Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Postmästare öfverskicka hvarje liten inbetalning med öfverskjutande ojemna skillingar och runstycken, blefve postporto nog drygt för gäldenären, och om Räntmästaren, dröjer med öfversändandet till dess flera betalningsposter influtet, kan det hända att tiden öfverskridits för den förste inbetalaren, att iian får betala straffränta, och att de insända medlen befinnas otillräcklige, hvarigenom bråkräkning och behof af förklaringar emellan RiksgäldsContoret, LandtRänteriet och Låntagaren uppkommer. Ytterligare vet hvarje sakkunnig, att sällan någon större penninge-remiss från landsorterne ankommer, utan att falska eller otydliga sedlar åtfölja. Hvarje gång en sådan blefve casserad skulle således RiksgäldsContoret nödgas skicka honom tillbaka tili LandtRänteriet och detta söka siri fångesman bland gäldenärerne o. s. v.; men till all sådan brefväxling äro hvarken RiksgäldsContoVets eller Ränteriernas tjenstemän tillräckliga. Om man åter, till alia dessa olägenheters undvikande, väljer den andra utvägen, att låta låntagarne sjelfve skicka sina penningar omedelbart till RiksgäldsContoret, så får detsamma besvär att ensamt brefvexla med hvarje enskild låntagare, och underrätta honom om sina misstag, hvilket 24 LandtRänterier förut haft på sig fördeladt. Trasslet och besvärligheterne för RiksgäldsContoret med så mångå små och ömkeliga lån, som 200 R:dr stycket, utminuterade Den 5 Mars f. ra. 313 lill återbetalnihg på 87 år, skola då fordra lika många ökade tjenstemän i RiksgäldsContoret allena, som eljest behöfts i 24 LandtRänterier tillsammans. Derföre, om Riksens Ständer nu utfärda sådane föreskrifter sorn Utskottet föreslagit, är jag öfvertygad, att de yid nästa Riksdag skola blifva nöd^ tvungna att förändra dem. Jag bemställer derföre, att vi genast mätte göra dem sådane att de kunna bestå.
Få månader efteråt, i sitt sjuttiondefemte lefnadsår och de första dagarne af år 1770, gick han, under samtal med sin själasörjare, frimodigt ur den jordiska tid, hvars häfdaböcker alltid skola ihågkomma honom med en egen blandning af klander, medlidande och aktning, – alla tre i ungefär lika grad förtjenta. Hans sista ord, framstapplade under de yttersta andetagen, sägas varit: Symbolisk repräsentant af en statslära, ett regeringssätt, i hvilket innebodde ett stort och af sig sjelft bedraget sken, var Tessin, jemnförd med de öfriga skenets män från hans tidehvarf, icke blott den mest glimmande, utan ock en af de verkligt bättre och renare. Gustafs revolution, verkställd ett par år efter hans död, skulle han sannolikt upplefvat med oskrymtad glädje; ty sakernas oskick under detta för betraktelsen högst pinsamma och högst lärorika tidehvarf hade så långt stigit, att det var en lika styggelse för de egentliga Aristokraterne, som för det egentliga Folket. Man märker ock af vissa hans yttranden, att han förutsåg dess nära slut37. Hvad de ypperste i landet tänkte om svenska samhället vid denna tid, eller kort före 1772, uttalar sig på ett ställe af Höpkens ”Äreminne öfver Tessin” i en profbit, som gör tillfyllest38; läser man vidare, så bär hela Äreminnet vittne derom. Så, som det under alla på ofritt vis ”fria” samhälls-författningars utveckling plägat gå, gick det ock här med hufvudmännen för ”Republiken”, hvar i sin ordning: de bästa undanträngdes af de bättre, de bättre af de sämre, och ändtligen de sämre af de sämsta. Gud vet bäst, huru liten vår tillgifvenhet är för de män, som kallades den ”Svenska Frihetens Riksfäder”; men vi kunna ej blunda för den sanning, att bland de flerahanda styrelserna inom förevarande tidrymd är dessa ”Riksfäders” den enda, som bär stämpeln af genomtänkt sammanhang, af klokhet och bevarad värdighet.
På de af Hr Brink angifna grunder skall, enl. min åsigt, kunna byggas ett representationssätt, som har vida flera chancer för sig, att kunna betrygga den bestående ordningen, än det af Utsk. föreslagna, enär detsamma antager ett verkligt 2-kammarsystem och innebär de restrictioner i valrätten och vid dess utöfning, alt man, sävidt menskligt förstånd kan förutse resultaterne, bör vara säker derom att i representationen skola inrymmas de utmärktaste och mest uplyste medlemmarne i samhället utan afseende på Stånd eller börd, hvilket för samhället icke utgör någon hufvudsak. Jag anser således ett representationssätt, stödt pä de af Hr Brink upgifna grunder, kunna bättre betrygga vår framtid, gifva ett fastare stöd ål Konungamakten, — vilkoret för vårt lugn — än det af Utsk. förordade med dess enkammar-system, och anhåller derföre, att Ståndet måtte såsom dess gemensamma tanke antaga Hr Brinks reservation. Jag skulle likväl i denna reservants förslag vilja göra åtskilliga mindre förändringar, men vill icke nu besvära R. o. Ad. med deras afhörande, förbehållande mig alt få angifva dem i mitt skriftliga förslag till gemensam tanka. Hvad åter Gr. Lagerbjelkes af Const.Utsk. förordade-förslag angår och serskildt de nu föredragne 4 §§:ne så, ehuru jag i allo gifver företräde åt Hr Brinks förslag, anser jag mig likväl oförhindrad att ingå i en detaljgranskning deraf och till en början af 12 §. Usla mom. af denna §: lyder sålunda, ”riksdagsmän för de å Riddarhuset introducerade ätter väl jas af dem, som enl. Ridd.- Den 27 Maj f. m. 177 Ridd.Ordn. dertill berättigade äro”. Då Gr:ii uti det följande mom. föreskrifvit, att valen skola ske distriktvis, synes mig att i delta mom. samma ord bort bär inlagas, hvilket, i händelse R. o. Ad. gillar den grund, hvarpå förslaget är byggdt, jag yrkar mätte blifva föremål för pröfning såsom Ståndets gemensamma tanka.
Kanske skulle det då få sägas om Erik Ivarsson, hvad som blifvit skrifvet om den rike yngling, som undervisats af Kristus själf: » Han gick bort bedröfvad, ty han hade många ägodelar. » Och kanske skulle äfven han gå bort från henne för hennes åsikters skull. Han skulle kanske förskjuta dem båda, Kristus och Anna Rehn, fast de älskade honom så varmt och ville föra honom till ett så ädelt lif. D e m båda! Huru stort att förskjutas med Jesus, att dela hans lidanden, den gränslösa smärtan att ej få fostra och leda sin älskade med sig under tidens korta arbetsdag i Jesu verk, till evighetens hvila i åskådande af alltings återställelse genom Bidrag mottagas med tacksamhet. Utställningsbref för Idun af F. M. I betraktande af att utställningsbrefven denna tid öfverflygla närmare och fjärmare landsorter, fick jag just ett infall att mitt bref skulle nedskrifvas allra mest för gåtafdeldelningen, i det jag inkapslade geografiskanamn däri. Beskrifningen blir ansenligt sporadisk därför. Grundligt och uttömmande skrifver ju dock fru Lovisa Petterkvist med sin stora, nästan eminenta talang, » reseoch utställningsfunderingar » i Idun. De experimentera ej med att inblanda, gömda ord, ehuru onekligen mången dold mening finns i hvarje rad. Vi nalkas nu Stockholmsutställningen. Industrihällens kolossala massa mö- ter genast blicken, tvingande till beundran. Där sträcka minareterna sig högt mot sky, men erbjuda på samma gång två par makalösa utsiktspunkter. De som längta från terra firma, dras nog dit upp. Landbacken törs jag dock ej lemna. Intressant vore nog att i fågelperspektip se hufvudstaden med omnejd i högsommarskrud, men jag törs icke, min fallenhet för svindel betager mig lusten. Inom utställningsområdet är det härlig sommar ock; oändligt med blommor le ansade, blida, nyutslagna emot en, ögat må se hvart som helst, och alla framanda ljuflig doft; man ville rätt gärna här stanna kvar naturligtvis. » Marsch framåt », kommenderar tiden likväl. I maskinhallen, där vi först tänkte blott se in ett tag, göres dock halt. Onaturlig smak hos fruntimmer, ju.
Det aterstar för mig endast att anhålla om eder ursågt, i händelse det icke för mig lyckas att framställa mina tankar så klart, sorn jag önskar. Den andre talaren i dag har jag med stor glädje hört framställa anmärkmr i sak, värdiga det allvar, hvarmed han brukar behandla frågor, som här förekomma. Det må tillåtas mig att, så vidt jag kunnat uppfatta bans yttrande, särskildt genomgå detsamma. Han yttrade först, att Utsk. i i och 2 §§:na hade nedsatt fordringarna för valrätten. Äfven i min tanke är denna nedsättning för långt gången. Jag har yttrat detta i min reservation och skall ännu ytterligare uttala denna mening på detta ruin; men den värde talaren drager derutaf den slutsatsen, att en grundlagsvidrighet i Utskrs förslag vore begången. Han yttrar, att de fyra RiksStin synts vara ense derom, alt besuttenhet borde vara norm för valrätten, och att det derföre varit grundlagsvidrigt att utsträcka valrätten öfver besuttenheten. Härvid, mine herrar! fäste han eder uppmärksamhet på ordet census med en särdeles emphasis. Det är just den omständigheten, att tre Stånd ej hade yttrat sig bestämdt om census, som förorsakat tvekan inom Utsk. och föranledt det resultat, som här ägt rum. BondeSt. var det enda som yttrade någon gemensam tanke i denna del; just derföre ansåg Utsk. sig grundlagsenligen pligtigt att gå denna tanke till mötes vid detta jemkningsförslag. Den värde talaren har åberopat, att då tre Stånd tillstyrkt ståndsval, och då, efter nuvar. förhållande, allmogen voterar efter hemmantal, samt hvarje hammansägare mäste vara besutten, borde man deraf kunna draga den slutsats, att dessa Stånd velat hafva besuttenbelen till norm, äfven vid allmänna val. Jag lémnar till eder, mine herrar! att bedomina otn detta skäl är så bestämdt, att man på grund deraf kan säga, att en grundlagsvidrighet blifvit begången.
Af dem är det blott en enda liten såkallad sedel till ett bref, som angår vår berättelse, den lyder så: ”Jag kan eder icke förhålla, Erik Olofsson, att min vilja är att J sägen Hans Fordeels hustru till att hon drager till Björneborg. Hon skall icke vara der mera, den onda djefvulen, för hennes praktiker som hon brukar på den förrädarens Hans Fordeels vägnar och beder henne straxt draga dädan, om hon icke vill, så skall hon dädan. Jacob Illka bekände i fjol i godtfolks närvaro att hon hafver förmanat dem till uppror så väl som mannen. Klas Fleming, Friherre till Wik o. s. v.” Herr Erik jemte sitt följe anlände till Tannila, och med ett gladt utrop sprang Sigrid emot honom på gården; men när hon varsnade Enevald Fincke, som just kastade sig af hästen, rodnade hon och stannade ett ögonblick och gick sedan med sedesamma steg fram till sin far. Äfven fru Metta var snart ute för att välkomna sina gäster. Herr Erik meddelade nu hustru och dotter sin afsigt att medföra den sednare till Åbo, och ehuru tiden var kort att hinna få henne som sig borde i ordning, lät det dock sig göra. Det mesta af hennes kläder hade ock blifvit förstördt af plundrarne, men skulle väl icke heller varit nog galant för att begagnas i Flemingska huset. Herr Erik lofvade sörja för att sådant i Åbo blefve afhjelpt. ”Så lemnar jag dig nu åter, kära min Metta, och med allt detta oskicket till. Huru monne du nu här kan reda dig ens med föda åt folket?” ”Jag tänker vinterfisket ger nödtorftigt så länge, och till brödfödan förslår väl stackarne på skogsåkern.” ”Allt godt således, och då jag märker, att ju här ingen nöd blir, far jag nu med lättare hjerta från hemmet än jag kom.” ”Ja, ja, nog kan det väl gå, och J sen alltid den glada sidan af allt, och knappt jag sett eder ens på alfvare vredgas öfver något i verlden, ej ens öfver klubbmännen, dem vår herre nu må förlåta, då de hafva fått sådan svår vedermöda.”
Af detta skäl anser jag, att LänsNotarien bör ställas i samma kategori, som LänsBokhållaren. Nu har den siste värde talaren anfört de skäl, sorn tala för alla LänsBokhållares förseende med lika stora löner, och jag instämmer helt och hållet i detta hans yttrande. Om jag t. ex. tager i betraktande tvenne län, nemi. St. Kopparbergs och Gefleborgs, s;V'finner jag, att i afs. å folkmängden och vidden är det förra föga betydligare än det sednare, men detta oaktadt är det förra uptaget bland de 7 lyckligare länen, der LänsBokbållarne skola få 1000 Rdr, under det att LänsBokhållaren i Gefleborgs län får åtnöja sig med 800. Nu frågar jag hvar och en, som känner förhållandena i båda dessa län, huruvida icke göromålen vid LandsKansliet i det sednare länet äro lika många, som i det förra, och om icke lefnadskostnaden i Gefle är större än i Fahlun? Måste dessa frågor besvaras med ja, så kan jag icke finna, hvarföre LänsBokhållaren i Fahlun skall hafva 200 Rdr större lön än hans vederlike i Gefle. Då jag således förenar mig i Hr Nordenfelts anhållan, att en lön af 1000 Rdr må för för alla LänsBokhållare bestämmas, samt då jag förut har visat, att LänsNotarien bör ställas i samma kategori, som LänsBokhållaren, vågar jag nu vördsamt föreslå, att LänsNotariernes löner äfven måtte bestämmas till 1000 Rdr. Då vid förra Riksdagen ett anslag af 77,000 Rdr Bko beviljades till löneförbättring åt Landtstats-tjenstemännen. ansåg man, att LandsKontoristen borde hafva större lön än LandsKanslisten, och den förres lön bestämdes äfven till 300 Rdr Bko, under det den sednare endast fick 200 Rdr s. m.
Men icke dess mindre skola de af mig nämnde Handlingar bäst kunna intyga, att gamla magt språk ^ såsom Den 4 April. icke återkallade, äro ännu gällande och vis» sin menliga verkan. Slutligen får jag hos Eders Excellence Herr Grefven och I.andtMarskalkeo anhålla, att detta måtte få åtfölja Remissen af Herr Major Pålntoits Memorial till Stats och Allmänna Besvärsoch OeconomieUiskotten. Så väl Herr Palmans sorn Herr Hertzenhjelms Dictamina remitterades till Statssamt OeconomieUtskotten. Uppå väckt fråga af Herr Flack, Carl, anmodades och åtog sig Herr Hertzenhjelin att låta. sina Dictamina till trycket befordra. Hane Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förmälte, att i ordningen till föredragning förekomme nu Grefve Mörner t , Adolph Goran, i sista plenum uppiäste Dictamen: anmärkandes Herr LandtNlarskalken, att den i dag skedde bordläggning af detta Dictamen vore ett misstag, hvilket borde rättas, i kraft af 49. §. Riksdagsordningen , hvilken föreskrifver, att hvar och en allmän fråga, som första gången i något Stånd förekommer, skall, så vida ej S åndet enhälligt genast densamma till ved rbörligt Utskott förvisar, ligga på bordet till nästa Plenum, då Remiss bär ske,' och föreslog Herr LandtMarskalken i anledning häraf, att Grefve Mörner* Dictamen nu måtte till Dm 4 April. 69 Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet remitteras. Bifölls. Herr Flach, Harf yttrade sig ha^va förmodat denna af honom begärda bordläggning så mycket mer vara tillåten, som en dylik bordläggning för andra gången ägt-rum i förlidne Plenum med Grefve Roseus Memorial.
Du skall slippa höra några vidare varningar; jag vet ju att de här tjena till intet. Arnold Lindqvist hyste inga förhoppningar att Nora skulle återkalla hans oro i sina tankar, sedan de sålunda skilts åt för alltid. Ännu mindre trodde Nora sjelf, att hon skulle bevärdiga dem med någon hågkomst. Dock, det var emellertid detta som hände, och det redan samma eftermiddag. Mot all förmodan infann sig icke Brauner. Hela aftonen, den långa tråkiga aftonen, fick hon sitta ensam. Icke ett bud, en helsning eller en present gaf tillkänna att hon var ihågkommen. Vädret var ruskigt och afskräckte henne från att taga en promenad. Nöjena utomhus voro denna afton, kanske just derför att hon längtade efter någon förströelse, af föga lockande slag. Inne nästan vantrifdes hon i ensamheten. Arnolds »dumheter» hade gjort henne nedstämd till sinnet. Hon visste så väl, att han öfverdrifvit i sin svartsjuka, att det i verkligheten ej fans den ringaste grund för hans hårda uttalanden om Felix. Men likväl kunde hon ej låta bli att under aftonens lopp om och om igen draga sig Arnolds ord till minnes. Det förargade henne; men hon kunde ej hjelpa det. Hur hon än bemödade sig om att tänka på något annat, så öfverraskade hon sig alltjemt med att döma Felix Brauner. Det var en odräglig afton för henne, hvars make hon ej upplefvat sedan hon flyttat från sin gamla vindskupa. Ja, äfven denna tid kom henne i minnet denna tråkiga afton, då allt, som hon en gång befalt sig glömma för alltid, tycktes vilja upplefva på nytt igen. Hela dagen derpå förgick äfven utan att hon hörde något från Brauner. Så lång tid hade han aldrig förut varit borta från henne. Hon fann det högst besynnerligt. Naturligtvis hade han de vigtigaste orsaker, det insåg hon nog; han låg ju i så omfattande affärer. Men hur brådtom han än kunde hafva, så borde han väl åtminstone haft så mycken tid öfrig som åtginge till en liten biljett. Det var helt enkelt oförlåtligt att låta henne vänta så länge. Nora tillbragte en lång, tråkig dag och hoppades att nästa morgon både få se Brauner och veta orsakerna till hans bortovaro så länge.
Med detta förslag äger motionärens framställning således ett nära samband, och den är, i följd deraf, i dubbelt hänseende förtjent af uppmärksamhet. På sådan grund och då någon olägenhet, värd att tagas i betraktande, icke synes kunna af den äskade lagförändringen uppstå, får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning angående ytterligare föreskrifter i afseende å lagfart, af följande lydelse: »Med ändring af hvad i Kongl. Förordningen, angående vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyltjanderätts inteckning, den 19 Maj 1845, finnes stadgadt derom, att då fastighet å landet blifvit Öfverlåten åt tvenne, eller inteckning sökes i sådan fastighet, sedan den blifvit åt annan öfverlåten, företrädesrätt en för den, som lagfart å öfverlåtelsen söker, beräknas från det Ting, då ansökningen gjordes, varder härigenom förordnadt, att nämnde företrädesrätt skall, i likhet med hvad om lagfart i stad finnes stadgadt, beräknas från den dag, då lagfarten sökes. Denna Förordning skall dock icke blifva gällande i afseende å de lagfartsansökningar, sorn göras före utgången af December månad nästkommande år. (Aret efter det, hvarunder Förordningen ut färdas.)» Stockholm den 25 September 1860. Herr Olivecrona, K., har begärt få antecknadt, det han uti Utskottets förestående beslut ej deltagit. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 3 M:o 55. Ank, till Exp.-ölsk, den 26 Sept. 1860, kl. 9 f. m, Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut morn Riks-Stånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 41, i fråga om upphäfvande af bysältning.
Då ödet ej tycks unna mig den lyckan at i ro och mak råka Er, nödgas jag gripa till fjädern för at låta Er weta, at Ni är min själs gudinna, och at jag förtärs af lust at rencontrera Er. Låt mig äntligen snart höra, at också I har ett sensibelt hjärta, som ej wil låta mig gå blek och sorgsen en ständig suckans conterfey. Min vackra lilla, besinna, at tiden går och låt oss glädias, medan wi äro unga. Snart torde I få lof at gå i brudstol, och då är för sent at tänka på kärlek. Lilla söta war icke hård emot mig, men låt mig snart få böja knä framför Er och muntligen med tusen eder bedyra, at jag in i bleka döden älskar Er.» Min egen Ulrique kan förstå, i hwilken oro detta bref försatte mig. Hur störd blef icke min siäl af den ljufwa persuasionsgåfwan i dessa rader. Men på samma gång darrade jag wid tanken på, at Anne-Charlotte skulle kunna wika från förnuftets väg, giöra ruptur, kanskje med tårar af ånger kvittera sit hem, och fylla med grämelse en mor, hwilkens hjärta med en omtanka och kärlek sans bornes omfattat mig alt från de späda åren af en lycklig barndom. Men å andra sidan hwilken förtjusning at få communicera sit hjärta med denne charmante och älskanswärde yngling, hwilken satisfaction at samman med honom niuta wällusten af et lif, som lyckliggiör. Ty hwarför skulle wi eljest lefwa, om icke för at niuta sälla och glada kiänslor? Men har pastor Hesselii brud wäl längre något egit wal? Ack min Ulrique, hwad hårdt och iskallt ting är icke en gubbes kärlek! At partagera den är at sjelf bestiga le seuil de la vieillesse. Medan jag skrifwer dessa rader, orogas mit hjärta också mer och mer. Tårar blanda sig med bläcket, och en sot tär mit bröst, mot hwilken ingen tisan hjelper. Min sötaste Ulrique, hwad skal din olyckliga wäninna giöra. Dygd och Kiärlek strida om hännes hjärta.
Ständer pä deras underdäniga skrifwelse rörande Wargeringen, 467. — angående Expeditions-Utskottcts anmälan om bcfundne ffiljaktighctcr i Riks - Ständcns beflut öfwer Bewillnings Förordningen, 494. — i anledning af Eppeditions-Utsiottcts Memorial, rörande de till aflöning för Landshöfdingarne i Wisby och Malmöhus Län anflagne Kungsgärdar, Roma Kloster och Alncrup; rc., 494. — angående Stats - Utstotteks hemställan, att öfwer sädane frågor, hwarut! twä Ständ slädnät emot twä, dest förstärkta Stats-Utflottet, lillan föregäende anmälan hos Riks-Ständen, mä fä Register.
stötar, för slag och stridslystna kamrater. Denna Härmed menas den ursprungliga » Tysta Mari », beskyddareroll fortsattes äfven inom äktenskapet, som för 61 år där den särskildt vid äktenskapliga tvister med hedersgumman Maria Lindström, förkärlek förmedlar och stiftar fred. Med rätta är sedan öppnade den lilla kaffeutskänkningen i då- därför äfven turkosen, som ogenomskinlig och föga varande Jakobs gränd och för sitt saktmod och glänsande bär himlens sköna färg, en symbol af sin tystlåtenhet fick det binamn, som sedan öfvergick på själfva kaféet, hvilket ännu i dag bär oegennyttan. samma prägel af hygglig stillhet, som Maria LindEn beskyddare på det spiritistiska området är ström satte därpå och som fortsattes under fru chrysoliten. Denna skyddar mot onda andar, förGranbergs aktningsvärda 22-åriga regering (1857 — drifver elaka drömmar och botar alla själslidan79) samt fröknarna Dammbergs i 24:an Regeringsden, hufvudvärk och feber. Den förstår äfven att gatan nu redan i 16 å r utöfvade värdskap. stilla vrede och sinnesrörelser. Den karaktäriserar Den ursprungliga » Tysta Mari » lefde sina senare själfbehärskningens sköna dygd. Den gröna, särskildt den pistacieoch olivgröna färgen är egen år i stilla tillbakadragenhet, lugnt och fridfullt. för chrysoliten. Klar och genomskinlig, äger den Vid ett besök för några år sedan, då hon redan då var några och 80 år, fann man henne mer se ' en glasartad glans. ut som en 50-åring; hon var kry och älskvärd Den omtyckta och kända ädelstenen ametisten, samt med samma fina behagliga väsen som i af glänsande färg och skimrande i violett, är en unga år. vacker sinnebild af längtan. Bäres den af fruar, infattad i ring, innebor hos densamma gåfvan att behålla männens kärlek. Vidare förmår den bota Alexandre Dumas ' maka, Nadeschda von sjukdom och skydda dryckesbröder från r u s. Knorring, har den 4 dennes aflidit i Paris.
Om en person eger ett kapital af -40,000 R:dr och utlånar det ä S procent, så har han, utan att behöfva lägga två strän i kors, en årlig inkomst af 2,000 R:dr, och har alltså samma skyldigheter till kommunen som en embetsman med samma summa i årlig lön; — skilnaden dem emellan är endast den, att den förre skattar för sin förmögenhet och den sednare för sin, genom arbete förvärfvade, årliga inkomst. Häremot är ingenting att anmärka, och icke heller deremot att, om denne kapitalist antager kontorists eller inspektors befattning vid en landtegendom och erhåller i lön 2,000 R:dr årligen, honom för denna lön ålägges lika Jstor förbindelse till kornmunen sorn för den ränteinkomst ban har af sitt kapital, :äty hans arbete har inbringat honom en lika stor inkomst som detta. Men antag att han köper en landtegendom i värde motsvarande hans kapital och möjligen samma egendom, vid hvilken han haft inspektorstjenst, — huru förändras ej då förhållandet? Förut betalade harr 40 R:dr bevillning till Staten och i pro - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande JYs 116. 19 portion deraf till kommunen; — nu betalar han endast 12 till Staten, och till kommunen endast hälften af hvad han i förra fallet erlade, äfven om han sjelf fortfarande utöfvar inspektors-funktionen. I förra fallet var hans arbete värdt 2,000 R:dr ärligen, hvarföre han ock derefter måste betala skatt; — nu är samma arbete icke värderadt till ett öre, tvärtom erhåller han, i stället för skatt, 28 R:dr årligt premium. Häraf lärer vara klart, att Kommunal-lagen för landet besväras af ett fel, rörande beskattningen, som, så fort sig göra låter, bör rättas.» Häri instämde Kontraktsprostarne Janzon och Palmlund, Doktor Thyselius och Kyrkoherden Ternström. af Herr Börjeson: »Genom flerfaldiga i Utskottet framdragna exempel, i afseende på tillämpningen af de i 58 § i Kongl.