Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Departementets expedition anvisade medel icke lemna tillgång till afiönande af sådant biträde, tillstyrker Utskottet, att Rikets Ständer må, för berörda ändamål, bevilja ett anslag af 3,000 R:dr, att iör hvartdera af åren 1866 och 1867 till Kongl. Maj:ts nådiga disposition från Riksgälds-kontoret utgå. 97:o. På det att, tilldess den beslutade regleringen af presterskapets löner blifvit verkställd, åtskilliga i afseende på en stor del af nu tjenstgörande komministrars och kapellpredikanters lönevilkor öfverklagade missförhållanden skulle kunna afhjelpas, der sådant af nödvändigheten mest påkallades, funno Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag skäligt att, till förbättring af de svagast aflönade Komministrars, Kapellpredikanters samt Pastoratsoch Socken-adjunkters lönevilkor, intilldess de genom den pågående allmänna löneregleringen för presterskapet hunnit uppbringas till de belopp, som för en anständig bergning erfordras, ställa till Kongl. Maj:ts disposition ett reservationsanslag af 30,000 R:dr, vid hvars användande likväl borde iakttagas, att lönförbättring icke komme någon till godo, hvars tjenst af vederbörande lönereglerings-nämnd ansåges böra vid innebafvarens afgång indragas. Enligt hvad nu af Statsråds-protokollet för den 13 Oktober nästlidna år inhemtas, hade detta för en gång beviljade anslag, hvilket Kongl. Ma.j:t ansett böra utbetalas med lika delar för hvartdera af de år, innevarande statsregleringsperiod omfattar, icke medgifvit annan eller vidare förbättring i ofvanbemälde ecklesiastike tjenstemäns lönevilkor, än att för dem, hvilkas löner funnits i betydligare mån nuderstiga 700
Ank till Exp.-Utsk. den 5 Mars, kl. 6 e. ra. Memorial, i anledning af dterremiss ä Utlåtandet, N:o io. Detta Utskottens utlåtande, afgifvet, angående väckt fråga om inköp för Statens räkning af framlidne Amiralen Gustaf af Klints Sjö-cliartse-verk, kar af Högloft. Ridderskapet och Adeln blifvit återremitteradt; men som detsamma är vordet bifallet af Hederv. Bonde-Ståndet den 16 samt af Högv. Preste-Ståndet och Vällofl. Borgare-Ståndet den 20 November förlidet år, i anseende hvartill frågan, jemnlikt 75 § Riksdags-Ordningen, är genom 3:ne Stånds beslut afgjord, så kan. någon vidare behandling deraf å Utskottens sida icke ega rum. Stockholm den 4 Mars 1845. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Mars, kl. 6. e. m. Memorial, i anledning af dterremiss d Utlåtandet, JS:o 17. Från Hederv. Bonde-Ståndet har Utskottens berörde utlåtande, Bih. till R. St. Best'.- och Elion.-UtsLcltens Memorial, N:o 58, 57. rörande väckt motion om indeldta soldatens befriande från arbels-commendevingar för allmänna eller enskilda bolag m. m., blifvit till Utskotten återremitteradt; men då, enligt ankomna protocolls-utdrag, utlåtandet blifvit bifallet af Högv. Preste-Ståndet den 9, af Höglofl. Ridderskapet och Adeln den 11 oell af Vällofl. Borgare-Ståndet den 14 December förlidet år, hvadan, jemnlikt 75 § Riksdags-Ordningen, frågan är genom 3'-ne RiksStånds beslut afgjoi’d, hafva Utskotten funnit någon åtgärd i anledning af den erhållna återremissen icke vara att vidtaga. Stockholm den 4 Mars 1845. Ank. till Exp.-Utsk den 5 Mars, kl. 6 e. m.
— Leeieiiiröm, Olof, Oswsrste, R. S. O. 214- — kunZ; , Lsrl, Ofwerste, R. S. O. 5) 216. — Kibkin», ZsnZt, !V'-l)ttr, RS. O. ri) 220- — k.Cmirferna > Fullmägttg Herr VVelikelc , Lria, Hes-Junkar?. 22Z. — von boleken, Arviel, Kammarherre, Assessor i Götha Hsf-Rörc. s)' . 226. — (i^IienAiangr, LuKak, Ofwcrste, R. S. 0. 227. — liucienisifolrl, Ifrare, Ofwersie-Oieu-euanr, Kammarherre, R. S. O. 228. —Kieläerliol^e, Lar!, ^Isjor, Kammarjunkare. 2ZO. — vsrnekovv, Xiel! Olrilko^Icr, -HvstJägma stare, R. S. O. §>) Ledamot uti lignco-lltsiottet. /-) Led. uti Hemliga Utsk. c) Led. uti Vewillniugs-Urstottet. at) Led. uli Bcwilln. Utft. e) Led. uti Lag-Utst. 2Z4- Friherre Osnrirlou, k<iils -vöol^ii, Lieutenant, Lavai ler hoS H. K. H. Pri,ifestan. 2Z6.
Vid 45 $. a) att stadgandet om förbud emot utdelning af brännvin i bodkamrar, äfven utan betalnings vöre obilligt, enär unge köpmän ofta icke egde något annat boningsrum, än en kammare innanför boden ; b) att ordet ”försuljningsrummet'' måtte utbytas emot ordet ”försäljning s stället." Vid 46 S a) att gästgifvare äfven må inbegripas under detta stadgande och att sålunda må börjas med ordet ”Gästgifvare’’, Källare etc. samt att orden ”utan att mat derjemte för den, det begär, finnes alt tillgå.” utbytas emot en mera positiv term, nemligen ”utan att mat derjemte förtäres;” b) att föreskriften del n ät å minuteringsställen bo vara alt tillgå, endast ger anledning till eludering af detta lagsladgande, då många ej begära mat till brännvinet. Vid 47 $. a) att stadgandet om gästgifvaregårdarnes tillslutande å Söndag vore olämpligt, då resande ofta om Söndagar dit anlända; b} att emellan denna och 5i §. en motsägelse syntes ega rum, i fråga om näringsställens igenstängande under Gudstjensten. Be v.- Lagsamt Allm. Besv och Ekon.-Utshottens Utlåtande, N:o /5. 5 Vid 48 $. aj) att sista mom. må sluta vid ordet ”Tillståndsbref'* och tillägget: ”hvilkas antal alltid bör blifva så inskränkt som behofvet möjligen medgifver” försvinna, såsom öfverflödigt. Vid 51 ,$'• a) att denna §., sådan den nu befunnes, gåfve anledning till den fråga, om dörren tili ett näringsställe icke ens nattetid får vara stängd. Vil 52 f aj) att detta stadgande, såsom varande olagligt, måtte npphäfvas, så att den, hvilken eger lätt utminutera bränvin, äfven må kunna utbekomma fordringar för det bränvin han på credit utlemnat; bj) alt stadgandet uti cbnna §. stöde i strid med 58 §., hvarest beskattning för utminuteiing af bränvin vöre föreskrifven.
Med hänseende på ofvanstående äro §§ 4—10 i departementets utkast affattade. I 11 är införd i departementets utkast under g 11 med nödig förändring på grund al, att de stadganden, som halva afseende på mäskbeskattningen, äro uteslutna. Norska Regeringens underd. Utlåtande. §§ 42 och 44. Emedan departementet tror, att det endast när pannbeskattning äger rum, kan vara a£ någon vigt, att ålägga ägaren af en bränvinsapparat, att aflemna en ritning af densamma, så finnes stadgandet härom uti § 45, 5:dje afdelningen af departementets utkast § 45. Ifall produktbeskattningen skulle blifva införd, blir det, i enlighet med hvad förut är sagdt, nödvändigt, att hvarje bränneri sättes under en sträng kontroll. För att man må kunna anskaffa den erforderliga kontrollpersonalen, måste bränneriets ägare eller brukare i tid göra anmälan om, när han ämnar börja sin rörelse. De stadganden, som härvid äro af nöden, finnas uti §§ 57 och 58 af departementets utkast. §§ 46, 17, 20—22 innehålla stadganden angående mätning, stämpling, försegling öppnande och kasserande. Hvad försegling och upplåtande af ett bränneri angår, anser kommissionen, att det ej bör tilllåtas, att denna förrättning på landet verkställes utaf specielt dertill utsedda personer, på sätt lagen af den 4 Aug 4827, 4 §, härom stadgar, emedan erfarenheten rikligen visat, att missbruk dervid kunna äga rum. Kommissionen håller derföre före, att betalningen för nämnde förrättningar böra höjas, eftersom mätningen hädanefter blir långt besvärligare än förut, samt att skjuts och dagtraktamente böra förfalla, på det att de bränneriägare, som bo längre bort, icke må betungas mera än andra. Då det derjemte, så väl i städerna, som på landet, endast kommer att finnas fabriksbrännerier, är pä sednare stället samma betalning till länsmannen, som till politimästaren i de förra, föreslagen.
Frågan är således ännu öppen, och jag tillstyrker, att vi se till huru systemet ser ut, innan vi säga ja dertill. I afseende på frågan rör:de myntenhelcn, så får man icke glömma, att det är endast ordet, som här är fråga om, och icke om saken. Myntet oell dess multipler äro ett Kronans regale att bestämma, dermed R. St. hafva intet alt skaffa och intet att besluta, annat än i önskningsväg. [Ivad åter beträffar den frågan, huruvida enheten skall vara J:de!s r:dr specie, eller någon annan del deraf, samt att icke något annat silfvermynt bör slås, så beror det på K. M. att låta slå silfvermynt till aldra minsta del af 1 r:dr, ända till att de äro så små att man icke kan röra dem med sina händer, endast att hvarje särskildt del innehåller samma skrot och korn, som Den 23 November f. m. 433 som r:drn bör innehålla. Det är således endast termer och ord, som vi tala om här, och då skulle jag förmoda, att det kunde vara lättast och bäst, att låta allmänheten behålla riksgäldsriksdalern, som folket hr vant vid; men alldeles icke förklara den som enhet, hvilket icke är lämpligt i Sverige, så länge K. M. icke gifvit propos. till R. St. om att fastställa en sådan benämning. Hr Cederschjöld: Den siste värde talaren bragte mig verkligen ur concepterna; ty jag trodde, all dä R. o. Ad. hade afslagit Utsk:s hemställan, att frågan om decimalsystemet mätte förfalla, så bade Ståndet också antagit decimalsystemet. Jag finner visserligen af orden i propos., att meningen icke är så alldeles klar; men om beslutet får tolkas sålunda, alt decimalsystemet är af R. o. Ad. antaget, så anser jag conseqvensen fordra, att instämma i Hr Gripenstedts förslag, nemi. alt enheten blir svarande emot | r:dr silfver sp. Hr Bråkenhjelm: Jag vill blott hafva äran tillägga, att den allmänna rörelsen äger alt fordra sådana enheter, som för densamma äro nödvändiga.
Kammarkollegium insända förteckningarne å staten tillhöriga inventarier, så väl silfver som alla slag af husgeråd vid lustslotten blifvit deruti upptagna, inventariet för Stockholms slott deremot upptager blott möbler, underdånigst anföra: att enär, på sätt Revisorerne jemväl sjelfve medgifvit, Rikets Ständer, uti deras till Kongl. Majit, allåtna underdåniga skrifvelse, endast begärt, att uppgift å de staten tillhöriga möbler samt de förändringar dermed, som ägde rum, skulle årligen till Kammarkollegium insändas, och detta, enligt hvad Revisorerne vitsordat, äfven blifvit behörigen iakttaget; Riksmarskalks-embetet förmodar något vidare yttrande i anledning af berörde utaf Revisorerne anmärkta omständighet icke erfordras; hvaremot Riksmarskalks-embetet anser sig böra i underdånighet anmäla, det Riksmarskalks-embetet redan meddelat vederbörande föreskrift, att ofördröjligen gå i författning om upprättande af behörigt inventarium å de effekter, sorn blifvit för DD. KK. HH. Kronprinsens och Kronprinsessans räkning anskaffade för det af Rikets Ständer beviljade anslag af 161,508 R:dr 13 sk. 3 rst. banko. Vidkommande åter anmärkningarne vid förvaltningen af anslagen till Stockholms slott samt till Haga, Ulriksdals, Drottningholms och Svartsjö lustslott, så och då samma förvaltning icke omedelbart tillkommer Riksmarskalks-embetet, utan besörjes, hvad Stockholms slott, angår, af Eders Kongl. Majits Hofförvaltning, samt, beträffande lustslotten, af vederbörande Stäthallare-embeten, har Riksmarskalks-embetet infordrat och får härhos underdånigst öfverlemna ej mindre Förste Hof-intendenten m. m. Welins, än Ståthållare-embetenas å Haga och Ulriksdal samt å Drottningholm och Svartsjö underdåniga utlåtanden; hvarjemte den remitterade berättelsen härhos underdånigst återställes. Stockholm den 18 Februari 1852.
Ett framstående rum bland de förra intager den inom Borgare-Ståndet af Herr N. H. Qviding väckta motion (N o 1331. såsom afseende grundläggandet af ett nytt skattesystem. Redan i tillvaron af den mångfald skatter, som ännu förefinnes och utgör det hufvudsakliga af Statens och kommunernas årliga inkomster, vore, enligt motionärens lörmenande, anledning misstänka att för lagarne om beskattningsväsendet en allmängiltig, klart insedd rättsgrund saknades, och, efter att hafva egnat en kritisk betraktelse ät de nuvarande skatteslagen, har motionären framställt den åsigt, att sä väl fastighets-, som inkomstskatter hvilade på det falska antagande att egendom och icke person borde beskattas samt att de indirekta beskattningstitlarne. såsom tullen, stämpelpappersafgiften, bränvinstillverkningsoch försäljnings-afgiften samt tjenstemännens sporteltaxor borde, såsom förkastliga till sina grunder och i sina följder vållande orättvisor, olägenheter och missförhållanden, helt och hållet utdömas och lemna plats för ett beskattningssystem, som möjliggjorde personens beskattande. Det nya slag af skatt, sorn motionären ansett böra tinder namn af allmän skatt träda i de ganda slagens ställe, skulle åstadkommas på följande sätt. Den summa, som för äret ansloges till i iks-hushällningen fördelades af Rikets Ständer på länen, med ledning af hittills från hvarje län utgångna skattebelopp samt kända Bih. till R. St. Ett läns skattebelopp fördelades åter af Landstinget på länets Granna^, — en benämning hvarmed motionären velat beteckna pä en gång stad och socken pålandet. Den kronoskatt, sorn sålunda fallit på ett grannlags lott, sammansloges med det belopp, som samma grannlag hade för egna utgifter af nöden och hela summan fördelades slutligen af grannlagsstyrelsen — de genom Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 tillsatta nya allmänna kommunalförsamlingar — på grannlagets individer i förhållande till deras genom noggrann taxering bestämda inbördes skatteförmåga.
Nogsamt skall det .ocksa visa sig, att det arbete, som hon harför underkastat sig ej &amp; r .förgtifves. Mangen kvinna tror nu, att hon efter bröllopet skall kunna inverka ' för8dlande p5 sin man; ofta lyckas hon häri, men oftare misslyckas hon. Mannens pekuniära deficit kan hon kanske utfylla, men .ej sii hans moraliska. Den bristen ar nu vorden för stor och hennes sedliga kapital torde ej racka till för tv&amp;. G. Svenso~. Bokanmalningar. a Spridds blad af Rosatie Ohivecrona. Stockholm. Norstedt &amp; Söner. Under en t.id dh de unga hade mindre brgdtom att lefva och njuta lifvet; d&amp; de icke voro som nu standigt jagtade mellan vaxlande stamningar och slitande konflikter; d&amp; sjalens strangar icke vor0 s&amp; hirdt spanda, nerverna icke SA sköra och arbetet för det dagliga brö- d&amp; genomlefde man om och omigen hvarje det icke heller sil tungt intryck man erfarit, rufvade i stillhet öfver hvarje kansla, som knop-. pades i ens hjarta; och hvad man sillundzr upplefvat, till fröjd eller smarta, bevarade man som en hemlig skatt af oförgatliga minnen eller heliga reliker. %t dessa osedda minnesklenoder egnades hela album fylda med pressade blommor och blad; eller fiiste man deras drag med n&amp;gra anteckningar pA " spridda blad. " DA kom det stundom rytm och takt i den enkla ordföljden, mellan raderna smög sig ett rim, lekande som solstrillen mellan nylöfvade ungtrad eller klangrikt som gökens tonslag i vhrlig luft, och sil hade - utan att man ratt visste .huru det gAtt till - de s&amp; lange narda och sil ljuft omhuldade drömbilderna fhtt form och gestalt i poesiens spr&amp;k.
Jag skulle tro, att de såsom Representanter heldre vilja handla rätt fram. Den 21 September f. in. 39 Friherre Cederström: Jag nödgas åter upplaga Ridderskapets och Adelns tid, i anledning af hvad Ilerr von Hartmansdorff yttrat om PrincipBelänkamlet, att del nemligen skulle vara af beskaffenhet att innefatta yttranden om Indelningsräntor, om den under lönen anslagne Spannemål och om tiden för Statsregleringen. Första och andra punkterna innehålla ej ändringar i hvad som förut existerar, och bifallet dertill förfaller sålunda. Hvad åter angår tiden, äro Grundlagarne i detta afseende så tydlige, att något ytterligare stadgande eller beslut derom icke fordras. Grefve Posse, Arvid: Sedan Herr Cederschjöld och Herr von Hartmansdorff upptagit cardinalskälen emot Herr Hjertås motion, hade jag icke ämnat yttra mig i deta afseende, men då Friherre Anckarswärd förklarat sig, ehuru likgiltig för sjelfva motionen, dock böra understödja densamma, för att gifva den löntagande majoriteten tillfälle att visa sin generosité, så anser jag mig såsom löntagande Embetsman, ehuru icke bland dem, för hvilka Löneförhöjning kail komma i fråga, böra visa, att Herr Friherrens slutsatser stå på oriktiga grunder. Då så väl Friherren sjelf påstått, som Ridderskapets och Adelns beslut bevisa, att Myntbestämningen är för Riket nyttig, och då Herr Hjertås förslag påtagligen vore högst hinder ligt för Myntbestämningen, så lärer in - 4o Den 3i September f, ra. gen Löntagare vilja visa sin generosite*, medelst instämmande i Herr Hjertås förslag, eller med andra ord, på bekostnad af det allmänna bästa. Friherre Anckarswärd kan således gerna rösta mot Herr Hjerta, och för det allmänna bästa, utan att derigenom hafva gifvit anledning till tvifvelsmål om sin välvilja för de Löntagande Embelsmännen. Grefve von Schwerin: Då Utskottet yttrat, det anslag voro nödvändige, måtte det hafva tänkt sig sedeln till ett visst förhållande i penningvärde.
Astrid kastade, innan hon lämnade balen, en blick kring salen efter Figge, men han syntes inte, och hon kände detta nästan som en missräkning. Då Astrid pälsat på sig och pappa och mamma just hunnit halfvägs utför trappan, märkte hon, att hon glömt solfjädern, och sprang tillbaka för att hämta den. Då hon kom ut ur toalettrummet, hörde hon tydligt sitt namn, Astrid Berg, uttalas med Figges röst. Hon vände sig o m och såg honom stå med ryggen vänd mot henne och i samtal med en annan herre, som, liksom Figge, drog några uppfriskande cigarrbloss ute i korridoren. » Litet blyg och skygg och ytterst naiv. » » Ja, förmodligen var det hon, » sade Figge tvärsäkert. &gt; Hon är nog, som ni säger, en smula enfaldig och ser just ingenting ut heller. Men hvad gör det med en sådan förgyllning, som hon har. Hon är stadens rikaste flicka. » » Hm, jag sade inte, att hon var enfaldig. Snarare tvärtom, och rätt täck och omedveten föreföll hon mig, » sade den äldre, den kavaljer, hon dansat första valsen med. Och så var Astrid utom hörhåll. » Figge, var det Figge, som sagt detta? » tänkte hon, bittert sviken i sina illusioner. Unge Figge befann sig emellertid i en något lyftad stämning, och då tog han aldrig så mycket för hvad han pratade, utan blef ytterst lösmynt och skroderande. Men detta förstod inte Astrid; däremot förstod hon, att hans ord gåfvo henne ett våldsammare slag än besvikenhet. De öppnade med ens hennes ögon för något, som hon icke förut haft öppen blick för, och de blefvo ett misstroendets frö, som föll i en mycket mottaglig jordmån. » Nå, min flicka, du har väl haft roligt? » sade pappa, då de satt sig till ro i vagnen. » Åja, ja-a mycket, » svarade Astrid litet forceradt. » Hå, hå, h å », sade pappa gäspande.
(Röster ur hopen: »Den gnager! Tänk på fårfällarne!») Rått silke då, eller i brist deraf linne (»Hör, hör!») Mörka, vida yllebenkläder, bundna vid knäet. (En äldre stämma: »Kanske något längre och snäfvare.») Turkiska byxor då, knäppta vid fotleden, för de äldre. (»Nej, nej ingenting turkiskt!») En lätt mörk underkjol med lifstycke. (En röst: »Med kråkspark eller taggar i kanten.») En slät mjuk kjol, räckande till halfva vaden (Fyra röster: »Vackra ben») samt kofta. Mörka strumpor och höga mjuka snörkängor med tjocka sulor (Fem röster: »Och plats för tår och liktornar.») Kring hals och armar kulörta remsor. (Kandidaten: »I renseln en liten sidenhalsduk samt en maggördel af ylle.») Stora hattar. (Enstämmigt: »Som sitta på hufvudet och äfven skydda den blottade nacken.») Turistparaply med starkt skaft eller ock en stark käpp med ett godt handtag. Rensel, som faller väl till ryggen och sitter stadigt. (Allmänna opinionen: »Inga hemmasydda vaxduksväskor!» Kandidaten: »Med breda bärremmar.») Gummikappa och oljeduksdamasker. En lång mjuk resplaid af mörk färg, hvilken äfven kan begagnas som täcke. (Enhälligare stämmor vid ett stridare vadställe: »Plaiden bör i ena kanten förses med dragskodd, så att den på befolkade orter äfven kan tjenstgöra som längre öfverkjol.») Komna på andra sidan bäcken beslöts det, att förslaget, tillika med renslarnes innehåll, skulle framläggas till våra svenska medsystrars benägna påseende i det märkliga verk, som borde blifva frukten af våra gemensamma ansträngningar. Ytterligare lifvade genom hoppet att kunna göra en dylik insats i kulturarbetet, anlände vi i skymningen till Liumssätern och välkomnades der af en get, som vänligt nickade till oss från fjösets gräsbevuxna tak, medan fåren stampade tunets lera, och grisarne från både höger och venster sökte tränga sig fram genom grinden.
Österrikarne stormade in under det deras anförare skrek: "Undersöken noga hvarje vrå i det här rucklet; ja, hvarenda springa, ty affällingen kan lätt gömma sig der! Satan tycker om sitt folk." Under hånfullt jubel spridde sig knektarne öfverallt. De vände upp och ned på allt och strödde under hånskratt mäster Wolfs arbeten vida omkring, bemägtigade sig hans redan färdiga vapen och bröto sönder allt hvad de kunde komma öfver. Officeren sjelf höll sig icke för god att hålla till godo med ett par rikt inlagda dubbelpistoler, dem mäster Wolf hade till lagning från Lützens borgmästare. Hans knektar, som vid plundringen föregingos med goda exempel, ratade icke heller hvad de kunde komma öfver. Mäster Wolfs hela bo var således inom mindre än en half timme helt och hållet utplundradt. Under det detta pågick höllo tvenne soldater vakt om Franz Gründler utanför verkstadsdörren. Den stackars pojkens belägenhet var i sanning icke den bästa, ty för hvarje underrättelse som kom, att de eftersökte ej kunde anträffas, svor officeren de förfärligaste eder öfver den, som narrat honom att göra denna långa omväg, allra helst som bytet ej blef så rikligt som han hade väntat. "Men, jag försäkrar, att de ska' finnas här inne", jemrade sig Franz Gründler. "Det var inte så länge sedan jag träffade dem här i verkstaden." "Nå, så ska' vi väl röka ut dem då", sade officeren hånskrattande. "Tutta på rucklena!" Förgäfves bad mäster Wolf om förskoning; de österrikiske pikarne stötte honom tillbaka. Förgäfves bedyrade han, att Joseph von Bierich icke befann sig inom hans egendom. Officeren sade i stället: "Har han gömt sig, den kanaljen, så ska' jag nog röka ut honom." Mäster Wolfs hus var icke det enda, som i dessa ögonblick stodo i ljusan låga. Så långt blickarne kunde nå öfver staden syntes brinnande boningar och rundt omkring Lützen var en lysande krans af påtända byar och enskilda hus, en sorgligt skön tafla i den mörka novemberqvällen.
Förordningen den i5 Junii l§i8* ändras sålunda: Å Härads-Ting, så ock vid laga syn i j ordatvist, må ej dömasj der ej sju i Nämnden äro. Rådstufvu-Rätt vare ock domför, der tre i Rätten sitta. I Hof-Rätt må ej färre, än fem Ledamöter döma i mål, sorn å ära och lif gå. I andra mål må fyra Ledamöter utgöra domfört antal, der alle om slutet ense äro. 2. Detina §. skall hafva följande lydelse: När Dom å Härads-Ting fällas skall, underrätte Häradshöfding Nämnden om saken, och de skäl deri äro, så ock hvad Lag i ty fall säger; varder Nämnd ifrån Häradshöfding skiljaktig, gälle den mening, som Nämnden faller på, och svare den för dom sin. Aro ej alla i Nämnden ense; stände vid det, som Häradshöfding rättvist pröfvar. XXIV. Cap. - 5. $. Denna sådan den lyder i Kongl. Förordningen den io September i823, ändras sålunda: / alla Rätter skall dom offentliga af sägas, å Härads-Ting, så snart den författad är; och gifve Häradshöfding domen skriftliga ut, innan han från Tingsstad reser, om det så tidigt äskas, att det ske kan: gör han det ej; bote tjugufem daler. I Rådstufvu-Rätt och IIof-Rätt böra parterne vid middagstimma dagen förut stämmas, genom anslag A Rättens dörr, alt dom å tiel föres att an afhöra: dock må Rådstufvu-Rätt genast och utan anslag dom munteliga eller skrif teliga kungöra, der saken af ringa värde är; och stånde parterne i ty fall fritt, att taga den ut eller ej. Tager någor Rättens offentliga anslag bort; bote tjugu daler. 164 Expeditions-Utskotlets Förslag till tind. Skrifvelse N.o 1o3. 11. §. Denna §. är sålunda ändrad: Nu kunna sådana omständigheter sig yppa. långt efter, sedan dom och utslag fallit, att förklaring deröfver nödig är; den bör ej vägras.