Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Grefven påskyndade sina steg, för att komma förbi hörnet, men då kom en likadan trupp tågande från andra sidan, rätt emot honom. Det handlade förmodligen om någon allvarligare excess, de två partierna emellan. Grefven tycktes åt minstone antaga detta, ty, i stället för att fortsätta sin väg, smög han sig så nära som möjligt intill husväggen, förmodligen i hopp att icke varda uppmärksammad. Men knapt hade den sist nämnde truppen kommit fram på halft pistolhåll från honom förr än en medelålders, reslig man, som gick bredvid spelmannen, ropade åt honom. — Monsieur! Vi hafva helt visst något obytt! — Helt visst, mon cher! — svarade grefven kallt, då han i den talande igenkände sin värste vedersakare, långe Sparren vid gardet. — Också jag har den käppen hemma som är gjord för Er rygg. — Om förlof, min herre, men denna värja är på närmare håll, och den längtar efter värdigare föremål. Min lösen är, — tillade han och saluterade artigt med värjan, — Er dödsgång! — Och min är, — sade grefven, ursinnig, — åt helvetet med Er och hela Er afföda! Gemen skam öfver Er döda kropp! — Den skammen skall gå igen öfver Er — svarade den andre med ett hånskratt — Era fränder skola sjelfve varda vitnen dertill — fege förförare! De intogo skyndsamt ställning, medan de båda följena slogo ring om dem. Grefven var, trogen sitt hetsiga lynne, ifrig att komma sin motståndare in på lifvet. Men denne förstod att på utmärkt sätt försvara sig och i hvarje ögonblick tycktes han på väg att ränna värjan genom sin hetsige motståndares underlif. Men nu hördes plötsligt ljud af taktmessiga steg nedan för backen. De både stridande sänkte sina vapen. En patrull så sent och på denna trakt var någonting högst ovanligt. Grefven saluterade sin motståndare och ville fortsätta sin vandring, då de kringstående plötsligt, som på ett gifvet tecken, sänkte facklorna mot jorden. Några ögonblick och det vardt kolmörkt och tyst. När patrullen en stund senare framkom, kunde han af de kringkastade facklorna och den upptrampade vägen se, att en strid nyss förut egt rum.
Infallen haglade, och några kvickheter blänkte då och då. När glädjen närmade sig kulmen, började Marck alt oftare se bort åt ingångsdörren till. Han tycktes upptagen af en tanke, som han icke ville meddela någon, trots frågorna. Ändtligen syntes en pojke i dörren med en hel mängd små paket. Marck steg upp och gick emot honom, tog paketen af honom och delade ut dem åt sällskapet utan ett ord till förklaring. När vi vecklade upp omslagspappret, funno vi hvar sin kabinettsfotografi af Marck med hans påskrift och dagens datum. Vi sågo spörjande på hvarandra och förstodo icke rätt meningen med att dela ut dem midt under middagen. Marck satt åter på sin plats och fortsatte lugnt att spisa. När han såg de många frågande blickarna, tog han sitt glas, skålade sällskapet till och sade gladt: – Det är bara ett minne till er af denna dag. I midten af meningen stockade sig hans klara röst, han harskade sig, men tonfallet blef underligt tvunget och skorrande mot slutet. Marck hade blifvit blek, och när vi sågo att han ville undvika alla förklaringar, slapp han dem. Men det lilla afbrottet kvarlämnade en viss besynnerlig beklämning, en känsla såsom af något ödesdigert. Alldeles ofrivilligt sjönk stämningen till nollpunkten, och Marcks glada galghumor fans icke häller till hands för att åter bringa den att stiga. Själfva champagnen pärlade förgäfves i glasen, den hade icke kraft att skölja bort det sällsamma intrycket af fotografierna, Marcks minnesskänk, och af hans egendomliga tonfall, hans blekhet och skygga blick. Icke ens vid kaffet fick munterheten sin förra otvungenhet igen. Marck sjöng sina visor, vackrare än någonsin, men höll sig ifrån sitt gladaste program. Vi öfriga sutto här och hvar och stirrade ut öfver Esplanaden genom de stora, till golfvet nående fönstren, betagna af oklara, halfva aningar, dem ingen ville meddela den andra. Perspektivet mellan Esplanadens aflöfvade, små lönnar hade för första gången i år denna fuktiga, vårblå ton, som tyder på att färgerna i naturen börja vakna efter sin bleka vinterdvala. I den nedgående eftermiddagssolen låg
I Den 7 September e. m »99 Iian utstruken från Gesällernas gemenskap, och kan icke utan ett dryckesgille, som kostar honom 12 å t5 R:dr, åter blifva införlifvad med dem, och sålunda blifva en rättskaffens Gesäll. Hvad nytta medförer herbergena, då endast att i dryckenskap förslösa en hel dag, hvarefter de den följande dagen äro oduglige till arbete, deraf uppkommer. Afskaffa gesällherbergen; låt ynglingar blifva gesäller utan detta, så blir åtminstone icke deras sedermera suponerade utsväfvande lefnad under lagens skydd dem bibringad. Den stora klassen af fabriksarbetare bär icke blifvit omnämd, icke murare eller timmermän nämde; Utskotten hafva kanske ansett det icke vara möjligt att corrigera dessa redan i så hög grad genom oordentlig lefnad förstörde menniskor, men jag anser det icke omöjligt, och vågar vördsamt föreslå, att genom husbondens tillsyn öfver dem, de äfven kunna blifva ordentlige, flitige arbetare; ålägg endast deras Mästare, att, för de som icke äro gifta, på närmaste ställe intill deras arbetsstation, accordera med någon om deras mathållning; flere Handtverksmästare, som hafva så kalladt utarbete, göra på detta vis nu; hvarföre kunna icke Muroch Byggmästare göra detsamma; hvad de förtjena öfver hvad maten kostar, kunna de ju erhålla contant, och för Fabrikörer är det ingen svårighet att åstad - 200 Den 7 September e. m. komma dietta, då de för det mesta arbeta inom hus; ogift fabriksfolk böra aldrig få veckpenningar; de arbeta endast fyra dagar i veckan och lefva oordentligt Söndagen, Måndagen och Tisdagen; det är följden af de penningar de utfå Lördagarne. Att flere Handtverksmästare redan hålla sitt folk med mat och nödige arbetskläder, är bevislig!, oaktadt någre af dem drifva rörelse med 3o å 4° arbetare; och så väl de, som deras arbetare, finna det förmånligt; hvarföre då ej ålägga de öfrige att göra sammaledes.
Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottets den 7 nennes bordlagda Memorial Nio 4(1, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, rörande Betänkandet N:o 19. Uf .qbidamui-’ ifoo biÉ/aiJlnl -raq cyiliblnlé Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Lag-XJtskottets Belänianden. fiel' af följer icke, att hvarje deruti varande Bolagsmans Cession skall af Hof-Rätten upptagas; ty att en Bolagsman möjeligen kan söka aflrädesförtnån, utan att deraf Cession af Bolaget nödvändigt skall föranledas , är instämmande med allmanna Lagens innehåll uti i 5 Cap. 9 §. Handels-Balken. Så vida nu den enskilte Bolagsmannens hustru icke kan anses tillhöra Bolaget, är det ock klart, att hon äger söka boskillnad emellan sig och mannen vid det forum, hvarunder den sednare for sin person lyder, derest icke Han och Bolaget på en gång söka Cession, i hvilket fall hennes ansökan naturligtvis skall ingés till Hof-R.Uten, der Concoursen är anhängig. Vid 2 §. är anmärkt, att den deruti föreskrifne lid för hustruns boskillnadsansökningsafgifvande, nämligen sist å den d3g, som för bevakningen af Borgenärernes fordringar utsatt är, skulle vara nog lång. Såsom skäl äro anförde, dels att, då Boskillnadst visten vanligen i ett sammanhang med afträdestvisten handlägges och afgöres, rnen mannens Borgenärer/ hvarken af offenteliga stämningen och kungörelserne derom, eller af de särskilta kallelser de undfå, kunna erhålla kännedom atcdiustrun söker boskillnad , hvilket de först på inställelsedagen i mannens Concours ftngo veta, så hlefvo de ock utur tillfälle, att uti sina bevakningsinlagor, dem de /agde att före berörde dag tilj Rätten insända, anmäla sina bestridanden af boskillnaden , dels öck att såmedelst de i mannens galdbundna bo tillförordnade Gude
Deremot skulle jag tro det af Hr Printzensköld anförda skäl, att blott de skoglösa hemmanen vore berättigade till utsyning, icke kunna medgifvas såsom fullt antagliga, ty i lagen står att i allmänning ega alla del, som i häradet bygga och bo; och om på vissa ställen en gifven praxis varit följd, att utdela skogen blott till dem, som deraf varit i behof, kan dock derpå ingen eganderätt grundas. Då fråga är om att antaga andra bestämmelser, tror jag man kan utan att förneka utsyningsrätten, låta det bero på häradet att besluta om dessa utdelningar, och att göra sig till godo allmänningens afkastning. Hvad angår den första af Hr Åker IX II. o 8 434 Deri 7 November f. m. mans anmärkmr, tror jag det vara nyttigt, att häradet får tillfälle a'tt genom deputerade deltaga i skogarnes vård; men jag tror icke att ordalagen här lägga hinder i vägen derför. Om det blir en Öfverstyrelse öfver skogarne, lärer det väl ieke dröja länge, innan denna "blir i tillfälle att fästa K. M:s och It. St:rs upmärksamhet på de olägenheter i skogshushållningen, som nu förefinnes; och man torde således kunna i en snar framtid motse mera bestämda och positiva lagstadganden, egnade att förekomma vanvård och hämma förödelse af skogarne. — Jag tillstyrker K., o. Ad. att anse 2:dra punkten i K. M:s förslag till ingen anraärkn. föranleda. Gr. Sparre: Jag fruktar att Hr Printzensköld förgätit inne hållet af 1824 års författning. Der stadgas att härads-allmänningarne icke allenast öfverlemnas till häradsboenies disposition, utan äfven kunna mellan dem fördelas. Vi veta äfven, att en massa allmänningar blifvit på grund häraf fördelade; och det är således tydligt, att Hr Printzenskölds åberopande af 1805 års Bref grundar sig på ett misstag. Hr Printzensköld: Jag har visserligen icke förbisett 1824 års
Lemnar man domaremakt i folkets händer, utan inskränkning till den del af folket, som i någon mån förstår att utöfva denna makt; så bibringar man derigenom icke folket skicklighet att döma, utan snarare skall folket döma så, att all skicklighet för detta yrke försvinner; och det framskridande, den utbildning af folkandan, som i öfrigt härmed står att vinna, äro visserligen icke af den art, att en statsklok eller en för sann frihet nitälskande lagstiftning önskar framkalla dem. En gång förut har jag, såsom Ledamot af Lagberedningen, yttrat mig i detta ämne, och ansåg då ”juryinrättningen utgöra en högst vigtig integrerande del af domstolsorganisationen, förnämligast egnad att göra benådnings”maklen umbärlig. Så vida nemligen denna makt, innan den uppträdde i dess ”nu varande form, icke i samhället ägde någon ting annat motsvarigt, än ”juryinrättningen i dess förgångna, uråldriga skick; syntes mig ej heller benåd”ningsmakten annorlunda kunna upphöra (i fall den en gång skall upphöra), ”än genom juryinrältningens återkomst, i en så mycket ädlare skepnad än ”fordom, som den måste grunda sig på en högre bildningsgrad och omfatta re”nare åsikter af menniskans moraliska natur.” O ”Utan all öfverspänd föreställning om den bildningspunkt, vid hvilken ”jurymäns domsrätt sålunda med fördel skulle kunna inträda, förmodade jag Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. Ull 1850 års riksdag. 9 66 ”dock med temlig sannolikhet kunna antagas, att denna punkt i allmänhet ”ännu icke vore upphunnen af närvarande tids bildade folk, äfven om de an ”tagit juryinrättningen och visade sig svartsjuka om dess bibehållande.”
Motion N:o 126. Sammans. Statssamt Allm Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 4 och Meni. N:o 24. Montgomery, om pension åt enka och oförsörjda barn efter Landshöfdingen G. A. Motion N:o 72. Stats-Utsk Utlåt. Muskö, om anslag af statsmedel till löneförbättring åt Kapellpredikanten på. Motion N:o 90. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 139. X. Nordlander, Nils, Motion N:o 21, om statsanslag till utvidgning af läroverkshuset i Umeå. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 139. R. St. underdån. Skrifv. N:o 169. Motion N o 72, om årlig pension åt framlidne Landshöfdingen G. Montgomerys enka och oförsörjda barn. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 153. 15 Nordlander, Nils, Motion N:o 73, örn en årlig pension åt framlidne Poslinspektoren i Umeå A. F. Tinnerholms enka. Stats-Utsk. Utlät. N:o 153. Motion N:o 74, oin ytterligare låneunderstöd af allmänna medel till fullbordande af brobyggnaden öfver Ume eif. Stats-Utsk. Utlåt. Meni. R. St. underdån. Skrifv. N:o 175. Motion N:o 147, om pensionsrätt för rikets Biskopar, Stats-Utsk. Utlåt. NordlundJosef, Motion N:o 142, om förklaring öfver sista punkten af Kongl. Maj:t nådiga förordning den 8 Oktober 1861, angående ändring i vissa delar af 17 kap. Handels-Balken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenärs egendom. Lag-Utsk. Betänk. Nordström, Johan Jacob, Motion N:0 84, om anslag dels till lön åt en Intendent vid Riksmusei palseontologiska samlingar och dels till förökande af dessa samlingar, m. m. Stats-Utsk. Utlåt.
I den mån productionen dä pä alla håll alstrade verkliga öfverskott, skulle, utom de capitalcr, som bestå i varor, oell som i vexlar och till uågen del i penningar circulera, räntebärande capitaler på lika naturlig väg uppkomma och endast pä de orter accumulera sig, der tillfälle lill handel eller nya vinstgifvande näringar yppade sig. Egentligen i handel och nya näringar igeuGnnes de verkliga och räntebärande capitalernes rätta verkningskrets. Der vinster, nemi. överskjutande förlagsränta och arbetskostnad, gifvas, der äro iånetillgångar ypperliga befordrare af välmågan och af crediten; och som den sednare äfvenledes der är hemmastad, så sprider den också der ett ytterligare och mera fortskyndande lif, och är icke blott en förledande källa till förderf, under den falska tro, att man af credit kan skapa verkliga capitaler. Men här i landet, hvarest, för alt nyttja en frejdad skalds uttryck, ”inga andra capitaler finnas, än sädane sorn sägas upp”; der den största gäldenären och creditbehöfvaren af alla, 11. Sl:s hauk, är den förnämsta förläggaren, emot dryg ränta för 10 ä 12 millioner och något mindre hög för öfrige 8 ä 10, men der sjelfva denne förläggare mäste, utom sin ränteoch diseontvinst, ytterligare begära understöd och garanti af en annan ännu större gäldenär, den Svenska nationen, hvars individer äga sä godt som inga rörliga capitaler, och hvarföre dess representanter skjuta dc egentligen skattdragande, den lätt åtkomliga fasta egendomen, framför sig, hvilken alltid får rida för rusthållet, som man säger, när commando-ordel utgår att fylla anslagen—hur ser det väl ut i detta land med capital-bilduiugen? eller ikring hvilka punkter trifvas häst här de capitaler som finnas, antingen der industri och produclion idkas eller der man blott njuter? — och huru användas de ? — manne lill reproduction, eller till blotta förtäring och lillintclgörelse, under hvarjehanda former?
I förslaget om afskaffande af arfvoden för RiddarhusDirecteurerna vill jag eljest gerna ingå. Förslaget om ändring i afgiften till RiddarhusSecreteraren gillar jag äfvenj men jag får föreslå att dst måtte återremitteras till RiddarhusUtskottet, för att det måtte jemka till hvad grad afgiften kan förhöjas. Grefve Posse: I afseende på hvad Herr Nardencreutz anfort, rörande arfvode för Direeteurerna, får jag allenast hänvisa till mitt yttrande när jag först gjorde denna motion, emsRidd. 0, Ad. Prat. 6:te Del. N:o 5. 6. 34 Den I Augusti. dan jag då sade detsamma som Herr Nordencreutz nu. Jag har hvarken da eller nu vändt någon af mina anmärkningar emot Herrar Directeurer. Beträffande åter den föreslagna Capitations afgiften , sä är det åtmindstone ingen nyhet; ty år 1812 åtog sig Ridderskapet och Adeln en sådan, och under innevarande Riksdag har det redan prolongerat densamma. Herr von Heyne: När motionen till lönförhöjning först väcktes, var det ej ensamt fråga om RiddarhusSecreteraren, utan om alla Riddarhusets tjenstmän. För min del får jag föreslå att Höglofl. Ridderskapet och Adeln beslöte att, så fort tillgångarne medgifva, den föreslagna lönförhöjningen måtte, efter det ingifna förslaget, proportionell tilldelas alla Riddarhusets Embetsoch Tjenstmän. Honorarierna för Directeurerna anser jag icke böra indragas. Och emot all ny Capitationsafgift protesterar jag; den som vi redan åtagit oss har varit nödvändig för att ersätta våra Protocollers tryckning, och gifva medel till Riddarhusets reparation; Allt detta var nödvändigt; men det nu föreslagna anslaget är ej så vigtigt att just derför en Capitations afgift skulle stadgas. Herr Nordencreutz anhöll, i anledning af någon yttrad önskan om uppskof med hela frågan , att den nu måtte få afgöras, medan ännu Ridderskapet och Adeln till något större antal vore samlade.
Utsk. har ganska riktigt anmärkt, att en summa af 23,245 r:dr 23 sk. 9 rtst. finnes att tillgå på det anslag R. St. vid nästlidne riksdag till ifrägavar. ändamål anvisat, derföre att vederbör, menigheter icke fullgjort de villkor, hvarförutan medlen ej få lyftas. Men den som betänker, huru svårt det är att öfvertyga menigheter otn hvad som leder till deras egen nytta, den inser äfven, huru lätt det händer, att ett beräknadt företag mäste uppskjutas ett eller annat år, intilldess vederbör, sjelfve hunnit stadga sin öfvertygelse om företagens nytta. Den a g Februari f. m. Hvad ifrågavar. företag lili Wermland helfri (Får, så är det mig genom enskild underrättelse bekant, nit meningen lärer vara, att linder Fästings marknad i Christinehamn uppgöra öfverenskommelse om fullgörande af hvad som er fordras för medlens lyftning, hvarom Wermländningarne, i sådant fall, ieke lära underlåta att anmäla sig. Om så sker, försvinner större delen af den behållning StatsUtsk. påräknat. För min del skulle jag anse lämpligt, att, i de fall, då ingen täflan uppslår emellan menigheter om erhållande af dylika medel, R. St. bestämde en viss praescriptionstid , inom hvilken vederbör, skulle anmäla sig till medlens lyftning, och att, då flera menigheter önskade erhålla samma bidrag, företrädet dem emellan gåfves åt den, sorn proportionaliter bidroge mest af egna tillgångar. Om nu den befintliga behållningen skulle komma att upptagas af Wermländningarne, så saknades medel för arbeten af samma beskaffenhet under detta år i andra landskap. Då härtill kommer, alt de arbetsplaner, hvilka vanligtvis uppgöras i början af året, nu icke kunna uppgöras, förrän kändt är hvilka tillgångar som uro att påräkna, och då vi redan oro i slutet af Februari, så torde R. o. Ad. finna, huru angeläget det är, att anslaget så fort som möjligt beviljas. För framtiden böra, lill förekommande af uppehåll med arbetet , dylika anslag alltid utgå ifrån det en statsreglering slutas intilldess en ny vidtager.
»Först nämner jag den, hvars värde faller alla lättast i ögonen och hvarom alla klarsynte män mena ett och detsamma, när de säga, att ingen konung i Norge varit sådan som Olof Tryggvason; och är det stor skada att förlora en dylik höfding. Med så stor och gagnrik heder som han har ingen tillförene här styrt allt folket. En annan klenod säger jag hans drottning Tyre vara; om henne hör jag alla bära ett och samma vittnesbörd: aldrig har förr i Norge lefvat en sådan kvinna, både hvad vett och godhet beträffar. Den tredje klenoden är konung Olofs skepp, Ormen långe, hvarom alla äfven hafva samma mening: ett sådant skepp har ej förut blifvit i Norge bygdt. Som den fjärde klenoden räknar jag konungens hund Vige, hvilken är till sin natur klokare och mera värdefull än någon annan hund i riket. Nu är det att befara, att detsamma sker, som så ofta skett: blott en kort tid njuter man och i en fart mister man sedan just de dyrbarheter, som i sitt slag öfvergå alla andra. Då vände sig konungen till sina män och sade, att man strax skulle vända om till skeppen. När de kommit utom dörren, yttrade den blinde: »Sant är det dock att säga, att det är tungt att lida af ålderdom, ty samma lott öfvergår de fleste åldringar: icke blott förslöas deras syn, utan med blindheten förödes ock allt vettet. Jag skulle ej hafva ordat så mycket, om jag blott vetat, hvad jag nu vet: att jag talat med konung Olof Tryggvason själf. Och dock kan jag ej taga tillbaka, hvad jag en gång sagt, fastän det nog är troligast, att I icke sätten lit till mitt lösa prat — hvad likväl vore det bästa!» Konung Olof vandrade sedan till skeppen med sina män; färden styrdes söderut; och inom kort föll han i slaget vid Svoldern. Drottning Tyre, som efter striden hittades, där hon låg dold under Ormen långes däck, dog af sorg nio dagar därefter. Skeppet själf togs i besittning af jarlen Erik Håkansson. Det gick sedan alltjämt lutande och lydde ej styret. Enligt somliga lät jarlen hugga ned Ormen; enligt andra lät han bränna den.
Landtmätare, Notarii Publici, likasom hvar och en annan, hvilken, vid handlingars emottagande och utfärdande i och för tjenstebefattning, antingen underlåter att tillse, det de ingilne handlingarne äro riktigt charlerade, eller att de för öfrigt derom gifne föreskrifter äro iakttagne, eller ullernnar sådana handlingar ocharierade, som charteras bora, eller dem med för ringa charta förser, eller ock eftersätter den honom, genom denna Författning, i allmänhet eller isynnerhet uppdragna tillsyn, vare för hvarje gång ha.i, i fö'jd af åtal, blifvit till förbrytelsen förvunnen, förfallen till böter, motsvarande femtio procent af det undanhållna chartae-beloppet, dock ej under 10 R:dr, och ersatte dessutom den Kongl. Maj:t och Kronan tillskyndade förlust. 3:o Vederbörande Presterskap äligger det äfven, vid ansvar af ersättningsskyldighet samt böter till ett belopp af 10 II:dr, alt tillse, det stämplade pappersbeloppet svarar emot samtliga lysnings-sedlarnes fastställda cbarterings-belopp. 4:o Allt underslef med stämpladt papper eller vid stämpling deraf, uppbärande af högre betalning, än utsatt är, förfalskning eller annan grof förbrytelse åtalas vid laga Domstol och straffas efter allmän Lag. 5:o Underlåter utgifvare af tidningar eller af sådana periodiska skrifter och brochyrer, som pä ofvannämnda sätt få åtnjuta portofrihet, eller boktryckare, hvad om stämplingen stadgadt är, ersätta Kongl. Maj:t och Kronan den härigenom uppkomna förlust, och böle dessutom Tjugufem procent af den undansnillade stämpelafgiften, dock ej under Sjuttiofem Riksdaler.
Men som, efter denna reservations afgifvande lill Bevilln.Utsk, högst sällsamma händelser inträffat inom vår verldsdel, hvilka påkalla den yttersta uppmärksamhet och försiktighet äfven vid behandlingen af penninge-affärer i de allmänna förhållandena, och hvilka otvifvelaktig! skola i sin mån inverka på privalbanksrörelsen, samt ansenligen förminska deras inkomster, tror jag att om någon anledn. förefunnits ålägga dessa inrättningar en högre bevilln. än all annan lofgifven rörelse inom vårt land, tiden och händelserna förbjuda denna åtgärd för det närvar., ty man kan i annan händelse befara att de upphöra med hela sin rörelse, i en tidpunkt då man som bäst är i behof af densamma; hvarföre jag, såsom ett ytterligare skäl till hvad jag uti min reservation anfördt, afstyrker bi-< De d 8 Å pr i 1 e. m. 103 fall (ill Ulsk:s betänk, i denna punkt, med anhållan att min reservation måtte uti R. o. Ad-.s prot. blifva införd. Hr Rosenblad: Den'grundsats, sorn Frih. Palmstjerna började att uttrycka, är obestridligt riktig, nemi. att en bevilln. bör åläggas lika på hvar och en, som befinner sig i samma förhållande, och att om således Utsk. velat ålägga privatbankerna en bevilln. af 15 procent för den del af deras årliga vinst som öfverstege 6 procent, så hade Utsk. bordt ålägga alla andra bolag, under samma förhållanden, en lika afgift. Då hade man åtminstone handlat utan mannamån, men nu är förhållandet motsatt. Såsom ett exempel, att bolag kunna finnas, som t. o. m. gifvit större vinst än privatbankerne, anhåller jag alt få citera ett, som väl nyss upphört, men i hvars ställe ett annat trädt, Det gamla sjöförsäkringsbolaget gaf de första åren ända till 50 procent i ren vinst, så att inom 2 eller högst 3 är hela kapitalet var återvunnet och de betydliga summor, som bolaget inkasserade i vinst under den följande tiden af dess oktroj, var en ren behållning.