Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sverige har genomlefvat en tid, som man kudde kalla de brukbares tidehvarf, då ej fosterlandsälskande män behöfdes, då patriotismen var biltog fi ån samhällets höjder, och ara och tro och karaktersfaslhet voro ett oförlåtligt fel, då makten ville blott hafva kreatur och styrelsen huskarlar; en tid, då man skulle gifvit fäderneslandet till spillo, för att på dess ruiner, på dygdens och ärans grusade tempel, få uppresa och tillbedja ett heiette, som man kan benämna allt annat utom ära och tro. Så länge någon finnes qvar af detta belätes offerpi ester, af de gamla initierade, som man kallat de menlöses liga, kan fäderneslandet ej hoppas annat än hvad som skett. Jag h ar varit mer än mångordig i denna fråga; man må anse denna min mångordighet för ett fel; den är åtminstone icke något brott. Jag har icke kunnat tala annorlunda, och jag har då valt det minsta af tvänne onda; ty om jag, ulan att vara beröfvad min tunga i detta mål, hade tegat, skulle jag ansett det hafva varit ett bl ott. Mången torde vara af den öfvertygelse, att Styrelsens tillkännagifvande om cabinettscassans skuld är en notificalion om eli dödfödt barn, hvilket icke en gång hade bort hafva erhållit ett namn i de lefvandes verld, som, liksom det tillkommit, hade bort jordats hemligt i tysthet, och att deröfver ej linde varit något alt orda. Men, mine herrar! detta foster har tillkommit genom ett brott, och det är örn della jag talat. Härvid vili jag sluta, och blott i sammanhang dermed anmäla: Det är anledning till anmärkn. mot Statsrådet samt Statsministern och föredraganden för utrikes ärendena, hvarom remiss hega res till Const.Utsk., inför hvilket anledn:na uppgifvas skola; samt tillika: det är a 11 led n. till anmärkn. 672 Den 27 Februari f. m. mot Statsrådet och föredraganden för Civil-deparlementet, hvarom remiss begå res till Cons t.- Utsk., inf ör hvilket anledningarna uppgifvas skola. Hr Frih. o.
Utarrendering genom auction är efter min tanke ganska vådlig , ty vid auctionslillfället inställa sig, som jag förut haft äran nämna, icke sällan personer utan både förmögenhet och duglighet, hvilka göra anbud, högre än alla andra , endast för att under en kortare tid äga en bostad och förskaffa sig som arrendatorer någon credit. De äga hvarken vilja eller förmåga att betala arrendet, och fästa således ej något afseende vid huru högt det uppdrifves, eller huru lågt arrendet blir, då deremot personer, som äro vederhäftige och kunna sköla en landtegendom vid sådana tillfällen nödgas draga sig tillbaka. Under dylika förhållanden som detta, anser jag, att Ständerne böra förfara såsom hvar och en annan omtänksam jordägare; och jag känner intet exempel , der den enskilde satt sin egendom på arrendeauetion , då han på annat sätt kunnat få ett försvarligt arrende och pålitlig arrendator. R. o. Ad. skulle dessutom, efter mitt förmenande, begå en stor inconscqvens, om detta utlåt, afslogs, sedan ett dylikt förut blifvit här bifallet, nemi. det utlåt., hvaruti StatsUtsk. tillstyrkte Hr Weners ansökning om prolongation af arrendet utaf Svartssjö kungsladugård. På dessa grunder vågar jag för min del anhålla om bifall till utlåtandet. Den 3'j SI a j. »9» Hr Lagerhjelm: Det var mig icke obekant, att K. Kammar-coll:m blifvit bordt i frågan; men jag hade önskat att man meddelat mig upplysning, huruvida Kammar-collcrn tillstyrkt ansökningen; detta fick jag ej veta.
BancoStyrelsen uppdrages alt detta beslut i allmänna tidningarne kungöra; och dels af Professoren Geijer, hvilkens motion innefattar alldeles enahanda förslag med ofvanupptagna, af Herr Rosenblad afgifna. Då uti 1 § af Lagen för mynlbestämningen under den 1 Mars i83o, såsom orubblig grund, så väl för in vexling af Bankens sedlar, som för inlösen af dess öfriga förbindelser, är vordet fastsläldt, att 128 sk. eller 2? R:dr Specie i sådane sedlar eller förbindelser skola gälla lika med en R:dr i silfver, finner, med afseende jemväl å § 3 af nu gällande Instruction för Banco-Utskoltet, som innehåller, alt Banco-Utskottet bör i det nogasle följa Banco-Inrältningens hufvudgrunder, bestämda bland annat genom nyssnämnde Lag, Utskottet sig icke kunna tillstyrka ifrågavarande, före myntbestämningen icke väckte, först nu ifrågasatte undantag ifrån berörde, för Banco-Ulskottels Betänkande, N;0 28. il inlösen af Bankens förbindelser stadgade, orubbliga grunder, och får derföre hos Rikets Ständer afstyrka bifall till ifrågavarande tvänne motioner. Stockholm den 19 Maj 1840. Reservationer. Af Herr Biskopen Doctor Tegnér: ”Ehuru det icke kan nekas, alt Utskottet afslagit de ifrågavarande motionerna, i full öfverenstämmelse med mynlbeslämningslagen, måste jag likväl reservera mig mot delta afslag. Det är här icke fråga om rättsgrunder, hvilka ej heller blifvit af motionärerne åberopade, utan just om ett billigt undantag derifrån, till fördel för fromma stiftelser och bland dessa endast sådane, som haft sina capital insatta i Banken, under det uttryckliga vilkor, att aldrig få uppsägas. Härigenom har det blifvit omöjligt för dessa stiftelsers föreståndare att sätta sig i säkerhet mot myntförsämringen. De dödas, testatorernes, rätt plär man dock anse för helig och ej onödigtvis gäcka deras förtroende.
För mig återstod ingenting annat än att fara hem, ty att sitta här och gråta som ett spektakel inför alla människor ville jag inte. Men jag var tvungen att gråta af rågan först, det kände jag, och så satte jag mig i ett buskasch invid Skolhuset, dit nästan aldrig någon kommer, och grät som om jag hade timpengar för det. Här hittades jag af doktor Holzen, som blef alldeles häpen öfver att se » tant Lova » gråta, både häpen och ledsen. Men när han fick höra, att jag grät bara därför att jag tappat Ruffen ett litet tag, så skrattade han. » Inte värre än det, » sa han muntert, » det ska vi snart bota! » Så förde han mig i » Camera Obscura », som ligger i en mörk kiosk, där en gosse på något vis snor omkring några speglar, så att man, tvärs igenom väggarna, ser presis allt hvad människorna utanför tar sig till, när de inte tror sig observerade. Jag tycker det är lömskt, men bra roligt skulle det ha varit, under vanliga förhållanden, men nu hade jag bara tankar på Ruffen — I » Där är han j u! » ropade doktorn plötsligt. » Ser inte fru Petterkvist — där borta? Klädd i fruntimmer till! » » Vrid skifvan ett hvarf till, min gosse, » sa jag, » så jag får se herrskapet litet bättre! » Gossen lydde. Joho, det var verkligen min kära Ruff, mycket riktigt klädd i ett fruntimmer, som inte var j a g! Röd blef jag som en tupp, det kände jag, men det syntes inte i mörkret, och så sa jag så där nytert och lätt, som hustrur alltid talar vid sådana tillfällen: » Kors, hon, j a! Henne hade jag alldeles glömt af! Jag är då så distré och dum, så! » Några minuter senare kom Ruffen ensam ut från Industrihallen. Doktorn hade gått och jag satt nedanför Cameran, laddad ända till mynningen, färdig att ta emot. Naturligtvis visste jag, att fruntimret kunde förklaras, men just nu ville jag inte, att hon skulle kunna förklaras. » Nej, se där är du då gumman, ändtligen! » - IDUN 268 sa Ruffen, som inte blygdes att till på kö- pet se ovanligt belåten ut.
Om till deste Taxeringars förrättande hittills erfordrais en längre tid, i anseende till de manga' Articlar och flera serstildta Ti lar, som förra Bewillnings-Förordningar innehällit, enligt hwilkas förestrift de fleste personer mäst hänföras till nästan hwar och en af detze Articlar eller serstildta Titlar; Sa blifwa dock Taxeringarne hädanefter wida mindre bade widlyfkige och beswärlige, sedan mera enkla grunder för Bewillningen blifwit faststälde och de mänga serstilda Titlar och Articlar förfwunnit. För innewarande är anser Stats-Ulstottet wäl icke möjeligt, akt nägon upbörd af detta ärs Bewillning kan ste i Martil och April mänader, men tror dock ail den bör sä tidigt kunna begynnas, alt den kan wara werkstäld inom flutet af nästkommande Jus-te Band. 2:dra Asd16. »ii -lo Den Z Zebruarir. nii mänad, samt den återstående upbörden förrättas pä den föreflagne tiden uti nästkommande November och December mänader. Och pä det Stars-Werkets förlägenhet och behof mage under tiden i möjligaste mätto blifwa afhnlpne; Sä hemställer Stats-Utskottet, att Riksgälds-Contoiret mäste i nästkommande Marti! mänad förskjuta Stats-Werket z högst 400.000 R:d., emot ersättning af den inflytande Bewillningen eller krigsgjärden; Och i händelse denna icke skulle inom Junii mänad wara lcfwcrerad; Sä tarfwar StatsWerker ett ytterligare biträde af 2 högst 500,000 R:d., för atl kunna bestrida aflöningar och andra förefallande utgifter, och hwarföre Riksgalds-Contoiret af den först inflytande Bewillningen aswen skulle aga att sig godtgöra.
Men äfven dessa hafva så till sina grunder , som föiberedelser och följder blifvit betraktade under olika synpuncter. Nyare tiders Lagstiftare hafva ansett det utgöra ett bland hufvudvilkoren för eganderätten , att hvarje fri samhällsmedlem skall •vara oföihindrad, att efter sin vilja och eget godtfinnande sälja , bortbyta, skänka eller annorledes afhända sig allt hvad honom tillhörer. Det tillkom icke Lagen, att ikläda sig ett alltid illa utfördt förmynderskap, för att i förväg söka hindra enskilde personer från lättsinniga beräkningar och okloka handlingar, hvarigenom närmaste följderne hvilade mer eller mindre tungt på dem sjelfve. Man insåg väl att bszardspel , ehuru i och för sig sjelf innefattande friviUige öfverenskommeiser emellan enskilda , icke kunde hänföras till så beskaffade contracter, som borde af Lagarne skyddas. Hoppet på en möjlig hög vinst alstrade hos hazardspelaren håglöshet och lättja. Detta hopp, sviket, lemnade åter rum åt andra, än mer förstörande passioner. All annan beräkning på välstånd och dermed åtföljande njutningar, än dem som grundade sig pä öfvertygelsen , om skälig lön och vinst af omtanka och mödor, voro satnhällsvidrige. Hazardspelaren byggde sin lycka på sin motspelares fall. Den ena fann anledningar till förnöjelse uti den andras motgångar; och sålunda försvagades eller lossades sluteligeo de band af inbördes välvilja och deltagande, hvarigenom samhällslifvet för. ljufvades. Eganderättens helgd 'och dess fria Om fast egendoms försäljning a. Lotteri. dX utöfning, desse förste grundpelare för all samhällsordning y borde dock utestänga från Lagen alla andra föreskrifter , äfven om hazardspel , än de sorn lemnade skydd mot svek och bedrägerier. Hazardspel voro således att räkna bland sådana nödvändiga olägenheter, äfven uti väl inrättade samhällen , hvilka det ej tillkom Lagen att afhjelpa, men hvaraf de skadliga följderne likväl borde mildras genom Regeringens vaksamhet och en efter omständigheterne lämpad pobce.
(Skjuterhenne mot dörren.) LILLY. (I det Barnslig! hon går.) Om du visste. (Doktorn går in i rummet bredvid, kommer strax ut igen.) DOKTORN. (Ropar.) Är Emma där? EMMA. (Kommer.) Ropade doktorn? DOKTORN. Om någon söker mig, så har jag gått till Karlsons villa och sedan till Andersons. EMMA. LILLY. (För Hvad ska ' vi ta till kvällsvard nu då? LILLY. LILLY. Så där ja! EMMA. Han lefver då bara för sina patienter. Aldrig spar han sig. Det är knappt han hinner kasta i sig matbitarna, förr än han måste gå igen. Här är det ändå värre än i staden. (Hon tar en tidning och sätter sig att läsa. Efter några minuter kommer Lilly hastigt in.) LILLY. DOKTORN. (Skrattar.) Ungdom, ja, det har du rätt i! Du är ju en ärevördig gammal fru, som har varit gift i hela sex månader och ser fasligt gammal och vördnadsvärd ut. Eller hvad tycker häradshöfdingen? DOKTORN. EMMA. Är fröken här ännu! Hvem var det, som skulle gå direkt hem och hvila efter massagen? LILLY. Nå, ändtligen! DUFVA. Det är för att ni inte genast gick hem och hvilade er. Var snäll och gör som jag säger en annan gång. Nu skall jag följa er, jag har samma väg. (De gå.) DOKTORN. FR. Men Jag är bara så förskräckligt trött. Kors i alla da ' r! ASP. Ja, jag springer. Adjö, adjö, allesammans! (Svänger sin mössa i det hon går.) DOKTORN. Jag glömde mitt parasoll här, Karlsons jaha 1 och Andersons, 31 EMMA. Ja, men doktorn då, hvad ska ' vi ge honom? I D U N Jag vet inte. Jag orkar inte tänka på det. Tag hvad Emma har. (Sätter sig, suckar.) Åh, hvad jag är trött! EMMA. Jag har nyss kokat kaffe. Om jag finge bjuda doktorinnan en liten tår. LILLY. Nej, nej! Låt mig vara! EMMA.
3. eller företedde Qvittence från Allmänna Magazins - Directionens Cassa , att Summan dit blifvit inbetald, ägde Landshöfdingen i brist af godvillig betalning, låta beloppet ho; C immerge-Rådet Björnberg 1 laga ordning utmäta. Till ifrågavarande Skulds inbetalning är således all nödig åtgärd nu vidtagen, och synes alltså något vidare dervid ej vara att erindra^ Förslag till grunder för Allmänna Magazins - Inrättningen. B'and Statens flerfalldige Ekonomiske Verk; och Förvaltningar, är ofelbart Allmänna Magazins - Inrättningen en af de angelägnaste och mäst magtpåliggande. Sveriges Sades-production, som i anseende till climatets cwnbytHghet oftast varierar emellan behofvens och öfverflödens ytterligheter, och Landets geographiska läge, sorn. försvåra cornmunicationerne, påkalla nödvändigheten af en iVUmän Inrättning, som då den i sädesrikare Provincer befordrar Spannmåls - afsättningeri och derigenom underlättar jordbruket och medverkar till dess förkofran, tillika af inhemsk Spannmål bereder undsättninga-lager för de Landskap, hvars egne sädes-tillgångar merendels äro otillräcklige för Inbyggarnes inäst Ståts-Utskottets Betänkande«. 1529 ©umgängliga behof. Att för denna lika vidsträckta sorn grannlaga ekonomiska detaille, på hvars rigtiga utförande, Landels allmänna väl i så hufvudsaklig måtto beror, bestämda och efter ändamålen lämpade föreskrifter måtte varda meddelade, anser Stats-Utskottet utgöra, ett af de vigtigare ärenden som under närvarande Riksmöte, kunna tili pröfning och afgörande förekomma.
När solstrålarne sedan skeno mig i ansigtet och jag verkligen vaknade, låg min mor orörlig, insvept i sin grofva bruna yllekappa, på samma ställe och i samma ställning, som jag sett henne ligga om aftonen och tycktes icke hafva rört sig en gång. Det var nu full dager, solen hade redan hunnit öfver dimman, och zigenarne bredvid oss voro försvunna; men i gräset strax bredvid, der vi legat, hittade jag, innan vi gingo ifrån stället, ett smalt silfverspänne, sådant som männen af detta folk stundom bruka för att lästa sina hattband, och då jag visade det för min mor, grep hon det hastigt, med samma ifver och glädje, som om det varit en diamant, och gömde det i barmen utan att säga ett ord. Det tycktes, som om hon nu hastigt ändrat planen för sin vandring, ty i stället att fortsätta söderut, deråt Andrew begifvit sig, vände vi om och tillbragte hela vintern i norra England och Skottland, och tidigt på våren föddes min lille bror Paddy hos en hederlig farmer, der vi bott någon tid, och som tillbjöd sig att behålla mig qvar hos sig. Jag var nu fjorton år, men liten och klen för min ålder, och som jag saknade all lust för arbete och stillhet, ty i dessa båda fall åtminstone liknade jag min far och mitt stamfolk, så följde jag hellre min mor, som nu var ensam med det lilla barnet och hade svårt att försörja sig, då hon saknade Andrew, som ständigt var försedd med penningar. Hon hade aldrig älskat England, men likväl hvarje år återvändt dit, eftersom der var lättast att förtjena sitt uppehälle; nu beslöt hon likväl att lemna detta land för alltid, och vi vandrade derför söderut för att som vanligt komma öfver till Frankrike och derifrån till Tyskland. Det var då i Cornwallis, på samma ställe der jag nu i denna stund vistas, vid Aukwoodhouse, som jag återsåg den unga flickan, hvilken jag nära tvenne år förut ansett hotad af Andrews onda afsigter. Vi hade stannat en dag, just vid samma lilla värdshus, i samma by, der jag nu är.
Det äldsta, som måhända är de bägge andras mor, ser dock ingalunda gammal ut i anseende till sina milda, fina drag och sin smärta vext. Hennes båda döttrar äro förtjusande. Den ena, som tyckes vara ungefär tjugu år, syns temligen allvarsam och ser sig en smula filosofiskt omkring med de stora bruna ögonen. Den andra, troligtvis knappast sexton år, är smärt och högväxt; på hennes hvita, behagligt böjda hals hvilar ett litet förtjusande hufvud. Kring hennes läppar och i hennes ögon spela ett skalkaktigt leende, under det att hon halft skämtande, halft allvarsamt besvarar en af de lagerkrönta ynglingarne, hvilken, utan att känna henne, i förlitande på den frihet, dagens högtidlighet skänker, börjat en konversation – ett anslag för aftonens bal Men gif rum! Der kommer en son, sjelf väl icke så alldeles kallblodig, vördnadsfullt ledande sin far, på hvars upprymda ansigte och vacklande gång man ser att han förstått sätta värde på maderan och champagnen. Nu passera de en bål. – Stanna! säger fadern. Vi skola dricka ett glas. – Men ... – Hvad säger du, min gosse, vill du ej dricka brorskål med din egen far? Der vandrar en magister omkring och talar några få ord med hvartenda fruntimmer, han finner på sin väg. Han bjuder upp hvar och en till någon dans. Men som den outtröttlige nu redan uppbjudit mellan trettio och fyrtio damer och vissa af dem till flera danser, så torde det kunna hända att han nödgas mankera en och annan .. Brukspatronessan har ej ansett det passande för sig och sin dotter att »gå med i folkträngseln», men Albertine och hennes mor hafva infunnit sig. Så snart Victor upptäckt dem, ryckte han sin far i armen. – Hvad är det? – Se dit bort! – Nå, än sedan? – Det är hon! – Hvilken hon? – Mamsell B. – Aha, den der flickan, som skall efterträda min brorsdotter? – Ja, om pappa ej har något deremot. – Än hon sjelf då? Hur kan du veta att hon vill ha dig. Victor låtsade ej höra denna fråga. – Hvad vår tids unga karlar äro egenkära!
Då utskottet tillika är förvissadt derom, att de prestmän, hvilka uteslutande varit sysselsatta med barna-undervisning, numera till större delen för denna befattning icke erfordras, helst till följd af Kongl. Maj:ts nådiga stadga om folk-undervisningen i riket, hvilken redan bör vara satt i verksamhet eller innan kort blifva fullt tillämpad både i städerna och på landet, de serskildt antagna och examinerade folkskole-lärarne komma att meddela den första barnaundervisning, som af prestmän hittills flerestädes varit bestridd, har utskottet, af dessa sammanlagda skäl, ansett sig böra vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer, uti omförmälda underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t, må uttrycka den underdåniga anhållan, att Kongl. Majit täcktes förordna, det äfven för befattningar af förenämnda beskaffenhet, vid nuvarande innehafvares afgång, all förhöjd tjenstårs-beräkning måtte upphöra, med enahanda förbindelse för vederbörande att, derest med samma sysslor är förenad den serskilda själavård, att de äfven derefter skola af prestmän förestås, genom lämpliga löner i tid förekomma, det icke brist på skickliga sökande till dylika tjenster vid sådant förhållande i framtiden må inträffa, i hvilket afseende, och så vidt dessa tjenstemäns löner utgå af statsverket och befattningarna ej med andra ecklesiastika sysslor kunna förenas, Kongl. Majit täcktes till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåta nådig proposition om det statsanslag, som för hvarje sådan allmän ecklesiastik-befattning serskildt och för dem alla tillsammans må pröfvas nödigt; och torde, vid inträffande ledigheter af nämnde tjenster, intill dess ökade löneanslag varda beviljade såsom skälig ersättning för all mistad högre års-beräkning, samma tjenster under tiden endast af vikarier böra uppehållas, med fortsatt rättighet för dem till åtnjutande af de ordinarie innehafvarnes nuvarande löner och förhöjda års-beräkning.
Redan på hösten utkom en andra upplaga, och till julen blef ett nytt arbete af Adda Ravnkilde synligt, »To Fortællinger», utgifna af Erik Skram efter grundlig bearbetning af författarinnans manuskript. Dessa båda arbeten utgöra den unga författarinnans hela produktion, det enda, hvarmed hon hann rikta sitt lands literatur, innan hon tröttnade på lifvet och uppgaf allt. Hvad hon skulle blifvit, om lifvet tett sig ljusare för henne och mindre afskräckande, är naturligtvis svårt att säga; allt tyder på, att hon inom sig bar möjligheten till en rik utveckling, hennes klara blick, hennes förståndsskärpa, hennes känslodjup, hennes fina och säkra konstsinne. Det lilla, hon skrifvit, tillförsäkrar henne en plats i Danmarks unga literatur. »Judith Fürste» är en berättelse af alltigenom särdeles modern art. Af de två stora hufvudafdelningarna inom den moderna romanen: den sociala, tendentiösa samt den rent psykologiska, tillhör den obetingadt den senare. Intet enda af tidens många sociala problem sättes under debatt; det är icke ett eller annat missförhållande, som författarinnan vill belysa och gissla, som utgör bokens kärna eller grundstomme. Skildringen är helt och hållet tendenslös, psykologisk. Den går ut på att förklara ett själslif, att framställa ett menniskohjertas historia. Men genom dennas utgång blir boken ett förhärligande af den kärlek, som gifver utan tanke på gengäld, af satsen: »det är saligare att gifva än att taga» såsom summan af all lefnadsvishet. Judith Fürste är en stolt, finkänslig natur, som lifvet tidigt gjort bitter. Efter faderns tidiga död gifter sig modern med en sakförare, hvilkens yrke just icke är af renaste slag. Judiths inre slites mellan öppet trots mot styffadern och undfallenhet gent emot modern, och i denna strid förhärdas hennes barnasinne. Hon lär att hata samt borrar sig allt djupare in i den tanken, att makten är starkare än rätten här i verlden. Af denna insigt framspringer tron på, vissheten om, att den rättvisa, som icke finnes på jorden, en gång skall skipas i ett kommande lif: Judith blir starkt religiös.
Folkskolemedlen måtte anvisas ett belopp af 12,000 R:dr att i och för understöd till högre Folkskolor användas; 17:o. Ståndet antog den gjorda inbjudningen; lilio. Utskottets, öfverst å pag. 13, gjorda hemställan lades lill handlin garne; hvarjemte Ståndet, med anledning af Utskottets hemställan om besluts fattande, biföll hvad Utskottet under litt. e af 63 punkten uti Utlåtandet N:o 123 tillstyrkt, eller att ett belopp af 60,000 R:dr mätte anvisas till löneförbättring åt de vid nu befintliga Folkskolor anställde lärare, hvilka icke hafva 400 Ridr i lön, obe räknadt husrum och vedbrand. Beträffande de för användandet af berörde medel af Utskottet uppställde vilkor, beslöt Ståndet att för i.sta mom. antaga den förändrade redaktion, som Preste-Ståndet beslutat, så lydande: ”att bidrag häraf må lemnäs endast de församlingar, som till sitt Folkskole-väsendes årliga behof förut tillskjuta ett belopp, som minst motsvarar den hvarje hvarje församling förut anslagna andel i personliga skyddsafgiften”; Utskottets förslag till 2:dra och 4:de momenterna antogos af Ståndet, med den förändring i ordställningen uti det förra, hvartill Ståndets angående 1 och 3 mom. nu fattade beslut kunde föranleda, hvaremot 5:dje mom. afslogs; 19:o. Med bifall lill hvad Utskottet i mom. litt. f. af 63 punkten uti Utlåtandet 123 tillstyrkt, eller att för F’olkskole-väsendets utveckling och förbättring måtte anvisas 75,000 ll:dr, lade Slåndet till handlingarne Utskottets yttrande. Prot.-Utdrag den 18 September 1860. 727 20:de. Inbjudningen lill Borgare-Ståndel lades lill handling arne; 21:o och 22:o. Utskollets liemslällanden lill Bidderskapet och Adeln lades likaledes lill handling ar ne; 23:o.