Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Oell varder allt detta vördsamligen till. Riksens Högloft. Ständers upplysta profning öl. veile m na dt Stockholm den 21 Augusti 1823i Transumt af Protocollet, hållet uti Riksens Höglofl. Ständers Bevillnings-t/tskott den 16 April 1823. S. D. fiöglofl. Utskottets ^tdje Afdelnings den 14. dennes .på bordet lagde Betänkande, r anledning af Kongl. Maj:s Nådiga Proposition om fort-, farande af den så kallade 3 sk:s afgiften till veneriska smittans hämmande föredrogs å nyo och upplästes. St a t *-U.ts kott ets B etan k a n de n. ju Härefter aflemnades af Erik Svensson och Upplästes ett sä lydande: Alla de åsigter, som Uti Afdelningen blifvit yt* trade, rötande ifrågavarande afgift stämma öfverens deri, att densamma bör ega rum. Endast i afseende på beloppet och reglementariska före. skriftevne för dess utgörande, samt controllen öf» ver dess användande hafva meningarne varit delade. Jag ian icke instämma i någon af dessa meningar; ty jag yrkar att afgiften rent af må upphös ra, elier åtminstone icke blifva föremål för nå» gon bestämmelse af Riksens Ständer. Tre skilling? afgiften härleder icke sitt ursotäng från något Ständernas Besh,it, utan frårt Frivillige öfverenskommelse:-, åt hvilka sista Riksdagens Ständer gåfyo en utsträckning genom stadgandet att afgiften skulle fortfara i fern-år. Jag inser ej hvad nytta, men väl hvad våda det kan medföra, att af frivilliga sammanskott skapa tvungna Bevillningar. — Nyttan inser jag icke, emedan jag ej kan föreställa mig, att folket vill upphöra med ett bidrag» sorn är Skäligt, sedan det en gång åtagit sig 3i3 StaisII is ko t tets Bet;, n kand en. elef. Vadan deremot faller genast i ögonen; Hvem vill gifva, sedan man erfarit, att gåfvan förvan lias till en stående skatt.
Och strejken kommer; floden sväller öfver sina bräddar — man måste gripa till en medeltidsskildring eller någon krönika från Hugenott-krigens år för att få ett sådant pregnant intryck af en uppretad folkmassas vilda våldsamhet, som det Zola förmår gifva oss. Sedan följer så bakslaget — hur arbetarne af hunger och nöd tvingas / itt gifva upp sina anspråk, och med mästarhand äro alla öfvergångarne från den första entusiastiska oppositionen ner till förtviflans resignerade stumhet jitergifna. Men detta följdriktiga och högtragiska slut fördröjes — och detta är den svagaste punkten i » Germinal * — af ett fantastiskt drag, en episod om några, som blifvit öfvergifna i en grufva och långsamt pinas ihjäl så när som på en, en opisod, som påminner om Jules Verne och icke ens saknar ett ohyggligt och onödigt bimotiv å la Xavier de Montépin ... Detta är » Germinal * — historien om en strejk. Hvad det tekniska angår, är boken ytterst likartad med sina äldre syskon. Kompositionssättet är Zolas vanliga, lugna, episkt långdragna kulmineringsmetod. Förr i verlden, den tiden det skrefs tjocka luntor i filosofisk estetik * brukade tyskarne åskådliggöra romanens kompositions-sätt med figuren ^ — en dvlik linie visar förträffligt handlingens gång såväl i Germinal som i Zolas öfriga verk. Hvad karaktersteckningen deremot beträffar, har den något trädt i skuggan för det stora sociala ämnet, som icke lemnat författaren någon plats till några minutiöst utförda själsanalyser. Men några typer finnas dock i Germinal, som tillhöra de ypperligaste Zola skapat — och det vill säga mycket. När » L ’ assomoir » kom ut, såg man mångenstädes detomdömet, att Zola förtalade de franska arbetarne. Dot var icke sant — ty äfven här presenterade han för läsaren åtminstone en arbetare ai rent ideel art, eller hvem minnes icke smeden Goujet med sitt \ jnsa helskägg och sina klara ögon, den präktiga, kärnsnnda mannen.
Den slafviska eftergifvenheten för Ryssland har icke ökat hans prestige, och hans personliga inflytande öfver monarken minskas kännbart, om Holck aflägsnas. Hvad sedan kommer att ske, vet ingen. Men jag tror, liksom kammarherre Brandt, att ni, min käre grefve, bör taga tillfället i akt och uppvakta majestäterna. – Med risk att icke bli mottagen? He? – Jag skulle aldrig ha tillåtit mig, att ge er råd, om jag icke kunnat svara för följderna. Ni riskerar ingenting genom att söka audiens. Om jag rätt fattat kungens mening, skall ni sedan icke behöfva vänta alltför länge på en utnämning till deputerad i generalitetskollegiet. Struensee talar i en ton så myndig och säker, som om afgörandet hvilat i hans egna händer. Rantzau reser sig upp och bugar sig med ironisk respekt. – Är ni redan en så mäktig herre – he? – att ni kan garantera mig detta? Bernstorff sitter dock ännu med handen om rorskulten – och han kommer aldrig att godvilligt släppa mig fram! – Men just detta är, som sagdt, kungens vilja. Och H. M:t är ju enväldig. – Godt! – Rantzau bugar sig ännu en gång, som om han stått inför kungen själf. – Jag skall då mycket snart låta anmäla mig till audiens. – Och sedan skall ni komma ofta till Traventhal! – infaller Brandt ifrigt. – Ni måste hjälpa mig att sprida en smula glans öfver hvardagslifvet vid hofvet. Dessutom bör ni icke försumma att uppvakta drottningen. Hennes Majestät är kvinna i hög grad – och ingen vet hur långt en erfaren kavaljer kan hinna i hennes gunst genom trägen uppmärksamhet! Rantzau vandrar nu med lifliga men något besvärade steg af och an på golfvet, lik en fångad varg, som i själfva den yttre rörelsen söker afledning för sin inre upphetsning. Hufvudet håller han så högt som om han marscherat i spetsen för en armé. – Ni har rätt, min käre vän! Jag skall icke försumma drottningen! Jag skall uppvakta henne på födelsedagen – komma med glans – i spetsen för Hennes Majestäts eget regemente och paradera – he?
I Paris finnes ett lika stort antal homöopathiska läkare, som hälften af hela läkare-korpsen här i Sverige. Att för närv:de i denna riktning åstadkomma någonting här, finner jag, med anledning af den behandling, som frågan rönt uti Utsk:t, samt den i ämnet jemväl nu förde diskussionen, vara tämligen Den 25 Februari. 479 hopplöst; men har likväl trott mig göra rätt deruti, att ännu en gäng begära ordet uti ämnet, på det icke sedermera må sägas, att den som tiger, samtycker. Jag anhåller om återremiss, på det att frågan måtte blifva bättre utredd. Frih. Stael von Holstein, Fab. Wilh.: Det kan naturligtvis icke vara min mening att med Hrr läkare tvista derom, hvilkendera methoden är den rätta; men hvad jag vågar påstå är, alt detta Betänk, är allt för litet motiveradt. Utsk:t har sagt, att en vid förra riksdagen begärd summa af 8,000 rdr till inrättande i hufvudstaden af en polyklinisk anstalt för homöopathisk sjukvård, blef afslagen. Skälet dertill var, att man icke ansåg den frågan vara af sakkunnige personer tillräckligt utredd, huruvida nemi. den anstalten var fullt ändamålsenlig eller icke. Hvad man nu begär, är just denna utredning, eller att »K. M., om efter vederb:des hörande i nåder så skäligt pröfvas, täcktes låta uppgöra förslag till en så beskaffad medicinsk kuranstalt.» Vidare har man sagt, att man under de sednare åren icke hört några särskilda önskningar i detta afseende uttalas. Under de tre sista åren har man ju icke haft tillfälle att annat än privatim derom yttra sig. Att, på sätt Gr. Björnstjerna förfäktat, det förhållande, att denna fråga tillförene varit väckt, men afslagits, skulle vara ett skäl att jemväl denna gång afslå densamma, kan jag, för min del, ingalunda finna. Att denna fråga är af stor vigt, lärer väl icke kunna bestridas. Huru man, vid sådant förhållande, kan vilja uppställa hinder mot den begärda utredningen, är mig icke möjligt att förstå.
Rikets Ständer anse äfven, att hvad at Kongl. Majit på dessa grunder, rörande beskattningen i Nåder föreskrifves, måtte, »tan hinder för dess tillämpning under tiden, nästkommande Rikets Ständer till pröfning föreläggas. S. D. Vid förnyad föredragning af Allnänna Besvärsoch OecoTiomie-Utskottets den 24 sistlidne November på bordet lagde Memorial, N:o i3(>, med förnyad t förslag lill sammanjemkning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut, i frågan} om enskilda Thaatrars inrättande, om censur å Thealerst-ycken samt om upphörande af de afgifter till Kongl. Theaterns och Hof-Capellels Pensions-Cassor, som för representationer i landsorterne erläggas, biföll Ridderskapet och Adeln Utskottets rörande 1 och 4 punkterna gjorda hemställan samt ansåg Utskottets yttranden rörande a och 3 punkterne icke erfordra någon åtgärd af Ridderskapet och Adeln. S. D, Föredrogos å nyo och biföllos Stats-Utskottets den 26 sistlidne November och den 1 dennes på bordet lagde Berättelser; N.:o 344» > V Trot. Ut Jr. d. 4 Dec. 1834» angående verkställd granskning af Förvaltningens af Sjö-ärendena, Kongl. Maj:ts Flottas, med flera Departements räkenskaper för år t83 3 ; N:o 3a5 , angående verkställd revision af Kongl. Krigs-Collegii med derunder lydande Cassors afgifne redogörelser för år 1831. S. D. Lades till handlingarne Stats Utskottets den 26 sisliidne November och den i dennes på bordeL lagrie Berättelser: N:o 345, angå ende verkställd granskning af Kongl. Quarantaines-Commisionens i Slockholm räkenskaper för år 183 r; N:o 322, angående verkställd revision af anslaget till Hennes Majrt Drottningens kröning; N:o 3a3, angående verkställd revision af omkostnaderne för Högtsalig Hennes Kongl.
Staterna haft att meddela — åtta eller ijorton dagar förut.De allra färskaste nyheterna hemtades naturligtvis ur newyork-bladen, framför allt ur Herald. Den kom på qvällen, och nästa morgon var, såsom man lätt kan förstå, i Chicago den tidning mest eftersökt, som undfägnade allmänheten med den fullständigaste sammanfattningen af Herald ’ s innehåll. På den tiden såldes i alla fall nästan uteslutande newyork-tidningar i Chicago. Det var först när Wilbur F. Storey kom dit, som man litet hvar böljade fråga sig, om icke en stad sådan som Chicago borde kunna sjelf förse sig med nyheter: man fann det nästan förödmjukande att i detta stycke vara beroende af Newyork, som ju låg öfver 1,000 mil österut. Hvar äro nu de berg af Newyork-tidningar, som då dagligen staplades upp i Chicago? Rollerna ha blifvit ombytta. Nu ser man flera chicago-tidningar i Newyork än tvärt om. Nyhetsredaktören — äfven ' klipparen ’ kallad — betraktas icke längre såsom den högvigtigaste personagen i redaktionsrummen: visserligen klipper och klistrar han ' fortfarande, men det är icke längre nyheternay som taga den nyttiga saxen och dito borsten i anspråk. Allt, som är af vigt och intresse, allt, som kan kittla allmänheten behagligt eller obehagligt, allt, som eger betydelse, om också endast för ögonblicket — allt är slungadt på papperet af den elektriska gnistan, sik-tadt, sålladt och ordnadt, allt är » färdigt att serveras varmt », såsom kokerskorna säga, timmar eller dagar innan den tungrodda posten hinner leverera » klipparen » hans bytestidningar. Nu behöfver man endast egna någon af Chicagos ledande morgontidningar ett ordentligt ögonkast för att göra sig förtrogen med det vigtigaste, som händt på jordklotet och i den genomskådliga rymden under de senaste 24 timmame — ända intill det ögonblick då upplagans första exemplar gick i press. Den man, som bragte tidningspressen i Chicago der-hän, var Wilbur F. Storey. Han bröt väg för den friatanken och det fria ordet Han röjde undan de gamla obäkliga, trögkörda och senfärdiga fortskaffningsmedlen.
Balken stadgar för örn som ge» nom hor förorsakat strlln^d, och ort i fjerde kall t eller da någon stämplat eller lågt werkeligt sorlar för stri makas lif, ma med egendomen förfaras ester 5 te §. i samma capitel: Men art deremor. da gal.nst v gttwit anledning till stillnadssökande, hwardera makan mä wid sin lagliga rätt bibehällaS, börantes tillika den ma« ka, som as sadan orsak stillnad sökt och wunnit, ej derföre anses frikallad fran desi pligt, att, i män as tillgäng Den 16 December. ech behof, sä wäl om ben olycklig makans framlida förnödenheter som ock om barnen draga försorg. Dä den, som efter erhällen kunskap om sin tnakaS brott, det oaktadt en längre tid forlsac att med honom eller henne i ägtenilkaps förening förblifwa, yppar emot sig den skäliga förmodan att han eller hon icke för sjelfwa brottets skull fattat asjky för personen, utan af andra möjligen mindre wigiiga >käl will lkiljas, lärer en witz tid böra fastställas, inom hwilken i de fyra sörsta händelser ansökning om jkillnad mä göras.
Jo, emedan hon varit för fattig att äga tillräckligt mycket, och emedan hon varit för tacksam och belåten med detta lilla, hvarvid hon fästat sin jordiska trefnad, för att utan smärta kunna drifvas derifrån. Men, Gud låter icke gäcka sig Låta vi sådana lagar på nytt promulgeras i vårt land, så är förbannelsen ieke långt borta. — I denna fråga skulle vi likväl icke en gång behöfva vända blicken på detta mera ömmande förhållande med enkor och barn. Guds ord förkunnar ett så bestämdt »ve» öfver sjelfva den här ifrågav:de saken, utan särskilda biomständigheter, att jag trotsar någon lagstiftare att kunna jäfva detsamma. Guds ord säger: »Ve den som sitt gods formerar med annans mans gods; huru länge vill det vara?» — »Ve dem som draga det ena huset intill det andra och komma den ena åkern intill den andra.» Propheten Esaias förkunnar, att sådant är för Herran Zebaoths öron; och tillägger: »Hvad gäller om de många hus icke skola öde varda, och de stora och sköna utan inbyggare? Det är säkert, att ingen som löser en obesuten jordlott, gör det utan vinningsbegär, och utan att detta får öfverrösta kärleken till och barmhertigbeten med den der stackars fattige, som äger för litet. Statens operation härvid är således att fresta den rikes vinningsbegär och drifva honom till kärlekslöshet och obarmhertighet. Guds ord är i sanning icke förgäfves skrifvit. Må nu R. St:r för framtiden begränsa eganderätlen huru som helst, så måste likväl närv:de innehafvare af obesulne jordlotter för sin lifstid få sitta i oqvald besittning deraf; och snikna grannars vinningsbegär icke legaliseras af statsmakterna till den fattiges förtryck. Det af Utskrn gjorda förslaget må dock för min del förblifva oförändradt, blott det tillägg dertill göres, som jag här får vördsamt föreslå, att: Närv:de innehafvare af obesutne, efter storskiftena afskiljde jordlotter, må under deras lifstid dem behålla. Gode män sätte sedan värde derå, och den löse som rätt dertill häfver.
Hvad är det med Torsten? Säg ut, hvad GROT (skrattar). Inte säger man ut sådant, det vet du nog! Jag menar bara, att Torsten är inte 110 bara bror, han är också äkta man. Och ser da, en äkta man ja ja. (Nickar menande; går bortåt.) RICHARD (står och vänder papperet mellan fingrarna). Skulle det vara därför, han misstror mig? STEN (som inkommit, går fram till Richard). Ska vi gå nu, farbror? RICHARD (tankspridd). Gå, hvart? STEN. Och hämta båten! RICHARD (kastar med en åtbörd af motvilja papperet ifrån sig). vi gå. Ah dumheter! (Till Sten.) Ja, nu ska STEN. Får jag det, mamma? HELENA (stiger upp och kommer till dem). Hvad? STEN. Följa med farbror och ro hem båten? 111 HELENA. ler du? Ja, det kan du väl få. (Richard ler.) Hvarför RICHARD. fått i går. Jag tänker på, att det hade han nog inte HELENA. I går är inte i dag. RICHARD. Nej, och du är inte heller densamma. HELENA. Är det en förebråelse? RICHARD. Ett godt omen åtminstone? Nej, men är det inte en liten seger för mig? HELENA. full af mig. Akta dig för att tro för mycket! RICHARD. Och om jag ändå vågar det? HELENA (ser på honom). vid vågsamt lynne i dag. (Vänder sig till de andra.) Hvar är Elisa? Nå ja, skam den som inte vågar! Jag är Lita inte på det, jag är en smula nyck 112 GROT. Hon gick in. HELENA. Richard och Sten en bit på väg. Jag tänkte föreslå henne, att vi skulle följa GROT. litet ondt i hufvudet. Jag tror knappt, att hon har lust. Hon har HELENA (småler). väl ensam göra er sällskap då. Kom, Sten, du får ta' din kavaj med dig. (Helena och Sten gå till vänster.) RICHARD (till Torsten). Följer du med? TORSTEN.
Från den 15 Mars till och med den 10 Augusti må hund icke begagnas till annan jagt, än dels efter björn, varg, lo och jerf, när något af dessa djur bevisligen i trakten sig uppehållit, dels ock efter den 10 Juli vid stränder af sjö eller vattendrag, samt å kärrmark. § 17- Lös hund må ej' medtagas eller insläppas i annans hägnade1 jagtpark eller djurgård. Sker det, vare hunden till parkens eller djurgårdens egare förverkad. Löper jagthund eljest lös å annans, än sin egares, mark, der vildbråd finnes; håfve den, som jagträtt eger, våld att sådan hund upptaga, men vare pligtig att derom tillsäga hundens egare eller, om denne icke är känd, låta kungöra i närmaste kyrkor. Vill egaren återfå hunden, löse den med fern riksdaler. Upptages samma hund andra gången, vare lösen tio riksdaler. Om egaren ej utlöser hunden inom åtta dagar från tillsägelsen eller kungörandet, eller om hunden tredje gången upptages, vare den förverkad och tillfalls upptagaren. § 18 Hund, som under tiden från den 15 Mars till och ped den 10 Augusti finnes lös i skog eller hagmark, må upptagas af hvem honom anträffar, men bör, på sätt i näst föregående § är stadgadt, hembjudas egaren till inlösen; och vare lösen, hvarje gång sådant sker, fem riksdaler. Vill egaren ej utlösa hunden, vare den till upptagaren förverkad. Hvad här sagdt är, gäller icke om hund, som vallar boskap. Katt, som anträffas ute & mark, må saklöst dödas. Sammans. Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Uisk:ts Betänkande M 34. 23 § 19- Den som dödar något af nedannämnda rofdjur, vare sig äldre eller yngre, är berättigad att i belöning åtnjuta: för björn 50 R:dr. » varg och lo . 25 -— » jerf 10 — och för räf 3 — för dödande af örn eller berguf betalas 3 — och för hönshök 2 —•
En af Riksbanken företagen räntenedsättning kunde nemligen antagas tvinga de enskilda bankerna till en större nedsättning i deras utlåningsränta, i stället att de, såsom dittills skett, utsträckt utlåningstideri, och åt allmänheten skulle dymedelst bibringas insigt derom, att det vid sistlidne riksdag beslutade samt genom Kongl. Maj:ts nådiga sanktion i kraft trädda beslutet om räntans frigifvande icke ovilkorligen ledde till densammas förhöjande, utan att. räntefoten vore beroende af den verkliga penningeställningen, hvaraf jemväl kunde såsom en följd förväntas mindre fluktuationer i penningerörelsen, i det erfarenheten om räntans fall skulle afhålla från benägenheten att för vinnande af högre ränte-inkomst uppsäga säkert, men mot lägre ränta, placeradt kapital. Bankens egen fördel skalle förmedelst denna åtgärd befrämjas derigenom, att bättre säkerheter, än under den näst föregående tiden, borde Banko-Utskottets Berättelse N:o 3. 9 borde kunna förväntas blifva Banken erbjudna; och för öfrigt saknade Banken ej förmåga att, om den lägre räntan framkallade en betydligare efterfrågan å lån, tillfredsställa en sådan, enär utlåningstillgångarne såväl i Banken som Lånekontoret i Göteborg vore jemförelsevis ganska goda samt Reservfondens ställning mer än väl kunde medgifva förstärkningars meddelande. Den i Juli månad beslutade ytterligare räntenedsättningen till 5 procent föranleddes af de betydliga kassabehallningarne hos såväl Diskontkontoret som Lånekontoren i Göteborg och Malmö, hvilka under den föregående tiden innestätt, samt af iakttagelsen att ansökningar om lån ä större summor mera sällan förekommit, hvartill komme, att under dåvarande penningeförhållauden en räntenedsättning icke syntes kunna föranleda silfverexport eller nödga Banken till vexelförsäljning. Den sednast beslutade räntefoten af 5 procent bibehölls likväl icke längre än till den 5 sistlidne Oktober, då Fullmägtige, med afseende på de förändrade förhållandena och särskildt räntans stegring i Hamburg, åter höjde Bankens räntefot till 5 £ procent.
Silfver; yttrat att hvad först anginge de af Banco-Fullmäktige meddelade räntefria förskott, Revisorerne ansågo sådane vara onödiga och endast beredande leveranteuren en större fördel, utan att gagna Banken eller det allmänna, samt att detta sätt för förstärkande af Bankens metalliska Cassa eller medelst köp af metaller vore onaturligt, sedan Banken blifvit öppnad till fri inoch utvexling af klingande mynt mot sedlar, emedan då Banken köpte den metall, hvarmed hon vore förpligtad att alltid vid påfordran sina sedlar inlösa, ett sådant köp i sjelfva verket skedde med just samma metall Banco-Utskottets Utlåtande, N\o 27. 19 eller silfver med silfver; hvarförutan det motverkade ett ändamål, som eljest borde kunna uppnås, nemligen att silfver i naturlig väg eller genom direct vexling till Banken inginge; och att beträffande åter Fullmäktiges tillåtelse för vederbörande leveranteurer, att få till Banken, i afräkning å en erbjuden leverance, aflemna guld; så och då det, jemlikt 1 §. i Lagen för Rikets Ständers Bank, ålåge Banken, att sina sedlar med silfver inlösa, och guld, äfven då det i Sverige vore myntadt, icke blifvit föremål för Bankens vexling, samt alltså måste för Banken betraktas såsom en handelsvara, hvars värde i förhållande till silfver lätt kunde falla, derigenom Banken tillskyndades förlust, och hvilken vara en innehafvare af Bankens sedlar, kunde vägra att för sådane emottaga, ansåge Revisorerne det Fullmäktige icke utan trängande skäl hädanefter böra contrahera om leverance af guld, samt således ej inköpa andra partier guld, än de förfallna guldpanter, som vid Auctionerne i Banken kunna för Bankens räkning inropas, på grund af Banco-Reglementets 155 §• Vid granskning af Banco-Fullmäktiges serskilda Protokoll, bar Utskottet, i fråga om reela fondens vidmagthållande och förstärkning, inhemtat, att under den 23 October i843 till Fullmäktige blifvit ingifne tvenne af Handelshusen Kantzow & Biel samt J. F. Erdman &
Med iakttagande af denna förändring blifver den erforderliga anslsgs-förhöjningen för ifrågavarande Expedition 14,213 Ridr, med hvilket belopp alltså Rikets Ständer, sorn i öfrigt åberopa hvad uti underdånig skrifvelse den 27 nästlidne Januari är anfördt, angående ifrågnställd förändrad arbetsordning inom de särskilda Afdeluingarne af E. K. Mits kansli, förhöjt Expeditionens anslagssumma, att utgå på sätt bifogade tabell Nio 1 närmare utvisar. 3io För Kammar-Kollegium är af E. K. Mit äskad en anslags-förhöjning från 66,432 Ridr till 106,250 Ridr eller med 30,818 R:dr. Vid granskning af den i Departements-Cbefens ofvan omförmälda betänkande åberopade nya aflönings-stat för bemälda Kollegium, hafva Rikets Ständer funnit densamma föranleda följande erinringan a) Beträffande Kammar-Råden och deras aflöning, anse Rikets Ständer, lika med E. K. Mit, bebofvet fordra alt nämnde Ledamöter blifva sex, såsom Instruktionen den 16 Februari 1838 bestämmer, samt att således aflöning nu bör för ett Sjette Kammar-Råd å stat uppföras; och då mot de för desse Ledamöter föreslagne löne-belopp någon anmärkning icke förekommit, hafva dessa, såsom tabellen N:o 2 visar, blifvit bestämde till 5,000 Ridr för de 3ine äldre och till 4,500 Ridr för de 3ine yngre Kammar-Råden. Härvid hafva emedlertid Rikets Ständer fästat uppmärksamhet å den omständigheten, att redan vid 1840—1841 årens Riksdag till löneförbättring inom