Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ilar åter förhållandet varit sådant, det f. n. är, nemi. att remiss icke kunnat lagligen vägras å motionen eller anförandet, så ser jag icke, huru man egt afslå delgifvandet och tror icke heller att man det gjort. Gr. Gyldenstolpe: Jag har måhända icke uttryckt mig så omständligt som jag bort. Jag hänvisar likväl till mitt första anförande, hvaruti jag tror mig hafva yttrat, hvad jag egentligen afsåg, då jag sade, att man icke har rätt att yttra sig från sin plats till de öfriga Stånden. Det är visserligen ganska sannt, att man har Den 21 Juni. 151 (lenna rättighet innan en fråga blifvit i Utsk. afgjord, men sedan frågan blifvit inom Utsk. pröfvad och med betänk, till 15. St. inkommit, påstår jag, alt man icke bar denna rättighet, hvilken aldrig blifvit yrkad eller begagnad vid någon riksdag förr, än Utsk:s betänk, blifvit ålerfemitteradt eller afgjordt. Således påstår jag, att, innan frågan förekommit till afgörande inom de öfriga Stånden, och detta kallar jag att från sin bänk tala lill de öfriga Stånden, ingen representant eger denna rättighet, och just för att icke inledas på sådane afvägar, anhåller jag, alt 15. o. Ad. icke måtte bifalla remiss af Gr. von Platensanförande förr än det StatsUlslcs betänk., som deri afses, blifvit afgjordt, vare sig ali betänk, bifalles eller återremitteras, och först dä kan anförandet under ena eller andra formen afgå till MedSt:n, meri derföriunan anser jag sådant oformligt. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: 1 sak är det fullkomligt likgiltigt, hvad 15. o. Ad. i detta fall beslutar, i thy att, antingen Gr. von Plåtens anförande kommuniceras med de öfrige Stånden eller icke, detsamma är för dem ganska väl bekant. I formelt hänseende åter är frågan om denna kommunikation af ganska mycken vigt, och såsom föreg:de talare yttrat, och såvidt jag har mig bekant, är del nu första gången en sådan fråga förekommer.
Prot. 1841. 1 Sami. 1 AJd. 10 Häftet 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 20, O olika tillämpad!;, i så måtto, att en del ansett Kongl. Maj:ts Nådiga föreskrift i förenämde hänseende icke böra inliemtas, derest brottet blifvit förölvadt medelst tryckt skrift, men andra åter förmenat sådant böra ega rum, antingen förbrytelsen är vorden begången medelst mundtliga yttranden eller tryckta skrifter; och då det ej vore gagneligt att bibehålla en så tvetydig författning, samt några för det allmänna eller den enskilde menliga följder ej kunde uppstå genom densammas upphäfvande, förmodade motionären, att Rikets Ständers bifall till hans framställning ej eller komme att uteblifva. Då Utskottet under öfverläggning förehaft denna motion, har Utskottet ej kunnat förbise, hurusom Kongl. Maj:t, uti omforma)te författning, såsom anledning dertill uppgifvit: att, ehuru Kongl. Maj:t, vid granskning af flerfaldiga inkomna domar och ransakningar öfver personer, som för förklenliga och hårda omdömen om Könungen och Regeringssättet blifvit anklagade, med hugnad funnit obetänksamhet mer än illvilja, ofta enskild afund, men alltid okunnighet uti de angifna utlåtelser, så hade det likväl alltid varit bekymmersamt att erfara sådane utlåtelser så liårdt ansedde, enfalldiga undersåtare i svåra fängelser inneslutne och under en långsam rättegång så utblottade, att när ändtligen Kongl.
Det skulle åtminstone förefalla mig besynnerligt, om han gjorde det; utan han säger: »stå på mitt bästa så godt ni det för - 2$ Den l Mara f. m. står.» Denna åsigt är det äfven som gjort sig gällande inom Utsk:t, och jag tror att den är riktig. Slutligen ber jag att få anföra ännu en omständighet, som bevisar olämpligheten af den föreslagna redaktions-förändringen. Om nemi. det någon gång skulle inträffa, att under en kris landets väl fordrade att silfver utfördes för att liqvidera utländsk skuld, men detta vore förenadt med någon uppoffring för banken, så skulle fullmägtige vara förhindrade af denna föreskrift att utlemna det. Af alla dessa skäl tror jag icke att det är välbetänkt att införa ifrågav:de tillägg, utan anhåller jag om bifall till BankoUtsk:ts hemställan i dess närvarande form. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Den siste värde talaren har antydt att §§:ne i det blifvande Banko-Reghtet skulle blifva olika det stadgande, som R. St:r framställa; mendet tror jag icke blir förhållandet. I afseende på sjelfva frågan, så är här under förevide diskussion så mycket taladt om den, att intet mer är att tillägga. Hvad redaktionen af densamma beträffar, så har den föregående talaren yttrat, att han ansåg det vara förunderligt, om ett sådant tillägg, som det Hr Akerman föreslagit, infördes; jag får dock fästa hans uppmärksamhet på, att en sådan föreskrift redan finnes i det nu gällande Regktet, med den skillnad blott, att priset på silfret der är fixeradt. Jag tror att detta tillägg är ganska nyttigt, och då det förut stått der, bör det icke förundra någon. Hvar och en bör vara belåten dermed, som erkänner hvad Bankens skyldighet egentligen är, nemi. att inlösa sina sedlar med Svenskt silfvermynt och icke med något annat. Om den utlenmar silfverplantsar, så är det ett medgifvande åt behofvet af en lättad silfverexport, och det bör aldrig med fullmägtiges vilja ske, såvida det icke är för banken fördelaktigt. Jag tillstyrker bifall till den redaktion, som Hr Akerman föreslagit.
Komitén, som, ur synpunkten att ett ortförsvar genom lefvande stridskrafter, under statens ledning. vore den vigtigaste af alla kommunalangelägenheter, beslutit föreslå en landstorm, vidtagande der beväringsåren sluta, med åliggande att värna sin ort, men icke förpligtad att lemna dess stridsområde, har icke att nu yttra sig om dennes militära inrättning, som tillhör ett annat betänkande, men vill här endast anföra hvad som kan höra till nu behandlade ämnen. 9 DS en landstorm i anseende till ölningarnas kostnad svSrligen under fred kunde sammandragas, så komrae den, på samma sätt som de öfningsfria beväringsklasserna, att då stå på papperet och att under fred icke gifva något tecken till lif, i fall icke inom densamma något sådant kunde uppsökas. Den historiska erfarenheten har ifrån flera land att åberopa den gagnande inflytelsen af frivilligt ordnade skjutgillen, då de utväxa till den allmännelighet att de få nationlig betydelse. Under fred hafva de genom prisskjutningar, hvilka antagit arten af fester, lifvat nationalkänslan, och under krig hafva från dem skicklige skyttar, i medvetande af sin vapenkunnighet, inträdt i arméen och genom detta efterdöme gifvit en medborgerlig väckelse till deltagande i kriget. I sjelfva verket utgöra sådana skjulgillen en gemensam mark, der medborgaren och krigaren sammanträffa, der vår tids främsta krigsvapen hvilar i bådas hand och der det krigiska hufvudsyftet är uppenbart. Inrättandet öfver hela landet al dylika skjutgillen vore således synnerligen värdt uppmuntran. Särdeles lifgifvande för dessa skjutgillen är då de utbilda sig till föreningar äfven för andra vapenöfningars utförande. De erhålla då en ännu starkare militärisk prägel, som ännu bättre uppfyller ändamålet. Till dessa föreningars hufvudkarakter hör frivilligheten. Det är denna, som utgör deras ursprung, likasom deras styrka. Utan denna skulle de snart förtvina. Det hörer till menniskans natur, att då hon gör stora uppoffringar, vill hon hafva den frivillighetens tillfredsställelse, som vidgar sjelfkänslan och just utgör den dragningskraft, som kallar så månge att ställa sig der ordet »/n» värfvar.
Jag förhöll mig neutral, ty vid Dockvattnet stod jag på denna vattenmenniskas högra sida, då hon dök ned i sjön för att öfverbevisa sig om sanningen af min uppgift, att der var dy på bottnen. Det var en härlig väg sedan, genom granskog till bygden, men ansträngande nog nedför de branta backarne, der vi dock stundom råkade i starkare traf, än benen egentligen tyckte om. Men der vägen erbjöd tillfälle till allvarliga samtal, rörde sig dessa om bästa sättet att steka biff och koka råskalad potatis. Vid vägen växte kummin i mängd, och då kandidaten pröfvat växten och funnit den god att äta, lyckades jag intressera alla kamraterna för min idé att laga grönkål af dess späda örtblad, en vanlig skånsk maträtt, för hvars godhet Hertha gick i borgen. Och så beslöts det, att om vi äfven på skjutsstationen, Kvistberg, blefvo bjudna mjölk och fladbröd, skulle vi göra myteri, bemäktiga oss spisen samt tillgripa vårt köttextrakt. I ofrivillig språngmarsch kommo vi ned på landsvägen i dalbottnen, och ingen må förtänka oss att vi talade mindre berömmande ord om norrmännens påfund att lägga en gästgifvaregård högt uppe på berget vid andra sidan, så att vi måste klättra uppför en väg, brantare än vi då, när vi aldrig pröfvat norsk skjuts, skulle haft lust att åka utföre. Vägvisarne synade på afstånd gården, trodde ej att den kom nedåkande, för att hemta oss, sågo ej heller till någon elevator, det är uttydt hiss, stötte stafvarne i fjellsidan och sträfvade uppåt. Vi andra efter, i vårt anletes svett tänkande på ett dagligt bröd i limpform, men lusten att plocka kumminkål brändes bort i solhettan. I ett stort rum, som i sig förenade kök och stuga samt representerade forntid och nutid genom den öppna spishällen, som gjorde skäl för sin plats, och den roterande jernspiseln, som stod der för syns skull, hade gästgifvarmor, redan då vi tre anlände, blifvit af vägvisarne förhörd i köksvetenskapen, utan att lemna stort annat svar än: »Eg veit ikke eg.»
Någon undersökningspligt hvilar icke på honom, och jag kan icke förlika mig med den rättsprincip, alt någon, som icke är pligtig att undersöka ett visst factum, likväl får straffgraden för sin uraktlåtenhet i en annan del, som på honom ankommit, bestämd genom graden af dens förbrytelse, på hvilken det första factum berott. Jag har dessutom trott, att detta innebure en återgång lill en förut frånträdd princip; och det.är den, jag icke anser böra återinföras. Hr Le fr e'n: Jag tror icke, att vi hafva så okunniga boktryckare, att de kunna sägas drifva yrket som en fabriksrörelse ; jag tror, att de i allmänhet äro kloka nog, och att de veta att det är en simpel sak, att man skall utsätta tryckningsorten och sitt namn, och att en uraktlåtenhet deraf, — den må vara tillkommen af uppsåt eller par hazard, — gör det svårt, om icke omöjligt, att få reda på namnsedeln, i händelse skriften ansåges böra åtalas. Jag tior icke på, att det finnes några så beskedliga boktryckare, som af okunnighet och blott som simpelt handtverk behandla denna näringsgren. Jag tycker mig finna, alt om en boktryckare ur - D e ii aS Mars f. m. 53^ uraktlåter att utsätta namn och tryckningsort, så har han begått ett fel; och felet Sr gravare, om han vill dölja en förbrytelse, än om det endast skett af försummelse, — och jag kan ej underlåta att finna en betydlig olikhet mellan dessa båda cathegorier, brott och förseelse. Hr von Hartmansdorff: Mig synes, alt Frih. von Schulzenheims framställning af detta ärende är så klar, alt det lärer blifva svårt vederlägga riktigheten deraf. Så framt bölerna, för boktryckaren, skola rälla sig efter skriftens brottslighet eller oskuld; så är det gifvet, att man fordrar det iian skall på förhand vara censor öfver bokens beskaffenhet. Hvarföre skulle man behålla censuren i dens hand, sorn troligen vore oskicklig ali honom utöfva?
Jag har nemi. försökt att med förslaget lill riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år, hvilket jag för min del inom Utsk sökt bereda, sammanknippa ett förslag till en förenklad mechanism i riksdagsärendernas behandling; men det har blifvit min olyckliga lott vid denna riksdag att äfven i detta fall höra till minoriteten och se betänkrn afgifvas, sorn jag är skyldig att respectera och hvilka det skulle vara mig kärt, om de kunde uppfylla mängdens Önskningar. Frukta gör jag likväl, att de icke uppfylla Hr v. Troils. Jag skulle önska, att, närdetta memor. förekommer, i fall jag dä är qvar på detta runi, jag måtte få tillfälle att med Hr v. Troil försöka tillvägabringa, hvad han åsyftar; men jag troi1 mig kunna försäkra honom, att tiden dertill ännu icke är mogen och att, med bästa vilja och allt bemödande af honom och andra, den icke mognar under denna riksdag. Den mognar måhända en gång, och då har Constit.Utsk. vid denna riksdag icke gjort sig skyldigt till otack, då det lemnnt tillfälle för Representationen att afgifva ett positivt utlåt, uti ett ämne, som icke varit positivt behandladt allt sedan t8oq. Ehvad Constit.Utsk:s förslag må vara riktigt eller oriktigt, kommer det likväl att sätta Representationen i tillfälle att uttala en opinion i detta vigtiga ämne. Jag skulle således icke hafva något emot, om Ståndet ville förena sig med Hr v. Troil och göra det af honörn uttryckta vilkor till sin gemensamma tanke; och ias I Den n September f. m. jag bör uttrycka, att skälet, hvarför icke denna åsigt uttrycktes af mig uti en reservation vid memor., var grannlagenheten, som icke tillät mig att bifoga detta nakna memor. en reservation, hvilken innehöll just de satser, sorn Hr v. Troil bär yttrat, nemi. att riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år borde vara sammanknippadt med riksdagsmechanismens förenklande. Om R. o.
St., hurudant cassans tillstånd då var, allenast den var tillräcklig till bestridande af de utgifter, Regeringen åtagit sig. Men nu sedan tiden tilländalupit, för hvilken gamla contracten blifvit afslutade, och cassan sålunda upphört att vara passevolancecassa, måste öfverskottet vara att anse såsom statsmedel, och dessa 298,000 r:dr är det då nödvändigt att R. St. göra närmare bekantskap med. Då R. St. eller StatsUtsk. ännu icke begärt att få granska dessa medels användande, och således icke heller fått afslag på en sådan begäran, återstår att försöka, om icke StatsUtsk. skulle vara lyckligare än revisorerna att göra den rätt gällande, som uti 3o § Riksd.Ordn. är detta Utsk. förvarad, att granska statsverkets tillstånd i alla dess delar. På detta sätt tror jag, att saken bäst skall kunna biläggas, helst jag hoppas, att Konungens rådgifvare med välbehag skola omfatta tillfället att utan motsägelse göra slut på denna sak, enär jag är förvissad om, att R. St. i alla fall aldrig låta dessa medel gå sig ur händerna. Jag får således anhålla om propos. derå, alt gamla passevolancecassan må reserveras såsom tillgång för extra anslag till försvarsverket och StatsUtsk. emedlertid anmodas att, med den rätt 3o §. Riksd.Ordn. be - D c ii 17 Juli f. m. stämmer, taga noga kännedom 0111 denna cassas nuvar. tillstånd. Hr Möllerhjelm, Axel: Den närmare bekantskapen med gamla passevojaneefondens ställning, som den sisle varde ledamoten önskat, skulle äfven jag tillstyrka, synnerligast som dea är ganska lätt verkställd, enär räkenskaperna äro tillgängliga för hvar och en, som derom behagar taga kännedom uti K. Kammarrätten. Vid de af K. M. med rustoch rotehållarne år 1812 ingångna passevolance-contraclen voro icke fästade några vilkor. Rustoch rotehållarne förbundo sig alt tillskjuta de öfverenskomna medlen, hvaremot K.
Pontus De la Gardie, från Languedoc, vinner inträde i svenska hären och slutar såsom guvernör öfver Lifland och Ingermanland, och blir stamfader för en af de mest lysande ätter i Sverge. I kriget mot Danmarks Norge, 1564, skickar Erik XIV en ung fransman Claude Collart som öfverbefälhafvare, och med påföljd att Trondhjems län, Jemtland och Herjedalen eröfras till vidare, dock med förlust af den unge generalen som faller i danskarnes händer och försvinner ur svenska historien. Vid denna tidpunkt hade Frankrike redan sin egen minister i Köpenhamn Charles Dangay, en man med vidt-sträfvande planer, och hvilken åsyftade intet mindre än att bilda ett stort nordiskt välde under franskt beskydd. De märkliga bref som röra denna affär finnas ännu i bevar och äro till största delen adresserade till Katharina af Medici. Af dessa skrifvelser framgår att ett giftermål varit påtänkt mellan Gustaf I: s dotter Elisabeth och franske konungen Karl lX: s son Henrik af Anjou, hvilken, efter att ha varit nämnd till tronföljare i Polen, dock vid fadrens död återvände till sitt fädernesland. Dangays plan gick ut på att till motvigt mot Spanien och Österrike samt den i öster hotande Moskoviten, under en krona samla Polen, Östersjöprovinserna, Preussen och de Nordiska rikena. Underhandlingarne om giftermålet öppnades verkligen, och Henrik III sänder sin ambassadör Claude Pinart för att vidtala princessan Elisabeth. Men hela planen strandade mot katolska partiets intriger, och man tror, att Katharina af Medici endast inlåtit sig på detta spegelfäk-teri för att omintetgöra en princessa af Condés spekulationer på den unge konungen. Karl IX fortsätter emellertid de vänskapliga förbindelserna med Frankrike, och Johan Skyttes ambassad till Parisbesvaras af en dylik under en Baississe, som erbjuder fransk raeliankomst i de polska angelägenheterna, hvarpå en ny svensk beskickning aflardas till Henrik IV att söka fa Sverge upptaget i den fransk-engelska alliansen och frambära tacksamhet för tillståndet att anställa värfningar inom franskt område.
Vid Bruk och Bergverks värdeVid Bruk och Bergverks värde Likväl och på det Staten må vara Likväl och på det Staten å ena si forsäkrad om en viss minimi-bevilldan må vara försäkrad om en viss ning, såväl af Bruk som af Landtminimi-bevillning, lika så väl af egendom, stadgas härmed, att i inBruk som Landtegendom, samt Bruks-, tet fall mera än -fidei eller mindre egare å andra sidan icke må taxeras jun fidei må anses såsom egarens beöfver hvad billighet fordrar, stadga* hillna vinst. härmed, alt i intet fall mindre än - -—. — f:del och mera än ^'del må anses såsem egarens behållna vinst. — Bihang till R St. Prat. l&Ji. S-te Sami. i^ta Afd. IS:ds Haltel 10 Bevillnings-Utsholtets Betänkande IV'.o 38. Enär en olika tillämpning af föreskrifterna om värderingen af Bruk och Bergverk skall hafva förekommit, till och med inom samma Län , har Utskottet funnit tjenligt, att, till vinnande af enhet i grundprinciperne för nämnde värdering, vid Bevillnings-Förordningen fogades en calcul, till ledning och upplysning vid beräkningarne; i hvilket afseende ett så beskaffadt förslagsvis upprältadt formulaire härhos vördsamt öfverlemnas. Vid nedanstående §§. får Utskottet föreslå följande förändringar: 77 i83o års Förordning. Skulle, efter föregången noga granskning af Mantals-längderne, samt de så väl vid Mantalsskrifningen, sorn vid längdens uppläsande å Sockenstämma —• — —• — —• Ledamöterne i de serskilda Berednings-Comiteerne Sker annorlunda, vare den uteblifvande förfallen till ett vite af Sex Riksdaler Trettiotvå Skillingar till Socknens fattige; ■ 92 När Berednings-Comiteernes Ledamöter ■ hvarje dass och enligt hvad i 90 §. stadgas. 96 Taxerings-Comitéerne skola — alltid med uppmärksamheten fästad på det sto - Utskottets Förslag.
Maj:t vid aflåtande till Rikets Ständer af nådig Proposition i fråga om pension för civilstaten täcktes föreslå förhöjning i de uti komiterades förslag upptagna pensionsbelopp för landtmäteristaten; och har Landtmäteri-styrelsen för egen del i fråga om storskiftesoch afvittringslandtmätarne, jemte det den förordat bifall till pensionskomitéens förslag i afseende å den lefnadsålder och tjenstetid, som skulle erfordras för att dessa tjenstemän kunde komma i åtnjutande af pension, hvartill Styrelsen ansett särdeles talande skäl förefinnas uti beskaffenheten af nämnde landtmätares ansträngande, på såväl kroppssom själskrafter menligt inverkande tjenstgöring, tillika angående det föreslagna beloppet af pensionerna hufvudsakligen yttrat: ^Ti att, då det nuvarande pensionsbeloppet 900 R:dr bestämdes genom Kongl. Brefvet den 5 September 1854, utgjorde arfvodena för de äldre storskiftes-landtmätarne 1,050 R:dr och för de yngre 825 R:dr, eller i medeltal 937,50 R:dr, samt för alla afvittrings-landtmätarne 900 R:dr R:mt, hvilket förklarade, hvarföre deras pensioner då bestämdes till sistnämnda belopp, i det att de nemligen fingo behålla hela sitt arfvode i pension; att, enär arfvodena sedermera blifvit ökade och, innan komitéens förslag afgafs, utgjorde för äldre landtmätare 1,800 R:dr och för yngre 1,500 R:dr, samt hvarje Kongl. Maj:ts Nåd.
I ladugården besågs en kalf, hvars hvita hjerta i pannan gjorde honom rätt vacker. Stella tog i dess framfötter och lyfte honom upprätt; sedan stack hon sin hand i dess mun – det är alltid roande för barn att låta kalfvar liksom suga deras händer – slutligen gick hon så långt, att hon kysste kalfven, hvarmed denne helt säkert var rätt belåten, ty han började att hoppa och springa, naift och trefligt, såsom kalfvar alltid göra det. Irene åsåg allt detta med vemod. Ett stadigvarande tungt moln hade gjort, att hon aldrig haft ett så varmt sinne för barnalifvets idylliska fröjder. – Hvad du är lycklig, Stella – tänkte hon. – Jag är i dag frökens Mentor – sade Harald, sedan flickorna återkommit – och jag måste säga, så gerna vi än sute här ännu en stund, att vi måste bort, ty jag har mina vissa gamla märken, att ett oväder icke är långt borta. Irene svarade intet, men lydigt och beskedligt tog hon på sig sin sjal. Erik, som äfven befarade ett oväder, hade låtit spänna hästen före den vackra, gröna, ensitsiga schäsen. Han hade af naturliga orsaker, icke velat persvadera sina gäster att stadna qvar öfver natten. Snart var afskedet tagit och schäsen rullade af. Gossen, som skulle föra hästen tillbaka, hade icke rum på den smala baksitsen, utan han gick eller halfsprang efter schäsen, ty oaktadt molnen stego allt högre, körde dock Harald blott i ett sakta lunk. Det har sina behag att kuska för ett älskvärdt fruntimmer, äfven om man precis ej är förälskad. Hvad sedan då, om man redan känner temligen tydliga förebud. Mycket talades ej under vägen, men det fröjdade Harald, att då han talade till Irene och denna ansåg ett svar vara af nöden, så vände hon sitt hufvud till hälften om och kastade då äfven hattfloret åt sidan, så att han rätt väl kunde se henne i ögat. Harald gladde sig icke deröfver att hon, i motsatts mot vanliga «tossor,» häruti följde en naturlig artighets lagar, nej han gladde sig, emedan han fick se Irenes drömsköna anlete.
N:o 58 endast innehåller uti 2:ne punkter, att vissa motionärers förslag skulle förfalla, och det, för öfrigt, blott tillstyrker, att R. St. måtte i underd. anhålla, ”det K. M. täcktes låta genom dess Vetlenskapsacadeini utarbeta en kort handledning i ämnet med comparativa tabeller och anbefalla vederbörande, att undervisning skall i folkskolorna ifrån år 1842 meddelas om det nya, på decimalräkning fotade, systemet för mått, mål och vigt; samt att, så snart någon allmännare kännedom derom kan anses vara spridd, K. M. täcktes, dock senast inom 10 år, låta utfärda nådig författning om det nya systemets antagande till efterlefnad;” så innehåller delta icke annat, än en förberedelse till möjligheten alt kunna införa det systeme, hvars antagande R. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 26 Februari. 601 Annorlunda än att man nu tror sig böra gå något längre med testamenlsfriheten, än man ansåg sig kunna komma sista dagarne af förra rihsdagen, kan det väl ej heller förklaras, att ungefär samma förslag som då på inbjudning af BorgareSt., med stor majoritet antogs af R. o. Ad., nu, oaktadt Utsk:s Ordför:des särdeles skickliga försvar, icke lyckades tillvinna sig bifall af någon enda bland öfrige talare. Det är väl ock naturligt, att R. o. Ad., som länge åtnjutit och ännu åtnjuter testamentsfrihet ang:de fastighet i stad såsom ett privilegium icke gerna nnderkastar sig band på denna frihet och på den angtde sin öfriga egendom. Åtminstone bör väl då någon motsvarande rätt vinnas. En sådan både för R. o. Ad. och för BondeSt. vore, att få lika fri dispositionsrätt öfver sina ärfda fastigheter på landet, som öfver annan sin egendom. Om testamenlsfriheten nu endast inskränktes när bröstarfvingar finnas, och dä till hälften af all egendom synes ock en sådan inskränkning, såsom rätteligen blifvit anmärkt, för hvar och en som har den lyckan att äga bröstarfvingar icke vara för stor el ler särdeles påkostande. De sorn icke äga denna lycka få deremot full testamentsfrihet.