Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Löner i penningar, men utan beräkning af andre förmåner, såsom Boningsrum, Ved, Ljus, Utfordring för Hästar , eller Equipager, Kostpenningar m, m., samt med undantag och vilkor : 1:0. Att den Ernbetseller Tjenstman härifrån uteslfides , sorn eger eller erhåller Pension på Rikets Ordinarie eller Indragnings-Stat eller ock på något Publikt Verks Stat eller vid något af de Kongliga eller Furstliga Hofven varder bibehållen eiler antagen , och dervid uppbär eller nndfår-Tlka eller högre lön ; men att, om Lönen, sorn sålunda innehafves eller erhålles, icke uppgår till det belopp, hvartill Pensionen på Indrngnings-Staten skulle bestiga, må öfverskottet åtnjutas å sistnämnde Stat: och 2:0. Alt af Hof-Fruntimret de , som förut åtnjuta motsvarande eller högre Pensioner å de på Rikets Indragnings-Stat öfverflyttade förre Konglige eller Furstliga Hof-Staterne, eller bibehållas eller hädanefter antagas vid de Kongliga eller Furstliga Hofven, icke xaaga åtnjuta i Underdåniga Skrifvelser'. fråga varande Pension sill större det än den samma kan öfverstiga hvad de förut inneharva eller hädanefter erhålla i Lön eiler Pension. Vidare, angående Betjeningen i allmänhet, finna Riksens Ständer, det ålder och tjenstetid för dem utgöra grunden till det understöd elier dea Pension , sorn dem må bestås, och hafva Riksens Ständer i likstämmighet med hvad i dylika fall blifvit stadgadt och med Pensions Författningarne j allmänhet, fastställt: 1:0 Att den, som tjent tjugu år, ma, utan afseende på lefnads-åren, uppföras till åtnjutande af iulia Lönen och uppbära densamma såsom Pension , så framt han ej å Kronans eller Publikt Verks eller å någondera af de Kongliga eller Furstliga Hofveus Stater innehar eller undfår Lön, i hvilket fall han, lika med hvad rörande Etnbetsoch Tjenstemän här ofvan är stadgadt, uteslutes ifrån eller frånträdes ifrågavarande Pension till större eller mindre del, 2:o.
Kolbränningen utföres af befolkningen dels med mindre Kronobergs län. Priser å skogsalster. Torftägt. Jägeristat. Flygsandsfålt. 9 skicklighet än inom andra provinser, och dels äro kolpriserne å afsättningsorterne så låga, att af den mödosamma kolningshandteringen föga utöfver arbetskostnaderne kommer producenterne till godo, och således nästan ingen ersättning för sjelfva skogen erhålles. Till skogarnes förödande bidraga äfven de pågående laga skiftena, ej allenast genom ökadt behof af byggnadsoch stängsel-virke, utan synnerligast genom de sparda, vid skiftet frånträdda skogslotternes afbergning under viss kortare tid, en i allo dålig ersättning för den, som haft nog mycken omtanka att hushålla med sin skog. Hemmansköp med hufvudsaldigt afseende på skogens sköfling äro här i länet sällsyntare än annorstädes, säkerligen till följd af den långa i allo obeqväma skogstransporten. Dock frän sälj as ej sällan vissa mindre skogsparker, der skogen inom kort tid alldeles afbergas, hvarefter jorden återfaller till hemmanet. Då dessa nu anmärkta förhållanden från äldre tider tillbaka fortfarit, samt länet städse varit så vanlottad t i kommunikationsafseende, att skogen för jordägare icke haft något egentligt värde, är det icke att undra öfver, att skogarnes tillstånd så betydligt försämrats. Till skogsvårdens uppmuntran inom länet, synnerligast med afseende å mindre hemmansdelar, utlemnar länets llushållnings-Sällskap på förmånliga vilkor lån från 300 till 1,000 R:dr Runt åt jordägare, med skyldighet för desse att i förhållande till lånets storlek beså eller plantera och uppfreda något inom hemmanet beläget skoglöst område, hvarom Sällskapet genom antagen forstman lemnar undervisning, jemte det utförandet och vården af de gjorda skogs-odlingarne minst två gånger årligen af honom tillses. Skogseldar förekomma sällan och hafva ej förorsakat någon anmärkningsvärd skada. Utaf skogens biprodukter är bränning af tjära den hufvudsakligaste.
Besv. och Ekon.-LJtshottens Betänkande, JV'.o 5. 20 2:0 att dessa alla böra dagligen i Skolan sig inställa, med undanlag af de barn, hvilkas föräldrar eller målsmän anmält dem att blifva undervisade hemma; i hvilket fall de väl be» frias från skolgång, men mäste vid de allmänna skol-förhören sig inställa, för att pröfning undergå, huruvida denna hemläsning i noggranhet och omfattning skol-läsningen någorlunda motsvarar, då i vidrigt fall skolgång till följande läse-lerrnin dem åligger; 3:o att barnen böra bevista Skolan den tid på dagen, som Skol-stjnelsen kan för undervisningens meddelande bestämma, så framt icke barnens föräldrar eller målsmän gifva tillkänna förfall, hvilket af Skol-läraren antecknas på en lista, som vid hvarje veckas slut till församlingens Kyrkoherde inlemnas; samt 4:o att ofvannämnde Skol-längd bör från predikstolen, vid början af hvarje termin, uppläsas. §■ *4- I sammanhang med ofvan uppgifne förslag och controller, i afseende på skolgångs-skyldiglietens uppfyllande, anse Utskotten något förfogande nödigt, hvarigenom den undervisning, barnen inhemtat, må äfven, sedan de blifvit fria från skyldigheten att bevista Skolan, i minnet bibehållas; och Utskotten få, till vinnande af ett sådant ändamål, föreslå, att om Söndagarne, när så ske kan, undervisning må meddelas af vederbörande Presterskap och Lärare, icke allenast uti Religionen, utan också uti öfriga för Skolorna föreskrifna läro-ämnen, samt att, vid dessa tillfällen, förhör böra med ungdomen anställas; hvarjemte Utskotten anse sig böra uttrycka den önskan, att för skol-undervisningens fortgång och befrämjande, Socken-bibliotheks inrättande måtte uppmuntras. Bilt. till B. Besv. och Ekon.-Utskottens betänkande, N'.o 5. §. i5.
Desse hafva ej, såsom de andre bägge Di. sconternes Actie-Innehafvare, redan uppburit deras andel, fullt för fullo och deröfver; utan blefve Capitalet en total förlust. Verkan deraf på Disconterne qc{» på allmänna Credit-vä - 12o6 Stats• och Banko, Utskottens Eetänkande/i. sendet för öfrigt, bör ock tagas i betraktande: hvar oell en, sorn faller, drager flere med sig, och de menliga följderne, i samma man utsträckte, blifva allt mera betänkUge. Enar nu alitsa jag af förenämnde skäl ic*- ke kunnat antaga Discont - fövsti^kningen till Canal - Byggnaden för en hrist, så hay jag ej heller fått någon anledning att anse Disconten oförmögen, att med sire tillgångar fullt betarlea sine skulder: ty efter Bäkenskaps-afslutet vi-, sar sig ställningen följande vid förledit års nf SinS '• Discontens Skulder: Till Banken . a,500,000 B dr.’ Utelöpande Assignationer - 678,000? — På Afskrifnings-Bäkning - 1,475,000: —, På Beverser ... 1,153,000: — Tillsammans 4,806,000: — Discontens Fordringar .■ Utestående Lån d. 31 Dec. - 3,760,000: — Hos Canal-Verket 1,100,000: — Contant Behållning - 20,000: Tillsammans 4,880,000* — Frågan örn förlust på denna Disconts utredning beror sålunda allenast deraf, huruvida differencen mellan Discont - räntan, och den, som för Fordrings-ägare blifvit föreslagen, må betacka den brist, som genom Gäldenärers obestånd uppkomma kan.
Hr Lagerhjelm har, sedan jag sist yttrade mig, sökt att anföra och anfört flera skäl för sitt förslag. Det skulle dock upptaga alltför mycken tid alt genomgå och söka vederlägga dem, och jag vill derföre inskränka mig till att blott förklara, det jäg ej funnit mig deraf öfvertygad. Han har såsom stöd för sitt förslag nämnt, att lian inhemtat upplysningar och tankar hos flera män af kunskaper och jnsigter och som, enligt den värde talarens yttrande, lefva af rörelsen. Hvad han dermed egentligen menade kan jag icke förstå. Manne dermed förstods sådana män, som egentligen lefva af vidsträckta Jånetillgångar, eller sådana, sorn lefva af att utlåna sina penningar. Det vore visserligen önsk]igt att kunna gå allas behof och önskningar till mötes; men man bör vid alla allm, arrangementer och anstalter tillse, att, då man söker hjelpa en del, man ej må riskera att stjelpa det hela, och detta är hvad jag fruktår skulle hända, om man inträdde på den banan att söka fylla statens behof genom ett mer eller mindre maskeradt creditmynt. Hr Lagerhjelms förslag bar den stora olägenhet, att man derigenom komme alt befinna sig emelian arne klippor, An* ia6 Den 9 Mars c. m. tingen skulle det hända, alt dessa obligationer a vista eller med 8 dagars uppsägning ej kunde hållas länge i omlopp, utan strömmade till Riksglscont. för att invexlas, och att då, örn man ej hade en ofantligt stor cassa, i hvilket fall det vore onödigt att utgifva obligationer, Riksg.cont. möjligtvis ej kunde inlösa dem, samt att i och med detsamma Contrs credit vore förstörd; eller också skulle det hända, att man lyckades bibehålla dem i rörelsen, att de användes såsom mynt och således sällan presenterades till inlösen, och då kan jag ej annat förstå, än att de skulle hafva samma inverkan på Banken, som om Banken sjelf utgaf nya sedlar utan valuta.
Då hade jag förmodat, att, om Utsk. vidtagit en sådan utväg, skulle ock hela denna vidlyftiga författning blifvit öfverflödig, och man hade kommit från bestyret med allt lagstiftande i detaljerna, om man fastställt inkomsten såsom enda grundin, hvarefter bevillning utgö - Den ag Maj. res. Hade Utsk. tagit del nf hvad bevilln.taxerings-längderne för de föregående åren gifvit vid handen och beräknat den inkomst, som man kan calculera per år inom Svea land, så hade TJtsk. funnit, att allmänna bevillntn, oförminskad till hvad den var vid förra riksdagen, kunnat fyllas med en fjerdedel proc. af denna inkomst. En sådan bevillning hade blifvit lika fördelad emellan den fattiga och den rika, pro rata parte, efter inkomstens belopp. Hade-Utsk. velat gå ännu längre, ända dit som 1809 års Ständer gingo, så hade det ökat proc:n för de rika i progression, då inkomsten stege öfver vissa iooo;de r:dr, och då hade Utsk. kommit till en ännu lindrigare beskattning för de fattiga, hvilken väl nu omtalas i fraser, men icke linnes i verklighet. — 1 afseende på skyddsafgiften, sådan den nu är i fråga, är det ett stort misstag att tro sig derigenom hafva lindrat den arbetande classen, ty denna afgift utgöres till J-g icke af den arbetande classen, utan af dem, som använda densamma, såsom tjenstehjon eller arbetare. Det är således icke denna dass, som lindras, ulan det är, med unduntag af T35 eller Tä5, de som begagna dem, hvilka tillgodonjuta lindringen.
I afseende på de uti § 167 omförmälda, för enskilda jernvägsanläggningar anvisade låneunderstöd skola här nedan intagna allmänna vilkor och föreskrifter, såvidt icke derifrån skiljaktiga bestämmelser äro för de beviljade lånesummorna meddelade, lända till efterrättelse, nemligen: l:o, det för jernvägsanläggningen bildade bolag åligger att, emot erhållande af det dertill beviljade lånebidrag, på egen bekostnad ej allenast, i öfverensstämmelse med fastställd arbetsplan och under iakttagande af de för arbetets StatsUtskottets Memorial N:o 220. 43 utförande för öfrigt meddelade föreskrifter, utföra och fullborda, utan ock derefter för allmänna trafiken öppna oell underhålla den jernväg, för hvars byggande lånebidraget blifvit beviljadt; 2:o, bolagsmännens aktieteckning medförer förbindelse för dem att utaf egna medel tillskjuta hvad utöfver det af Staten erhållna lånet erfordras för att, i enlighet med den plan, som af Kongl. Maj:t varder fastställd, fullborda jernvägen och dertill hörande anläggningar samt anskaffa den transportmateriel, som, enligt samma plan, anses erforderlig; och skall aktieteckningen uppgå till minst lika stort belopp, som hela den beviljade lånesumman. Som likväl hälften af det sålunda tecknade beloppet är afsedd att utgöra säkerhet derför, dels att arbetet skall varda behörigen fullbordadt, dels att Statsverket, i motsatt fall, skall återbekomma de lyftade lånemedlen; så behöfva aktie-egarne, derest jernvägen genom bolagets försorg varder på föreskrifyet sätt och inom stadgad tid fullbordad, icke erlägga denna hälft af teckningssumman; kommande följaktligen aktie-egarnes ansvarighet för densamma att försvinna så snart jernvägen blifvit, i enlighet med planen, behörigen fullbordad; hvarefter jernvägen, med allt hvad dertill hörer, ensam utgör säkerhet för lånesummans återbetalning.
Sådant var äfven förhållandet; men den raske skälskytten försvann snart åter och kom på samma sätt upp flera gånger efter hvarandra. Ändtligen sågo de honom långsamt och med mycken ansträngning simma emot stranden. Då han lyckligt uppnått den, svingade han sig upp på klippan och halade försigtigt till sig sin numera döde fiende. ”Bra gjordt, pojke!” ropade Haraldson, hvilken, oaktadt sin harm att ej sjelf hafva erhållit bytet, likväl var för gammal skytt, att ej känna sig lifvad af uppträdet. ”Men, vid salig far mins knäbyxor,” tillade han med en viss öfverlägsenhet, ”antingen är du inte säker på hand, eller har du ett struntgevär, för en kan aldrig lita på att få besten, om en inte sårar’n i hufvut.” ”När han ligger för edra ögon, så tycker jag ni saknar grund för det påståendet att jag ej var säker om honom,” sade ynglingen leende och slog armarne om lifvet, så att vattnet stänkte högt ikring. ”Hade jag velat, så kunde jag gerna hafva skjutit den hunden död på stället; men då hade jag gått miste om bästa delen af nöjet: att låta honom draga mig omkring i vattnet; det svalkar så godt, när vågorna slå omkring hufvudet. Och blefve han min öfverman och droge mig djupare ner, än jag ville komma, hade jag alltid den utvägen att släppa linan. Men sådant har aldrig händt mig. Dessutom kan jag också lära er något, som ni kanske icke vet, att tranen aldrig blir så klar och ren, som när djuret sjelf får arbeta blodet ur kroppen.” Den raske, frispråkande skytten såg sig nu litet omkring i det nya sällskapet; och hans ögon fästades med ett fritt, gladt uttryck på den täcka Gabriella, som med stor förvåning afhört alla de kunskaper jägaren utvecklade. ”Du är en slug gosse!” sade Haraldson. ”Hvem har lärt dig skytteriet?” ”Det har jag i det mesta gjort sjelf; men så har jag icke försmått den undervisning jag fått af farbror Pehr, vår gamle löjtnant, hvilken skjutit många tjog skälar i sin dar. Och far var också en snäll skytt; det skulle roat honom att se hur jag tagit upp mig i yrket.”
Märkvärdigt är Bromans tillägg: ”Med allt skäl kan tros, att Rudbeck, medelst återlifvande af en numera alldeles förkolnad smak för fäderneslandets antiqviteter, hade för sitt tidehvarf, med en efter våra tider mera lämpad urskillning, blifvit hvad den gamle Rudbeck varit; derest döden ej så hastigt hade berörvat oss honom”. Efterverlden, som häraf underrättas om det allvarliga i denna för hans flesta samtida förborgade eller likgiltiga sträfvan, skall hufvudsakligen med afseende på den skatta honom minnesvärd. Efter den härmed gifna allmänna öfversigten, torde några anmärkningar af mera särskild beskaffenhet tjenligast erhålla sin plats. Bland dem af hans smärre skaldestycken, i hvilka Bellmans inverkan är allramest ögonskenlig, synes mig främst böra ihågkommas det följande: dels derföre, att det verkligen är det bästa; dels ock derföre, att det har en förklang af den i våra dagar så älskade ”Glunt”-poesien. Afsked mellan Drinkare. A. ”Käraste bröder! tiden lider; Gud vet, om vi få råkas mer! Stjernan på himlen allt lägre skrider, Solen går upp – och solen går ner; Ack, hvilken hvälfning af skiften och tider! Gud vet, om vi få råkas mer”. B. Det var då fan, att philosophera! Fritt låt döden taga sin tull! Solen går ner – ja, hvad är det mera, Blott hon hvar afton fått se mig full? Statt nu ej längre der och orera; Drick! och låt döden taga sin tull. Huru vissa af den Bellmanska Fredmans-diktningens elementer taga sig ut i Rudbecks försök att bemäktiga sig dem, ser man föröfrigt kanske tydligast i det afsked från lifvet, som han låter den ”namnkunnige urmakaren” hafva sjungit nyss före sin af otillfredsställd bränvins-törst åstadkomna död. Här ett utdrag af denna ”svanesång”, som ”med rosslig röst” qvads af ”Den store Fredman sjelf, så känd i våra dar, – Då ingen slant var mer uti hans byxsäck qvar,
Den förde klagan öfver förlägenhet i de fleste Landsorter och öfver lamhet i näringarnes lif år så allmänt och högt yttrad, att man bör taga för afgjordt att densamma befmnes grundad, hvilket ock min erfarenhet från hembygden besannar. Af dc uppgifna botemedel mot en sådan öfverhandtagande oförmåga och förlägenhet, synes mig intet kunna leda mera rakt till målet, ån oin någon betydlig förminskning i skatterna skulle kunna äga rum. Bland de utgående, skatter, anser jag den hvarje år återkommande och i contant utgående Bevillningen isynnerhet bortsopa penningen från landet, och hvarje år efterlemna allt större och större saknad deraf* hvilket åter verkar de olägenheter som öfverklagas. Den 5 Martii. Här hafva blifvit föreslagna indragningar af öfverflödige ansedde Tjenstemän, besparingar och utgifter, reductioner af försvarsstyrkan in. m. Ehuru jag visserligen hoppas, att, under loppet af detta Riksmöte, alla möjliga och med Rikets värdighet öfverensstämmande besparingar mätte iakttagas, så fruktar jag dock att detta ej skulle verka lika hastigt till en minskning i skatterna, som behofvet synes påkalla, Ovisst ar äfven, om, vid närmare Utredning under denne Riksdag, någon betydande förminskning i och genom besparingar kan vinnas, så att detta med något »Ifvar kan komma atfe verka på skatterna. Jag begagnar den anvisning, som FinanceComittéens nu tryckta och meddelade Betänkande innefattar, att föreslå, det Riksens Ständer måtte förordna, att den årlige afbetalningen nppå Statsverkets gamle skuld til! Banquen^ utgörande en half million årligen , matte intill nästa Riksdag uppskjutas och sålunda komma att afgå på Rikets utgörande Bevillning , hvar • igenom densamma till en femtedel skulle mindskås. Sedan efter 1808 års krig, då Banquen biträdde Statsverket med lån af något mera ärr 11 och en half millioner, numera 6 och en half millioner blifvit afbetaldta , synes stunden vara inne att njuta någon lindring. Vår generation kan ej uthärda med allt.
Skulle inom någon dylik förhållandet verkligen vara så olyckligt, då tyckes det mig likväl, sorn Staten på någon annan väg, genom något ädlare medel, skulle indirect kunna bidraga till dessa sina medlemmars uppehälle; ty det kan, enligt min åsigt, hvarken vara ädelt eller klokt att för några individers ekonomiska existens uppoffra både deras egen och tusende andras moralitet. Hvad Ulskollets betänkande för öfrigt 1 dess delailler beträffar, så får jag ärligt bekänna, att, som jag aldrig sjelf idkat bränvins-bränning eller tagit någon serdeles närmare kännedom om bränneri-inrättningarne, bar jag icke ansett mig vara competent att bedöma ändamåls-enligheten af de flesta här föreskrifva åtgärder. Och då så väl de stora brännerierne, sorn husbehofs-pannorna dessutom hafva vid en dylik öfverläggning så ifriga försvarare, hvilka oftast i det dolda arbeta för sitt intresse, kan det lätt lyckas ett af partiel ne att locka den, i denna den ekonomiska lagstiftningens verkliga labyrintb, obevandrade, till att medgifva en möjligtvis för Stor fördel. Att tiden för tillverkningen skulle inskränkas, och skatten betydligen okas, har jag emedlertid understödt med min röst. Deremot får jag reservera mig emot det i Utskottets betänkande som minimum bestämda taxerings-värdet för ett hemmans rättighet till bränvins-bränning. Jag hade, i likhet med flere andra ledamöter, önskat, att detta skulle höjas åtminstone lill 5oo R:dr Banco i stället för 3oo ; och jag har grundat denna min åsigt på den öfvertygelsen, att det närvarande förhållandet är hufvudorsaken lill den ständigt ökade och, åtminstone inom min hembyggd, så högst skadliga hemmans-klyfn ingen. Hvad beträffar den i betänkandet medgifna friheten för bränvinsbrännaren att sjelf välja 3 månader bland 8, eller ock endast anmäla sig lill en i stället för tre, fruktar jag att della för controllens skuld torde blifva vådligt.
Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Datum ut Supra. CARL JOHAN. C. D. skogman, Utdrag af Frotocollet ofver Handelsoch Felice-Arenden, hållet inför Hans Maj.t Konungen i SWs-Rddet d Stockholms Slott den ag November i83J. Närv ara*de: Hans Excellence Justitia; Statsministern Herr Grefve Rosenblad, Hans Excellence Stats-Min^tern för Utrikes Ärendena Herr Grefve af Wetterstedt, Stats - Ko’'gK Monts Nådiga. Proposition R:i 68, 5 Slats-Råden: Hans Excellence Herr Grefve Mörner, Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke, Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm, Herr Grefve Adelsvärd, Poppius, Friherre Åkerhjelm, Hof-Cancelleren, Friherre von Schulzenheim, Slats-Secreteraren Skogman. Stats-Secreteraren uppläste till justering ett, i enlighet med Kongl. Majits under den ^2idra innevarande manad fattade Beslut, uppsatt förslag till Kongl. Majits Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående låneanslag lill återuppbyggande af staden Wenersborg. Och behagade Kongl. Majit, enligt Stals-Rådets Ledamöters underdåniga tillstyrkande, delta förslag, som finnes Protocollet hifogadt, i Nåder gilla, samt befallde, att Nådig Proposition i ämnet skulle i enlighet dermed till Rikets Ständer under denna dag expedieras. Ex Piototollo 5. G. Schyberg. hthang till R. St. Prot. rR3*. i Sami. i Afl su.dra Häftet. a I Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o 6g. i Nio 69. Ankom i afskr. till Exp.-Utsk. den 16 Dcc. KONGL. MAJ:
Han bragte oss i stor vånda, ty nere i underjorden ryckte han till sig sådant, hvars make ej finnes i Norges land, och nära var, att vi fått vår bane. De jagade honom ända till uppstigningsplatsen; där gaf jag honom tillbaka hans kvarlämnade staf, och förvisso är han en tapper man, ty jag kunde ej räkna alla dem, han slog ihjäl.» Och så stängdes högen. Torsten gick tillbaka till sina män, och de seglade genast till Norge. Här fann han konung Olof österut i Viken och framlämnade till honom de tagna klenoderna; hvarefter han berättade allt om sin färd, hvilken man fann mycket märklig. Nästa vår gjorde Torsten åter sitt skepp segelfärdigt. Det var en snäcka med tjugofyra mans besättning. Han styrde ut i Östersjön och när han kom till Jämtland, lade han till i en hamn där och gick upp i land för att förströ sig. Han kom till en öppen plats i en skog: där såg han en ansenlig sten, invid hvilken stod en förunderligt ful dvärg. Denne utstötte de gräsligaste tjut. Hans mun var vriden ända upp till örat, och näsan låg ned öfver munnen. »Hvarför låter du så där fånigt?» frågade Torsten. »Förvåna dig icke, du gode man», svarade dvärgen; »ser du ej den stora örnen, som flyger där? Han hafver tagit min son; förvisst tror jag, att denna olycka är sänd af Oden, och jag rämnar af sorg, om jag mister mitt barn.» Då sköt Torsten efter örnen, och skottet tog under dess vingar. Den stöp död ned, och han grep i luften det fallande dvärgbarnet och bar det fram till dess fader. Denne blef innerligt glad och sade: »Dig hafver jag nu att belöna för det du skänkt mig både son och lif. Välj här, hvad dig lyster af silfver och guld!» »Sörj först för din son,» sade Torsten; »jag är icke van att taga emot betalning, för det jag brukar mina krafter.» »Icke desto mindre är jag dock skyldig att löna dig», återtog dvärgen; »visserligen torde min skjorta af fårull ej synas dig vara mycket värd, men aldrig skall du förtröttas i simning, så länge du bär den närmast kroppen.»