Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Kongl. HofRätten öfver denne min anmälan infoidrat LandshöfdingeEmbetets utlåtande, deruti, jemte åberopande af 1734 års Landshöfdingelnstruction och Kongl. Brefvet den 14 December 17SI , som tillåter Konungens Befallningshafvande att i Politieoch Oeconomie-mål utsätta vitén, dem Domaren icke äger eftergifva, välbemälte Embete ansett vitesrättigheten af Konungens Befallningshafvande endast böa utölvas i de af Lag och Författningar förutsedde fall, då förändrade tider och omständigheter , eller något nytt uppfunnet sätt att dem eludera, gjorde det af Lagstiftaren redan stadgade ansvar otillräckligt, och at', i afseende på vitets belopp, det icke vore gerningens moralitet, utan dess verkan på allmänna välfärden , som borde bestämma ansvarets beskaffenhet , samt att förhållanden inträffat, som visat otillräckligheten af det genom Konungens Befallningshafvandes Kungörelse den 26 April 1792, i lika ändamål utstakade mindre vite, har Kongl. HofRätten genom den 29 November besagde år 1815 utfärdadt orh mig tillsändt Utslag förklarat, att som Allmänna Lagen i 11 Cap. 4 §. Byggn. Balken redan stadgat ansvarför det oskick ? LandshöfdingeEmbetet genom dess ofvanberörde Kungörelse velat förekomma, och hvarken i Lag eller Kongl. Författningar det finnes vara Konungens Befallningshafvande 25o JustitiaOmbuds tn. EmbetsBerättelser. tillåtit , att i slikt fall bestämma någon ytterligare påföljd, än Lagen utstakar; Alltså profvare Kongl. HofRätien skäligt upphäfva det i ofvannämnda ändamål utsatte vite Tretton Riksdaler Sexton Skill.; i följd hvanf LandshöfdingeÉmbetet harle att , på sätt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 föreskrifver', lala Kungörelser i Länet utgå, hvarigenom samma vite blefvo till kraft och verkan återkalladt.
Men em ock, vid frågans slutliga pröfning, förslagen om Riddarholmskanalens betäckning eller en gatas anläggning vid vestra sidan deraf skulle bifallas, komme dock i allt fall en brobyggnad i nämnde riktning att blifva beroende af de utvägar, som kunde förefinnas för anskaffningen af härtill erforderliga medel, helst stadskassans tillgångar icke medgåfvo något anslag för sådant ändamål; hvarföre oell med afseende å nu pågående kostsamma arbeten vid andra uppgifna, hufvudsakligen för den allmänna trafiken erforderliga och högst vigtiga, arbetsföretag, hvilka endast af brist på tillgångar för kostnadernas bestridande måst uppskjutas, Drätsel-kommissionen emotsåge, att den tidepunkt vöre aflägsen, då en brobyggnad mellan norrmalm och staden tilläfventyrs kunde sättas i verket. Vid det af Drä'sel-kommissionen uppgifna förhållande, måste således frågan om och huruvida den del af Riksgälds-kontorets tomt, der den föreslagna kaj-muren skulle uppföras, framdeles kan komma att erfordras för utförandet af ofvannämnde broauläggning, ännu anses oafgjord; och torde derföre Rikets Ständer, sedan de härom erhållit kännedom, finna mindre lämpligt att, genom beslutandet af en dylik kostsam murs uppförande, försvåra eller motverka företagandet af en ifrågaställd brobyggnad, som ostridigt skulle komma att underlätta den allmänna kommunikationen mellan hufvudstadens serskilda delar och åt rörelsen derstädes bereda e» ökad liflighet. Dessutom förekommer härvid en annan omständighet, hvilken ej; heller torde böra af Rikets Ständer förbises. Redan under sednaste riksdag anmäldes och vitsordades nyttan och behofvet för hufvudstaden att vid den strand af Riddarholmskaualen, derom nu är fråga, erhålla en allmän landningsplats för båtar; och, enligt ' ' •' !■ '-.I • •••• •“ i J. il-. Ii ii Of »"« i!
Emedlertid måste jag förklara, att jag anser Lag-Utskottet hafva öfverträdt sin befogenhet både i formelt och ännu mer i reelt hänseende, då det uttryckligen såsom felaktigt stämplat den enda uppfattning af ifrågavarnnde §, som med en sund lagtolkning är öfverensstämmande. Det kan icke vara någon Jurist obekant, att inteckningsstadgan angående sättet för inteckningsbandlingens intagande i protokollet begagnar samma uttryck, då det gäller beviljande af inteckning, som då den gifver föreskrifter om intecknings-förnyelse, i det fall, att inteckningshandlingen för sådant ändamål uppvisas för annan domstol, än den, som inteckningen beviljat nemligen ordet »införas,» och att följaktligen, om dermed menas »ordagrannt intagas», då fråga är om intecknings beviljande, ordet måste hafva samma betydelse i afseende på förnyelse deraf, men då detta för dem af Ståndets ledamöter, som ej äro jurister, torde vara obekant, har jag velat fästa deras upppmärksamhet derpå, med hemställan, om icke en hvar, af förut fattade meningar ej förblindad, menniska måste anse det i sin ordning, att samma uttryck i samma lag tydes på samma sätt. Detta är nu hvad Rådstugurätten i Götheborg gjort, och denna lagtolkning har Lag-Utskottet förklarat vara »felaktig.» Föreställer sig då Lag-Utskottet, att Domstolarne hafva rätt att tyda lagen utan afseende på ordalydelsen, och skall man icke genom att tillerkänna dem en sådan rättighet anförtro medborgares rättigheter åt Domaremaktens godtycke? Mig synes det vara uppenbart, att den tydning, Rikets Domstolar gifvit åt 23 §, är en misstydning af såväl ordalydelsen som meningen deri; men då en Domstol vågat tolka ordet »införas» i denna § på samma sätt, som det, enligt allas medgifvande mäste förstås i Usta §:n, så har Lag-Utskottet funnit denna tolkning felaktig, och Justitie-Ombudsmannen har till och med gått så långt, att han ifrågasatt ett åtal härför såsom möjligt. Jag hemställer, hvad anseende en Justitie-Ombudsman skall kunna bibehålla, om han anser åtal kunna anställas för ordagrann tillämpning af lagen.
Apostille: «Jag har aldrig tänkt sätta mig emot «min mors testamentariska förordnanden, öfvertygad, «att jag i dem ej finner något, som icke öfverens«stämmer med hennes vishet och med en god mo«ders hjerta.« 68. Enkedrottningen hade nyss, med matta ögon, slutat läsa biljetten, då konungens vagn stadnade vid porten till palatset. Underrättad om hans ankomst, svarade hon sig med nöje emottaga Gustaf och kronprinsen. Lovisa Ulrika låg afklädd i sin säng, uti sitt sofrum. Gröna rullgardiner och sidenförhängen kring sängen tvingade dagern att endast sparsamt intränga. Vid hufvudgärden satt prinsessan Sofia Albertina, uppmärksam på modrens minsta rörelse. Lilla Charlotte – tio till elfva år gammal, vacker och intagande som en Charit – stod framför sängen, betraktande en bild af enkedrottningen, infattad i guld och med stora äkta perlor, hvilken flickan nyss fått af henne, tillika med en kedja af guld och ett ur, också besatt med äkta perlor, äfvensom ett halsband af dyrbara orientaliska perlor med rubinlås. Hertigen af Östergöthland satt, sorgsen och tyst, i en soffa midt emot sängen, vid hvars fötter öfverhofmästarinnan stod och dröp droppar i en förgyld silfversked. Vid drottningens öppna pulpet var hennes lifmedicus sysselsatt att skrifva ett recept. Hon höll konungens biljett i handen öfver täcket, då Gustaf inträdde, ledsagande sin fyraårige son. Lovisa Ulrika sträckte ut sina matta armar; Gustaf störtade i hennes famn; prinsessans och hertigens tårar flöto ymnigt; öfverhofmästarinnan darrade af sinnesrörelse så, att hon var nära att släppa skeden på golfvet; läkaren lade ifrån sig det halfskrifna receptet, skyndade till sängen och fästade på den sjuka forskande och bekymrade blickar; Charlotte betraktade ömsom prinsessan och enkedrottningen, och den barnsliga ömhetens källsprång flödade från flickans sköna ögon. Kronprinsen Gustaf Adolf stadnade midt på golfvet, såg, undrande och orolig, på hvad som tilldrog sig kring honom och gret – emedan han ej blef varse annat än tårar, ej hörde annat än snyftningar.
Men man tyckes icke vilja inse, att, om målen öfverlemnades till Svea HofRätt, så skulle icke någon säl skild Afdelning deraf bildas, utan skulle dessa mål på samma sätt som alla andra mål, hvilka gå till denna domstol lottas emellan de särskilda divisionerne. Huruvida denna organisation må vara ändamålsenlig, derom vill jag icke yttra mig. I mitt förslag har jag undvikit alla detaljer, öfverlemnande dem till K. M:ts bedömande; jag anser icke lämpligt att R. St:r i en sådan fråga i detalj påpeka, huru de åstunda den afgjord, utan bör man öfverlemna åt K. M. Sjelf att framlägga en omorganisations-plar. och begära den summa K. M. för densamma anser nödig. I afseende å lämpligheten deraf, att militärer bedöma och afdöma förbrytelser, begångna inom militär-slåndet, eller de mål som böra lyda under KrigsLagarne, har jag af de nu här afgifna yttranden icke kunnat öfvertvgas, att jag haft orätt. Sjelf praktisk jurist, vill jag gerna tillägga mig någon kännedom i formelt afseende, hvilken ej kan förutsättas hos hvar och en annan; men bedömandet af »skyldig» eller »oskyldig», tror jag kan med trygghet öfverlåtas åt enhvar med sundt förnuft, likaväl som åt juristen; hvilket äfven bevisas deraf, att jurv-inrättningen vinner alltmera insteg inom Europas stater, och mångenstädes anses som ett vilkor för folkfriheten. Isynnerhet galler min nyss uttalade sats om militära frågor, ty — jag uprepar det ännu en gång — den som icke sjelf gjort detta yrke lill en hufvudsak för sig, har tio Deii 4 April e. m. icke alltid lätt att bedöma grunden till de stränga straff, hvarmed under krigstid ofta den obetydligaste förbrytelse belägges. Man måste göra klart för sig de vådor, hvartill en sådan, äfven obetydlig förbrytelse, kan gifva anledn., såsom t ex. bristande upmärksamhet hos en post, för att rätt bedöma ansvarigheten. Men ännu mera svårt bl ifver detta i fråga om sådana ämnen, som erfordra för sitt bedömande detaljkunskap.
Denna kan ater egentligen ej anses för en orättwisa förr, an förmögenheten, hwarpä den wore grundad, skulle kunna anses som ärfd, och del är dä som den ocksä enligt Utskottets projeck ffulle uphöra at wara kiäei-Lommiss. Dä först ffulle den blifwa en orättwisa när den kunde perpetueras. Jag tycker mig således finna, at Utskottet ä ena sidan gifwit dispositions - rätten all den I»titu6e, som den enligt fin natur bör hafwa, och ä den andra wisligen förekommit, at ej igenom förmögenhetens hopande uti nägra fä händer der ffulle gifwas blott nägra rika och en stor mängd fattiga, och jag tror mig al, drig för ofta kunna päminna, at mi err fattigt Land är en någorlunda jemn fördelning af förmögenhet af mycken wigt för Samhällets trefnad. För äisposinons-rättens säkerhet och för bibehållandet af hägen at samia förmögenhet, rror jag Lagens öfrige stadganden och i synnerhet ägande-rätten böra med noggranher wärdas, men jag tror ej, at en rättighet, at för ewärdelig rid göra uteslutande Dispositioner kan bidraga til förökande af allmänna wälmägan. För Riddcrskapets och Adelns sjelfbeständ tror jag ej heller denna rättighet wara sä nödwändig. Der är ej deruppä, at nägra fä kunna ostraffadt wara slösare, som Ridderffapets och Adelns sjelfbeständ hwilar; der är pä den af behofwet och upfoftran stadgade öfwer, tygelsen om nödwändigheten af werkelig förtjenst och en Sjette Bandet. N.o 6z. -94 Den 2z Mars. en klokt inrättad lefnad, som desi ära och anseende i en framtid mäste grundas. Herr ^en^erlein, ^scob, conlormeraäL sig med Grefwe körner. Friherre 8tse1 vonk^olstein. Det eckap. xeraäe Herr Grefwe körner et yttrande, at man borde förekomma, det icke för stor förmögenhet samlades i för fä händer.
Sålunda bör man på landet börja i folkskolan, liksom i elementarläroverken i städerna, och skollärarne vara skyldige att några timmar i veckan öfva gossarne i gymnastik, exercis, m. m. Efter slutad undervisning i folkskolan eller från 15 till och med 20 års ålder böra ynglingarne under den vackra årstiden, antingen Söndagseftermiddagar eller någon söckendag i veckan, af skolläraren i socknen eller distriktsvis öfvas, så att de fortfarande bibehålla i minnet, hvad de en gång inhemtat. Yid fyllda 20 års ålder bör ynglingen, så vida han är fri från kroppsligt lyte, inträda såsom medlem i nationalförsvaret och då af Staten bekomma uniform och eget skarpskyttegevär, hvilket af honom vårdas och underhålles. Han bör då, till följe af föregående öfning ända från skolåren, hafva vunnit så stor militärisk skicklighet, att han med nytta kan deltaga i större och mera allvarsamma vapenöfningar, såsom målskjutning, fälttjenst, m. m., häradseller distriktvis, allt efter omständigheterna, och må det vara Kongl. Maj:t tillåtet att, om så erfordras, sammandraga flere klasser till ytterligare öfning, då fäderneslandet botås eller är i fara, och böra desse stå qvar, som stående trupper till 130 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. N:o 89. fyllda 30 årsålder; fråu 30 års ålder till fyllda 45 år bör hvarje värnpligtig man stå qvar i rullorna och höra till den så kallade landstormen, som utan egentlig exercisskyldighet bör sookenvis mönstras, d. v. s. tillses, att geväret vårdas och underhålles, och bör landstormen vara ovilkorligen förbunden att deltaga i nationalförsvaret, då fäderneslandets behof så kräfver. Sedan försvarsverket efter några års förlopp sålunda blifvit ordnadt, bör hela det s. k. indelningsverket kunna indragas och inga andra värfvade trupper behållas än de, som äro nödvändiga för artilleriet, flottan och garnisonstjenst, hvilka äro behöfliga, för att icke folket måtte dragas ifrån sina naturliga yrken och göromål.
»Pepitas Bröllop» skingrar — säger tidskriften — med ens den romantiska solrök, hvilken så länge hängt tryckande öfver vår gammalmodiga stad, och blottar dristigt hvardagslifvet i all dess nakenhet. Boken har i synnerhet bland våra fruntimmer blifvit mycket populär, och den får ingen ro på sin hylla i läsesalongen. Det fins ingenting bångstyrigt, excentriskt, oskoladt och öfverraskande i detta arbete. I en flärdlös och enkel stil, som icke förvirras af några påhängda prydnader, skildrar den okonstlade författaren godmodigt och trovärdigt personer och tilldragelser, gripna ur sjelfva lifvet. Don Fuscadoro della Fabrica har för en stor summa af staten inköpt den gamla moriska ruinen Alhambra och till de sedan lång tid oanvända gårdarne och salarne förlagt sin storartade fabrikation af »äkta» havannacigarrer och lätta gula. Välgörande för ett modernt öga är att se dessa utstyrda rum, hvilka ursprungligen vigdes åt lätjans och fåväldets sedeslösa tidsfördrif, omgestaltade till ett arbetets tempel i den menskliga utvecklingens tjenst. Trädgårdarne äro förvandlade till tobaksland, och under lejongårdens arkader, der okunniga odalisker fordom lågo uppradade likt själlösa njutningsmedel, torkas tobaksbladen af den sol, som ej längre gör slaftjenst hos stundens tomma gyckelfröjder, men hos nittonde seklets industri. I salen, der Boabdil lät skära halsen af Abencerragerne, skära nu dagligen hundratals idoga händer den inkomstbringande tobaken, och öfver dörrarna läser man i stället för de okunnige och vidskeplige arabernas koranspråk firmans kände devis: Tabacos de hojas excogidas de las mas finas ramas. I denna milieu af öfverspänd medeltidsromantik och kärnsund modern flit uppväxer don Fuscadoros nièce Pepita.
Der hafva vi qvinnan, för hvilken kläder äro hufvudsaken i lifvet. Det innebär icke nödvändigt, att hon är rik och kan gifva ut mycket penningar, ej heller förstås dermed, att hon lyckas vara väl klädd. Hon är kanske en af dem, som pryda sig med hvad poeten kallade » det fåfänga armodets bedröfliga lappverk », eller söm låta en stackars klädning passera femtio » moder », eller hon må ega millioner och alltid vara på vift för att uppfånga det senaste moderna våldet mot god smak och sundt förnuft — i båda fallen är toaletten alltid främst i hennes tankar. Den första fråga hon framställer om någon publik tilldragelse är: » hur voro damerna klädda? » Hennes första omsorg vid någon afgörande vändpunkt i hennes eget lif är: » hvad skall jag sätta på mig? » I kyrkan kommer hon ihåg hattarna men icke texten, och i samma ögonblick hon inträder på en aftonbjudning, taxerar hon alla närvarande toaletter och känner sig djupt olycklig, om hennes ej är den mest moderna och dyrbara bland alla. Om hon märker, att man klandrai^hennes slöseri af tid och penningar i och för klä- derna, så försvarar hon sig på följande sätt: hon är skyldig sällskapet att vara snygg; det är hvars och ens pligt att göra sitt utseende så behagligt som möjligt; det är bra att skaffa folk arbete och sätta penningar i omlopp etc. etc. Till en annan ytterlighet går den qvinna, som ej det ringaste bryr sig om sin drägt; som säger sig önska, att vi vore födda med svart skinnpels på kroppen, eller att vi kunde klippa hål i en säck för våra fötter och armar, knyta den kring halsen och dermed vara klädda. H o n fullföljer sina ord så långt, att hon vanligen uppträder i plagg, som äro synnerligen olämpliga för det tillfälle, då de användas, och förekommer utstyrd i gamla qvarlefvor och kostliga kostymer, valda utan afseende på ålder, hy eller förhållanden. Att göra sig en spetsfichy anser hon för » tidspillan » och tycker det är » onödigt bråk » att begagna de små prydnader, hvarmed anhörigas kärlek försett henne.
Ej under derföre, att dessa landsorts-konstnärer på scenen förefalla lifligare än på de ordentligare teatrarna – de skrika förfärligt ut sina partier, liksom ville de derigenom tvinga de skallrande tänderna till lydnad, och begagna alltid stora och täta gester både med armar och fötter, förmodligen för att hålla sig varma – ty att finna snö i en blomstrande lustpark eller regndroppar i en lysande furstlig salong, hörer till dessa truppers hvardagshistoria. Sjelfva truppen bildar ett eget samhälle för sig, med direktören till konung och de mellan honom och sujetterna uppgjorde kontrakterna till grundlagar. För öfrigt finnas der, liksom i hvarje välordnadt samhälle, favoriter och intriger, missnöjde och kabaler förutan all ända, och mången applåd, hand mot hand, från salongen har till följd haft en fullt ut lika liflig applåd, hand mot kind, bakom kulissen. Författaren till Sara Widebecks historia var en gång, efter åskådandet af Hamlet på en dylik teater, vittne till följande roliga efterspel. En sujett plägar vanligtvis sjelf från teatern annonsera sin recett, när den är bestämd att utgöra en följande representation. Sådant var äfven fallet ifrågavarande gång. Ridån var nedgången öfver sista akten i Hamlet. Mamsell D., en aktris, framkröp från sidan af det nedfallna förhänget och på vers, hvaruti konstens höga mål och konstnärens tarfliga på ett förundransvärdt sätt sammanflöto, med tårar i ögonen förkunnade publiken, att hennes recett var utsatt till följande dag. Knappt hade hon hunnit till hälften af sitt lika rörande som röriga deklamatorium, förrän ett förfärligt larm hördes inifrån ridån, hvilken snart gaf vika för rörelser af alldeles motsatt beskaffenhet. Der hade nu åskådaren tillfälle att se, hur prins Hamlet kastade sin faders vålnad öfver ramfen ner i orkestern, dit han genast följdes af konungen sjelf, med blodiga märken efter drottningens och Ophelias förenade naglar; der kämpade, beväpnade med lösryckta trädstammar, förstås af väf, Laertes med sin fader Polonius, så att väggarna ramlade ner öfver de stridandes hufvuden.
Denna innersta och öfversta centralstjärna äller denna första och öfversta ledande hufvudstjärna, i fall den ena äller den andra värkligen existerar, befinner sig kanske alltför aflägset från oss att kunna uppfattas äfven med hjälp af de yppersta optiska instrument äller ock är den kanske alltför bortblandad bland optiska villor i det oerhörda stjärnvimlet. Man kan ju emällertid på försök tänka sig en ljusoch kraftkälla, som tillika är ett ljusoch kraftcentrum, en centralstjärna — jag lämnar för tillfället det andra möjliga systemet åsido — för ett oändligt system af stjärnvärldar. Jag kunde vidare tänka mig att hela detta oerhörda totalsystem af stjärnor och stjärnsystem genomskures af den abstrakta oändliga radien från den absoluta centralstjärnans medelpunkt ända ut i denna radies oändliga utsträckning. Om man inte tänker sig att stjärnvimlet själft är af oändlig utsträckning, kunde man möjligen tänka sig, att världskloten och undersystemen af världsklot ju längre man komme från centralstjärnan vore allt mera öfvergående i att vara ett med rymdens allmänna substans. För att finna ett förståelsemedel till detta kunde man välja erinringen om köldens värkan på fasta kroppar, hvilken kanske i sina långt gående grader leder till söndersmulning. Absolut söndersmulning kunde möjligen vara detsamma som att återgå till att vara rymdsubstans och rymdsubstans kunde möjligen vara detsamma som världsklotens substans, ehuru molekylerna kunde befinna sig i annat förhållande till hvarandra än i världsklotssubstansen. Vare med detta sista huru som hälst, så torde man kunna tänka sig världsklot och system af världsklot långt ute på den från centralstjärnan utgående oändliga radien, hvilka befunne sig i upplösningstillstånd på grund af köld — sandsvärmar löst sammanhängande och relativt helt olysande och obelysta. Något närmare inåt på radien kunde man tänka sig mera sammanträngda världsklot. Följde man radien allt längre inåt, skulle man finna världsklot och världsklotsystem alltmera lika jorden och solsystemet. Man kunde desslikes tänka sig att närmast utom vårt solsystem funnes ett solsystem, där solen vore något svagare lysande än vår, liksom närmast inom vårt solsystem funnes en sol med något starkare ljus än vår o. s. v.
– Grefvinnan har inga befallningar att gifva mig? – frågade fru Gertrud, som stannat framför sin unga matmor och obemärkt mönstrade henne ifrån topp till tå, med yttersta uppmärksamhet, och som det tycktes ovanlig rörelse och förvåning; och i detta ögonblick hade den unga flickan också något ytterst rörande i sitt bleka, af det starka ljusskenet upplysta ansigte, hvars djupa svårmod stegrades genom hennes matta och vårdslösa ställning. Då Anna teg och icke tycktes hafva hört den gamla gummans fråga, upprepade denna med högre röst, i det hon nalkades ännu ett steg: – Grefvinnan befaller ingenting? Och då den unga flickan blott matt skakade på hufvudet och bad att man måtte skicka till henne Lotta, gick fru Gertrud sin väg, sedan hon med en blick kring rummet ännu en gång försäkrat sig att ingenting fattades. Anna såg upp och märkte, med en rörelse af glädje, att Didrik, som nu mera var den enda föreningslänken emellan henne och hennes man, ännu qvarstod vid dörren. – Jag har helsningar ifrån grefven,– började han, då Anna endast tyst betraktade honom, och nedslog ögonen, liksom för att icke se den lifliga rodnad, som vid dessa ord färgade den unga qvinnans kinder, och hvars åsyn tycktes smärta honom, – att allt som grefvinnan kan önska till sitt nöje eller trefnad, eller alla befallningar hon kan vilja gifva, må endast ställas till mig, som har befallning att i allt söka uppfylla dem Didrik teg och tycktes vänta på ett svar, men Annas läppar förblefvo slutna; hon suckade blott och gömde ansigtet i sina händer. Han tog ett steg framåt, betraktade henne ett ögonblick med djupt medlidande, och tycktes liksom tveka om han skulle tillägga något mer, men hastigt bemannande sig, lyfte han upp hufvudet och sade i vanlig kall och vördnadsfull ton: – Grefvinnan har då ingen befallning att gifva mig? Och då Anna omärkligt skakade på hufvudet, vände han sig om, bortsmuglade en tår, som runnit ned på hans näsa och försvann genom samma dörr som han inkommit.