Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt tror jag, att om den nya myntenheten skulle komma att kallas blott en Riksdaler, så skulle folket kalla den en ny R:dr eller något dylikt, men det vore utan väsendtlig olägenhet och faller snart bort. Hr von Hartmansdorff: Pä de skäl Frih. Tersmeden an fört anser jag jemväl denna puDkl böra återremitteras. Oaktadt den härda förkastelsedom, Hr von Kraemer uttalat öfver benämningen Riksmynt, nödgas jag likväl försvara denna benämning. Hon innefattar icke något uprepande af detsamma. Riksdaler eller Daler betyder såsom man vet Dalare, emedan Gr. Schlick i Böhmen först började på 1600-talet slå sådant mynt, så kallades det efter myntverkets läge i Joachims dalen för Joachims thaler, samt blef för sin vackra form och prägel allestädes efterbildadt. Nu har det spridt sig verlden omkring ända lill Amerika der del heter Dollar. Det är väl namnet på ett mynt men betyder icke egentligen en penning. Om man säger R:dr Riksmynt, så är det följaktligen icke något uprepaude af samma sak. Frih. Palmstjerna: Hvarföre denna punkt skulle återremitteras kan jag icke inse. Frih. Tersmedens anmärku. att den icke kan bibehållas i sin helhet är ostridigt riglig, men Frih. Tersmeden tilläde att uttrycket Riksmynt kunde bortfalla i en framlid, ulan alt något hinder derför upstod derigenom att man nu beslöt att kalla enheten 1 R:dr Riksmynt. Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville inskränka sin propos. till hvad Frih. Tersmeden förordat, nemi. att enheten måtte fastställas till R:dr Riksmynt, ehuruväl Hr von Kraemer har ansett att detta förslag är enfaldigt och att K. M. har sagt en dumhet, då K. M. har föreslagit denna benämning. Måhända uttrycken vid justeringen kunna något rättas, Den 22 Februari f. m. 215 enär meningarne derom åtminstone kunna vara något delade oeh en så peremtorisk förkastelsedom kan jag åtminstone för min del, icke underskrifva.
Båtsmanshållet är skyldigt att under krig bekläda Båtsmannen hvar tolfte månad, följer deraf påtagligen, att de Rotar, som under krig förlora sine Båtsmän, och slippa 158 Den 18 November e. m. insätta nya karlar i stället, likväl äro pligtige att utgifva beklädnadsbidraget, så länge kriget varar; och sorn Utskottens sednare Utlåtande hvilar på denna sanning, tillstyrker jag bifall å detsamma. Herr Hjerta > Gustaf: Vid afgörandet af denna fråga böra två omständigheter utredas; den ena, hvad som varit Båtsmanshållets skyldighet i allmänhet i afseende på Båtsmännens beklädnad; den andra, hvad som kan blifva deras skyldighet i följd af ingångne Contracter. Jag vill visa, att Båtsmanshållet under krig ej varit skyldigt utgifva beklädnad vidare än vid karlarnes uppfordring till krigstjenst. Rotehållaren var skyldig att lemna karl fullt beklädd och utrustad, när han uppfordrades s men beliöfde ej vidare bidraga till hans beklädnad under kriget, vid hvars slut, om kriget och karlens tjenstgöring ej räckt länge, karlen var skyldig att till Roten återställa utredningspersedlarne. Derföre har man, såsom vi ofta sett, brukat skicka hem Båtsmännen till Rotarne på några veckor under krig, och sedan uppfordra dem å nyo, hvarje år, för att få dem å nyo beklädde. Så gjorde man under 1748, 1789, 1808 och flere års krig, för alt illudera Författningarne och Contracterue, hvarigenom Rotehållarne äro befriade från Båtsmännens beklädnad i krigstid, utom vid uppfordringen; och detta förfarande har vållat flere besvär af Allmogen. Den i8 November e. m. i5g Kongl. Maj:ts Bref af 1688, som innehåller confirmation på öfverenskommelserne i VesterNorrland rörande Båtsmanshållet, är det äldsta stadgande rörande Båtsmanshållets beklädnadsskyldighet.
&amp; !en trots det att kongressen i sin st8ndigt stigande och sjunkande ebb och flod enligt våm lugna och fridsamma nordiska begrepp ej alltid följde de regelriitaste fåror, gick doclr genom det hela en underström af allvar, hvarpB man icke kiiade misstaga; sig. Det har anmärkts, att Tyskland, diir kvinnofrtgan notoriskt gr mindre avancered an i de flesta andra eiiropeiska liincler, iiist diirfijr ej Tore ratta platsen för en större internationell kvinnoltongrcss. Af ?~ei.litier-iiiiitet har tydligen framgått, att denna uppfattning ej %r dan riittn. Lagen. förnekar visserligen do tyska krinnorna en hel del rattigheter, af hvilka sedan Rrtionden tillbaka hennes lyckligare lottado systrar i grannliindei-na kommit i åtnjutande, men detta förutsiitter i c h att ej bland de förra dem finnas, som hunnit lika lingt i utveclding och står på en lika hög nivii af andlig mognad soiii dc öfriga kiiltiirfolkene kvinnor. Och just medvetandet om sitt viirde, kanslan af att de lirafter, iir annorst~rlcs,hiiliiinns h v m e d hon sitter i ~ e mer, an h ~ a förhallandet d af tringbröstade lagbud, har hos den tyska kvinnan räclzt on ö~iskaii att öppot uttala sig i med hennes kon sam~nanhdngaiide frigor. Detta har ~ w i driBjädern t till den nu sammankallade lrongresson, i och för sig en protest mot det bestrtende lika naturlig som beriittigrid. Och högst anmärkningsva.rdt hm det n r i t i hrilken grad de tyska kvinuor, som hiir representerat sitt kön, fiirstiitt att p5 ett 1781 ' - digt, ofta glänsande satt föra sina .landsmaninnors och sin egen talan. Och det, på f&amp; undantag när, utan dennu bittra, stridiga ton, dessa oädla angrepp mot det manliga slaktet, hvillra st % si5 i strid med sann kvinlig takt och hofsamhet.
Man har anmärkt att hypotheksföreningarne f. n. skulle i hög grad utöfva privatbanksrörelser, men jag ber att till genmäle härå få invända, att denna rörelse f. n. så mycket mindre kan bedrifvas af nämnde inrättningar, som de icke ens ega några penningar att gifva sina lånesökande. Det är på grund af detta förhållande, som jag i afs:de på hypotheksföreningarnes benägenhet att vilja ingå som delegare i hypotheksbanken, är af helt och hållet motsatt öfvertygelse med Hr Hjärne. Hr Hjärne tror att hypotheksföreningarne ej skulle vilja underkasta sig detta Den 8 September e. tti, förmyndareskap; jag åter tror, att dessa inrättningar ingenting högre önska, ån att få öfverlåta sina penningeuplåningar ät en gemensam högre myndighet, ty derigenom komma de ovilkorligen att erhålla de uplärita summorna för billigare ränta och för i öfrigt förmånligare vilkor, än hittills varit fallet, och från denna åsigt kommer också mitt förslag. Hvarföre jag egentligen framställt detta förslag, var visst icke derföre, att jag ansåg det af Utskrt framställda vara mindre lämpligt; tverfom tror jag, att detsamma mer direkt hade ledt till det så önskvärda resultatet, att få penningeupplåningarne centraliserade på ett håll; men den egentliga anledningen låg deruti, att jag hade hört åtskilliga anmärkningar framkastas mot de stränga föreskrifter, sorn innefattades i hela detta förslag och under sådane förhållanden trodde jag, att förslaget lättare skulle gå igenom, så vgl i detta, som i de andra St:n, om vilkoret! i någon mån förmildrades. Som jag med särdeles tillfredsställelse erfarit, att tvenne komiléens ledamöter ingått på den redaktionsförändring af §:n, jag föreslagit, så är det med så mycken större förhoppning om framgång, jag hos Hr Gr. o. Landtm, vördsammast förnyar min anhållan om propos. på bifall å det förslag till §:ns förändrade ordalydelse, jag nyss tog mig friheten framställa. Gr. Mörner:
Då dessutom hela vårt rörelsekapital icke utgör stort mera än dubbla summan, lärer man väl ej kunna hoppas, att under tiden till nästa riksdag mera än 40 millioner skulle finnas att placera. Jemte det jag sålunda anhåller om bifall till Hr von Köchs förslag till redaktion af g 9, instämmer jag i Hr Åkermans yrkande om stadgande af 40 millioner såsom ett maximum för hypotheksbankens uplåning. Frih. Tersmeden: Jag beklagar, att jag blifvit missförstådd af Gr. Mörner. Jag har nemligen aldrig sagt, att genom hypoteksbanken skulle omsättas hypotheksföreningarnes nuv:de lån, utan tvertom de på jordbruket tyngande upsägbara lån, som icke äro hypothekslån. Sedan öfverlnggningen förklarats fulländad, yttrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till den ifrågavrde 9:de §:n oförändrad, dels bifall dertill med de förändringar, att de i början af g:n förekommande orden »dess ändamål» utbyttes emot orden »förut ingångna förbindelser», samt att emellan g:ns båda mom:r infördes ett nytt mom. af följande lydelse: »För utlemnande af amorteringslån till hypotheksförening må hvpotheksbanken ej utgifva obligationer, ställda på uppsägning»; hvarförutan Hr Akerman hade framställt särskildt yrkande Den 13 Oktober 217 derom, att efter den 9:de g:ii skulle såsom en ny g intagas det stadgande, hvars innehåll H. Bxc. under öfverläggningen för E. o. Ad. upläst; och skulle detta Hr Åkermans förslag göras till föremål för .särskild pröfning. Härefter framställdes och besvarades med blandade ja och nej först propos. på bifall till §:n oförändrad, och sedermera propos. på antagande af samma g, med de förändringar deri, som af Hr von Koch föreslagits, hvaruppå propos. om bifall till g:n utan förändring förnyades, och, sedan svaren derå likaledes utfallit med mänga ja oell nej i blandning, förklarade H. Exc., det han nu funnit ja öfvervägande. Gr. Liljencrants begärde votering.
Elin suckade ängsligt, ty hon tyckte att allt detta lät så hemskt och ledsamt. – Hvad ha’ de då stulit? – frågade Gunnar. – Jo, de ha’ stulit oharpad säd ur drosen9 på logen, och så ha’ de brutit sig in så behändigt i brännvinsmagasinet, och stulit bränvin, men det ska’ vara så väl och fintligt gjordt, att det alldeles var en slump, som gjorde att patron sjelf fick se det, och nu håll’s det ett fasligt väsen om ’et. – Det va’ obegripligt att ingen talade om detta för mig – sade Gunnar, – men tänkte snart på annat, medan Lena utförligt berättade allt hvad hon hört, och litet mera dertill, om denna stölden och mycket annat. Elin och Abraham gingo litet före, och den sednare fann tillfälle att säga: – Fälle hörde jag i lördags nå’t om den dera stölda, men jag brudde mig inte om ’et, och glömde bort ’et. Men ve’st du Elin lilla att jag skälfde i hvar eveliga led, så jag trodde alldeles att jag skulle falla ned på gulfvet och få predikosjukan, när jag skulle gå fram, men så blef jag änna som e’ an’ ny menniska, när magistern först gaf mig brödet, och så kyrkherrn kom ätter med vinet, och jag kände tudeligt att det va’ Jesu Christi lekamen och blod jag anammade i denna stund, och att jag ätter denna da’n blir en helt a’en kar. – Ja, det Gud gifve! – suckade Elin, som på denna söndagen var så ljuft, men vemodigt stämd. Likväl öfvergick detta vemod snart i ungdomlig munterhet, ty som Lena såg ovanligt litet barsk ut, och som Elin nu hade nog, bara af att se på Gunnar, och som Abraham var så glad, vädret så guda skönt, lille Gustaf så rolig och hvilan från arbetet så ljuflig, efter en hel veckas oafbrutet tråkande, så öfverlemnade hon sig åt en ovanlig munterhet, och glädjens sol spred än en gång sina röda strålar ymnigt öfver henne, men ack! det var en sol i nedgång. Den var blodröd.
Där tog hon fram påsar och strumpsockor ur halmen i sängen, bakom spiseln, under en bräda i golfvet och ur ett hål i väggen. Med osäkra fingrar och ögon lysande af lystnad, började hon räkna sina skatter. Stycke efter stycke fingrade hon de glänsande silfverkronorna, som hon lade i små högar på bordet, sedel efter sedel ordnade hon, vände på, synade och räknade. Oron försvann från hennes ansigte, och ett uttryck af girig och trygg glädje kom i stället. Men när hon fann, att alt var i ordning, och att ingenting fattades, bröt hon lös en ny planka ur golfvet, tog bort en sten ur spiseln, sprättade upp bolstern och sökte reda på ett annat hål i väggen. På de nya gömställena lade hon sina skatter, och när hon det hade gjort, satte hon på kaffepannan och beredde sig en styrkedryck för att lugna sina oroliga tankar. Men efter den dagen for mor Lena aldrig bort, utan att stänga dörren och sätta hänglåset för. Och om nätterna sof hon oroligt. Ty hon tyckte, att det var någon, som låg vaken borta i ett hörn och stirrade på stenen i spiseln, på den lösbrutna plankan, på hålet i väggen och på bolstern, som hon låg på. Och när hon tittade upp, var det Karl Johan, som var där inne, och som ville bestjäla henne. Men Karl Johan hade fått annat att tänka på än mor Lenas slantar. En dag träffade han den stora flickan, som på söndagsmorgonen hade setat vid förårorna, när rika Pehr Ohlsons Sophie skrattade åt honom. Hon kom in i boden och skulle köpa såpa. Och då passade Karl Johan på, medan han var ensam med henne, och frågade, hvad det hade varit åt Sophie. Ja, i början ville hon inte fram med det naturligtvis. Men Karl Johan blef envis. Och till sist kom det i dagen, att Sophie hade drömt på natten, att hon såg sin fästman, och det hade hon talat om för de andra. När då båten kom framåt bryggan, fingo flickorna se, att där stod någon. Genast började de andra säga åt Sophie, att där stod hennes fästman, och därför hade alla tre skrattat, men Sophie allra mäst. Aldrig hade Karl Johan kommit att tänka på något sådant.
Afven under antagande, att Sekret. Svea HofRätt, hvilken tjensteman nu åtnjuter |:del af HofR.-ns Den 31 December e. m. *21 doraslösen, för framtiden undfinge allenast -|:del deri, skulle å hvarje af de föreslagne 15 Ordinarie och 5 Extraordinarie Notarierne belöpa sig 2j:del af domslösen, hvilken andel utgör circa 166 R:dr 32 sk. b:ko. De blifvande Notarierne i Svea HofRätt skulle så - ledes enligt Regeringens förslag erhålla följande inkomster: Två förste Notarier: lön på Stat — utslagsoch protokollslösen — 2'T af domslösen 32. Tre äldre Notarier: lön på Stat 700: utslagsoch protokollslösen — 2'j af domslösen 166: 32. Tio yngre Notarier: lön på Stat utslagsoch protokollslösen 150: af domslösen 166: 32. Dessa belopp utgöra likväl icke Notariernes behållna inkomst, alldenstund Notarierne för framtiden måste sjelfve utgöra kostnaden för utskrifter af HofR:ns domar, hvartill äfvensom för renskrift i öfrigt utgifterne kunna antagas upgå till minst 133 R:dr 16 skir b:ko för hvarje Notarie. Efter afdrag af berörde 133 R:drl6sk:r skulle de nuvarande Notariernes i Svea HofRätt inkomster blifva, för Proto-Notarierne, hvilka nu åtnjuta 762 R:dr 3 sk. 4 rst. 983 R:dr 16 sk:r, de sex äldre protokollsförande Notarierne, hvilka nu hafva 892 R:dr 3 sk. 4 rst., dels 883 R:dr 16 sk. och dels 783 R:dr 16 skir, eller mindre än f. n., samt de tre yngre protokollsförande Notarierne, hvilka nu åtnjuta 647 R:dr 30 sk:r ett belopp af 783 R:dr 16 skir. Härutaf synes, att enligt
Som ung hade beströ bordlöparen med blommor brukas han snarare undflytt kvinnor än sökt deras sällnågon gång, men ser i det hela taget skap — han kände sig så tafatt i deras sällskap. namnsdagsaktigt ut. Stackars Brun, ej kunde han rå för att han trodde Jardinieren placeras nu på hedersplatsen sig älska denna flicka. Felet var, att han ej haft kärlekens instinkt, som säger, om känslan är bemidt under kronan, dominerande alla andra svarad. Han hade varit för trygg. bordsprydnader, och därpå ordnas utefter Och nu satt han där med sina krossade illusioner! Men så småningom såg han allt med bordets hela längd — på det af bordlöpamera klarseende ögon. Skulle ej hans kärlek till ren täckta midtelpartiet nämligen — sockerIrma kunna öfvergå till varm vänskap, till sådp.na skålar, saladierer, dessertoch kompottkänslor som en far hyser till sin dotter? Hon skålar med sitt innehåll, de röda och rhenska hade sagt, att hon älskade en ung man och att denna känsla var besvarad. Hvarför kunde han vinerna i buteljer, de öfriga i karaffer; om ej unna henne denna lycka? Han skulle ju kunna husets vinkällare likväl har att bjuda på hjälpa dessa unga, och de skulle kanske komma någon åldrig och kostlig butelj madeira att hålla af honom som en gammal vän. eller kapvin — värdens stolthet — kommer Dessa tankar hade han meddelat Irma i kväll. denna naturligtvis fram au naturel, ehuru Hon grät af rörelse och glädje. Under hela denna månad hade hon ej kunnat vara glad en minut, innesluten i en korg af flätverk. Inga missNär man skall hålla gästabud ... 189 (5 prydande mineralvattenflaskor framställas ' på bordet, men här och hvar små vattenkaraffiner. Det faller af sig själft, att d e i det föregående omnämnda champagnekannorna ej kunna fyllas och framsättas, vid dukningen, utan först en stund innan detta vin serveras. Som en fantasi kan antecknas, att ett par eau-de-colognesflaskor jämte rafraichisseurer äfven få sin plats på. bordlöparen, och då det nog låter tänka " sig, att någon blir illamående vid bordet, är denna fantasi j u ej alldeles omotiverad.
Af den förhöjning i Hennes Kongl. Höghet Prinsessan Sophia Albertinas Hofhållnings-summa , som Kongl Maj:t, i anledning af Hennes Transport 748,5oo: Kongl. Maj. ls Nådiga Propos. N. o 2. 5 Transport Kongl. Höghets framställning om det förut varande anslagets otillräcklighet, föreslår till 2:0 Afen genom minskning af arrende-hö in natura förorsakad större upphandling af hö för Hof-stallets behof, till ett belopp af , 3:o Af löner för 4 nya Slottsknecklar, nödvändiga för vården af Brand-J redskapen vid Stockholms Slott, enligt Riksmarskalks - Embetets derom gjorda anmälan med 48 tunnor spannmål under dessa löner. 4:o Utaf skillnaden emellan det till nästa Riksdag antagna pris af 7 R'dr tunnan å 317 tunnor spannmål, inbegripna under löner på Ti - • 748,5oo 8000: 1187:37: 4- 538: 32: — Transporter: 21:4 • 748,500. 6 Kongl. Maj.-ts Nådiga, Propos. N.o 2. teln, och det, hvartill spannmålen förut är under lönerna beräknad . 3_ _ Hvarifrån afgår skillnaden i beräkningen af 67 tunnor in natura anslagen spannmål, som vid 1823 års Stats-Reglering upptogs till5fR:dr tunnan och nu föreslås till o R.dr • • • • • 22; 16: Återstående tillökningen på första Hufvud-Titeln gör således 10,021: 5: 4. Andra Hufvud-Titeln: Civiloch Lanclt-Staterna. Nuvarande anslag: En Million Åtta Hundrade Tretton Tusende Åtta Hundrade Åtta R:dr 46 Summa I0)043; ai; 4, ♦ Transport ,48,500: Kongl. Maj.ts Nådiga Propos. N.o 2. Transport sk. g r:st. med 45*707 tunnor 16 kapp. spannmål, inbegripen under penninge-löner å 6 Ridr.
H o n var färdig för längesedan; dörrarne till logerna öppnades o c h slötos efter de öfriga, men Anna stod ännu kvar i korridoren. En enda person, en herre, var ännu därute o c h han gick oupphörligt fram och tillbaka, ifrigt spejande vid trappan efter någon, som han synbarligen väntade på. » Får jag se biljetten, » uppmanade ren, vänd till A n n a. » Det har tvinad ton. vaktmästa.jag ingen, » svarade h o n i helt för» Då lär det allt bli svårt att k o m m a in, » förklarade vaktmästaren o c h betraktade henne misstänksamt. » Jag väntar på en herre, » påstod A n n a ifrigt, » han skulle vara här före ' /, 8 och han har min biljett också. » I detsamma hördes inifrån salongen de första tonerna af uvertyren. » Ni, min herre, tycks också vänta på någon, » sade nu vaktmästaren till den främmande herrn. » Ja, jag väntar på ett fruntimmer, » svarade denne, o c h A n n a fick därvid en blick o c h ett leende. Det föreföll h o n o m säkert ganska lustigt att finna en annan person i samma förargliga belägenhet s o m han själf. A n n a var nära färdig att gråta. Musiken fick h o n då åtminstone höra, o m h o n också icke fick se någonting. Den främmande herrn gick än en gång fram till trappan, hans panna rynkades, den väntande k o m ej, Karl syntes icke heller till. Uvertyren hade nått sitt slut o c h det blef en stunds tystnad därinne i salongen. Så brusade tonerna på nytt o c h en väldig kör fyllde luften m e d sina j u b l a n d e toner. Ridån hade således gått upp o c h A n n a stod ännu därutanför. En tår rann långsamt utför .hennes kind. D e n Logogryf. Till män ' skors räddning m i n stämma höjes, Och fast ej välljud i tonen röjes, Den glädje sprider i månget bröst, Till m o d l ö s t sinne den sänder tröst. När högt jag tonar, blir mången räddad, Som kanske eljes fått grafven bäddad I hafvets kyliga, mörka famn. — Af nio delar du får mitt namn.
För att berecia Bruksägare ett ytterligare tillfälle, alt till sine Bruk få inköpa så stor del af RecognitionsSkogarne, som till deras smide är nödigt, lemnäs dem en tid af aine år, beräknad från den dag, då RiksdagsBeslutet undertecknas, under hvilken det åligger dem, att fullgöra allt hvad som på dem kan bero till Skatteköps erhållande, så att SkatteBrefven inom den 3i December 1820 kunna vara utfärdade. Då en längre tidsutdrägt sätter Staten i saknad af dess tillbörliga inkomster, lärer blifva nödigt, att bos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om Dess nådiga befallning till Kammaroch BergsColIegierne samt Konungens Befallningshafvande, att med möjligaste skyndsamhet befordra verkställigheten af det Beslut, som Riksens Höglofl. Ständer fatta. 8) De RecognitionsSkogar, hvilka ej vid 1821 års början äro försålde, skola, i den händelse Bruksägaren ej kan lagligen bevisa, att det cj berodt af honom, att dessförinnan få skatteköpa skogen, å allmän Auction efter samma grunder, som öfrige Kronoskogarne utbjudas och försäljas; enahanda förhållande blefve äfven med öfverloppsmarkerne; om hvilket allt Kongl. KammarCollegium bör draga försorg. 9) De af Bruksägarne förskjutne kostnader till RecognitionsSkogarnes afmätning ersättas dem af allmänna medel. Den i8 Junii e. m. Då ej någon disposition af de medel, som genom RecognitionsSkogarnes Skattelöse-skillingar till StatsCassan inflyta, af Riksens Högloflige Ständer blifvit gjord ; får jag för Eders Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloflige Ridderskapet och Adeln vördsamt föreslå, då allt hvad som genom RecognitionsSkogarnes försäljning inflyter, måtte i RiksgäldsContoret insättas, och Kongl. Maj:t intill nästa Riksdag tillhandahållas, för alt användas till Försvarsverket, samt Arme'ens materiella behof. Vördsamt underställer jag Högloft.
Deras krigs-tillställning hade aflupit jemmerligt: de nödgades buga sig i stoftet för Kejsarinnan Elisabeth; tacka för den nåd, att hon (i det närmaste) nöjde sig med att beskratta dem; smeka Mössorna på ömmaste vis; samt åt folkets harm uppoffra, tillika med kamraten Buddenbrock, sin nyss så firade Bramarbas Lewenhaupt, som var syskonbarn med Marskalken Moritz af Sachsen, och drömde sig vara en lika stor fältherre. Under slika omständigheter, framblänkte Dalins Frihetsqväde plötsligt ur Hattarnes läger såsom ett lysande himmelstecken, att uppmuntra nationens mod och styrka dess tro på sin nya regerings-form. Det var en vältalig påminnelse, att man ändock ägde qvar åtminstone denna, och huru ypperlig den vore; – helst om Hattarne finge förblifva dess vårdare och tolkar. Poemet lyckades att väcka allmän hänryckning. Man tyckte sig ögonskenligt se, huru Kring Frihets anlet stod en glans af himlaprakt, Som gaf för döden sjelf ett ädelsint förakt; och att detta ädla förakt ej hädanefter måtte bortglömmas lika lätt, som nyss af de långt före sin halshuggning hufvudlösa Generalerne55, uppdrogo de församlade Ständerna åt Skalden, – som nu också kallades till ledamot af Vetenskaps-Akademien, – utarbetandet af en fullständig Svea Rikes Historia. Ty hvilken skickligare dertill kunde finnas, än Den, som redan, och det i så prydliga alexandriner, hade i Frihetens egen mun lagt ett sammandrag af fäderneslandets häfder? Till ytterligare uppmuntran, utfästes för detta verk en belöning af tvåtusen ducater56. Icke dessmindre blef Dalin sjelf, ungefär vid denna tidpunkt, mätt på hela Riksdags-regeringens herrlighet. Han ville vara, icke blott med orden, utan på rent allvar, i samma person Republikan och Royalist. Ridderskapet och Adeln hade han, i sin tillegnan, helsat med denna – af uppsåt, eller händelse – nog eftertänkligt uttryckta artighet: Jag vänder mig till Dig, som Frihets första stöd; Du har den äran vunnit, Att städs i Dig hon funnit Sin trygghet och sin nöd.