Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det för denna åtgärd anförda skälet, att folkskolelärare till behöfligt antal icke linnes i en del af socknarne inom Norrbottens län, torde ega full tillämplighet äfven inom andra, aflägsna och glest bebodda delar af landet, och bristen måhända snarare böra afhjelpas genom ett mera tilli äckligt anslag till folkskolelärare-löner, än genom upprättandet af ett nytt seminarium särskildt för några få socknar i landet, hivad åter angår det förhållandet, att elever från de Finska och Lappska socknarne, sedan de i stifts-staden inhemta! kännedom i Svenska språket och hunnit vänja sig vid lefnadssättet på denna ort, icke skulle vilja återvända till hembygden, så synes ingen säkerhet.vara för handen, att ju samma svårighet skulle kunna inträffa, äfven om ett nytt seminarium blefve inrättadt något nordligare, eller i Luleå. Om vid seminariet i Hernösand, hvars lärjungeantal städse varit jemförelsevis inskränkt och vanligen icke öfverstigit 20, en i Finska språket kunnig lärare anställdes, som särskildt ginge de elever tillhanda, hvilka ifrån dessa socknar anmälde sig till seminariet, så torde Staten, i hvad på den ankommer, hafva sörjt för undervisningen i detta afseende. För detta ändamål åter lära tillräckliga medel å besparingarne för folkskoleväsendet komma att blifva disponibla, utan att särskildt anslag dertill varder af Rikets Ständer anvisadt. Ett betydande hinder för seminarii-inrättningens utveckling synes Rikets Ständer, på sätt E. K. Maj:t jemväl erinrat, ligga deri att anslaget till så vigtiga och i hela folkets själsodling djupt ingripande läroanstalter endast varit beviljadt för tre år i sender. Om de vid seminarierna anställde lärare skola kunna rätt förbereda sig till uppfyllandet af de stora fordringar, som äro fästade vid deras undervisningskall och om de skola fortfarande egna alla sina krafter åt dess bestridande, bör väl icke deras ställning hvart tredje år kunna undergå en fullständig förändring.
I oek /j. M., 20 Lap. 8 oek l) M. 8amt 28 6ap. 11 oek kemhällde derföre Klög8te Dom8tolen, om ieke lorhkerörde tvänne M. mä, under omk^tt numerordning, örkälla denna lydeke: 20 / /KAM Z-OL/KK/r/K med/oM rZe/r /v?/o///Z^ att den dömde ej mä i allmänt värf kruka8; oell vare den, 80m till 8ädan pälöljd gjort 8ig förfallen, okerättigad att utöfva emliete, tjen8t eller annan allmän kekattning, att till allmän kekattning välja, 8ä oek fora annan8 talan inlor Rätts. 2l^./ NKAea tall 8traliä.8 krott med påföljder, utom dem, 80m nu 8agde äro, efter tk^ derom i lagen 8er8kildt 8tadgadt Knn68. Ow denna Kem8tällan Kifalle8, klefve deraf en följd, att pä alla 8tällen i kollaget, der Känvi8ning till 2 Lap. 21 förekommer, korde, i utk^te deremot, 20 H af 8amma Lapitel äKeropa8.
» Hör du, Claes », sade Clara till sin man, då de blifvit ensamma, » där ser du följden af dina intriger. Werenius är verkligen förälskad i Bella, har friat i kväll och naturligtvis fått korgen. » » Huru vet du det? » frågade Claes, som visste, att damerna ej hunnit vexla ett ord med hvarandra, eftersom Bella genast gått upp till sina rum. » Du är en gås, Claes », svarade Clara öfverlägset, » och därtill en blind gås! » När Bella uppkommit på sina rum afskedade hon sin kammarjungfru och slog sig ned på en chaiselongue för att öfvertänka aftonens händelser. Hon hade tänkt länge och väl samt slutligen funnit den hjältemodiga utvägen att taga sig en riktigt grundligt hjärtlättande gråtstund, emedan hon tyckte det egentligen vara synd, dels om Werenius, som hon värderade, och dels om sig sjäif, som varit nödsakad att göra honom sorg. Det var nu alltihop Claes ' fel och besannade det gamla ordspråket, att släkten är värst o. s. v. Den kvinliga logiken är i sanning högst besynnerlig! Vete Gud, huru länge hon skalle kunnat ännu pågå med detta själfplågeri, om hon ej afbrutits, genom att en blixt plötsligen upp lyste hennes rum och en åskknall följde tätt därpå. Var det något för hvilket Bella var rädd, så var det för åska, och att kasta en sjal öfver sin hvita cachemirsnattrock och rusa på dörren för att ila till salongen, var en sekunds verk. Hon fann där Clara, som redan för en stund sedan förmärkt åskvädret och i följd häraf ej gått till hvila, utan satt sig att läsa. Järnfält och Werenius hade skyndat ut för att tillse, att sprutorna voro i beredskap och allt folk uppe. Åskvädret blef allt starkare, och damerna började att känna sig mycket nervösa, då lyckligtvis Werenius, skickad af Claes, kom in för att lugna dem. Bella kröp upp i ett soflhörn och tillslöt ögonen för att slippa se blixtarne. Clara gick in till barnen, och Werenius stod tigande i fönstret och blickade ut.
Jag får förnya min anhållan, att propositionen måtte blifva helt enkel på Memorialets läggande till handlingarne. Sedan skall jag, om ingen annan gör det, såsom enskild motion proponera, att polletten måtte återställas. Herr Rosenbladj Bernhard: Sedan ConstitutionsUtskottet, med den rätt Grundlagen lemnar detsamma, förklarat vägran att framställa annan proposition, än den, sorn icke medgifver General-Intendenten dorchimont inträde på Riddarhuset, vara lagenlig; lärer det vara en pligt mot Grundlagen, att delta beslut sättes i verkställighet, äfvensom att det meddelas den det rörer. Men jag medgifver tillika riktigheten af den känsla, sora vill vid detta meddelande bevara den grannlagenhet man är skyl9 H. 3 34 Den 5 J a n u a r i i. dig, då frågan är att ett helt Stånd framträder med ett beslut, som rörer en enskilt mans rätt. Jag hemställer således, om ej tankarne kunde förenas, i händelse Herr Grefven och Ordföranden behagade framställa den proposition, att Memorialet må läggas till handlingarne, samt i följd deraf RiddarhusSecreteraren genom ProtocoilsUtdrag underrätta Herr General-Intendenten dorchimont om sakens utgång. Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie: Jag måste säga, att för mig synes det likgiltigt, i fall Ridderskapet och Adeln fattar beslut, att lägga Memorialet till handlingarne, antingen polletten affordras genom Riddarhus-Fiscalen eller RiddarhusSecreteraren, Men det är i afseende på hufvudsaken jag får hemställa, om ej, sedan en Ledamot af ConstitutionsUtskottct yttrat, alt Utskottets tanka ej varit annan, än att gifva tillkänna, att Utskottet godkänt Ordförandens vägran af proposition, men ej att yttra sig i hufvudsaken, vår skyldighet är, alt begära ConstitutionsUtskotlets yttrande deröfver.
Således ville jag icke uti något afseende motsäga den värda Ledamotensfanka, som äfven till detta rum sökt skaffa andras inträde än medlemmarne af Ridderskapet och Adeln, om icke våra handlingar förut ägde all den publicitet, sorn för närvarande med billighet kan begäras och med rättvisa öfverensstämmer med det allmännas fordringar, isynnerhet om våra Protocoller, enligt en annan värd Ledamots gjorda framställning, komma att tryckas dagen efter sedan de blifvit justei rade. För publiciteten kan man väl icke for^ dra stort mera? Och hvartill skulle det då tjena, att här lemna inträde åt andra än dem, sorn i våra öfverläggningar kunna deltaga, ef* Den 27 jdnuarii. te t sorn intet af hvad bär discuferas och beslutås, hålles hemligt, utan tvärtom, så fort möjligt är, genom tryck, allmän göres P Men det oaktadt, hvilken kan bestämma hvem, och hvem icke, här för hvarje gång bör få inträde!* Alla kunna åberopa lika rätt men alla skulle icke här få utrymme. Godtycket skulle således nödvändigt afgöra valet, utan att af någon reglementarisk föreskrift till allas nöje kunna verkställas. Och huru lätt skulle ej detta kunna gifva anledningar till tvister, gräl, oordningar, kanske till mycket obehagliga följder, hvilka både kunde komma att störa och må hända, någon gång att tillintetgöra Ridderskapets och Adelns öfverläggning gar, och allt detta utan motsvarande fördelar. Ty icke kan publiken hämta någoa uppbyggelse af, och än mindre bör den gifva någon impuls åt våra discussioner, och aldraminst kunna vi draga någon nytta af det, att omkring 50 å 60 personer öfver det vanliga antalet äro stumma åhörare. Det är således på en gång vigtigt och nödvändigt att med den väckta frågan visligen förfares:
Hvad en värd talare här nyligen har mycket utförligt framställt ang:de Konungens prerogativ, ang:de bränvins-brännare, uppviglare o. ni. s., kan visserligen hafva sitt värde såsom talrika taktiska hjelptrupper för att söka uppskrämma inbillningarne emot förslaget, men jag tager mig friheten att fästa uppmärksamheten derpå, att de icke hafva det minsta att göra med det praktiska af frågan, åtminstone om man icke håller sig vid annat än 17 och 22 §§:ne och skulle, för att gå motsatta sidan till mötes, vilja afslå den 24 §. Det lärer icke vara någon af R. o. Ad:s ledamöter som hyser den tankan att Konungens prerogativ i afseende på deltagande i högsta domstolens öfverläggningar hädanefter hvarken kommer att utöfvas ofta, eller särdeles bör utöfvas ofta. Jag tror icke alt det skulle vara för Konungamaktens eget anseende så särdeles förmånligt om Konungamakten skulle ofta blanda sig i högsta domstolens öfverläggningar och visa sig intresserad för det ena eller andra målet samt lägga sina röster deruti. Man måste gå ut ifrån den åsigten att om man söker bibehålla Konungens 2:ne röster i högsta domstolen, så är det just för att beteckna att domaremakten utgör en gren af Konungamakten, men om hvilken likväl hvar och en hade erkänt nödvändigheten af att den står på en sjelfständig punkt. Utgår man derifrån, äro alla ense härom, och jag tror icke att någon skall framställa en deremot stridande tanka, så måste man äfven komma till den slutsatsen att det för 10* 14S Den 19 Januari. detta ämne alldeles intet båtar om högsta domstolen sitter på en eller två divisioner, utan det måste vara lika lätt för Konungen, om han vill begagna sig af prerogativet, att gå lill den ena eller andra divisionen. Del finnes likväl en annan omständighet, som jag tror att man här bör bibehålla såsom hufvudsakligt syfte för den föreslagna förändringen, nemi. att det icke gifves någon medborgare i Svea Iand, som icke vill att lag och rätt skola skipas oväldigt, rättvist och på grund af sakkännedom.
Jag frågar, om det är rigtigt Den 2 Mars e. m. bedömdt, att derföre, att frågan hörer under domstol, dervid numera är intet att göra. Jag tror, att der Banken endast är den förlorande, der kunde visst något göras. Betänkandet är således ej i det utredda skick man hade bordt vänta. Jag vill ej ingå i det speciella fall, som tagits lill anledning för denna motion, men den har hvarken i form eller sak blifvit så behandlad sorn den bordt. Motionen afser onekligen en slags allmän inhibition för dylika fall, intilldess ny lag hinner stadgas. Och någon åtgärd kunde under tiden visserligen tagas med de auctioner, der Bankens rätt endast är i fråga. Så snart den är blandad med andras rätt, står ej något att göra. Herr Ribbing: Jag vill endast korteligen anmärka, att om, såsom Herr Hjerta säger, det är andra fall, hvaruti för framtiden en rättelse behöfves, tycker jag saken vara på bästa väg, då Lagfrågan är i LagUtskottet, och det, som rörer Banken, i BankoUtskottet. Det framställdes sedermera af Herr Hjerta, att en inställelse skulle vara nyttig, intilldess en ny lag utkom. Men hvartill skulle det tjenar då den nya lagen naturligtvis ej kunde få retroactiv verkan. Herr von Hartmansdorff: Jag ville egentligen säga detsamma sorn Herr Ribbing, och å nyo uprepa, att den nya lagen i54 Den 2 Mars e. m. ej kan få retroacliv verkan. I Concoursen göra de öfriga fordringsägarne naturligtvis sin rätt gällande efter de författningar, som funnos, då inteckningarne togos. Domstolarne måste likaledes döma derefter; och således är det för vederbörande gäldenärer utan gagn att återremittera Betänkandet, med mindre man vill efterskänka Bankens fordran, hvilket dock ingen föreslagit. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adelil ansåg de vid BancoUtskottets Betänkande gjorde anmärkningar böra föranleda till detsammas återremitterande. Ropades Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition till bifall å berörde Betänkande. Ropades äfven
Då gäldenär sitt skuldebref bos Rätten företer och således viser, att han skulden till fullo betalt; varde inteckningen dödad, och sådant straxt å skuldebrefvet tecknadt, så ock i Protokollet skrifvet. Köpare tili fastighet, hvilken antingen å utmälningsauktion eller under konkurs af borgenärer genom offentligt utrop såld är, och hvaruti inteckningar finnas, till hvilkas gäldande köpesumman icke förslår, ege, så snart auktionsförrättningen vunnit laga kraft, eller, i händelse af klander, fastställd blifvit, samt köpesumman är inbetald, att derom af vederbörande exekutor eller syssloman erhålla bevis. Köparen anmäle sig med detta, jemte gravationsbevis, hos Domstolens Ordförande i den ort, der fastigheten är belägen, och Ordföranden åligge att genom anslag å Rättens dörr, och kungörelse, hvilken genom köparens försorg bör Irenne gånger införas i Allmänna Tidningarne, kalla och förelägga de inteckningshafvare, som antingen alldeles icke eller endast till någon del fått sina inteckningar utur köpeskillingen guidna, att i stad inom en månad från den dag, kungörelsen i Tidningarne sista gången finnes införd, och å landet vid det Ting, som först infälle^ sedan en månad från sista kungörelsedagen förflutit, hos domstolen anmäla, huruvida emot deras inteckningars dödande kan vara något att påminna. Börande domaren, ehvad inteckningshafvarne då begagna rättigheten att varda hörde eller icke, och jemväl ulan hinder deraf, att originalinteckningshandlingarne icke uppvisas, angående inteckningarnes dödande sig utlåta Mom. 3 Yill borgenär låta sin inteckning under annan nedsättas eller eljest förändras eller till större elier mindre del dödas; uppvise då inteckningshandlingen i hufvudskrift för Rätten, och skrifve
Då jag började mitt anförande med att instämma uti Frih. Palmstjernas yrkande, att anslagen måtte ä stat uppföras och såsom ett nytt motiv dertill sedermera anförde 268 Den 23 Oclober e. m. den utväg, som jag föreslog, nemi. att i fullmakterna insätta ett villkor, hvarigenom just den betänklighet enligt min förmening nndanrödjes, som StalsUtsk. visat sig hysa; så följer häraf, att min mening vid begäran om återremissen icke kunde vara någon an nan än den, att få lönerne uppförda på stat. Hr von Troil: Grundlagen säger, att StatsUtsk. skall erhålla del af de skäl, som föranlåtit Ståndet att icke bifalla Utsk:s förslag. 1 händelse R. o. Ad. enhälligt skulle godkänna Frih. Palmsljernas förslag, så igenfinnas sannolikt skälen dertill i hvad Frihrne Nordenfalk och Gyllenhaal samt måhända äfven uti hvad jag i ämnet anfört. Jag skulle derföre tro, att dessa yttranden icke böra undanhållas Ulsk. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Jag tror icke, att den förändring, sorn 49 § Riksd.Ordn. undergått, föranleder dertill, att frågor, som blifvit behandlade i StatsUtsk., skola vid återremissen behandlas lika med frågor, som blifvit behandlade i Const.- Utsk., nemi. så, att Ståndet deröfver skall förklara sin gemensamma tanka. Skulle fråga derom uppstå, så inträffade utan tvifvel, såsom i fråga om grundlagsändringar, att hvar och en ansåge sin mening böra blifva Ståndets gemensamma tanka. Derigenom skölde långa tvister uppkomma och liden förspillas. Jag hemställer derföre vördsamt, att vid återremissen af denna punkt mätte förhållas på samma sätt, som vid vanliga återremisser, nemi. att om Ståndet beviljar återremiss, så gå alla anmärkme till StatsUtsk., hvilket derigenom kommer i tillfälle att vidtaga de ändringar och jemkn ingar, som lämpliga anses. Frih. Palmstjerna:
S. D. Till handlingarne lades Ståts-Utskottets den 25 dennes f, m, på hordet lagde Utlåtanden: N:o 226, öfver anmärkningar vid Betänkandet N:o 117, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående afskrifning af Upsala Academies skuld till Eiksgälds-Contoret för ett erhållet lån till fullbordande af det nya Bibiiotheks-huset i Upsala; N:o 231, i anledning af erhållen ålerremiss på Stats-Utskottets Utlåtande N:o i65. S. D. Då nu å nyo föredrogs Högvördige Preste-Ståndets förliden gårdag på bordet lagde Protocolls-Utdrag af den 25 dennes, innehållande inbjudning till Med-Stånden alt förena sig uti Ståndets beslut örn anmodan till samtlige Utskotten att företrädesvis handlägga de vigligaste målen, utom hvilkas afgörande Riksdagen icke kan afslutas och med Utlåtanden öfver desamma inkomma så skyndsamt sorn möjligt, hvilket Ståndet förmodade kunna ske inöm slutet af nästkommande September månad , blef samma Protocolis-Uldrag endast lagdt till handlingarne. S. D. Å ny o föredrogs och bifölls Lagsamt Allmänna BesvärSoch Oeconomie-Utskottens förliden gårdag på bordet lagde Utlåtande N:o 16, öfver, väckt motion om deportation af personer, dömde lill straff för grofva brott, S. D. Lades lill handlingarne Stats-JJtskottets förliden går dag på bordet lagde Memorial: N:o 245> rörande den Herr LandtMarskalken tillkommande ersättning för egne Riksdags-kostnader; N:o 246, angående verkställd omröstning, till följd af Riks-Ståndens olika beslut, i afseende på grunderne för den blifvande allmänna bevil 1- ningen; N:o 247, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, i frågan om Curhus-afgiftens fortfarande. Från Högvördiga Preste-Standet. S, D.
Hvarje Departemens-chef etc.: eiler ock slutligen den af Hr Professoren Ribbing föreslagna redaktionen uti dess Mern. af deri 2 November 1865, likväl med den af mig åsyftade utsträckning til! jemväl andra, ari bekännare af den rena evangeliska läran, samt således icke endast åsyftande denna förmåns tillerkännande åt blott mosaiska trosbekännare; de der äro dertill i öfrigt berättigade såsom Svenske medborgare eller: »till civila tjenster samt sådana juridiska, som ej innefatta egentligt domare-embete, äfvensom till läraretjenster eller befattningar vid universiteterna, med undantag af de till den theologiska fakulteten och den humanistiska afdelningen af deri filosofiska hörande, må kunna nämnas äfven mosaiska trosbekäu - Dea 18 April e. in. 311 nare.» (Professor Ribbings bifogade förslag af den 2 November 1865.) Härigenom skulle äfven auskultants-rätt samt lägre tjenst i öfrigt inom juridiska verk kunna Svenska medborgare, de der icke tillhöra Statskyrkans bekännelse, medgifvas och tillerkännas, förutom en mängd andra smärre civila tjenstebefattningar, dervid mindre vigt torde behöfva fästas vid trosbekännelsen. Tilläggande jag slutligen, att, derest icke förhållandena voro sådana, som de verkligen äro, och om nutidens samhällen ej hade den, så att säga, kosmopolitiska natur, som uti allt för närvarande varsnas; samt om meningen vore att grundlägga ett alldeles nytt samhälle af kristna-protestantiska trosbekännare, så befarar jag att, med den hos mig inneboende varma hängifvenhet för vår kristna-protestantiska lära, jag icke skulle vilja tillerkänna några med Statskyrkan olika trosbekännare inedborgare-rätt, utan att en sådan (hvilken naturligtvis icke kunnat vara med om att grunda detta nya samhälle) alltid skulle betraktas såsom en (visserligen högt tolererad) främling, åt hvilken hvarken naturalisation eller medborgare-rätt i öfrigt skulle kunna tilldelas.
Det tillhör kronobetjeningen att hos landshöfdingen anmäla, då någon undanhållit sig från skattskrifning; men att stadga föreskrifter, hvarigenom man skall inleda folk att undanhålla sig från mantalsskrifning, är detsamma som att öka lösdrifvarnes antal, hvilket då kommer att drabba fångvården. Jag förnyar min begäran, att 3:dje punkten må först förekomma. Den q5 April f. ra. Frih. Boye: Ehuru jag icke varit lycklig uppfatta Frih. Cederströras mening i detta fall, synes det mig klart, alt han vill införa oss på en alldeles ny bana, och jag förbehåller mig, att den icke må betrådas i afseende å fattigvården. Jag kan icke neka, att den missnöjde må äga rätt att klaga, då någon församling vägrar honom inflyttning; men jag måste motsätta mig all underställning i annan väg. Jag yrkar, att vi må förblifva vid den af Utsk:n följda ordning, och tror, att Frih. Cederström lika väl kan komma till sitt mål. Ilr Hjärne: Ehuru det för mig är likgiltigt, hvilken ordning man härvid följer, vill jag likväl ej motsätta mig den af Frih. Cederström föreslagna, och anser det för min del omöjligt att bifalla 3:dje punkten, sådan den nu är. Frih. Cederströms förslag går endast ut på hvad som nu äger rum, ty förhållandet är enligt gällande författningar sådant, att församlingarna verkligen kunna neka gammalt och orkeslöst folk att till sig inflytta; men nu är händelsen ibland den, att mantalsskrifvaren det oaktadt anser sig böra skattskrifva de gamla och mindre arbetsföra. Till förekommande häraf är ändring behöflig. Men man har i Utsk:ns förslag gått längre, då man sagt, att vederbörande vid mantalsskrifning skola ställa sig till efterrättelse socknarnas beslut; ty vederbörande är här landshöfdingen, och han skulle altså icke i besvärs väg kunna ändra berörde beslut. Gr. Horn: Jag instämmer i den af Frih. Cederström föreslagna ordning för öfverläggningen. Jag skulle dock tro, att i:a punkten innehåller just detsamma som 1788 års författning, endast med en närmare förklaring af ordet hemman, hvilket blifvit missförstådt. Frih.
– Jag menar inte Björnberg. Björnberg tänker inte på annat än att slå under sig rubb och stubb af den Hallska rikedomen. Vet du, att egendomarna och bruken skola nu på våren försäljas? – Nej, det vet jag inte. Det vet nog inte John heller, ty i sådant fall skulle han ej vara i ett sådant pärlhumör. – Nej, John vet ingenting. John är ett nöt. Men det gäller i alla fall att försvara oss med näbbar och klor, både mot den ärkelymmeln Björnberg och den kanaljen Backman. Allt går i putten, ifall vi icke säkra oss Carnegie till bundsförvant. Vårt hopp står sålunda till dig, det är du, som måste öfvertala din man att ingå på Carnegies förslag. – Han blir omöjlig att persvadera härtill. Han låter förr strypa sig, än han ingår på att taga Carnegie till kompanjon. – Det vet jag lika väl som du. Det behöfver du inte lära mig. Det är heller inte tal om kompanjonskap utan om något annat. Hör på och afbryt mig inte! Enkefru Hall nystade och talade samtidigt. Hon hade ett klart affärshufvud, fast detta aldrig fått komma till användning under hennes salig mans tid. Nu förklarade hon för sin svärdotter, hur John Halls affärer i verkligheten stodo, och att allt skulle gå förloradt och inte ett rödt runstycke bli öfrigt hvarken för John Hall eller kreditorerna, ifall Björnberg finge taga för sig allt han behagade eller ifall Backman finge hållas. Hon visade Constance klart och tydligt, hvilka fördelar hon och barnet skulle åtnjuta och hvilket sorgfritt lif de kunde föra, ifall John förmåddes att ingå på det kontrakt med Carnegie, som denne för gamle herr Halls skull och bevekt af enkefru Halls och grefve Wachtmeisters föreställningar uppsatt, och hvilket kontrakt hon nu lämnade till Constance. – Du bör icke för John Hall omnämna, att det är vi, som bevekt Carnegie härtill, i så fall skulle han neka par dépit, ty han vill själf i allt vara bestämmande. Du kan ju i stället säga honom – Constance smålog, när hon svarade: – Tack, kära svärmor, ordalagen och medlen får jag väl påfinna själf.