ilr von Hartmansdorlfs, vid discussionens början gjorda förfrågan om de öfriga RiksStms beslut, äran upplysa, att nu mera prot.utdr. ankommit, som visade, att PresteSt. afslagit LagUtsk:s utlåt. Hr Gunther: Jag erkänner gerna, att jag för min del betraktar det på f. m. fattade beslutet som en stege, för att komma lill de tysta förmånsrätternas borttagande. Jag förklarade då, alt för bevarande af omyndigs egendom icke fans någon annan osviklig garanti äri förmyndarekamrar; men då jag tillika måste medgifva, att dessa icke med en fullständig organisation för när - 120 Den 5 Februari e. m. varande kunna bildas, och jag deruti haft ett stöd af Konungens yttrande i den nåd. propos., dock med hopp att framdeles komma derhän, har jag verkligen ansett beslutet på f. m. endast vara en förelöpare för den tidpunkt, då vi skulle erhålla förmyndarekamrar. Jag tror också, att då man kommit så långt, som 11. o. Ad. på f. m., så skulle man, genom de tysta förmånsrätternes borttagande, än mera påskynda inrättandet af förmyndarekamrar. Så länge fränder, eller de som äro och böra vara särskildt intresserade för de omyndige, lita på den lysta förmånsrätten, såsom egentliga skyddet för myndlingens egendom, så länge har man ansett alla andra controller öfverflödiga, och varit mindre betänkt på införandet deraf. I samma mån dessa tysta förmånsrätter försvinna, i samma mån tror jag, alt man i allmänhet skall blifva mera benägen att utöfva de nödige controllerne på förmyndare. Det är således ur denne synpunkt jag för min del tillstyrkt bifall till den K. proposm. Ilr von Hartmansdorff har förebrått mig, alt jag varit inconseqvent i mitt yttrande, då jag sagt, att dessa förmånsrätter hvila ganska tungt på förmyndarne, men tillika voro lätta att eludera.
Min nådige Herre är ju ingen Venus, min Præses är ju ingen Paris och jag än mindre någon Pallas. Konungen säges hafwa blifvit förtjust af Thorild och i tre timmar med utsträckt hals i en och samma ställning lånat till honom den aldra nogaste uppmärksamhet. General Mörner, som är min sagesman, påstår att Thorild här i Norden ey har sin like. Andra åter förmena, att Hr Thorild ey är annat än en halfgalen bel-esprit, full af eld och qwickhet och pretentioner, utan ordning, utan tydelighet och utan smak». En person, i hvilkens brefsamling man ju på förhand kunde vänta underrättelser om denna disputation, var professorn Johan Henrik Lidén, hvilken från sin sjukbädd stod i liflig beröring med så godt som alla framstående män i tidens lärda värld och dessutom ju genom sin Disputationskatalog visat sig ägna den ifrågavarande litteraturgrenen en särskild uppmärksamhet. Bland brefven till honom finnas då också flera, som summariskt eller utförligt teckna tilldragelsen. Redan den 1 april hade Schwartz skildrat disputationen i ett ofvan omtaladt, af Geijer publiceradt bref till den gamle forskaren. Dagen därpå den 2 april nämner Johan Lindblom den »fameusa Thorildska acten», och intygar, att han själf varit närvarande. Den 3 april gör den kände, gamle historikern Schönberg följande bäska reflektioner öfver saken i bref till sin lärde vän: »Den unge Thorild är et phenomen på Svenska snillets himmel. Nog har han genie, önskeligt, att det vore mera böjeligt och förenadt med mindre sjelfklokhet. Dess nya Critik af Montesquieu fick jag strax från Upsala. Han har med några justa men mäst orediga tankar klandrat Montesquieu och dels ej förstådt honom dels sagt det samma med andra ord som vanligt är i dispyter. Han skall förswarat sina theser wäl qwickt men mäst med plumpt owett. En öfwerste kammarjunkare skall farit til honom efteråt i H. M:s wagn och lyckönskat honom. Han som flera torde göra sin lycka med sitt étourderie».
IVIapts VädiZa skrifvelse till Dikets sednast församlade 8tänders 8tats-f.dskutt, af den 31 Deeember 1840, ett, af deruti anförde orsaker, frän längre tid tillbaka inträdt missförbällande emellan (labinetts(iassans inkomster oell utAifter föranledt en betvdliA brist, bvilken, såsom de at t. f. 8tats-Aiilistern för Utrikes Xreudena, pä XouAl. IVlapts Mdi^a befallninA, 8tats-Ii tskol tet, under den 11 danuari 1841, meddelade upplvsniriAar oell räkenskaps-utllra» utvisade, vid 1840 ärsslut, upp»! ek till llalr 175,066: 32, bvarä doek sederillera, oell elter det Dikets 8tänder, i underdani» skrifvelse af den 2 loui 1841, anmält, att de ieke funnit skäl vidtaga näAon utAärd, i afseende L medels anvisande till del i förrberörde lXädi»a skrifvelse antydda ändamål, IlöAstsaliA Hans Waj:t Donun» (larl 21 XIV lolisn, Osli oell Möll är 1841, clels tseliir gfslirifvs Otzss Is^en 611 6sllnle68-t3s88sn tor detselisncle sf en del st denns dri8t Ajorde för8LrseIrnniA, dels sk IsFiie inedel, 8nee688ive, ntoin rsndor, s es^i^slIlelo^leL sfdeisd en 8ainnlsnrslinsd 8nnilns sl 409,885 li:dr 40 8lc. 8sinl: Xon^l.
Han förstod ej rätt, hvarthän hon syftade, men han svarade på måfå, medan han hvilade på årorna: » Jag tror icke att någon kärlek är egoistisk. » » Jo bevars; de ungas kärlek är det alltid. Det är derför jag fruktar för det spel, som nu spelas af oss. Jag har gått i en beständig bäfvan dessa sista dagar — fastän du nog ej märkt det, ty qvinnorna äro stora skå- despelerskor — att du skulle säga det första ordet, det ord som måste afgöra allt. Och jag hade föresatt mig att förekomma dig. Nu har jag gjort det. Sven — vi måste vända om! » Hon hade börjat detta lilla tal ganska långsamt och lugnt; men hon blef hastigt nervös och skyndade på sina ord, och när hon talat ut, drog hon hårdt efter andan som efter en ansträngning. Sven satt orörlig på sin toft under hennes replik; i hans klara ögon stred en stum, nästan komisk förvåning med något annat, som, när hon slutat, med ens flammade till och gaf ljus som en blixt. Han släppte årorna och sträckte båda sina armar emot henne med detta enda ord: » Käthe! » Men hon skakade sitt hufvud och svarade: » Ack, Sven; det är endast far, som har rätten till min kärlek. » » Han afstår! » » Det fruktar ock jag. Det är derför att hans kärlek icke är egoistisk. V i blifva aldrig lyckliga med vår. » » Blifva vi ej lyckliga !7 » Den blef honom genast för öfvermägtig, hans lycka; hittills hade hans sjömansinstinkt hållit honom åter, trots allt, som brusade inom honom. Han förbannade, att detta skulle utspelas på en liten rankig båt. Men Käthe, hon hade nog beräknat sin sak, den listiga. Han reste sig upp i båten, så att den vaggade och vattnet stänkte in öfver hennes hvita klädningsvåd. Ty han ville störta till hennes fötter. Det hade varit ofantligt romantiskt, men unga män, som älska, äro verkligen romantiska. Nu blef Käthe i dess ställe förskräckt och gaf upp ett litet ängsligt rop, och Sven fick slå sig vackert ned på sin toft igen med ett drag af snopenhet öfver sitt glädjelysande ansigte.
Preste-St. godkänt Utsk:ts förslag; hvaremot Borgare-St. gifvit denna § en helt annan lydelse, samt Bonde-St. för sin del beslutat att hela §:n borde ur lagförslaget utgå. Här äro således tre ganska distinkt olika beslut, hvaraf någon sammanjemkning icke lär komma i fråga. Då nu tre Stånd beslutat en lag-§ i den af Utsk:t föreslagna syftning, har Utsk:t ansett B. St:rs beslut vara att ett dylikt stadgande borde i strafflagen införas, och således, fastän de tre Stånden sinsemellan voro af olika tanke, tagit det för gifvet att endera af de för denna § föreslagna lydelser skulle blifva R. St:rs beslut. Det torde likväl vara rättast att Utsk:t först anställer votering om kontra-propos., så att Bonde-St:s mening icke må blifva undertryckt, och jag får derföre, i enlighet med det inom talmanskonferensen fattade beslut, anhålla att R. o. Ad. måtte återremittera denna punkt till LagUtsk:t. Frih. Armfelt: Då, enligt hvad jag förnummit, såväl Hrr Talmän som de ledamöter af de respektive Stånden, hvilka fått i uppdrag att deltaga i talmanskonferensens öfverläggningar, enhälligt delat den af H. Exc. Hr Gr. Sparre nyss yttrade mening, vill jag, ehuru jag delar den åsigt, som inom Utsk:t gjort sig gällande, icke motsätta mig den af den siste ärade talaren påyrkade åtgärd, emedan jag anser det skulle vara både fruktlöst och, vid ofvan angifna förhållande, kanske äfven mindre lämpligt. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef Utsk:ts yttrande, jemte förslaget till voter:s-propos. N:o 4, återremitteradt. 18:de kap. Hale §:n. Voter:s-propos:n N:o 5 godkändes. 20:de kap. 10:de §:n. Frih. Armfelt:
Länen med nödig LäkarePersonal, men att alla kostnader för hälsovården i öfrigt borde bestridas af Länets innevånare sjelfva, hvarigenom behofven bättre skulle blifva controllerade och en större sparsamhet iagttagas; hvarjemte Jderr Hjerta Gustaf äskat upplysning huruvida icke ordning förefunnes i dispositionen af detta anslag, emedan, då tillgång redan vore beredd till reseoch tractaments-kostnader för Betänkanden, N:o 237. 4^ farsoters och smittosamma sjukdomars hämmande j genom den så kallade 3-skillings afgiften, det vöre svårt att inse, huru något serskildt dertill behöfde uppföras; emedan ej utredt blifvit, i afseende på rubriken: medicamenter åt fattige sjuke, alt denne kostnad orsakats af farsoter ; emedan arfvoden för tjenstförrättande Pr ovincialLäkare syntes böra utgå af extra medel, och emedan mäst förundransvärd! syntes arfvodet på detta anslag för ProvincialChirurgen i Stockholms Lätij då icke veterligt vore, att detta Län beständigt utsattes för Farsoter, Hos V. BorgareStåndet hafva H:rr Santesson och Ståhle instämt i Herr Lefre'ns Reservation; och hos H. BondeStåndet är af Anders Danielsson från Elfsborgs Län, jemte flera Ledamöter som med honom sig förenat, äfvenledes begärt, att Utskottet måtte uppgifva anledningarne till det ökade behofvet, samt utreda hvad som menades med arfvoden till tjenstförrättande Provincial-Medici och arfvodet åt ProvincialGhirurgen i Stockholms Län, då Lazaretter, GarnizonsSjukhus, Institutet och öfrige Inrättningar för hälsovården borde äfven kunna fylla Länets behof af en Chirurg; deremot hos sistnämnde RiksStånd många Ledamöter instämt i bifall till Utskottets förslag i denna del, lika som någon anmärkning dervid inom H. PräsleStåndet ej ägt rum.
Skulle Riksens Ständer gilla detta förslag, så torde den önskan äfven i underdånighet böra anföras, att en fullständig plan för rikets hel* krigsväsende, Armée, Flotta och Fästningar, så för krigs* som freds-fot, måtte i dess minsta detailler på grund af rent militairiska, hufvudsakeligen defensiva åsigter, utarbetas, dock utan att meddelas ät Rik-ens Ständer-, men, på det att ko»tnaderne för utförandet af en sådan plan, Sam*- årliga kostnaderne för krigsväsendets underhäll och nödige Den 28 Februarii, 9e? rsserveförråds bildande för kommande krig, måtte utrönas och Riksens Ständer meddelas, så att det måtte visa sig, till huru stor del en sådan plan kan verkställas med de tillgångar som Riksens Ständer framdeles kunna anse Rikets välstånd medgifva att anslå. Denna motion anhåller jag ödmjukeligen måtte varda till Statssamt allmänna Besvärs-' och OeconomieUtskottet remitterad. Beräkning öfver värdet af en nstura por-! tion efter Fältstatens (1808) 7 serskilde spisordningar, beräknadt efter nedanstående nu gångbara briser: a Lisp. oriadt Rågmjöl — 40 I tunna Korngryn 18 12 Lisp. I — hvita Ärter 15 1 Lisp, salt Kött 28 tunn. 14 Lisp. I — salt Fläsk 425 1 —, salt torrt Den 2* Februarik r • *' y •: - ■ -v " • l4 skålp. mjukt bröd R:dr RGS. 24 qvarter Korngryn 4 -1* 31 — Ärter 3 6. 2 . skålp. Rågmjöl 4 ig — salt Kött 6 salt Fläsk å 4 R:dr 3. •§ — salt torrt Kött å R;dr 3 2- — färskt Kött å, 3; 16 4 torrt rökt Fläsk å 6 Rtdr 3 7 _ Sill å 1 R dr 2, 41* % _ Smör å 6 Ridr Lisp. 3 7?*. ' ^ _ Koksalt å 24 sk. Tobaksskilling i, 6.
I lifvets lugnaste vrår, där sällan en vindfläkt kommer dammet att hvirfla om, och där hvardagsmänniskorna trifvas som bäst, där bor också en spindel, i hvars nät de alla fastna. Det är vanans spindel. Omärkligt spinner han sitt nät omkring dem, och första gången en tråd lägges snärjande kring offret, kallas den en omväxling i enformigheten; andra gången blir ett upprepande af någonting behagligt; tredje gången väntas det redan. — Då är flugan snärjd och kan icke komma loss. Hvardagsmänniskan har fått ett behof, en vana mer. Omständigheterna gjorde, att Casimir en och annan gång måste göra en affärsresa in till närmaste stad. Strax efter det han öfvertagit förvaltningen af godset, hade dessa resor icke kommit ofta på, och sedan han blifvit gift hade de blifvit ytterligare reducerade till antal. Visst måste han äfven då lämna sin hustru en och annan gång i månaden, men han ställde alltid så till, att han var hemma på aftonen samma dag. — Efter faderns död befanns detta vara ogörligt; också måste han fara in till staden oftare än förr. Det fanns mycket affärer att uppgöra, han träffade många människor, och i Norden kunna affärer icke uppgöras, människor icke råkas, utan att tömda glas måste bära vittne därom. Casimir Du Camp hade i sin fars öde ett varnande exempel på, hvart detta kan leda; hela släktens historia under de senaste generationerna var också ett enda varningsrop. Han kände faran och hade föresatt sig att undvika den, men han var icke någon stark karakter, och han ville icke förolämpa någon genom ett afslag. Han var lättledd, han var höflig, han var svensk; och en svensk blir hellre en drinkare, än han förnärmar någon genom att säga nej till en like, som proponerar punsch eller brorskål. Casimir Du Camp skulle ha förebrått sig själf, att han var högmodig, om han vägrat att dricka; därför drack han. Men han konstaterade med tillfredsställelse, att han icke hade ringaste smak för spritvaror, och detta ingaf honom en känsla af säkerhet, hvar gång han tömde ett glas för att icke förnärma någon.
Vid Guds sargade lekamen! Du skulle varit med i min ungdom! — Der ute på Järfvavägen, just vid vägkorset, kom jag en vacker vinterqväll att vrida omkring två trindskallige roslagsbönder, så att de aldrig mer kommo rätt igen — och den tredje, ty på den tiden tog jag minst tre i taget, råkade jag trampa på så ovåligt, att han icke kunde krafla sig upp ur snödrifvan, förr än snön gått bort. Visst fick jag den här något tilltygad, förstås, — fortfor han, skrattande, och pekade på sin inslagna näsa, hvilken var delad liksom i två hälfter, — men jag har just aldrig behöft stå efter kjortlar och krås i mina dar och har derför varit tillräckligt vacker. — Ondt som varit är man sällan rädd för, — svarade Anders, — men får mäster Schultz, som är min mästare, höra, att jag varit i excess, lär jag nog bli körd på porten för alltid. — Skada blott, att du inte värjde för kronans karl, annars hade jag kan hända kunnat lägga ut liksom ett godt ord för dig, men ser du, ingenting är mera farligt än att gripa folk i deras embete. — Jag har inte velat någon menniska något ondt, och minst af alla mäster Hvittlock. — Pest och död, tror jag inte att du gråter, — sade mäster Kinkel och ruskade Anders af alla krafter. — Ej har gamle Hvittlock, den gynnar'n, ett hufvud af smördeg heller, som en så'n som du kan bulta sönder. Men se här ser jag ju “Tre tunnor” i skylten, — afbröt han sig och plirade med ögonen. — Har du nu en daler i byxsäcken att kasta “putte” om, kunna vi passa på i förbifarten och känna på mor Kerstins nya mumma. Anders hade ännu några daler qvar, tillstod han, och ville gerna spendera dem på mäster Kinkel. De veko derför af inåt gränden och stego genom en låg bakdörr in i krogrummet. Der voro, liksom föregående qväll, månge gäster. Större delen utgjordes likväl nu af äldre borgare, hvilka stodo försjunkne i betraktande af ett brädspel, som två af dem som bäst höllo på att afsluta.
Därmed är föreställningen om sedelagen såsom ett böra och därmed den med den samma förknippade känslan af aktning, såvidt föreställningen om den nämda förpliktelsen involverar en dylik känsla, bevisad såsom (teoretiskt) giltig, såvidt människan fattar sig såsom intelligens eller förnuftigt väsen. Emellertid är härvid att märka, att den intelligibla verldens kausalitet i förhållande till fenomenverlden, och därmed också den rena viljans kausalitet i förhållande till den bestämbara viljan icke kan på något sätt förklaras, emedan all förklaring sker efter lagar, hvilkas föremål kunna påvisas i erfarenheten, sålunda i den sinliga åskådningen, men en dylik åskådning är omöjlig i afseende på den intelligibla verlden. Huru ett rent begrepp kan frambringa en känsla af aktning är omöjligt att förklara, emedan en dylik kausalitet icke står i öfverensstämmelse med erfarenhetens formella och materiella vilkor. Å andra sidan måste fasthållas, att hvarje försök att förneka möjligheten häraf hvilar på den oriktiga förutsättningen, att människan alltigenom är att betrakta såsom naturväsen, och därför intet med afseende på henne får antagas såsom möjligt, som ej är att efter naturlagar förklara20. Såsom inledning till kritiken af denna Kants deduktion af det kategoriska imperativets giltighet och därmed af känslan af aktning torde lämpligen böra utföras en undersökning af, i hvad mån Kant lyckats i sin kritik af det rena (spekulativa) förnuftet uppvisa giltigheten af syntetiska omdömen apriori. Såsom bekant sker detta därigenom, att de visas såsom förutsättningar för erfarenhetens möjlighet och närmare bestämdt för möjligheten af en sammanhängande erfarenhet, således af kunskap. Alltså hvilar giltigheten af dylika omdömen på möjligheten af kunskap. Nu är enligt Kant kunskap konstituerad af tvänne från hvarandra skilda kunskapsförmågor: förståndet och sinligheten. Af dessa bestämmer det förra genom sina rena begrepp den senares funktioner, åskådningarna. För detta bestämmande fordras gifvetvis en bestämbarhet hos materialet. Åskådningarna äro enligt Kant af förståndet bestämbara förmedelst åskådningsformerna, rum och tid, som på grund af sin renhet, frihet från empiriskt gifna ingredienser, kunna omedelbarligen af förståndet bestämmas.
Samme vår vän påstår, att ”det svenska herrskapet blifvit onationelt,” att ”hela dess bildning är föga nationel;” han önskar rent ut, att ”flertalet af dess nu lefvande individer måtte dess förr ju hellre utdö, och lemna ättlingar efter sig, som gå folket närmare.” Jag frågar först, om icke ståndsskillnaden emellan de högre classerne och allmogen just i de äldre tiderna, åtminstone från Magni Ladulås tid, varit vida strängare än nu? Eller skulle en Pehr Brahe, en Axel Oxenstjerna icke varit Svenskar, derföre att de voro mera aristokrater än som vår tids föreställningar finna lämpligt? Jag frågar vidare, hvar har en nation funnits, hvars bildning icke uppstått och vidare fortgått genom en vexelverkan med utländningens? All cultur är en egendom gemensamt tillhörig hela menskligheten? Nationaliteten beror på det egna sätt, hvarpå man tillegnar sig den. Hafve vi ju icke hämtat alla våra sädesväxter, alla våra trägårdsfrukter utifrån? Var icke sjelfva christendomen, äfvensom Lutherdomen, en utifrån införd exotisk planta? Förhåller det sig annorlunda med allmogens egen bildning? Äro icke nästan alla våra gamla folksagor och folkvisor gemensama för hela norden? Men med hvad man kallar nationalitet bedrifves i våra dagar, tyckes mig, mycken vidskepelse: man behandlar den som en skrå-sak; man vill stänga in sig, omge sig med höga murar, för att akta sig från främmande pestsmitta. Jag frågar slutligen, om nationen verkligen skulle blifva mycket lyckligare, om alla herremän kunde utrotas. Icke ens önskas kunde det, utan att tillika önskas, att hela vår cultur ginge sex eller åtta århundraden tillbaka. Men då funnos bredvid de stolta odalbönderna äfven torpare och inhyseshjon, knektar och tjenare, och på köpet ett stort antal trälar. Är man nu consequent i sitt hat mot aristokratien, så borde också bönderne utrotas – ty hvarföre skola de ensamt representera folket, nationen, – hvarföre icke med lika rätt den lägre talrikare classen! I alla fall är säkert, att bonden sjelf icke tycker om så kalladt folk, ”som gå folket närmare.”
Sadant bereder manligen genaste Wägen för despotismen Wore jag tryckfrihetens fiende, sa skul le >ag saga: 'stät TryckfrihetS-förordningen wara sadan hon är!" >nen jag^ har en för djup öfwertygelje vm denna frihets stora wärde, akt ej alfwarlsaen yrka, der al! tygellöshet mätte gfskiljas frän henne, och att hon matte, genom en wis lag, accrföraö inom den gränö, som gör henne förenlig med hela Den 26 Jun!!. 777 hela samhällets wäl, och kan blifwa en borgen för hennes beständ. Har Tryckfriheten bidragit til national-karalterenS förädlande? til ungdomens bättre rlpfsstran? — Nej' — om ja, ej feiar, mäste med upfsstran förstäs, ungdomens bildande til dygdiqe, uplyste, duglige och patriotiffe samhäfls-medlemmar. Man har ännu ej sett den nya tryckfriheten werka för, men wäl emot denna sak. Bättre läroböcker hafwa ej Utkommit än förut; bättre lärare och läromerhoder tror jag ej eller man uvtäckt; och har det skedt, sä är jag wist, att desta bättre methoder och böcker, skulle äfwen warit tillärna i tider af mindre gränslös yttrande rätt.
I alla frågor om fastställelse af ackord eller klander deremot, åligge refe renten att utlåtande afgifva öfver konkursmålets karakter och ackordsaftalets behörighet (admissibilité), och må handelsdomstolen icke besluta, förr än sådant yttrande afgifvet är. 515. Hafva ofvan stadgade föreskrifter icke blifvit iakttagne, eller synas så beskaffade, ifrån det ailmännas eller borgenärernas intresse hämtade, bevekelsegrunder förekomma, de der ackord hindra, ege domstolen fastställelse derå vägra. § 2. Om ackordets verkningar. 516. Ackordsaftalets fastställelse håfve förbindande kraft för alla borgenärer, uppgifne eller icke, antingen de hafva bevakat och styrkt sina fordringar eller ej, och Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 10. 63 jemväl för sådane, som utom Frankrikes fasta land hafva hemvist, likasom ock för dem, hvilka, enligt art. 499 och 500, tills vidare fått borgenärstalan sig medgifven, hvad helst belopp än genom slutlig dom kan varda dem tillagdt. 517. Genom ackordsfastställelsen varde samtlige borgenärerne bibehållne vid den hypotheksrätt, hvilken de, medelst den enligt 3 § 490 art. tagna inteckningen, förvärfvat i gäldenärens fasta egendom. För sådant ändamål åligge sysslomännen, att i intecknings-protokollet låta införa ackordsfastställelse-utslaget, derest icke annorlunda genom sjelfva ackordsaftalet blifvit beslutadt. 518. Sedan fastställelse-utslaget blifvit afkunnadt, må ej något klander, yrkande ackordsaftalets ogiltighet och upphäfvande, upptagas, så vidt icke sådant klander åberopar efter fastställelse!! upptäckt svekligt förhållande af gäldenären, antingen genom undandöljande af tillgångar (diminution de 1’actif) eller falskeligen uppgifna skulder (éxaggeration du passif). 519. Ilar fastställelse-utslaget vunnit laga kraft, upphöre genast sysslomännens förvaltning.