Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom samma hy åter, der sjelfva egobeloppet bestämmer hägnadsskyldigheten hemmanen emellan, beror del likaledes af slumpen, huru denna skyldighet kommer att falla ut. Omgifves en större egorymd af flere mindre stycken, så kan dess hägnadsåli gg ande blifva ökadt utan allt förhållande till dessa små styckens total-summa, enär den°större rymden skall gå i särskild beräkning mot hvartdera af de angränsande mindre styckena. Likaså kommer inom ett skifteslag ett hemmans hägnadsskyldighet att ökas eller minskas af den tillfällighet, alt det kommer all förläggas inuti skifteslagets område eller utmed rågång mot angränsande by. 1 sednare händelsen blir dess stängselbesvär minskadt, emedan uti rågångs-hägnaden alla uti byalaget taga del. 1 den förra åter är det icke sällsynt, att ett hemman kan på flera olika ställen få sig påfördt hägnadssträckor, sammanlagde vida längre än alla hemmanets gränsor sammanräknade, då del nemligen mäste slänga icke allenast mot angränsande delegare i hyn, utan äfven på flere aflägse ställen gemensamt med öfrige hemmanen i skilleslaget deltaga uti rägångs-hägnader mot angränsande byar, af hvilken hägnad det ingen nytta har. 8 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 24. Den föreslagna nya delningsgrunden synes Ster för vissa lokala förhållanden, der jorden i allmänhet är af någorlunda jemngod beskaffenhet, vara den mest lämpliga, enär hvar och en då får hägna i förhållande lill sitt egoområde, och ingen får hvarken mer eller mindre hägnad, än jemnt hälften af sammanräknade ytlergränsen, äfvensom den har en bestämd fördel deruti, att den är enkel och för hvar och en lättfattlig, så alt särskildt biträde för stängsel-delnings upprättande i enlighet dermed ej skulle behöfvas.
Men då vederbörande upplyst och vitsordat, att nedanom nyssnämnde forss, som dessutom på ett ställe har ett lodrätt fall af 12 alnars höjd, finnes en lång sträcka andra forssar, samt den ifrågaställda upprensningen således skulle blifva nära nog omöjlig att verkställa och derjemte ändamålslös, finner Utskottet sig böra hemställa, att Sven Jonssons förslag måtte få förfalla. 19:0 I anledning af Herr E. Tjernbergs i Borgare-Ståndet väekta motion om ett anslag af 20,000 R:dr, för upprensning af sundet emellan Hernön och Södra Ångermanlands fasta land, får Utskottet, efter tagen kännedom af Majoren m. m. Modigs häröfver upprättade Undersökningsinstrument och alternativa kostnadsförslag, endast anföra: att, som nämnde Stals-Utskottets Utlåtande, N:o 156. 11 förelag icke är för det allmänna af någon så serdeles stor vigt, att betydligare uppoffringar för detsamma synas böra å Statens sida ega rum , samt de allmänna bidragen måste till så många, mera angelägna, föremål afses, Utskottet finner sig icke kunna å motionen tillstyrka bifall. 20:0 Till upprensning af den l/3:dels mil närmast
åh. det är en berusande känsla. Det är nå- got underbart, som griper en ända in i alla fibrer. man blir så underligt varm längst innerst i ens varelse. och det är som om man gick ut ur sitt eget lilla små- aktiga j a g och lyftes uppåt och allt blef stort, fritt och l j u s t. Det är endast han, som kan komma mig att känna en sådan salighet. endast han, som kan komma mig att tro så orubbligt starkt på min förmåga. Han kan vara härlig. härlig. Jag känner, hur jag tillhör honom helt och hållet, med hvarje andedrag. Jag älskar honom öfver allt annat på j o r d e n. älskar honom. » Det var som o m hela hennes lilla dockvarelse växte i detta enda ord, och hon upprepade det ännu en gång med slutna ögon. » älskar honom. » Och för pojkar likaså. Verktyg hvarmed man plär » klå ». Tack, nu är på ord jag — hvad? Sätter punkt så hjärtans glad. Kusin Vivika. Bidrag mottagas med tacksamhet. Logogryf. Vanskligt är det, må ni veta, Att sig själf beskrifva rätt, Och det bör er icke reta, Om det sker på tölpigt sätt. Hufvud har jag nog, men tänk er Att det nästan litet är, Innan ni ert eget sänker, Fullt af gissningens besvär. Om på denna jordplaneten Split och söndring stå i rop, Känner jag till hemligheten Att det brustna jämka hop. Men om man mig ej behandlar På ett fint och varsamt sätt, Händer det att folk jag stöter Med min spetsighet helt lätt. Men nu må ni dissikera Stackars mig och finna ut, Om jag har meriter flera, Innan gåtan får ett slut. En som kommit NordpoFn nära. Hvad en munk jämt måste bära Till en gödd lekamens skydd. När man är för hyran brydd, Hvad man måste af sin nästa. Stängsel, ett ibland de bästa. Luktar illa, smakar ljufligt, Mången äter däraf grufiigt. Hvad den lille fiskargossen Hoppas jämt att få på » trossen », När han sitter, » svang » i magen, Invid — hvad? — mest hela dagen. Hvad som mannens jämvikt rubbar, Om den fattas. Namn för gubbar, Charad-visa.
H. StatsUtsk. har lili dess nu föredragna betänk, yttrat: ”alt Postverkets öfverskott, hädanefter som tillförene ”— efter Utsk:s föreställning — skall lenina tillgång till bestridande, icke allenast af de årliga utgifterna för telegraf’’inräUningarna, hvilka K. M. å nämnda medel förut anvi”sat, utan äfven för andra högst nödiga förbättringar i 'telegrafväsendet, hvilka i fredlig tid kunna gagna h a n”d e I n och sjöfarten och derjemte i krig blifva af ’’nytta” samt derefter tillstyrkt R. St. meddela samtycke att de begärda i5,ooo r:dr må få utgå af Postveikets öfverskottsmedel, hvarmed jag för min del är fullkomligen nöjd, såvida man med visshet känner, att Postverket äger tillräckliga öfverskott att bestrida ifrågavar. utgift; men då jag bar grundad anledn. förmoda, att Postverkets öfverskott hafva blifvit anlitade, dels till byggande af redan färdiga ångfartyg, dels till bestridande af utgifter för ett nytt, som nu lärer vara under arbete, samt befarar att en ökad skjutslega möjligen kan menligt inverka på Postverkets inkomster, och af Utsk:s anförda yttrande jag trott mig finna, att Utsk. gillat behofvet af de begärda i 5,ooo r:dr samt verkligen vill uppfylla detsamma, vågar jag, på det inga oförutsedda hinder mätte möta för utbekommandet af delta i min tanke nödvändiga anslag, föreslå: att H. StatsUtsk. behagade från Öfver-postdirecteurs-embetet infordra officiel t förslag öfver behållningen för år i84°, samt calcul öfver huru stor densamma kan vara Deu a5 November e. m. 3a3 att påräkna för i 84 i , med iakttagande af sådana utgifter, som för närvar, arn kända, hvarefter Utsk. sedan ytterligare må vara i tillfälle att öfverväga om lämpligaste sättet att anvisa deri äskade summan — oell får jag, till följe härutaf, vördsamt yrka återremiss. Hr von Troil, Emil:
Att den tillåtna Panne-rymden skulle inskränkas till högst 90 kannor: Att Hemmans värdet borde blifva grunden för rättigheten att bränna Bränvin, och att Kongl. Maj:t blott i händelse af Krig i förening med missväxt, eller andra lika vigtige omständigheter, skulle äga rätt att förbjuda utöfningen deraf. Jag har den öfvertygelse, att dessa Ständer sågo ämnet ur en rigtig syn - 252 Den 10 DecembeÄ punkt — Biänvins-bränningen drifves ej mera, åtminstone ej allmänt, Fabriques-mässigt, sedan Bränvinet fallit till det värde det bör äga i jemnförelse med Spannmåls-prisen. Den lönar ej mödan att drifva för andra än Jordbrukare, som fästa mera afseende på nyttan att kunna öka sin Ladugård, och i förening dermed förbättra sitt Åkerbruk, än på en tillfällig Penninge-vinst, men — knapt äro 2:ne år förflutna, förrän jag åter hör klagas öfver Bränvins-bränningen, nya förändringar vid dess utöfning föreslås, som skulle leda till nya kostnader vid förändring af de redan anlagde verken, och dess inställande yrkas, ehuru ingen af de Alternativer inträffat, som, enligt 1815 års Ständers Beslut, icke hvar för sig, utan förenade borde äga rum , innan bränningen kunde förbjudas. Denna korta historiska framställning af ämnet visar, att erfarenheten, som vid de fleste mänskliga handlingar plägar vara den bästa och säkraste ledare, aldrig synes vilja gifva oss nog pålitliga anvisningar att följa i denna för Rikets inre Oeconomie så vigtiga fråga. För min del får jag förklara, att jag anser förbud emot Bränvins-bränning skadeligt, utom i ett enda fall, nemligen, då Spannmålsbristen är så stor både hemma i landet, och på utrikes orter, att verkelig hungersnöd är att befara. I detta fall måste alla andra Considerationer vika, men sådant inträffar icke för det närvarande. Jag tror att missväxten inne - Den 10 December. • ( 2f3 verande år är Partiel, och att den dessutom ej kan sägas äga rum för alla de olika Sädesslag som odlas i landet.
Likasom hufvudändamålet med dessa prebendens inrättande ursprungligen utan tvifvel varit att såmedelst bereda de nämnda embetsmännen och lärarne löneinkomster — hvilket torde temligen tydligt framgå bland annat deraf, att vid valet af för ändamålet tjenliga pastorat afseende icke alltid fästats å deras belägenhet och deraf beroende möjlighet för prebendarien att sjelf sköta dem — så är det dock af erfarenheten bekräftadt, att prebendenas innehafvare oftast icke sjelfve bestrida pastoralvården inom desamma. Vid sådant förhållande förfaller hela betydelsen af det inkast, sorn vanligen gjorts emot prebendenas upphörande, att nemligen såväl biskoparne, som ofvannämnde lärare i theologi böra hafva ett fält för presterlig verksamhet. Såvidt behofvet häraf kan tillfredsställas dermed, att tillfälle till predikande och annan dylik tjenstgöring icke saknas, bör sådant kunna beredas på annat sätt; hvaremot den djupare andliga erfarenhet, som endast vinnes genom den dagliga själavården i den personliga beröringen med församlingsmedlemmarne, icke kan förvärfvas af den, som, ofta på icke ringa afstånd från församlingen, måste egna sin mesta tid åt ett annat embete, hvilket endast tillåter honom flyktiga, mer och mindre regelbundna besök inom den församling, hvars själasörjare han till namnet är. Det ligger i sakens natur, att två så vigtiga embeten, som biskopens, eller den theologiske lärarens vid ett lärdomsinstitut, och kyrkoherdens icke väl kunna hos en person förenas, utan att det ena varder bisak. Beggedera kräfva i vår tid sin man, och om det än för en biskop eller theologie professor må anses nyttigt att ega tillfälle att såsom prest verka och lefva det kyrkliga lif, för hvars vidmagthållande och utbredande Allm.- Besvoch Eleon.-Utskottets Betänkande M 12. 7 de äro satte att verka, så måste det deremot vara i högsta grad olämpligt att till själasörjarens ansvar och mångfaldiga åligganden lägga de skyldigheter, som åtfölja förenämnda embeten.
Anborn till Exp.-Ctsli. den 3 Not* i. _ Betänkande, i anledning af väckta motioner, om lindring för Allmogen i den så kallade Byggningshjelpens utgörande. Från Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Allm. Besvärsoch Oeeonomie-Utskottet blifvit remitterade två serskilda, till Ståndet ingifna memorial, deri Eric Ericsson och Nils Insulin från Stockholms Län anfört, hurusom frågan om byggningshjelps erläggande utgjort föremål för pröfning, ej mindre vid sistlidne Riksdag hos Rikets Ständer, hvilka derå icke fästade afseende, än äfven hos Kongl. Maj:t, som, efter i underdånighet gjord ansökning i ämnet af Riksdagsfullmägtige vid förra Riksdagen från Stockholms Län, i Nåder funnit den väckta frågan vara -af den beskaffenhet, att Kongl. Majit, i den ordning densamma då förekommit, icke kunnat Sig dermed befatta. Vid sådant förhållande hafva Motionairerne, med hvilka öfrige Riksdagsfullmägtige från Stockholms Län samt Nils Persson från Söderman - Lagsamt Allm. Besa.- och Oecon.-Utsk'.s Betänkande iV:o sif. ay land sig förenat, ansett sig böra å nyo framställa målet till Rikets Ständers pröfning, och dervid andragit, huruledes den så kallade byggningsbjelpen vore en utskyld, utgående af Krono-, Kronoskatteoch Frälseskattehemman och ledande sitt ursprung från allmogens uråldriga åliggande att bygga och underhålla Gränsehusen eller Fästningarne. Län utgjordes denna ränta merendels i ved och vinterkörslor, som, enligt 6 i Kongl. Förklaringen den 8 Januarii 1748, i allmänhet borde utgå efter Kronovärdie, utan annan förhöjning än alterum tantum. Ehuruväl detta stadgande iakttoges i fråga om Kronooch Kronoskattehemman, vore förhållandet icke enahanda med sådana Frälseskattehemman, hvilka från Kronan, med bibehållande af deras natur af skatte, blifvit till enskild man öfverlåten.
På ofvan anförde skäl föreslår Kongl. Majli, att Rikets Ständer må till understöd vid ifrågavarande tomtreglerings verkställande bevilja staden Christianstad ett lån af 13,333 R:dr 10 sk., mot hufvudsakligen enahanda vilkor, som genom Rikets Ständers •underdåniga skrifvelse den 9 September 1840 föreskrefvos, i afseende på det för staden Söderhamns nya tomtreglering och återuppförande af dervarande nedbrunna publika byggnader då medgifna lån eller l:o att Drätsel-kommissionen i Christianstad, enligt bemyndigande af stadens invånare, å lånbeloppet afgifver en förskrifning, hvarigenom kommissionen, i stadens namn och å dess vägnar, förbinder sig all ansvara för lånesummans återbetalning jemte ränta derå, på sätt och i den ordning Rikets Ständer föreskrifva; .2:o att hvad, som af lånet icke blifvit uttaget inom 1851 års slut, derefter icke må till staden få utgifvas; 3:o alt lånet må räntefrilt få begagnas till slutet af år 1852; men alt derefter såsom ränta och kapitalafbetalning bör inom slutet af hvarje år, från och med år 1853, å det ursprungliga lånekapitalet erläggas sju procent, hvaraf fyra anses såsom ränta och återstoden såsom kapitalafbetalning, intill dess hela länet blifvit inbetaldt. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Dalum ut supra OSCAR. J. F. Fåhreeus. 12 Kongl. Maj:ts Nåd. Prop., N:o 22. Utdrag af Pr olo ko Ilai öfver Civil-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Statsrådet å Stockholms Slott den 20 December 1850. Närvarande: Hans Excellens Herr Justitiae-Statsministern, Grefve Sparre, Hans Excellens Herr Statsministern Tor Utrikes ärendena, Friherre Stjerneld, Statsråden: Fåhreeus, Sandströmer, von Hohenhausen, JVallensleen, Gunther, Genberg, Gripenstedt och Grefve von Platen.
Jag gläds åt dina smekningar som man gläds åt nyponblommor vid vägen, fast man vet att morgondagen skall sopa dem bort med den ringaste vindpust. Mitt lif har varit så kargt, och min väg har gått öfver hårda hällar, nu kastar jag mig ned ett ögonblick på mjukt gräs och stryker deröfver med min hand. Jag ler bekymmerslöst mot sol och blå himmel, ty jag har trotsat så mången ovädersdag: hård vind skrämmer mig inte. Jag trycker mina läppar mot dina, svalt och passionsfritt som qvinna kysser qvinna, ty för mig fins ej detta ”jag törs ej”, och jag håller dig kär som man håller af en snabb liten fågel, ett sjelfsvåldigt barn. Du gläder vandraren, hvars fötter äro ömma. Men snart är han uthvilad; då reser han sig och fortsätter sin väg. D. 26te Feb. Klockan är åtta. Jag har gjort toilett, men enkelt och hvardagligt. Skall han komma? Det betyder icke mycket om han gör det eller ej. Kommer han, så heter det som vanligt: jag skall strax gå. Kommer han icke, så väntar jag honom i morgon liksom jag väntat i dag, i går och i förrgår. Jag är lugn och liknöjd. Det skall bli godt att få slut på denna Köpenhamnsvistelse, om jag då hunnit bli riktigt botad. Jag känner nästan på mig att han icke skall komma. Lampans sken tycks mig redan mörkna. Men jag längtar icke. Det är icke längre någon så stor glädje att se honom. Det gläder mig nästan mer att se kamraten. Hur han menar det vet jag åtminstone. Vi ha redan hunnit tråka ut hvarandra, B. och jag, derför att vårt förhållande till hvarandra är skeft och halft. Men om jag gör goda arbeten och kan skaffa mig ett namn, så är det troligt att vi framdeles bli vänner. Till det skall min hand alltid vara färdig att läggas i hans. Half nio! Det gnager en smula i bröstet. Det vill kännas som en förödmjukelse, – som om jag vore en af dessa vanliga qvinnor, hvilka då de kastas undan icke äro annat än utslitna trasor. Jag skall öfvervinna det, och utan att det får stanna någon bitterhet qvar efter smärtan. Jag är väl ingen småsjäl heller!
Härpå stöder han hela sin bevisning, men då man utgår ifrån orikliga premisser händer det ofta att man kommer lill oriktig konklusion. Jag ber att få anföra ett annat skäl som kanske skall bevisa att Just.-Kanslern nu icke har så många göromål som han fordom haft, ty genom Departemental-Styrelsens införande befriades han ifrån sin skyldighet alt vara närvarande i Konungens SlatsRåd, och det har verkligen icke blifvit inom Utsk. ådagalagdt all Just.-Kanslerns göromål så betydligt tillvuxit. Dessutom ber jag att få fästa upmärksamheten derpå att Statens tillgångar måhända icke äro så stora att de kunna tillfredsställa alla möjliga anspråk. Af dessa skäl yrkar jag bifall till nu föredragna punkt af Utsk:s Betänk. Frih. Cederström, Hildolf: Då jag inom Utsk. biträdt ifrågavande hemställan, anhåller jag att äfven nu med min röst få biträda densamma och, med afseende å hvad deremot blifvit anmärkt, anföra några ord. Vigten af ifrågavarule embetsmans tjenstegöromål är ej af någon förnekad, ej heller billigheten deraf, att löneförmånerne må afpassas efter göromålens tillväxt, der sådan kan visas i märkligare måtto hafva egt rum. En sanning måste dock, på sätt Utsk. anmärkt, det visserligen vara, alt det icke blifvit hos Utsk. styrkt eller bevisadt, att Just.-Kanslerns göromål i samma mån tillvuxit, som Just.-Rådens, huru olika man än i detta fall här upgifvit. Vare detta sagdt, utan allt tvifvelsmål om sanningsenligheten eller trovärdigheten af dessa upgifter. Utsk. har haft skäl att ega dem bestyrkta, och de hafva icke ens varit till ungefärligt innehåll omnämnda iuiill denna stund, då de först i ändamål att verka till en älerremiss oss delgifvas. Sådant är likväl ej, enl. mitt förmenande, rätta sättet för att bereda framgång åt en fråga. Jag anhåller dernäst, alt få fästa upmärksamheten på en annan omständighet, som i väsendtlig mån synes mig tala för bifall till ifrågavar:de punkt af Utsk:s Betänk.
M. beviljat enkel presteidig tjenstårsberäkning åt skolans föreståndare, mot skyldighet alt tillika vara undervisare för dem, sorn kunna anmäla sig lill att blifva selpinne rister, De befinna sig der, under stiftsstyrelsens närmaste inseende, och stället ar således tjenljgast. 2:0 ”Att en föreståndare bör af Domcapitlet fÖrordnas att häfva inseendet afvelhvarje sådant seminarium, alt handleda och i det théoretiska, såsnni pedagogik och catechetik ni. 111., sjelf nndei visa blifvande skollärare, samt att, vid deras intagning elli r afgång, dem examinera och för dpip meddela betyg.’’ 3:». ”Alt läraren vid stadens folkskola åligger alt meddela eleverna dep praktiska bildningen.’’ Doctor Thoman der liar redan i sin reservation anmärkt såsom ett misstag, att vilja för dessa elever tillsätta någon annan undervisare än folkskolans föreståndare i stiftsstaden; tv det är just inom skolan, som undervisare böra bildas. — Skall eljest, på sätt Doctor Thomander säger, en särskild seminarii-foreståndare. hafva särskildt runi för eleverna ? Huru skall det anskaffas och af hvem-underhållas? Att ej i barneips närvaro vilja visa huru .harti böra behandlas, är att förspilla både lid och kostnad. Om någon af R o. Ad:s ledamöter tagit i ögonsigte den s. k. vexelundei visnings-sällskapets normal-skola i Mariae f d. kronobränneri på Söder, så hafva de funnit, alt undervisningen för lärare-elever tillgår så, att skolans rector eller föreståndare sysselsätter sig med seminaristerna, om sådane linnas, oell att hans medhjelpare samtidigt sysselsätter sig nied barnens undervisning. Detta är, efter mitt förmenande, rälla säl tel, alt undervisa seminaristen. Det skulle kosta Slaten minst pcb gagna seminari,sterpa' mest, hvarföre jag ■ 44 Den 23 Juli f. m. tillstyrker att det ufven matte användas i stiftsstädernas skolor. 4:o ”Att det måtte åligga
Det är äfven ett fakförorsaka blodstörtning. Likaså böra tum, att dagliga, med försigtighet förepersoner, som lida af hjertklappning, tagna dansöfningar för barn med svag afhålla sig från att dansa. helsa till stor del kunna ersätta gymDen farligaste dansen är vals; såsom nastik. den nu dansas är den icke längre den Skall emellertid dansen vara helsoforna » släpningen » utan en trefjerdesam, bör den nödvändigt utföras i takt, delstakts galopp. Det skulle vara en emedan i motsatt fall skadliga följder lofvärd uppgift för danslärarne att åter Våra barn. Kl IN Det blef en tid af fasa. Koleran tog fart, hvar dag kom med nya rykten om nya offer. Lagmannen, Axels bror, dog, löjtnant Vendt, som varit hos den sjuke och framfört hans afskedshelsning, dog, jungfrun dog, hon som berättat nyheten. Först när farsoten var öfver och man åter vågade andas, kom Axels moder på besök. Hon var sig alldeles lik, oböjd, ej det minsta åldrad, svarade med hårdhet på Fines yttrande, att hennes plats hade varit vid hennes fästmans bädd, tog innan hon gick fram hennes förlofhingsring och återlemnade den. Nu — ändtligen — var denna långa förlofning bruten. Fine var endast tjugutvå år. Hon fick resa, fick god handledning i sång och lefde numera blott för den. Men hennes röst tog tidigt skada, den var ej mera som förr, hon måste afstå från att sjunga i större lokaler, och snart miste hon rösten helt och hållet; men aldrig hade hon varit så road som då och derefter att uppträda och låta höra sig. Ett långt, ödsligt lif låg framför henne, som så tidigt lefvat ut. Hon var, då jag lärde känne henne, inne på åttitalet, hennes slägtingar och bekanta hade dött ifrån henne, och hon blef ett på- häng för de yngre familjer, der hon gästade, oftast objuden och oftast mottagen med sötsura miner. Hon var fattig och lefde i oupphörlig strid med sin plågoande, den gamla städerskan.
Hör bara, han är ond på Schysselberg! Magistern (för sig). På min bekostnad har han inte velat roa sig; men han har urskiljning; en helt annan sak med honom der, som inte kan explicera Cornelium. Willner. Schysselberg älskar Emelie, hvem gör inte det? Jag har tyckt mig märka, att han i hennes närvaro vill vara qvick på min räkning; jag kan inte då svara honom som jag borde. Min känsla för henne gör mig tvungen, kanske till och med tafatt. Det är ändå besynnerligt att vara kär på fullt allvar. Marianne (till Emelie) . Hör du, kär på fullt allvar. Willner. Jag resonnerar vid mig så godt jag kan, eljest vore jag olycklig; men jag har funnit fel hos henne, och dem söker jag förstora för att trösta mig. Fel, de voro rätt intressanta att få höra. Willner. Hon tycker om att vara smakfullt klädd. Detta är väl inte något fel, men jag ville gerna göra det till fåfänga. Hon är ofta sluten och mindre glad; det vill jag göra till sträfhet i lynnet. Ack, om jag kunde sjelf tro mina tröstegrunder! Men mod, Willner, du kan ju förklara henne din kärlek, det ska' lyckas eller misslyckas. Nej, nej, jag kan inte. Då man står på brädden af en afgrund, blundar man för att inte svindla och falla ner. Jag tiger, för att inte på en gång kastas ner i djupet. Jag känner likväl, att jag skulle förtvifla, om en annan fick kalla henne sin. Emelie (för sig). Der sticker egoisten fram. Marianne (till Emelie) . Men det kan man likväl säga, är ett rätt artigt egoisteri. Emelie. Men att han anmärker att jag vill klä' mig smakfullt, och vill kalla det för fäfänga, ä' ändå något starkt. Marianne. Ja, det va' sant, man kan just bli ond på honom. Inte kan du klä' 43 dig i säck och asko nu sedan sorgåret är slut? TOLFTE SCENEN. De Förra. F RU S OMMERDAL (kommer in från fonden till höger) . Fru Sommerdal (till höger om Willner). Förlåt, herr Löjtnant, att jag besvärat Er.