Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till fyllande af bristen i Bankens utbetalningar, underkastade sig Ständerna half kontribution eller bevillning för två år. På satt i 4693 års riksdagsbeslut förklarades, blef under denna riksdag icke 1(^3 2rs någon bevillning Rikets Stander affordrad; dock skulle, i fall krig utbröte, af landet b" utgå en sådan eventuel bevillning, som Rikets Ständer under 4686 och 4 689 års riksdagar sig åtagit. Under den riksdag, hvartill Rikets Ständer år 1697 blefvo sammankallade, be1697 8m riKsaac. hofde ej heller något beslut fattas om bevillnings eller dylik kontributions utgörande. Men eenom Konql. "påbudet af den 42 September 4699 utskrefs för samma år en allårs kontribution män kontribution, hvilken i allmänhet skulle utgå med lika belopp, som den vid 4 G86 års riksdag fastställda bevillningen. En dvlik kontribution för år 1700 och nästföljande år utskrefs eenom derom ocjl . föliande ars årligen utfärdade Kongl, påbud, deruti kontributionens belopp och beräkningssätt jemväl kontribution, bestämdes i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Rikets Ständer under 1686 års riksdag antagna grunder; dock blefvo de, som icke åtnjöte lön, utan endast hade »blotta karakterer», befriade från denna kontribution. Likaså frikändes derifrån fordringar för de, efter 1700 års början, emot förpantningar eller andra inkomster gjorda försträckningar till kronan samt räntor å medel, hvilka i Lånebanken voro insatta, likaledes vinster å skeppsparter.
Att företaga dem efter gudstjensten skulle, på sätt jag redan förut nämnt, vara att reducera hela stämman till noll eller intet värde. Det skulle säkerligen blifva endast några få personer, som vid den straxt efter gudstjenst företagne stämma qvarstannade och afgjorde målen, •— möjligen till ganska liten fromma för kommunen. Framdrager jag vidare hufvudskälet för min åsigt i denna fråga, eller att jag anser sabbaten verkligen vara en dag, som bör hafva sin helgd och på hvilken verldsliga göromål äro obehöriga, motser jag, huru man skall ropa, att jag talar ur en ton, som erinrar om »medeltidens råa tidehvarf». Medvetandet att jag stö - Den 3 Oktober e. m. 53 der denna min mening på Guds klara ord låter mig dock icke frukta den hotande stormen. Hvad derefter beträffar påståendet att manga personer anse dessa kommunalärenden vara af så ringa vigt, att de icke derför vilja upoffra någon arbetsdag, så och för den händelse en sådan anda hos åtskillige vore rådande, skulle jag, för min del, anse det vara en verklig fördel för dessa stämmor, att nämnde personer derstädes icke sig inställde. Slutligen tillåter jag mig fästa upmärksamlreten dervid, dels att det ovilkorligen skulle blifva tröttande att omedelbart efter gudstjensten företaga dessa ärenden, dels att det väl i allmänhet bör kunna antagas att hemmansegare kunna disponera öfver en eller annan hvardag, — en tid, hvilken väl ock obestridligen läm par sig bäst för verldsliga göromål. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till gin enl. Utsk:ts förslag och dels bifall till densamma roed uteslutande af de i slutet af lista momit utaf Utskit tillagda orden: »De i § 17 omnämnda ordinarie kommunalstämmor må ej till sådan dag utsättas». H. Exc. framställde härefter först propos. på godkännande af Sm enl.
Sedan är det verkligen en hel del af den ordinarie statsreglertns ulgiftsafdelning, som ännu ej kunnat blifva reglerad, nemi. allm. indragn.staten, hvilken verkligen har eli bestämdt sammanhang med regleringen af Statens inkomster. Jag förmodar, att om de värde talare, som här gjort den distinction, att statsreglertn ej fordrade K. M:s sanction, nu behagade erinia sig, alt detta ar en motsägelse emot hvad som förut blifvit anfördt, så skulle måhända också dessa argumenter helt och hållet förfalla. Hr L a ger heim, Lars Magnust Vi hafva bär ett nytt och rätt stormäkligt bevis på syftningen till maktutvidgning af vissa Utsk., denna gång till någon liten del på konungamaktens område, då ett ärende, till hvars afgörande, enligt grundlagarna, skulle erfordras tre Stånds beslut jemte Konungens sanction, genom SlatsUtskts åtgärd nu blifvit gjordt lill en statsregleringsfråga, då den ansetts böra förekomma till votering i förstärkt StatsUlsk. sedan två Stånd stannat emot två, på grund deraf, att Utsk. förbisett den ganska vigtiga och i grundlagarna uttryckligen föreskrifna omständighet, alt der två Stånd stanna emot två, och frågan kan förfalla, der måste den förfalla. På dessa 130 Dea i3 Januari e. m. skäl tillstyrker jag vördsamt, att R. o. Ad, nied ogillande afUtsk:s framställda voler:s-propos., mätte förklara, att dessa propositioner, såsom af ärendets natur icke medgifna, böra förfalla. Hr Lefre'n: Jag begärde ånyo ordet, i anleda, af Frih. Sprengtportens svar på min framställning. Frih:n linde ej gifvit akt derpå, att jag med särskild höjning i losten uttalade ordet ordinarie statsreglering. Frih:n har grundat sitt exempel på motsatsen, som skulle jag hafva talat om statsreglering i allmänhet, den exstra-statsregler:n deruti inbegripen.
I afseende härå hafva Rikets Ständer inhemta!, att, sedan Kongl. Majit, till befrämjande af ett lasaretts inrättande i Stockholm, genom nådigt Bref till Öfverståtbållaren Fuchs den 3 Mars 1743 anbefallt denne att genom tryckt publikation låta ut - ii Expeditions-Utskottets Förslag tilt anderd. Skrifvelse. N:o 36 färda en tjenlig föreställning, att förmå vid bröllop gästerna och vid barndop faddrarne alt “något efter deras eget behag® till ett lasaretts inrättande sammanskjuta; så, och då redan tillförene varit vanligt, att insamlingar af penningar, hvilka efter äldre Kongl. Förordningar skulle till stadens fattige utdelas, vid nämnda förrättningar egt ruin, bestämdes genom Kongl. Brefvet till Konsistorium i Stockholm den 4 April 1753, “att vid alla bröllop och barndop insamlingen af gästerna borde ske på en och samma tallrik samt summan sedermera fördelas emellan lasarettet och fattighusen till hälften hvardera®. Hvad sålunda angående insamling till lasarettet blifvit för Stockholm stadgadt utsträcktes genom Kongl. Cirkulär-brefvet den 14 December 1753 till öfriga riket. Sistnämnda författning innehåller nemligen, att, då Kongl. Majit funnit så mycket billi gare att, på sätt sorn i Stockholm skett, någon frivillig gåfva af gäster vid bröllop och barndop, till lasarettets understöd, öfverallt i riket måtte insamlas, som åtskiliige sjuke från landsorterna blifvit och dädanefter än vidare skulle blifva derstädes intagna, Kongl. Majit velat anbefalla, ®atl Konsistorium antyder presterskapet i sti fiel att genom tjen liga föreställningar söka förmå vederbörande gäster och faddrar vid förefallande bröllop och barndop att något efter råd och vilkor till lasarettet sammanskjuta; till hvilken ända en tallrik kommer att gä ikring pä samma sätt, sorn enligt Kongl. Brefvet deri 3 Martii 1743 i Stockholm sker; kommandes sedermera dessa medel qvartaliter till Konsistorium all aflemnas och Sundhets-kommissionen tillställas®.
Palmstjerna och skall blott bedja att få instämma i hans yttrande, såsom uttryckande Utsk:s åsigt i ämnet. Utsk. har nemi. icke kunnat förbise, att uti 114 § Reg.F., icke allenast står taladt om privilegier, utan äfven om förmåner, frioch rättigheter, och torde orsaken, hvarföre ej R. o. Adis representationsrätt, eller rättigheten för hvarje ätt att på Riddarhuset taga säte och slämma, särskildt deruti blifvit omnämnd, vara att söka derutinnan, att denna rättighet är häfd, och sålunda mycket äldre än några privilegier. Vid betraktande deraf, fruktade Utsk., att ett förslag om R. o. Adis representationssätt, om än aldrig så väl uppgjordt, likväl icke skulle kunna vinna bifall; men Utsk. trodde och önskade, att få höra flere ledamöters åsigter i ämnet, och om återremiss komme ifråga, med förklarande, att Utsk. måtte utarbeta eli förslag, så vore Utsk. så skyldigt som villigt att ställa sig denna Ståndets vilja til! efterrättelse. Då jag likväl tviflar om framgången deraf, skulle jag för min del vilja instämma uti hvadden siste värde talaren yttrat, nemi. att någon census måtte blifva föreskrifven och tillagd de andra bestämmelser, som förut finnas, och med åsidosättande hvaraf, ingen äger rättighet att på Riddarhuset intaga säte och stämma. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus! Den lifliga önskan jag alltid hyst och för hvilken jag brutit så mången lans, den nemi. att se Sverige hugnadt med en annan representation, gör att jag icke kan tillstyrka en partiel reform i delta afseende, hvilken skulle kunna tjena mången till skäl, alt icke bifalla en vidsträcktare, de andra Stånden äfven omfattande förändring. Så länge fyrdelningen fortfar, tror jag, att talrikheten af R. o. Ad. väger i den politiska vågskålen och icke bör öfvergifvas för en mindre talrikhet.
Jo att alla de ledamöter, hvilka deltagit i Utskms förliandlingar och gjort sig bekanta med de ärenden, som der varit under öfverläggning, men ej blifvit utarbetade, icke skulle komma att deltaga i dessa ärendens slutliga behandling, utan i stället nya ledamöter inväljas i Utskm med nya åsigter, hvarigenom arbetet komme att ånyo börjas, så att allt, som förut vore gjordt, skulle vara af noll och intet värde, med den följd att Riksdagen deraf komme att ytterligare förlängas. Kan sådant vara nyttigt och nödigt? När hvarje ledamot vet, att efter 4 månaders förlopp en Riksdag kan prorogeras, är han måhända icke så angelägen om att ärenderna med den skyndsamhet, som vederbör, företagas och utarbetas. Man måste dessutom ihågkomma, att R. St:r skulle vara alldeles redlösa, om de icke hade ett nödigt antal tjenstemän med erforderlig skicklighet att i skrift upfatta hvad som inom Utskin förekommer. Dessa tjenstemän antagas vid Riksdagens början; de kunna vara i tillfälle att, om Riksdagen fortsättes, bibehålla sina befattningar i Utskm; men om den prorogeras, kan det hända att ifrågavide tjenstemän förloras för Utskin derföre, att de under tiden erhålla andra platser och befattningar, som göra det omöjligt för dem, att ånyo antaga de erbjudanden om tjenst, som Utskm då kunna göra. Följaktligen inträda under sådaue förhållanden alldeles nya tjenstemän, hvilka icke hufva den erfarenhet och vana vid arbetssättet och ärendernas behandling, som de naturligtvis måste ega, hvilka förut tjenstgjort inom Utskm. Alla dessa omständigheter måste man öfverväga, innan man skrider till ett så vigtigt steg, som införande af prorogation. Man vill här efterhärma andra länders bruk, men man besinnar icke, att dessa länders representationer nästan äro permanenta, emedan de samman - 316 Deu 11 December f. m. träda hvarje år och måste göra det, derföre att utom dessa årliga sammauträdeu vore för dem det konstitutionella lif vet icke fullständigt. Men i vårt land, der det bör vara flere år emellan hvarje Riksdag, är prorogationen hvarken nödig, nyttig eller verkställbar.
Äfven då framkom man med förespeglingen om olätnpligheten deraf, att den ena Statsmaglen strider emot den andra; att man icke borde retas o. s. v. JNog vet jag, att man icke kan tvinga Regeringen att handla enl. den eller den åsigten; men det är Representationens pligt att icke försaka det enda medel, hon äger, det, alt uttala sin opinion. Låt den förvaras i protocollen. Har den grundat sig på lag och rätt, så skall den väl någon gång göra sig gällande, och en framtid skall måhända utveckla till växt och mognad de frön, som efter utseendet blifvit hopplöst utkastade. Sådant är erfarenhetens, vittnesbörd. Vi kunna icke mer än säga vår tanka; men det böra vi. Man har sagt, att delta vöre en speciallag, och att den derföre måste anses för oeconomisk; men hvad är väl concurslagen annat än en Speciallag? Månne den derföre icke är civillag? Man har sagt, att utrikes vexelstadgan beror af ständigt vexlande politiska förhållanden med främmande magier. Jag vill då erinra, att 1748 års vexelstadga oförändrad ägde bestånd ända till 1798, och likväl hade vi under dessa 5o år haft tvenne krig. Men jag frågar, hvad D c n 18 M a j >99 säkerhet vära vexel för ordningar skulle vinna hos utländningen, om det uteslutande skulle bero af Regeringens godtycke att deri vidtaga hvilka ändringar hon funne för godt? Jag yrkar altså på det allrahögsta återremiss på betänk., på det Ståndet sålunda måtte uttala sin opinion i ämnet. Hr Stuart, Garl Gust.: Het är för mig alldeles omöjligt att kunna inse de skiljaktiga förhållanden, som skola qualificera stadgandena rör:de don utrikes vexelrätten till eu ceconömisk författning, men deremot bestämma naturen af civillag för föreskrifterna om den inrikes vexelrörelsen.
223 creditsystem införes, har blifvit yttradt af flera utmärkta män, hvilka jag skulle kunna åberopa. Men af de många skäl, som grundat denna opinion, torde jag endast behöfva anföra, att det är myntväsendets närvarande inveckling med creditförhållandet eller skuldväsendet, som åstadkommer denna farhåga, och att derföre icke heller någon bättre ordning kan förväntas, innan låneoperationerna blifvit helt och hållet från myntväsendet skiljda. Eljest råka näringarna efter realisationen uti ytterligare förlägenhet, som då slutligen genom försträckningar från Banken måste, jag vill ej säga, afhjelpas (ty det har aldrig skett och kan ej af Banken ske), dock försökas, till stor rubbning i myntväsendet och realisationens bestånd. Det är icke lånesystemets utsträckning i allmänhet, som är skadlig, ty, riktigt ställd och bedrifven , utgör den en liäfkraft till allmän och enskild förkofran; utan det är utlånande af capitalerna till andra personer och corporationer än producenter, i förening med discontlåns för näringarna ofördelaktiga återbetalningssätt och en derigenom alltför märkbar disproportion emellan lånefonden för landtbruket och för den öfriga lånerörelsen, sorn gör discontrörelsen skadlig, så snart creditsystemet uteslutande derpå bygges. Deremot om Staten, genom ett annat verk än Banken, använder statscrediten för att uppfylla näringarnas och inre rörelsens lånebehof mot hypothekarisk säkerhet i fastighet eller annan antaglig valuta, och låter Banken (för alltid befriad från all sådan lånrörelse, som ej är förenlig med dess bestånd) ostörd sköta sina functioner, bör ej någon rubbning kunna uppstå, hvarken i myntväsendet eller i lånerörelsen; hvarigenom Banken återbringas till ett särskildt helt, som verkar för sig, efter en alldeles orubblig plan, och befästar dess soliditet sd, att den alltid skall kunna uppfylla sitt åliggande, nemi. att bibehålla stadga i myntväsendet och derigenom vinna ett tillväxande förtroende, som är grundvalen, hvarpå realisationens nytta och bestånd beror.
Reservanten kan icke med Utskottet lemna de högrespektive principalernes åsigt utan afseende, och låta invagga sig af det inom Utskottet ofta hörda språk, att denna Bevillnings-procent af jordbruket, lägre än för någon annan näringsgren, ofelbart skall medföra en fullt samvetsgrann taxering till bevillnings utgörande. Exemplen i detta afseende, särdeles efter sista nedsättningen af bevillnings-procenten, äro, hvad jordbruket beträffar, icke synnerligen öfvertygande. Menniskorna lära väl blifva sig ungefärligen lika, så väl efter som före år 1860. Beträffande bevillningen af fem öre för all annan fastighet, bar Utskottet visserligen på sin sida tvänne Riks-Stånd, och kan således icke med skäl klandras för vidblifvande af sitt förslag, men destomera förkastligt är det vanliga inom Utskottet framdragna skälet, alt med fyra öre för hundrade skulle sådan fastighet komma alt åtnjuta en allt för stor lindring, emedan den redan nu är uppskattad lill nära sitt verkliga värde. Den lagstiftning står icke på moralisk grund, som, med afseende på förutvarande förhållanden, icke låter rättvisan falla jemnt, utan är mera hårdhändt emot den samhällsklass, som, med eller emot sin vilja, röjt en bättre hållning, lin emot den, som röjt en sämre. Reservanten är fortfarande af den öfvertygelse, att man icke hade bort öfvergifva den gamla billiga åsiglen, att fastighet af hvad slag som helst, afkastar fyra procent, utan att man hade bort bestämma 4 öre för hundrade af all slags fastighet, motsvarande en procent af den antagna behållna afkastningen. För den så starkt nedsatta bevillnings-procenten inom alla samhällsklasser med undantag af embetsoch tjenstemanna-klassen, har man lyckats finna bifall, hvaremot reservanten i allmänhet icke har något att erinra, och för att framkalla detta bifall hade så väl Bevillnings-kommittéen som Utskottet uti Betänkandet M 20, § 27, föreslagit aflemnande till Taxerings-auktoriteterne af florehanda uppgifter, som skulle Bevillnings-Ulskotlets Utlåtande M 34. 37 skulle tjena till ledning vid taxerings-arbetet.
För att nu fä detta afhjelpt, hemställes, om icke den förklaring öfwer Bewittnings-Förordningen, som i anseende till siere inkomne anmärkningar, lärer blifwa utgifwen, kunde stadgas, att Lheferne för de pä Landet förlagde indelte Regementen böra hwarje är inom October mänad tillsända Landshöfdingarne en fullständig Förteckning pä atta i Länet besintellige Officerare och Tjenstemän som höra till Regementet, med utsättande af hwars och enS Boställeoch Löne-wilkor, antingen det förra är bortarrcnderat eller ej, med hwad mera som till upplysning t^ena kan, pä det hwar och en sedan mä wid de i Ncvember och December för päföljande äret, steende mantalsstrisningar, kunna wid sina Boställen blifwa i mantal strifne säsom det rättaste stället, oaktadt en eller flere kunde uppehälla sig annorstädes, och Taxerings-Committäen således blifwa i tillständ, att Den 22 September. 22g attförhwar och en utsätta den Bewillning harr bör erlägga, hwarefter Härads-Skrifwaren till Landshöfdingen aflemna Förteckning, ej mindre pä den Bewillning som Läntagare wid Regementet böra erlägga, änderas mantalspenningar och Lagmansränta med flere Boställen ätföljande afgifter, hwilken Förteckning Landshöfdingen tttlsänder Regements-Chefen, att igenom Regements-Skrifware» ä hwars och ens Lön afdragas; och i Ränteriet lefwereras, samt titt Lands-Boken redowisas. Remitterades till BewillningS-Utffottet. Upplästes ett ifrän Riddarhus-Utffottet inkommit Memorial, innefattande UtffottetS utlåtande öfwer förwaltningen af Wadstena Adeliga Jungfru-Stifts ärender. Uppg gjord proposition, blef detta utlätande till alla delar gilladt. Föredrogs följande frän Riddarhus-Utffottet inkomne Hörsamste Memorial!
Ifrågavarande stadgande, närmare betraktadt, innefattar nemligen jemväl en rehabilitationslag; ty ådömes förlusten af det medborgerliga förtroendet på viss tid, så innebär detta ett förklarande på förhand, att den sakfällde efter den utsatta tidens förlust är rehabiliterad, återinsatt i lulla medborgerliga rättigheter, — ett förklarande, som, om man så vill, kan, genom den anticipation på framtiden, som det innebär, synas oegentligt, mon som dock har öfvervägande karakter af en förmån för den dömde, — och om ifrågavarande påföljd åter är ådömd lör alltid, så innebär just den omständigheten att förlusten af det medborgerliga förtroendet förekommer i domen 6åsom en straffpåföljd, att återskänkandet deraf kan blifva föremål för Konungens i grundlagen stadgade rätt att gifva nåd i brottmål. Makten att rehabilitera är således vid brott af mindre grof beskaffenhet lagd i domstolarnes hand, men i afseende å de gröfre brotten uteslutande förbehållen åt Konungen, hvilken naturligtvis jemväl eger att i afseende å de förra med nåd mellankomma, så att ett korrektiv till förmån för den dömde alltid gifves emot de missförhållanden, hvilka jemväl i ifrågavarande hänseenden kunna genom lagens tillämpning uppkomma. Namnet på denna påföljd — "förlust af medborgerligt förtroende" — må efter olika åsigter finnas mindre lyckligt, ehuru Utskottet ej, för att rätt uttrycka begreppet, kunnat finna något egentligare; men sjelfva saken kan svårligen stöta, så vida nödig varsamhet vid principens genomförande i lagen iakttages. I hvad mån Utskottet funnit jemkning i förslagets stadganden härutinnan nödig, skall här nedan omförmälas. Genom hvad nu blifvit anfördt anser sig Utskottet ock hafva besvarat ett inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmäktigen Fredrik Hallström från Stockholms län uti väckt motion (N:o 358), framstäldt yrkande angående rättighet för straffad person att inom viss tid återförvärfva medborgerligt förtroende.
Tvingas då Svenska allmogen att betala sina räntor med penningar, att vid viss tid ä tont prix hafva penningar, så skall man se bonden sälja sin vara för halfva priset, för att sedan återköpa den för det dubbla priset. Antagandet af ovilkorlig förvandling till penningar vöre dock ett system; men i förevar, förslag är intet system följdt. Bär står qvar såsom en grundsats, att naturaprestation skall få äga rum, men billigheten är borttagen; ty förmågan att tillintetgöra inflytandet af en orättvis markegång är lemnad jäntegifvaren, men beröfvad räntetagare!). Frih. Palmstjernas förslag hade åtminstone den förtjenst att ställa kyrkan midt i byn, ty det fråntog räntegifvaren samma rättighet, som beröfvades räntetagare!). Såsom ett ytterligare bevis på olämpligheten att i vårt land förvandla alla skatter till contanta afgifter får jag åberopa, hvad vi dagligen se vid uppskattningen af praestationer in natura, nemi. att svårligen en beskattningscoinmitte', ehuru lågt den än må värdera de särskilda ouera, som ingå i rotering, kan komma till ett lägre resultat, än till ett så högt pris, att ingen rotehållare, för att lösa dessa onera, ville erlägga mer än hälften af summan. Detta måste vara det klaraste bevis på, huru olämpligt och för tidigt det vore att i Sverige införa det system, att alla skatter skola betalas med penningar. Jag vill nu öfvergå till frågan om förslagets verkställbarhet. Fn värd ledamot af detta Stånd, chefen för det embetsverk, som äger befattning med Rikets uppbördsoch kameralväsende, har upplyst, huru overkställbar det förslag vore, som innefattas i BondeStts inbjudn. En annan värd ledamot af detta Stånd, ordförande i det embetsverk, sorn äger att controllera inflytandet af Kronans inkomster, hpr motsagt den förre.
— Således räntelöpande skuld, utöfver fordringarne, B:ko R:dr 384,560: 37. deruti dock icke inbegripne Tjenstemännens i Stads-Kassan innestående Begrafningshjelps-medel, som vid 1847 års slut utgjorde 36,793 R:dr 2 2 sk., och hvarå ränta erlägges med procent. Häraf befinnes, att Stads-Kassans räntelöpande skuld blifvit under åren 1843—1847 ökad med 117,282 R:dr 36 sk. 10 rst; deraf likväl 100,000 R:dr upptagits för Pantlåne-Inrättningens räkning, hvilka ej utgått förr än den 1 April 1848. Ifrån år 1842 voro af kostnaderna för muddringsoch hamnskoningsarbetet i Clara sjö och Rörstrands-viken, såsom fordran att godtgöras af Finska Tolagsmedlen, Stads-Kassan till godo balancerade 42,282 R:dr4 6sk., hvilka, till följd af Drätsel-Kommissionens beslut, blifvit i 1846 års Bokslut afskrifne och således såsom utgift upptagne. Enligt 1847 års Bokslut ägde Staden fastigheter till ett brandförsäkringsvärde af 468,822 R:dr 10 sk. 8 rst., och dessutom åtskilliga icke brandförsäkrade lägenheter och tomter, uppskattade till 143,114 R:dr 24 sk. 11 rst., eller sammanräknadt för ett värde af 611,936 R:dr 3 5 sk. 7 rst. Då härifrån afdrages den uppgifna skuldsumman, 209,197 R:dr 1 sk. 7 rst., uppkommer en behållning för Stads-Kassan af 402,739 R:dr 3 4 sk., hvarifrån dock torde böra afgå Stadens tillgodo balancerade 25,010 R:dr 4 0 sk. 10 rst., utgörande 68 fordran för förskjutne medel till uppköp af spanmål.