Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Johan Henrik Kellgrens ansikte hörde till dem, som man aldrig förgäter, och likväl föreföll det förändradt för hvarje gång man såg honom. Äfven jag tyckte att han vid hvarje återseende var sig lik och ändå olik. Om detta varit fallet förr, huru mycket mer nu, då fem år gått till ända, utan att vi träffats på hela denna tid. Denna nu antydda egenhet i hans utseende, härledde sig helt och hållet därifrån, att ansiktet ärligt tolkade hvad hans hjärta kände och att dess muskler, hastigt rörda och spända, förenade sig med hans lifliga ögon att göra uttrycket växlande. Där återspeglades hvarje ny tanke, känsla eller idé. Var han allvarlig, så låg det djup och bestämdhet däröfver; uppklarnade det till löje, tyckte man, att glädjens och skämtets änglar lånat det just denna prägel af fin satir och sprittande liflighet; rördes hans hjärta af någon ömmare känsla, så bredde sig hastigt öfver hans anlete ett drag af melankoli, och var det någonting, som smärtade honom, så lade sig däröfver en sådan karakter af dysterhet, att det föreföll, som skulle den aldrig kunna försvinna därifrån. Då jag inträdde, var hans blick något spetsig, och ett satiriskt leende krusade hans läppar, så att hans ansikte hade en för mig främmande karakter. När jag, efter att hafva hälsat på grefvinnan, vände mig till honom, voro ögonen fästade på mig med ett kallt uttryck och han hade antagit en sträng min. Han bugade sig efter alla etikettens fordringar och sade några artigt förbindliga ord, hvilkas hela betydelselöshet jag mer uppfattade med hjärtats instinkt än med öronen. Jag såg, att sammanträffandet med mig icke gjorde något angenämt intryck, och att jag upphört att vara något annat än ett obehagligt minne för honom. Denna afton innefattade för mig så mycken smärta, att jag icke vill dröja vid minnet däraf. Kellgren, dagens hjälte, hade icke ögon för någon annan än grefvinnan Meijerfelt. Han hade i allmänhet icke någon särdeles lätthet för att tala, så framt han icke var lifvad; men hans idéer voro alltid klara, hans uttryck korta och egentliga.
Jag tror mig hafva ådagalagt denna min öfvertygelse, då jag tillhörde minoriteten, när fråga var om Serskilda Utsk:s Betänk. JVS 3, ronde Doktor Sandbergs motion om bränvinsbränningens inställande under April månad. Deremot befann jag mig i majoriteten vid behandlingen af samma Utsk:s Utlåt. JVe 6, ang:de den af Hr Dalman väckta motionen. Jag har äfveh i afseende på nu förevande Betänk, talat deremot af skäl, som jag längre fram skall hafva äran nämna. Dä det likvisst finnes omständigheter, som göra sådana rubbningar i bränvins-författningen nödvändiga, så vill jag serskildt yttra mig derom. Utsk:s förslag innebär, säger man, en kränkning af den bränvinsbrännarén medgifna rättighet att få bränna linder den tillåtna tiden, Nov. och Dec. månader. Hvarpå grundar han denna rättighet? Jo, på Konungens ord, som tillåter sex, månaders branningstid af året, såvida K. M. icke finner för godt att inställa bränvins-tillverkningen. Men i denna rättighet ligger ju ett vilkor, som gör att man mäste vara beredd altanlingen icke få bränna alla sex månaderna, eller också blott några af dem, och derigenom möjligen lida förluster. Ja, han förlorar räntan på sitt kapital, det är sannt. Men hvari består detta kapital? jo, af en byggnad och en redskap, som stå qvar och kanske äro byggda för mångfalldiga år tillhaka eller kanhända också nyligen. Endast räntan på della kapital går han förlustig, ty han har hvarken upköpt säd eller potatis för att bränna. Han har icke eller kunnat upgöra några kontrakter på förhand om försäljning af sin tillverkning, det händer honom således ingenting värre än att han står stängd ifrån att draga nytta af sin byggnad och sin redskap. Jag vet icke, att bränvinsbränning kan vara nödvändig för jordbruket, annat än om man icke har tillräckligt fodervexter. Derföre odlar man potatis, för att genom desammas förvandling till bränvin erhålla drank till foder. Men härvid eger för det närvar:de ett förhållande rum, sorn är ganska vigtigt. Bränvinsbränningen var under någon tid af förra året förbjuden.
Nog av att yrken, för vilka det forna Aten var frejdat, ånyo uppblomstrade: stadsdelen Skambonide genljöd ånyo av städens klang i vapenoch metallverkstäder, i Kolyttos tillverkades åter kläden och tyger, i Pirжus byggdes åter skepp. Sedan Krysanteus givit första stöten, fortfor rörelsen av sig själv och tillväxte utan hans åtgöranden. De summor, han nedlagt på näringsflitens uppmuntran, strömmade tillbaka i kassakistan i hans aula. Om framgången således överskylde hans slöseri i denna riktning, så framstod det dess naknare i andra. Krysanteus hade en lång tid den vurmen att vilja se de sköna konsterna återlivade i deras egen födelsestad. Fidias och Parrhasios hade genom sina skapelser förvandlat konstnärn i folkets ögon från en vanlig hantverkare till en det skönas präst, ingiven av Apollon, helig som sådan. Men Hellas' konst hade gått under med sista skenet av Hellas' frihet. De som nu förde mejseln eller penseln betraktades, i trots av sina egna anspråk, för vad de verkligen voro: hantverkare stenhuggare och färgstrykare. Felet låg hos dem själva, som gjorde konsten föraktad, och hos tiden, som lät förleda sig att förakta konsten och hennes utövare. En yngling av ädel börd kunde icke längre taga penseln eller mejseln i hand, om än den räcktes honom av själva Pallas Atena. Hedningarne förgudade sina gamla konstnärer och missaktade sina unga: kristianerna hatade både de gamla och de unga. Under sådana förhållanden var den uppgift, Krysanteus här ville lösa, en mycket svår. Också misslyckades försöket alldeles, såvida man nämligen antager, att målet icke var att förstöra penningar, utan att upphjälpa konsten. De målningar, Krysanteus köpt av unga konstnärer och frikostigt gäldat, prydde nu väggarna hos hans förpaktare; de bildstoder, vilka samma vurm förmått honom tillägna sig, voro allesammans förda till hans lanthus och uppställda i en lund, där deras behag doldes av cypressers skugga och vaktades av taggiga rosenbuskar. Tyvärr hava vi ännu icke slutat förteckningen på den atenske arkontens penningödande dårskaper. Vi nödgas tillägga, att han älskade litteraturen.
K:dr 4°>boor — hvarifrån dock, om ytterväggarne till corps de logis uppföras af timmer i stället för tegel och taket lägges med papper i stället för jernplåtar, skulle komma att afgå 7,500 Rrdrj så alt den återstående kostnaden blefve 33.000 R:dr Banco. Med ledning häraf, tror sig Utskottet kunna antaga, ,att kostnaden för uppförande af en stenhusbyggnad tilt inrymmande af Lands-Can/ii, Lands-Contor, Ränterioch Landtmäteri-Contor, skulle uppgå tili ett belopp af omkring 15,000 R:dr. Vid fråga om uppförandet af en dylik byggnad, synes likväl icke höra förbises, att, då kostnaden för grund-och takläggning icke förändras, om än byggnaden skulle med en våning tillökas, det borde blifva möjligt att genom påbyggnad af en våning, ulan någon serdeles betydlig förhöjning i kostnaden, bereda boställsrum för Landshöfdingen; och då, enligt det ingifna förslaget, det lör Landshöfdingen beräknade corps de logis, som skulle innehålla på nedra botten g rum jemte kök och skafferier, samt i irsta våningen äfvenledes g rum,är upptaget till ett kostnads-belopp af 19,boo Rrdr, vill det synas, att* i händelse till förutnämnde för embetshus erforderlige i5,ooo Rrdr, lades en summa af 6,000 Rdrr, eller ett capital, motsvarande efter fem procents ränta den nu utgående hyresersättning af 3oo Rrdr, det borde blifva möjligt alt för dessa 21,000 Rrdr uppföra en byggnad, hvarest embetsrummen erhölle nödig iocal på nedra botten och Landshöfdingen en trappa upp så stort utrymme, som billigt vis kan påfordras. — På grund häraf, och dä det i sådant fall vore för Stats-Verket en fördel, om både embetsrum och bostad för Landshöfdingen kunde i ett sammanhang beredas, samt enär, till serskild byggnad för tjenstefolk och nödigo uthus en summa af 4.000
Hvad åter angår den skrifvelse, sorn föreslås i följd af flere hinder, hvilka skola blifvit lagde för handräckning i Utsökningsmål i Stockholm, anser jag, att det måste räknas till antalet af de flera åtgärder, man hos oss brukar vidtaga till följe af något individuelt missbruk; och mig synes att, då Utskottet icke funnit nödigt att föreslå ändring i UtsökniugsBalken, och ej sjelf uppgifvit den föreskrift, som för Commendanter i Garnizoner erfordras, hela denna skrifvelse bör inställas. Om med den högsta förundran jag funnit en Rikets Ständers Justitieombudsman föreslå öfverfly ttning af Domaremagten på PolisDomstolarne, bör jag icke fördölja min erkänsla åt Utskottet, för det Utskottet ett sådant obehörigt förslag afstyrkt; men måste beklaga, alt äfven det upplysta Utskottet visar en viss likgiltighet öfver det, från allmänna Rättegångsordningen stundom afvikande, ransakniugssätt, som Utskottet anser, att Polismaktens bestämmelse medgifver; och j3g anser mig böra fråga Utskottet, på hvad laglig grund ett sådant afvikande ransakningssätt hvilar? Må man icke svara mig, att det är i följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Bref om PolisDomstolars inrättande m. fl. Tillkomne i annan form än Rikets Lagar, anser jag dem blott såsom ordnings an - Den a3 Mars f. m. 225 anstalter, hvilka i ingen del böra tillåtas att afvika från antagne rättsformer. Om jag ock skulle medgifva, att ett så kalladt inqvisitorisk rättegångssätt kunde eller borde bibehållas för Poliskamrarne, så bör det åtminstone vara bringadt i så mycken öfverensstämmelse, som ske kan, med våra begrepp om säkerhet och frihet. 0- ■'
Om jag hade magt att skrifva för dem, – icke spetsfundigt, men till glädje för dem som arbeta, för dem som ha vilja att vara hederliga och goda! Du eviga kraft och sundhet och lagbundenhet, heliga tillvaro, gif mig friskhet i mitt arbete! Hvad gör det så om mitt lif inte är så bekymmerfritt och vekligt! Om jag bara slipper att dö i medvetandet att ha lefvat alldeles, alldeles förgäfves. Dö! dö! dö! – Jag ville upprepa det för mig natt och dag. Det är det som skall gifva mig kraft att lefva ännu det lilla jag har qvar. Jag älskar döden. Det är den som har lärt mig älska allt det som lefver. – Du väntade, du som skall komma, var inte senfärdig och var inte grym. Lägg din hand på mitt hjerta när det är tid. Jag skall inte be dig dröja en minut, jag skall se till att vara färdig alltid, när du vill, men lägg mig inte på din sträckbänk. Har jag inte lidit? Lägg din hand på min panna och låt urverket stanna. Det är ju nog. Låt mig dö innan det är mig för tungt att lefva, låt mig dö efter en ärlig arbetsdag, låt mig dö endast derför att mitt hjerta stannar. Det är allt, allt hvad jag begär! Det vore det bästa jag kunde hoppas, det vore det käraste jag skulle kunna önska. Jag älskar lifvet, lifvet med saf som stiger och med puls som bultar, jag älskar det unga, och allt det som törstar efter ljus och frihet. Men jag ser det med åskådarens lugna öga. Låt mig arbeta och låt mig dö! I de orden rymmes allt hvad jag eftersträfvar allt hvad jag vill, för min egen del. Annelund d. 19 Juli 86.369 Det är tyst, jag hör endast svalornas qvitter och i hela våningen är jag ensam; de andra ha gått ut att se på grödan. Jag har längtat efter ensamheten, trots det att samvaron varit angenäm, trots det att man gjort allt för att roa mig. Älskade lilla bo, som ännu icke är mitt, ja, som ännu icke är verklighet, utan endast min hemliga dröm, – ensamma lilla bo, jag längtar efter dig! Jag ville ega något som jag kunde anse för mitt – mitt!
M. har till uppförande å stat föreslagit lön, 100 R:dr, till en nödig befunnen Länsman i Mölltorps socken af detta Län; men då Rikets Ständer så väl af Kongl. Kammar-Collegii och Kongl. Slals Contoirets yttranden i denna fråga, som af Rikets Ständer serskildt ti11 liandakomne upplysningar, inhemtat, att nämnde Länsmans anställande är mindre behöffigt, hafva R;kels Ständer icke funnit skäl bifalla, hvad E. K. M. i delta afseende föreslagit. Ur Länets contanta slat hafva Rikets Sländer, af samma anledning, som här ofvan, i fråga om Elfsborgs Län, blifvit i underdånighet anfördi, funnit böra försvinna 82 R: Ir för 41 Fjerdingsman. Nerikes Län. 1 likhet med hvad E. K. M:s Nådiga Proposition inne - 384 Expeditions-Utskottels Förslag till tind. Skrifvelse, N-o ij5. håller, hafva Rikets Ständer beslutat å stat uppföra de vid 1830 års Statsreglering förglömde 6 tunnor spanmål under en Fångknekts lön, samt deremot från staten afföra å anslaget för Fångknektarne odisponerade 384 R:dr 6 sk. 7 rst., äfvensom en jemknings-difference af 5 R:dr 38 sk. 4 rst.; hvarförutan Rikets Ständer funnit de uppbördsmannen i Leke och Carlskoga Fögderi hittills bestådda, men numera besparade, 16 R:dr 32 sk., hvilka för den nya löneregleringen med Landt-slaterne blifvit beräknade, böra från Riksstaten uteslutas. Wermlands Län. Enligt hvad E. K. M. i Nåder gifvit tillkänna samt Kongl. Stats-Contoiret anmält, erfordras en årlig tillökning i staten af 107 R:
Dock vill jag, i anledn. af anmärknm, att uti propostn beräknats 600,000 r:dr mindre för fängelsebyggnader, än för återstående dylika byggnader skulle erfordras, tillägga den erinran, att det är klart, att man skall få upp en betydlig summa i och för en utgift, som är af beskaffenhet att kunna fördelas pä längre lid, om raan äflas att utföra allt på en gång. Jag tror likväl en klok hushållning fordra, att man i möjligaste måtto skall rätta utgifterna efter tillgångarna. Den enskilde mäste så handla, och om än icke Staten alltid kan göra det i samma mån, tror jag likväl att en sådan hushållsmaxim, äfven i fråga om dess angelägenheter, är riktig och bör, så vidt ske kan, iakttagas. Motionären anmärker vidare, att Bankovinsten torde blifva behöflig för Bankens konsoliderande. Detta är en fråga, som icke kunde vara föremål för bedömande å Regeringens sida. Den framställning, som af Konungen blifvit gjord, hvilar, på sätt den K. Den 8 Januari. 07 propos:n utvisar, på den förutsättningen, att, sedan Bankens grundfond redan för detta upnält det maximum, som R. St. ansett för Bankens säkerhet nödigt. Bankovinsten nu, likasom förut, skulle komma att lill stalsbehofvens fyllande användas, och jag vädjar till en hvar om ej Konungen haft skälig anledn. att antaga sådant. Om emedlertid Sturne, med den beslutande rätt de i dylika fall ega, skulle annorlunda stadga, så är del klart alt de beräkningar, som på ett annat förhållande grundats, derigenom hafva förfallit och då först lärer det med skäl kunna blifva fråga om att på sådan grund vidtaga några förändringar i de framställda förslagen.
Den det ej vill, rustar Nej; Vinner Nej, hafva Rikets Ständer beslutat att, för norra stambanans fortsättande från Upsala i rigtning till Sala, anvisa Eernhundratusen Riksdaler att, i mån af behof, under år 1867 från Riksgälds-kontoret utgå. Denna omröstning har utfallit med 79 Ja och 40 Nej, i följd hvaraf Rikets Ständers beslut blifvit öfverensstämmande med Ja-propositionens lydelse. 4tdc v«teriugen. Den, sorn godkänner Stats-Utskottets hemställan, att Rikets Ständer icke måtte bifalla Kongl. Maj:ts i nådig Proposition (N:o 36), bland annat, gjorda framställning derom, att de kostnader, som fordras för verkställighet af laga o ’ 7 f? o skifte å boställen och af sådant skifte blifva en följd samt nu åligga boställenas innehafvare, och enligt Kongl. Kungörelsen den 4 Maj 1827 på tjugu års tid fördelas, må utgå af statsmedel i hvad civila och militära boställen an går, äfvensom att såväl dessa kostnader, som de, hvilka redan nu åligga Statsverket för landtmäteriförrättningar, må, enär sammanlagda beloppet icke på förhand kan bestämmas, utgå från förslagsanslagen till reseoch traktamentspenningar och anordnas å samma anslag till den hufvudtitel, hvarunder det boställe, som undergår skifte, anses höra, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, är Kongl. Maj:ts nådiga framställning i berörda hänseende af Rikets Ständer bifallen. Omröstningen har utfallit med 87 Ja och 32 Nej, hvadan Rikets Ständer beslutat i enlighet med Ja-propositionens innehåll. Piper. Th. Annerstedt. b. J. Hierta. SI. Pehrsson. STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Stats-Utskottets Memorial As 132. I N:o 132. Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Juni 1866, kl. 11 f. m.
De osäkra lbrdringarne uppgingo vid 1861 års slut, såsom ofvan blifvit sagdt, till 219,648 Riksdaler, sedan under de tvänne nästföregående åren, för hvilka ensamt några uppgifter varit tili hands, blifvit utskrifvet ett sammanräknadt. belopp af 22,281 Riksdaler 65 öre. En annan omständighet, i afseende ä reglorna för lånerörelsen, bör ej förbigås. För att utskifta hela den tillgängliga lanes timman emellan de iäneberättigade, beräknas värdet af deras tillverkningar under nästföregående året. Härvid var tillförene stadgadt, att, om tillverkningarne voro underkastade stämpling, ett bevis ur stämpelboken bestämde lånerätten. samt att tillverkare af ostäinpelbara varor borde med ed, styrka varornas qvantitet och priser. Men nu mera har, såsom bekant är, den offentliga tillverknings-stämplingen upphört, hvilket åter måst. medföra den genom Kongl. Kungörelsen af den 13 Juni innevarande år giflis föreskrift, att för lånerätts åtnjutande i Manufaktur-diskonten, pä grund af tillverkningar, som förut varit underkastade stämpling, skall iakttagas hvad som i fråga om lånerätt för ostämpelbara tillverkningar blifvit stadgadt. Edgång är således vorden ett nödvändigt vilkor för all lånerätt uti denna diskont, i följd hvaraf ett antal af omkring 250 näringsidkare (låntagarne voro 255 under är 1861) nu böra för hvarje år med ed intyga uppgiften af sina egna tillverkningars rätta värde, hvilket ords mångtydiga begrepp icke heller blifvit närmare bestämdt, utan är öfverlemnadt åt tillverkarens egen uppfattning. Det torde med skäl väcka förvåning, att en sådan Stats-institution kail ännu i vära dagar qvarstå. Den har likväl ej undgått att blifva föremål för ogillande såväl af Kongl. Majit, sorn af Rikets Ständer.
Den omyndige äger antingen jord eller penningar: äger han jord, så kommer lagen ang:de den tysta förmånsrätten icke i fråga; men äger han penningar, så är det naturligt att de skola utlånas, och då löper ju den omyndige faran af att en annan omyndig står i vägen för hans rätt. Det är klart sorn Guds dager, att de omyndige, hvilkas capitaler skola utlånas, befinna sig i alldeles samma fara af osäkerhet, som den öfriga allmänheten, så länge ifrågavar. tysta förmånsrätt qvarstår. På alla dessa skäl anhåller jag om återremiss af detta betänk., med begäran att dessa mina anmärku:r måtte få densamma åtfölja, samt att Utsk. behagade taga dem i närmare eftersinnande; äfvensom jag utber mig att särskildt få till Utsk. ställa den anhållan, att Utsk. yille i sitt nästa l>e~ tauk. också upptaga de tind. tillstyrkanden till lagförändringar, som comiterades utlåt, innehåller, på det de också må få framkomma till Slätidernes kännedom. 2<38 Den aa Augusti f. m. Hr Stråle, Nils Wilh.; Jag skalle Iro, attUtsk. harte kanske gjort bäst att börja sitt betänk, med den lagförandring, som ar föreslagen i 17 cap. Handels-b:n ang.‘de de tysta förmånsrätterna. Det är på frågan om den skall antagas eller förkastas, som den andra frågan efter min tanke mycket beror. Åtminstone har min åsigt varit sådan, och jag anhåller att få åberopa hvad som vid sista riksdag i detta ämne föreföll. Då fråga väcktes om tysta förmånsrätternas upphörande och K. M:s nåd. propos. derom föreyar till granskning uti Högsta Domstolen, ansåg jag det väl vara nödvändigt för rörelsen i landet och säkerheten för inteckningshafvare, att tysta förmånsrätterna afskaffades på sätt föreslaget var; men att, då så skedde, det var lagstiftarens pligt att tillse, om icke någon annar, åtgärd kunde vidtagas, hvarigenom de omyndige bereddes samma säkerhet, som de hittills haft förmedelst den tysta förmånsrätten.
Nu är emellertid statsregleringsperioden endast ett-årig, hvilket torde vara en omständighet, som förtjenar tagas med i beräkningan; och jag skulle tro, att när man understöder K. M:ts Propos. i ämnet, bör man vara fredad för förebråelsen att vara likgiltig »för den lidande menskligheten.» Jag tror för min del, att denna har i K. M:t en högste målsman, som icke underlåter att egna den all omvårdnad. Man har sagt, att min uppgift, att åtskilliga prov.-läkaretjenster icke kunnat besättas, gällde endast för en enda prov.- Den 28 April f. bi. 621 läkareljenst, nemi. den i Pajala. Jag får bedja den värde talaren göra sig underrättad, om icke i Jemtland finnes anställd såsom provincialläkare en inkompetent person — en dansk eller tysk man, som, i brist på annan sökande, erhållit förordnande å tjensten. Om tillfället medgåfve en noggrann granskning, tror jag, att jag kanske skulle kunna framleta ytterligare en eller annan. Hr von Koch, Nils Samuel: i afseende å den konstitutionella delen af frågan, tror jag, att vi kunna trygga oss vid vår ordförande, och jag förmodar, att propos. icke lärer förvägras, då sådan redan gil vits af 2 andra Stånds ordförande samt praxis varit, att när ett anslag blifvit hegardt. R. St:r ansett sig berättigade att säga: vi gifva icke blott det begärda beloppet, utan dessutom så och så mycket mer, för att vinna det ändamål, förslaget alser. Beträffande behöfligheten af det större anslaget, måste jag bekänna, att jag tror, att hvar och en, som känner förhållandena i landsorten, icke kan förneka, att man borde gå ännu längre, på det läkarevården i landsorten måtte blifva en verklighet, ty sannerligen står det icke derutinnan högst bedröfligt till. För min del kan jag icke annat än tillstyrka bifall till Hr Huss’ förslag, deruti flera af R. o. Adms ledamöter förut instämt. Hr Lag ercrantz: Med anledning af Gr. Mörners sednaste anförande, får jag upplysa, att den person, på hvilken Hr Grin syftade, ännu är anställd inom Jemtlands län.
Till följd deraf hafva ock noggranna undersökningar och kostnadsförslager blifvit uppgjorda, utvisande, att lämpligaste sättet att vinna det åsyftade målet vore att, med begagnande af Stångåns vatten, från Rengen till Roxen, förbi vattenfallen i nämnde å, anlägga slussar samt i öfrigt upprensa och göra ån segelbar. Kostnaden härför har blifvit beräknad till 1,313,000 R:dr Riksmynt. Sedan Konungens Befallningshafvande i Östergötlands län, med öfverlemnande af det uppgjorda förslaget, uti underdånig skrifvelse af den 15 sistlidne Augusti hos Kongl. Majit förordat en af Kinda båtleds bolags direktion gjord anhållan, att Kongl. Majit måtte täckas hos Rikets Högloflige Ständer utverka nödigt anslag för arbetets utförande, behagade Kongl. Majit kort derefter anbefalla Styrelsen för allmänna Yägoch Yattenbyggnader att, vid upprättandet af Styrelsens generalförslag öfver de allmänna vägoch vattenbyggnads-arbeten, till hvilkas utförande statsunderstöd erfordras, taga den ifrågavarande anläggningen under öfvervägande; och har Styrelsen uti berörda generalförslag tillkännagifvit, att Styrelsen delade “sökandernes åsigt om vigten åf att den inuti landet redan “bildade farleden blir utsträckt såsom oafbruten vattenväg till Linköping, och “således sättes i förening med hafvet igenom Göta kanal. “ Styrelsen yttrar vidare: “den del af Östergötland, hvarest Kinda båtled framgår, är dessutom till “följd af läge och naturförhållanden mindre lämplig för jernvägsanläggning. “Yisserligen är en värdefull förbättring i ortens kommunikationsanstalter åvägabringad genom den förutnämnda, redan verkställda vattenleden; men, för att “åstadkomma fullständig lättnad i transporterne, bör densamma likväl först och “främst förenas med sjön Roxen, och den kan sedermera i framtiden utsträckas i “söder till Wimmerby. Enligt Styrelsens underdåniga åsigt, bör den nu ifrågavarande norra utsträckningen eller förbindelsen mellan sjöarne Rengen och “Roxen företrädesvis anläggas; och enär Kinda båtledsoch sjösänkningsbolag, “hvilket före detta erhållit Eders Kongl.