Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets Ständer, som tagit detta ärende under behörigt öfvervägande, hafva väl dervid icke varit i tillfälle att nog tillförlitligen och fullständigt utreda förhållandet med ifrågavarande helgonskyld eller den rätt, på grund hvaraf de inom Lunds Stift belägna Städers skolor åtnjutit och för lärares underhållande åtnjuta helgonskyldskorn från de inom 2:ne mils afstånd från samma städer varande församlingar; men som det synes billigt, att, då den helgonskyld, som af öfrige församlingar inom Stiftet, jemlikt högstberörda Kongl. Bref af den 24 Mars 1824, bort utgå till Lunds CathedralSkola, blifvit vid dessa församlingar bibehållen, under vilkor att till folkundervisningens befrämjande inom församlingarne användas, jemväl ifrågavarande inom 2:ne mil från städerna belägna landsförsamlingar finge åtnjuta enahanda förmån, få Rikets Ständer härmedelst i underdånighet anhålla, att E. K. M:t täcktes, efter anställd undeisökning, dels om den rätt, på grund hvaraf i Lunds Stift varande Städers skolor åtnjuta helgonskyldskorn af de inom 2:ne mil från städerna belägna Landtförsamlingar, och dels till huru stort belopp denna helgonskyld till skolorna utgår, låta vid nästinstundande Riksdag till Rikets Ständer öfverlemna den Nådiga Propositionen i ämnet, som E. K. M:t kan finna vara af omständigheterna påkallad. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 23 Maj 1845. Expeditions-Utskoltets Förslag lill und Skrifvelssj N:0 228. 6»l N:o 228. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 23 Maj i845. Preste-Slåndet den 23 Borgare-Ståndet den 23 Bonde-Ståndet den 23 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om förändrad beräkningsgrund för Båtsmans-vacance afgiften af ny roterad jord inom Blekinge Län. (Siatssamt Allm. Besv. och Ekou.-Utsk:s Uti.
Lidner royalist, – icke af reflexion (ty sådan ägde han ungefär ingen), men af skaldisk instinkt; och den kunde ej undgå, att af en Gustaf III känna sig magnetiskt dragen. Samma instinkt förde honom till häftigaste vrede, när han såg det raseri, hvarmed, under de sista åren af hans hjeltes lefnad, största delen af Sveriges Adel vände sig mot sin Konung i en tidpunkt, som, utom det att den var för fäderneslandet den mest vådliga, tillika för Adelns eget väl och bestånd var den minst tjenliga att så vansinnigt bete sig. Det är en urgammal sanning, att ”från dem, som Jupiter vill förderfva, tager han vettet”. Så förhöll det sig, vid nyssnämnda Revolutions annalkning och början, med flertalet af Frankrikes Adel; och lika nitisk var vid samma tid den Svenska, att, i och med Konungamaktens graf, jemväl gräfva sin egen. Så vidsträckta och förutseende betraktelser anställde visst icke Lidner. Hans harm inskränkte sig till det, som omedelbart var för ögonen; och vi ha sett, att han ej stack under stol med hvad han dervid tänkte. Lika litet offentligen, som enskildt, glömde han sin beundrade Gustaf. Vid ett kort besök i Åbo, ej långt före sin död, träffades han af en svensk resande324, som fann honom på ett värdshus, der han satt dyster och stum. På tillfrågan om hans befinnande, svarade han: ”Hur skall jag må? Gustaf III är död; snillets tid har upphört i Sverige”. Innerst var hans trosbekännelse om ”sin milde Kung” tvifvelsutan densamma, som Sergels. Det berättas om denne, att han vid en festmåltid, hvars anledning var aftäckandet af Gustaf III:s bildstod, med stigande förtrytelse afhörde, huru mellan lofprisningarna äfven blandades en och annan påminnelse om den firade Monarkens skuggsidor, hans åtskilliga fel och misstag. ”Det må vara”, utropade han ändtligen; ”men i alla fall var han ett geni, och” (härvid slog han handen i bordet) ”ta mig tusan dj–r är han icke salig”.
Konungamakten öppet att i det fallet pröfva och besluta hvad lämpligt vara kan. Jag tillstyrker i allo bifall till den und. skrifvelse Utsk. föreslagit. Frih. Cederström, Claes Rud.: Då vid sisth riksdag förslag väcktes om inskränkning af privatbankernas kreditrörelse, sade man att frågan derom vore för sent väckt. Nu åter påstår man att den för tidigt blifvit bragt å hane. Det torde således icke vara så lätt att afpassa rätta tidepunkten för dylika frågors behandling. Motionären har, under uttryckligt uttalande af den önskan att privatbankerne måtte i god tid förberedas på en framtida indragning, föreslagit att sådana åtgärder mätte vidtagas, hvarigenom det Den 9 Juni. 9 blefve möjligt, att, om så lämpligt befunnes, efter oktrojlidens slut lata privatbankernas verksamhet upphöra. Denna omtanka synes mig, jemväl i afseende å tidsrymden, icke att klandra. Hvad som hufvudsakligen förmått mig att, såsom ledamot af de förenade Utskm, biträda det gjorda förslaget om en und. skrifvelse i ämnet, har för öfrigt icke sä mycket varit den skada, som privatbankerna förmälas hafva ådragit landet, utan fastmera, den osäkerhet för framtiden, sorn skulle kunna uppkomma deraf, att en enskildt assosiation äger rätt att, när den behagar och på de skäl, den finner för sig giltiga, pä en gång indraga en betydande del af landets rörelsekapital. Gr. Gyldenstolpe har så väl i sin reservation, som nu här mundtligen, tillkännagifvit sin åsigt, ali, då Reg.F:n utesluter K. M. fran förvaltningen af riksbanken, vore del II. St. icke tillständig!, att af K. M. begära förslag rör:de de åtgärder, som erfordrades för ordnandet af penningerörelsen inom landet. Emot denna sats, som jag ej kan gilla, ber jag att få anföra ett exempel, som torde visa dess oriktighet. Skatternas beviljande utgör ett åt R. St. ensamt förbehållet privilegium. Detta oaktadt, har K. M. vid hvarje riksdag till R.
Det förmäles icke hvad han efter sin återkomst till Oden och Höner hade att förtälja. Men var han sig den gången lik, sökte han nog intala dem, att han frivilligt höll i stören och hade haft en svår dust med Valand och slutligen lyckats drifva honom på flygten. Så aflopp Odens besök i Trymheim. Han hade i Asgard intet godt att omtala från färden. Njord beslöt då att själf begifva sig dit, Balder och Had erbjödo sig att följa honom. De väpnade sig, satte sig i sadel och redo dit. Resans ändamål var dock icke strid, utan försoning. Fördenskull ville Njord icke ledsagas af Tor eller Tyr eller någon annan af de asar, som ha den vanan att slå hastigt till. Had var visserligen till lynnet häftig i sina första ungdomsdagar, men hade nu länge under Balders ledning visat sig fridsam och räknades till de gudar, som kallades fredsdomare, bland hvilka Balder var främst. De tre gudarne kommo till Valands borg, men funno den tom. De redo då hän emot Egils vid Elivågor. Med förvåning märkte de, att här och där på afstånd Jotunheimsvarelser framskymtade. Hitintills hade jättarne aldrig kommit öfver Elivågor fram till kusten af Midgard. Men Ivaldesönernas vakt vid dessa vatten hade nu upphört, och de tilläto jättarne komma, så många de ville, inpå den mark, som asarne skapat åt människoslägtet. Njord och hans ledsagare påskyndade sin ridt och fingo syn på den de sökte: Valand. Han var åtföljd af Egil och den tredje brodern, Slagfinn, och de voro på väg till Jotunheim. De tre bröderna stannade, när de sågo gudarne komma, och Valand ropade: »Hvad viljen I!» Njord svarade, att han ville försoning med sin sons vårdare och fosterfader, med gudarnes vän och smyckeskänkare. »Ingen försoning» hördes Valands stämma; »utan hämd!» – »Hvar är Fröj, din fosterson?» frågade Njord. – »Utlämnad till jättarne». – »Ve dig, som sviker heliga löften!»
Rtdr 281 2»l sk. ■ Transport; från forsta sidan, hvilken Träns port der blifvit oriktigt utförd och här rättas sålunda: Linköpings Stift. Linköpings Trivial-Skola Alla Lararne tillsammans, kronotionde Socknegång och Tertialmedel 87 4 med afdragafdesistnämnde, utg. 66 3a — Här föreslås En högre Lärdoms-Skola, lika rned Enköpings, men med tillägg af 3:ne Duplicerande Lärare med 20 Tunnor hvardera och den härvarande penningtillgång till delning - Norrköpings Trivialoch Närings-Skola.- Alla Lärarne tillsammans kronotionde Af Staden . 15526 — Private dispositioner 306 32 Socknegång och Tertialmedel 71 43 med afdrag af Tertialmedlen 55 — Här föreslås En högre Lärdoms-Skola med Rector - 2:ne Colleger tillsammans 2:ne Apologister ... Lärare i Ritkonsten och Musiken vid des sa Skolor Söderköpings Trivial-SkolaAlla Lärarne tillsamman, kronotionde Socknegång och Tertial-medel 39 24 rned afdrag af de sednare, utg. 33 16 — Af privata dispositioner - Här föresjås En lägre Lärdoms-Skola med Rector - 2:ne Colleger tillsammans Collega Forsemannianus Den som undervisar i Choralsång Ekesjö Trivialskola.- Båda Lärarne tillsammans kronotionde och Socknegång - Här föreslås En lägre Lärdoms-Skola ined Rector t 2:ne Colleger tillsammans Den som undervisar i Choralsång Wadstena Trivial-Skola: Alla Lärarne tillsammans, kronotionde Socknegångs och Tertial-medel 34 32 . med afdrag af de sednare, utg. 33 16 ■ Af Staden 5 Här föreslås En lägreLärdoms-Skola lika med den i Ekesjö - Wimmerby Trivial-Skola: Båda Lärarne tillsamman, kronotionde Socknegång-och Tertial-medel 38 med afdrag af de sednare, utg. 16 32 — Här föreslås En lägre Lärdoms-Skola lika med den i Ekesjö - Westerviks Elementarskola:
För så vidt sjukdomsfall ej träda hindrande emellan, torde operan komma att framföras första gången den 8 april. VIOL, HYACINTHE, HELIOTROPE, SYREN M. FL. THEA-ROS-PARFYM M. FL. prisbelönta vid iSo? års utställning med GULDMEDALJ 8 Försåljes i våra butiker Kegeringfsgatan — " STesterlaneeatan 10 A. T. A. T. 24 97. samt hos alla finare Parfymhandlande i riket. lifligt gaf sitt bifall tillkänna. Herr K. sjöng Värfningen af Söderman, romanser af Schumann, Lindblad och Körling, samt såsom extranummer » Aus dem Frauenleben » af Schumann och » Den hvita rosen » af Körling. I samtliga stycken gjorde sig hans vackra tenorbaryton väl gällande. Fru Lang utförde å harpa en melodi af herr Lang och en aubade af Hasselmann samt en marsch af den sistnämnde. Herr Stenhammar ackompagnerade samt spelade dessutom åtskilliga solonummer, af hvilka Lange-Mullers Skovstykker och E. Sjögrens Fantasistycke skördade mesta bifallet. Såsom slutnummer gafs Södermans Kung Heimer och Aslög, vid hvilket alla tre medverkade. TTR OSCAR BACKSTRÖMS MATINÉ på Dram. teatern Marie Bebådelsedag bevistades af en talrik publik, som hjärtligt hyllade den populäre konstnären. I Labiches och Delacours gamla hederliga komedi » De små fåglarne » hade han också funnit en uppgift, som ypperligt framhäfde de bä- sta egenskaperna af hans godmodigt fina och med små medel verkande komik. Ännu lifligare blef dock jublet, när programmet afslutades med några alldeles ypperligt framsagda visor af Sehlstedt, Dahlgren och Fröding, samt till sist, som extranummer, en äkta » skaunsk » bondhistoria. Det hela var en gemytlig stund, som ingen närvarande ångrar. N — G.
Medgästernas nyfikenhet begynte bli besvärande; till råga på allt kommo några dagar med regn och kyla och dåligt väder, som tvang dem att hålla sig inne, antingen att sitta hvar för sig och tjura eller sälla sig till de gemensamma samkvämen. Det blef tyst öfver laget, när de ville byta ord med hvarandra; och de kunde icke meddela sig medels blickarne, utan att de på ett eller annat af de ikringsittande ansigtena märkte, att äfven härvidlag vore spioneriet vaket. Första nya vackra afton gingo de en tur nere å badstranden, de begge för sig, men dock icke ensamma, ty ikring dem svärmade de öfriga, i spridd ordning. Då sköt en lång ångare, med rök bakåt ur tvenne skorstenar, fram om udden. «Hvad är det för en?» sporde hon. «Låt mig se,» tänkte han efter. «Hvad är det i dag ... tisdag, ja. Stämmer. Den går hemåt, du. Och ännu längre, för resten: den går upp till sjelfva ensamheten. – Det hade icke varit så dumt att följa med,» tillade han skämtande. «Eller hvad tycker du? Resa bort ifrån menniskorna och verlden, vi två, allena, dit hän, der vi kunde vara totalt för oss sjelfva för några dagar!» Hon hade tvärstannat och stält sig upp midt framför honom samt såg honom an med händerna sammanslagna och ögonen tindrande af barnslig glädje. «Du säger något,» ropade hon så högljudt, att Truls bekymradt såg sig om efter de andra, samt grep honom i armen. «Men vill du det också på allvar? Ja, det måste vi. Nej, men tänk, tänk du, att ge sig ut samman, på måfå, och så att icke ett lefvande lif känner oss!» Och hon hoppade upp och ned framför honom och klappade utom sig i händerna, och hela ansigtet blef till två ögon som sprutade öfvermod, – medan hon skrattade, som uppsluppenheten tog henne. «Nej då, nej då!» fortfor hon att utropa sakta för sig sjelf, medan de gingo vidare. «Nej, du vet inte, hur jag kan glädja mig deråt!» Truls gick och smålog.
Likväl är den fattige skyldig, ehvad den förmår, med arbete bidraga till sitt uppehälle, och i delta skäliga åliggande har församlingen det enda correcliv deremot, att möjligen icke större delen af densamma önskar sig tillhöra fattigförsörjningen, så alt lätteligen hända kan, att de fattigas antal kommer att öfverstiga deras, som dem försörja bör. Att nu bereda den fattige arbetsförtjenst och dymedelst underlätta dess uppehälle från församlingens sida, är dock snarare sagdt än gjordt, helst för den qvirdiga personalen under den del af året, då arbete inomhus företrädesvis förekommer, men hvartill erfordi ■as tillgång af tjenliga rudimaterie!' och till hvilkas anskaffande, om äfven icke lill så stort belopp, dock till eli förlagskapita! erfordras, det menigheten icke alltid blir öfverens att inbringa; i anledn. hvaraf jag tar mig friheten föreslå: att avslag af allmänna medel mä afsuttas oek till länsstyrelserna aflemnas, för alt tillhandahållas de församlingar, som, för beredande af arbetsförtjenst åt sine fattige, deraf kunna komma i behof. Naturligtvis skulle dessa understöd utgå i räntefria lån mot förbindelse och återbetalningsskyldighet af fattigvårdsstyrelsen, den det derjemte skulle åligga redogöra och styrka att lånen blifvit ändamålsenligt använda, hvarom allt jag icke anser nödigt vidare reglementera. Dessa motioner begärdes på bordet. H. R. o. Ad. åtskildes kl. $ lill 2 e. m. In fidem prolocolli, Alberl Munck. Den 4 D e c w«y i b e r. 117 Lördagen den 4 December 1847. Plenum kl. 10 f. m. Företog H.R. o. Afl. val af Bänkman efter följande Hrr, hvilka blifvit till Eleclorer utsedde, nemi. inom: 6:lc Biinkm:s-Jfd. efter N:o 255. Frill. Falkenberg, Conrad Gabriel; 7-f/e Bankm:s-Afd. efter N:o 331. Frih. Adlercreutz, Carl Gustaf; f2.-/e Biinhm:s-AJd. efter N:o 494.
» 239—242. 99 Kongl. f. d. Nummer-Lotteri-Direktionen » 243—244. 99 Kongl. Öfver-Intendents-Embetet >» 245—246. 91 Kongl. Konvoj-Kommissariatet Krigs-Kollegii Fortifikations-Af delning . )! 265. 9? Chefen för Ingeniör-Corpsen .. 3) 266—269. 99 KoDgl. Krigs-Kollegii Indelningsoch BostälhAfdelning : *9 270—271. 99 Kongl. Krigs-Kollegii Underhålls-Af delning 1*9 272—275. af Kongl fKrigs-Kollegii Utrednings-Af delning sid. 276 -281. 11 Kongl. Krigs-Kollegii Krigsmanshus-Af delning . i> 282. 19 Chef en för Ingeniör-Corpsen, angående Rakningen öfver Corpsens expensoch aflöningsmedel, n 283. V Guvernörs-Etnbetet vid Kongl. Krigs-Akademien >i 284-285. V Chefen för Landt för svar s-Departementet» Kommando-Expedition ii 286. 11 Öfver-Kommendanten i Stockholm i> 287. » Kongl. Krigs-Wet enskaps-Akademien ii 288—289. 11 Direktionen öfver Invalid-Inrättningen ii 290-291. » Kongl. Förvaltningen af Sjö-Ärendena . ii 292—294. Direktionen öfver Armeens Pensions-Kassa, jemte Bilagor, ii 295-301. 11 Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar ii 302-306. 19 Stuteri-Öfver-Styrelsen . ii 307-309.
Men gjorde hon det ej, hur skulle det då gå med honom? Hon måste resa. Så tänker hon på, att en sådan resa är omöjlig. Detta år kan ingen häst mer färdas öfver Löfvens is. Isen smälter, den har allaredan lossnat från land. Den ligger lös, sprucken, hemsk att se. Vatten porlar upp och ner genom den, på somliga ställen har det samlats i svarta gölar, på andra ställen är isen bländande hvit. För det mesta är den dock grå, smutsig af smältande snö, och vägarna gå som långa svarta ränder öfver dess yta. Hur kan hon tänka på att resa? Den gamla grefvinnan Märta, hennes svärmor, skulle aldrig tillåta henne något sådant. Hela kvällen måste hon sitta bredvid henne i salongen och lyssna till dessa gamla hofhistorier, som äro den gamlas lust. Dock, natten kommer, och hennes man är borta; nu är hon fri. Åka kan hon ej, tjänare törs hon ej kalla, men hennes ängslan drifver henne ut ur hennes hem. Hon kan ej annat. Tunga äro de vägar, människor vandra på jorden: ökenstigar, träskstigar, fjällstigar. Men denna nattliga väg öfver en smältande is, vid hvad skall jag likna den? Är det ej den väg, som de små blomsterplockerskorna själfva hafva att gå, en osäker, gungande, slipprig väg, deras väg, som vilja hela slagna sår, deras väg, som vilja upprätta, den lätta fotens, det snabba ögats och det modiga, kärleksfulla hjärtats väg? Midnatten var öfver, då grefvinnan nådde Ekeby strand. Hon hade fallit på isen, hon hade sprungit öfver vida remnor, hon hade ilat öfver ställen, där fotsteget fylldes af upp-porlande vatten, hon hade halkat, hon hade krupit. Det hade varit en tung vandring; hon hade gråtit, där hon gått. Hon hade blifvit våt och trött, och därute på isen hade mörkret, ödsligheten och tomheten gjort tankarna hemska. Nu sist vid Ekeby hade hon måst vada i fotsdjupt vatten för att nå land. Och då hon kommit på stranden, hade hon ej haft mod till annat än att sätta sig ned på en sten och gråta af trötthet, af hjälplöshet.
Kammar-Collegium; 3p §, angående anslag till understöd för fattigvården; 4o S, angående grunderna för extra Statsregleringen; 4?. §, angående grunderna för extra statsanslag för försvarsverket till lands; 43 <$, angående dito för försvarsverket till sjös; 44 §> angående anslagen till upprensning af Råneå och Piteå elfvar samt vid Kodjupet, Almare Stäk, Erikssund och Albrecktsund äfvensom till hamnbyggnaden vid Cimbritshamn; 46 §, angående anslag till undersökning rörande en kanal-ledning emel ian Bjelmaren och Wenern; 47 §> angående dito till amortering af ett lån för hamnbyggnaden vid Linköping; 5o §, angående dito till förbättring af vägen emellan Westerås och Fahlun; 5a §, angående dito till Wåbäcksforssens upprensning; 54 §> angående lånen till hamnbyggnaderna vid Warberg och Cimbritshamn samt Himble och Tollereds åars upprensning; 5y §, angående anslaget till arfvoden för Styrelsen öfver Vägoch Vattenbyggnader; 58 §, angående dito till undersökningskostnader för allmänna arbeten ; 60 §, angående dito till residensbyggnad i Wexiö; 61 §, angående dito till embetsrum för Lands-Canzliet och Lands-Con toret i WeneisLorg; 62 §, angående dito till inköp af ett residenshus i Piteå; 64 §> angående dito till Riddaiholms-Kyrkans islåndsättande; 65 §, angående dito till reparerandet af grafchoren vid Wreta Klosters och Warnhems Kyrkor; Stats-Ulskotlets Memorial, N:o 212. 3 67 §. angående anslaget för tillbyggnad af Kongl.
Har någon genom antagande af falskt namn eller stånd beredt sig arf eller andra familje-rättigheter; dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med fem år. § 30. Gifver man sig ut till namn eller stånd för annan än den han är och bedrager derigenom qvinna till äktenskaps-aftal; dömes till böter från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med två år. Kommer vigsel eller häfd dertill; straffes, som i 29 § sägs. Samma lag vare, der någon bedrager annan till giftermål genom förtigande af smittosam och obotlig sjukdom eller annat förhållande, som återgång af giftermålet föranleder. Lag-UtskoUrts Betänkande M 40. § 31. Understicker eller förbyter man barn, dömes till straff-arbete frän och med två till och med ätta är. Äro omständigheterna synnerligen mildrande, må straffet kunna nedsättas till fängelse från och med sex månader till och med två år. § 32. Den sorn, sig elter annan till nytta eller alt dermed skada göra, olofligen bryter eller öppnar annans förseglade bref eller handling eller annat, som honom enskildt angår och med försegling eller på annat sätt tillslutet ur; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med två år. Sker det eljest med vilja, utan ondt uppsåt, vare straffet böter från och med fem till och med etthundra Riksdaler. Tager någon olofligen från posten ut annans bref och det uppsåtligen förstör eller undanhåller, vare lag samma. Huru den straffas skall, som stjäl ur bref eller annan förvarings-persedel, hvilken med försegling eller på annat sätt tillsluten är, eller som, i afsigt att stjäla, öppnar dylik förvarings-persedel, derom är särskildt stadgadt. § 33. Evar sorn förfalskar, svikligen förbyter eller försnillar annans gods, det man i besittning häfver, straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler, eller med fängelse frän och med två månader till och med två år. § 34.
Thedeniii pojke, en sexårig ungdom, sade om ånghvisslan på tåget: ”Det är det obehagligaste som fins, och jag blir riktigt nervös.”236 En herre, som skulle hålla tal för värdfolket på ett kalas, slutade med dessa ord, uttalade i sträfvaste näston: ”Jag önskar att herrskapets tillgångar snart måtte tillåta herrskapet att göra en lika angenäm tillställning för sina vänner.” Det är icke qvinnorna som tyranniseras af männen, men det är qvinnorna som tyrannisera hvarandra inbördes. Den enda emancipation som behöfs är att mildra detta tyranni en smula. Jag har ofta frågat mig hvarför vi qvinnor i ungdomen så sällan ega utpräglade anlag. Och hvarför vi i stället skola likna svigtande rör, som villigt böja sig för alla vindar. Våra åsigter äro då föga sjelfständiga. Vi kunna nog ega intelligens tillräckligt för att fatta de olika åsigterna, men när det gäller att göra ett val och att fatta en bestämd mening, som skall vara verkligt vår egen och orubbligt fasthållas, då komma vi till korta, om vi icke ega någon annan att stödja oss vid. Om vi se närmare efter, är detta en af naturens visaste anordningar, och just detta gör qvinnan så lämplig för sin uppgift att vara mannen en hjelp. Arbete under kamp och sträfvan, det är oftast mannens lif. Arbete af trogen kärlek, det borde vara qvinnans. Den man hon älskar, hans bana blir hennes, hans lifsvärf hennes, och just det, att hon ej på förhand åt sig utstakat en väg, gör att hon dess lättare kan slå in på hans. Skulle deri ligga någonting förödmjukande? Tvärtom. Det är en qvinnas högsta ära att kunna deltaga i mannens ärliga sträfvan och att få anses som hans aldrig svigtande kamrat. För den som älskar af hela sitt hjerta käns det icke som en pligt att älska, utan en rättighet. Så länge man anser det som en pligt att älska, älskar man ännu icke af hela sitt hjerta, ty när man det gör, då känner man det icke som pligt, utan som sin dyrbaraste rättighet. Kammarjunkare Geijer har en tant, en fru v. Falsen i Hamburg, som varit ytterst god och vänlig emot honom.