Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så länge Bränvinsbränningen finnes lönande, skall den allt iner och mer utbreda sig, och detta mycket hastigare och lättare, just genom det oräkneliga antal små Brännerier, hvars kringspridande till alla landsändar, denna opinion nu så ynnestfullt gynnar, för att, då frukterna af den lättade tillgången å den förstörande drycken, genom dess tillverkning i snart sagdt hvarje koja, hinna deras rigtiga utveckling, säkerligen i en kommande tid, liknande en af de Egyptiska landsplågorna, fördömmas och förbannas. Jag behöfver icke utföra detta flygtiga utkast öfver följderna af den så mycket prisade husbehofsbränningen. Ingen kan lifligare än jag önska, att vara i sin föreställning bedragen, och att det olyckliga tillstånd i landet, som i en framtid skulle utgöra taflans fulländning, aldrig måtte inträffa. Men låtom oss dock icke i begreppet sammanblanda det moraliska onda med den oeconomiska nödvändigheten att tillverka Bränvin. Det Probleme, som bör lösas, är i min tanka, endast att genom en högre mea billig och rättvis beskattning om möjligt förminska Bränvinssupandet, och tillika bereda Staten en ökad inkomst af Bränvinsbränningen, utan att, genom onaturliga och ändaraålslösa inskränkningar i tillverkningskonsten, dels förmycket införlifva husbehofsbränningen med deu mindre bemedlade Landtbrukarens lefnadsbehof, dels öfverflytta förtjensten och nyttan af denna handtering för Den 4 J u n i i f. m. 153 Landtbrukets utveckling på de stora Brännerierna, i likhet med hvad som sker i Länder, der man icke finnér räkning vid, att fjettra idogheten och uppfinningsförmågan, utan der tvärtom förbättringar i denna väg jemväl mötas med allmän uppmuntran och belöning. Hvad är det väl, som dessa sednare åren tillskapat öfverflöd af Spannemål, låga pris på lefnadsmedlen, samt beredt möjlighet att utgöra de beständigt tilltagande Statsbördorna? Underkastom vilkoren för jordens odlande en lugn pröfning, och vi skola finna, att just den afsättning, som blifvit beredd genom Sädens förvandling till Bränvin, mer än allt annat tillvägabragt nyssnämnde förhållanden.
Jag har varit af den tanke att inskränkning i tiden för tillverkningen och pannerymden samt förhöjning af skatten skulle i betydlig mån förekomma det allmänt beklagade öfvermåltet af brännvinets förtäring och deraf uppkommande olyckor; men dels erfarenheten och dels studium af Wieselgren afhandling om brännvinslagstiftningen under aoo år har öfvertygat mig, alt allt i den vägen är försökt, och att in - D c b aj Juni f. ra. 44' ingenting sådant meia återstår. — Hvad är således att göra? Jo, jng tvingas, ehuru med ledsnad, att öfvergå på deras sida, som anse en fullkomlig frihet i brännvinsbränning för det enda oförsökla medlet, hvilket möjligen kan leda till måletkuren blir troligen skarp, men det finnes sjukdomar, sorn ej botas nied andra medel, brännvinssupande! är måhända en sådan; troligen falla flere offer för denna kur, men möjligen kan samhället på sådant sii 11 botas, och man öppnar åtminstone härigenom ögonen på folket och gör det myndigt att sjelft besinna hvad dess frid tillhörer. Jag föreslår derföre: fri brännvinsbränning för hvem det vara må i stad och på land, med huru stor panna och af hvad beskaffenhet som helst, samt utan inskränkning i lid; beskattning för hvarje kanna brännvin efter livad högst kan tillverkas utan åtskilnad för större eller mindre pannor; försegling af redskapen, 0111 sådan anses nödig, på panneägarens bekostnad ; ingen drawback eller praemium för export af brännvin, emedan det uppmuntrar brännvinsbränningen, hvilket ingalunda är min mening, och jag dessutom anser orätt att påtvinga utländningar, såsom mina likar, ett ondt, hvilket jag önskar aflägsnadt från mig sjelf oell mina landsmän. Att vilja bestämma en lägre skatt på den s. k. husbehofsbränningen än för fabriksbränning, anser jag äfven orätt, emedan ingen kan bestämma hvad qvantum, sorn är husbehof, då en tycker en sup och en annan tio supar 0111 dagen vara lagom till husbehof, och det i alla fall är fritt för hvar och en att bränna litet eller mycket.
M:s eget afgörande, helst en här företagen granskning af § för § sannolikt ej skulle leda till annat resultat, än att man slutligen uppgjort ett vidlyftigt och detailleradt förslag, som svårligen skulle kunna af Konungen i sin helhet antagas, men just derföre, att mandeli sammanblandat både de juridiska och financiella frågorna, skulle leda derhän, att hela saken förföll, såvida man icke vill ändock öfverlemna åt K. M. att antaga eller förkasta, hvad han fann för godt, hvilket sätt att Jemna alltsammans till Konungens afgörande jag likväl ej skulle anse riktigt, enär jag tror, att de frågor, som äro föremål för civil lagstiftning, böra behandlas äf begge statsinagterna gemensamt, i den ordning grundlagen för sådana frågor bestämmer. Hr Stuart, Carl Gust.: Den utaf den siste talaren yttrade åsigt, att R. St. borde vid prÖfningen af nu förevar, ärende inskränka sig dertill att blott bestämma vissa lnifvudgrunder i afseende på den ifrågaställda lagen för enskilda banker, har föranledt vidlyftiga debatter äfven inom Utsk:n, särdeles vid besvarandet af återremisserna å Utskrns först afgifna betänk, i ämnet. Majoriteten af Utsk:ns ledamöter har dock ansett sig böra uppgöra och till RiksSttn öfverlemna ett fullständigt lagförslag rör:de dessa banker. De skäl, som härtill föranledt, hafva varit dels ofullständigheten i 1824 års författning och dels den tydning, man gifvit åt denna författning, enligt hvilken det blifvit tillåtit för 3:ne personer att bilda ett särskildt bankbolag och utgifva graverade sedlar eller s. k. depositionsbevis ända ned till 12 sk:s valör. För egen del får jag derjemte förklara, att Statssecret:s för handelsoch financeärenderna vid början af denna riksdag i motionsväg framställda förslag till privat banklag ytterligare öfvertygat mig om nödvändigheten för R. St. att utarbeta och till K. M:s sanction aflemna ett fullständigt lagförslag, uttryckande R. St:s åsigler i detta vigtiga ämne.
I likhet med flera föregående talare, anser äfven jag, att detta stadgande skulle i betydlig mån närma de olika Stånden till hvarandra och nedbryta de skrankor, som f. n. skilja dem åt, samt sålunda bereda en lämplig öfvergång till den väntade och önskade stora representationsreformen. De inkast, som blifvit gjorda mot förslagets formella brister, hafva redan blifvit på ett för mig tillfredsställande sätt gendrifna, hvadan jag icke vill till dem återkomma, utan förenar mig blott med Frih. Leijonhufvud i hans yttrande, att när ett förslag är i sig sjelft och till sitt innehåll godt och nyttigt, man icke bör af några brister i form låta afskräcka sig från dess antagande. Jag anhåller således om bifall. Hr von Koch: Att, såsom här redan af många blifvit sagdt, otydligheter förefinnas i denna §, är visserligen förhållandet; men jag anser dem vara af mindre vigt, emedan de säkerligen aldrig få någon praktisk betydelse. Skulle man för öfrigt förkasta alla lagar, som innebära någon otydlighet, så blefve visst ej särdeles många större lagförslag antagna. Att R. o. Ad. skulle till följd af detta stadgande kunna smyga sig in i Bonde-St., håller väl icke streck, ty valmännen i detta Stånd fara nog hafva öppna ögon, och något smygande kan således ej komma i fråga. Jag anhåller om bifall. Hr von Ehrenheim: Här har blifvit yttradt, att, då BondeSt. vid denna riksdag tillmötesgått de allmänna önskningarna om dess utvidgning, man icke borde sträcka sina anspråk längre. Bonde-St. har dock, likasom hvart och ett af de fyra Stånden, sitt absoluta veto i grundlagsfrågor, och om Bonde-St. icke vill medgifva den nu ifrågavarande utsträckningen af valbarheten, så kan ju Bonde-St. afslå förslaget; men icke kan jag finna, att R. o. Ad. behöfver af öfverdrifven grannlagenhet gå Bonde-St. i förväg. Hvad de mycket omtalade otydligheterna och formella bristerna beträffar, vill jag blott tillägga, att enligt min tanke den 16:de §:n alls icke upphäfver, utan endast modifierar de föregående. Jag förnyar min anhållan om bifall.
Om de da befinnas fullt ogrundade, har jag i alla fall icke den förebråelsen, att hafwa hindrat ett beslut, som af flere upplyste och redligt tänkande män blifivit tillstyrkte. Carl von Rosenstein." Uti hwad Herr Grefwe Mörner samt HerrBiskopen Doctor yon Rosenstein yttrat, instämde Riksdagsmännen Nils Häkansson och Jon Jonsson. Herr Asscssoren Gahn uppläste följande: "Den as Herr Niddarhus-Secreteraren Silverstolpe föreslagne Lagoch Hushällnings-Beredning är genom sjelfwa Förslaget och de i dess 4 puncter gifna föreskrifter, till sitt ändamäl och sin befattning, sa noga bestämd, och till sin »verkningskrets sä gränsad och inskränkt, att det icke för »nig är möjligt inse, i hwad mäl, och pä hwad sätt, en sä beskaffad Inrättning kan gifwa nägon anledning till farhäga för missbruk och för wädliga följder. Men deremot nog har hos »nig denna Riksdag och ett ärs widare erfarenhet stadgat, än mera ökat, den öfwertygelse, jag förut hade om nyttan och nödwändigheten deraf. Att ätskillige af wära nuwarande Lagar och Författningar hastva betydliga fel och brister, hatas alla, som med nägon erfarenhet följt dem, länge »varit erkändt och beklagadt. Man finner lätt »vid granskandet, huru de ofta, utan öfwerwägande af allmänna rättsgrunder, utan tillräcklig kännedom af det särskilda ämnet, utan allmän öftversigt af det helas behof, endast under slnärre inskränkte afsigter, 478 Expeditioner till Riks-StS»den. stundom med enskilda interetzen, förhastadt och lika felaktigt till redaktion som till sak bli siv it widtagne och utfärdade. Och deraf har följt dels en ojemn rätttvisans fördelande Medborgare emellan, dels betydliga hinder emot den allmänna och enskilda wälmägans förkofran. Kan det wara likgiltigt, om ett sädant förhållande äswen framdeles fortfar? Och förändras det mera hädanefter än hittills af sig sjelft?
Min afsigt är, att låta de fyra i nuvar. bancoreglem. uppgifna medel att upprätthålla realisationen blifva lagda i styrelsens hand, utan andra föreskrifter än omständigheterna föranleda och styrelsens insigt af sakförhållanden gifva vid handen. Det skulle nemi. kunna hända, för alt icke säga att det har handt, att, uti ögonblick då bankens cassa är starkt påkänd, och silfverutvexlingen för export till utrikes ort är betydlig, baucostyrelsen upplånar medel, som slå pä depositionsräkning, och således icke äro ute i rörelsen, för alt i samina ögonblick utsläppa dem i rörelsen, och nommement åt personer, som just varit sysselsatte med export af silfver, och som eljest icke skulle kunnat verkställa denna export. Således bereder hancostyreisen i samma ögonblick silfverexport, i stället för att den borde förhindra en sådan. Detta är ungefärligen detsamma, som om någon ville slå en annan, men glömt sin käpp hemma, och lånte käppen af den sorn man ville slå. Remitterades till BancoUtsk. Frih. Cederström, Anders, uppläste följande motion: Sedan äldre tider hafva de af Riddarbus-cassan utgående löner lill Ridd.Secret. och Kamreraren förhållit sig lill hvarandra som 4 till 3, ända till år 1834, dä H. R. o. Ad. behagade öka den förres, lön 600 r:dr, med 100 proc., utan alt den sednare blef ihägkommen med någon löneförhöjning.
Rdr anslag till en navigations-skola i Westervik, har likväl Rikets Ständer, genom sitt förstärkta Stats-Utskott, denna billiga fordran afslagit, hvilket afslag gaf mig desto större skäl att påyrka skolans flyttning från Calmar till Westervik, utgående från den synpunkt, att den ena orten icke bör af Ständerna stjufmoderligt behandlas, under det man slösar alltför mycket godt pä en annan.” Slatssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Ut shot lens Utlåtande, N:s 44 éf 45. 13 N:o 44. Ank. till Exp.-Utsk. d. 9 Aug. 1851, kl. 12 lii. Memoria/, i anledning af åter remiss af Utskottens Utlåtande N:o 12j angående förändradt löningssätt för Presterskapet, samt om S. M. Adjunkters aflönande till en del af Statsverket. Vid föredragning hos Rikstånden af nämnde Utlåtande, har detsamma blifvit af Bondeståndet den 2 sistlidne Juli återremitteradt, men deremot af de öfriga Riksstånden bifallet, nemligen hos Ridderskapet och Adeln, samt Presteståndet den 28 nästförutgångne Juni, och hos Borgareståndet förstnämnde dag. Då frågan sålunda, enligt 75 § Riksdagsordningen, är genom tre Stånds beslut afgjord, kan någon vidare behandling deraf hos Utskotten ej ega rum. Stockholm den 8 Augusti 1851. Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Aug. 1851, kl. 12 m. Utlåtande, i anledning af väckt jråga , att de rotevakansafgifter, som utgå af vakanta rotar vid Jönköpings regemente måtte bestämmas till lika belopp för alla sådana rotar.
Derför har en rörelse uppstått bland qvinnorna, som går ut på att skaifa qvinnan största möjliga ekonomiska sjelfstän-dighet och tillträde till alla för henne, pa grund af hennes fysiska och andliga krafter och anlag, lämpliga verksamhetsområden. Men till följd af sin hittillsvarande underordnade ställning och dermed öfverensstämmande uppfostran, kan hon i allmänhet » endast i det fall räkna på att finna sysselsättning vid sidan af mannen, att hennes materiella fordringar äro mindre än mannens ». Hon finner derför allt större användning inom industrien, » utan att hennes sociala ställning märkbart förbättras ». Hon får kämpa för sin utkomst under det moderna löneslafveriets form, blott pa ogvnsammare vilkor än mannen. Den moderna industriens utveckling har befriat henne från en mängd sysslor inom hemmet. Hon behöfyer der i allmänhet icke mera sy, spinna, väfva, baka. Snart skola icke obs matlagning och tvätt höra till de husliga göromålen. Trots dessa faktiska förhållanden — att en stor mängd qvinnor äro utestängda från familjelifvet, och att för de öfriga de husliga göromålens krets blir allt trängre, får man dock ständigt, i synnerhet når qvinnan söker vinna inträde i de s. k. högre verksamhetssfererna, höra upprepas den gamla utnötta lexan om hennes uteslutande kallelse för det husliga lifvet. Men det tjenar till ingenting att streta emot; hela vår samhällsutveckling tenderar till » qvinnans utträdande ur den trånga husliga kretsen, hennes fulla deltagande i folkets offentliga lif samt i mensklighetens lifsuppgifter ». Denna utveckling har haft i sitt följe många olyckor och lidanden, men som ej kunna afhjelpas genom att man går tillbaka utan endast genom att man går vidare. Genom den ständigt ökade samfärdseln och begagnandet i allt större utsträckning af arbetsbesparande maskiner undantränges alltmera detfristående individuella arbetet — qvinnans husliga göromål så väl som det lilla handtverket och det lilla jordbruket — af den moderna storindustriens samfalda arbete, der många och olika krafter samverka för uppnåendet af ett gemensamt resultat.
Vtdr. d. 5 Februari 1840. S. D. Till Stats-Utskottet remitterades en af Herr AM. Brinck väckt motion, hvaruti föreslås, att alla Stats-anslag och bevillning, af hvad nanni de vara må, sorn utgå i och förvandlas till contanta penningar, må blifva för Riksgälds-Contorets räkning uti Rikets Ständers Bank inlevererade, för att al Riksgälds-Contoret, i mun af bebof, tillhandahållas Stats-Contoret till det belopp, Rikets Ständer sig åtagit och för hvarje Ilufvud-Titel vid Sialsregleringen besllimmas, samt angående de derefter uppkommande öfverskoltens användning. S. D. Till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterades en al Herr Ekholm väckt motion om serskilda bestämmelser, i afseende på gruliderne för befordran till embeten och tjenster, uti hvilket ämne lieie yttranden äro afgifna, som komma att remissen åtfölja. S. D. Till Lag-Utskottet remitterades: l:o Herr Ekholms motion, angående förändring i föreskrifterne, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning den 9 Maj 1835, om hvad som iagltagas bör vid handel om lösören, hvilka •köparen låter i säljarens vård qvarblifva, oell 2:o de llere yttranden, som, i anledning deraf, blifvit afgifna. S. D. Till Lag-Utskottet remitterades Herr Bagges motion, angående förändrade grunder för de judiciella och administrativa befattningarne i Rikets Släder. S. D. Upplästes och bifölls Stats-Utskottets memorial N:o 1, om tillökad betjening vid Utskottet. S. D. Till Stats-Utskottet remitterades Herr Winges denna dag afgifne molion, angående dels indragning af ett eller tvänne utaf Gardes-regementena, dels nedsättning i anslaget för Sveriges Minister-stat vid främmande Hof F r å n II e d e r v. Bonde-Ståndet.
Huru denna lilla varelse, så obetydlig och simpel, en fnaskig, betydelselös bodbetjent, som reste omkring med profver på eländiga handelsvaror, kunde ega denna sällsamma förmåga att väcka en panisk fruktan, att beherrska och döfva en i alla andra förhållanden modig man, att visa sig för honom, håna och gäcka honom och på samma gång beröfva honom mod och förmåga att gripa och straffa sin retsamma plågoande, detta var imellertid ett problem, som Alf på intet sätt förmådde lösa, och som han alltid måste lemna åt Malkolms eget mystiska förklaringssätt. Lyckligtvis skulle denna magnetiska förmåga icke verka på Alf, och han föresatte sig att låta juden få umgälla allt det onda han gjort Malkolm, då han väl en gång fått honom i sitt våld; men att få detta var ingen lätt sak. Han skulle imellertid följa honom ifrån mötesplatsen hemligt eller öppet, de måtte taga vägen hvart som helst, och hotelsen att anklaga honom för stölden af silfret var ju alltid ett vapen, som inför verlden kunde användas, och som skulle skrämma juden till bekännelse. Han ångrade likväl nästan, att han icke fullt utförligt meddelat Malkolm anledningen till sin färd, i fall hans bortovaro skulle räcka längre, än han först förmodat. Mellan alla dessa tankar blandade sig äfven ljufva obestämda drömmar om det englalika ansigte, som blifvit honom dyrbart genom hans egna fantasier, hvilka allt sedan den första aftonen, då han såg den unga flickan, sammanväft scener och samtal med henne, så lifliga, att den unge läkaren redan inom sig bar en hel roman, en kärlekshistoria, hvars detaljer han oupphörligt omarbetade och förbättrade med denna lifliga sinnens outtröttliga förmåga att skapa sig en verld i inbillningen, som de sedan rätt ofta förvexla med verkligheten. Den stackars unge mannen drömde om en sällhet, som han kanske aldrig skulle ernå, och lyssnade till ljufva löften och smekande hviskningar, som möjligtvis aldrig skulle förverkligas. Och hvad vore ungdomen och lifvet, om dylika hviskningar icke hunne vårt öra! Hvad gör det väl, om framtiden är en förrädare, blott stunden är ljuf! Det närvarande är det enda vissa och verkliga.
Då man i Norrige kan obehindradt inpassera hvar som hålst, mötes man å Svenska gränsen, ej blott på vågen förbi Eda skans, utan äfven på strandvägen öfver Svinesund, af Svenska inilitaireposteringar, hvilka undersöka förpassningarne och återförvisa de resande, om de icke hunnit blifva försedda med pass från fJtrikes StatsMinistern. Jag vill till bevis anföra ett par exempel. En Italiensk Marquis som korn till Christiania, Den 7 Martil. 33 7 nia, och Srnade resa till Torneå Lappmark, för alt se midnattssolen, mäste vänta 14 dagar på pass, eller intilldess att posten från Stockholm hann återkomma. Emellertid var midsommaren så nära för handen , att den resande troligen ieke kunde nå sitt mål. Det var vål icke af stor vigt, men det Var dork hårdt att förfela det genom en oväntad sträng passförfattning, sedan man rest från den ena ändan af Europa till den andra. En annan gång hände det, att en Holländsk Köpman, som för handelns skull varit i Norrige, och långs kusten vilie resa hem igen, öfver Danmark, blef, ehuru försedd med RiksStåthållarens pass återförvisad af den Svenska posteringen vid Svinesund. För att komma hem utan vidare uppehåll, måste han fara sjöledes^ Och yttrade, att han ville hos sin Regering beklaga sig öfver hvad Sorn vederfarits honom^ Strängheten på denna väg blef sedermera mildrad, men annu gälla i flere afseenden sådane passförfattningar, som sätta de Embetsmin, hvilka skola verkställa dem, uti en brydsam förlägenhet, och ej kunna annat ån verka ofördelaktigt på Utlänningars tänkesätt. Nu, då man yrkar fri passage för varor, synes äfven tiden vara inne, att yrka den för resandes personer, så att de mera obehindradt än hittills kunna flytta sig ut och in öfver Sveriges gränsor.
Då inkomsten under förra månaden å sistnämnde jernväg upgick till, efter hvad jag hört sägas, 66,000 rdr, så inbringade under samma tid vestra stambanan endast omkr. 17,000 rdr. Detta förhållande visar, hvilken mäktig häfstång industrien är till befordrande af trafik å jernvägarne. Med fästadt afs:de å dessa omständigheter anser jag, att det skulle vara, rent ut sagdt, en misshushållning för staten, att icke påskynda anläggningen af sådana banor, som den nu ifrågav:de. Hvad åter beträffar de banor, som äro likartade med den på f. m. afslagna, är min öfvertygelse, att staten bör låta dermed t. v. anstå. Tager man ytterligare i betraktande den vinst, som är att förvänta af den s. k. Boråsbanan, då nemi. staten, efter all sannoJiket, deraf kan motse långt större inkomst än beloppet af den ränta, hvilken staten behöfver utgifva för låneunderstödet, synes mig vara allt skäl att förorda bifall till den nu föredragna punkten. Hr Akerman, Fredrik: Jag betviflar icke, att den bana, hvarom nu är fråga, är af behofvet påkallad för den ort, som densamma skall genomgå. Äfvenledes är jag förvissad att denna bana skulle komma att bidraga till förökning af inkomsten å vestra stambanan och således är, i likhet med den bana, hvilken under f. m:s plenum afhandlades, väl förtjent af upmuntran; men då de för detta understöd erforderlige medel måste anskaffas på så sätt, att 41 Den 5 September «. öl. Riksgäldskontoret skall uplåna beloppet inom landet, finner jag mig ovilkorligen föranlåten att yrka afslag.
Sedan gick hon långsamt i den ljumma sommaraftonen att smyckamed friska violer den kulle, uuder hvilken hon hvilade, som en gång prydt henne själf med dessa blyga blommor. Det första missförståndet. ela deras, varit bekantskap historien hade o m en hittills blott växande lycka. Bägges känsla hade varit en, de tu hade verkligen för en tid varit ett. Han hade aldrig kommit att reflektera öfver, att hon också vore en personlighet med åtskilliga individuella förutsättningar, som ej vore hans. Men så hade konflikten kommit; och de älskade hvarandra för innerligt för att kunna dröja med förklaringen. Han hade fått henne med sig hit ut i bersåen. I början hade han nästan kännt sig ängslig inför hennes främmande ton och skygga blick. Sittande på hvar sin stol, hade de först resonerat likt tvä diplomater. Deras replikskifte var den första drabbningen mellan två makter — två personligheter, som aldrig skulle kunna bli ett annat än i en union, grundad på ömsesidigt erkännande af inbördes likaberättigande. Men det var ej vintern, som hade öfverraskat deras hjärtan; det var blott en hagelskur, och den smälte snart för den sommarvarma marken. Nu voro de komna till klarhet. Hennes röst hade mist sin plötsliga hårdhet. Och då hans forskande öga upptäckte en skymt af den gamla värmen i hennes blick, drog han en suck, djup och befriande liksom efter spänningen under ett hotande åskväder, som gått förbi, utan att ba gjort skada. De reste sig, och då han tog hennes arm, kände han, att hans kärlek till henne undergått en modifikation, fått en tillsats, nästan som af vördnad. Ocb det var honom därvid, som om hans eget väsen hade blifvit förstoradt, fördjupadt. Och dock insåg han, att han ej längre vore eröfraren: sådana konflikter skulle nog komma flere. Men visste också, att allt kan försonas. Göran Björkman. Kvinnorna borde förenas med män af besläktad natur, och alla sysselsättningar, både i krig och i lifvet för öfrigt, borde tilldelas dem alla gemensamt med männen. Platon. Striden om hjärtan.