Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lägg härtill att min riddare hade ett par granna bruna ögon, som nu icke bortskymdes af pence-nez’en, utan blickade på mig med ett uttryck som – är öfverflödigt att beskrifva. Det är säkert att jag upptäckte det han var den hyggligaste af alla unga män jag känt, känner och kommer att känna; något som likväl icke hindrade tiden eller ångfartyget att gå framåt. Min misshandlade näsa hade slutat att blöda, då vi fingo höra ångaren pipa. Carl sprang upp och såg på sin klocka. Omöjligt att, äfven om vi sprungo, hinna till Motala köping i rättan tid, än mindre någon utsigt att få bese Platens graf. En vacker historia om ångbåten gick ifrån oss. Hvad skulle mamma säga, och hvad skulle Carl och jag taga oss till? Det var icke tid att öfverlägga, utan blott att handla. Vi satte oss i rörelse och kommo upp på vägen utmed kanalen. Jag kände mig yr i hufvudet af slaget och blodförlusten, och kunde icke gå så fort jag borde. Min ängslan var stor, ehuru Carl sökte trösta mig med att det kunde hända att ångfartyget uppehöll sig i köpingen för lassning af fraktgods eller intagande af sådant och vi derigenom skulle hinna fram. Vägen var lång och sedan vi gått ett stycke, pep det åter och nu fingo vi se masttopparne af fartyget skymta fram mellan träden. Bet skulle gå om oss och vi hade icke någon utsigt att komma med. I detta hopplösa ögonblick hördes en gäll hvissling. Vi blickade dit, och se der kom vår räddande engel i skapnad af en liten ångbåt, kilande ifrån verkstäderna och ämnande sig till köpingen. Vi voro räddade. Carl vinkade åt den och snart voro vi ombord och landade några sekunder före fartyget, ehuru på motsatt strand. Nu fick jag se mamma komma på bron, som går öfver kanalen, några minuter till och vi voro lyckligen ombord på vår ångare; jag med en näsa, som så tilltagit i sina proportioner, att man beqvämt kunnat få två af den. Emellertid kände jag mig helt belåten öfver att vara der jag borde och började att granska folket på stranden. Motala köping ligger vid kanalens utlopp i Vettern och har ett förtjusande läge.
För att derom öfvertygas, behöfver man endast rådfråga erfarenheten i det land, hvarest deportationsstraffet mest varit användt, eller England. De oerhörda kostnader, som deraf varit en följd, de ogynsamma resultater, som detsamma medfört, hafva långt före detta kommit detta land att ångra sitt försök på denna väg; och likväl är England, genom sina många och vidsträckta besittningar på snart sagdt alla delar af jorden, det land, som med minsta svårighet bort kunna begagna ifrågavarande straff. Om man emellertid, i besittning af en ort, dit fångar kunde deporteras, endast behöfde inskränka sin åtgärd till deras handlösa utsläppande, så vore visserligen detta ett beqvämt sätt att skilja sig från brottslingar; men dervid lärer man icke kunna stanna; och då uppkomma alla kostnader, alla svårigheter, som man i England öfverklagat. Dessutom är detta straff oförenligt med den rättvisav hvarpå allt straff måste grundas. Den dömde ådömes icke något visst lidande; han förskjutes egentligen från samhället och öfverlemnas åt oförutsedda äfventyr och vådor; och allt hvad som blif - Lag-Ulsliollcls Betänkande, N:o 38. 21 vit sagdt emot lämpligheten af landsflygt guller äfven här. Den landsf!ygtige är dock i sä måtto bättre lottad, att han fri lemnar fosterjorden för att söka ett hem der han finner sig bäst. Men härförutan bör ej en omständighet förglömmas, som i än högre grad uppenbarar olärapligheten af deportationsstraffet. Efter hvad erfarenheten i England visat, åstadkom deportationsstraffet en fruktansvärd tillväxt af brott. Mången i hemlandet nödställd ansåg fördelaktigt att blifva deporterad till någon af deportationsorterna, och begick brott endast för att blifva på Statens bekostnad förflyttad till ett ställe, der han hoppades förändring i en för honom tryckande belägenhet; och i stället att afskräcka från brott, blef ifrågavarande straff således en uppmuntran dertill. Man fann derföre nödigt att, jemnte deportation, använda ett verkligt straff; men om så äfven här i landet blefve nödigt, hvilka voro då fördelarne af deportationsstraffets upptagande?
Allsvåldiga Väsen af Sanning och Ljus! Du visar dig blott – och allting är ett grus. En stråle från Dig är all seger och fred; Jag kastar min omsorg, min verld för dig ned. Hjelp under en anda, som åtrår Din höjd, Och gillar ej annan än samvetets fröjd! Fast lifvet bortrinner i fåfängans älf, Låt nöjet dock evigt bo – inom mig sjelf!88 Till Dalin. Åter kommer vår: Skaldens ära står Som en löfgrön ek ur vintrens dvala; I dess skygd jag säll Haft en tid mitt tjäll, Tecknat an, hvad minnets fåglar tala. Syner kring mig lekte; Nymfer mig bevekte, Än som Marjo, än som Melicerta; Fröjd, kring luft och jord, Milda löjens ord Söng för kungasjäl och herdehjerta. Nöjen utan tal! Fagra Ulriksdal, Malmvik, Drottningholm! Hvad sälla stunder Snillets Drottning njöt, Räddad i ert sköt, Med sitt hof i edra fria lunder! Ofta ned ur borgen Kom hon, tyngd af sorgen, Blixt i ögat, moln på Juno-pannan: Då steg Skalden fram; Söfde med sitt glam Qvalets orm, och blixten blef en annan. Vid sin pärmeskrift, Tjust af forn-bedrift, Sjelf han ofta mörknade i hågen: Ärans flydda strid, Höga Carlars tid, Sönk, ett luftsken lik, från himlabågen. Stunden annat ville; Och till hofvets gille Skämtets bud han bar i vänneringen; Hvart dess gnista smög, Upp en lusteld flög, Brann i tusenfärg, och svedde ingen. Fest sig knöt vid fest: Helst, till fot, till häst, Drog man ut att söka bygdens håfvor. Hagens skälla ljöd, Torpets tomte bjöd Högsta gäster in på bästa gåfvor: Sommargrönt och gädda, Smultronbär och grädda, Skott och valdthorn i den glada skogen; Nicopompi sång, Lafaridondon! Alltid klarstämd, alltid redebogen. Så sin lott man tog: Fåfängt åskan slog; Roa sig, är bättre, än regera. Vive la Compagnie!
— Pappa ville, att vi skulle fira de nykomna med några vänner, men någon grannlåt ha vi inte — och ingen vill vi heller ha, för det här är ett kristligt samhälle, — och här äro vi alla lika. Precis lika allihop — kom det eftertryckligt — och — ja, jag talar alltid uppriktigt, det är lika godt att säga ifrån i början som sedan — det, som har varit, ser misses Hjelm, det är gånget, det tala vi aldrig om, — men är det så, att professorn och misses vill äta middag hos oss, så äro de välkomna ... Hennes ton var så uppriktigt afgörande, och hennes långa, litet framåtlutande figur verkade så beskyddande, att Matilda blef försagd som en skolflicka och sade rätt och slätt: tack. — På slaget tolf, — vände professorskan sig om i dörren. Matilda stod kvar och såg efter henne. Om hon, fru Hjelm, rest från Stockholm till Upsala, kunde man icke gjort mindre affär af hennes ankomst. Tusen, tusen mil — i en annan världsdel! Och hemma voro de så glada, att hon kommit bland landsmän Litet senare sade herr Hjelm: — Sätt nu på dig det tarfligaste du har i kofferten — nu är du professorsfru på Gustavi skola, förstår du. — Är jag bra så här Är du tokig, Erik? — brast hans hustru ut förargad i samma andedrag, då hon såg, med hvilken min af komisk tveksamhet han betraktade hennes präktiga figur, iklädd en slät, svart sidenklädning, som satt utmärkt, en kedja med stor medaljong, slutande sig kring ett luftigt halsrysch och nya gants de Suède. — Den här gamla otäcka klädningen, jag kan ju inte få slut på den en gång ... Nej — jag har ingenting annat, och inte bryr jag mig häller om att krusa så förskräckligt .. Se så — nu — gå — vi. I det långa förmaket voro samhällets ledande personligheter samlade. Rummet var stort och lågt, med många fönster, och stelt möbleradt. På en fyrkantig matta stod ett litet bord, där Dorés bibel låg i beräknadt sned ställning med ett bokmärke af hvitt siden utstickande två tum.
Men hade nu Utskottet, i frågan om Herr Schwartz pension, förvisat detta anslag å öfverskotten, ellet1 på.,någon viss Titel, så hade målet, under sådan rubrik, kunnat komma, eiler, rättare sagt hårdragas till Nämnd. Det är endast Eevillningsfrågor, som kunna på ett Stånds beslut förvisas tili Nämnd. Ehuru jag således skulle önska kunna medverka till pensionens beviljande, ser jag icke, huru Grundlagen möjligen kan gifva rätt dertill. Grefve af Uggla51 Den citerade jemforelsen med anslaget till KrigsAcademien är icke rigtig. Den 3 Öétobcr /, m'. 61 i allo; ty Riksens Ständer hade bifallit, att det skulle utgå af gtdje Hufvudtilelns besparingar; således kunde ingen tvist derom uppkomma. Att Konungen , när besparingar icke funnos, skulle hafva rätt taga anslaget af öfverskotten, tror jag vara stridande mot ali Statsreglering. Om Rik-, sens Ständer icke bestämdt å Stat uppfört ett anslag, kan Kongl. Majit icke eller anvisa det af andre medel än sådane, sorn finnas ställde tili Dess höga disposition. Dessutom underställer jag, huruvida man i denna fråga bör afvika ifrån hvad man hittills ansett vara enligt med Grundlagen, Herr ■Lefrén'’, Herr von Hohenhausen har n * ansett ifrågavarande anslag såsom en pension, men icke så StatsUtsfcöttet, som förklarat arfvodet böra åtnjutas emot tjenstgöring. Hvad är väl detta annat, än en Statsreglering i* Vöre fråga orra. en pension, så kunde icke Utskottet neka, stt upptaga frågan, ty då hade man härda former för sig. Jag har tagit frågan om KrigsAcade* mien till exempel, när 2 Stånd stadna mot 2* Jag tror, att beslutet rörande denna fråga innefattar ett berättigande för Konungen ätt begagna medel af 3:dje Hufviidtiteln för Krigs Academien, Frågan om anslag för Observatorium har rigtigt blifvit citerad , som prsejudicat. Vi vele att detta anslag utgår, på 3 år , emedan vi derom voterat.
Jag såg honom i flera roller, och jag sökte finna honom utmärkt, som publiken. Men det var mig omöjligt. Det var en viss dugtighet i allt hvad han gjorde, något som ovilkorli-gen måste dupera den stora massan. Men fin, modern konst var det icke. Det var Pousette i föryngrad upplaga — gamle Pousette, som gick igen med alla sina fel och förtjenster — Om nu herr Hagman redan grånat på tiljorna, skulle man ju mycket lätt kunna förstå detta uppskrufvade patos, detta öfver-drifna spelsätt, men då hr. H. är ännu en helt ung man, kan jag icke annat än beklaga, att hans talang kritiklöst följer en väg, som leder tillbaka till 40-talets konst och slutligen måste stelna i onatur och förkonstling. Se honom bara göra sin sista scen i Echegarays gripande drama » Galeotto »! Det är teater — teater allt igenom. Och ändå hade hans don Manuel betingelser för att kunna bli något. Men — hvar fins instruktören? — instruktören, som skulle kunna finhyfla detta skådespelarmaterial, förfina, stöpa om i modern form denna talang, som ännu tror målet vara att karrikera kärleken, passionerna, lidandet och döden. Nej, herr Hagman, bryt helt och hållet med ert gamla spelsätt, studera, arbeta och tro framför allt inte, att allt är välbestäldt när applåden — ögonblickets betydelselösa ära — ljuder i edra öron. Ack, sedan bifallsstormen tystnat — sedan är också skådespelaren glömd, så framt han icke genom den gripande enkelheten, sanningen i sin konst förstått att för alltid etsa in hvad han gaf i publikens minne. Men det är på lustspel och operetter Stora teatern, som sagdt, bygger sin egentliga repertoar. Och med den personal den nu har alt förfoga öfver, och med den bortkommenhet denna — naturligt nog — lägger i dagen på det allvarsamma dramats fält, är det på komediens glada område, teatern skall vinna sina segrar. » Två svärmödrar », herrar Bissons och Mars ' galna fars, * Les surj / rises du divorce », som så många aftnar å rad höll drama * tiska teaterns publik vid godt lynne, spelades äfven i Göteborg förträffligt.
I den fråga, som är föremål för det omförmälda Betänktt och som afser, att kronan skall öfvertaga äfven det öfriga af båtsmans-beklädnaden, såsom det heter, »på enahanda grunder, som uti K. Förordnm d. 22 December 1848 finnas antagna», måste det således tillses, huruvida det anslag, 462 Den 21 Februari. sorn för berörda ändamål varder anvisadt, kan anses bereda tillgång äfven för det ökade behof, sorn genom bifall till Betänk:t skulle uppkomma. Enligt den öfverenskommelse, som med afseende härå i Talmans-konferensen egt rum, får jag alltså vördsamt föreslå, att behandlingen af Sammansatta Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänk. N:o 12 må uppskjutas, att företagas i sammanhang med det Utlåt., som Stats-Utsk:t har att afgifva ang:de regleringen af riks-statens 5:te hufvudtitel. I ani. häraf hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad., på sätt Hr Fåhraeus föreslagit, behagade besluta att ifrågav:de Betänk, skulle företagas tili behandling i sammanhang med Stats-Utsk:ts blifvande Utlåt. ang:de regleringen af utgifterne under riks-statens 5:te hufvudtitel. Ropades ja. Föredrogs och bifölls Sammansatta Stats-samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts d. 18 dennes bordlagde Betänk. N:o 13, i ani. af väckt motion om vissa förmåner för den nyroterade jorden i Blekinge och om anslag till betäckande af härigenom uppkommande brist. Föredrogs, men begärdes af flera ledamöter ånyo på bordet, Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 18 dennes bordlagde Betänk. N:o 83, i ani. af väckt motion om förberedelser till inrättande af en homöopathisk kuranstalt.
Öresundsk tull å inhemska svenska eller i sverige förtullade varor, som sändas svenska orter emellan, borde nedsättas, såvida den icke kunde upphöra; b) alt å varor, som sändas från sverige till utrikes ort och här dels äro fritagne fijän, dels belastade med iinga utförselstull, såsom trävaror och stångjern, den Öresunds ka tullen, såsom alltför hög, borde likaledes nedsäLtas; c) att alla sportler eller extra afgifter till tulltjenstemännen i Helsingör eller Bälterna böra försvinna, enär de 3 species, som hvarje fartyg skall betala, räcker fullkomligen till att aflöna tjenstemännen vid ofvannämnde tullkammare; d) att då fartyg, kommande från svensk hamn, och destinerade till vestersjön eller medelhafvet, för närvarande äro tvungna, oaktadt vinden kan vara gynnande, att ankra på Helsingörs redd, dels för att klarera tullen, dels för alt förse sig med de nödiga dokumenter, som affordras för alt kunna legitimera sig vid ankomsten till destinationsorten, bör, för undvikande af de olägenheter och uppehåll, sorn härigenom förorsakas, den förändring vid klareringen bos Kongl. Danska Regeringen begäras, att. såsom det redan skall vara Holländska och Preussiska fartyg medgifvet, få utan uppehåll passera sundet, och att kapitenen endast behöfver sända lullpasset och konnossemenlet i land för klareringens skull; e) att, sorn den i 33 § af 18^1 års konvention bestämda godtgörelse af fyra procent å det erlagda tull beloppet för de med skepparens landning i Helsingör förenade kostnader oftast är otillräckligt, borde i sådant fall danska staten eller tullkammaren vara skyldig alt i laudeller oinbordsälla kaptenerna;. 8 Allm. Besv. och Ekon,~Utsk.
Hennes steg syntes mindre säkra, hennes hufvud mindre högburet, då hon, under fortfarande tystnad, vid hertigens sida gick uppför den trappa, som af Olof Sverkerson anvisats, och uppför hvilken hertigen genast började stiga, sedan han kastat en blick på fru Ebba, liksom han velat påminna henne om att medfölja. Under tystnad gick tåget framåt genom kyrkan, men när det inträdde i hvalfvet och hertigen befallte att kistan skulle öppnas, då framträdde Peder Stolpe och sade med sin vanliga rättframhet: "Eders Furstliga nåde, de döda må man lemna i ro, vare sig vänner eller fiender." "Gamle herr Peder", svarade fursten, "sköt J edert takel och tyg mig till behag, som hittills, men låt mig råda för resten." Efter en stund tillade Carl, som kanske ansåg nödigt att urskulda sitt tilltag: "Hvad skullen J mena, om man här kunde hitta på medel att få flottan på litet bättre fötter, utan att behöfva betunga allmogen med nya pålagor? Hans Kunglig Majestät i Polen sänder oss väl föga något, och visserligen behöfva vi hafva flottan i godt skick till hans och rikets tjenst, på det han icke må behöfva hyra sig fremmande fartyg, om han behagar till sitt arfrike komma, om hvilket vi så ofta anhållit hos honom. Veten J väl, herr Peder, ofta gömmes gull i stoft och mull. Hafva icke mina sagesmän farit med munväder, så finnes i denna kista icke något lik, men väl en skatt." Allt modigare hade fru Ebba rest sig opp under det fursten talade. Hon tycktes nu hafva återvunnit hela sin stolthet vid den beskyllning, hertigen uttalat, och med ödmjukhet i blick och hållning svarade hon: "Ja, en skatt i sanning, ty häri gömmes ett hjerta, som var det ädlaste, trognaste och redligaste! Men denna skatt kan dock Eders Furstliga nåde icke vinna. Detta hjerta slår icke mer!"
4. af smeder och torpare till ett antal per medium af 223 å ? daler 6: 9. 4. Summa Ranko Riksdaler 195: 33. 2.» Stats-Utskottet har tillstyrkt, att ifrågavarande ersättning må beviljas att till Rek tor i Linde årligen utgå med det af Kollegierna tillstyrkta beloppet, 18 R:dr 40 sk. 6 r:st. b:ko eller 28 R:dr 27 öre R:mt, samt att beloppet deraf för åren 1854 med 1857, utgörande 115 R:dr 8 öre R:mt, må till utgående från Riks gälds-kontoret anvisas. Om Utskottets af trägna göromål upptagna tid tillåtit det Stals-Utskottets Utlåtande JVs 148. (Fortsättn.) 69 att. åt detta ämne egna en större uppmärksamhet, så vågar jag antaga, att Utskottet skolat finna billigheten fordra att tillstyrka ersättning icke blott för en ringa del af de lönemedel, som frångått den svagt lönade Rektorn i Linde, utan för hela beloppet af de förlorade lönemedlen, från och med fir 1854 beräknadt. Hvad Kongl. Majit och Rikets Ständer funnit skäl att bevilja Rektor i Noro, detsamma synes, då förhållandena äro lika, ej kunna med skäl förvägras Rektor i Linde. Jag vågar derföre till Rikets Ständer vördsamt hemställa, att åt Rektor i Linde må för honom frångångna djekne-penningar eller socknegångs-medel beviljas ersättning med det af Kollegierna uppgifna fullständiga beloppet, 195 R:dr 33 sk. 2 r:st. b:ko årligen, hvilket bör å stat uppföras, samt att detta ersättnings-belopp för åren 1854—1857 må anvisas att från Riksgälds-kontoret utgå.»
Hon tänkte på, huru svindlande fort det gått slag i slag allt sedan den qvällen på »Eternellen», hon hade icke hunnit reflektera ens, så många festligheter, sysselsättningar af alla slag hade upptagit hennes tid – och nu var hon hans hustru. Han tänkte på rummen i Grand hôtel, der de skulle bo några dar, innan de foro på bröllopstripp ... Men inne i rökrummet rådde något af en svensexas oblygt bullrande munterhet. Och der man njöt af kaffe och cigarrer, gjorde de sedvanliga skabrösa historierna midt i kretsen sina okyska can-cansprång. »Jag får riktigt tacka er, herr kyrkoherde, för ert vackra bröllopstal,» sade grosshandlar Alm och lyfte sitt konjaksglas, »och det förekom mig så mycket utmärktare, som jag ännu hade i minnet ett, som komminister Lindgren höll härom dagen.» »Jaa,» svarade kyrkoherden, hvilken under middagen samvetsgrant hållit glasen upp mot ljusen, när han tömt dem, »jaa, Lindgrens tal om tron, hoppet och kärleken ... det är just ingenting bevändt med, nej då är mitt om eken och rankan mycket mera omtyckt. I ett hörn stod gamla adjunkten i sin luggslitna frack med magisterkransarne på sammetsuppslagen och orerade under stora åtbörder om lyxen hos sin svåger, men han (adjunkten) berördes nu icke af dylikt yttre glimmer, han var en bildningsaristokrat, han. Borta i en fönstersmyg hviskade en förnäm herre med ordnar och band till sin sidoman: »Är det nu inte beklagligt, att en sådan präktig karl som vår värd här ska ha’ en så oförbätterlig son?» »Unge herr Kurt Alm!» »Ja, han har blifvit sedd i Berlin i det sämsta sällskap bland kända socialister.» Så blef det svårt att urskilja något särskildt i allt pratande, skålande, skrattande. Den enda, som kunde förvärfva sig allmän applåd, var kyrkoherden, i det han med sin nasalstämma litet lallande utbrast: »Ingen helig förrättning synes mig så treflig som en vigsel, vet herrarne hvarför Den ger ett så behagligt perspektiv på en ny förrättning innan årets slut.»
Maj afgifna Betänkande öfver Hans Excellences m. m. Grefve Brahes Memorial, angående Bevillningen för Dannemora Bergslags jern-tillverkning. Vid öfvervägande af hvad Stats-Utskottet öfver ofvannämnde anmärkningar sig yttrat, fann Bonde-Ståndet annan dess åtgärd dervid icke äga rum, än att förklara, det Ståndet förblifver vid sitt till bernälte Utskotts Betänkande i förenämnde mål redan lemnade bifall. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. D. Beslöt Hedervärda Bonde-Ståndet för sin del, att Bevillnings - Utskottets ankomna, nästlidne dag afgifna Betänkande, rörande grunderna och sättet för allmänna Bevillningens utgörande , samt Calcul öfver Bevillningens beräkning, skulle, på det nödig kännedom deraf må vinnas, så fort sig göra låter, tryckas och ett Exemplar deraf till hvarje Ledåmot i Ståndet utdelas, samt att kostnaden dertill borde utgå af de till Riksdags-utgifternes bestridande an - I)en 2 Juli. anslagna medel: uti hvilket beslut Högloft. Ridderskapet och Adeln och öfriga respectiva Stånden skulle vördsamt och vänligen inbjudas att sig förena. Ut supra. Ex Protocolla Olof Werlin. S. D. Remitterades till Eag-Utskottet Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition (ill Riksens Ständer, af den 21 sistlidne Juni, angående ett ytterligare tillägg i allmänna Lagens stadgande uti 9 Cap. 6 §. Handels-Palken, jemte tillhörande Bilagor. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. D. Vid föredragning af Höglofl. Constitutions - Utskottets afgifna Redaction af de §. §. i Grundlagarna, som, enligt Riksens Ständers Beslut, böra förändras, blef denna Redaction af Bonde-Ståndet godkänd, utom i hvad den rörer förslaget till tilläggning i 28 §• Regerings-Formen, i hvilken omständighet Bonde-Ståndet instämde i lika beslut, som Höglofl.
Drätselkommissionen särskildt upplyst, har Stockholms stad, under de senast förflutna tio åren eller från och med 1851 till och med 1860, för nedannämnde arbeten utgifvit: för ordnandet af Slussplanen 445,042: 67. » Basarbyggnaden vid Carl Johans torg 50,347: lo. 495 339. 77 » kajen utmed Skeppsbron 258,102: 92. » muddringsarbete utanför dito 5,233: 59. 263 336- 51 » kajen vid Kornhamn... 195,540: 43. » dito vid Blasieholmen 102,169: 98. eller tillsammans Runt R:dr 1,056,436: 69. Tab. Litt. X. Hamnoch Brobyggnadsfondens inkomster och utgifter. Summa. Medeltal. Amorteringslån. Bemedlingskommissionen. I sammanhang med här ofvan, angående Stadskassans skuld, lemnade redogörelse, torde ock böra nämnas, att, efter derom af Ofver-Ståthållare-Embetet den 8 Oktober 1860 gjord framställning, Magistraten och Borgerskapets Äldste den 5 April innevarande år beslutit, att ett amorteringslån af 2,000,000 R:dr Runt skulle för stadskassans räkning upptagas, för att i främsta rummet användas till betalande af stadens uppsägbara skuld, utgörande omkring 1,000,000 R:dr, och i öfrigt anslås till bekostande af allmänna arbeten för hufvudstadens nytta och försköning; och att, sedan Kongl. Majit, enligt Nådig skrifvelse till Öfver-Ståthållare-Embetet den 26 i sistnämnde månad, fastställt Magistratens och Borgerskapets Äldstes berörde beslut, äfvensom bifallit vissa af