Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes Abigael i » Ambrosius » är icke blott strålande vacker, men har äfven detta aristokratiska något, som fångar den veka, drömmande Ambrosius Stub och kommer honom att tillbe den hänförande kvinnan, icke endast icke som kvinna, utan som representant för ett andligt förfinadt lif. Fru Hovings konst är alltid soignerad, där finns aldrig något som stöter. Det är väl sant, att den ibland är allt för glatt, karaktären glider undan, och hennes unga damer bli sig väl lika. Men stundom — och isynnerhet på sista tiden — slår hon sig riktigt lös. Hennes Hertha i » En droppe gift » och hennes Almuth i » Hoxan », från den tid den stora konsten hade sitt rätta hemvist på den stora scenen, äro hvar i sitt slag förträffliga. Och i » Hexan » var det helt enkelt hon, som nådde diktarens tanke närmast. Det senast gångna spelåret har låtit henne fira sina största triumfer. Hennes konst har fått mera innehåll och djärfvare flykt. Slag i slag har hon segrat. I » Ungdom », detta stycke, som höjts till skyarnc eller sänkts till den literära afgrundens djup, gaf hon på ett vackert och själfullt sätt den unga flickans roll. Hennes Mandanika i » Vasantasena », Dramatiska teaterns stora trumf förra året, hade en fjärde akt, som kom salongen att jubla. Det var en eld i spelet, en fart i replikerna, som jämte den glänsande österländska apparitionen förlänade denna modiga unga slafvinna sympatiens hela medryckande kraft. Och så till sist hennes Sebastian-Viola i Shakespeares odödliga » Trettondagsafton », detta förtjusande lustspel, som, jag hoppas det, alltid skall vara till finnandes på Dramatiska teaterns spellista. Öfver fru Hovings Viola låg en verklig poetisk fägring, ett älskvärdt behag, en förtrollande glädtighet, som, allt tillsammans, skapade ett äkta litet konstverk. Också var kritiken en enda lofsång och publiken, som nog ännu har öppna ögon för fantasiens skimrande fjärilsvingar, idel entusiasm. I hänförelse är äfven publiken, när fru Hoving sjunger danska visor.
Stats■ samt Allm. Ilar.- och Ekon-Utskottens Utlåtande, N:o 29. 13 landlhamnar synes hafva redan i äldre tider tillkommit och befrielse der . V ifrån har tid efter annan varit sökt. Enligt 44 § af Kongl. Resolutionen å allmogens besvär af den 29 Juni 1752, hade Kongl. Majit förklarat, att, emedan vid berörde landlhamnar skedde utskeppning med inhemska fartyg af åtskilliga öns produeter, samt Kongl. Resolutionen den 22 April' 1735 stadgade, alt ”uti de ting, hvarest hamnegårdav belägne funnes och ”dertill börtie, ålåge allmogen, såsom af gammalt brukligt varit, att för ”Slrandridarne uppbygga och uppsätta, enär nybyggnad larlvades, en slugga om 9 alnar i qvadrat, 2 kamrar vid de större segelhare hamnar och ”en vid de mindre, till 4,j eller 5, och ett kök om 6 alnar i qvadrat, och ”en förslafva, 6 alnar lång och 3 alnar bred, allt under ett tak, jemte diet ”allmogen, äfven på slik händelse, borde uppsätta, en byggning af 12 a ”14 alnars längd till stall och fähus;” någon ändring uti detta stadgande icke kunde meddelas, utan egde allmogen på> Gottland att .ställa sig detsamma till efterlefnad.
V i få en förnimmelse af, att prisa henne lycklig. » — - det lider mot århundradets slut, att vi nalkas Detta är den lofsång, som doktor Martin revolutionernas år — du mins 1789, 1689 —? Luther uppstämmer för hustrun » sådan hon Men han döljer ej heller medalMen ännu äro vi någorlunda i lugnet och bör vara ». få sköta våra småstrider och vårt smågurgel jens frånsida, då han varnande utropar: » Det gifves ingen större plåga eller kors för oss sjelfva här uppe på halfön. på jorden än en elak, oberäknelig, grälsjuk och Mera nästa gång. D i n okysk hustru! » — Guido. Huru högt den store reformatorn i allmänhet håller äktenskapet visar åter följande yttrande af honom: » Det finnes ej någon älskligare, vänligare, lyckligare frändskap, gemenskap och förening ycket har nog både sjungits, talats och än ett godt äktenskap, der de äkta makarne skrifvits om qvinnorna, men sällan har lefva i frid och endrägt med hvar andra. » — P å detta kärnfulla sätt har Luther uttalat väl någon låtit sin stämma ljuda så sig om värdet af ett sant qvinnohjerta och väldigt och drastigt för och emot dem som ett verkligt äktenskap, sådant det borde vara den store reformatorn. Hvad Martin Luther på sitt kraftiga sätt i motsats till de lösa seder och den demorasäger om qvinnorna, betecknar i all sin kortlisation, som mot slutet af medeltiden rådde het mycket träffande deras sanna väsen och inom äktenskapet och mycket ofta äfven bland Och det var ej minst känslan för rätta ställning — mera träffande kanske än qvinnorna. denna demoralisation inom familjen och sammycket, som efter honom med slösande af ord hället, som bidrog att föra så många — framoch papper yttrats för och emot dem. för allt qvinnor — i armarne på den nya läran, Huru kunde Luther komma till en så djup i hvilken de tydligen spårade en frisk och kännedom om den qvinliga karaktären? Ej blott rensande luftström. genom teorien! Han stod ju som bekant i förbindelse och brefvexling med mången ädel och Med ett ord — Idun vill riktigt bli vår egen tidning.
Föröfrigt nedskref jag inga onyttiga förebråelser; jag önskade honom blott en annan älskarinna, som mera kunde sympatisera med honom. Vidare hade jag med fröken Dorothée en hemlig underhandling, deri jag förtrodde henne, att vissa händelser timat, hvilkas oundvikliga följd var, att jag måste lemna min kondition om par dagar. Jag bad henne underrätta hofrättsrådinnan derom. Den gamla fröken blef häraf icke så förvånad, som jag hade trott. Hon suckade och såg på mig medlidsamt, liksom hon skulle anat orsaken till min begäran. Fröken Dorothée har icke så liten observationsförmåga; det kan verkligen hända att hon genomskådat sin syster. Hon lofvade att för hofrättsrådinnan yppa mitt beslut. Jag har emottagit Josefs svar uppå mitt bref. Med hvilka andra känslor öppnade jag detta bref, det sista, än alla de förra. Huru hastigt var icke sigillet brutit på de förra brefven, huru långsamt och dröjande nu! Hvilken skillnad äfven på den nuvarande Josef och den förra! Den förra värdig mina ömmaste känslor, den nuvarande ovärdig dem alla, en menniska, som sätter sig öfver allt hvad samvetet anser rätt och heligt, »en ond engel sade ju hofrättsrådinnan hvars förtjenst är att hitta på utvägar och att icke vara dum«. Huru beklagansvärd är icke menniskan, då hon måste medge, att hennes hjerta farit vilse i dess val, att kärleken gjort henne blind! Redan har jag brännt upp alla hans bref, alla utom detta sista, det enda i hvilket han omaskerad talat mig till. Brefvet är kort; det må få plats i mitt album. »Celia! Af den fasta ton, som råder i ert bref, finner jag att ert beslut är fast och oryggligt. Derföre vill jag icke genom något vanmäktigt försök att kullkasta detta beslut falla er besvärlig allt emellan Celia och mig är nu förbi. Jag ville ingripa i ödets rättigheter; dess dom har träffat mig. Tänk om mig hvad ni vill ... jag skall icke klaga. Säkert är att jag om Celia skall tänka det bästa. Ni är en engel, den hvarken jag eller någon man är värdig. Farväl, farväl! Glöm Josef«.
I min vid sistförflutna Riksdag angifna embetsberättelse omförmäldes (sid. 60 och följande) ett åtal, anstäldt emot en Magistratssekreterare i Carlstad, derföre att han påfört och uppburit lösen för utdrag af Magistratens protokoll, expedierade till bemälde stads Drätselkammare. Jag hade då om nämnda mål att förtälja, det Kongl. Svea Hofrätt, genom utslag den 24 September 1862, förklarat, bland annat, att emedan de anmärkta åtgärderne blifvit af bemälde Magistratssekreterare, i sådan hans egenskap, vidtagna — Magistratssekreteraren var annars tillika ordinarie Rådman — thy funné Kongl. Hofrätten åtalet i denna del icke kunna af Kongl. Hofrätten omedelbarligen till pröfning upptagas. På sätt i nämnda berättelse antyddes, har i detta utslag ändring blifvit sökt genom underdåniga besvär; och i nådigt utslag den 27 April 1864, har 41 har Kongl. Maj:t, med ändring af Kongl. Hofrättens ofvananförda utslag, förklarat hinder icke möta för Kongl. Hofrätten att till behandling upptaga åtalet jemväl i hvad det rörde Magistratssekreteraren; och enär, innan pröfning häraf skett, utlåtande angående den emot Magistratens ledamöter förda talan icke borde meddelas, visat målet i hela dess vidd åter till Kongl. Hofrätten, som hade att detsamma ånyo företaga och dermed vidare lagligen förfara; hvarefter Kongl. Hofrätten den 27 Juni 1865 meddelat utslag, och — emedan uppenbart vore, att de protokollsutdrag, för hvilka lösen blifvit Drätselkammaren af Magistratssekreteraren affordrad och till honom af Drätselkammaren erlagd, utgörande, enligt hvad ostridigt vore, tillhopa Etthundrafyratioåtta Riksdaler 25 öre Riksmynt, afsett sådana förvaltningen af stadens allmänna angelägenheter rörande ärenden, om hvilkas handläggning inför Magistraten Drätselkammaren ansetts böra i och för fullgörande af sin befattning med stadens drätsel erhålla kännedom, eller hvaröfver Magistraten funnit nödigt inhemta
N:o 32, i anledn. af väckt motion, ang:de uphäf - Den 12 Febrauri. vande af den med innehafvandet af färjeplatserna Röhälla, Färjestaden och Fröbygårda på Ölands vestra kust förenade uteslutande rätt, att lill Kalmar öfverföra menniskor, kreatur och varor. Gr. Wrangel, Tönnes Helmuth: Jag skulle tro, att Ekon.Ulsk. äfven denna gång gjort sig skyldigt lill ett alltför eftergifvande tillstyrkande, på sätt Hr von Hartmansdorff en gång yttrade. Förhållandet är nemi., att fråga blifvit väckt hos K. Befihde i Calmar län, om nytt öfver fa ■ tsställe på Oland, mellan färjestaden derstädes och fasta landet, af det skäl, att några privilegier för färjestads-egarne skola ligga i vägen deremot. Denna fråga har af nämnde auktoritet blifvit afgjord och afslagen, men besvär deröfver hafva anförts hos Kammar-coll:m, som äfven deröfver resolverat, ehuru colleii utslag ännu icke är justeradt, så alt jag icke kan yttra mig om beslutets beskaffenhet. Emedlertid, och då denna fråga således i vanlig besvärsväg kan fullföljas till Konungen, och före den slutliga pröfningen det blir afgjordt, huruvida några privilegier veikligen lägga hinder i vägen förnya färjestäders anläggande pä Öland, så torde det vara allt för tidigt att Sländerne, nu åtminstone, på förhand ingå till Konungen med begäran det undersökas måtte, huruvida behofvet fordrar sådane utöfver de nu befintlige, hvilken fråga sannolikt ändå kommer under Konungens pröfning; hvarföre R. o. Ad. på dessa skäl torde finna anledn. alt afslå betänk. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.: Jag medgifver mycket gerna att den anmärkn., som gjorts emot Utsk:s betänk., kan hafva sin giltiga grund.
Banco milen för hwarje häst, i likhet med annan Kronoskjuts, som nvttias af Fångförare till Fangars forsilande, samt att Fångförare matte tilläggas någon särskild ersättning för fangars ward under ransakningstiden och intill desi de, som till Kyrkoplikt eller annan bestraffning bliswa dömde, warda afstraffade, har Utskottet noga öfwerwägat; Och hwad först angar ffmtslegans förhöjande; sa enär Kongl. Masit genom Nådigt Circulair till Herrar Landshöfdingar under d. n Julii 1809 i Nader förordnadt, att legan för fangeffjutsen dädanefter borde utgå till lika belopp, som det, hwilket för Kronoskjuts blifwit genom KonglFörordningen af den 28 Junii samma ar stadgat eller Ätta ffillingar Banko milen för hästen; anser Utikottet widare Utlåtande i denna delen icke wara af nöden; Dock som okunnighet om detta Nådiga Stadgande synes hafwa föranledt till framställning om äfwen denna stjutslegas förhöjning, torde Riksens Högloft. Ständer täckas hos Kongl. Majit underdanigst anhålla, alt berörde Nådiga Förordnande warder genom Allmän Kungörelse i Riket lillkätr-Wifwit. Bihang. Be - 422 Den i Junit.
Öfver-revisions-departements Militiee-räkenskaps-kontor den 30 November 1861. F. Hedberg. Kommittéens för salpeterärendena underdåniga utlåtande, i anledning nf Rikets Ständers Revisorers anmärkning vid granskningen af 1859 års räkenskap öfver salpeter-fonden. Stor mäktigate, Aller nådigste Konung! Genom remiss af den 18 Oktober nästlidet år har Eders Kongl. Maj:t behagat i nåder infordra Kommittéens för salpeter-ärendena underdåniga utlåtande öfver en af Rikets Ständers senast församlade Revisorer, vid granskning af salpeter-fondens räkenskaper och förvaltning för ar 1859, gjord anmärkning, att, då denna fonds kontanta behållning, som vid revisionsårets början utgjorde 175,273 ll:dr43öre, vid slutet af samma är uppgick till 199,660 R:dr 79 öre, Revisorerne ansett, att, enär utgifterne under året vida understigit det fonden tilldelade statsanslag, någon del af nämnde betydliga behållning kunnat genom utlåning göras fruktbärande. I anledning häraf utbedjer sig Kommittéen få i underdånighet upplysa: att i början och slutet af hvarje år förekomma de för salpeter-fonden betydligaste utgifterne, bestående dels i ersättningar till åtskillige läns landtränterier för derifrån under det före gående året 'förskjutne kostnader för fondens räkning, dels ock i förskotter, som till inlösen af salpeter i de salpeterproducerande länen måste till landtränterierne derstädes till ganska betydliga belopp under löpande året remitteras; hvadan Kommittéen vid första och sista månaderne af hvarje år måste öga en betydlig kontant behållning för att kunna dylika utgifter i mån af inkommande reqvisitioner bestrida. Af den befintliga behållningen vid 1859 års slut, 199,660 E:dr 79 öre, blefvo äfven för ofvannämnde ändamål under loppet af de 3 första månaderne år 1860 till Eders Kongl.
Maj:t anförda skäl får Utskottet tillstyrka, Rikets Ständer att, med hufvudsakligt bifall till hvad Kongl. Maj:t i denna punkt föreslagit, för deras del besluta: a) att alla de åt embetsoch tjenstemän på lön indelde räntor och tiondeanslag, de allmänna verk och inrättningar, kyrkor och fromma stiftelser tillhörande dylika indelningar och anslag, samt de, såsom ersättning för vissa hemman eller lägenheter åtföljande besvär, anvisade ränteeller liondeanslag, jemte de vissa städer tillerkände anslag af dylik beskaffenhet, må, likasom de kronan behållna, af räntegifvarne få lösas med penningar efter ett, hvarje år för de nästförflutna tio åren bestämdt, medelpris, utan rättighet för räntetagarne, att något af dessa anslag till leverering in natura uppsäga 20 Siats-Utskottets Utlåtande, JYs 167. dock att för dem af nuvarande embetsoch tjenstemän, hvilka enligt fullmakter eller konstitutorialer äro i åtnjutande af så beskaffade löner, utan att serskildt förbehåll om förändring blifvit i fullmakten eller konstitutorialet gjordt, förändringen först med deras afgång från embetet eller tjensten må träda i verkställighet, såvida de icke sjelfve, deröfver hörde, förklara sig önska, att den derförinnan må försiggå; b) att innehafvare af ränteoch tiondeanslag för upphörandet så val af deras hittills åtnjutna optionsrätt att utfordra dessa anslag in natura, som af rättigheten att utaf räntegifvarne uppbära forsellön, då lösen med penningar eger rum, hållas skadeslösa på det sätt, att de af statsverket årligen erhålla ersättning till samma belopp, hvartill forsellönen för närvarande författningsenligt tillgodonjutes; c) att alla räntegifvares nuvarande rättighet ali uppsäga räntorna och lionden lill leverering in natura må, så snart den i mom. litt. a omförmälda förändring träder i verkställighet, inskränkas endast till spanmål och till de år, då årets markegång är lägre, än dot för lösen af spanmålen bestämda medelpris, med skyldighet likväl för räntegifvarne att, vid spanmåls leverering in natura, erlägga skillnaden emellan spanmålens värde efter årets markegång och det högre medelpriset; d) att i de fall, då, i afseende å den kronan icke behållna spanmål, räntegifvare åstunda begagna sig af förenämnde uppsägningsrältighet, men räntetagaren icke vill spanmålen emottaga, densamma, jemte hvad som enligt förestående mom. bör i kontant erläggas, må, lika med kronans behållna spanmål,
Det djupa och lifligt kända behofvet, som jag nu i korthet framhållit, har sökt och funnit ett uttryck i en institution, som, ehuru egentligen af mera enskild natur, dock i någon mån motsvarar detsamma. Denna institution är den Svenska slöjdföreningen. Utsprungen från en ringa början, har den omkring sig förenat sju å åttahundra industriens idkare och vänner, samt tid efter annan vunnit resultater, som innebära rättmätig anledning till glädje och stolthet, resultater, som utvisa, att fältet för dess verksamhet är rigtigt valdt, om ock oändligt stort i förhållande till föreningens krafter. Sålunda är det nämnda förening, hvilken från början stiftat den här i Stockholm befintliga slöjdskolan, som numera vuxit ut till det kanske mest omfattande och säkerligen mest besökta läroverk i hela riket: det har nemligen under sisla läseåret haft omkring i,300 elever; sålunda var det slöjdföreningen, som för tvänne år sedan tog initiativet och inför Kongl. Majit framlade förslaget om en större industri-utställnings anordnande i hufvudstaden; det var likaledes denna förening, som, när nyssnämnda idé syntes falla i glömska och ej kunde komma till stånd i den utsträckning och under den form, som blifvit föreslagen, gjorde en förnyad framställning, som lyckades vinna bifall, och hvaraf resultatet om några månader skall visa sig uti den första något storartade exposition af industrialster, som inom vårt land blifvit åstadkommen, och utan hvilken vi skulle fått nöjet att nästa år resa till Köpenhamn till en Dansk utställning, samt exponera våra resurser på den Danska marknaden, i stället för att skapa oss en egen. Från slöjdföreningen har likaledes utgått en bankinstitution, som har till ett af sina ändamål att tillgodose industriens idkare derigenom, att densamma dels belånar deras arbetsprodukter, dels icke försmår att röra sig och verka äfven med små belopp. Men icke blott idéer af praktisk vigt hafva blifvit af slöjdföreningen framburna, för att sedan af andra bringas till utförande: föreningen utvecklar äfven en stadigvarande verksamhet, som är af ganska stor betydelse.
Ida och blifvit efter vederbörande embetsmyndighelcrs hörande algjorda. hafva likväl, enligt hvad Utskottet inhemta!, äfven hos Rikets Ständer vid fyra föregående Riksdagar framställningar i detta ämne förekommit af ungefärligen samma innehåll, som nu förevarande motion, eller att .omförmälde hemmansinnehafvare mätte erhålla vidsträcktare betesrätt å Mösseberg eller ock återfå de andelar af Kronoparken, dem de en gäng af förhastande sig alsagt; men Rikets Ständer hafva icke funnit någon af dessa framställningar vara af beskaffenhet att till åtgärd å deras sida föranleda. I öfverensstämmelse härmed anser Utskottet icke heller lämpligt lör Rikets Ständer all till omedelbar pröfning upptaga den nu väckta frågan om tillåtelse för Påfverås och Tåstorps byamän att erhålla vissa lotter af Allmänningen, utan synes densamma böra af vederbörande administrativ myn - 4 Stats-U/skoltets Utlåtande N:o 26, dighet handläggas och afgöras,' hvarom byamännen hafva sig öppet alt i behörig ordning göra anmälan; — och får Utskottet i följd häraf hemställa, att Riksdagsfullmäktige!! Lundahls ofvan anförda motion tnå af Rikets Ständer lemnäs ulan afseende. Slockholm den 8 Januari 1857. Arik. till Exp.-Ulsk. d. 9 Jan. 1857, kl. 11 f. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om upphörande af del vlaj Kung/. Hamina/ -kollegium bestämda minim i-ar reinlebelopp för lironofiskena Norrforss samt Spol,fallet och Spolehällan i Umeå eif. (I. A.) Enligt hvad Riksdagsfullmäkllgen Gustaf Glad från Westerbottens län uti en af Bonde-Ståndet till Slals-Utskottel remitterad motion anfört, hade vid 1844—1845 års Riksdag den åsigt hos Rikets
Oicismins. commu-nerade frän de öfrige Etänden: Bonde, Ständct: 1 Del. af ^.nll-rs dtilsson frän Jemtland m. fl. om til^ttande af en leomiköe i hwarie landsort, till rccflerande as tionde och öfrige Pastoralier, 5 t g; af jokan Olsson l.on§kn>-!;, anmärkningar rörande bränwinshrän,lingen, 515; af ^näress slrlsnäston frän Lland, om städernes stvldighet att lefwerera salpeter til Kronan lika med landet, ZIZ; af.jon jonston i Blekinge rörande hushållningen med ekar, 6Z7; af joksn bongberg om recognitionskogarne, 6Z7> 2 Del. Lrio Svenssons afsägelse, att wara Ledamot i Revision öfwer Krigsutrednings rakenffaperne, i händelse ökade arf-voden ej bewiliqs Rcvlsorernc, 66; af Osrl Kilsson fran Rykövmgs Län, om förändring i författningen af förmedlade hemmans skyldighet att underhälla ocks hygga Kyrkor och Prcsteboställen, 66; af joksn Olsson OonZKorz, om landets lika frihet med städerne att hälla vacane" rotar, 67; af Idlils Lricslon frän Carlstads Län, om tillökning i Banco, och RiksgäldsFullmäatiges honorarier, 67; af A. vsnislslon och ^nclers lksrsson 0 n gärdkarihandel, 286. — Borgare«Ständet: I Del. af7Handelsman lllsmnllröm, onr en afgift för rättigheten att wid conicription lega karl i sitt ställe, 515. — Af Herr DKim. Sllgsrll-Ki, om spannemäls magaziner vä Gottlgno, 6Z7. A Herr Asiesigren Osrl brosenius, om ut widgan. Register.
Och på Tongatabu blef stor sorg, och qvinnorna foro omkring den stora kanoten och klagade högt och ristade med snäckor sönder ansigte och bröst; ty Wainahée deras höfdings sköna maka var fången på fremlingens flytande ö. Men ändtligen, när ett dygn hade gått om, fördes Wainahée åter till stranden, ty nu hade en qvinna på en annan ö funnit och återhemtat det stulna djuret och fremlingarna lemnade nu den härjade ön. Glad, som den befriade fogeln, lätt som vinden far öfver sjön, hastade Wainahée till sin make, till hennes ögas ljus, men hon mötte icke ljus, hon mötte natt. Med foten stötte han till Wainahée, i det han sade: "Hvite mäns qvinna, bort från mig", och Wainahée nedsjönk som dimman på stranden. Höfdingen gick. Värnlöst låg oceanens smycke, perlan bland hafvets hundrade öar, den hade intet försvar. Länge dröjde ej heller fienderna, innan de anföllo den värnlösa. Panu var en ringa höfding, men han segrade dock snart öfver den, som intet värn hade. Tongatabus mäktige höfding irrade omkring, sårad och ensam som ett jagadt djur och nedföll slutligen dignande i ödslig skog. Men i skogens djup följde honom, utan att han det viste, ögon, som följt honom alltsedan fienden kom. På afstånd hade Wainahée följt den sårade och aldrig lemnat honom. Nu hastade hon fram, letade och fann blad, med hvilka hon förband hans sår. Men förgäfves sökte hon en droppe vatten att dermed läska den försmäktande. Allt mera ångestfullt sökande gick hon omkring och fann slutligen en inhägnad plats. Der lågo tre friska kokosnötter på en ställning, men ack, de voro heliga, de voro tabu, det fanns ingen möjlighet att tvifla derom, det syntes på sättet af deras uppställning bland platangrenarne. Att borttaga dem vore döden, men hvad mer! Wainahée må dö, men skall dock kanske lefva, till dess höfdingen hunnit läska sig af kokosnötens mjölk.