Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tag summona af fångarnas rof, både af menniskor och af boskap, du och Eleazar Presten, och de öfverste fäderna i menighetene; Och gif dem hälftena, som utgingo i hären, och stridt hafva, och andra hälftena menighetene. Och du skall häfoffra Herranom af stridsmännernas del, som i hären voro, ju af femhundrade ena själ, både i menniskor, fä, åsnar och får. Af deras hälfte skall du taga det, och få det Prestenom Eleazar, till att häfoffra det Herranom. Men af den hälften, som Israels barn tillkommer, skall du ju af femtio taga ett stycke, både af menniskor, fä, åsnar och får, och af allom fänad, och skall gifva det Leviterna, som taga vara på Herrans tabernakels vakt. Och Mose, och Eleazar Presten, gjorde såsom Herren hade budit Mose. Och det öfriga bytet, som krigsfolket röfvat hade, var sexhundradetusend, fem och sjutio tusend får; Tu och sjutio tusend nöt; Ett och sextio tusend åsnar; Och qvinnfolk, som icke hade känt man eller när legat, tu och tretio tusend själar. Och den hälften, som dem tillkom, som i stridene varit hade, var i talet trehundradetusend, sju och tretio tusend, och femhundrade får; Deraf vordo Herranom sexhundrade fem och sjutio får. Item sex och tretio tusend nöt; deraf vordo Herranom tu och sjutio. Item tretiotusend och femhundrade åsnar; deraf vordo Herranom en och sextio. Item menniskors själar, sextontusend själar; deraf vordo Herranom två och tretio. Och Mose fick det Herrans häfoffret Prestenom Eleazar, såsom Herren honom budit hade. Men den andra hälften, som Mose Israels barnom tillbytt hade ifrå krigsmännerna;
Förhållandet emellan prosten och församlingen blir betydligen förändradt, der icke längre prestön står inför en massa okunniga hedningar, som lika en hop kålhufvuden ingenting veta och förstå i andeligt afseende, utan der han uptrader i en församling, som länge var t benådad mt d Guds Ords rikedomar, och der således det andeliga lifvet, icke borde vara utdödt, utan i sin fulla kraft. Nu ar det ju hela 30 åren sedan den Svenska Kyrkan firade en jubelfest, då det förkunnades, att Christi Evangelium hela 1000 är varit predikadt i vårt laud; vore det då nu för mycket hegardt af den Svenska Församlingen, att hon i sin andeliga lifsutveckling ginge ett steg framåt och icke tillbaka. Skola formerna vid vår gudstjenst förändras, så må de förändras i enlighet med Guds heliga Ord, och det skulle jag icke hafva något emot, men som jag ingalunda kan finna att den föreslagna förändringen afser ett närmande till den ordning för Nya Testamentets Gudstjenst, Guds Ord bjuder, så måste jag fortfara att yrka afslag uppå denna punkt af Utsk:ts Betänk. Frih. Posse, Johan August: Då jag kommer att med min röst tillstyrka antagandet af förevarande punkt i Utsk:t,s Betänk. så torde det tillåtas mig att i korthet få anföra skälen för denna min åsigt. Det finnes, som bekant är, inom de Christna församlingarne tvenne olika sätt att gå tillväga vid ordets förkunnande och utläggning under de offentliga gndstjensterne; det ena att predikanten är bunden vid bestämda predikotexter, det andra att det är lemnadt honom fullkomlig frihet att utur bibeln välja hvilket stycke som helst till föremål för alhandiande. Vår Svenska kyrka har ifrån den äldsta församlingen bibehållit kyrkoärets indelning i en cykel af bestämda predikotexter, hvaraf fördelen är att hvarje helgedag erhåller sin individuella karakter och hela kyrkoåret till ämne för betraktelser i en skön ordning framställer så väl den Christliga lärans hufvuddogmer som ock de historiska handlingar utur Jesu lif, hvarigenom frälsningen blifvit menniskorne lörvärfvad.
Detta sednare bemödande åter utgör den falska Imitation, som är ingenting annat än Härmning eller Apning. Och tyvärr! i detta vittra efterapningseller låneoch stöld-system består nu, hos oss, den såkallade ”vackra och stora verldens” hela ”Snille och Smak”. Hos oss har Gallicismen, liksom i andra hänseenden, så äfven i detta blifvit, hvad Graecismen blef hos Romarne. Då just Fransmännen på slikt vis efterhärmat dessa, och sedermera vi, på samma vis, både Romarne och Fransmännen: så har ändtligen härigenom, hos oss, uppkommit en vitterhet, som är icke en blott Imitation, utan egentligen en Imit-imitation, en oupphörligen fortsatt imitering af Imitationer; ett glittrande lappverk, ej endast af egen flärd, utan äfven af lånad; eller idel Recueilleri af oratoriska tank-snatterier och poetiska blomstertjufnader. Våra vitterlekare kalla detta, med en artig euphemism, att ”öfverföra på sitt språk, och i sina skrifter, andra länders och tiders snille och skönhet”; och rigtigt sträcker man, genom tusen små eleganta tjufgrepp, detta förfarande så långt, som alla länders och tiders auktorer – nämligen de en gång för klassiska förklarade – äro åtkomliga. Dylika imitatorer kunna frappera, kunna förtjusa hopen; men icke annorlunda, än såsom den förtjusas af flygelmän och kortknektar. Enhvar sådan härmare är i förhållande till sitt original, just hvad en flygelman är i förhållande till befälhafvaren, eller (på sin höjd) hvad en vanlig theater-hjelte är i förhållande till den verklige hjelte han vill föreställa. Icke sällan försöker han till och med öfverträffa sitt mönster; i den tro, att ”om man lägger något till det Stora, så blir det Större”. Med denna lilla dumma finnt kan enhvar liten puffig härmare förvandla allt till phoebus. Om en sådan hör en ny, liflig, dristig tanke: så vänder han sig strax till de andra närvarande, och framförer denna tanke med en myndighet, som hade han tänkt så, långt innan Gud skapade verlden.
Hans väg går nära förbi Pijala, och har han lofvat att lemna detta brefvet åt Pekkas. Så förslagen Elli är, vet hon väl laga dig detta i händer. På brefvet skrifver jag ingen utanskrift, ej heller namn under, och kan jag en annan gång få skrifva, så nämner jag intet om detta bref, på det dig ej någon olägenhet måtte drabba, om det skulle i orätta händer komma. Illa trifves jag i denna ensamheten och stillheten, der intet är att göra; men så tänker jag nu i denna ledigheten hela dagen på dig. Kunde jag helst få en helsning från dig, men derpå är intet att tänka, och ingenting vet jag att för framtiden arrangera och fundera, utan hoppas endast till det bästa. Lef väl, du min hjertans älskade, måtte Gud välsigna dig med all glädje och sällhet, och framför allt må han förunna oss den sällheten att snart få sammankomma, för att icke mera lefva skilda, såsom tvenne, de der till hvarandra ingen affection hafva skulle. Din intill döden älskande make.“ Nästan andlös af ångestfullt deltagande hade Margaretha läst detta bref. Men nu, – hon måste samla sig, hon vågade ej dröja för länge och måste åter synas med ett lugnt ansigte. Det var som om det välde, hon bjöd till att vinna öfver sitt yttre, äfven skulle hafva helsosamt inverkat på hennes själ. Glädjen öfver att Magnus, frisk och sund, räddad ur farorna, hade kunnat tillskrifva henne, började nu taga öfverhand öfver den oro, hon känt under brefvets läsande, och hon återvände hem med en känsla af lugn och förtröstan. Några dagar sednare, då jungfru Malin var sysselsatt i fröknarnes kammare att under Margarethas uppsigt krusa rimsor, hvilka garnerade fru Catharinas hufvor, passade hon på ett tillfälle, då ej Cecilia var inne, och satte på sig en så högst sorglig min, att Margaretha frågade, om hon vore sjuk. „Nej, inte är jag sjuk, men sådana nyheter, man hör, förmå nog göra en bedröfvad.“
ERNEST. Låt oss hellre börja på samma gång! CECILE. Ja, låt oss det! ERNEST. Tre ord hvar, den ena efter den andra! CECILE. Tills den dubbla hemligheten är uppdagad! ERNEST. Vänta nu! jag börjar! CECILE. Och jag fortsätter! ERNEST. Fru Gardonnière har tvungit mig svära CECILE. Jag har gifvit min tant mitt ord (De betrakta hvarandra med stigande förvåning för hvarje replik). ERNEST. Att för ingen omtala CECILE. Aldrig för någon upptäcka ERNEST. Hvad hon har sagt mig, nemligen CECILE. Hvad hon anförtrott mig, nemligen ERNEST. Att ni älskar mig! . CECILE. Att (stannar brydd). ERNEST. Att? CECILE. Samma ord som ni sade, min herre! ERNEST (efter en paus). Och dessa ord dessa ord äro en osanning! Ty ni ni älskar mig inte? CECILE. Nej visst inte och ni? ERNEST (förlägen). Jag? ja ty visserligen CECILE. Ni älskar mig inte det är afgjordt! ERNEST (med hetta). Säg att det är afskyvärdt förfärligt! Man har gjort narr af oss! CECILE. Vi äro offer för ett svart förräderi! ERNEST. Men jag skall hämnas! CECILE. Ack, jag ber er ingen vrede framför allt ingen hämnd! Se på mig, jag är förolämpad, men lugn! och min enda hämnd skall bli att draga mig undan i ett kloster! ERNEST. Ja, men på det sättet kan jag inte hämnas. Tionde Scenen. DE FÖRRE. FRU GARDONNIÈRE. FRU GARDONNIÈRE (för sig). Jag hoppas att de äro på god väg! CECILE. Min tant! . FRUN. Hvad fattas dig, mitt kära barn? CECILE. Ack min tant, min tant! FRUN. Min Gud, med hvilken mine du säger det der? Och ni min herre, hvad kommer åt er? ERNEST. Min fru, jag måste bryta ut FRUN. Bryta ut?
kyrkan i sista söndags. ANDRE BORGAREN. Hade annat att tänka på, träffade en svensk skutfarare, en rask karl, må du tro. Hertigen har knäckt herrarne i Sverige och snart skall han komma hit också. FÖRSTE BORGAREN. Jo, jo, så säger man. Det finns många herrar i riket nu för tiden, och ju flera kockar, dess sämre soppa, och vi äro soppan vi ANDRE BORGAREN. Som ätes opp ja. Låt se, låt se! Vet ni hvad, Jans son, det sker hiskeliga saker om natten, der omkring scha votten. FÖRSTE BORGAREN. Huh! Det mörknar redan! ANDRE BORGAREN. Jag har måst flytta min säng i ett annat rum, ty om midnatten tisslar och tasslar det jemt här utanföre och lem nar oss ingen ro i huset. I går natt, Jansson ... FÖRSTE BORGAREN. Nå, i går natt ANDRE BORGAREN(stängande boden). Så rang det liksom af domens klockor i luften, och här omkring schavotten sjöng en dödspsalm sig sjelf, utan att man visste; hvarifrån det kom. FÖRSTE BORGAREN. Huh, det är ruskigt och mörkt härute. God natt, kära bror! ANDRE BORGAREN. Bah! Vill du inte komma in och hålla mig sällskap? FÖRSTE BORGAREN. Tack, tack! I sådana här tider trifs man helst hemma vid ljus hos hustru och barn sina. Måtte det bli bättre tider för dem engång. God natt, god natt! (Han går. Månen framskymtar ur moln och kastar svarta skuggor öfver scenen. Andre Borgaren går in i sin bod, den han stänger efter sig.) Andra Scenen. DANIEL HJORT(inkommer). »Jag har den fackla, som ditt dunkla öde I blodrödt sken skall lysa upp», så föllo Ju hennes ord. Jag hör dem än, jag hört dem Igenom sömnlös natt och dagens hvimmel. Du öde, skall ditt dok du ändtligen För mig upplyfta! Fader, moder, hem! Hvad ljufva ord! jag sagt dem aldrig förr. Är det en dröm, en dröm, som gäckar mig?
Hon höll nog af Erikson, fast inte just på det sättet, som hon läst om i böcker. Men han var god emot henne, och hon hoppades godt af framtiden. Det enda kinkiga var med tjänstfolket, som i början hade litet svårt att glömma, att de tjänat tillsammans med henne. Men alt som åren gingo, byttes personalen om, och snart var den gamla stammen borta, nya kommo till, och för dem var den unga hustrun endast och allenast matmor och icke als kamrat. Så det gick nog. Men hennes första och starkaste känsla, när hon blef gift, var den, att hon nu hade sitt eget och ej behöfde lyda andra. Erikson förstås, men han var ju hennes man, och med honom hade hon för resten ett så godt öfvertag, hon kunde önska sig. Utom när han var full, ty då vågade hon ej knysta och ingen annan häller. Hennes fordringar på lifvet voro ej häller så öfverdrifvet stora. Alting ville hon hafva ordentligt och bra i sitt hus, och till man skulle hon ha en riktigt bra karl, som var snäll emot henne och inte söp för mycket. Och barn önskade hon sig, som hon ville ha heder af, men inte en hel kull, som åt opp hela huset för dem. Det var hon öfverens om med Erikson. De första månaderna var hon riktigt lycklig. Lifvet gick enformigt och stilla inom hus, och ute arbetade Erikson med drängarna, så länge det var dager, på att hugga ved och laga upp båtarna eller se till ladugården. Och de långa, mörka kvällarna sutto de inne och bundo not, medan samtalet gick ibland muntert, ibland trögt och enformigt. Men altid hade Tea en känsla af, att hon hade kommit i en annan ställning i lifvet, som var rikare och bättre. Hon tyckte, att hon aldrig förr hade lefvat riktigt, och att hon nu hade alt, hvad hon kunde önska. Och när våren kom, och drifvorna smält undan, när alting ute började spira och gro, när karlarna plöjde upp åkern för nysådd, när solen sken på ekbackarna midt emot stugan, och lärkorna med sitt muntra drillande snurrade uppe i solskenet, då märkte
»Ja, det blir förträffligt, så kunna vi äta i salen.» »Riktigt.» De höllo på att skratta igen: det var så lustigt med dessa anordningar. Trots den oroande anledningen till besöket, blef det för Selma en härlig tid. Hon var i sitt jemnaste, bästa lynne, och som faderns sjukdom ej tog någon svårare vändning, fans det ingen orsak till bekymmer. Hela tjenstepersonalen utgjordes af gamla Mätta, som ensam regerade i kök och visthus, och det var så tyst i det stora huset, att man kunde höra råttorna gnaga der på ljusa dagen. För Selma låg det någonting tilldragande i denna ödsliga förfallenhet. Hon kände samma förtjusning, som rikemans barn erfar vid att komma från sina dyrbara leksaker in i en gammal skräpbod, der det gäller att sjelf göra upptäckter och draga fram allt ur glömska och dam. Det tycktes ligga en bekymmerslös ro öfver sjelfva spindelväfvarne i hörnen och tapetslamsorna på väggarne. »Är det inte ett kärt gammalt ugglebo?» kunde hon säga till kusinen. Och han gaf henne rätt. Det fans någonting »bohémien» i det hela, som slog an på dem båda, emedan det var så olikt det regelrätta vanliga. De kände sig liksom från verlden, och tiden tycktes stå stilla. Båda gladdes åt att den gamla förtroligheten kommit tillbaka, blott icke så grumlad af tvister som förr. Hvarannan dag skref Selma till sin man, och lika ofta fick hon bref, – svärmiska kärleksbref med långa citat af Wilhelmina och Tegnér. Men en ting nämnde Selma aldrig, och det var kusinen. Så länge den sjuke var som sämst, skiftades hon och han att vaka, och den som inte hade vakten brukade komma med morgonkaffet till den andre. Det dracks alltid i salen, vid den nytända brasan, och gaf anledning till mycket skämt och skratt, ty Richard skulle vara så »huslig» och »vigtig», och alltid blef det något på tok; eller åtminstone ville Selma påstå det, och så blef det små halfskrattade dispyter, logiska bevis från hans sida och små framkastade paradoxer från hennes.
Den hellenisk-västerländska andan har däremot upptäckt, att religionen och rätten och sanningen och skönheten strömma genom subjektet in i det objektiva, att de yttre makter, som i statens, kyrkans, vetenskapens, konstens gestalter träda människan till möte, äro kött av hennes kött och anda av hennes anda, äro formade efter de oklara, men klarnande mönsterbilder, som äro nedlagda i subjektet självt och utgöra dess idéer; att således dessa yttre makter äro behäftade med ofullkomlighet, hemfallna under subjektets dom och ämne för dess omgestaltningsförmåga. Den hellenisk-västerländska världsåskådningen är således utvecklingens. Från det minnesvärda 1789, då hellenismen framträdde öppet på arenan, föres kampen å ömse sidor fullt medvetet om avsikterna och målet. Reaktionen vill lyckliggöra människosläktet genom att återföra det till en omyndig barndom. Hellenismen vill göra släktet myndigt, emedan detta är dess bestämmelse, och han ser dess sanna lycka i intet annat än uppfyllandet av denna bestämmelse. Vi leva, andas och hava vår varelse i striden mellan dessa motsatta riktningar. Det arbete, jag tillägnat dig, min vän H., är en återblick på en tid, som i många hänseenden var lik vår egen som hon, framställande en tragisk kamp mellan tvenne världsåskådningar, vilka vi igenkänna desamma som nutidens, om än till vapendräkt och lösen dem olika. Jag föreställde mig, att en återblick på antikens undergång och kyrkans första stora triumf skulle kunna varda lärorik i en tid, då striden mellan de stora partierna är icke minst livlig på det kyrkliga området. De tecken, som där för våra blickar uppenbara sig, äro i sanning förtjänta av all uppmärksamhet. Å ena sidan den subjektiva riktningen, vilken är densamma som den hellenisk-västerländska, företeende sig i kampen mot auktoritet och samvetstvång; i ett strävande till ren andlighet, vilket avskyr formelväsendet som en avgudatjänst; i ett bemödande att förverkliga i levernet det religiösa idealet. Å andra sidan ett förtvivlat försök att med förtvivlade medel rädda, betrygga och stärka kyrkans myndighet.
Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet hafva, i enlighet med Kongl. Majits framställning, fastställt aflöningen till 4,500 R:dr, hvaremot Bonde-ståndet bestämt densamma till 3,500 R:dr. I öfverensstämmelse med de af Utskottet vid sådant förhållande förut följda grunder, får Utskottet föreslå följande voteringsproposition: ”Den, som vill, att aflöningen för Expeditions-sekreterarne i Civil-departementets Expedition bestämmes till 4,000 R:dr R:mt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, kommer berörde aflöning att uppföras med 4,500 R:dr samma mynt.” 4:o) Uti 3:e punkten, mom. a, hade Utskottet hemställt, att den till Kommerskollegii President från Stats-verket utgående aflöning, af Kongl. Majit föreslagen till 7.500 R:dr i stället för 6,000 R:dr, som densamma nu utgör, mätte fastställas till 6,500 R:dr. Denna hemställan är af Borgare-ståndet bifallen. Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet hafva bestämt nämnda aflöning till det af Kongl. Majit föreslagna belopp 7.500 Ridr, så att, med beräkning af' det arfvode, bemälde President uppbär från Manufaktur-diskont-fonden till belopp af 1,500 Ridr, aflöningen komme att utgöra 9,000 Ridr; hvaremot Bonde-ståndet ansett någon förhöjning icke böra beviljas. Sorn tre Riks-stånd varit ense derom, att en dylik förhöjning skall ega rum, torde, för afgörande af frågan om beloppet, omröstning fä anställas, enligt följande proposition: "Den, som vili, att den från Stats-verket utgående aflöning till Presidenten i Kommers-kollegium bestämmes till 6,500 Ridr Rimt, röstar Ja; den det ej vill, röstar
Denna votering har utfallit med 63 Ja och 56 Nej; till följd hvaraf Rikets Ständer beslutat i enlighet med Ja-propositionens innehåll. Bevillnings-Utskoltets Memorial M 19. 5 H:(e Omröstningen. Den som, med godkännande af Utskottets, af Presteoch Borgare-Stånden anSmör. tagna, förslag, anser, att förut stadgade tullfrihet vid införsel af »Smör» skall bibehållas, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, bhfver Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets mening gällande, och »Smör», i enlighet dermed, åsatt en införseltull af 3 R:dr centnern, Omröstningen hade utfallit med 63 Ja och 56 Nej; hvadan Ja-propositionens innehåll blifvit Rikets Ständers beslut. Om kontraproposition. 12:le Omröstningen. Den som vill att till Nej-proposition i hufvudvoteringen om »Hvete, omalet,» Spanm&l. bör antagas den af Bonde-Ståndet derå stadgade införseltull, 10 öre kubikfoten,Hvete’omalet' röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer Ridderskapet och Adelns beslut om 20 öres införselafgift för hvarje kubikfot af denna vara att i den hufvudsakliga omröstningen ingå såsom kontraproposition. Sedan en dubbel sedel blifvit kasserad, har voteringen utfallit med 74 Ja och 44 Nej; hvadan Rikets Ständer beslutat i enlighet med Ja-propositionen. I hufvudsaken: 43:de Omröstningen. Den som godkänner Utskottets, af Presteoch Borgare-Stånden gillade, förslag, att tullfrihet vid införsel af »omalet Hvete» fortfarande bör ega rum, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, antages Bonde-Ståndets beslut, att nämnda artikel skall åsättas en införseltull af 10 öre pr kubikfot. 6 Bevillnings-Utskottets Memorial M 19. Omnlen Räg. Malet Hvete.
Sedan några kvinnor suttit i juryn under hvarje session har det blifvit helt annorlimda. De, tyvärr alltför ' f % kvinnor, som deltagit i juryns arbeten, hafva med framgång utfört sitt %liggande. Hvarken i straffeller civilmiil har inan sett nsgon dom ändrad i en process, där kvinnor deltagit i arbetet, och det ar helt naturligt: de följa med större uppmärksamhet malets g %iig; de granska noga alla handlingar; de l i t a mindre inverka p % sig af affärsförbindelser och yttre hänsyn; de sköta med ett ord sagdt sitt uppdrag ined större samvetsgrannhet. Det finnes intet exempel på att jurykvinnor %dragit sig Ilat eller att man brustit i vördnad mot dem. Tvartom äro de allinht aktade och ansedda., Och i sjalfva domsalen liar kvinnornas närvaro haft ' ett godt iiitlytande, ' där rhder ordning, dekorum ' och männen iakttaga. det mest vördnadsfulla sätt mot dem. I alla afseendeu har .saleii antagit ett allvarligare utseende och rättsförhandlitigarna expedieras Iiastigare. Till slut vill jag förklara, att jag icke märkt någen af .de olägenheter, som ständigt anföras af dem, hvilka äro emot a t t kvinnorna få tillträde till det effentliga l i f v e t. Om vi ifrån den stora republiken pk hinsidan atlanten vända våra blickar till vår egen viirldsdel, niåste vi erkänna, a t t den i afseende pk kvinnans ställning står betydligt efter, hvilket också framgfir af dessa redogörelser. Nästan p i alla stadier af undervisningelis område är det säinre sörjdt ' för flickofnn an ' för gossarne. I flere länder sasoin Tyskland, Ryssland, Spanien äro universiteten. stängda för kvinnor. Politisk rösträtt hafva de endast ' på ön Man samt inom godsägarklissen i den österrikiska monarkien, kommiinal rösträtt eridast ' i några få länder såsom England och .Sverige. Ytterst f å platser i statens tjänst, och dessa alltid af underordnadt slag, sta dem öppna. Advokatyrket ä r ännu öfverallt stangdt .för dem, ehuru flere kvinnor aflaat fullständiga juridiska examina och så väl i Belgien som Italien sökt inträde p i advokatbanan.
Deraf finner jag med glädje, att hvarken Föredraganden för Ecclesiastik-ärendena eller någon enda af Konungens öfrige Rådgifvare hyllat eller tillstyrkt den, icke jemnande, ulan förstörande likhets-princip, Utskottets pluralitet velat i hela sin förderfliga allmänna utsträckning på Rikets Elementar-verk tillämpa. På detta fält borde dylika vågade experimenter minst anställas. Prosten Stenhammar, Doctor Hasselroth, Prosten Östberg, Prosten 'Astrand, Prosten Svedelius och Prosten Nordin hafva instämt uti denna Reservation, till alla delar; och hafva dessutom i hufvudsaken med Doctor Heurlin förenat sig: Grefve Gyldenstolpe, Doctor Ruus, Herr Lan genberg och Herr Halling. Ankom till Exp.-Utsfc. den a April. Memorial, angående fortfarande ärligt understöd till afl. tillförordnade Commissarien vid Riksgälds-Contorets Credit-SedelBih, till R, St. Vrot. i834 och 1835. T^erkj Öfver-K c igs - Comrnissarien Fredr. Lindstedts efter Ternncule 3>:ne oförsörjda Döttrar. (KGS. A.) Uti till Utskottet a fl ålen skrifvelse af elen 19 sistliclne Mars, hafva Fullmägtige i Riksgälds-Co 11 törel andr agri, hurusom, genom Utdrag af Protokollet, hållet uti Rikets Ständers Stats-Uts-kolt vid urtima Riksdagen i Örebro den r>S September r8i©> det blifvit Fullmägtige meddeladt, att tili deni vore öfverlemnadl, att, utaf Riksgälds-Contorels medel, tilldela t. £ Com missar iens vid nämnde Center» Cr e d i t-Se de l-Ve r k, Öfver-KrigsCommissarien Fredr. Lindstedts efterlemnade Enka och Barn tills vidare något årligt understöd, hvilket dock ej finge öfverstiga beloppet af livad Rikets