Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet den 6 Februarii 1828.) e) åt Herr GeneralLieutenanten Friherre von Schulzenheim, oafkortad! 3o3 R:dr 33 sk. g r. såsom tillökning, för år 1827, i hans arfvode, såsom Ordförande i KrigsHofRätten. (Kongl. Brefvet den 20 Februarii 1828.) /) åt Extraordinarie BataillonsPredikanten Sefvelin, för lönlös tjenstgöring vid Smålands GrenadierBataillon år 1827, oafkortade 100 R:dr. (Kongl. Brefvet den 27 Februarii 1828.) Enär af förenämnde Gratificationer de flesta utgjort, för verk ställd tjenstgöring eller utfördt arbete, beviljade arfvoden, hvilka för Titeln, deraf de utgått, icke varit främmande, har i desse fall således blott utgiftens benämning synts Revisorerne vara oriktig; men som, beträffande den åt Majoren Hästesko beviljade Gratification, ett lika för hållande icke visat sig, samt ÖfverAuditeuren Wåhlin åter pröfvats icke vara berättigad till serskild vedergällning för den af honom bestridda tjenstgöring i blandade KrigsRätten; så och då de på HufvudTitlarne anvisade ÅnslagsSummor böra för deras bestämda ändamål begagnas; hafva Revisorerne trott någon annan Fond, än de till Extra Utgifter på Åttonde HufvudTiteln afsatte 100,000 R:dr Banco årligen, icke eller böra vara tillgänglige för Gratificationer, eller sådane anvisningar på StatsMedlen, hvilka Kongl. Maj:t, i anseende till förekommande bevekande skäl och omständigheter af Gunst och Nåd finnér Sig vilja bevilja. Revisorerne få i öfrigt anmäla: 7:0 att, då Rikets Ständer, enligt underdånig skrifvelse till Kongl. Mnj:t den 23 October i8a3, ansett hvad utöfver de till MinisterStatens aflöning anvisade 100,000 R:dr Hamburger
Men denna uppmuntran försvinner alldeles, då, med undantag af några vissa gynnade dagblad, po tfrihet är alla andra nekad; således deras spridande kring landet högligen försv radt, det ögonblickliga interesse dö ia dt och skäl för inertiens frånstötande gifvet i den förökade och dryga kostnaden, så snart en Tidnings transporterande med posten skall betalas. Tidningars utgi.vande, som i andra länder är rätta medlet att göra sig känd och grundlägga för sig ett litterärt anseende, är såled. s här till denna verkan hämmadt; ty huru skall en T'dning kunna få credit, då den icke kan komma till den större Allmänheten? Derföre har också detta företag, som annorstädes gifver betydlig vinst, hos oss icke allenast blifvit vådligt, utan fått den natur, att det måste medföra säker förlust, helst som man företagit sig att taxera Tidningars utgitvande. Ett sådant förfarande har dock följande skäl emot sig: 1 :o har det i Riksens Ständers beslut om Bevillningen ingen grund väl väcktes frågan derom på Riddarhuset under Riksdagen i Örebro 1812, och en Ledamot af R dderskapet och Adeln, betänkande svårigheten att controllera den vinst en Tidning inbringar, föreslog, att af hvar och en som anmäler sig till Tidningars utgifvande upptaga en viss afgift till Statscassan; men detta förslag blef förkastadt, och då Riksens Ständer icke uppgifvit eller bestämt något annat sätt, måste man väl anse det som Ständernas vilja, att Ridd. 0. Ad. Fröt. Tidningar icke skola taxeras; 2:0 ar det grundsats i BevillningsFörordningen, att endast sådan rörelse (om ett Litterärt företag kan få detta namn), som inbringar vinst, skall taxeras, och det är gifvet, att redigerandet af en Tidning, hvars kringspridande bland Allmänheten är försvåradt, medför snarare förlust än vinst så är åtmindsfone, det känner jag specielt, förhållandet med Svemb Litteraturtidning, för hvilken Redactionen förgäfves sökt postfrihetsförmån.
Det är följaktligen en traditionell uppfaftning af lagarnes tolkare och tillämpare, godkänd af den statsmakt, från hvilken omförmälde lag utgått, som lägger hinder i vägen för antagande af den vidsträcktare betydelse, man sökt inlägga i samma lag; men deraf följer att Utskottet har att yttra sig om religionsfrihetens grundsats bör, på sätt det blifvit föreslaget, hos oss vinna inrymme och således huruvida man nu bör öfvergå frän tolerans för andra bekännare till en fullständig religionsfrihet. Om man vid ordnandet af menskliga angelägenheter ensamt hade att fästa sig vid grundsatser; om man dervid kunde lemna erfarenhetens läror å sido, så synes någon tvekan i förevarande hänseende ej böra uppstå. Religionseller samvets-frihet d. v. s. menniskans frihet att i sin tro och i sitt förhållande till Gud, följa hvad samvetet och den egna öfvertygelsen bjuder, innefattar nemligen en af de stora sanningar, som ej kunna jäfvas. Men liksom allt menskligt är begränsadt, så förekommer äfven den gudomliga sanningen, tillämpad på bestående menskliga förhållanden, blott sann i sin begränsning. Genom dessa förhållanden brytas de strålar, hvilka sändas af sanningens ljus, hvilket eljest lätt varder förtärande, på samma sätt som ljuset förbländar ögat, om det ej är beredt på dess emottagande. Det är alltså en oföränderlig lag, som manar lagstiftaren, att med varsamhet gå till väga vid sambällsinrättningarnes utbildning. Han måste väl oaflåtligt sträfva att dervid göra sanningen gällande; men ban får icke förgäta att blott det i verkligheten bär sanningens prägel, sorn i sina följder är välgörande, samt att han följaktligen ej för en grundsats får uppoffra det närvarande; Och minst är det honom tillåtet att åsidosätta denna varsamhet, då fråga är om ett folks andeliga lif. Att hos oss vårda detta lif har blifvit den Svenska kyrkans uppgift. Hon har att bevara de former, hvari lifvet uppenbaras. Och det skydd denna kyrka i lagen erhållit är således ett skydd för den troslära, som i sekler lyckliggjort Sveriges folk.
Föreningen skulle bestå af 3:ne classer: i den l:sta, som kallas pupillclassen, pensioneras barn, hvars fäder dö innan barnet upphunnit 20 är; i 2:dra, som kallas besparingsclassen, besparas räntorne å insatserna ifrån fyllda 20 till 00 års allder, emedan man förutsätter, att under den åldern är man bäst i tillfälle att sjelf försörja sig; uli 3:dje, eller lifränteclassen, kan man, om man sä vill, ingå ifrån 2:dra classen och få pension redan vid 45 år; men ju längre man qvarstår uti 2:dra classen och således sednare ingår uli den 3:dje, ju större blir pensionen. Om man antager, att föreningen vunnit den utveckling, att räntan inom besparingclassen stigit lill omkrig 7 proc., så blir resultatet af denna inrättnings organisation ungefär följande: om en fader insätter för sitt barn 50 r:dr i pupillclassen och 1 II. 45 354 Den 24 Augusti f. m. fadren dör innan barnet fyllt 20 8r, erhåller barnet en årlig pension af 25 r:dr. När det fyller 20 år ingår pensionen till 2:dra eller besparingsclassen, och ger vid 00 år 40 r:dr i pension. Ökes nämnde insats med 2 r:dr årligen ifrån det 20:de till det 50:de året, blir pensionen vid 60 år emellan 70å80 r:dr. Insälles dessa 50 r:dr vid barnets födelse uti 2:dra eller besparingsclassen, så får det vid 50 års ålder en pension af 130 r:dr; men vill han ytterligare spara, och ej tillträda sin pension förrän vid 60 år, så får lian 336 r:dr. Delta förslag blef mig först för ett par dagar sedan tillsända Jag tror mig veta, alt det är utarbetadt af Conrector Filen i Jönköping, en man som gjort sig känd för djupa arilhmetiska insigter oell en grundlig logik; jag bar ansett del vara min pligt att å detsamma fästa R. o. Adis och Mcdsländers uppmärksamhet; det är enkelt och fordrar ingen vidlyftig administration, saint kan verkställas helst länsvis.
Hvar-ken du eller jag ska ’ g&amp; har längre och slita för att kunna lefva. Han slog, till dess den skrumpna kroppen låg orörlig och stel på det gråa golfvet, och när den gamla låg döa framfor honom, upphäfde landsstry karen ett skrik. Det lät som ett vilddjurs rytande. I samma ögonblick sjönko hans armar maktlösa nedt och medvetslös stod han flämtande och betraktade den liflösa kroppen. Han stod som en sömngångare, med glasartad blick stirrande på sitt offer, och i hans själ fans icke en aning om, hvarför han handlat, som han hade gjort. Midt ur den förvirring, som alla hans olyckor hopat öfver honom, hade denna gerning dykt opp, ej som ett öfverlagdt beslut, utan 6om ett plötsligt utbrott, hvilket kom 8å oforberedt, att dråparen sjelf ännu icke ens förstod, att det skedda kunde vara verklighet. Plötsligt väcktes han ur sina tankar af ett prasslande ljud. Förskräckt såg han upp. Hönan hade flugit opp på spiselkanten, och förskrämd satt hon der, skrockande och flaxande med vingarna. Mördaren ryggade tillbaka. Åsynen af detta ängsliga djur, hvilket som ett stumt vittne betraktade honom och hans offer, fylde honom med en fasa, hemskare än den, h vilken sjelf va brottet kunnat framkalla. Väljande sig med båda händerna, som om han sett ett spöke, gick han baklänges ut genom dörren. Han stannade, när han kommit öfver tröskeln, och andades ut, som om han varit nära att qväfvas. Hans ögon eloto sig ett par gånger, ansigtet återfick sitt vanliga uttryck af tungsinthet, och maktlös sjönk den gängliga gestalten ned på den låga trappan, skakad af en konvulsivisk gråt. Länge satt han der, alltjemt snyftande, som den hvil-ken begått ett dåd, som ej kan försonas, och när han reste sig opp, tog han mekaniskt påsen på ryggen och ämnade fortsätta sin vandring. Men när han gått ett par steg, kora fhiktan öfver honom och han vände sig om. Han kunde ja icke gå sin väg.
Petrus slog vidare öfversteprestens tjenare. Dock lydde han sin Herres guda-majestätiskt sköna uppmaning: Stick ditt svärd in! Hr Wirsén borde ock i detta likna sin förebild så mycket mer som det endast är det goda som bör imiteras när sådan fråga är å bane. Hr Wirsén lyder dock Gudi klagadt! icke sin Herres maning utan slår och slår med sitt svärd, förorsakande sin Mästare mycken smälek, många svalnande hjertan, mycken föraktlig indifferentism, då han så minst tänker. Hr Wirsén tror, har han sagt mig, att hans uppträdande skall inverka på literaturens hållning i vårt land till ett bättre måls vinnande och gladde han sig, då tidn. Land » upprättades, hjertligt åt det nya talrör han der fick att afvända de onda magter som föra vår sköna literatur på farliga afvägar. Jag sade honom då att det blefve ett ofantligt arbete att rätt och vist och till Guds namns förhärligande kunna detta verkställa, men sade mig då hr W. med vacker och till hjertat gående vältalighet och hänförelse att än kände han sig ung, ännu handlingskraftig, än beredvilligatt lida och fördraga all vedermöda, han nog insåg skulle drabba en ljusets stridsman nu som i längst försvunna da * gar o. a. d. Det är dock skilnad mellan en Herrans stridsman och en — Achilles, notabene i den dåligt beryktade parodien på den gamla herrliga Homeros. Hr Wirsén synes mig underskatta den arbetsfordrande sidan af sin ställning som tvenne mäktiga tidningars literära målsman. Hvilket arbete att intränga i oeh allsidigt redogöra för minst tvänne literaturprodukter! Hr Wirsén synes mig icke uppfylla hvad man af en person med hans bildning och kunskaper härutinnan kan äska. Att börja med väljer han ej böcker med tillbörlig urskiljning. Han bör mer fästa sig vid hvad som har nytta och nöje med sig för tidningarnes publik än för honom sjelf i sin studerkammare som literatör och literaturvän betraktad.
Jag anhåller om bifall till betänk. Hr Rosenblad: Gr. Björnstjerna har så fullständigt yttrat, hvad jag ämnade säga, all jag har föga att dertill lägga, hvarföre jag äfven skall inskränka mig till afgifvandet af endast några uplysningar. Ingen kan högre än jag respektera K. M:s åtgöranden, men jag måste bekänna, att jag ingalunda kan inse någon orsak, hvarföre en ansökning icke skulle kunna förnyas, derföre alt densamma vid en föreg:de riksdag blifvit af K. M. afslagen. Jag föreställer mig att en sådan ansöknings förnyande måste vara oberoende af hvad vid ett föreg:de tillfälle varit i ämnet afgjordt. Dessutom hafva, enl. min åsigt, 2:ne serskilda omständigheter tillkommit uti förevar, fall, hvilka böra tagas i öfvervägande. Den första är af Gr. Björnstjerna redan antydd, nemi. alt K. Bef:.b:de i Blekinge län, hvilken auktoritet är bäst i tillfälle all bedöma förhållandet, har i varma ordalag, förordat beviljandet af stapelfribelcn åt Sölfvitsborg. Den andra omständigheten är, alt sedan sisla riksdag har ingen af de Svenska städerna, hvilka icke äro stapelstäder, såsom Sölfvitsborg ökat antalet af sina fartyg till begagnande i och för den utrikes handeln. Delta måtte väl utgöra ett bevis derpå, att, om staden icke idkade utrikes handel, skulle den väl icke så förökat sina fartyg, och dessutom synes mig billigt, att staden erhåller stapelfrihet, då några stapelstäder linnas på den vestra kusten, hvilka icke under många år idkat någon utrikes handel. Till Gr. Björnst jernäs yttrande, ang:de hamnen och rännan vid Sölfvitsborg, får jag lägga att hamnen eller segelleden till Christianstad är i det dåliga skick, ätt knappast någon båt kan gå upp till staden. Yrid Ahus är en hamn, som genom upsandning af Helge å blifvit serdeles försämrad, men för att göra denna användbar hafva R. St. nödgats lemna högst belydliga bidrag, ehuru ännu ändamålet icke vunnits, och om det skall vinnas fordras än ytterligare omkostnader. På sätt Gr.
Dä uti 19 §. det blifwkt älagdt Konungens Befallningshafwande, som fält Urstag i fräga om ett twistigt Riksdagsmanna-wal, att när underdäniga Besvär öfwer samma Utslag anfördes och till honom aflemnades, med först afgående post öfwersända dem till plöjning af Konungens Högsta Domstol, jemte egen och wederbörandes af honom infordrade förklaringar, finner Kongl. Majit denna styldighet böra och kunna tydligare bestämmas, genom til - Den 12 Zebruarli. 42r tilläggning af desse ord: Sedan sistnämde förklaringar till honom inkommit. Uti 23 Z. ommlas Zufwudsiadenö första ZullmägtigKongl. Maj:l anser den rätta personen -ydcligare utmärkas, om, i stället för dessa ordalag, nyttjas följande: Den främste af de ibland Zufrvudstadens Zullmägtige walde Nagistratöpersoner— Widare i samma §. stadgas, att imill dess Talemannen för Bonde-Stänvet blifwit i Näver utnämd, stall den närwaraude Ledamot, som de fleste Riksmöten biwistar, föra ordet. Men som det kunde hända och manligen händer, att flere Ledamöter biwistat lika manga Riksmöten, i hwilker fall rättigheten att föra Ordet blefwe dem emellan twistigt, finner Kongl. Majit, i likhet med hwad för Borgare.Ständet är stadgadt, der wiss person till Ordförande är bestämd, att Riksdags-Fullmägtigen för Habo Härad i Upsala Län ma, såsom af älder öfligt warit, en gang för alla dertill i osman äberopade fall utses. Wid 4b Z. har Kongl. Maj:t i Näder anmärkt, att dermi stadgas, att Landtmarskalk eller Taleman ej ma hofwa magt akt, utan Ståndets samtycke, ett Plenum äkstilja, har detta förordnande afseende endast pä en laglig öfwerläggninaarnes gäng.
Det förstnämnda felet har, efter motionärens förmenande, på ett betänkligt sätt rubbat vördnaden för lagarnes helgd och, i stället lör ett rått fylleri, alstrat böjelse för list och bedrägeri. Det sistnämnda felet skall, åtminstone i de trakter der potatesodlingen varit betydligare, vållat ladugårdens minskning, sedan man icke längre haft drank att använda till kreaturens utfodring. Ladugårdens minskning har åter haft till följd inskränkt gödseltillgång, hvarigenom jordens alstringsförmåga aftagit. Uttryck af samma klagan, att jordens fruktbarhet aftagit der man upphört att idka bränvinsbränning, förekomma äfven i flera af de vid remiss af den Kongl. Propositionen inom Bonde-Ståndet afgifna yttranden. Så har Jöns Persson från Blekinge län påstått det vara nära nog en solklar sanning, alt grödan pä bränvinsbrännarens mark vöre betydligt bättre än grödan på den jord, hvars egare icke utöfvade ifrågavarande näring. Utan att Utskottet vili förneka, att på de orter, der, just till följd af den fordna bränvinslagstiftningen, landthushållningen tagit den missriktning, att de för brätivinslillverkning dugliga vexler utträngt fodervexter och ädlare sädesslag, öfvergången till en bättre hushållning måste vara förenad med betydliga svårigheter, så att, lill en början åtminstone, jordbruket, drifvet utan bränvinsbränning, kan synas medföra en förlust i jemförelse med den afkastning, samma jordbruk i förening med bränvinsbränning lemnat; är det dock en erfarenhet, som icke lärer kunna jäfvas, att de orter, der branvinsbränningen någon lid upphört att vara en binäring till jordbruket, förete den glädjande anblicken af ett stigande välstånd. Den af motionären öfverklagade olägenhet af en olika beskattning för den större och den mindre redskapen har Utskottet sökt afhjelpa genom förslag till enahanda beskalt — ningsgrund för all redskap.
Men jag har derigenom icke för min del fått någon säkrare insigt i hvad han menade, då han för R. o. Ad. framställt en så storartad plan för sjöförsvaret. Jag ber då den värde motionären, att för mig göra begripligt, hvad han egentligen menade, då han föreslog, att vi skulle öka vår flotta till 16 linieskepp på den grund, att vi skulle mäta oss med Ryssarne i Östersjön och hafva en flotta i Finska viken, som skulle ligga till hands, för att kunna leverera batalj och möta den Ryska flottan. Jag kan icke tro annat, än att han, då han framställt detta förslag, noga öfvervägt vårt lands styrka. Jag känner icke endast dess inre resurser, både iped hänseende till folkmängd, areal och alla så beskaffade frågor. Jag säger att han måtte noga hafva öfvervägt alla dessa förhållanden, och 512 Den 26 November e. m. jemfört 2 Vj milla' med 70 mill:r och värt lilla land med det stora Kyssland, när lian tror att, om vi kunde upbringa vår flotta till 16 linieskepp, vi ändå skulle vara miiktiga nog att möta Ryssland i Finska viken eller Östersjön. Likaledes tager jag mig friheten framställa den frågan till den värde motionären, huruvida han tror det kunna vara görligt med våra resurser att bringa det derhän, när vi till denna dag icke kunnat öfva den flotta vi hafva, utan årligen endast kunnat skicka ut några korvetter på öfning med våra officerare, hvilka klaga öfver den lilla öfning de hafva i Svenska flottan; likaledes frågar jag honom, huru det skulle vara möjligt, att bringa vår skärgårdsflotta till någon höjd, när man hvarken har råd eller tillgångar för hennes öfning, bemanning, bestyckning och iordningssättande. Vid sådant förhållande vill det synas mig, som om man började på ett bra oriktigt sätt, ty det hade varit vida bättre, om man hade önskat att få vårt sjöförsvar ställdt på en säker grund och anslagit medel till öfning af den flotta vi ega, till dess arméring och bestyckning. Jag tager mig derföre friheten att begära, det dessa mina anmärkmr måtte få åtfölja remiss till Utsk. Hr Brakel: Om Frih.
Vaxljusens lågor flämta i draget från den korpulenta energi, hvarmed konferensrådet återvänder till arbetet. – Seså! Nu fortsätta vi! säger han myndigt. Men justitsrådet Karl August Struensee reser sig upp, sträcker på sig och gäspar: – Nej, det är sent. Du får verkligen tillåta, att också jag rekommenderar mig! – Vi ha ännu mycket att handlägga, och affärerna tåla intet uppskof! Justitsrådet ser konferensrådet in i ögonen och skrattar respektlöst åt hans allvarliga statsmannamin. Det är ett påtagligt syskontycke mellan de två djärfva profilernas uttryck af viljekraft och njutningslystnad. – Nå, nå, vi ha redan fått ett godt stycke arbete gjordt! Två herrar Struensee hinna på ett par timmar mer än andra på lika många dagar. – Mot din vilja skall jag icke hålla dig kvar. Emellertid väntar jag redan om ett par dagar ett utkast till reskript om upprättande af detta finanskollegium. Konferensrådet talar alltjämt med samma befallande röst, hårdnad af vanan att i koncisa uttryck formulera den regerande konungens vilja; men härskarelaterna imponera alldeles icke på hans äldre bror. Justitsrådet svarar skämtande: – Du skall få det. Men hvarför sådan hast? Hela regeringsmaskineriet arbetar för häftigt. Detta konvenerar alldeles icke den danska nationen, som älskar långsamheten och misstror all fart. Vi torde göra klokt i att härutinnan lägga mera an på det nationella! Joh. Friedr. Struensee rynkar sina ögonbryn och skakar sitt hufvud dystert. – Vill man uträtta någonting stort, måste man arbeta medan dag är. Snart kommer kanske natten ... – Visserligen! Natten är redan nära, därför skall jag gå nu. Lyd också du mitt råd och lägg armarna i kors för en stund. Det är osundt, att viktiga kungliga förordningar följa för tätt på hvarandra. Låt folket få tid att draga andan. Man finner det otroligt, att den bleke unge gubben på tronen uträttar ett slikt Herkulesarbete. Och alla samhällets drönare, som fått afsked, knorra. Vill du verkligen låta dem behålla illusionen om envåldshärskaren som den styrande, får du vänja dig vid den danska takten. Godnatt, min bror, jag måste gå nu – en förtjusande dam väntar mig till supé.
Då han sagt ett par ord, stannade han förvirrad. Han kände ej igen rösten. Hvar var lejonstämman? Hvar den brusande nordanstormen? Och hvar ordströmmen? Han förstod ej, förstod ej. Han vacklade baklänges. »Jag kan ej,» mumlade han. »Gud ger mig ej kraft att tala ännu.» Han satte sig ned på bänken och lutade hufvudet i händerna. Han samlade all sin tankekraft för att till en början utfinna hvad han ville tala öfver. Brukade han då fundera i forna dagar? Kunde han fundera nu? Tankarna löpte rundt med honom. Kanske det skulle gå, om han åter reste sig, ställde sig där han brukade stå och började med sin vanliga bön. Han försökte. Han blef askgrå i ansiktet. Blickarna riktades på honom. Kallsvetten sipprade fram på hans panna. Inte ett ord fann han på sina läppar. Han satt på sin plats och grät, tungt stönande. Gåfvan var tagen ifrån honom. Han försökte tala, försökte tyst för sig själf. Hvad skulle han tala om? Hans sorg var tagen ifrån honom. Han hade ingenting att säga människorna, som han ej fick säga dem. Han hade ingen hemlighet att förkläda. Han behöfde ej dikten. Dikten vek ifrån honom. Det var dödens ångest. Det var en kamp för lifvet. Han ville fasthålla det, som var gånget allaredan. Han ville ta igen sin sorg för att åter kunna tala. Hans sorg var gången. Han kunde ej ta den åter. Han raglade fram som en drucken till estraden på nytt, på nytt. Han stammade fram några meningslösa ord. Han läste upp som en utanläxa hvad han hört andra säga. Han sökte härma sig själf. Han spanade efter andakt i blickarna, efter bäfvande tystnad, hastiga andetag. Han förnam intet. Det, som gjort hans glädje, var taget ifrån honom. Han sjönk tillbaka i mörkret. Han förbannade, att han med sitt tal omvändt hustrun och dottern. Han hade ägt det kostligaste och förlorat det. Hans smärta var fruktansvärd. – Men det är ej af sådan sorg, som snillet lefver. Han var en målare utan händer, en sångare, som mist sin röst. Han hade endast talat om sin sorg. Hvad skulle han nu tala om? Han bad.
» Stilenlighet » ha r visserlige n ocks å fått e n friare tolkning, nämlige n så, at t et t ru m frå n en vis s ti d j u ka n innehåll a möble r frå n en föregående, ehur u e j frå n e n efterföljan - de tid: at t sålund a til l exempe l i e n inred - ning, so m til l hel a si n karaktä r ä r Gustav - iansk, kunn a finnas rococo, oc h barockmöb - ler, meda n empireföremål bör a vara uteslutn a därifrån. De n ytterst a konsekvense n hära f skulle naturligtvi s var a at t et t modern t ru m kan innehåll a möble r frå n all a föregåend e. Måhänd a kunn a v i här i finna e n orsak til l empiren s nuvarand e modernitet; stilen syne s fö r öfrig t me d sin a tung a oc h stela former, si n tämlige n ledsamm a orna - rnentik knappas t var a de n rätta exponente n af moder n sma k oc h modern a behof. Att möbler a et t ru m » stilenligt », hvilke t i vår a daga r utgjor t e n stolthe t oc h är a fö r så mång a so m » sat t b o », skulle vä l sträng t Fig. 18. perioder oc h doc k var a stilenligt. Tage r ma n nämlige n dem at t » g å ihop » me d de t öfriga, e n van - dalism s å mycke t ledsammar e so m den gic k under e n missförståd d stilenlighet s namn. IDUN 94 litet pass a där, aldri g kunna t sitt a där. Pu - bliken vil l s å h a det, förklarad e mi g e n gång e n dyli k » antikfabrikör », me n ja g vå - gar tro, at t de t i detta fal l ä r publiken, so m låter si g leda s oc h få r en dåli g ledning. Någon ege n möbelsti l har vår t århundrad e icke haft.