Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af »74 Den iS Januari i f. m. en annan Talare, Herr Lefren, är jag förekommen i besvarande af flere anmärkningar af Herr Cederschjöld, i afseende på deu af honom gjorde jemförelse mellan Utskottets förslag och Konungens skrifvelse. Det tillägg Utskottet gjort i 2 §., mot hvad Konungens skrifvelse innehåller, äger jag den mest fullkomliga anledning tro, ehuru det nu är intagit för redighetens skull, innefatta meningen i Konungens förslag, men jag medgifvcr att det är bättre, att det utföres. Som detta stadgande utgjorde afsigten af Konungens framställning, så är det ingen vidare concession i detta afseende. Hvad uppräknandet af Cassorne beträffar, som står i Konungens, men är förbigånget i Utskottets, förslag, tror jag att i anledning deraf ingen tvist kan uppstå, emedan Konungens lill Rikets Ständer aflemnade förslag utvecklar hvad meningen varit. Herr Cederschjöld har väl anmärkt, att ehuru det stod förut StatsVerket i alla dess delar, har man likväl tagit sig anledning att neka revision af flere Cassör och räkenskaper. Men det tror jag hafva härledt sig deraf, att ehuru detta står i Grundlagen, står i 1812 års instruction: StatsContoirets räkenskaperhvilket icke är det enda beviset af instructionens föga öfverensstämmelse med Grundlagen. I afseende på 12 §. har Herr Lefren fullkomligen förekommit mig, och jag är öfvertygad, att den Embetsman af StatsContoiret, som utses att gå Revisorerne tillhanda, val Den i5 Januari i f. m. skall vara skicklig, men ej öfvermåttan talför. Herr Cederschjöld har trott, att då i förslaget förekommer att räkenskaperne skola vara granskade i KammarRätten, hinder deraf kunde uppstå. Jag får Blott dervid anmärka, att denna granskning hittills alltid försiggått, och att likväl, mig vetterligen, intet hinder uppstått för Revisorerne att få granska de räkenskaper, som för dem böra vara att tillgå.
Och i det hon dolde sitt ansikte vid hans bröst: »Det är så jag kunde piska mig själf för det. — Men jag kan inte hjälpa det!» Våren 1868 blef doktor Johnson utnämnd till provinsialläkare i Kronobergs län. Kort tid därefter hölls ett enkelt bröllop å Norrbyholm, och de nygifta afreste till sitt hem. Djupt inne i Småland mellan mörka, tysta furuskogar, ligger en sjö, till formen som ett hjärta, vändande sin spets mot söder. På dess norra strand skjuter en udde ut mellan de båda hjärtkamrarne, och på uddens yttersta spets ligger den hvita villa, som är provinsialläkarens bostad. Naturens fysionomi rundt om insjöns stränder är tungsint och mörk; det är som om de höga furorna utestängde solen. Men denna enda punkt är leende och ljus. Här växer björkskog, här blomma lindar; det är som en lekande idyll midt i nordens djupa allvar. — Knappt en åttondedels mil norrut från läkarebostaden ligger kyrkobyn, gömd af skogen. Byn är liten och bär namnet Wimmerstad, liksom den löfskogsbevuxna udden kallas Granudden. Så heter ock den hvita villan, och hit var det, Alfred Johnson förde sin brud. Vid insjöns södra strand, just där hjärtespetsen skjuter in, ligger det gamla herresätet Aspinge. Utifrån sjön ser man blott ett koppartäckt torn och en röd gafvel med hvita tinnar och nischer; skogbevuxna öar i viken dölja de öfriga konturerna af slottets profil. Men på närmare håll visar sig byggnaden vara af rödt tegel, två våningar hög, och bilda en fyrkant, som omsluter en liten borggård. — Söderifrån kommer man fram till slottets trädgård genom en allé af gamla alar; en bro af murad gråsten för vidare öfver vallgrafven till en hvälfd portgång, som ännu har kvar sina järnbeslagna ekportar, hängande på stora järnstaplar. Från porten leda trappuppgångar å ömse sidor till byggnadens inre. Några historiska märkvärdigheter finner man icke i detta inre, och själfva byggnadsstilen är förstörd genom klumpig modernisering.
Af Prosten Sondén: ” Jemlik beskattning af all inkomst mäste, enligt 1859 års Kongl, komité, vara regel och det mål, som bör sökas. (Se dess Betänkande sid. 73.) Samma komité hänförde under Art. II ”alla de algifter, hvilka skulle blifva föremål för taxering och hvilka utgå mod enahanda procent utaf egendom eller kapital och af arbete eller rörelse, yrke, tjenst m. m.” (sid. 83). Afgiften beräknades till en procent af behållna nettoinkomsten. Vidare sager komitéen: ”För fast egen*dom skulle ock rätteligen lika afgift tagas af behållna inkomsten. Men i anse - Bevillnings-ZJtskottets Betänkande ,JW 51 ”ende dertill, att de fleste fastighetsegare icke begagna sådan bokföring, att deras ”behållna afkomst ens af dem sjelfve med säkerhet kan beräknas, antaga koiniterade, ”såsom hittills skett, behållna afkomsten i allmänhet vara Fyra procent af det upp”skattade verkliga eller gångbara värdet. När således en fastighet anses vara värd ”t. ex. 1,000 ltalr, antages den beskattbara årliga inkomsten å Fyra procent vara ”40 B:dr, hvarå bevillningen å En procent utgör 40 öre. Skulle bevillningen af ”inkomst bestämmas till | procent, sä blefve afgiften af fastighet 30 öre för hvarje ”1,000 R:dr o. s. v.” Denna motivering tillåter intet tvifvel angående meningen med det af komitéen (sid. 97) föreslagna stadgande: ”För all inom riket belägen fast egendom erlägges af egaren bevillningsafgift med Fyratio öre för hvarje Tusen K:dr af egendomens uppskattade värde.” •— Dessa 40 öre afsågos att utgöra en procent af fastigheternas behållna inkomst, naturligtvis i medeltal för alla de år, dä uppskattningsvärdet blef oförändradt. På anförda skäl ansåg sistlidne riksdags Bevillnings-Utskott lämpligast att årliga afkomsten af jordbruksfastighet icke antages till högre belopp än Tre procent af det uppskattade värdet, men att för annan fastighet, i afseende hvarpå då antydda förhållande icke inträffa, densamma antages till
I betraktande af de till stöd för denna hemställan anförda skäl, och då det synes mest lämpligt, att den tillökning i Manufactur-Discontens capitalfond, som kan beredas genom uppkommande räntevinster utöfver den för Discontens creditiv bestämda ränta samt bidraget till Technologiska Institutet, får, åtminstone tills vidare, fortfarande begagnas till förstärkande af de lånetillgångar, hvarpå anspråken, till följd af oafbrutet utvidgade fabrikstillverkningar, årligen öka sig, anser Utskottet sig jemväl böra tillstyrka , att Rikets Ständer, under vilkor af ofvannämnde belopps fortsatta aflemnande till Riksgälds-Contoret före hvarje års slut, måtte bifalla den af Revisorerne föreslagna jemnkning uti det, angående ifrågavarande vinstmedel, vid sednaste Riksdag fattade beslut, samt alt Kongl. Maj:t måtte varda i underdånighet härom underrättad. 5:o. Angående Grosshandlaren F. von Stjerneman beviljad ejtergijt af förfalloränta för hans hos Manufactur-Disconten belånta Reverser. (1843 års Revisorers Berättelse, sid. 8., Kongl. Commerce-Collegii Utlåtande, sid. 50, 51.) Enligt hvad Kongl. Commerce-Collegium upplyst, har von Stjerneman icke fullgjort det för hans befrielse från öfverräntas erläggande stadgade vilkor och följaktligen icke kommit i åtnjutande af den honom förunnade förmon; vid hvilket förhållande Revisorernes anmärkning härom torde få förfalla. Stals-Utskotlets Utlåtande, N.o 23, S 6: o. Angående en förändrad lydelse af de borgensförbindelser, hvilka a/lemnäs såsom säkerhet för förlagslån. (1843 års Revisorers Berättelse sid. 13, Kongl. Commerce-Collegii Utlåtande sid. 51—53).
Faders och moderskänslan måste tänkas med möjligaste lika ömhet omfattande alla sina barn, och ej så ensidigt delande dem emellan, att de af naturen mindre lottade skulle råka i uselhet och elände, och de mera lottade deremot i välstånd. Skulle Föräldrar gifvas, känslolöse eller oeftertänksamma nog att, utan skäl, vilja utesluta sina barn ifrån delaktighet i sin förmögenhet, eller att orättvist gynna ett eller flere af barnen på de andres bekostnad, så bör likväl icke Lagstiftaren likasom förutsätta en sådan onaturlighet snarare hos Prester och Borgare, än hos de andra Stånden. Motionairen önskade, af dessa skäl: att denna obilliga inskränkning uti testamentsfriheten för tvänne Ständ måtte upphäfvas, eller ock, hvilket Motionairen skulle föredraga _, Lag-Comite'ens förslag uti 10 Cap. ÄrfdaBalken helt antagas. Testamentsfriheteten blefve, genom antagande af sistberörde förslag, för alla medborgare utan undantag, inskränkt till hälften af qvarlåtenskapen, der bröstarfvingar finnas, och Omyndige barn, äfvensom de med svåra sjukdomar behäftade, ofärdige eller litet vetande syntes likväl hafva deras rätt bevarad; 5:o af Riksdagsfullmägtigen Per Jonsson ifrån Öland: att han instämde uti det af Riksdagsfullmägtigen Anders Pålsson ifrån Jönköpings Län väckta förslaget om lika arfsrätt för son och dotter, men föreställde sig möjligheten deraf, alt frågan tilläfventyrs kunde anses i sådan mon beroende på bestämmelse och utveckling i det hela af läran om skillnad emellan arf och aflingejord samt hvad dermed i alla afseenden egde gemenskap, att den icke kunde serskildt afgöras, oeh trodde sig derföre böra framställa ett sådant förslag, att de Föräldrar, som insett obilligheten af den Lag, hvilken gynnar son framför dotter, för utöfningen af deras ädla känsla, icke måtte finna något hinder i den positiva lagen.
För att komma under ompröfning vid täjlingen om andra priset, måste hvarje samling, som inlemnas, omfatta minst 10 korta uppsatser, hvardera om högst 50, lägst 10 rader petitstil (den i dessa smalare spalter vanligast använda), deraf én till hvardera bland någon af följande afdelningar: Våra barn, Klädedrägten, Toaletten, Bostaden, Fönsterträdgården, Handarbeten, Bakning, Tvätt och strykning, Köket, Tjenarne. De insända läjlingsskrifterna få ej vara förut offentliggjorda. Manuskriptet bör skrifvas på endast en sida af papperet, och hvarje täjlingsskrijt märkas ä baksidan af kuvertet med på- skriften: Täflingsskrift. Hvarje täffråga. Jag kan derför icke ge er bättre råd, än att ni i en så grannlaga sak som denna vänder er till min mor. För egen del måste det kännas smickrande för mig, att ni först gifvit mig del af ert förtroende, och jag förstår må hända edra skäl dertill, då. ni så länge burit denna ert hjertas hemlighet inom er », svaiade - jag och sänkte ögonen inför doktorns frågande blickar. » Ni ger mig således hopp — tack. tusen tack », sade hofpredikanten och kysste min hand. » Jag skall redan i dag tala vid er älskvärda mor om saken. Tillåter ni må hända, att jag dröjer qvar, tills hon återkommer? Eller ännu bättre, vill icke ni, käraste fröken, framföra mitt vördsamma anbud. » Jag hade mycket svårt att hålla mig allvarsam vid denna begäran. » Om ni vill, så måste jag väl », svarade jag rodnande. » Ni är oemotståndlig, hr hofpredikant! » » Käraste barn, då hoppas jag saken redau vara så godt som afgjord », svarade doktorn öfverlycklig och tog mig utan vidare i famn. » Lita inte på det, min mor är kanske icke så lätt att fånga ' som jag. » » Hjertans vän, ni gör mig öfverlycklig. Låt mig i all ärbarhet kyssa er panna. Ack, min älskade! Hvilket misstag! Det var mig han älskade!
Jag har icke velat säga något derom till fru Berg, hon är trots sin ålder ett godt barn, som aldrig förut stått ansigte mot ansigte med en sorg. Jag har icke hjerta att störa hvarken hennes eller hennes unga dotters illusioner, men för er, som efter hvad jag tror, sett mera af lifvet, och dessutom i alla fall står herr Fredrik närmast, har jag trott det vara min pligt att tillstå att ...» »Att, att!» »Nåväl att utsigterna för hans bättring äro ganska problematiska. Han gaf en viss vetenskaplig tonvigt åt det sista ordet. »Ni menar, att alt hopp är ute.» »Nej, för ingen del, fröken, för ingen del. Hoppet har man ju alltid qvar, och hur många chancer finnas icke, som ingen läkare kan förutse. Min mening var blott att bereda er på, att man med hans klena kroppskonstitution måste frukta det värsta. Farväl nu, kära fröken, var viss på att det gör mig innerligt ondt att behöfva säga er något sådant, men jag hade icke kunnat försvara mig inför mitt eget samvete, om jag tegat. Farväl!» »Farväl, tack för ert förtroende», svarade Edith med hes, tonlös stämma. Det susade så besynnerligt för hennes öron. Hon såg sig ikring. Var der någon, som bullrade? Ingen syntes till. Doktorn var redan ett stycke ut på vägen. Mekaniskt, sömngångaraktigt började Edith gå upp för trapporna. Förbi sålunda, förbi! När Edith kommit upp på sitt rum, ropades hon an af fru Berg. »Kom in, Edith! Camilla vill gerna språka en stund med dig. Vet du, jag har fått bref från Sverige, från major Cronsköld kan du tänka, min gamle beundrare.» Edith lydde motvilligt och gick in i kammaren, ett stort, aflångt rum, möbleradt i hotellstilens falska, sammanrafsade elegans. »Nå, det var då väl du kom. Jag trodde, jag skulle gäspa ihjäl mig häruppe», ropade Camilla, der hon halflåg på en soffa. »Hu, hvad alt är genomruskigt i dag! Den som hade en äkta svensk vinterbrasa att sitta vid! Det skulle smaka det, Edith.»
Utom dem, som jag här ofvan tillåtit mig att anvisa, synes det mig, sorn skulle på klagan öfver täta ombyten af ledamöter i Hofrätterne och öfver det missförhållande i ålder och erfarenhet, som råder emellan öfveroch underdomare, kunna och böra göras något afseende, åtminstone på det sätt, att behöfliga tillförordnade ledamöter i Hofrätterne icke så ofta, som hittills, tagas ibland Hofrätternes yngre tjenstemän <( 142 utan företrädesvis ibland sådana personer, sorn under en längre tid i landsorterne innehaft och väl skött domareförordnanden samt med den erfarenhet, de förvärfvat, kunde inom Hofrätterna till någon del ersätta den förlust, dessa öfverrätter i min tanke lidit och lida deraf att, på sätt nämndt är, skicklige och erfarne underdomare så sällan söka platser inom dessa Rätter. Möjligen kan för en dylik anordning det hinder hittills hafva mött att arfvodet för dylika biträden i Hofrätterna varit så ringa, att äldre obefordrade domare dermed icke kunnat nöjas; men ett sådant hinder kan helt säkert utan någon nämnvärd uppoffring för statsverket, undanrödjas, hvarpå jag tillåter mig fästa Rikets Ständers benägna uppmärksamhet. Hvad åter angår det öfverklagade förhållandet, att Hofrätternes ständige ledamöter dragas såsom tillförordnade Revisionssekreterare till Justitie-revisiönen, så skulle till afhjelpande deraf utan tvifvel verksamast bidraga, att tjenstgöringen och befordringarne inom sistnämnda verk ordnades med beräkning att uppfostra och vid verket fästa personer, som vore skickliga att uppehålla åtminstone hastigt behöfliga, tillfälliga Revisionssekreterare-förordnanden. Till dylika förordnanden borde ock kunna användas sådana personer, som dem jag här ofvan föreslagit till biträdande ledamöter i Hofr ät terne. Den olägenhet, som åtföljer ständige Hofrättsledamöters användande till nämnda förordnanden, inträffar ock i ännu högre grad, när dertill, såsom någon gång skett, tagas ständige domare på landet; ty ombyte af domare i Rätter, der endast en lagfaren finnes, måste alltid blifva för rättskipningen menligare, än ett sådant i domstolar, bestående af flera lagfarna.
I afseende åter på dylika Tjenstehjon* nu varande flyttningstid, Michaelsmässan; får Utskottet anföra, att då erfarenheten nogsamt visat, det ej allenast mycken vårsäd, i synnerhet ärter och hafra, utan ock Jordfrugterne, bland hvilka den på i76o:talet i Riket införda Potatesvexten förtjenar ett utmärkt rum, kunna blifva bortskämda och gå förlorade derigenom, att vid Michaelitiden, då Tjenstefol ket bortflyttar, Jordbrukaren icke ager tillgång på tillräckligt antal arbetare till sädens inbergande och Jordfrugternäs upptagande i rätter tid, innan de af regn och frost angripas, och stundom på 2 å 5 dygn förderfvas, förmodar Utskottet, att Riksens Höglofl. Ständer benäget torde inse, det sådana medel och utvägar böra vidtagas, hvarigenom, så vidt i mensklig förmåga står, åt den idoge och omtänksamme jordbrukaren bör förvaras hoppet, atl icke genom brist på nödiga arbetare se sig betagas tillfället, att i god tid rädda och insamla det betydligaste ef hans lifsuppehälle till nästa skörd. — Det nu för tiden antagna sätt, att bruka jorden, samt våra tidigare vintrar, föregångne af mera regnaktiga och kyliga höstar, nu än förr, lära äfven fordra, att Jordbrukaren derefter lämpar sin arbetsstyrka och icke genom en för tidig mindskning af densamma förstorar följderna af klimatets hårdhet. Våra för - Bcsv. ock Ekon. TJtsk. Betänkanden. 391 fäder, hvilkas lärdomar alltid skola i många af eenden vara oss nyttiga, räknade, allt tills år 1755) deras i:a October 12 dygn sednare, än vi efter så kallade nya Stylén nu räkna vår. De hada deras Tjensiehjons flyttningstid äfven vid Michaelsmässan; men huru betydliga och vigtiga för Landtmannen äro icke 12 dygn om hösten, då dagarne ännu äro temmeligen långa, och mycket vid Jordbruket återstår att göra, innan regn, snö och frost infalla.
Det kan emedlertid lika lätt hända, att fordringen i den särskilda rättegången ogillas, som den händelse kan inträffa att inteckning icke meddelas; men konkursdomarens fastställelse i förra fallet af det belopp, som i den särskilda rättegången bestämmes, lärer lika litet, som förklaringen i det sednare om den förmånsrätt inteckningen må medföra om den beviljas, kunna kallas förgäfves. Skulle det emellertid vara en brist i det föreslagna stadgandet att föreskrift ej finnes deri om skyldighet för domaren, att öfver skedd ansökning höra gäldenärens målsmän, eller hafva de i saken intresserade derigenom betagits tillfälle att deri sig yttra? Båda delarne har man anmärkt, men man synes dervid hafva förgätit den redan i inteckningslagens början, om hvars förändring fråga ej är, gifna allmänna föreskrift i afseende på vederbörandes hörande, hvilken föreskrift, såsom fullt tillämplig på ifrågaställa fall, utesluter behofvet af någon ytterligare. Annorlunda är deremot förhållandet i den händelse, hvarpå l:a mom. uti ifrågaställde § har afseende, eller, om eganderätten till den egendom, deri inteckning sökes, derefter, men innan ansökningen blifvit pröfvad, öfvergår till ny egare. Att i denna händelse inteckning ej bör kunna fastställas innan nye egaren är börd, äfven om medgifvande dertill är gjordt i sjelfva den handling, hvarpå inteckningsansökningen grundas, eller förre egaren blifvit, före eganderättens öfverflyttning, hörd, synes vara lätt att inse; hvaremot nödvändigheten att, om konkurs inträffar, höra borgenärerne, måste bero af särskilde omständigheter; och derföre lärer man ej heller, lika med Grefve Mörner, från den ovilkorliga föreskriften i förra hänseendet kunna hemta bevis för 4 Lag-Utskottets Utlåtande, JYs 44. behofvet af en föreskrift i den anmärkta syftningen.
”Första allternativet bifölls, endast med den ändring, att sådana metall - effecter, hvilka behöfva inom hus förvaras, böra vara brandförsäkrade ce Tjugonde?örsta Puncten, ”OdlingsLånefonden, bör från dess nuvarande belopp förminskas till 300.000 Rd. B:co, i följd hvaraf hälften af den hädanefter inflytande årliga Capitalafbetalningen bör tiil andra ändamål användas, till dess att fonden icke utgjör mera än berörde belopp, men den andra hälften utgår i enahanda Lånevåg, dock efter förändrade grunder, hvilka serskildt komma att bestämmas, till befrämjande och understöd för sådane större Odlingsföretsg, hvilka öfverstiga den enskilda förmågan , samt för de kostnader till utflyttningar, hvilka vid Enskiftes och Storskiftesförrättningar pröfvas nödvändige. Tjugondetredje Puncten. *cDe Capitalafbetalningar, hvilka från och med nästa års början ingå å Bankens särskilde emot Fastighetspant utlånte, fonder Bihang till R, S. Fröt. 9:de Sami. 6Q f>4- fr™- Utir. 4* 13 Septtmb. 1823. böra til! ny utlåning emot pant af fastigheter på Landet utgifvas; Kommande den högsta summa , som en Lånetagare bör undfå, att uti det reglementariska bestämmas. '‘ Tjugondefjerde Puncten. tlA dessa nya fastighetslån kommer såsom Ränta och Capitalafbetalning att årligen erJäggasj efter hvarje Låntagares eget godtfinnande, antingen 2 Procent i silfver eller ock 6 Procant i Bancosedlar, hvilka Bancosedlar af Bancofullmägtige sedermera komma att användas till uppköp af silfver." Från Högv. PresteStåndet. S. D. Återremitterades på grund af gjorde anmärkningar det vid BancoUtskottets Memorial N;o 49 åtföljande generella Förslag till Reglementariska Föreskrifter för Organisation af de tillstyrkta LåneContoiren uti Städerne Götheborg och Malmö. S. D.
Men livar skall en fond till dessa prsemier hemtas? Jag svarar, att jagten bör och kan lemna medlen dertill. Dessa återgå då till sitt ursprung. Jag har här ofvan endast omnämnt den skada, som rofdjuren tillfoga landtmannens ladugård; men nederlaget på nyttigt vildbråd i landtmannens skogar och på hans fält torde, rätt skaltadt, vara af föga mindre värde. Att befordra rofdjurens förmiskning är att befordra vildbrådets tillvext, och att i samma mån befordra vinsten af jagten. Det är således jagtens eget intresse jag åsyftar, då jag vili, att den skall betala; nej, icke betala, utan endast mot en säker vinst förskjuta medlen till den ifråga var. pramiiefonden. Under följa riksdagen gjorde en redlig och erfaren man inom BondeSt., Jan Erik Jansson från Wermland, en motion i detta ämne. Motionen nfstyrktes af Bevilln.- oell Ekon.Utsk:ns pluralitet uti mein. den ig April 1834, samt afslogs derefter af 3 BiksSt. Jag vet ej, om den värde ledamoten af BondeSt. vid denna riksdag ämnar förnya sin motion; men det vet jag, att månge sakkunnige män, som kommit att taga kännedom deraf, anse motionen god, och lika med mig ogilla Utsktns betänk. Motionen föreslår just hvad jag här ofvan åsyftat: en årlig afgift utaf en hvar, s o m v i 11 utöfva j a g t, t i 11 e 11 f o n d t i 11 p r £e m i e r för rofdjurs dödande utom allmän skallgång. Afgiften är projecterad till 24 sk. af deni bland allmogen, men 1 r:dr af alla andra, som vilja utöfva jagt, och motionen innehåller derjemte ändamålsenliga förslag lill reglementariska föreskrifter och till controller i afseende på medlens uppbörd och redovisning m. m. — Jag vill ej nu upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid med upprepande af detaljerna deraf.
– Jag kan icke neka till – säger han ångerfullt, men dock liksom med en svag glimt af hemlig stolthet – att jag varit en farlig förförare. Nästan ingen, som jag vågade mig på, kunde i längden motstå mig, om hon icke strax gaf sig på flykten. Det fattades mig aldrig list när det gällde att öfverväldiga henne. Likväl måste jag tillägga, att jag aldrig lofvat någon, hvad jag icke velat hålla! Också har jag gjort allt hvad jag förmått, att rädda dem, som genom mig råkat i olyckliga yttre omständigheter, undan elände och armod; men detta kan naturligtvis ingalunda ursäkta mig. – Kanske har ni också satt faderlösa barn i världen, hvilka nu af brist på uppfostran skola falla samhället till last, och äro i fara att kroppsligen och andligen gå under? Struensee skakar sitt hufvud. Men plötsligt få hans ögon ett spändt uttryck, som om han pinsamt sökt erinra sig någonting – för länge, länge sedan – ett litet embryo till ett människoansikte – rödt mot en hvit kudde Esthers barn. Hur var det – såg han icke sin son mer än en enda gång? Han minns ingenting, men bemödar sig i ångest att minnas och kämpar mot inbillningen, att barnet skulle ha dött. Det hela är som en dröm, men är det väl möjligt, att han icke skulle veta, om barnet verkligen dött? Nej, nej! Och kanske är Esther i nöd nu? O, Gud, af alla synder han begått, tycks honom denna den ojämförligt tyngsta. – Ja, ja – stönar han – det är tyvärr nog så – för två år sedan fick jag ett barn med en af drottningens kammarjungfrur. – Modern har jag sörjt för på alla sätt – hennes far har genom mig blifvit en välbärgad man – men på sista tiden har jag ofta anfäktats af en våldsam ångest för hennes öde O, Gud! – han jämrar sig högt och vrider sina händer så att länkarna skramla – hon var den enda af alla dem jag ägt, som stått mitt hjärta verkligt nära – och hon var själf nästan endast ett barn!