Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det torde nämligen vara klart, att Taines forskning går ut på att framställa en författare eller konstnär på ett så lefvande och mångsidigt sätt, att dermed också hans folks hela förgångna lif samt hans eget samtida derigenom erhålla en representant och ett uttryck. Som exempel derpå taga vi den personlighet, som Taine mest af alla beundrar, Shak-speare, och framhålla honom såsom en viss folkstams representant, hvilken under ett visst tidsskede och påverkad af en viss omgifning sökt att realisera vissa af naturen gifna tendenser. De historiska dokumenten äro ej annat än medel, hvarigenom man kan för sig åter låta uppträda den synliga individen. Men detta framställande af de vexlande och föränderliga personligheterna är ej den hufvudsakliga uppgiften för historien; den synliga individen är endast ett medel att lära känna den osynliga, inre menniskan. Denna står dock ej ensam i verlden, utan är omgifven af en mångfald individer, och hans känslor och tankar hafva till orsak den stora samtida mängdens sätt att tänka och handla. Dessa allmänna bestämningar hos det stora hela, hvaraf individen i sitt framträdande beror, äro folkstammen, om-gifningen och tidpunkten, och dessas verkningar manifestera sig i elementernas gemenskap, gruppernas sammansättning, lagen för de ömsesidigt af hvar andra beroende förhållandena samt lagar för i vissa afseenden skeende inflytanden. Uppgiften för en literaturhistoriker blir således att uppvisa, huru det folk, hvars literaturhistoria han författar, uppstått antingen isoleradt såsom en enhet för sig eller genom en sammansättning af olika folk, som tid efter annan inflyttat i landet, blandat sitt blod och sin kultur med de besegrades och på detta sätt åstadkommit en förening atelement, hvilkas analyserande innebär en förklaring af folkets naturel i, det hela. Man måste vidare i detta folks utveckling särskilja vissa perioder, hvarinom flere författare, följande vissa grundidéer, sammanställas såsom utgörande en krets, samt slutligen inom dessa perioder, som kunna innefatta århundraden, analysera den tidpunkt, då deras förnämste författare uppträdt, för att ur tidsförhållandena erhålla förklaring, hvarför dessa på det för dem säregna sättet uppstält och löst sin konstnärliga, uppgift. Shakspeare tillhör den engelska folkstammen, uppträdde under renässancens tidehvarf och var en samtida till drottning Elisabeth.
Brefvet af den 9 December 1799, sorn stadgade att Ensaksoch Vites-Bötesmedlen borde förräntas. Det är visserligen obestridligt, att dessa medel tillhört StatsVerket, som således här vore den rätta fordrings-ägaren; men då Allmänna HospitalsInrättningen, till hvars förmån Lånet blifvit användt, äfven af Statsbestyrelsen utgör en del, hvilken, ehuru i dess Fonder ingått bidrag af den enskildta välgörenheten, dock, lika med andra förvaltningsgrenar, kunnat göra anspråk på att ifrån StatsVerket få sina behof fyllde; och då Rikets Ständer, vid 1809 och 1810 årens Riksdag förklarat, attalia emellan Kronans Publike Verk före år 1809 gjorde försträckningar borde gå lill afskrifning, i följd hvaraf flere sådanc afskrifningar blifvit af Eders Kongl. Maj:t i Nåder beviljade, hvaribland må nämnas den af StatsVerkets Skulder till Wadstena Krigsmanhus och Nlilifiae-BoställsCassorne, enligt Eders Kongl. Maj:ts Nådiga Bref af den 2o Maji 1824, får Seraphimer-Ordens-Gillet i underdånighet hemställa, om icke likaledes de i Licjviden Ensaksoch Vites-Bötesmedlens samt Allmänna Hospitalsoch BarnlmsFonderne emellan bälancerade Poster må utur Seraphimer-Ordens-Gillets räkenskaper få afskrifvas. Den Nådiga Remissen återställes härjemte i underdånighet, och Seraphimer-Ordcns-Gillet framhärdar med djupaste vördnad, nit och trohet Storm ägtigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majrts Underdånigste, tropliktigste tjenare och undersåtare. Rosenblad. A. G. Mörner. Jacob De la Gardie. Carl De Geer. Stockholm den 16 April 1851. C. M. Hindbeck. Till Kongl. Maj:t underdånigst.
» Om vi skulle läsa högt en stund, » föreslog Agnes. Cecilia rynkade på näsan och skakade på hufvudet. » Kanske ni vill höra en duett? » frågade Rolf. » Nej tack! Jag tror inte jag förstår mig på det där pjunket. Låt oss hällre få en ärlig » bondtolfva » på fyra man hand. » Rolf och Annie vexlade ofrivilligt en hastig blick, som dock icke undgick Cecilia. A f artighet mot gästen, om ock icke af böjelse, efterkom man hennes önskan och eftermiddagen tillbragtes vid spelbordet. (Forts.) Frureformen. J |l ?ed » frureformen » menar jag icke ett för.- II slag att förvandla alla fröknar till fruar. Nej, fröknarna må, gärna för mig, till lefnadens afton få fägna sig åt sin jungfruliga titel. Lika litet afser mitt förslag att upphöja de nuvarande » madamerna » till fruar. Nej bevars, då vet jag, att jag skulle ha emot mig hela den respektabla och kompakta majoriteten af våra fruar. Jag ville endast föreslå, att hvar och en, som är fru, helt enkelt skall kallas fru — och detta är j u icke någonting alltför revolutionärt? Jag resonerer helt enkelt så här: antingen är det en heder för hustrun att bära sin mans namn, och då äro alla titlar öfverflödiga, eller ock är det icke en heder — o c b då kunna väl inga titlar förbättra saken. Jag har ofta sökt utfundera ett skäl för bibehållandet af denna sed, men ej lyckats finna något sådant. Kittlar det fåfängan att få höra en titel, så måtte det väl i lika hög grad stöta örat — o m man har det ringaste sinne för harmoniska ljud — att höra sådana ord som landshöfdingskan, assessorskan, kommerserådinnan, kronofogdskan, tullförvalterskan o. s. v, Aldrig i världen kan väl en människa på allvar njuta af att bli kallad presidentska, generaldirektörska, borgmästarirma eller apotekerska. Vi hafva visserligen ej några » Frauoberappelationsgerichtsräthin », såsom jag en gång såg skrifvet på min grannes dörrplåt i Tyskland, där jag äfven hörde en skorsteusfejares maka kallas » Frau karriinräthin ».
Skulle, på sätt motionären yrkat, alla räkningar och skuldförbindelser beläggas med charta sig., blefve följden ovilkorligen den, att ett hämmande i affärslifvet komme att uppstå, och på grund af detta skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts förslag. Härefter blef propos. å bifall till TJtskits ifrågav:de hemställan framställd och med ja besvarad. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att den del af Betänk., som nu vore i ordningen att förekomma, innefattade dels motiver till och dels. hemställanden i afseende å Utsk:ts förslag till ny förordning ang. stämpelpappersafgiften, samt att, då någon särskild hemställan rör:de den l:sta §:n i nämnde förslag icke afgifvits, sjelfva texten dertill torde fä uppläsas. Efter det §:n härefter blifvit uppläst, anmälte sig och yttrade Hr Printzensköld: I afs. på redaktionen af nu förer dragne l:sta §, tror jag att Utsk:t af förbiseende uteglömt ett ganska vigtigt ord. §:n lyder som följer: Alla här omförmälda skrifter och handlingar skola med stämpel förses till det belopp, på det sätt, med de undantag och vid det ansvar för underlåtenhet eller försummelse, som denna författning närmare bestämmer. Jag skulle tro, att, för vinnande af bättre svenska, ordet »härvid” borde efter ordet ”försummelse” inskjutas. Gr. Lagerbjelke: I afs. på redaktionen af l:sta §:n har Hr Printzensköld yrkat att ordet ”härvid” måtte inskjutas efter ordet »försummelse”. Jag tror, att en sådan förändring är alldeles onödig, om man faster afseende på den efterföljande Maj, 447 relativ-satsen ”sorn denna författning närmare bestämmer”. Afslutar man ieke meningen vid ordet ”försummelse”, utan ger sig äfven lid att läsa den efterföljande satsen, kunna inga misstag komma att uppstå. Jag yrkar bifall å §:n oförändrad. §:n bifölls.
Hvad sålunda förekommit har Stats-Utskottet tagit i noggrannt öfvervägande; och, enär det af Kongl. Majit föreslagna sätt för ordnande af förhållandena med kyrkohemmanen synes erbjuda en antaglig utväg till förekommande af vidare tvister angående dessa hemman samt till undanrödjande af osäkerheten i besittningsrätten till desamma, tili stor fördel ej mindre för den enskilde än det allmänna, anser sig Utskottet böra understödja den nådiga Propositionen allenast med den förändring att, då, enligt hvad Utskottet inhemtat, ganska många innehafvare af sådana kyrkohemman, som icke blifvit utarrenderade, aldrig erlagt städja för eller fått åbobref å hemmanen, utan besitta dem på endast tronsportbref eller köpekontrakt af deras företrädare, hvilka icke eller haft åbobref derå, jemväl åt desse bör tillförsäkras rättighet att lösa sina innehafvande hemman till skatte. På grund häraf får Utskottet hemställa: l:o. att första punkten af Kongl. Maj:ts förslag måtte erhålla följande lydelse: »Haliändska lösas, de, å hvilka stadgad åborätt eger rum, af åboen, »och de, som äro utarrenderade eller på annat sätt upplåtna, af arrenda»torn eller innehafvaren;» samt 2:o. att hvad Kongl. Majrt i öfrigt föreslagit, måtte af Rikets Ständer bifallas; hvarom, i händelse Utskottets hemställan af Rikets Ständer gillas, 3:o. underdånig skrifvelse torde böra till Kongl. Maj:t allåtas; och anser sig Utskottet härigenom hafva besvarat jemväl de enskilde motionärernes framställningar i ämnet, i följd hvaraf 4:o. vidare utlåtande i anledning af desamma icke erfordras. Arik. lill Exji.-Utsk. ilen 23 Juni 1863, kl. 2 e. m.
Beträffande den z:dje omständigheten, eller att Bränwinsbränningen borde upphöra samma dag öfwer^ hela Riket, af det skäl, att alla Rikets Znwanare matte njuta lika rätt, sa anser jag för min del, denna Utskottets tanke icke wara instäm, mande med den bedröfliga målning af wista Lands, orters tillstånd, som blifwit alfwén i de flere til! Utskottet fran Standen inkomne Memorialer. Enligt deras uppgister är det de närmast omkring Hufwud, staden belägne Landskap, der Spannemalspriferne stigit aldrahögst och som hotas med hungersnöd: Skulle det da icke wara billigt, ja nödwändigt att Bränwinsförbudet först komme destu landets betryckta barn Den 29 Aprlk barn tillgodo, hwilket ofelbart sker, da det blifwcr gällande fran den dag, det hinner kungöras, »välförståendes, att fyra dagar i alla fall lemnades frie till afbränning af en redan gjord tillmäskning? Det wackra skälet, akt alla matte njuta lika rätt, blir, efter min tanke, härigenom icke upphafwit, utan twertom bättre tillämpat, än ester Utskottets mening. Den som först mäste underkasta sig Förbudet, är »cksa i tillstånd att först och i förhand blifwa underrättad, att ett sadant är att förwanta. Han nyttjar da alla möjeliga utwagar att i hast öka sin Bränwinstillwerkning och sitt lager, i fall han derwid ser någon förmon, da den deremot, som ar mera aflägse fran Hufwudstaden och således icke torde fa någon kunskap om förbudet förrän det fran Predikstolen uppläses, emedlertid later Vranwinstillwerkningen ga sin wanliga gang, och således icke consumerar mera Spannemal an den förre, oagtadt han har längre frihetstid dertill. Men skulle också något enskildt intereste härigenom blifwa förfördelat, sa bör sadant icke komma i beräkning da del gäller att rädda hela Landsorten fran en hotande Hungersnöd.
Banco, deribland vål åtskillige poster förekommit Stats-Utskottet, vid genomläsandet af Kongl. Directionens Protocoll, så beskaffade, att Commerce-Rådet af Domaren kunnat från ersättnings ansvarighet frikännas, men andre åter synts mindre säkert ledande till befrielse från betalnings skyldigheten, utan ock medgifvit Commerce-Rådets önskan, att ånyo få underställa Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning en omtvistad Arrende-Summa, för sednare tiden, utgörande, med ränta till 1822 års slut 5,235 R:dr 25 sk. kan Stats-Utskottet för sin del ej godkänna, utan anser Kongl. Directionen härutinnan hafva öfverskridit de föreskrifter, som med en rigtig tillämpning af Kongl. Maj:ts Nådiga Utslag, bordt af Kongl. Directio - Stats-Utskottets Betänkandcn, io3i nen följas, hvarföre och då Commerce» Rådet dessutom särskildt hos Kongl. Directionen ytterligare vackt påstående, om nedsättning och förminskning uti Allmänna Magazins-Inrättningens hos honom efter Liqvid, egande fordran, af hvilka anledningar tillsammanstagne kan förutses, att något slut i denna mångårige tvist, ej utan Domarens mellankomst vinnas kan, Stats-Utskottet foranlåtes vördsammeligen hemställa, att Riksens Håglöf!. Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla detta förhållande, med underdånig anhållan tillika, att ifrågastålde af Kongl. Directionen, med CommerceRådet träffade öfverenskommelse, såvida, efter Stats-Utskottets förmodan, Kongl. Directionen af Kongl. Maj:t varder ansedd oberättigad, att en slik afhandling ingå, må på sådan grund till kraft och verkan förklaras ogiltig, och Allmänna .Magazins-Inråttningens samtelige fordrings anspråk hos Cominerce-Rådet Björnberg, vid vederbörlig Domstol utan tids utdrägt göras gällande, samt Kongl.
Jag skulle önska, att hvad här blifvit stadgadt kunde låta sig göra, nemi. att alla erforderliga åtgärder för ränteperscdlarnas omsättning så skyndsamt böra vidtagas och fullbordas, att kronorantonia, så vidt görligt är, för år 1837 öfver hela Riket må kunna debiteras och utgå efter nya methoden; men jag kan i förväg förklara, att jag anser detta icke vara möjligt, och Den aa Janu a vi e. ra. jag skulle derföre vilja föreslå, att orden: så vidt görligt är, för år 1837, måtte utbytas mot orden: så fort ske kan. Kan det verkställas förr, så vore det väl; men kan det icke, så är det orätt att utsätta en viss termin. Hr von Hartmansdorff instämde med Frih. Cederström. Hr af Billbergh: Den anmärkn., som Frih. Cederström gjorde, har varit föremål för öfverläggning inom StatsUtsk.; och just derföre hafva orden: så vidt görligt är, blifvit införda, hvilka fullkomligen uppfylla Hr Frih:s syftemål. Hr von Hartmansdorff: Jag anser icke tjenligt alt utsätta ett bestämdt årtal; ty förr än ske kan, sker det dock icke. Tror man sig vinna mera skyndsamhet genom att bestämma ett visst årtal, framför hvilket man sätter orden: så vidt görligt är, så hade man lika så väl kunnat bestämma åren i835 eller i836. Men då jag icke anser sådant befordra någon skyndsamhet, tillstyrker jag den rättelse, Frih. Cederström föreslagit. Hr Peyron, Gust. Abrah.: Jag begärde ordet för att genmäla den siste värde talaren. Om StatsUtsk. utsatt år 1835, hade föreskriften varit omöjlig att efterkomma, emedan de erforderliga åtgärderna inom den tiden icke kunnat medhinnas, hvilket de deremot kunna till 1837; men detta oaktadt anser jag det vara lämpligare att förändra redactionen, så att orden: så vidt görligt är, för år 1837, utbytas mot orden: så snart sig göra låter. Gr. Gyldenstolpe:
Ni hade öfverlemnat allt i ert hus åt ert tjenstefolk och bekymrade er sjelf om intet. D o c k: Ä r husfrun sjelf som vårdarinna med, ej tryta uti huset råd och sed. » Ruth. Små steg mot ett stort mål. Med anledning af en slöjdutställning. JsSjiedan Idun utsände sitt senaste nummer till de vida kretsar, inom hvilka hon numera räknar sina läsarinnor och — läsare (ty hvarför skulle vi ej antaga, att äfven husfadern eller sönerna i familjen någon gång ögna genom våra uppsatser; alltid intressera de sig något litet för, hvad som ligger husets damer om hjertat), sedan dess ha visserligen inga s. k. » stora tilldragelser » timat i vår hufvudstad af karaktär att kunna påräkna uppmärksamhet i våra spalter. De lysande jubileumsbalerna äro ett minne blott, och i regel håller sig ju Idun gerna fjerran från den dagliga nyhetsmarknadens brokiga virrvarr, der de stora » politiska » tidningarna bäst dominera situationen. Det är sant, att dessa senare äfven förekommit oss angående den sak, vid hvilken vi här med några rader vilja dröja. För dem bland våra väninnor, som öppna » lilla pappas », » gubbens » eller » kära brors » dagblad, är den å Hotell W 6 af Stockholms läns hushållningssällskap i förra veckan anordnade slöjdutställningen icke obekant. Den omfattade alster från länets skilda folkskolor, till det hufvudsakliga alster af späda, konstskickliga barnahänder, hvilkas praktiska yrkesskicklighet gjorde en glädje att se. Utställningen i sin helhet föreföll kanske ej den flygtige betraktaren särskildt betydande. Så på det qvinliga som manliga slöjdområdet — om nu dessa egentligen böra eller borde så pass bestämdt skiljas, som oftast sker — förekom egentligen intet nytt eller genom frappanta egenskaper slående. Denna enkla husgerådsslöjd, de olika snideri-, halmflätnings-, sömoch väfnadsarbetena hade vi sett mångfaldiga gånger förut på skilda industriexpositioner. Idel gammalt nytt, med några få mindre nämnvärda undantag! Derför ämna vi ej heller här gifva oss in på några detaljbeskrifningar öfver de olika arbetena, en detaljbeskrifning, som skulle erbjuda ringa af intresse.
Den aflidne monarkens ministrar dels följde honom i grafven, dels aflägsnades, eller, som det hette, begärde och fingo för sjuklighet afsked af den nuvarande konungen. I en stat, sådan som Preussen, finnes just ingen opinion om de högre dignitärerna: om flera af de nya ministrarne visste man derföre icke stort annat, än att konungen för dem hyste personlig välvilja. Hela Europa känner med hvilken enthusiasm den nya regentens tal vid hyllningen mottogs. Hans försäkran, att Preussarne voro ett «i frihetens sköte och under vapnen uppvext folk,» väckte furioso. Andra sade «Ein König ist ein Mann der That; er hat Prediger, um Reden zu halten.» Åtta månader sednare kan man väl ej vänta sig att finna spår af denna «Begeisterung.» Förf. tillstår, att han ej fann annat, än några anekdoter samt tal om en föregifven pietism hos monarken, hvartill hans gemål, en prinsessa af Bayern, isynnerhet anses bidraga. Så berättade man, att han vägrat köpa en utmärkt tafla, emedan den tillhört ett upphäfvet kloster och måste anses för röfvad från helgedomen. Han är eljest en beundrare af Fredrik II och har valt dennes Sanssouci till sin favorituppehållsort. I dess alléer hade man sett honom läsande i ett papper, och Berlinarne sade, «att han instuderade Fredrik II:s rôl.» Vid sin thronbestigning inrättade han majorater, och det sades varit en plan, som likväl nu lärer vara öfvergifven, att fortfarande sålunda grunda en mäktig länsadel. Sjelfva den kungliga betjeningen skulle få ett livré från 1740. Denna förkärlek för det gammaltyska lärer vara ett rådande drag i monarkens tänkesätt. Ett afgörande steg, men hvilket Tyskarne icke synas förstå att nog värdera, är, att den nuvarande konungen en gång gjort slut på alla tomma förhoppningar om en konstitution, hvilka så väl Preussare som icke-Preussare fortfarit att hysa, oaktadt de längesedan bort finna deras gagnlöshet. Fredrik
Prot. 1862 k 1863. 6 Sami. 1 Afd. 18 Häft. 2 Banko-Utskottets Utlåtande JVs‘ 43. riksdag fastställdes och hvilka äro intagna i Banko-reglementet af den 30 Oktober 1860, med undantag allenast af bestämmelsen i mom. 1, litt. a l:sta punkten, angående det belopp af teckningssumman, sorn skall i Rikets gällande mynt erläggas; samt Mom. 4. De besparingar, som i och för berörda ändamål icke erfordras, ingå till Bankens reservfond. Mot Utskottets förslag i nu upptagna punkter är den anmärkning inom Borgareoch Bonde-Stånden framställd, att, enär Filialbankerna i Norrbottens län, Piteå och Oskarshamn, skola ega lika rätt till undfående af förhöjdt kreditiv, som Filialbanken i Skellefteå, dessa icke bort från åtnjutande af sådan förmån vara uteslutna och att, hvad särskildt Oskarshamns Filialbank anginge, denna destoheldre borde tillerkännas rätt till ytterligare kreditiv, som säkerhet derför till belopp af 80,000 å 90,000 R:dr blifvit ställd och ansökan hos Banko-fullmägtige att erhålla deremot svarande kreditiv gjord innan Utskottet afgaf sitt betänkande i detta ämne. I anledning af dessa erinringar har Utskottet funnit sig böra meddela följande: Vid sednaste riksdag berättigades Fullmagtige att använda 1,000,000 R:dr såsom kreditiv till sådana Filialbanker, som dädanefter kunde varda oktrojerade, hvaribland företrädesvis till en Filialbank i Laleå, i fall dylik bank skulle der komma till stånd och inom den 30 Juni 1861 för kreditivs erhållande från Riksbanken ställa godkänd säkerhet, samt för öfrigt till Filialbanker i orter, hvarest Bankinrättning förut ej funnes. Efter samma riksdag äro oktrojerade, Norrbottens läns Filialbank i Luleå den 21 December 1860 samt Filialbankerna i Piteå, Oskarshamn och Skellefteå den 28 Mars 1862.
Om derföre summan icke kan nedsättas utan återremiss, hvilket likväl efter min öfvertygelse, är både möjligt, och enligt med v . ■ 120 Den 3o Junii f. m. praxis, så anser jag en återremiss nödvändig i detta afseende, och anhåller då derom, i synnerhet som fråga äfven blifvit väckt om att taga hort en annan säkerhet i afseende på räntornes ordentliga liqviderande. Man har nemligen ansett odieust för låntagare att prestera borgen inom Stockholm för räntans erläggande. Om denna säkerhet går bort, blir förhållandet ännu svårare för cassan, synnerligen då lånesumman är hög. Herr Printzenskjöldj Axel: Då Directionen i sin Berättelse, under anförande af svårigheterna, att få Riddarhusets medel utlånte mot inteckning i fast Egendom, enär högsta summan, som på sådant sätt till en person får utlånas, är bestämd till 10,000 R:dr, hemställt, att den Directionen medgifna rättighet att på kortare tid, mot säkerhet af Reverser och Hypothek, utlåna likaledes 10,000 R:dr, måtte utsträckas till ett oinskränkt belopp, så har Utskottet, då det ej kunnat tillstyrka bifall till denna begäran, trott sig gå en medelväg, då det föreslagit högsta Lånesumman på en fastighet till 3o,ooo R:dr, och rättighet för Directionen att, mot annan säkerhet, utlåna äfven 3o,ooo R:dr. Utskottet har nemligen föreställt sig, att den 0- lägenhet, som uppkomme derigenom, att endast 10,000 R:dr få på fast egendom utlånas, skulle upphöra, om summan förhöj ' - / f J 1 Den 3o Junii f. m. 121 des, emedan mången gerna skulle, för att få siri skuld på en hand, taga ett större lån, ehuru han nu icke bryr sig om att begära en summa af 10,000 R:dr, hvilken på en stor egendom ej kan betraktas annorlunda, än såsom hörande till smålån.
Då nu jemnlikhet i beskattningen alltid. är' ett vilkor för , dess rättvisa, och, hvad bevillningen angår, så mycket angelägnare att söka åstadkomma i hufvudstaden, som aldra-, största delen af de betydliga kommunal-skatterna der efter en gemensam beräkningsgrund, utgår i förhållande till bevillningen; men en sådan jemnlikhet icke kan tillvägabringas, der flera af hvarandra oberoende Taxerings-kommittéer skola utöfva beskattningsrätten och Pröfnings-kommittéen omöjligen kan medhinna, att sträcka sin verksamhet utöfver pröfniugen af anförda besvär, så faller genast i ögonen, huru nödvändigt det är, att för hufvudstaden hafva blott en Taxerings-kommitté. Såsom erfarenheten redan nu visat, hafva med afseende på taxeringen för inkomst af kapital eller arbete, i fråga hvarom den subjektiva öfvertygelsen hos Taxeringsmännen nästan uteslutande bestämmer besluten, en del Taxerings-kommittéer följt den åsigten att de uppskattade inkomsterna borde hållas så höga som möjligt, under det att andra Kommittéer handlat efter mildare grundsatser. För att bringa dessa till mera enhet, vore otvifvelaktigt bäst om Stockholm finge en enda gemensam Taxerings-kommitté. Denna kunde då arbeta på afdelningar, men taxeringsbeloppen icke bestämmas annorlunda än efter öfverläggning, hvari alla afdelningarna borde deltaga. Om det nu brukliga valsättet, det oaktadt, bibehölles, hvilket uti 46 § borde särskildt utmärkas, så rubbades härigenom icke hvad i 62 § stadgas om föreslående och utseende af ledamöter i Pröfnings-kommitté. Föreskriften i slutet af 44 §, att Ilandels-kollegium föreslår tiden för Taxeringskommittéernas sammanträden, är icke nog omfattande. Den borde derföre utbytas mot det allmänna stadgande, att för Stockholms stad Ilandels-kollegium fullgör de Magistraterne i öfriga städer åliggande skyldigheter. I 47 §, mom. 3, bestämmes ej hvilken myndighet har att pröfva, huruvida anmäldt förfall må anses lagligt eller icke. Bestämmelse härom borde icke i Förordningen saknas.