Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enahanda ersättning för af Götheborgs och Bohus Läns Ränteri år 1836 förskjutne 6,850 R:dr 37 sk. 10 r:st har genom Kongl. Brefvet den 18 Juni samma år blifvit verkställd äfven af nämnde Besparingar; hvaremot de år 1837 i förskott utbetalde 8,003 R:dr io' sk. 5 r:st. äro till 1838 års räkenskap utbalancerade. Kongl. Krigs-Academien. Utaf räkenskaperne, hvilka blifvit granskade i Kongl. Kammar Rätten för båda åren med anmärkningar, inhämtas förhållandet med inkomster och utgifter sålunda: Bebel. Balance från föregående året: Dito afgift till böcker och ritbehör Balance till påföljande året: Credit. Balance från föregående året: Utgift: Balance till påföljande året: Summa 84,865: 40. 4. 82,314: 35. 4, De 680 R:dr 6 sk. 2 r:st., utgörande värdet af åtsk i lii ge varor och persedlar, hvilka vid inventering den 18 September 1835 befunnits brista, och sålunda bort Kongl. Maj:t och Kronan ersättas, hafva utaf Gouverneurs-Embetet i 1836 års räkenskaper blifvit afskrifne; hvilket Revisorerne ej kunnat undgå anmärka, enär vid berörde Afskrifning ej iakttagits stadgandet i 7 §. af Kongl. Förordningen angående bchand (14) - — 106 lingen af afskrifnings-frågor, den 11 December 1830, att nemligen hvarje afskrifning skall underställas Kongl. Kammar-Rättens pröfning. Efter hvad Revisorerne inhämtat, lärer någon försummelse af 2:ne förut varande redogörare egentligen vållat omförmälde uraktlåtenhet. Det af Kongl. Maj:t för år 1836 faststälda anslag, 38,594 R:dr 23 sk. 2 r:st, har blifvit öfverskridet med 5,595
Utsk. har i detta betänk., mot den följda principen i ett annat, utsträckt sitt yttrande långt utöfver motionens föremål. Motionären har åsyftat, att då mö, som till godt och moget förstånd kommen är, ändock hon befinner sig under förmyndares värjo, efter nu gällande lag får göra testamente, det äfven måtte stadgas, att yngling, som fyllt i5 år, samt enka och till myndig ålder kommen man, ändock att de under förmyndarevård ställde äro, må äga rätt att göra testamente, så att dessa personer må bestämdt komma i parite' uti rättigheter med ogift qvinna. Men Utsk. förklarar, att ett sådant stadgande så mycket mindre bör medgifvas, som ogift qvinna ej bör anses mogen att göra testamente, förrän hon uppnått 21 år; och Utsk. har på denna grund, i stället att, såsom motionen åsyftat, utsträcka testamentsrätten för andra omyndiga personer till likhet med den, som ogift qvinna hittills haft, inskränkt äfven denna genom stadgandet, att ingen, hvarken man eller qvinna, äger göra testamente förr än efter fyllda 21 år. Detta lagstadgande är hemtadt från nya civillagen; men efter min tanka är det för tidigt att inflytta det i vår Jag. Nya lagen tillstyrker, att qvinnan alltid skall vara myndig vid i5 år; men för min del tillhör jag ej dem, som anse detta vara riktigt, och jag är af den mening, att då man gör qvinnaus rättigheter så blida som möjligt, bör man ej gå ända derhän, att hon upphör att vara qvinna. Jag anser således, att det, likasom hittills, bör bero på domaren att bestämma, när qvinna kan anses vara kommen till det mogna förstånd, att hon kan göra testamente. Vanligen antages det, att denna tidpunkt inträffar, då hon ingår; 1 Den 2 Öetober e. m. i äktenskap, och detta torde ej vara så orätt, enär hon då bör veta åt hvem hon skulle vilja anförtro sin egendom. Jag kan på dessa skäl ej biträda Utskts eller Lagcommitteens förslag, utan instämmer med den ledamot i Utsk. nemi.
Lagstiftaren ej bör gifva densamma aldra ringaste anledning dertill, enär derigenom den hägnad, hvarmed lagen måste omgifva samhällets sedliga lif, kan rubbas. Sådan är min åsigt och jag tror, att den åtminstone kan försvaras, om än den icke af pluraliteten kan gillas. Vid dessj förfäktande har jag icke gått så långt, att jag ansett oäkta barn jemförliga med oäkta porslin, på sätt Hr Hjerta tyckes vilja låta påskina och jag finner mig således ej behöfva ingå i någon vederläggning af hvad Hr Hjerta derom ordat. Det har blifvit sagdt, att långt ifrån att den nu gällande lagen skulle motverka osedligheten, så skulle deremot dess förändring blifva ett återhåll på densamma, derigenom att frukterna deraf tillerkändes laglig arfsrätt. Om man något analyserar denna sats, så utgör dess egentliga innehåll en förmodan, att man skulle återhållas ifrån att tillfredsställa sina passioner derigenom att man i lidelsens ögonblick besinnade, att det barn, som möjligen deraf blefve en frukt, komme att få laglig arfsrätt. Men jag hemställer till en hvar, som eger någon kännedom af mennisko-naturen och våldsamheten af dess passioner, huruvida en sådan förmodan har någon sannolikhet för sig! Jag för min del befarar högeligen, att en sådan kallblodig förtänksamhet ganska sällan skall lyckas besegra en af menniskonaturens starkaste drifter. Man har påstått, att jag skulle hafva sagt, att oäkta barns arfsrätt endast grundar sig på den Romerska rätten, och deremot erinrat, att våra gamla lagar tillerkänna dem samma rätt. Detta påstående hvilar på ett missförstånd af min mening. Jag har sagt, att innan kristendomen infördes, så egde oäkta barn arfsrätt; att denna arfsrätt grundade sig på den Romerska rätten och sålunda inkom i de länder, der denna rätt lades till grund för lagstiftningen; men att deremot här i norden, den Romerska rätten ej lyckades göra sig gällande, oäkta barns arfsrätt måste vika för kristendomen med dess renare sedlighetsbegrepp. Detta har jag sagt och dervid står jag fast och uppmanar hvem som helst att söka veder - 181 Deu 11 Mars f. m. lägga mig.
Vilkor för lärjunges intagning vare följande: i:o att föräldrar eller målsman derom gjort skriftlig ansökning med bifogande af a) prestbevis om gossens föräldrar, födelseort, döpelse, ålder och frejd; b) tillförlitligt bevis, att gossen haft kopporna och veterligen ej är behäftad med smittosam sjukdom, samt, i fall han åtnjutit undervisning vid annat läroverk, c) betyg derifrån öfver hans uppförande, flit och framsteg; 2:0 att gossen uppnått 8 års ålder, kan rent och flytande läsa inantill svenska, vare sig tryckt med latinska eller svenska stilar, eller skrifven med tydlig latinsk handstil; kan utantill Luthers lilla kateches; kan skrifva latinsk stil någorlunda läsligt och skrifva siffror samt utnämna dermed betecknade tal till tusen; 3:o att han i den stad, der läroverket är beläget, har underhåll och Vård af föräldrar eller annan välkänd person; 4:o att de afgifter, som för inskrifning vid läroverk äro eller blifva uti gällande författningar påbudne, vederbörligen erläggas. Vidsträcktare kunskaper än de ofvan nämnde må berättiga den anmälde att intagas i den klass, som är näst öfver den, hvilkens alla kurser 73 kurser han vid vederbörlig pröfning befinnes hafva fullständigt genomgått. Af den, sorn efter terminens början intages i någon af läroverkets slutna klasser, fordras, jemte öfriga för inträde i klassen nödiga kunskaper, att hafva inhemtat de lärostjcken, hvilka från terminens början till hans intagning blifvit i klassen genomgångna. §. 16. Lärjunges föräldrar eller målsman åligge: 1:0 att förse honom med skrifförnödenheter samt erforderliga böcker och undervisningsmedel; 2:0 att, så vida icke friplats i anseende lill fattigdom erbålles, till läroverket erlägga de årseller termins-afgifler, som äro eller blifva uti gällande författningar påbudne.1 §. 17. Lärjunge uppflyttes ifrån en lägre klass till en högre, då han vederbörligen undergått förhör och blifvit godkänd i de för den lägre klassen stadgade lärokurser. Sådant förhör anställes med de slutna klasserna blott tvänne gånger om året, nemligen vid terminens början eller slut.
Den unDer färjfilDa titlar upforDa, Delö inDelta eller in natura anorDnaDe, Delé 0tatö983erfct bet>åHna fpanmål efter ett märDe af 0ep SK:Dr tunnan, i jMet för 5 9t:Dr, ^martill Detta roärDe mtD feDnafte (Statsreglering berafnaDeé; od) f>ar Denna beväpning af fpanmålö» märDet äfmen voiD ©tatfcUtgifternaé regleranDe blifvit iafttagen i affeenDe på Den å De färjfilDa ^)uf»uDtitlarne uptagna inDelta eller oinDelta fpanmål. §. 11. SteD bifall till f>roaD ^ongt. Slaj:t, uti aflåtcn nåDig ^ropofttion, Ojj förcjlagit, fyafme 983i bejlutat, att, Den miD Slmefta upburna £ull å 33ergé Den unDer allcnaft frenne Dpgn för fymarje årS blåsning meDgifna befrielfe från §ionDe»afgift af Staöugnar icfe (tå i pligt förvånande till Den tiD, font merfligen förjtpter, innan någon infomft af VptteblåSningen fan påräfnaö, fyafme 983i beflutat, att 0fattefril)eté» eller (. f. $alI*Di;gnen må för fymarje årS blåsning bejtämmaö till Iftta; å bmtlfet befTut 983i, uti unDerDånig jfrifmelfe Den 18 SRooember ftjlltDet år, anhållit om ^ongl.
I sitt okonstlade tillstånd fördrager människan » god mat på simpla fat » framför » dålig mat på granna fat ». Likaså fördrager hon känslan af oberoende i ett lugnt varmt litet b o framför att lefva i en utdragen osanning inom ett elegant paradhem på vacklande grund. Man vet knappast, hvilketdera man skall mest beklaga, dennna direkta träldom under mammon, som yttrar sig i njutningslystnaden, eller denna indirekta, som framträder i detta löjliga charlatanen, att människorna ifråga om sin ställning vilja slå hvarandra blå dunster i ögonen. De följder, denna träldom under mammon drager med sig, äro i båda fallen fördärfliga och olycksbringande. Ve de stackars barn, som växa upp i en omgifning, som böjer sig under oket för vare sig det ena eller andra af dessa slags välden. Hvilken motvikt kunna väl sedliga föreskrifter och vackra förmaningar utöfva på de barn, som lefva med dylika exempel för ögonen! I några lyckliga fall kunna måhända hos mera tänkande, själfständiga och kraftfulla individer dylika exempel komma att te sig varnande. Men till hvilket högt pris erhålles icke denna sort af lefnadsvishet! Men njutningslystnadens och vällefnadens passion har en djupare, i vår varelses egentliga natur liggande rot och bör således vara långt svårare att blifva herre öfver, än hvad förhållandet borde vara med passionen för på- fågelsfjädrar, såsom Thackeray så betecknande kallar den tomma fåfängans snobberi. Må vi emellertid betänka, om den valuta, som våra gärder åt denna senare lidelse lämna, på något sätt svarar emot de offer, som bringas den, » vi alla, som, funnes ej påfågelsstjärten » • — såsom samme författare säger — » kunde kackla i all sköns trefnad och vara så muntra och lyckliga! » TORN. EN Dahllof TONERNAS IDUN SKALD. fot .. ANDREAS HALLEN. » skulle måhända X.
– När mythen med sådan bestämdhet angifver hans födelseort, så ligger deri måhända en vink, att vi ej böra betrakta honom såsom symbol för någonting alltför vidsträckt och allmänt. Att gifva honom en inskränktare betydelse kan åtminstone vara skäl att försöka. Du, Hermione, gjorde honom till menniskan i allmänhet, till representanten af vårt slägte; jag åter gjorde honom helt simpelt till Athenare. Det förra var kanske för mycket; det sednare är bestämdt för litet. Låtom oss gå en medelväg och göra honom till Hellen! Vi berättigas dertill, ty Athen har alltid varit Hellas’ hjerta. – Antaget! sade Hermione leende och mycken nyfiken. – Narkissos föreställes Hellenen! – Godt. Hellenen är likasom Narkissos, naturens älsklingsbarn ... – Han har åtminstone fordom varit det ... – Lika mycket! Fortsättom nu, då vi äro fullkomligt ense! Narkissos är den helleniska anden, den helleniska åskådningen af lifvet och verlden. Eko är, såsom du sjelf tydde det, naturen. Eko hade råkat i ogunst hos en gudamagt och blifvit beröfvad den fullständiga förmågan att tala. Detta betyder, att naturen är en fallen, en förderfvad natur, beröfvad sin ursprungliga elyseiska skönhet ... ty skönheten är naturens tunga, hvarmed hon talar till menniskoögat. Ekos älskling låter henne icke pålägga sig några fjettrar; han är hård emot henne, bryr sig ej om hennes suckar, tårar och vrede. Så höjde sig äfven den hellenska anden med segerkraft ur den träldom, i hvilken naturen höll de öfriga folken fångna: dessa Fenicier, som offrade sina barn åt vreda naturmagter, desse Egyptier, som dyrkade krokodiler, kattor, oxar och hundar, dessa Perser, som ännu knäböja för elden. Har du ännu något att anmärka emot min tolkning? Hermione, du eller någon af dina väninnor? – Fortsätt, bad Hermione. – Vi skola sedan framställa våra anmärkningar. – Nåväl. Narkissos var sexton år, när han trånade bort vid källan.
H o n var enka efter en bruksegare och mycket r i k; hon var mera omtyckt af fattigt folk än i sällskapslifvet; hennes namn stod aldrig p å några listor för fromma stiftelser, och det var omöjligt att få in henne i nå- gon förening. H o n ville verka i frihet, lydde alltid hennes svar, då man sökte pressa in henne i någon välgörenhetscirkel. H v a d kunde hon nu ha att säga? » Jag vill föreslå, att vi grunda en — förening för » E t t sorl af öfverraskning afbröt talar - innan. — Uppglf å n ä r m a s t e postanstalt namn o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en krona, så erF r u Haraldson var ovan vid att tala till en större församling, hon sökte efter ord, man stirrade på henne, hon blef först förlägen, så ond på sig sjelf och afslöt sitt anförande med att be damerna genast yttra sig öfver förslaget. » Kära Ingeborg, vi alla, som här umgås med hvar andra, tillhöra de stilla i landet och verka blott så godt vi kunna för att hjelpa våra fattiga. Samhällsfrågor ligga ej för oss, och hvad skulle vi qvinnor dessutom kunna verka? Qvinnan har j u knapt några medborgerliga rättigheter, och för min del befattar jag mig ej med samhällsfrågor, förr än qvinnan blir likstäld med mannen. Ä r o ej alla damerna af min åsigt? » D e t var värdinnan, som gjorde sig till språkrör för de förbryllade damerna. » Vi kunna j u så litet uträtta. » » Hvad kunna vi väl uträtta för att reformera? » » Vi ha så många föreningar af rent praktiskt syfte. » Inkasten kommo flockvis som små hagelskurar, med en hvass kyla, men j u skarpare det smattrade, dess lifligare, mildare blefvo fru Ingeborgs vackra drag, och då den sista skuren dött bort i en hviskande susning, tycktes hon ha svårt att återhålla ett leende.
' Det var niistan fardigt, men de tv8 tirarne hade lemnat spAr efter. sig p&amp; det ljusa tyget. " Hvad vill det har saga - 3 " Den stackars förestAnderskan, y r i hufvudet och uttröttad hade dock kraft att ställa till en ordentlig afstraffning, s&amp; vidt som ord kunna ivagabringa den. " Jag ä r bjuden p8 soaré i morgon kvalln, sade Olga, som tyckte: - a t t hetare än det nu var kunde det icke ghrnzr bli, ' och jag skulle be fröken att fA g&amp; hem klockan half Atta. " " Skams inte Olga att komma med siidana upptag i den har bradskan. Hörde inte Olga, att vi ha fatt en kladning till, som skall vara fardig i morgon kval13 SAdana der pahitt fik man tanka p&amp;, nar det blir tid. " " Soarén lar inte vanta tills jag far tid, den ", mumlade Olga med gr8t.en i halsen. " Akta lifvet! " ropade fröken Stal till - " akta det bl&amp; lifvet o " Nar flickorna p&amp; eftermiddagen Blerkommo, hade Olga ett paket, som hon lade under stolen der hon satt. Skulle fröken Kronsköld komma och profva? det var fiagan. Hon pratade och klandrade och var aldrig nöjd, henne slapp inte fröken sk] %tt bara hon nu ville komma! Det dröjde tv&amp; timmar. Olga sydde p&amp; sidendraperierna till den b l i kladningen. Nu ringde det. Ack, det var bara cokespojken. Men nu: " Kgra Stal, siidana infama trappor. ?au hoppas jag d l a t t. Ja, det var hon. Olga draperade sidenet öfver stolskarmen for att dölja maskinen för flickorna vid andra fönstret. Fredrika var s&amp; ifrig bakom sin docka, hon sig nog ingenting. Kvickt fram med paketet under stolen. Blitt silke - ja det fick inte hjiilpa fast lifvet var svart - hon VA~gade inte byta om.
Lit. d. icke kunna hafva afseende å andre attester, än sådane, som voro utfärdade ifrån Stockholms och Götheborgs vågar; hafva Fullmäktige, med instämmande uti den af Herrar Revisorer uttalade åsigt, under den 16 December 1841, förständigat Under-Styrelsen att låta trycka och till begagnande utdela Blanketter till skuldebref för Lån å jern och vågförde elfekter, i öfrigt lilka med de nu befintlige formulären, men med införande af en till följande lydelse förändrad slutmening: ”utfästande vi oss jemväl, att, så vidt detta lån icke under tiden varder inbetaldt, vid påföljd af dess utsökning iakttaga den i Kongl. Kungörelsen under den 7 December 1841 meddelade föreskrift om Berättelse af Banko-Fullmäktige. 39 inlemnande till Banken af behörigt förnyelse-bevis öfver Våg-attester inom tolf månader från dess utgifningsdag.” Om denna tolkning af Rikets Höglofl. Ständer gillas, så lärer ifrågavarande § och mom. böra erhålla en till öfverensstämmelse dermed rättad ordalydelse. § 48. Såsom fortsättning af hvad tryckta Revisions-Berättelsen af åren 1841 (sid. 25) och 1843 (sid. 31) innehålla, i fråga om ersättning för den förlust, Banken lidit, genom underlåten bevakning i Grosshandlaren Anders Broberg And:sons konkurs af ett lån, stort 500 R:dr B:ko, som bemälte Broberg hos Banken upptagit, emot pant af åtskillige jerneffekter; få Fullmäktige anmäla, att sterbhusdelegarne efter aflidne Banko-Kommissarien A. T. Gyllencreutz instämt Fullmäktige till Kongl. Maj:ts och Rikets Svea Hof-Rätt, att den 17 nästlidne April genmäla Kärandernes påstående att utbekomma de 217 R:dr 26 sk. 2 rst.
På hufvudet hade bruden en orangekrans, en glänsande diamanttiar samt den traditionella krona, som bäres af alla storfurstinnor vid deras bröllop. Prinsessan af Wales bar en hvit robe med guldbroderadt släp samt praktfulla smycken. Hennes döttrar buro ljusblå sidentoaletter med sammetssläp. Storfurstinnorna voro iklädda lysande nationaldräkter. I synnerhet väckte storfurstinnan Wladimirs orangefärgade och storfurstinnan Sergius ' hvita, guldbroderade sammetstoaletter uppmärksamhet. Drottning Olga af Grekland bar likaledes nationaldräkt i guld och rödt. Vid banketten efter vigseln gick det storslaget till. Så berättas det, att ensam fisken vid den samma kostade öfver 7,000 kr. Ett 50-tal präktiga störar hade nämligen förts lefvande från Volga och Kaspiska hafvet till Petersburg. Redan som fästmö upptäckte Catherine ett af Tuleus värsta fel — han var drinkare, icke af smak, men af vana. Det afskräckte henne emellertid icke; efter giftermålet skulle hon nog förmå honom att lägga bort den där fula ovanan. Men för att andra icke skulle komma underfund med hans fel, beslöt hon att bröllopet skulle försiggå utan några festligheter. Det förlät » les dames de la Hålles » henne aldrig. Första gången Tuleu kom drucken hem, lät Catherine h o n o m först sofva ruset af sig, hvarpå hon gaf h o n o m en straffpredikan, som kunnat omvända en kines. Hon började med alla de kraftuttryck hon lärt sig i hallarne, hon öfverhopade honom med förebråelser och stickord, föreställningar o c h förmaningar, och slutade med att be honom komma ihåg, att det var en Ribot han gift sig med. Denna påminnelse retade Tuleu mer än allt det andra, o c h för att visa, att han ej lät skrämma sig, gick han ut o c h tillbringade återstoden af dagen på en vinkrog. Marc Tuleu var till yrket skyltmålare, men han ägnade sig endast sällan däråt. Han ansåg sig vara artist, han hatade arbetet, beundrade sig själf och fann det helt naturligt, att andra drogo försorg om honom.
Maj:t derföre i Nåder ansett det vara£ af högsta angelägenhet, ett en allmän rättelse sker uti ett så beskaffadt Rotehållarnes obilliga betungande, så har Kongl. Majit uti ankommen Nådig skrifvelse till Kongl. CammarCollegium af den 10 nåstlidne Januarii i Nåder behagat förordna, det en med KneckteContracterne noga öfverensstämmande rättelse för framtiden i denna del ovågerligen skall åga rum, dervid Markegångspriset på de årliga Slåpklåderne bör lämpas i sitt råtta förhållande, så att det ungefärligen blifver svarande emot tredjedelen af den coinpletta Monderingens kostnad efter persedlarnes värde. Kongl. Collegium har till följe häraf lemnat till dess AdvocatFiscal att tillse, huruvida emot det i sistlidet års MarkegångsTaxa för Södermanland utsatte pris å en Slåpemondering något vore att påminna; och sedan AdvocatFiscalen med anmärkning emot samma pris, och påstående om ändring derutinnan inkommit, samt LaudshöfdingeEmbetet och RegementsChefen deröfver blifvit hörde T och jemväl Kongl. KrigsCollegium uti skrifvelse af den 18 sistlidne April meddelt Kongl. Collegium sina tankar i detta mål, så har Kongl.
Då denna af Hr von Hartmansdorff väckta fråga, om det missbruk Fullmäktige i Riksg:s-konl. skola hafva gjort af konhs krediti vrätt i Banken, följaktligen icke förekommer i Utsk:s betänk., tror jag all diskussion härom saklöst kunna upskjutas intill dess BankoUtsk. inkommer med förslag om bibehållande af det oftanämnda kreditivet, då anmärkntr deremot efter befogenhet af Hr von Hartmansdorff eller andra af R. o. Ad:s ledamöter kunna göras, då vi deremot böra nu inskränka oss till att blott yttra oss om nyttan eller skadan af en sammanblandning emellan de båda styrelserna, i hvilket afseende jag redan lillkännagifvit min åsigt vara att densamma icke bör ega ruin. Frih. Fleetwood: Jag förenar mig med Hr Mannerskantz derutinnan, alt Utsk. icke varit i okunnighet om hvad, som emellan Fullmäktige i Banken och Riksg:s-kont. sig tilldragit. Derjemte får jag ännu engång uprepa, alt jag tror, det någon fara icke vore för handen om styrelserne för de båda verken något närmade sig hvarandra, och, såsom jag redan sagt, tror jag, alt dessa styrelser skulle genom indragning och utlåning kunna paralysera hvarandra. Hvad åter angår föreskrifterne i detta fall, så, i händelse sådant anses nödigt, lära de nog icke komma alt saknas, men så länge Riksg:s-kont. äger kreditiv på Banken, bör enl. min åsigt dermed förfaras pä enahanda sätt såsom med andra inrättningar t. ex. sparbanker och hypolheksföreningar, hvilka hafva dylikt kreditiv, nemi. så alt ränta erlägges å de belopp, som å kreditivet lyftas. På lika sätt förfares med enskildt», hvilka hafva kreditiv på Banken. Man kan länka sig att dessa kreditiv* uttagas för att sedermera utlånas emot ränta, och skulle förvaltningen af Riksg:s-kont. tillåta sig sådant, ehuru kontoret äger räntebärande obligationer, borde dessa hypothiseras i Banken, men derföre tror jag likväl icke, att det varit lämpligt, om Utsk. i delta betäuk. föreslagit en sådan åtgärd.
» Hvad skall världen säga » eller » hvad tror du alla våra bekanta skola tänka » skall ej vara rättesnöret i barnkammaren, utan: » hvad bjuder ditt eget samvete » eller — så länge detta ännu af barnet ej rätt förstås — » hvad tror du pappa och mamma tycka. » Ty vanligen tar hos de små barnen samvetet sitt tydligaste uttryck i pappas och mammas önskan. Vandt att rätta sig efter sitt eget omdöme skall barnet vid mogen ålder med all vänlighet och tillmötesgående dock ej uppoffra sin personlighet eller blifva en af dessa haltlösa stackare, som alltid hafva samma åsikt som den, med hvilken de sist talat. Tafattheten åter beror visserligen till en del på afsaknad af den förut påpekade sällskapstakten, men härrör kanske lika ofta af ren inbilskhet. Man tror sig oupphörligt vara bemärkt, är rädd att begå en » faute », blir onaturlig och därför tafatt, under det den anspråkslöse, som aldrig har en tanke på att någon skulle fästa sig vid hans person, ledigt rör sig på äfven främmande botten. » Alla människor skrattade åt dig » — » alla tyckte att lillan skickade sig så nätt vid bordet » äro farliga satser i barnkammaren. Mycket hälsosammare är då för den blyge ett uppmuntrande: » om du blott är artig och snäll, fäster sig ingen vid dig, » eller det för fåfängan litet stäfjande: » hvem tror du ser på en sådan liten pys? » Tanken att ständigt vara bemärkt tager sig ibland en än otrefligare form i framfusighet och dumdryghet. Man vill ej visa sig blyg och slår därför öfver till motsatsen. Att i tid stäfja barnets höga tankar om sig själft och lära det anspråkslöshet är väl bästa medlet mot dessa oangenäma företeelser, hvilka aldrig låta förena sig med en rätt hjärtats belefvenhet. Men hafva föräldrarne lyckats gifva barneD den rätta hjärtetakten och därmed förenat godt sällskapsvett, då hafva de skaffat dem de bästa utsikter att slå sig ut i lifvet och blifva aktade och afhållna medlemmar i samhället. Maria Nyström. 189.3 Till ett n y t t lif ... Teckning af Fanny f Chrysander. et var en härlig vinterdag, med hvilken det nya året gjorde sitt inträde.