Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen ett vörd - Den 28 April f. m. nadsvärdt bud, att grundlagen bör tolkas efter ordalydelsen, och jag har afven vid uppfattningen af nu förevar, fråga sökt uppfylla denna föreskrift; men nyssnämnde lagbud utesluter ej möjligheten, att grundlagen, likasom andra lagar, kan sakna föreskrift för vissa fall. För min del har jag trott mig finna, att grundlagen icke innehåller något stadgande, huru det skall tillgå med ordinarie skatternas förändring eller afskaffande; och för att rätt bedöma saken torde det vara nödigt att återgå till den tidpunkt, då grundlagen stiftades. Om vi således återgå till tidpunkten före 1809, så befinnes, att det utgjorde föremål för Regeringens åtgärd att bestämma beloppet af de ordinarie skatterna, och endast bristen i bebofven derutöfver hemställde man till R. St. att fylla genom bevillning. 1809 års lagstiftare tänkte sig icke heller, efter hvad jag tror, möjligheten, att ordinarie skatterna någonsin skulle kunna förminskas; de ansågo cj behofven någonsin kunna så långt nedsättas, och då de skrefvo 5j §., tänkte de således ej på andra skatter än dem, som skulle folket påläggas, ty de föregående eller ordinarie skatterna betraktades som oföränderliga. Ur denna synpunkt stadgades, att R. St. äga att bestämma behofven, och att beloppet, hvarmed behofven öfverstiga de för handen växlande tillgångarna, skall genom bevillning fyllas; ty allt, hvad som är erkändt såsom behof, bör enligt 5g §. ovilkorligen fyllas, och det är således i bestämmandet af behofven, som folkets förnämsta rättighet ligger. Om nu förhållandet är sådant, att intet bestämdt stadgande finnes i grundlagen rörtde de ordinarie skatternas borttagande, hemställer jag, hvartill det väl är nyttigt alt strida härom utan allt ändamål; ty jag kan icke föreställa mig, att, i händelse R. St. finna skäligt att i någon mån göra grundskatterna lindrigare, Konungen skulle vägra att dertill lemna bifall, helst det ej inverkar på Konungens magt, enär hvad som borttages af statens ordinarie inkomster alltid måste ersättas genom bevillning, så vidt behofven erfordra, samt Konungen äfven för den händelsen, att R.
Ja, jag vet ingenting, vet endast att jag aldrig träffat en menniska som varit lik mig sjelf. Genom hela min ungdom har jag sökt efter detta enda, och ännu då jag är gammal tycker jag att detta enda skulle kunna gifva mig ro i mitt sinne. Det förefaller mig som om döden då skulle komma på ett helt annat sätt. Men hvad mister jag egentligen genom det att mitt sökande är fruktlöst? Intet af mina möjligheter. Tvärtom. Det är kanske just detta som drifver upp dem. Hvarför vrider jag mig då, som om jag blödde af hundrade styng? Hvarför skall jag lida genom andra och för andra, – jag, som är så ensam! Hvarför skall jag taga lidande ur händer som aldrig skänka mig någon glädje? Jag finner det så orättfärdigt, att jag måste uppresa mig deremot. Och ändå känner jag midt under mina protester att det just är detta som gör mig rik. Jag går barfota på alldaglighetens stora stråkväg, men just det som gör att jag mer än mina välskodda medvandrare känner alla stenar och taggar, gör också att jag bättre än de kan njuta af att känna hur mjukt och svalt gräset är på de gropkanter, der ingen trampat. Och midt under min jemmer tycks det mig som hörde jag en smekande stämma: ”intet för dig; allt för ditt arbete.” Du tysta, ensamma arbete, min stora, varma kärlek! Är du mig då icke nog? Är du mig då icke mer än menniska, – mer än ord att tro på, mer än röst att lyssna till? Blygs jag då icke att klaga? Jag, som sett med öppna ögon; jag som andats och left! – Rika, välsignade tillvaro, låt mig luta mitt hufvud mot ditt bröst, – sluta ögonen och hvila mig stark igen! Eller hvad begär jag? Hade jag som ung haft rätt att älska, och hade det kommit någon i min väg, som jag kunnat sluta mig till, då skulle jag nog ha sett alla hans fel, allt det lumpna, lilla; och kanske skulle jag våndats och vridit mig, derför att jag väl kunde älska, men icke tro honom. Tviflare! med en narrs varma hjerta. Skarpsyntheten kan icke göra mig kall, och sympatien kan icke göra mig blind, derför måste värme och köld alltid strida i mitt sinne.
Svenskarna låto då belt och hållet öfverraska sig; intet allvarsamt motstånd gjordes, ehuru fiendtliga soldaterna af den långa marschen voro så utfrusna, att de knappast kunde spänna hanen och aftrycka sina gevär: emot ett bajonett-anfall hade de varit förlorade. I sjelfva Ryssland ansågs äfven företaget såsom ett hufvudlöst vågstycke; men emot Befälhafvare, som låta öfverraska sig, är allt möjligt. Låtom oss nu gå till den 3:dje anfallspunkten öfver Ålands haf på Grisselhamn. Det torde medgifvas, att inkräktningen af « ett land, som med allvar ärnar försvara sig, ehuru folkfattigt, likväl icke med någon förmodad framgång kan företagas utan en betydlig amme, Jag antager således, att, öster ifrån, för att göra ett allvarsamt anfall på Sverige, alldraminst fordrades en annee af 5o,ooo man. En marsch ifrån Åbo till Åland med en dylik armee, hvilken måste medföra alla sina Fältoch Mundförråder öfver de såkallade passen, synes mig redan ganska svår, då jag äfven besinnar, att den fiendtliga armeen på Åland nödvändigt måste taga någon hvila, som, 36 Den 2 Mars f. m. i anseende till mängden, likväl Liefve till större delen bivuakerande, innan den förelager sig det högst äfventyrliga tåget öfver Ålands haf till Sverige; så mycket mer äfveutyrligt, Mina Herrar, som det Lör blifva lätt att föreställa Eder, hvad Artilleri, Ammunition, Tross och proviantträn, som måste åtfölja en sådan armée. Denna ofantliga tyngd på en så vansklig is, som Saltsjöisen, måste åtminstone förutsätta en ovanligt sträng och ihärdig vinter. Det torde då komma att gälla om denna armée, livad jag förut haft äran anföra om en vandring öfver Q varken. Låtom oss icke, till stöd för möjligheten af dessa vintertåg, anföra Carl X:s öfver Bält; det skedde med en vida mindre armée, lill ett land, som genast kunde förse den med dess behof, och, emot snart sagdt ingen fiendtlig armée; ty den hade, utom några lätta trupper, inneslutit sig i Köpenhamn.
Domstolen äro delade angående rätta förfaringssättet för det fall, att, sedan Hof-rätt lemnat utan afseende en derstädes på detta sätt förd klagan, fullständiga handlingar sedermera vid målets fullföljd hos Kongl. Maj:t (öretes, så lä rer jag icke kunna anses sakna fog för min vördsamma hemställan, att genom särskildt stadgande måtte föreskrifvas, att den, som i Hof-rätt fullföljer talan emot Under-rätts, Konungens Befallningshafvandes, eller annan Embetsmyndighets beslut, bör, inom klagotidens utgång, till Hofrätten ingifva det öfverklagade beslutet, äfvensom, derest vädjadt blifvit, vade-bevis, så ock alla protokoll i målet och de andra handlingar, hvarå han sig beropar, vid äfventyr att underlåtenhet deraf ej hindrar målets vidare handläggning eller afgörande, der klaganden ej visar laga för fall; att samma princip jemväl måtte stadgas i afseende å rättegångsmåls fullföljd från Hof-rätt till Kongl. Maj:t; samt att, i händelse protokoll, utslag eller vade-bevis i målet ej varit hos Hof-rätt i laga tid företedt, Konungens pröfning af målet ej må sträcka sig vidare än att tillse, huruvida Hof-rätten i det skick målet sig der befann, rätteligen förfarit. Och får jag härjemte, för den händelse att det af mig nu väckta förslag skulle anses stå i oskiljaktigt sammanhang med andra lagrum och stadganden, motionera om förändring derutinnan. Anhållande om remiss häraf till Lag-Utskottet. Stockholm den 29 November 1862. Magnus Armfelt. Af Friherre A riis felt. IfS&grilGlS; angående förändring i sättet för utfärdande af Hof-rätts utslag i understtillnings-mål. Min andra anmärkning emot process-ordningen i Ofver-rätt gäller Hof-rättens besvärshänvisningar i underställda mål, äfvensom i andra brottmål, der den tilltalade 484 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1862. N:o 194. är häktad.
Majit torde utfärda nödiga föreskrifter»; — 4:o att Kongl. Majit rörande öfriga eder täcktes åt sakkunnige män uppdraga, att afgifva ett fullständigt motiveradt utlåtande med förslag tili de särskilda föreskrifter, som kunna anses lämpliga till förekommande och minskning af edgångar, — samt 5:o, att sedan vederbörande deröfver hörts, Kongl. Majit behagade till Rikets näst församlade Ständer göra de framställningar, sorn påkallades af Ständernas önskan, att ofvanberörda syftemål måtte ju förr dess heldre ernås. Detta memorial har blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnadt; men då föreskrifterna om edgång tillhöra dels den del af lagstiftningen, som tillkommer Konung och Ständer gemensamt, dels ock den del, hvilken genom grundlagarne är uppdragen åt Konungen allena, Bih. till R. St. Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 5 Haft. 2 Lag-Utskottets Memorial N:o 13. och motionären, hvars förslag går ut på förändring i begge dessa delar af lagstiftningen, således, i strid med 51 § Riksdags-ordningen, i sitt memorial sammanfört olika frågor, af hvilka de, som beröra den Konungen ensam förbehållna lagstiftning, icke falla inom omfånget för Lag-Utskottets i 53 § Regeringsformen och 33 § Riksdags-ordningen utstakade verksamhet, anser sig Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad tillförene i likartade fall egt rum, böra omförmälda, den 19 i denna månad hit ankomna, memorial till Vällofliga Borgare-Ståndet återlemna; hvilket för samtliga Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves. Stockholm den 22 December 1862. Reservation: af Herr Henschen: »Motionen innefattar ett enda ämne: edgång.
Vill man der uppsöka de tvänne utgiftsposter för detta ändamål, som den särskilda slutredovisningen innehåller, så igenfinnas 181 R:dr 16 sk. för 12 skolbänkar uti verifikationen N:o 42, som ingått i hufvudräkningen tillsammans med några reparationer af skol-materialier uti utgiftsposten 221 R:dr 8 sk., och de öfriga 416 R:dr 32 sk. äro i hufvudräkningen särskildt utförda för orgelharmonikum och bestyrkte med verifikationen N:o 43. För att betäcka dessa tvänne under år 1857 verkställda utgifter af tillsammans 598 R:dr, var återstoden af stats-anslaget icke tillräcklig, utan måste dertill användas oftanämnde 38 3R:dr 24 sk. af Sällskapets öfriga tillgångar. En balans-utredning, som särskildt upptagit hvad af det till skol-effekter gifna stats-anslaget, 1,000 R:dr, vid hvarje års slut varit oanvändt, hade visserligen kunnat verkställas, om sådant ansetts af nöden. Men af den granskade hufvudräkningen och af föregående framställning torde det vara tydligt, att både stats-anslaget och dessutom 35 — 274 — 38 R.dr 24 sk. af Sällskapets öfriga tillgångar blifvit använda och äfven i hufvudräkningen redovisade såsom utgifne till det för stats-anslaget bestämda ändamålet. Hvad beträffar Revisorernes anmälan, att af räkenskaperna icke kunnat inhemtas, huruvida någon åtgärd blifvit vidtagen att utbekomma
St:r, att, på sätt Civile PensionsCassan fått sig förunnadt, Arméens PensionsCassa mätte få på sig öfverlåten rättigheten, att, emot lika förbindelser sorn Statsverket nu åligga, uppbära begrafningshjelpen, hvilken innehålles vid tillträde af sådane tjenster, hvarmed delaktighet i sistnämnde Cassa åtföljer; samt en lika förmon äfven beviljas Amiralitets KrigsmansCassan för lönebesparingarne af dem sorn tillträda tjenster hvarmed delaktighet i samma Cassa är förenad. De Iönebesparingar, som under de så kallade Forslagsoch Liggetids-mänaderne uppkomma, belöpa sig: För Civile Embetsoch Tjenstemän, i afseende på hvilka tiden beräknas för Transport 43,000. — - Betänkanden, N:o i1^. xxv Transport 43,ooo. Troman till 2 månader och för alla andre, sorn med K. M:ts Fullmagt på Tjenster förses, 3 månader, till omkring 5,000. — - och ingå äfvenledes till Civile PensionsCassan. FöT Arméens alla Embetsoch Tjenstemän, som af K. M:t tillsättas, efter beräkning af 4 månader, till circa i3,ooo. och ingå till Arme'ens PensionsCassa. För Flottans alla Embetsoch Tjenstemän, hvilka K. M:t tillsätta, efter beräkning af 3 månader, Dito 4>°°o. 65,ooo. — - Sora alla desse afgifter på löner samt besparingar deraf, sammanlaggdt beräknade till omkring 100,000
Jag tror således, att, med den utredning frågan fått, vi kunna uttala en mening derom, huruvida någraåtgärder äro af behofvet påkallade eller icke. I det afseende! Den !1 November f. m. 355 tror jag, att meningarne icke "öro delade, men så mycket mera i fråga om principerne, sorn böra läggas till grund, och jag tror det icke vara rätt att här äfventyra ett afslag å sakens ordnande, hvilket kan inträffa, så vida man strider om principer. Vidare har Gr. Sparre sagt, att de framställda förslagen icke innefatta annat än endast grundsatser. Jag vill icke besvära Ståndet med genomgående af dessa förslag, meu jag vill likväl nämna, alt åtskilliga af dessa föreskrifter gå så mycket in i détail, alt de uphäfva många lagrum, och vid sådant förhållande kan man väl icke påslå, alt de endast innehålla grundsatser. Afven har Hr Gr:n sagt, att K. M:t skulle, i händelse R, St. begära en Förfat i:n, visa R. St. samma grannlagenhet som vid denna Riksdag, och alt K. M:t kan dröja med Författms utfärdande, intill dess K. M:t vore i tillfälle att vid nästa Riksdag inhemta R. Sits lanke om samma Författnts lämplighet. Ja! hvad är det väl annat vi vilja, än att ejt dröjsmål må ega rum, så alt vi få se. hvad K. M:t, efter sakkunnige personers hörande i ämnet, är i tillfälle att föreslå såsom lämpligt. Huru förtjenstfnllt Utsktns arbete än är, lärer del icke vara länkbart all 72 ledamöter kunna framställa ett så ändamålsenligt förslag, som om det afgifves af sakkunnige personer. På grund af alla dessa skäl jemte dem Hr von Hartmansdorff anfört, anhåller jag om bifall till hans förslag. Hr von Hartmansdorff: Det är ledsamt alt nödgas uppehålla sig med tvister om formfrågor, då man har så ondt om tid som vi. Men det är just för att vinna den, som jag gjort min framställning. Lika med Frih. Raab, har jag velat bereda framgång åt Utskms förslag. Men jag befarar, alt om framställningen göres, sådan Ulsktn föreslagit henne, nemi. alt R.
La och sundaste förströelseläsning att sätta i händerna på edra oarn erhållen I genom a t t prenumerera pa som aftager Vänskap är styrka, allt Fonluine. Kamraten. IDUN 1892 Åpropos " KärMssapn pä Björtetap ". ^ W L g l ^ e t är inte någon kritik, jag skrifver öfver A. U. Bååths vackra dikt^&lt;£Lr cykel — som också utgör årets julmarknads vackraste svenska originalbok — det är endast med anledning af den, jag vill tala några ord om Lars Wivallius, hjälten i » kärlekssagan ». Jag skulle för länge sedan ha skrifvit en roman med Wivallius som hufvudperson, om jag kunnat skrifva den så, att den ej blifvit en af dessa » historiskt romantiska skildringar », hvaraf vår litteratur redan äger allt för många och ' som lika litet utmärka sig för historisk trohet som för psykologiskt djup. W i - vallius vore som personlighet intressant att försöka skildra, och han är en utsökt förträfflig typ för den tid, då han lefde — han föddes 1605 och dog 1669. Han är en fullblods renässans-människa med starka och föga komplicerade känslor, lätt antänd och som lätt glömmer, en man, som lugnt sofver bort missöden och motgångar och ej låter dagen fördystras af tanken på hvad som hände i går eller på följderna af hvad som då gjordes. Han är en sångfågel, som sjunger, i glädje och sjunger i sorg, men på samma gång en galgfågel, som går från äfventyr till äfventyr, som har tusen idéer i sitt hufvud, och som aldrig är synnerligen noga om medlen, som, då han fallit, ögonblickligen är på benen igen, och som i det längsta bevarar ett spelande gladt lynne. Han är en äkta zigenarnatur, han är den vandrande sångaren, som tar sig fram öfverallt i världen och förstår att reda sig ur alla svårigheter. Han är kunnig och talangfull, smidig och älskvärd, konstnär och skald. För att få se världen och vinna erfarenhet ger han sig, trött på studierna i Upsala, ut på vandring, då han är tjugu år gammal. Han ströfvar genom Europa.
73 tag angående hvilka särskildt yttrande icke blifvit här ofvan meddeladt, så, i betraktande af hvad Styrelsen i afseende å dessa företag anfört, fann Stats-Rådet sig i anledning af vcderbörandes härom gjorda underdåniga framställningar nu icke kunna tillstyrka någon ålgård. Hvad derefter angick frågan om fortfarande anslag till vägförbättringar och vattenaftappningar, äfvensom till smärre hamnbyggnader och årensningar, så, beträffande först Styrelsens förslag om äskande af en särskild utdikningsfond för de norra länen, ansåg Stats-Rådet, med afseende å det för dessa orter vigtiga ändamål, alt genom mera omfattande tnyruldikningar söka afleda frost från redan odlade, eller till odling Ijenliga egor, detta förslug vara förtjent af behjertande, dervid, på de af länsstyrelserna utvecklade skäl, det understöd, sorn härtill kundo beviljas, syntes böra utgå såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, men dock under förutsättning af tillskott inom orterna, vare sig från föreningar af de i företagen närmast intresserade jordegare, eller fran kommunerna i följd af derom fattade beslut, eller från blifvande landsting. Denna fond ansåg Stats-Rådet emedlertid icke böra, såsom Styrelsen föreslagit, afsättas för andra län än dem, som derom gjort ansökning och hvilka företrädesvis af förevarande myrutdikningar voro i behof; hvaremot det syntes mindre lämpligt, att särskild andel i fonden beräknades för hvarje län. Det belopp, Länsstyrelserna begärt, äfvensom det till hälften nedsatta, hvilket Styrelsen föreslagit, fann Stats-Rådet, synnerligast under den första liden, vara allt för högt och trodde sig derföre böra, med hänsigt jemväl lill hvad för vattenaftappningar under föregående riksdagar blifvit beviljadt, föreslå denna fonds beräknande till endast SO,000 Riksdaler årligen, eller tillhopa för tre år 150,000 Riksdaler.
Antagandet af detta förslag skulle onekligen leda till bättre ordning och säkerhet vid ärendernas handläggning 3 men göromålens mängd synes icke tillåta det för närva - *) Sid108 detta betänkande. «*) Cancelli - Rådet v. Hartmans do rffs 1 afd, sid. aj 3, 20\ rande, utan att betydligen öka tjenstemanna personalen vid dessa ämbetsverk, hvarföre verkställighet af detta förslag icke lärer kunna komma i fråga förr, än genom författningarnes förenklande, och en del ärenders öfverlemnande till municipal-styrelsens omsorg, göromålen blifvit minskade. Då det synes vara af stor vigt och angelägenhet, att vid Lands - Canceliierne alltid borde finnas en person med större insigter och erfarenhet, än som hos de af Lands-Secreterare enskildt lönade skrifvarebiträden kunna påräknas, och som, anställd icke i enskild, utan i Statens tjenst, kunde vid Lands-Secreterarens frånvaro eller förfall bestrida dess befattning, så har Utskottet , med anledning af hvad de afgifna förslagen härom innehålla, trott sig böra föreslå, att i de Län, der Läns-Notarier icke finnas, sådane böra antagas; dock så, att lönerna för desse tjenstemän anslås uti viss andel af sportlerne vid Lands-Cancelliet, så länge sådane komma att fortfara; emedan Lands-Secreterare, lika med Häradshöfdingar, nu äro skyldige, att af den inkomst de ega, bekosta det biträde , som i tjensteutöfningen kan fordras , utom de på Stat förut bestädde obetydliga cancellist-lönerne. För utförandet af de Landshöfdingarne åliggande befattningar äro Städernas Magistrater, vederbörande Domstolar på landet, samt Borgmästare och Bergshauptman i de Län, der Bergverk finnas, skyldige tillhand - 20J räckning efter Landshöfdingen® begäran ; men Kronofogdar, Häradsskrifvare, Landsoch Stads-Fiscaler, Krono-Länsmän och Jäge. ri-betjente, stä under dess närmaste lydnad till utförande af dess bud och befallningar i allt hvad Läne-Styrelsen angår.
Jag är tvertom öfvertygad att för Sveriges lycka, ära, lugn och yttre säkerhet är en stark och kraftfull konungamakt ett oeftergiflig! vilkor; men den befordras ingalunda genom den tolkning mina motståndare i frågan vilja gifva åt 4:de §:n. Jag anser den tvertom vara i högsta måtto vådlig för konungamaktens helgd, emedan den mer än något konstitutionel! motstånd, iner än någon opposition, bidrager att skingra den helgongloria, som bör omgifva majestätet. Allenastyrande och konstitutionel frihet kunna ej i längden stå tillsammans. Konstitutionel frihet gifves ej utan tryckfrihet, — frihet att offentligt yttra sig öfver Regeringens handlingar, alltså att kunna klandra dem. Men hvem träffar klandret om det ej kan riktas mot den skyddsmur, som är afsedd att upbära det — Konungens rådgifvare? Mot Regentens eget bröst borde ingen pil få rigtas. Vi må nu kalla de ansvarige rådgifvarne för Ministrar eller Statsråd, anse deras befattningar och deras ställning huru som helst, så måste vi alla erkänna att de dock hafva en ansvarighet, en räkenskapsdag inför representationen. I andra länder är det adressen, hos oss 107:de §:ns tillämpning. Men huru har väl 107:de §:n hos oss blifvit tillämpad? Man har under granskningen af Statsråds-prot:n upletat ett större eller mindre antal anmärkn:s-punkter, och npfört dem i ett naket register, utan att ingå i någon närmare undersökning huru Statsråden på det hela förvaltat sina embeten, utan att bedöma andan och syftningen af deras rådslag, utan att gifva ett total-omdöme öfver regerings - 74 Den 5 Juli f. m. åtgärderna i allmänhet eller af den riktning de haft under den förflutna Riksdags-perioden. Detta är hvad Const.Utsk. efter min öfvertygelse bordt göra, dervid de då kunnat såsom bevis och exempel uppgifva åtskilliga facta.
Hvad först och serskildt angar det, enligt Utlåtandet N:o 3o, till detta mom. af Ulskoltet tillstyrkta tillägg: ”dock må dessa föreskrifter icke tillämpas å resande för de af dem sjelfve medförde vagnar och åkdonså och ehuru något Stånd icke beslutat förändring härmed , tror Utskottet sig, med åberopande af Ridderskapets och Adelns lemnade ofvanförmälda uppdrag, kunna till Rikets Ständer hemställa, att delta stadgandes qvarstående eller uteslutande må bero på utgången af voteringen här ofvan under N:o 3i4oin Resevagnar, så att, om ja-förslaget i samma proposition vinner, kommer föreskriften att qvarstå, i annat fall, eller om nej vinner, uteslutes densamma ur ifrågavarande §. och mom. 2:a mom. Det i detta mom. förkommande stadgande: ”Har inom denna an "slagstid någon till varans inlösande, med sagde vilkor, sig icke anmält, Hör till Bevillnings-Utskottets Memorials N:o 4.1. 3 ”må vid tullberäkningen efter angifningen komma att bero, och varan, ef’‘ter skedd clarering, af egaren disponeras;” har Borgare-Ståndet ansett böra få den utsträckning, att lydelsen skulle blifva följande: ”Har inom ”denna anslagslid någon till varans inlösande, med sagde vilkor, sig icke ”anmält eller gitter godsegaren _, vid angifnings-tillfället„ förete bevis, ”att lian rigtigheten af det uppgifna värdet, efter de i förestående i:a ”mom. stadgade grunderj ed/igen intygat, må han varan disponera, då ”vid tullberäkningen efter hans angifning kommer att bero”; —men, som de öfrige tre Stånden gillat den lydelse, Utskottet föreslagit, torde dervid böra få förblifva. §• 10. Denna §., hvilken, enligt Utskottets förslag, lyder sålunda: ”Inkomna ”och till inrikes förbrukning disponerade utländska varor kunna till utri”kes ort tullfritt åter utföras”; har Borgare-Ståndet ansett i stället böra lyda: