Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Militia, Skattelösen derå, se Akademi-hemman, — Offisers-, deras försäljning, se Kongsgårdar. Brandförsäkring, se randstod. — s-Verket, Allmänna, förändring i dess styrelse, Remiss II: 481. S. U. Ret. IV; 76, esl. IX: 58. 64. 68. S. U. Bet. IV: 4/2, , esl. IX: 211. 2itk 221. Brandstod, när Egendom är försäkrad i Allm, Verk,- Remiss II: 447, L. o. E. U, i.et, VII: 151, Resi. Besl. IX: 299. 318. 334, Skrif. X: 136. K, M. Svar I: 356. — dess erläggande efter förmedladt eller oförmedladt Register. il hemmantal, Remiss II; 4§2. L. o, E. U, Bet, VII: 142. Skrif, X: 134. Bref och Order, Militär-, deras fortskalfande, Remiss II: 484. E. U. Bet. VIII; 90. Resi. Skrif. X: 91. — -bärningen, Kr.ono-, Remiss II. 507, E. U, Bet. VIII; 117. Skrif, X: 97. Bropenningar, i Stockholm, se Parmpenningar. Brott, af personer i Sverige eller Norrige, hvilka derefter afvika till det andra Riket, K, M, Prop, f: 324- Remiss derå II: 56i. 562. K. M. Skrif. I; 348. Bet, öfver Prop. VII: 618. Skrif. X: 733. 662. ■— -mål, förvista, Ransaknings-handlingars insändande deri, Just, Omb. erätt. II* 234. — —, unders täkla, hänvisning till Besvär deri, s, st, 290. — —, Böter deri efter förmögenhet, Remiss II: 510.
Borgare Ständet ingifwtt och derifrån nll Utftorcet remktteradt Memoria! af Riksdags - Fullmägrige för Städerne Uddewalla, Westerwik, wisby, Halmstad, Carlscrona, Vstad, Landscrona, Gefle, warberg, Calmar, Sundswall, Hernösand, U> mea, Luleä och pitea, innehallande ansökning om en allman och oinskränkt Nederlagsoch Upplags-frihet för alla Rikets Sjö- och StapelStäder, i likhet med hwad Staden Götheborg förur i Näder förundc blifwir. Ehu - no8 Den 27 IanuarlL. Ehuruwäl Utskottet icke anser en oinskränkt Nederlags-frihet wara tj-nlig för alla Rikets Sjövch Stapel-Städer och derföre icke funnit lämpeligt, att tillstyrka sullkcmligt bifall till Memorialet , hor Urskoltet ljkwäl trott sig böra wördiamineligen fvresiä den underdäniga anhällan, af Riksens Högloft. Ständer att Kongl. Majit täcktes, med Nödigt afseende ä Sweriges förmänliga läge för Transito -> handel med de omkring Westerhag wet , Östersjön och Bottniska Wiken belägne öfrige Riken - lemna NcderlagSoch UpplagS - frihet utål utländskt gods, ät de Städer, hwilkas belägenhet och Hamnar Kongl. Malt anser wara dertill postande; och har Utskottet derwid i synnerhet fästat sin uppmärksamhet wid Staden Wisby pä Goltlard, som ester Utskottets kanka, har ett märkeligt företräde för de öfrige Rikets Städer, bäve i anseende till belägenheten, säsom en föreningspunkt för Engelska och Ryska -Handeln och ölmen i afseende pä det mindre likställe för Lurendrägeri? och Tullförsnillning forn bär synes wara akt befara.
Publiken, högtidsstämd, högtidsklädd, strömmade o m aftonen till Svenska teatern för att undfå den nya gåfvan, s o m A u g u s t Strindberg, vår geniale författare, på sistone skänkt oss. Det var hans skådespel » Gustaf V a s a », ett glänpande brottstycke ur vår malmfullaste historia. Vi anse hvarken nödigt eller lämpligt att ingå på någon utläggning af dramats innehåll. Stoffet bära vi j u alla h o s oss från skolan, läxan, äfventyrsboken. A n d a n kan icke ges i en tidningsspalts torftiga rader. Då emellertid stycket redan ligger på boklådsdisken, är det en gifven sak, att enhvar, s o m hyser eller menar sig hysa litterära intressen, tager del af detsamma, ett så storstiladt svenskt diktverk ur våra största häfder af vår mest hatade o c h älskade skald. Om den sceniska ram, s o m hr Molanders erfarna regie nu fogat kring dramats växlande bilder, ha vi g e n o m en serie fotografier sökt gifva en föreställning åt den stora del af vår läsekrets, s o m ej kan k o m m a i tillfälle att personligen åskåda uppförandet. H ä r o m närmare annorstädes i numret. H v a d utförandet gäller, hade den sällsynta o c h h ö g a uppgiften tydligen eldat alla medverkandes krafter — d e bästa för öfrigt teatern kan uppställa. H r Hillberg i titelrollen gjorde sig ypperligt, o c h hans spel ägde all den auktoritet — vi äro kanske de tjugonde s o m begagna ordet, men det ger sig verkligen af sig själft — hvarmed vi nu facksammast få åtnöja oss, sedan han lämnat sin u n g d o m s hänförda ingifvelse b a k o m sig. Hr do Wahls prins Erik stod äfven godt i plan, o c h den vanliga undertonen af n e r v ö s gråtmildhet stämde bär ej illa m e d författarens teckning af detta stycke svensk prins Hamlet.
Man har här begagnat liknelser; man bar sagt att samhället kan i sådant afseende påbjuda skatter, och att då samhället underhåller den fattige det äfven bör hafva rättighet att vidtaga sådana stadganden, som kunna förhindra fattigdomen; men, Mine Hrr, är det icke så, att samhällets förmyndareskap först dä vidtager, när individen är urständsalt alt genom eget inre värde åtaga sig detta kall; det är först då hans egen kraft är otillräcklig, som samhället bör träda emellan, icke förr. Beträder man en annan väg, skall man derigenom åstadkomma stora vådor, hvilka leda derhän att samhället till slut blifver ett enda stort fattighus. Denna fråga och andra dylika hafva gjort sin rund kring Europa och nästan hela den civiliserade verlden; de pågå ännu och man vet icke hvar man skall stanna i omsorg för den tjenande klassen. Man bygger hus och tillställer associationer i alla möjliga riktningar för att lätta deras underhåll, och man slutar icke förr än man lagt deras intellektuella värde i en sådan boja att de icke kunna afskaka densamma. Går man allt för långt pä denna väg, hvad blir väl då följden? Jo, följden blir den, att ett annat förtryck än det närvarande kommer att hvila på arbetarne; då de inskränkas inom sina små resurser, skall deras inre utveckling blifva liämmad och deras husliga lif skall komma att sakna den sällhet, sorn endast genom ömsesidig sträfvan i husliga vårf kan vinnas och inom familjelifvet är den enda sanna. För min del får jag på det högsta förena mig med Ilr Hagströmer om olämpligheten utaf den af Utsk. framkastade grundsats, hvars redaktion kanske bordt sålunda Den 11 Februari. 477 förändras: "litsle, tvekar ej eller all uttala den grundsats, alt samhället bör noga akta sig för att genom allmänna, lill alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva ett slags förmynderskap etc." Jag vill dock icke gå så långt att jag begär denna ordställning, men önskar alt Ståndet ville, med bestämdt ogillande utaf den grundsats Utsk. uttalat, i öfrigt bifalla Cetänk. Hr von Hartmansdorff, Aug.:
Denna upgift, här bifogad (Se Tab.), slutar sig mig till godo med en behållning af 353 r:dr 43 sk. 5 r:st, deraf större delen eller 252 r:dr 32 sk. dock består uti ännu oliqviderad skuld för den på Just.-Ombudsm:s expeditm belöpande andel i kostnaden till min sista berättelses tryckning, hvilken skuld jag ej kan undgå att till Boktryckaren ofördröjligen afbörda, men de öfriga 101 r:dr 11 sk. 5 r:st, allt b:co, äro af mig kontant ulgifna enligt innehafvande verefikationer. Vid nästa års ingång komma väl att lyftas de årl. till expensmedel för Just.-Ombudsm:s expeditm och Tryckfrihetskomitéen anslagna 300 r:dr; men om ock dessa medel till betäckande af den förevar, bristen kunde med hela sitt belopp användas; så vore dock denna brist icke dermed fyld, och än mindre någon tillgång öfrig för det år, hvars behof borde med de anslagne medel bestridas, ' 184 Den 23 December. hvarföre jag måste allerödmjukast hemställa, om icke R. H. St. må finna skäligt att, efter inhemtande af Hrr Fullmäktiges i RiksgsKont. yttrande öfver det förevar, behofvet och min förutgångna redovisning, anbefalla anordnande af det nu behöfliga beloppet med ofvanskrifna 353 r:dr 43 sk. 5 r:st b:co. Slockholm d. 18 Dec. 1850. S. L. Theorell. Remitterades till StatsUtsk. Uptästes följande af Hr von Knorring, Oskar Erik, inlemnade motion: Med anledn. af de förfalskningar och eflerapningar af landets gångbara pappersmynt, hvilka så ofta egt rum, samt den stora våda för det allmänna en sådan osäkerhet' medför, får jag föreslå, alt R. St. utsätta en belöning af 8,000 ndr b;co för den, som inom d. 1 Juni 1852 till Sveriges R.
1 allmänhet torde det kunna antagas, att i den mån som själsodlingen höjer menniskan öfver djurlifvets spher, modifieras äfven känslan af så väl själens sorn kroppens affliclioner. Men här bör framför allt icke förloras ur sigte, all jemte straffets egenskap att afskräcka, man med lagreformen afselt äfven en annan egenskap — den alt förbättra. Del är en af den nyare tidens vackraste uppgifter, utgången från sjelfva Christendomens anda, och hvars verkliggörande lyckligtvis få motsätta sig. Vill man alltså äfven delta ändamål, sä mäste man för sig uppställa den frågan: hvilken straflärt förenar dermed egenskapen alt vara erforderligen afskräckande? icke den frågan: hvilken är absolut den mest afskräckande? — och under den förra synpunkten torde uppgiften svårligen mera tillfredsställande kunna lösas, än den blifvit det i det framställda förslaget. I motsats Lill den tanka, att frihetsstraffet i allmänhet är för lindrigt, har å andra sidan blifvit anmärkt, hvad ensamhetsfängelset angår, alt det är för strängt, i sä målto att det verkar förstörande pä brottslingens håde andliga och lekamliga tillstånd, — d. v. s. att det medför håde sinuesoch kroppssjukdomar samt förtidig död; — att straffet öfvergår ifrån kroppens 254 Den 28 April. spikning till en själens tortur o. s. v. Genom offentliggjorda berättelser och brotlmålsslalistiker ifrån flera andra länder, har det emedlertid blifvit tillfyllest ådagalagdt, att ensamhetsfängelserna icke verka mera menligt på fångarnes helsa än något annat slags fängelse, likasom att återfall bland brottslingar, som undergått fängelsestraff i de efter Philadelphiasyslemet inrättade häkten varit färre än ibland deni, som utgått från andra slags häkten. Hvad Hr von Hartmansdorff nyss anförde ur Hr Hagdahls berättelse bevisar ingenting mera, än att det ännu finnas personer, som icke dela den allmänna öfvertygelsen om ensamhetsfängelsets företräden; och delta är en sak, som vi förut känna.
Bet. JK 8. gen af sig sjelf öfverginge, såsom i andra Lander, till en af jordbruket oafhängig fabriksrörelse. Månne det då ej varit både fullt konseqvent och ändamålsenligt att snarare underlätta öfvergången till fabriksbränning, än att försvåra den? 1 det stället har nu Utskottet undertryckt 9/m:delar af den fabriksbränning, som redan finnes, oell genom inskränkningen af pannerymden för de små brännerierna befordrat tillväxten af det slag, som mest sprider varan och dess förbrukning, förstör de mesta rudimatcrierna, stärker vantron på husbehofsbränningens oumbärlighet och ökar antalet af bränvinsintressets försvarare. Ett skäl bar Utskottet onekligen haft för bestämmande af ett högt minimum för fabriker, det nemligen, att derigenom minska den kostnad, som bränvinets uppmätning för beskattningen förorsakar staten. Jag medgifver värdet af detta skäl, men kan ej tillerkänna det en afgörande vigt. För vinnande af en säker kontroll å det qvantum bränvin, som en bränvinsredskap producerar, hafva flera machiner af olika konstruktion redan blifvit uppfunna; och efter ali sannolikhet kommer någon af dessa att blifva praktiskt användbar, så att man skall med tillförsigt kunna påbjuda dess begagnande, hvarigenom anställandet af en kontrollör i hvarje särskildt bränneri blir öfverflödigt. Men, om ock alla machiner skulle, mot förmodan, befinnas så otiiIförlitlige, att en kontrollör måste af staten aflönas för hvarje, skulle kostnaderna för en sådan i det minsta af de fabriksbrännerier, jag skulle vilja tillåta, ej uppgå till mer än cirka Yistdel af den skatt, som för bränneriet erlades, och denna kontroll-kostnad skulle ofelbart blifva i rikt mått ersatt genom den större säkerhet, staten vunne, att utfå afgiften för hvarje panna bränvin, än om denna för ett lika qvantum bränvin skulle efter pannerymdens vanskliga beräkningsgrund uttaxeras af det större antal mindre brännerier, som erfordrades att ersätta fabriker under 300 k:rs daglig afverkning.
Sedan härmed det vid återremissen framställda yrkande af förhöjning i pannerymdsafgiften blifvit af Utskotten besvaradt, hvad den bränvinsbränning beträffar, hvilken drifves med ånga, bör utlåtande meddelas i frågan, huruvida sådan förhöjning bör ega rum för bränvinsbränning, som drifves omedelbarligen med eld j och som för det förra slaget någon egentlig förhöjning i beskattningen nu icke blifvit tillstyrkt, helst, på sätt redan är yttradt, den nu föreslagna uppflyttningen till beskattning i fjerde klass af nuvarande tredje klassens ångredskap fullt motsvaras af den frihet i afseende på redskapens sammansättning, som blifvit den medgifven, hvilken med ånga idkar bränvinsbränning, och hvaraf för honom förmånen ytterligare ökes genom den åtföljande större säkerheten att icke genom kommande föreskrifter rörande konstruktion och rymdförhållanden tvingas till omgörande af sin redskap, anse 14 Bevilln,-, Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 3. Utskotten del icke vara med billighet öfverensstämmande, att skatten nu fÖrhöjes för det sednare slaget af brunvinsbrunning, utan tillstyrka Utskotten, att pannerymdsafgiflen för den redskap, som drifves omedelbarligen med eld, varder oförändrad bibehållen.
M:t* derom meddeldta Nåd. föreskrifter, de af RiksStatens 8:dfc HufvudTitels Besparingar intill sistl. Riksdag bestridde arfvoden i och för Controllen vid VäxelNoteringen i Stockholm och Götheborg alltsedan utgått af Andra HufvudTitelns besparingar, hemställer vördsamt, att, i likhet med hvad R. Stlr uti Deras d. 23 Oct. 1823 till K. M:t aflålne underdåniga Skrifvelse angående RiksStatens 8:de Hufvudlitel i denna fråga förklarade, förnyad underd. anmälan hos K. M:t måtte göras, att derest uppdragen med VexelNoteringarne i Nåder pröfva* böra än vidare fortfara, de dertill erforderliga kostnader måtte anordnas utaf den å sistnämnde HufvudTitel till K. Mits Nåd. disposition i och för extra utgifter, uppförde årliga AnslagsSumma. Utlåtande, i anledning af väckt Motion om Anslag lill inköp af trenne Taflor. (U.-A.) U"ti Memorial, som till Utskottet blifvit remitteradt, har Herr Friherre Klingsporr, Fr. Ph., anfört, att, då Lönetillökningar för nästan alla Stater och Embeten vid denna Riksdag föreslås som nödvändige, det äfven skulle kunna synas, som. K. Academiens för de fria Konsterne Stat kunde påkalla någon välvilja af R. Stn; af hvilken anledning och med fästad upp - Betänkanden, N:o 173.
Ständer der - 852 Stats~Utskottets Betänkande/?, jemte hos Kongl. Maj:t måtte i underdånighet anhålla, det tåcktes Kongl. Maj:t i Nåder låta, genom vederbörande, anställa en noggrann laga undersökning till utrönande af Kongsgårdens alla förmåner och utgifter, samt vid nästa Riksdag deraf lemna Riksens Stander del, på det Riksens Ständer måtte blifva i tillfälle, att, på grund af sålunda vunna ytterligare upplysningar i ämnet, profva och sig utlåta, huruvida denna nedsättning, efter nämnde io års forlopp, för Weners återstående Arrendetid, bor fortfarande ega rum, eller Kongsgården på ny arrendeauction utbjudas. Och har Utskottet härvid tillika skolat upplysa, ätt, om ifrågavarande nedsättning beviljas, sådant icke särdeles verkar på den uti Riks-Staten, under Tittel: Arrende-Spannmål, calculerade Inkomst, emedan densamma blifvit förslagsvis ganska lågt beräknad, af den anledning, att Utskottet befarat, det så beskaffade sårskildte forhållanden kunde inträffa, som nu med Arrendet af Svartsjö Kongsgård funnits ega rum. Till Riksens Hoglofl. Ständers närmare beprofvande ofverlemnas detta vord - Stat s~Ut skottets Betänkanden. 853 sammeligen; och låra Riksens HSglofl. Stander, med anledning af den Nådiga Remissen, hos Kongl, Maj:t i underdånighet anmåla sitt härom fattade Beslut. En Ledamots sårskilde tanka bifogas. Stockholm den io Maji 1823» Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens HögloftStånders Stats-Utskott vid sammanträde in Pleno den 9 Maji 1823.
Men härmed står en annan sanning i nära gemenskap, nemligen alt, ehuru denua riktning, enligt de djupaste tänkares och statsmäns förutseende, i sin yttersta conseqvens oåterkalleligen leder till en republikansk statsform, såsom deu abstract riktigaste, så anser man likväl tiden och slägtet i Europa ännu i allmänhet icke mogna för emottagandet af en sådan. Deremot visar sig öfverallt ett. sträfvande, hvars styrka och snart blifvande seger icke kan misskännas, att genom det constitutionelt monarkiska regeringssättet och representativa styrelser kunna förena folkens fordringar pä rättstillstånd, samhällsförbättringar, deltagande i lagstiftningen, sjelfbeskaltningsrätl och moraliskt inflytande på sjelfva styrelsens gäng, med regeutpersonligheleruas orubbade bibehållande i deras helgd, såsom de högste i samhället. Det är tvenne, hvarandra motsatta principer, den ena om furstens ärftlighet och i n viola bi I i t et, och den andra om maktens utgående frän folket, som bär träffa tillsammans, och hvilkas fredliga förmälande med hvarandra till elt harmoniskt helt sålunda kan sägas utgöra det närvarande tidsmomentets högsta politiska uppgift. Men erfarenheten har också visat, att ehuru allt hänlyder på sakernas oåterkalleliga framträngande till denna punkt i alla europeiska stater, hvarefter den politiska utvecklingen sannolikt kommer alt stanna dervid under en eller flere mansåldrar, så röjer en stor del af Europas regeringar ännu en hög grad af mot - Den 22 Maj. 865 motvilja ali acceptera en sådan lingens ordning.
Utanför ljödo fruntimmernas mjuka steg, enerverande i sin tunnsulade blixtsnabbhet fram och åter, fram och åter – kranarna plaskade och plaskade, än droppvis, än i vresiga, strida forsar, och idkeligen slogos dörrar igen. Hultmans rum var det bästa i våningen – icke så oäfvet – ägde en chäslong med fordom röd lugg och en bädd, hvilken om dagarna förvandlades till en något välfödd buffet; vette dessutom åt gatan d. v. s. åt tre gröna luckor på ett högt rödt hus. Till vidare var det ju beboeligt. Louise hade hemligen blifvit glad, då värdinnan förbjöd dem att indraga hushållsbestyr i all denna elegans, hon älskade att lefva Boheme, och om aftnarna när Tore kom hem, intogo de middag än här, än där. Lusten att läsa var borta, icke ens de färskaste noveller hemifrån fängslade henne. Hon tyckte icke om att vara stilla ... gick och väntade, stod och undrade, ville helst vara i rörelse. Det låg i luften. Hvar afton kunde det stora ha skett – att Tore fått något. Det var spännande, kittlande detta, kanske komme hon rent af att sakna oron, när deras ställning blef säker och bergad – sagan så godt som slutad. Tores studier väckte uppmärksamhet i affärerna ... 100 dollars i veckan kanske ... hurra! Plötsligt fick hon åter lust att räkna pängar, steg hastigt upp, bredde ut sedlarna, tömde portmonnäen och summerade ihop ända till sista kopparcenten. De långa pappersdollarna rasslade och prasslade trefligt under fingrarna – ännu ägde de öfver 100 dollars. Hon räknade ut, hur många veckor det kunde räcka, blef glad och uppsluppen, när dagarna skötos långt fram i tiden ... innan dess vore Tore naturligtvis säker på anställning. Och så var denna tids ängslan förbi. Nästan skrämmande att saken såg så föga invecklad ut ... Där hon låg på rygg på den stenhårda soffan med stark lukt af fukt och höll om skinnpungen – fattades hon småningom af pösande lefnadslust. Hon kunde tidtals gå och bära på en hemlig glädje, något ljust, som väntade.
Jag kan icke se, att Gr:n har anfört något skäl, som skulle kunna förmå mig alt afstå från förslaget i denna del. Beträffande skyldigheten för jernvägsholaget, att transportera trupper, så förefaller det mig så besynnerligt, alt man kan ifrågasätta den, då det är en allmän sed i andra länder, att kronan får emot nedsatt pris transportera trupper. Jag har varit emot saken i går och icke biträdt de stora medgifvanden, som R. o. Ad. då gjorde; men jag håller de ledamöter, som hafva bidragit till gårdagens beslut, räkning för att de åtminstone, vid dess verkställande iakttaga någon försigtighet, och jag kan således icke annat än biträda deras förslag i sin helhet. Jag tror, att man spänner bågen mycket för högt, om man yrkar, alt dessa försigtighetmått nu icke må anses behöflige. Jag anhåller om bifall Den 28 Augusti e. ra. 537 till StatsUtsk;s förslag och de 3 förslag till tillägg, som Gr. Lagerbjelke afgifvit. Frih. af Ugglas: Ibland de brister, som vidlåda StatsUtsk:s betänk, är äfven saknad af bestämmelse om taxan. Jag är således Gr. Lagerbjelke tack skyldig, derföre alt han bragt denna fråga å bane, ty jag anser denna fråga vara af allra största vigt. De skäl, som man deremot här anfört, är det ena, alt det vore ett för långt sträckt reglementerande och det andra, att stadgandet igenfinnes i den af K. M. redan fastställda oktroj af 1845. Denna oktroj är dock redan uphäfd och det ifrågavar:de stadgandet existerar således icke vidare. I afseende på reglementerandet, så beder jag att få fästa upmärksamhelen pä en omständighet, nemi., att i England, der man med den allra största noggranhet går tillväga i dessa fall, men der man icke gerna inblandar sig i enskildas företag, Parlamentet, innan jernvägen bifalles, alltid bestämmer maximum för taxan. Då sådant i England icke anses vara ett alltför stort reglementerande, så förefaller det mig besynnerligt, att man här i Sverige skall anse det för ett sådant.
Albert fortgå som han vill, än utsätta mig för hans hat och begabberi.» »Ja, se bara!» sade Mariana strängt, »huru svag, och bräcklig, och eländig eder jordiska kärlek är Förr vill du då se Alberts själ gå förlorad för den himmelska saligheten, än uppoffra din egen känsla af obehag vid att se honom, i början kanske, med vämjelse mottaga eller kanske till och med bortkasta det himmelska manna du ville räcka honom!» Ännu en lång stund talade Mariana i denna anda för Elina, och Elina fann slutligen att det verkligen vore hennes skyldighet att, kosta hvad det ville, återföra Albert på den rätta vägen, och det genom religionen, såsom det enda, enda användbara medlet. Men Elina måste nu skynda hem, och Maiana lofvade att hädanefter ofta besöka henne, i sin ensamhet, ty Elina hade så utledsnat sina andra unga väninnor med sitt eviga pjåkande omkring vaggan, och sitt sorgbundna, mörka lynne dessemellan, att de så småningom flytt, för att endast högst sällan, och då blott på ett kort ögonblick, besöka Elina. Nu, efter denna dag, grät Elina ännu långt mera, både dagar och nätter; Milla skrek naturligtvis i proportion deraf, och förfärligt synd var det om den arma Albert, hvars hjerta led outsägeliga qval af att se Elina för hvar dag aftyna och aldrig möta honom med andra ord än: »Albert, låtom oss tillsammans bedja den gode Guden om nåd och förbarmande!» och detta alltid under heta, strida tårar. Albert villfor alltid och gerna hennes önskan, men började slutligen föreställa henne, att de fordom voro oändeligen lyckliga utan att dock jemnt och beständigt »besvära den gode Guden» – såsom