Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Staistamt Oeconomie-Vlskottens Betänkande N\o 19. 35 b) inom Hedervärda Bonde-Ståndet, Riksdags-Fullmäglige Anders Martensson och Eric Nilsson frän Jemtland, hvilka yrkat, alt Jemtlands Rotehållare i allmänhet måtte komma i åtnjutande af den lindring i roleringsbördan, hvarom de, genom det förut fattade beslut om en roteringsjemkning i Jemtland, blifvit försäkrade, samt att Rusthållarne vid Hästjagare-Esquadronen måtte beviljas fortfarande och tillökt anslag af Statsmedlen, till lättnad i den dryga rusthiugsskyldigheten. Delta, med hvad mera hnndlingarne innehålla, hafva Utskotten i öfvervägande tagit; och finna väl upplyst och ostridigt vara, att det
Ma j:ts nyssberörde Nådiga Proposition, aflöningen endast blifvit uppptagen till i ,600 R:dr, i stället att Academien föreslagit ett sammanlagdt belopp af 2,5oo R:dr, sistnämnde belopp likväl vore af behofvel påkalladt, till stöd hvarföre motionären anfört: alt, genom Kongl. Maj:ts den 2 December 1766 meddeldte Nådiga Stadfästelse å Rikets Ständers Secreta-Utskotts underdåniga skrifvelse.af den il\ förutgångne October, Riks-Antiqvarien eller Secreteraren i dåvarande Kongl. Antiqvitels-Archivum, hvilket alltid utgjort en Afdelning af Kongl. Maj:ts Canzli, erhöll lika lön med RiksArchivi-Secreteraren och Kongl. Bibliothekarien; att då Konung Gustaf III förordnat, att Riks-Anliqvarie-tjensten bör ega lika anseende och värdighet med Förste Expeditions-Secreterare, samt Academiens Secreterare, enligt det den 20 Mars 1786 utfärdade Kongl. Donations-Bref för Acade»lien, fortfar att vara Riks-Antiqvarie och eger att directe hos H. M. Konungen föredraga Academiens angelägenheter, han ock bör, i öfverenstämmelse med innehafvande tjenstegrad, uti Kongl. Majrts Canzli aflönas; att likväl, sedan, vid Academiens stiftelse år 1786, Riks-Antiqvarie-lönen blifvit från Kongl. Majrts Canzli till Academiens stat öfverflyttad, det inträffat, att, under det Expeditions-Secreterare-lönerne blifvit lill 1,800 Rrdr förhöjde, förstnämnde lön numera endast utgör 55q R:dr 24 sk., eller föga mera, än en Copist-Iön, ehuru angelägenheten fordrar, att den person, som innehar Riks-Antiqvarie-befattningen och Secreterare-tjernsten vid Academien, samt blifvit förordnad att derjemte, utan serskild aflöning, vara Kongl. Majrts
Samma läromästare under bela lärotiden verkar äfven till större lättnad med afseende å lärdomens bibringande och emottagande, emedan lärare och elev då bättre känna och förslå hvarandra; dessutom blefve sjelfva beväringsplikten mindre tung med ett enda års förlängd öfning, än om fördelad pä flera år, då osäkerheten att erhålla tjenst iller alt ostörd få öfverlemna sig åt något annat lefnadsyrke derigenom betydligt ökades. I alla fall lärer utsigten att på ena eller andra sättet fä liden för beväringsmanskapets öfningar utsträckt så långt, ali fullständig soldatbildning kan vinnas, icke under närvar, förhållanden vara serdeles lofvande, och Hr Stiernsvärd sjelf torde ej obetydligt hafva bidragit att förmörka den genom sitt förslag att helt och hållet indraga den nu medgifna. ” Bevuringens undervisning och öfning försvaras och för* ''dröjes derigenom, att dess vapenöfning sker ensamt och af ”otillräckligt antal instruktörer. Hell annorlunda blefve va"penöfningens resu/tater, om, sedan rekrytbildningen under ”det ena äret föregått, beväringsmanskapet under det derpå ”följande förnyade sin vapenöfning tillsammans med mera ”öfvade trupper; ett förhållande, som, om del kunde ut stråe* ”kas t. ex. till 2 ar, skulle erbjuda liela nationen en så till"räck/ig stridbarhet, att dess sjelfständighet vore otvifvel”aktigt betryggad”. Tillräckligt antal instruktörer och sitt kall fullkomligt vuxne har hitintills icke saknats, men deremot vilja eller förmåga alt anskaffa medel för bcvärings-exercisens utsträckning till behöflig lid. Således lärer detta tillsvidare få räknas ibland antalet af fromma önskningar, och del lönar följaktligen icke mödan att derom vidare orda. Ej destomindre vore det redan en obestridlig vinst, med afseende pä beväringsmanskapets bättre öfning, om densamma, sådan den nu är, kunde ske samtidigt med regementsmötena.
Stockholm den 21 Februari 1842. a låffSI TILL • • RIKETS HOGLOFL. STANDER, ANGÅENDE AJ‘ Rikets Ständers Revisorer År 1841. Sf©€££)€>€iE, 1842. P. A. Norstedt & Söner, Kongl. Boktryckare. Berättelse till Rikets Högloft. Ständer, angående den af Rikets Ständers Revisorer, i fortsättning från den af Höglofl. Banco-Utskottet, vid sista Riksdag, förrättade granskning, såväl af Bankens och Tumba Bruks afslutade räkenskaper för åren i83p och 1840, som af styrelsen och förvaltningen vid dessa Verk; Gifven i Stockholm den 14 December 1841 - 1 ill följd af stadgandet uti 68 § Riksdags-Ordningen och efter af Kongl.
Båda förslagen äro åter lika derutinnan, att tvist emellan försäkringstagare och försäkringsgifvare eller emellan dem och någon som med försäkringen haft befattning, äfvensom alla sådana mål, hvilka böra af dispacheur handläggas, skola gå, den förra till Rådstugurätten i den stad, hvarunder svaranden lyder, eller om han ä landet bosatt är, till Rådstufvurätt i närmaste stad, och de sednare eller dispachemålen till domstolen i den stad, der dispachen utgifven är. Utom de allmänna skäl, som innefattas uti härofvan intagna utdrag utur den Kongl fastställelsen af Sjölagen för sjörätts-målens skyndsammare handläggning och bringande till slut, ligger det äfven i sakens egen natur, att sådana mål icke böra underkastas den tidsutdrägt, som är oskiljaktig från rättegången vid landtdorastolarne. Alla de fyrfaldiga och så rättvist öfverklagade följderna af våra landt - domstolars endast periodiskt återkommande verksamhet, de kännbara olägenheterna och ofta nog för den enskilde väsendtliga uppoffringar, detta målens utdragande från ting till ting i åratal, utan annat äfventyr för en tredskande part, än utgifvandet af ett vite, som i de flesta fall icke står i något förhållande till den enes fördel eller den andres skada af ett uppskof, måste naturligtvis framstå än tydligare, då frågan gäller tvister, der ett skyndsamt slut knappt är af mindre vigt än sjelfva rättvisan af beslutet; och då lagstiftningen redan för 200 år tillbaka fann nödigt för dessa mål föreskrifva en snabbare gång, torde behofvet deraf i närvarande tid vara ännu påtagligare. Man måste nemligen besinna, att lagtima häradsting förrättas högst tre och mångenstädes endast två gånger om året och icke egentligen under den tid af sommaren, då sjöfart förnämligast eger rum. Då nu till häradstinget erfordras en stämningstid af minst fjorton dagar, skulle således en sjörättssak högst sällan eller nästan aldrig kunna anhängiggöras vid häradets ordinarie sommarting. En kärande part egde då för sakens upptagande rättigheten att begära urtima ting, men denna rättighet eller förmån är mera skenbar än verklig.
Blodet har varit som brinnande olja i hans ådror; det har gnisslat och rifvit i hans hjärna som af grus mellan kvarnstenar, och håret har rest sig på hans hufvud af ångesten. Å Gud, å Gud, denna synd kan aldrig förlåtas! Och ändå – Gud är ju barmhärtig? Och för ingenting som han eljes kan ha förbrutit i lifvet har han mera behof af Guds barmhärtighet. Icke heller kan någonting vara mera ägnadt att lefvandegöra inom honom andens fladdrande trånad efter försoning med Gud och hoppet om ett återseende efter döden. Så börjar nu hans längtan åter sin flykt mot oändligheten, stigande högre och högre för hvar gång hon sväfvar ut. Just som han, i begynnelsen af sin fängelsetid, drömde sig bort från verkligheten, söker han nu lindring i sitt lidande genom att frammana för inbillningen den andra världens glans och härlighet. Det är icke lätt att bilda sig någon föreställning därom. Den salighet, en kristen kan hoppas på i ett kommande lif, är af helt annan art än sällheten sådan han drömmer den på jorden. Hans sinnliga uppfattning af lyckan måste luttras och sublimeras, innan himmelns salighet kan bli föremål för hans längtan. Ännu har detta icke skett, men evigheten börjar dock hägra för hans aning, visserligen ännu blott svagt och obestämdt, som en groda kanske förnimmer solen. En människa ser en strålande ljushärd och hennes tanke kan fatta dess storhet; för en groda ter sig kanske ljushärden blott som en glittrande prick i det blå. Hon har ingen föreställning om dess storhet. På samma sätt står människan gent emot evigheten. Hennes sinnesverktyg kunna icke fatta den. Endast aningen når stundom så högt. De världar, som kretsa omkring solen, och hvilkas banor vi icke skönja, befinna sig dock ännu inom ändlighetens sfär, som icke ens bildar en den allra minsta lilla bråkdel af oändligheten. Där dväljas de salige i en glans och härlighet, som ingen dödlig kan fatta. Gud är en öfversinnlig källa af värme och ljus, och saligheten är att uppgå i Gud.
Ehster Utskottens förmenande lagger Skiftes''stadgan ingalunda något hinder i vägen ”för ett sådant behandlings-sätt, emedan ''dervid ofelbart måste tillgå på det sätt, ”att, sedan först utrönt och afgjordt är, om ”visst jordstycke skulle anses såsom inlösningseller afrösnings-jord, så verk’’ställes graderingen deraf, hvarefter förrättningen på enahanda sätt fortsattes med ■'öfrige egorne. ”Med denna åsigt af ifrågavarande ”ämne anse alltså Utskotten sig sakna skäl, ’’att föreslå någon ändring eller tillägg i .”hvad Skiftes-stadgan härom innehåller. 9i3 §§. Af samme Motionair: att föreskrifterne, det tvister om Taxering och planläggning icke få afgöras förr, än delning blifvit fullbordad, vore i hans tanka högst olämplige och föranledande till rät* Lagsamt Allm. Besv. o. Occ. Utsk. Bet. N-o S. 73 tegångar, omarbetningar af eller jemkningar uti förrättade och fullbordade delningar, då likväl författningarnes esprit tycktes vilja sådane olägenheter förekomma; samt Af Herr Tham, Wollrath, af Hans Hansson från Gefleborgs Län; och Af Petter Hildersson frän Hallands Län, hvilka, uti serskildta memorial, hvar för sig yttrat enahanda åsigter i ämnet, som vice Talmannen Jon Jonsson* ”Uti alla äldre så väl Slor-skiftes som ”.Enskiftes Författningar har den princip ”varit antagen, att, innan skiftes-läggningen ”finge verkställas, borde Ego-graderingen va”ra orubbligt afgjord; hvaremot Lag-Comiten ”uti förslaget till Byggninga Balk, 4 Gap. ”29 § antagit den princip, som i i3 § 18 ”Cap. i Skiftes-stadgan blifvit följd, att ”nemligen frågan om Graderingen borde ”fullföljas i sammanhang med .klagan öf”ver fullbordadt skifte.
Hysande i förevar, ämne alldeles motsatta åsigter med den siste värde talaren, tror jag det vara en hufvudsaklig och vigtig garanti mot missbruk, att ett visst belopp stadgas, hvarunder banker icke få stiftas. Alltför små och svaga banker kunna, oaktadt de strängaste före-, skrifter och controller, dock svårligen i längden upprätthåll las, såvida de äro utsatta för större och mägtigare bankers medtäflan. Erfarenheten inom andra länder, hvarest enskild bankrörelse allmänt idkas, har tillräckligen, genom många öfvertygande exempel, ådagalagt vådorna af dessa små banker, hvilka den ena dagen uppstå och den andra störtas af någon starkare bankinrättning. Vidkommande åter de af iden siste värde talaren anförda exemplen inom vårt fädernesland, så får jag, hvad först Wermländska banken beträffar, äran upplysa, att jag anser det just vara ett vä-, sendtligt fel i denna banks organisation, att den blifvit in-, rättad i så inskränkt scala, hvilket fel också allt mer och mer börjar erkännas inom provinsen. Vådan deraf, att denna bank är mindre, än sådana inrättningar i allmänhet böra få vara, synes mig likväl icke så stor, så länge densamma, snart sagdt, är den enda privatbank i Sverige; ty den Skånska torde med mera skäl kunna anses såspm ett enskildt bankierconfor, än sorn en priyatbank. Jag är dessutom full - Den 19 Mars e. ro. komligen öfvertygad, att, med en allmännare kännedom om linanciella förhållanden, stiftarne af Wermländska banken icke skulle stadnat vid det inskränkta belopp, som vid bankens inrättande såsom grundfond för densamma bestämdes, och om hvars utvidgande fråga äfven sedermera uppstått.— Hvad den Skånska s. k. privatbanken angår, får jag gifva Frih. boye tillkänna, att dess uppkomst och organisation just är ett bland de förnämsta skälen, som föranledt mig att ifra för en bestämd lagstiftning för privatbankerna.
KammarCollegium körnare att bibehållas vid pröfningsrätlen af Länens markegångspris, , eller denna pröluingsrält biel ve på annan myndighet öfverflyttad, alla de ändringar uti markegångs-taxan, som i vederbörlig ordning slutligen varda fastställde, måtte gälla, icke blott för den klagande, utan ock lör alla andre räntegifvare och räntetagare inom samma Län; 3:o af Friherre Raab, C. G., som fastat Rikets Ständers uppmärksamhet Ö de, i hänseende lill utgörandet af den årliga alradsoch liondespanuiålen, i flere landsorter förekomne betänkliga tvister, hvilka föranledis af det utiKongL Kungörelsen den 22 November 1834 meddeldte stadgande, att säden skall vara af ren och strid beskaffenhet. I följd af vederbörandes åt denna föreskrift gifne tolkning, att nemligen den levereringsgikla spanmålen ansetts böra ega den fuligoda beskaffenhet, sorn knappast under de fördelagligaste år kan prassteras, vöre det för räntegifvare ofta svårt och snart sagdt omöjligt att spanmålen in natura leverera. Vid flerfaldig» tillfetten hade ock, inträffat, att, sedan räntespanmålen, efter en kostsam tran - Stats-Uislcottets Utlåtande, N;o lil. 3 sport af flere mil, ankommit till levererings-orten, densamma af ofvan uppgifven anledning, casserats, hvarefter den skattskyldige nödgats fullgöra tionden med penningar till ett, markegångspriset och den i Författninga ine stadgade förhöjning motsvarande, belopp.
Men för att vara säker om tillgångar, och *lå det syntes så rättvist, enligt Konungens Egen Nådiga uppmaning ti i! Riksens Ständer, att om ock det Allmänna saknade utvägar, att ensamt utföra det allmänt nyttiga, sä borde dock Staten göra hvad han förmåddej och då redan långt för detta, uti Riket fanns en af Lagstiftningen gillad utväg till vinst, men denna vinst nästan helt lämnas till Enskifdta utan afl sort återtjenst till Staten, (ett förhållande. 170 Den g Februarii. sorn jag är öfvertygad , intill denna stund och kanske längre fortfarit, om ej Götha Cana! varit; så lemnades denna förmån till Göiha Canal Bolag, ej för att deraf sticka 23 proCent om året af sitt Capital i egen ficka, utan för att efter ett sparsamt utdelande af 5 proCent på Capitalet använda resten till Arbetets utföran. de. Hvad är det nu som pä en gång gjordt allt detta Lands förstörande, som förut så Qklandrat ansågs? Snart skulle man kunna tro, att förlusten af de 23 proCent vålla den häftigaste klagan, och jag spår, ehuru idag ej trodd , att den dag kommer, då man ångrar Pisconternes förstörande; åtminstone blir det då, när den, som nu i tysthet där insatt sina medel för 3 proCent, hvarifrån de utgått för 6, eller om man så vill, för 7 vid egen Cassakista och utan Rivahté af D.scanten kommer att fordra, med vanlig försigtighet och säkerhet, förmodeligen blott 6 proCent, fast med ett litet en och annan bekant tillägg. Men erfarenheten , torde hända ännu Män-» niskornas enda sanna Läromästare, visade snart dessa Fonders otillräckelighet. Den nogaste granskning i alla hänseenden föregeck, intet lemnades oupplyst eller oanmärkt af Lagstiftningen; alla utvägar och behof granskades, och derefter förklarade igiy års Lagstiftning, att företaget, såsom nyttigt och utförbart, borde fortsättas, efter en gång antagen plan; att Bolaget och Styrelsen i alla hänseender uppfyllt sina pligter; att Staten alltså borrie komma till hjelp med fyllande af bristen, då Discont - Den 9 februarii.
Då gick heren dristeligen upp i salen, hvarest konungen satt till bords med alla sina gäster; och skräddaren hade sin plats vid konungens sida. När nu skräddare-svennen såg den tappre kämpen, som hade frälsat prinsessorna, bleknade han till jord; men konungen vände sig till kocks-pojken, och sporde med hög röst: »är det du som har frälsat mina tre döttrar? Heren svarade frimodigt: ’alla veta förtälja, att icke jag, utan skräddaren har gjort det.’ »Nej,» ropade konunga-döttrarne med en mun, »det var du som frälste oss, och här sitta de tre silkes-trådar, som vi flätade in i ditt hår, den dagen du låg på vårt knä.» Prinsessorna sprungo så fram, omfamnade kocks-svennen, och uppsökte hvar sin silkes-tråd ibland hans långa lockar. Nu förstodo alla, att det var sannt, såsom konunga-döttrarne hade förtäljt. Men konungen sade: »om det var du, som frälste prinsessorna, skall du ock hafva lön derför. Jag gifver dig min yngsta dotter, och dertill halfva mitt land och rike.» Nu blef stor lust och hugnad öfver hela kungsgården, och brölloppet firades med fröjd och gamman. Men den manhaftige skräddaren smög sig skamflat bort ifrån gästabudet, och sagan förmäler intet om hans vidare storverk. Anmärkning. Ibland F. HAMMERICHS ~Skandinaviske Reiseminder~, införda i tidskriften ~Brage og Idun~, Kjöbenhavn, 1859, Bind II, förekommer ss. 547-552 en öfverlemning ifrån ~Blekinge~ af en saga, kallad »Lille Knös», hvilken eger lika inledning med ofvan anförda folk-berättelse. Den Blekingska öfverlemningen är i öfrigt utan serdeles värde, och skönjes tydligen hafva tillkommit genom förblandning af flera skiljda sago-stoffer. Vi återkomma dertill, vid meddelandet af sagan om »Pojken, som åt för tolf och arbetade för tolf.» De Begge Foster-Bröderna. Beslägtade Folk-Sagor förekomma: På
Utsk. i dessa punkter hemställt och yttrat. 40:de punkten, ang:de §;n 136. Härvid förekom först förslaget rör:de upbördsoch debiterings-ersättning för Skepps-Ombudsmannen i Stockholm, och Sjömanshusens Föreståndare i de öfriga städerna. Hr von Hartmansdorff: Jag anser det belopp af 3 proc., som Utsk. föreslagit, vara för ringa, och vill, till stöd derför, åberopa samt till en del upläsa det yttrande af den 6 April innevar:de år, hvilket Fullmäktige i Riksg:s-Kont. afgifvit angående denna sak. Det lyder sålunda: ”Enär till följd af nu anförda stadgande, de hvar och en sjöman åliggande utskylder skola, vid så väl utsom afmönstringar honom affordras och, derest icke styrkas kan, att desamma förut blifvit vederbörligen betalde, serskildt debiteras samt, vid skeende liqvid för hans hyra, innehållas, så måste denna debitering, npbörd och redovisning onekligen vara högst besvärlig och tidsödande, i synnerhet inom liufvudstaden, hvarest, i jemförelse med andra stapelstäder, endast ett mindre antal af förhyrda eller afmönstrade sjömän har sitt egentliga hemvist och sin vanliga mantalsskrifnings-ort. Dessutom måste, vid bedömandet af dessa göromåls beskaffenhet och deras jemförande med andra upbördsmäns åligganden, äfven lagas i betraktande den omständigheten, att den Skepps-ombudsmannen ålagda upbörd icke är inskränkt inom någon viss upbördstermin, utan fortgår så länge sjöfarten varar”. På grund af hvad Riksg:s-Kont:s Fullmäktige sålunda uplyst och hemställt, anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. måtte förhöja det föreslagna beloppet från 3 lill 5 proc. Hr Printzensköld: Som jag deltagit uti det tillstyrkande, som innefattas i den skrifvelse Hr von Hartmansdorff upiäst, så är det helt naturligt att jag instämmer i de åsigter som i denna skrifvelse åro uttalade. Jag anser mig likväl böra anföra ännu ett skäl, som talar för en förhöjd debitering.
J. öfverensstämmelse med de gf,under, sorti af BancoUtskottet nu sednast blifvit föreslagne, i afseende på Styrelsernes sammansättning och verksamhet vid båda LantContoiren, ensligt hvilka dessa Styrelser ej skulle vara urw 3 74 Banco Utskottets Betankanden. derkastade något egentligt beroende af Rikets Ständers Fullmägtige vid Råneo Verket , utan, sjelf^e i egenskap af Ständers utsedde Ombud ega full arisvars och redovisnings-skyldighet för sina göromål och befattningar; anser BancoU tskot tet angeläget, a 11 en Ansvarighet sLag för dessa Styrelser blifver af Rikets Högiofl. Ständer vid närvarande Riksdag fastställd; och som de AnsvarighetsLagar , hvi ka under den l Maj 1810 finnas utfärdade för Rikets Ständers Fullmägtige vid Bancooch RiksgäldsVerken, uti flere delar ej äro lillämplige för Directeurerne vid de ifrågavarande LåneContoiren, tillstyrker Utskottet att Rikets Ständer må uppdraga åt Deras -LagUtskott att samfält mpd BancoUtskottet uppgöra, och till Rikets Ständer oförtöfvadt ingifva förslag till en så. dan Ansvarighetslag för dessa ProvincialDistcontStyrelser sorn må finnas mot ändamålet svarande. Hvilket, i sammanhang med Utskottets förnyade förslag till de reglernentariska föreskrifterne för UåneContoiren, Rikets Ständers upplysta bepröfvande, vördsamt understälies. Stockholm den 30 October 1823. Anbom den 6 Nov. l823* Memorial till Rikets HögioflStänder, angående nödig åtgärd till betryggande af Banquens och enskildes säkerhet, i afseende pade Assignationer, som, enligt Utskottets förslag, skulle Banco Utskottets Pettinkanden. 175 komma att utfärdas frän Vestra och Södra LåntContoiren.
Prostinnan såg efter henne med ömhet, och suckade helt tyst för sig sjelf: – hur väl Konrads lugna förstånd passar att leda Anna med sitt lifliga lynne, Gud sjelf tycks ha utsett dem åt hvarandra. Nu återkom den unga flickan med en kratta och började med ifver kratta sandgångarne på den lilla gården. – Se, mamma, medan tant ställer i ordning i hans kammare, skall jag göra snyggt i trädgården och på gården, som jag brukade göra förr, när vi voro barn, och han kom ifrån Wexiö, så att han liksom då skall se att han varit väntad, och finna hemmet trefligt och festligt till hans mottagande Se så, nu skall jag bara gå ut i hagen och bryta litet löf, för att sätta i grinden, så är det alldeles som förr. – Och med Ajax tätt bakom sig, som tycktes dela sin unga matmors glädtiga lynne, sprang Anna ut i hagen som gränsade intill gården. Prostinnan satt qvar på sin plats och följde blott med moderligt intresse alla den lifliga flickans rörelser, som nu röd och varm kom tillbaka med hela famnen full af löf och blommor, och ämnade just fläta in dem i den grönmålade grindens spjelor, då tant Lovisa, med uppstrukna klädningsärmar, och lika röd och varm, som Anna sjelf, kom ut helt ifrig med den strukna gardinen kastad öfver armen. – Se här, Anna lilla, – sade hon, räckande den åt henne, – du kan sätta dig och kamma ut fransarne litet grand, de ha’ blifvit hoptofvade i tvätten, så skall jag sätta upp dem sedan; nu har jag burit upp ostarne på vinden så länge, men herren vete, om de icke genast börja jäsa der, emellertid så skall Maja – Mamsell Lovisa afbröts i sin ifver af tvenne händer som lades öfver hennes ögon och ett ”God afton, tant Lovisa!” af en munter och ungdomlig röst bakom henne. Mamsell Lovisa vände sig om, vigt som en snurra, och utropade med glad förvåning: – Konrad! min kära gosse, är du redan här!