Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Erfarenheten, som lemnat så månget sorgligt rön om den menskliga naturens svaghet, om vanans makt och lidelsernas styrka, har visat huru fåfängt det i allmänhet är att bjuda försakelse, då frestelsen i nästa ögonblick skall bjuda njutning. Derföre kan Landshöfdinge-Embetet icke, utan att fela emot sanningen, tillägga de hitintill inrättade Nykterhets-föreningar någon afgörande inverkan på nykterheten. Deras matriklar må vara rika på namn; men Landshöfdinge-Embetet fruktar alt för mången af de inskrifne är och blir namnteckningen både det första och sista steget på den nya banan. Landshöfdinge-Embetet är likväl långt ifrån att fördöma nykterhets-föreningarne eller förkasta deras princip, som är god och, under andia omständigheter, säkert skulle mäktigt bidraga till sedlighet och måttlighet. Men dertill fordras en materiell och en intellectuel förberedelse. Den omätliga bränvinsmassan måste minskas och folket bibringas en högre grad af sann upplysning, än den, som för närvarande är allmän. Till föista ändamålet fordras förändrade stadgar och åtgärder angående brän vinsbränningen, hvarigenom den må upphöra alt vara, hvad den nu nästan allestädes är, en hufvudhandlering för jordbrukaren. I senare af - 8 seendet åter tarfvas ändamålsenligt inrättade folkskolor, verkande i förening med upplysta religionslärares nit. Antalet af de vid Domstolarne åtalade brott och förseelser synes hafva snarare ökats än minskats. Åtminstone har antalet af arrestanterne i Länshäktet varit i nästan jemt tilltagande. Dock torde denna senare omständighet till icke ringa del hafva härrört från de strängare åtgärder med försvarslöse personer, som tillkommit i följd af Kongl. Förordningen den 29 Juni 1833. Omkring 90 å 100 personer äro vanligen förvarade å Länshäktet. Antager man alt 70 å 80, Länet tillhörige, fångar hållas till arbete å fästningarne och Corrections-inrättningarne i Riket; så befmnes, att af Länets folkmängd ungefärligen En ibland Tusende är arresterad.
Dä ordet Benädnings-Stat utmärker torftighet bör nu och all framgent alla pensionairec af känd förmögenhet eller förmåga att sjelswa sig underhålla uteslutas frän en sädan pension. 6.0 De personer, hwilka ännu äro i tjenst, men i anseende till förut raneh-,fde tjenster eller särskildte updrag erhållit pensioner eller t jöedallande as h>la eller wiste delar af lönen, kunna wäl i siod af detze grunders i:sta punkt ej behåll oenna sörman, men äga, dä de framdeles genom afskeds erhållande lämna tjenste» , dertill en full och försäkrad rättighet. Hwjlkeu hårdhet att fråntaga den wärnlöfe, de» «f behoswen utarnmde si t bröd, men äler hwrlken 0- rätkwifa att med en sk rt mgtad ak uslingens kärar, kan hända sista ffärfwen af Enkors och Fadcrlösag enda egendom rik»a den, som dt ej behöjwer. Fruktom lika den - Dm rr December. 555 denna dubbla orätt och sökom en medelwäg der wara samwtten ej cmoitager förebraelserne, hwarken af att hajma fräntagir den behöfwande hwad han ägde rätt att fä, eller an halma stösat med Rikets medel pä dem, som oir^gen ki sörtjern eller ej behöst det. Betagen ej Konn-iq n den ljnmaste rätt för Desi bi rta, den alt belöna dcn aränade fönjensten, ten äldrade Enibelsman, den j beholwet stadde, med ett ord att göra ao! t, men hindrom genom ". /a stavganten den 0 -ytlige, den ej behöfwande att n 'sibruka en godhjertad Konungs nåd och wälwilja — Om Högloft.
Den värde talaren anförde vidare, såsom ytterligare bevis för juryns olämplighet, svårigheten eller omöjligheten för en sådan jury att bestämma factum. Men denna svårighet drabbar just domaren på sitt domaresäte, då han blott vill följa objectivt giltiga grunder, och förfaller deremot, när fråga är om jurymännens samvetsdom, såsom grundad på subjectiva grunder. En annan värd talare, som började discussionen, anförde mot juryn, att folket hade behof af skydd mot tryckfrihetens missbruk, och att man velat afhjelpa detta behof just genom juryinrättningens införande i8i5. Det är ganska sannt, jag medgifver det, och den värde talaren torde sjelf minnas, huru dyrt han fick i rågadt mått af smädelser rysligt erfara, huru föga skydd de egentliga domstolarnakunde lemna. Hade jury då funnits, hade hela saken genast blifvit a f klipp t till stor båtnad både för parterna och allmänheten. För öfrigt får jag erinra i afseende på historien om juryns tillkomst, att denna inrättning lärer hufvudsakligen hafva tillkommit derföre, att Styrelsen ansåg domstolarna icke vara nog tunghänd ta i tryckfrihetsmål. Man tog sålunda sin tillflykt till denna inrättning, i hopp att deruti finna mera bistånd. I andra länder anses domstolarnas beredvillighet att gå Styrelsens önskningar till mötes i tryckfrihetsmål såsom ett bevis på beroende och servilitet. Efter samma måttstock skulle det vara ledsamt för vår domaremagt, om Regeringen nu förändrat sin opinion derom och trodde, att den skulle vara beredvilligare och tunghändtare nu, än år 1812, då juryinrättningen föreslogs. Men om så vore, kunde tiderna åter förändra sig och domaremagten ånyo blifva sådan den var före [812; och det vore då osäkert, om Regeringen kunde få sin jury tillbaka. Det är således äfven från den sidan bäst att bibehålla densamma. Derjemte får jag erinra, att vid sista riksdagen, då vida större krafter än nu användés mot tryckfriheten, man åberopade, att sjelfva de högt upplysta Franska kamrarna beslutat, alt juryn skulle afskaffas i tryckfrihetsmål.
Allmänna tänkesättet har vant sig att lasta en större vanheder vid vissa brott och att se denna äfven i la straff ° L1 T f kk'7?!' Att 1 Jag6n S'fva samnia benämning åt det sti afl, som bor drabba dråparen, rånaren, mordbrännaren eller tjufven med den bestraffning, som följer å slagsmål, vissa skadegörelser, åverkan’ 47 Hör till Lag-Utskollels Betänkande, N:o g3, med flere ringare förbrytelser, — alt låta detta allmänna urbota straff, eller fängelse, verkställas i samma straffinrättningar utan afseende å den både subjectiva och objecliva olikheten i förbrytelserne, och att således genom sjelfva den yttre formen för straffet blottställa den vilseförde, vanligen mera lättsinnige än ondskfulle, lagöfverträdaren för samma nedsättning och förklening i andras omdöme, som naturligen vidlåder den gröfre förbrytaren, äfven sedan han utstått sitt straff, -— det skulle jag anse för vågadt, ja för mindre rätt, hvad än till styrka derföre må åberopas och upprepas ur de rådande theorierna om straffens ändamål att förbättra, I likhet med hvad Herr Justitie-Ombudsmannen Landin uti sin genom trycket allmängjorda reservation yttrat, har jag trott skillnad böra göras i straffens benämningar emellan påföljderne å gröfre eller ringare förbrytelser, och jag har trott denna skillnad lämpligen kunna uttryckas dermed, att den svårare bestraffningen kallas straffarbete och den lindrigare fängelse. Hvad som blifvit anfördt emot bestraffningen af fängelse vid vatten och bröd, har ej rubbat min öfvertygelse, att detta bestraffningssätt, med nödig omtanka ordnadt och inrättadt samt alfvarligen verkstäldt, är ändamålsenligt för åtskilliga ringare förbrytelser. Att detsamma genom flathet i handhafvande kommit i vanrykte, är ett fel i förvaltningen, som kan rättas, men som ej bör äga inflytande på omdömet.
Revisorerne hafva väl härom från Kongl, StatsContoiret erhållit den upplysning, att en sådan ifrån 3:clje HufvudTitelns Extra Ordinarie tillgång skedd öfverföring till berörde bristers eller öfverskjutande Utgifters betäckande blifvit grundad deruppå, att då Kongl. Majit i Nåder ägt att inom hvarje HufvudTitel fritt använda hela Anslags-summan och följaktligen äfven uppkommande besparinger derå tili utgifter, som med Titelns föremål varit instämmande, och sa* dane besparingar inom berörde 2:ne HufvudTit. lar föregående år uppkommit, men i stället att då medtagas, ökat 3:dje Titelns Extra Ordinarie tillgång, så hade deraf ansetts följa, att när åter Xgi4 och 1815 brist funnits uti 2alra och 8:de Titlarnes anslag för derå anviste utgifter, de samma bordt fyllas med omförmäldte återföring af motsvarande medel från 3:dje Titelns till Kongl. Maj:ts Nådiga disposition öfverlemnade extra tilla J Riks. St, Revisorers Berättelser. ny gång. __ Men Revisorerne hafva likväl ansett den uti RiksdagsBeslutet af den 2 Maji 18lo samt Riksens Ständers deruti åberopade under.' dåniga Skrifvelse af den 10 förutgångne April lagde och ännu hufvudsakligen gällande grund för StatsVerksFörvaltningen icke medgifva, att de af Riksens Ständer under hvarje HufvudTitel anslagna summor måge i något fall öfverskridas, utan deremot förmå, att den besparing, som något år kan uppkomma, bör, om behofven det året ej kräfva dess användande tili utgifter under HufvudTitel , komma StatsVerket till go-i do och så användas, som Riksens Ständer derom förordnat.
Ståndet tillkännagifva. Med kännedom af de svåra påkänningar, för hvilka alla de sedelbanker äro blottställde, hvilka hafva den förbindelse sig ålagd, att invexla sina sedlar mot silfver, kan jag icke annat, än hysa den 9 H. 33 258 Den 16 April. öfvertygelse, att R. St:s första pligt är att tillse, det Banken äger nödig säkerhet för att upprätthålla realisationen. Då Hr von Hartniansdorffs förslag hufvudsakligen går ut på att befrämja detta syftemål, får jag för min del vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att detsamma bifalla. Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla 5 §. Ropades starka ja, 1 landade med många nej, hvarpå H. Ex. tillkännagaf, det han trott sig finna, alt ja varit öfvervägande. Hr von Ha r t ma nsd or f fr Jag anhåller om votering och alt mitt förslag måtte få utgöra contrapropos. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag anhåller, att mitt förslag måtte få utgöra contrapropos. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle, att Hr von Hartmansdorffs förslag blefve contrapropos. Ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade, att han funnit ja härvid hafva öfverrösta! nej. Upplästes till justering och godkändes följande förslag till voter.propos.: Den som bifaller den i BancoUtsk:s utlåt.
För Idun af Tor Hedberg. (Forts.) ^E^aster Kristiana hade nu en gång den uppfatt^o3 ningen, att » pojkar var pojkar », en formel som i all sin kortfattade enkelhet rymde en outtömlig fond af öfverseende, förstående och hjälpsamhet. Nu var det många år sedan, han träffat henne, och det var icke utan, att han erfarit ett visst nöje vid tanken på att återse henne igen. Han hade återfunnit henne fullkomligt sådan, som han mindes henne från pojkåren, men mottagandet å hennes sida hade varit isande höfljgt, alla hans försök att uppmjuka henne genom att påminna om gamla tider hade varit fruktlösa. Hon kände sig tydligen djupt sårad af, att en pojkvasker, som hon stuckit åt mången näfve russin, och hvars skråmor i skinn och kläder hon många gånger lagat, nu skulle komma och lära henne, gamla människan, hvad hon visste, långt innan han var född. Gamla tider, ja I Han log ofrivilligt vid alla minnen, som trängde sig på honom här i det gamla välkända rummet, där allt var sig likt, som det var för femton år sedan, samma möbler stodo på samma ställen, samma gamla lustiga ansikten tittade ned från väggarne. Ja, gud vet, om inte samma böcker lågo på bordet. Den där tjocka postillan kände han då igen och Anna Maria Lenngren, ur hvilken faster Kristiana i bland läst för dem på sitt oefterhärmligt komiska sätt. Han steg upp och gick ett slag öfver golfvet. Brysselmattan, jo, den var ny, och den störde honom nästan. Så gick han fram till fönstret och såg ut. Men här sveko honom hans minnen, mycket såg han väl icke i mörkret, men hvad han såg gjorde på honom ett främmande, obekant intryck. Han hade sett denna utsikt i regndusk och i solsken, men alltid i sommargrönska; nu var allt hvitt, hvitt så långt han kunde se. En gnistrande stjärnhimmel, öfver hvilken vintergatan drog sitt breda bälte, medan må- nens tunna skära stod nere vid horisonten och belyste några molntappar, som trängde sig intill honom, som om de sökte värme.
Nu inträda de största svårigheterna för detsamma, ty nu kommer det att befinna sig inom de fördelaktigaste hållen för försvararens långt och hastigt skjutande gevär, och nu måste det framrycka alldeles blottadt utan att ens såsom hittills finna skydd bakom sin egen rök. Ett utan tillräcklig omtanke lössläppt anfall misslyckas enligt ali sannolikhet, såsom det gjorde redan 1870.39 ETT FÄLTSLAG. För att anfallet skall lyckas, fordras ovilkorligen, att det skall vara väl planlagdt, att det skall utföras med öfverlägsenhet, hvilken måste göra sig gällande genom utbredning på en stor och omfattande front, stödt af tillräckliga reserver för åstadkommande af en alltjämnt stegrad öfverlägsenhet, samt först och sist att det är ledningens orubbliga beslut att med ali kraft genomkämpa anfallet. Under artilleriets fortsatta medverkan — enskilda delar däraf hafva flyttat sig längre fram, och nästan öfver allt skjuter det öfver infanteriet och samlar liksom förut elden mot anfallspunkten — skrider infanteriet framåt utefter hela linien. Gevärskulornas stora anslagskraft och flacka banor nödgar det till antagande af tunna formeringar, och i ettlediga linier, som följa hvarandra med 200 — 300 meters afstånd, rör det sig rastlöst framåt. Det gäller att komma fienden så nära som möjligt, innan elden öppnas, ty sker detta för tidigt, blir elden utan verkan, på samma gång som rörelsens fortsättning sättes i fråga. Men den försvarande, som krupit väl ned bakom sina bröstvärn, och som sannolikt känner afstånden, lär icke underlåta att mottaga de anfallande med eld på ganska långt håll, kanske redan på tusen meter, just för att förmå honom att stanna, och förr eller senare måste han också göra detta. Han öppnar då eld dels för att oroa fienden, dels för att sysselsätta och uppmuntra eget folk. Länge bör han dock icke ligga stilla. Framåt måste man och det med språng ett stycke i sänder. De kompanier, som hafva lättast att taga sig fram, göra ett språng, under det de öfriga skjuta, och på dylikt sätt skrider det hela småningom framåt. För att fylla de luckor, som fiendens kulor öppna, och för att gifva främsta linien impuls till vidare framryckning måste denna oupphörligt påspädas med friska afdelningar, som kastas in i den samma.
Man kan visserligen antaga, att legan är tillräcklig på åtskilliga ställen; men detta är icke något normalt förhållande. Ty dels inträffar att allmogen, lör att förtjena litet penningar, icke skyr att förstöra sina hästar, och dels ligger det i allmogens intresse, att diligenserna fortskaffas med lika hästar, och icke med vanliga bondhästar, som äro af olika beskaffenhet. Hela klagan öfver tyngden, är mindre det, att vagnarne äro för tunga, än att anspannet är för ringa. Utom det att man i Halland vill hafva större anspann, önskar man också att legan skall förhöjas till 50 öre. Genom införandet af beting vunne man den fördelen, att all klagan öfver tid korrime att upphöra; ty det blir entreprenörens skyldighet alt, när så behöfves, tillsätta en eller annan häst. Jag tror att sådana beting kunde åstadkommas, om flera personer på lämpligt afstånd gjorde det till ett yrke att hålla hästar för ändamålet, och derigenom skulle väl icke hetingslegan blifva alltför högt uppdrifven. Min mening rör:de den föreslagna underd. skrifvelsen är således, att R. St:r anhålla om förhöjning i hetingslegan. Jag tror att det ligger i både de skjutsandes och allmänhetens intresse, hvarföre jag förenar mig med de Hrr, som yrkat återremiss. Hr von Koch. Nils Samuel: Sedan jag anmälde mig, hafva Frih. af Ugglas och den siste värde talaren yttrat det väsendtligaste, som jag tänkte säga. Jag tror nemi., att det är 250 Den 28 Januari. ändamålsenligt att söka i möjligaste måtto tillvägabringa, att dessa postdiligenser varda fortskaffade medelst beting. Det lättaste medlet att åstadkomma detta är en någorlunda förhöjning i betingslegan. Jag tror således, att R. St:r, om de ingå med en skrifvelse till K. M., böra anhålla om att en sådan förhöjning blifver stadgad.
Förordnande, som Herr von Engeström velat åstadkomma; Hvarföre1 och Utskotten finna sig icke kunna detsamma sillstyrka. Dock varder detta till Riksens HöglofL Ständers vidare pröfning vördsamt undersräldt. Stockholm den i6:de Martil 1818. Riksens Högloft. Ständers Lagsamt Allmänna Besvärs-och Ekonomi-Utskottens Betänkande öfver Riksdags - Fullmäktigens frän Blekinge Län Olof Mäns - Lagoch Besvärs-Utskottens Betänkanden, 271 sotis, förslag angående rätta delnings» grunden vid Enskiften af Hemman i berörde Län. -/Vf Riksdags-Fu'lmäktigen Olof Mansson från Blekinge Län är uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvit Memorial förmäldt, att som Kongl. Brefvet den t Junii 1809. till Landshöfdingarne i Blekinge, Christianstads, Malmöhus och SkaraborgsLän, angående rätter delnings-! grund vid Enskifien emellan åboer å ett Hemmans nummer, hvars ägor förut blifvit storskifta de, ej skall, vid skedde Enskiften i förstnämde
Prestc-Slåndet den 11 Borgare-Ständet den 11 Bonde-Slåndet den 14 Rikets Ständers underdåniga Skrif velse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående upplåtande under ständig besittningsrätt af en jordrymd vid Kungsohrs Norra kungsladugård. (Stals-Utskoltets Utlåtande N:o 52.) S. A. K. Till E. K. Maj:t har, enligt hvad en till Rikets Ständer den 31 October sistlidet år aflåten nådig Proposition innehåller, E. K. Maj-.ts Befallningshafvande i Westman - 16 ExpeditionsUlskottels Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 53. lands län, jemte underdånigt memorial af den 17 Oktober 1860, öfverlemnat en af Possessionaten J. M. Stenbäck i underdånighet gjord ansökning, att en å bifogad karta beskrifven, å egorna till Kungsöhrs norra Kungsladugård, i Kungs Barkarö socken och Åkerbo härad af nämnda län, på södra sluttningen af den s. k. Örsåsen belägen och i sitt närvarande skick oländig och vanprydande plats om 4 tunnland och 4 kappland, måtte, till bebyggande och plantering, åt sökanden under ständig besittningsrätt upplåtas, emot den afgäld i dagsverken (ill kungsladugården, som derför kunde i behörig ordning bestämmas, lill hvilken begäran sökanden erhållit arrendatorn af kungsladugården C. A. Langs begifvande, enär ifrågavarande jordrymd vore af så föga värde, att det alltid blefve en vinst för egendomen alt, i stället iör besittningsrätten dertill, erhålla ett skäligt antal dagsverken för densamma. Sedan E. K.
Beslutet öfver den gjorda framställningen, fattadt i Högsta Domstolen den 5 Februari 1840, innehåller, att då allmänna föreskrifter rörande i fråga varande ämne redan funnes meddelade, utan att någon otydlighet i dem funnes utmärkt i nämnde framställning, som icke heller innefattade förslag tili deras närmare bestämmande; så och enär tillämpningen af dessa föreskrifter dädanefter mäste, såsom ditintills, lemnäs beroende på domarens pröfning af hvad i hvarje särskild tvistefråga kunde anses vara utredt och bevisadt; funné Högste Domstolen sig af denna framställning icke äga anledning tillstyrka utfärdande af någon allmän lagförklaring uti förevarande fråga. Imedlertid blir just härigenom en annan förklaring desto mindre umbärlig: öfver den af Herr Justiticc-Statsministern anmälta olikhet imellan Högsta Domstolens särskilda domslut i detta ämne. Det tillhörer forskningen efter lagskipningens tillstånd, alt taga kännedom af sådana olika domslut, för att utröna, om de förhållanden, hvaröfver blifvit dömd t, må hafva varit likartade och beslutens olikhet härrört endast från de af Herr JustiLiae-Slalsministern omförmälla olika grundsatser, och, i fall så är, hvilkendera grundsatsen må äga företrädet. Ibland de från Kongl. Maj:ts Högsta Domstol i detta ämne utgångna beslut, sorn härvid kunna komma i fråga, må först nämnas Kongl. Maj:ts dea ‘21 September 1824 utfärdade nådiga Dom imellan Kongl. Majit och Kronan å ena, samt ett par socknars invånare i Norrbotten å andra sidan. Förhållandet var, alt Kronan af ålder innehaft och mot arrende eller taxor upplåtit så många af de inom dessa socknar belägna fisken, som på detta sätt upplåtas kunnat.
Revisorerne hafva fått emottaga de af särskilt inom länen utsedde Kommitterade granskade räkenskaperna öfver kurhus^medlen, med undantag af dem från Westeroch Norrbottens län. Vid de inkomna räkenskaperna hafva Revisorerne icke funnit något att erinra. 201 — Slanvihs Hospital. Räkenskaperna för år 1852 äro i Kongl. Kammar-rätten granskade utan anmärkning, hvaremot de för år 1853 ännu icke derstädes undergått revision. lie utvisa: Debet. Balans frän föregående år: Spanmål. T.r kpr. Spanmåls-försäljnings-medel — 6,443: Kostoch underhållsdito — 6,914:31. 4. Rekognitionsdito — 929:10. 5. Återbetalda lån — 144:34. 6. Restituerade medel — 23:47. 6. Frivilliga gåfvor — 16:32. — Armbösse-medel — 213: Medgiftsdito — 2,437:28. Balans till påföljande år: Balans från föregående år: Afskrifningar: Spanmål, redovisad i proviant-räkningen, 247. 16. 240. Dito med penningar inlöst eller försåld .. 1,539. 13 jj. 1,561. 30|. Penningar. Spanmål. Penningar. Återbetalda förskotts-medel 430:39.11. Utgifter: Beklädnad — 1,772:31. 1,421:37.11. Utskylder ' — 182:22. 6. — 45: llestitutioner — 21:32. Husröte-medel —- 398: 16. Hästarnes utfodring — 300: — 300: Balan $ till påföljande är: Den i ofvanstående tabell, bland 1853 års utgifter, upptagna post å 4,225 R.-dr 43 sk. 9 rst., utgör en fordran, som f. d.
Men då vi nu, å BondeSt:s vägnar, frambära en vördnadsfull helsning till Rikets första Stånd, fullgöra vi ej blott en i grundlagen föreskrifven skyldighet, utan vi skänka dermed en otvungen hyllning åt glansen af de stora minnen, som fäderneslandets häfder med tacksamhet förvara, och ät de personliga förtjenslcr, den varma fosterlandskärlek, den höga bildning, den vidsträckta erfarenhet och bepröfvade trohet i Statens värf, som utmärka så många af R. o. Ad:s ledamöter. Vi vilja ej tala om det vigtiga intresse, som R. o. Ad, samt BondeSt., såsom ägare och odlare af största delen af landels jord, hafva gemensamt; ty ett fast större och vigligare intresse bör sammanbinda dessa och alla andra Stånd, och det är fäderneslandets. I den mån hvarje Stånd i beslut och handling erkänner denna sanning, i samma mån har det anspråk på hela landels aktning. Och är denna åsigt den rätta, så är den ock pä en gång mått - Den 22 No vera Ler f. m. stocken och målet för alla våra sträfvanden. Och med den säkra förhoppning, att BondeSt, ej skall lemnäs utan föredöme och uppmuntran i denna riktning från Rikets första Stånd, utbeder sig BondeSt. att fortfarande få vara inneslutet i R. o. Ad:s välvilja och förtroende. Hr Gr. o. Landtm, svarade: R. o. Ad. emotlager med uppriktig tacksamhet den första helsningen från det Hederv. BondeSt., det Stånd, som med R. o. Ad. har sä mycket gemensamt, så väl i fråga om ett älskadt fosterlands försvar, som i odlandet af dess jord. A R. o. Ad:s vägnar anhåller jag, alt till Hederv. BondeSt. måtte återföras försäkringarne om. R. o. Ad:s medverkan lill allt, som kan vara förenligt med fäderneslandets gagn och ära, jemte betygande af R. o. Ad:s vänskap och välvilja. Hvarefter deputationen på vanligt sätt blef utbeledsagad.