Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Successionsordningen blifvit med den största noggranhet uppgjord, hvilket ock styrkes deraf, att ingen förändring deri funnits behöflig; så skulle jag tro det vara lämpligast, att SuccessionsOrdningens ordalag här följes, på detsamma oföränderlighet må gifvas åt det ifrågavarande stadgandet; och jag instämmer således i Herr Lefrens förslag. Den 3 Augusti e. m. Grefve Spensj Carl Gustaf; Jag delar med Herr Printzensköld erfarenhet och öfvertygelse, huru svårt det är att uppgöra rätt bestämda och rediga definitioner för ifrågavarande förhållanden; men hvad Herr Lefrens förslag beträffar, hemställer jag, om det ej finnes ett ofta förekommande fall, som detta förslag lemnar ganska svårt att afgöra. Herr Lefrens redaclion innefattar nemligen i enlighet med.SuccessionsOrdningens lydelse: ”Går den förstföddes' ”Son på mansidan ut, tillfälle då lutfvud”manna-rätlen Stamfadrens andre Son.” Jag får härvid fästa uppmärksamheten derpå, att den förstfödde Sonens led kan, i afseende på hufvudmanna-rätten, utgå på a sätt, då fråga är örn Ridderskapet och Adeln, men endast på ett sätt, då fråga är om RegentHuset, nemligen genom dödsfall och upphöjelse till högre väldighet. Om nu förstfödde Sonen upphöjes till Friherrlig värdighet, och han då ingen Son äger, öfvergår ju hufvudmanna-rätten till närmaste led; men om den till Friherrlig värdighet upphöjde sedermera får Söner., af hvilka det är klart, att den äldsta blifver Friherre, men de öfrige Adelsmän, saknar jag i Herr Lefrens förslag en tydlig bestämmelse, huruvida hufvudmanna-rätten förden Adliga Ätten tillhörer dessa Söner af den till Friherrlig värdighet upphöjda förstfödde Sonen, eller Stamfadrens andreSon och dess gren. Jag tror, att ju längre man gör Den 3 Augusti e. m. förslaget, ju mer stall man pä detta vis vid dess nagelfarande alltid upptäcka, alt åtskilligt återstår alt önska.
Skrifvelse, N:o 81. 3 fält utvidgas; varande härvid af Chefsembelet an förd t, ali behofvet af mötesplatsens utvidgning, visserligen till någon ringa del minskadt genom den från kronoparken Åsen erdigl Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 24 Oktober 1855 erhållna areal af 8 tunnland 13£ kappland, deremot vore i vida större mån ökadt i följd af den beljdligare styrka, som numera samtidigt ölvas sedan andra klassens beväring skall excerceras under regementsmötet; hvarjemte ej borde förbises, alt de skarpskytle-aldelningar inom Upsala stad, studerande vid Upsala akademi samt angränsande härader, hvilka afdelningars antal torde årligen ökas, ej bade annat exercisfält än omlÖrmälda mötesplats. E. K. Majlis och Rikets Krigs-kollegium, som blifvit i frågan bordt, bade uti angifvet underdånigt utlåtande sig yttrat; och enär, på sätt Chefsembelet antydt, under sednare åren omständigheter inträffat, hvilka oafvisligen påkallade ett större utrymme för vapenöfningarue å Polacksbacken, samt vid del förhållande att, efter afräkning af den plats, som upploges af lägret, den egentliga exercisplatsen utgjorde blott 33 tunnland L4 kappland, hvilket område ingalunda kunde anses tillräckligt för en styrka af mer än 2,000 man, som numera på en gång underginge vapenöfning, bade Kollegium ansett fullt skäl vara för banden att, — dä ett tillfälle nu yppade sig att ytterligare få Polacksbacken, ulan särskild kostnad för Kronan, utvidgad med den af Chefsembelet föreslagna, E. K. Majit och Kronan genom laga skifte tillförsäkrade, vid norra gränsen mölesfältel tillstötande jordrymd af 39 tunnland, — man icke lemnade eli sådant tillfälle obegagnadt, hvadan Kollegium tillstyrkt nådigt bifall till Chefsembetets härutinnan gjorda underdåniga framställning. Härefter hade jemväl E. K.
Jag medgifver visserligen, att Ständerna, genom 48S Den 29 DeccmLcr f. m. deras financiella beslut vid de föregående riksdagarna, skadligt inverkat på creditrörelsen oell hämmat industrien inom landet; men dessa beslut äro till stor del antingen redan upphäfna eller ock nu i fråga att upphäfvas, så att industrien och penningerörelsen i det närmaste snart skola återfå all den frihet, de kräfva. Den allmänt öfverklagade bristen på capitaler har just uppstått genom de felaktiga åtgärder, man vidtagit till capitalernas förökande. Historien om våra riksdagar omtalar på alltför många ställen de mindre väl beräknade åtgärder, Ständerna vidtagit i afsigt att afhjelpa näringarnas penningebehof. Dessa åtgärder hafva föranledt den för hela Riket så menliga följden af de ständigt förnyade sedelemissionerna, hvilka Ständerna vid hvarje riksdag ansett sig böra medgifva för att nedtysta de högljudda ropen på lånunderstöd. Man har ansett räntans höjd vara ett hinder för industriens utveckling hos oss. Det är onekligen sannt, att den allm. penningeräntan i Sverige är högre än i de flesta andra länder; men i ett land, der skuldsättning är så allmän som hos oss, oell der en så stor del af alla medborgareclasser är lånbehöfvande, måste naturligtvis räntan vara hög, och jag tror icke heller, att densamma genom den nu föreslagna Jåneoperationen skall komma att nedsättas. Jag befarar deremot, att Ständerna, i händelse den K. proposzn D i fa lies, komma att vinna en ökad erfarenhet om nödvändigheten för staten att icke blanda sig i enskilda transaclioner. Man har, till försvar för lånets nytta, anfört dess produetiva natur. Denna produetiva natur är dock högst problematisk. Huruvida lånet kommer att användas till förbättrande och förökande af jordens afkastning skall framtiden visa. Ett annat användande deraf later likväl länka sig och hvilket är mera öfverensstämmande med det system, som nu inom både den allm. och enskilda hushållningen är rådande, nemi. till åstadkommande af ökad lux och ökadt slöseri, under fullkomligt åsidosättande af det dermed föregifna ändamål att i framtiden bereda ökade tillgångar såväl för staten som för efterkommande.
Den 22 Augusti e. m. bevilln.-förordu:n. Denna dekreterar helt enkelt, att otn inkomsten varit större eller mindre, så får dock skatten icke siittas lägre, iin till ett visst antal rdr. Det nya förslaget stadgar deremot, att äfven om inkomsten icke varit så särdeles stor, får dock rörelsen icke beskattas mindre, än hvad densamma under vanliga förhållanden anses kunna lemna. Jag hemställer, om icke detta snarare är mera lämpadt efter förhållandena, än det förra? Saken är således rättvis och hillig: rättvis, emedan den sätter näringsidkaren i paritet med fastigbetsegaren, — billig, emedan den låter den, som har något, betala, i st. f. att ställas på samma linie som fattighjonet och dagakarlen. Jag fortfar att yrka bifall. Hr Printzensköld: Det synes allt mer och mer, huru Gr. Lagerbjelke råkar i förlägenhet, då han skall försvara en sats, som icke låter efter logiken försvara sig. När man talar om att skatten skall utgå efter inkomst, då säger Hr Grin att den skall utgå efter förmögenhet. Fastighet är en förmögenhet, och den skall betraktas såsom gåfve den en viss inkomst. Det är godt och väl, att man har förmögenheten framför sig, — man beräknar då, att den afkastar en viss procent, som man lägger till grund för beskattningen. Nu åter säger Hr Grin, att när en näringsidkare är en rik man och icke har någon inkomst af sin rörelse, så bör han ändock skatta, emedan han är rik. Nu frågar jag den ädle Grefven: ligger det någon logik deruti, att när man säger att man skall skatta för inkomst, så lägger man förmögenheten till grund? Det visar det orimliga i Utskits förfarande.
- Af Baneo-Fullmägtige hafva till Utskottet blifvit öfverlemnade följande ansökningar: 1:0 Af Kamereraren vid Götheborgs Låne-Contoir E. S. Winberg, att, sedan han till beläning i Låne-Contoiret inlemnat skuldebref, nemligen: a) ett utgifvet i Augusti månad i83a af Handlanden i Skara C. J. Jacobsson, å iooo R:dr B:co; b) ett utgifvet den 15 Januari i833 af enkan Anna M. Jacobsson , född Bergman , samt begge försedde med namnunderskrifter af Anders Pehrsson och Pehr Andersson i Borga, såsom löftesmän; samt c) ett utgifvet i Februari månad i833 och försedt med underskrifter af enkan Margaretha Jacobsson såsom låntagare samt Anders Andersson i Åstleck och Anders Andersson i Borga såsom löftesmän, å hvilka samtlige låne-document, de der jemväl varit med både vittnespåskrifter och behörige vederhäftighetsbevis försedde, lån beviljats; men vid anställde lagsökningar och derpå följde undersökningar vid Domstol, förrbemälde personer, med undantag allenast af Handlanden C. J. Jacobsson och enkan Anna Maria Jacobsson, förnekat sina namn å förskrifningarne och de ingångne borgensforbindelserae, samt i brist af bevisning, enligt numera laga kraftvunne domar, blifvit från betalningsskyldighet befriade; och då C. J. Jacobsson, som gjort concurs, deri utdelningen allenast utgjorde 151 R:dr, blifvit till fästning dömd och enkan Anna Maria Jacobsson, vid anställd utmätning, befunnils sakna all lillgång Winberg, hvilken, såsom inlemnare af lånehandlingarne och för deras vigtighet ansvarig, lili Låne-Contoiret den 29 April »887 inbetalt återstående capital - BancoTJt slottets Memorial, N'-o 7 t. skulden för berörde lån, utgörande tillsammans 1.099 B;'Jr Banco, men beviljats anstånd med öfverräntornes betalande, malte fr (callas från åliggandet alt dessa öfverräntor, samrnanräknadt 629 R:dr 36 sk. 3 rst., inbetala. 2:0 Af Bokhållaren vid Götheborgs Låne-Contoir iV.
Vorgare-Ständet, samt Niksdags - Fullmagtigen ckuood better frän Öster göthlands Län, inom H. Bonde - Ståndet, afgifne, till Utssotten remitterade, memorialer, angäende företagande af en Jnspectionsresa ä Götha Canal, af wiste Deputerade inom samtelige Riks-Ständen. Af Motionairerne ar anfördt: att dä kännedomen ej mindre af Götha Canal-arbctet, än af de Landsorter, Canalcn genomgär, sannolikt för flere bland R. St:r och synnerligast för deln, hwilka, hemma i andra Landsorter, ej Betänkande», N:o 2-f. XDVU warit i tillfälle att förut taga närmare kännedom härom, stulle blifwa af ett ej obetydligt interesse och nytta, när fräga nom det större bidragets anfläende till Canalens fullbordan förekom, anfago Motionairerne sig böra föreflä, att inom hwarje Srand wissa Ledamöter, till antal af t. ex. 6 eller 8, mätte utses, att företaga en besigtningsrefa till Götha Canal, hwilkcn besigtning Hr Santeson ansett jemwäl kunna utan särdeles ökad kostnad eller tidsförlust utsträckas till Hjelmare Canal och Slusswerk, om resan ställdes ä ängfartyg till Arboga, derifrän landwägen till Sjötorp, sedermera öfwer hela Westgöthe, Canal-linien. Wetter» och hela Östgötha Canalen lill Wenneberga, dit Canalen hittills bliswit utförd, samt, efter beseendet af det wid Söderköping päbörjade arbetet, landwägen till Norrköping, och slutligen derifrän med ängfartyg äter till huf wudstaden. Desse motioner hafwa, enligt hwad de till Utskotten i sammanhang dermed remitterade anföranden utwisa, blifwit inom W.
Utdrag af Protokollet öfoer Landt för svar s-Ärendcn, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Uådet å Stockholms Slutt den 20 December 1859. Nä rv ar ande : Hans Excellens, Herr Justilie—Stats-minislern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Stats ministern för Utrikes Ärendena,Friherre Manderström, Stats-råden: Wallensteen, Gripenstedt, Almgvist, Herr Grefve Hamilton, Lagerstråle, Björnstjerna och Malmsten. Chefen för Landtförsvarsdepartementet, Stats-rädel Rjörnstjerna, uppläste till justering ett, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts, uppå Stats-Rådcts samtlige Ledamöters underdåniga tillstyrkan, förut fattade beslut, uppsatt förslag till Kongl. Majis nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förnyad Författning om utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet. Och täcktes Kongl. Maj:t, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkan, i nåder gilla berörda förslag, sådant det finnes detta protokoll bilagdt, samt förordna, att, i enlighet dermed, nådig Proposition skulle lill Rikets Ständer allåtas. Ex protocoilo A. Kkman STOCKHOLM, TRYCKT IIOS JOlI. Kor,yl. Majis i\ åd. Proposition A':o 68- I \:o 68. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Jan. 1860, kl. 6 e. m. KONGL. MAJiTS Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förkortning af den tid, hvarå Kronans egendomar utarrenderas; Gifven Stockholms Slott den 25 December 1859. 1 fråga om ilen tid, på hvilken Kronans egendomar lämpligast må till arrende upplåtas, hafva under den förflutna tiden olika åsigter gjort sig gällande. Så blef tiden för kungsgårdars utarrendering, genom särskilda Kongl.
Efter gjordt förbehåll att lå inkomma med handlingar i ämnet, har motionären till Utskottet öfverlemnat en till Rikets Ständer ställd, af åtskilliga hemmans-innehafvare inom Lysings och Göstrings härader undertecknad och, jemlikt derå gjord anteckning, i Hedervärda Bonde-Ståndet uppläst skrift, hvaruti anförts, att, då erfarenheten visat, det Lysings och Göstrings härads allmänningar, i följd af det menliga förvaltningssätt, som hittills varit rådande, voro af ringa nytta och snarare utgjorde ett onus för häradsboerne, i anseende till den otaliga mängd dagsverken, som måste utgöras vid de derå nästan årligen anlagda skogseldar, tiden vore inne för vidtagande af en väsendtlig förändring i sättet för nämnde allmänningars användande. Enligt den grundsats Förvaltnings-komitén hittills följt, hade aldrig i mannaminne någon utsyning åt häradsboerne af frisk skog egt rum, om 1x311 undantoge två eller tre år, då 3 å 4 lass per hemman blifvit utsynade, och ett eller annat tillfälle, då timmer fått afhemtas till uppförande af skolhus. Den enda lofliga utväg att åtkomma skogseffekter från allmänningarne vore att köpa brandskadad skog, derför penningarne inflöto till den af komiten förvaltade allmännings-kassan, hvilken icke vore till egentligt gagn för någon annan, än dem, hvilka derifrån erhöllo stående lån. Då kassan icke finge användas till annat ändamål, än skogsplanteringens befrämjande, kunde icke ens en upprödjning af marken till förbättring, af betet derutur bekostas. Vid sådant förhållande vöre lätt att inse, så väl att de betesberättigadé hade vinst af skogens afbrännande, för så vidt betet derigenom förbättrades, som äfven att egarne till skoglösa hemman sågo en fördel i en sådan hjertslitande misshushållning, enär, förrän skogseld rasat å allmänningen, de icke till hvad pris som helst kunde derifrån erhålla ett enda lass ved. För understödjande af omlörmälda motion och vinnande af det deruti åsyftade ändamålsenligare förvaltningssätt af allmänningarne, gjordes alltså den Allm. Besv. och Ekon.-Viek.
Utan att tilltro mig kunna genomdrifva något, hvilket vore gan - 3o4 Den ii Mars e. ni. ska tillfredsställande i synnerhet med afseende på ett från RiddarhusUtskottet inkommet betänkande, kan jag ej underlåta att vidblifva den mening jag förut yttrat. Med Herr von Hartmansdorff instämmer jag i öfrigt deruti, att de tidningsredacteurer, hvilka äro ledamöter af Ståndet, ej må äga att erhålla biljetter såsom åhörare. Grefve Frölich: Jag vill allenast besvara Herr von Hartmansdorff. Jag igenkänner uti hans yttrande en böjelse för detalj i lagar, som, enligt mitt begrepp, icke är så alldeles riktig. Jag vill blott erinra, att det icke vore nyttigt att begagna orden: ”ständiga billetter” utan att det är bättre säga ”ständiga platser,” hvarigenom man antydt, att redaclionerne äga säle här så länge de fortfara med redogörelsen. Grefve Gyldenstolpe: Utskottet har icke kunnat fästa något afseende på huruvida tidningsredactörer tillika vore ledamöter af Ridderskapet och Adeln. Jag finner icke något skäl, hvarföre rättigheten till plats skall fästas vid vissa personer, utan bör den åtfölja tidningen, hvilken t. ex. kan äga många medarbetare. I öfrigt tror jag, att en tidnings värde bedömmes af allmänheten genom det interesse redactionen deråt kan gifva, och således, om redactionen vid början utfäsler sig att referera RiksStåndens i Den 11 Mars e. in. 3o5 öfverläggningar, men sedermera Uppfyller detta så illa» att den allenast talar om personerna, ulan att tala om sakerna, så tror jag icke alt allmänheten skall lemna något Understöd åt dess tidning. Jag tror således icke att Ridderskapet och Adelil bör vara så nogräknad, blott man kan få det ändamål uppfyldt, alt icke blott tidningsredactörerne finna rum härstädes, utan att ock öfverläggningarne blifva refererade. Herr von Hartmansdorff:
Den sistnämnde proceduren liar under de sednaste Riksdagarne varit iakttagen; men för att vinna enhet i beslutet, har en preliminär öfverläggning inom Utsk. gemenligen föregått motionernes afgifvande inom Stånden. Så bar äfven skett vid denna Riksdag. För ätt ej genom förtegenhet å niin sida synas undanhålla R. o. Ad. de särskilda meningar, som i saken sig yppat, må det tillåtas L 112 Den 11 Mar s. mig upplysningsvis meddela det Höglofl. Ståndet, att någon öfverenskommelse inom Utsk., att i samtl. RiksSt:n föreslå just den dag, jag haft äran förslagsvis anmäla, icke blifvit träffad, enär derstädes flere åtskiljda tankar om rätta tiden för nästa Riksmötes början, uttalades, hvarvid ledamöterna af BondeSt., på hvilket Stånds tanke Hr Ribbing med mycket skäl i denna fråga lägger stor vigt, derutinnan icke voro sinsemellan alldeles ense; äfvensom äfven uti de öfrige ledamöternes åsigter röjde sig en och annan skiljaktighet. Så påtänktes t. ex. alternatift d. 15 Okt. och d. 15 Nov. 1859; så föreslog en värd ledamot den 15 Januari 1860. För min enskilda del hade jag val så till vida icke skäl att deremot något invända, som sistnämnda förslag, hvad årtalet beträffade, öfverensstämde med den åsigt jag förut uttalat och ännu hyser om den lämpligaste mellantid från Riksdag till Riksdag; men jag har ansett denna min enskilda öfvertygelse böra vika för den formella betänklighet, som R. St:r vid sednaste Riksdagar funnit deremot möta, nemi. att de tre åren mellan Riksdagarne böra räknas från Riksdagens början och icke från dess slut. Jag har således i min motion icke föreslagit hvad jag för egen del skulle anse var bäst och lämpligast, utan sökt en medelväg mellan olika meningar, för att sålunda åtminstone i viss män, förena de skiljaktiga åsigterna.
Orden i PresteSt:s inbjud ning äro af den beskaffenhet, att man tydligen bör finna att derunder möjligen kan sökas en djupare mening, än som vid första påseendet tyckes förete sig. För mig och mången annan vill det nemi. synas, som om raan genom en sådan upställning af sitt beslut ännu velat åtskilja de tvenne linierna, den reala och den humanistiska. Jag skulle dock tro, att man, så mycket som möjligt, allt hittills sökt förena dessa tvenne linier, hvilka äfven det publika lifvet innehåller inom sig, och som dessutom äro oundgängliga för menniskans utbildning. Jag anser det nödvändigt alt barnet under sina yngre år inhemtar kunskaper sä väl i de klassiska och vetenskapliga, sorn i de reala eller materiella ämnena; ty endast i den händelse, att dessa bildningslinier äro förenade inom läroverket, äro barnen i ständ alt kunna vid en mognare ålder skilja den väg de anse för sig mesl passande. Om barnet, redan frän sina spädare år, får gå den s. k. klassiska bildningens kanske något kärfvare stråt, så bänder att man i förväg verkat på det unga sinnets utveckling och gifvit det en alltför tidig riktning, som man måhända icke skulle gjort, om barnet fått följa den reala linien. Gör man återigen på samma sätt med denna, så blir resultatet enahanda. Således bör man söka förena dessa båda linier, naturligtvis med den inskränkning, alt föräldrar och målsmän må sjelfva ega rättighet alt afgöra om barnen skola följa den ena eller andra vägen. Detta tyckes också vara BorgareShs mening, då det tillagt den satsen, att icke det språk, som varit grundspråket för den humanistiska bildningen, måtte alltför tidigt införas i barnaundervisningen, emedan derigenom en sned riktning skulle gifvas åt ungdomens utbildning; utan alt dermed malte upskjulas lill en tid, då förståndet lättare kan tillkämpa sig herravälde öfver detta språks grammatikaliska former och till följd deraf ernå en högre kunskap deruti.
Jag har väckt motion i detta ämne, i den fulla öfvertygelse, att hvad jag för Nerikes Rotehållare yrkat, var grundadt på full rättvisa, och deruti har StatsUtskottets Betänkande ej kunnat ändra mitt begrepp. Jag vågar derföre anhålla, att detta StatsUtskottets Betänkande måtte återremitteras till ny handläggning, så att Riksens Ständer måtte blifva i tillfälle aft bedöma följden för Nerikes Regementets Rotehållare af den vid sednaste Riksdag beslutne ändring af Beklädnads-författningen, hvilken Riksens Ständer sjelfve vid Beslutets fattande ej ansett för ofelbar; och förnyar jag min vördsamma anhållan, att Nerikes Regementets Rote.' hållare antingen måtte sättas i åtnjutande af de T)en 5 Augusti f. m. SS räntor, som af ålder anslagits till Regementets beklädnad, eller i motsatt fall, att KneckteContractets ordalydelse måtte få förblifva orubbadt, utan förvandling från penningar till varor. Herr Sparre, Guftaf Mauritz: Jag respecterar hvad jag förutsätter hafva motiverat nu förevarande afstyrkande utlåtande af Högloflige StatsUtskottets pluralitet: pligtkån. alan att hushålla med Statsmedlen; men jag tror att uppfyllandet af denna pligt ofta, och särdeles vid detta tillfälle, låter förena sig med fullgörandet af erkänslans fordringar. Bland alla de Enkor, hvilka för deras afledne inånners förtjensters skull, njuta årliga pensioner af Statsmedlen: hvilken af dem har haft en man, som gjort mera för Fäderneslandet, ån framledne Hans Excellence Herr Grefve Adlercreutz? Jag skall ej ingå i framställning af alla de lysande bedrifter, hvilka gjort General Adlercreutz^ namn lika allmänt kändt, som Svenska krigaren allmänt aktad; men jag måste, ehuru oangenämt det än år, återföra minnet på öfvergångna sorgliga tider, erinra om en af hans handlingar som offentlig man; en af dessa händelser, hvilka, för att nyttja en om sitt folks vål och rättigheter <1111 Konungs egna ord:
Har man besvär af sin grannes vattufall eller fenster, såsom jag nyss nämnde, så är ingenting lättare än att mura igen fenstret eller tvinga honom att dämma upp sitt vattufall. Att begagna sådana eländiga skäl är i mili tanke oriktigt, och borde väl Utsk., i sammanhang med uphäfvande af bördsrätten för slägtingar hafva föreslagit så stora inskränkningar för nabo och viderbo, att man varit fullkomligt tryggad för de chikaner och olägenheter, som man säger nu skola förefinnas just till följe af slägtbördens bibehållande inom städerna. Jag kan icke annat äu anhålla, att LagUtsk. ville vid blifvande återremiss, som jag hoppas att K. o. Ad. beslutar, laga nabos och viderbos lösningsrätt under nogare öfvervägan, och föreslår alt äfven den måtte uphäfvas, ty det är uppenbart att intet lagligt skäl för dess bibehållande förefinnes. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Ett förhållande som torde vara allmänt kändt, helst det icke blifvit af någon bestridt, Den 26 Februari. 603 är att bördsanspråk under långliga tider blifvit väckte icke för att behålla den bördade jorden, utan för att sälja den och derpå förtjena, och att dessa anspråk gifvit anledn. till mänga processer och verkliga förluster för dem, som på god tro gifvit sig in i köp om dylik egendom. Under sådana förhållanden tror jag det skulle leda till ordning i handel och vandel att helt och hållet afskaffa bördsrätten, en åsigt för hvilken jag äfven förut talat. Hvad skäl har man nu anfört för samma rätts bibehållande? Jo, kärleken för jorden. Man säger att den jord, der man är född, den hyser man kärlek till, den vill man gerna förvärfva. Jag vill visst icke bestrida detta, men om grunden för bördsrätten står att finna endast deruti så skulle man genom bördsrätten icke kunna återvinna annan jord än den som fadren innehaft? Härvid har Gr:n dock förbisett att 3 kap. Jorda-Balken tillåter att bortskifta arfvejord, och jag hemställer då om det är endast kärleken till jorden, som utgör motivet, om man t.