Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den Ii Februariii 325 af Skånska Stenkolsverkets Styresman, fastat Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid Verkets närvarande förlägenhet och förklarat, att intressenterne i detta bolag, hvarken villja eller tro sig bora uppoffra något vidare af egen förmegenhet till detta verks fortgång och drift, samt derjemte föreslagit tvenne alternativer* hvarigenom arbetet utan förlust för Bolaget skall kunna fortsättas: antingen att Staten inlöser hela verket, med fulla inventarier, till samma pris, sorn det vid 1818 års Riksdag erbjöds nemligen 250,000 R:dr Banco, dock med befr ielse för intressenterne, att återgällda de 51,000 R:dr sorn Bolaget efter den tiden af Statsverket fått lyfta emot förbindelse att uppfylla vissa dervid fästade villkor; eller också att Riksens Ständer ville förunna Bolaget åtskillige nu föreslagne förmoner hvarigenom intressenterne skulle blifva i tillfälle, att sjelfve fortsätta arbetet, anhåller jag ödmjukeligen att härvid få yttra några ord. Jag förbigår ali pröfning af rättvisan eiler rättare sagt billigheten för Bolaget, alf icke återgällda det af Statsverket sedan sista Riksdag erhållne understöd. Jag vet att Bolaget, enligt förmåga, sökt fullgöra sine dermed förenade förbindelser, och instämmer gerna uti de af Herr Grefve De la Gardie anförde skal, att den om våren igCo inträffade Vattenåder uti en Otdrifning till Charlottas Schacht orsakar betydeliga förhinder, uti fullgörandet, af det föreskrifne arbetets fortgång; men jag ar äfven öfvertygad, att öm Bolaget Den 12 Februari i. vid nämnde tid, ägt större förmåga, så att Ångmachiner med tillräcklig kraft och på kortare tid än som skedt, kunnat sätta® i verksamhet, så hade följderne af detta vattentillopp, ingalunda blifvit så hinderlige för afsänkningen af Ryds Schacht som det nu vill synas. Och enligt den kännedom jag på stället kun. nät inhämta, får jag tillägga att otillräcklige
Ständer besluta låta anskaffa eller inreda lämpliga lokaler för inrymmande af den nästa år sammanträdande nya representationen; men deremot har Utskottet, för sin del, funnit, att Rikets nu församlade Ständer svårligen torde kunna och måhända icke heller lämpligen böra vidtaga några åtgärder af den vidsträckta omfattning, som i förberörda motion antydes. Utskottet är nemligen af den åsigt, att frågan om uppförandet af ett nytt representanthus måste föregås af noggranna och fullständiga undersökningar icke allenast om erhållande af en derför passande byggnadsplats, utan ock om lämpligaste planen för byggnadens uppförande, såväl med afseende å dess ytfre utseende, som dess inredning. Då tiden under nu pågående riksdag härtill är alltför knapp samt det dessutom torde vara gagneligt att, innan beslut om anskaffande af ett nytt representanthus fattas, någon erfarenhet må vinnas om det utrymme och de anordningar, som för den blifvande representationen må finnas behöfliga, har Utskottet nu ansett sig böra endast föreslå åtgärder för inrymmande tillsvidare af riksdagens båda kamrar med dertill hörande Utskott och kanslier. För sådant ändamål har Utskottet, genom den afdelning, som handlagt detta ärende, i fråga om lämpligaste sättet härför infordrat Fullmägtiges i Riksgälds-kontoret yttrande, dervid Fullmägtige jemväl anmodats att, för den händelse Rikets Ständers hus jemte det dertill angränsande f. d. Hebbeska huset, hvilka båda egendomar stå under Fullmägtiges vård och inseende, skulle för ifraBih. till R. St. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 7 Haft. 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 75. gavarande ändamål kunna apteras, låta i sådant afseende uppgöra och till Utskottet öfverlemna ett fullständigt, af kostnadsberäkningar och ritningar åtföljdt förslag.
I denna lilla uppsats utvecklade jag min åsikt, att det husmoderliga kallet är ett af de mest välsignelsebringande och lyckliggörande, som en kvinna kan bekläda. Då kvinnans kallelse i dessa dagar har blifvit offentligt diskuterad, tillåter jag mig att komma tillbaka till detta ämne. JVemo. Kvinnans kallelse. Af Helena Nyblom. et är knappt ett hälft tjog år sedan den bildade kvinnovärlden i Sverige, representerad af de litterära damerna i Stockholm, var upptänd af den revolution i åsikterna om kvinnans rättigheter och bestämmelse, som Ibsens » Nora » hade uppväckt. » En frigjord kvinna » var då för tiden deras slagord,. — och därmed förstodo de en kvinna, hvars hufvuduppgift var att, kosta hvad det ville, andligt och världsligt skaffa sig all den rätt, som hon ansåg nödvändig för sin personlighets utveckling. Under den period, då de skandinaviska litterära kvinnorna så starkt opponerade sig mot kvinnans underordnade ställning i äktenskapet och med större eller mindre ringaktning sågo ned på äktenskapet såsom knappt värdigt den rfrigjorda kvinnan », utgjorde dock dessa damer blott en högst obetydlig del af de då lefvande kvinnorna. Liksom alla abnorma fenomen var detta fiendtliga sinnelag mot männen en specialitet för de bildade kvinnorna, och bland dessa hufvudsakligen representeradt af en skrifvande och kritiserande elitkår. Hos de flesta kvinnor äro längtan efter och behofvet af kärlek en så djupt rotad känsla, att icke något slags reformation eller oppositionel kvinnorörelse hos ett fåtal skall kunna ändra det minsta däri. Denna längtan, att se kärleken realiserad, är så genomgående, att den är, och nog alltid kommer att förbli, den hufvudsakliga orsaken till, att kvinnor ofta gifta sig myc ket unga och lätt taga miste i valet af äkta makar. En mycket ung flicka svarade en dag sin bror, som frågade henne, om hon var kär: » Nej, jag är inte kär, men jag älskar kärleken. » Just detta, » att älska kärleken », är kvinnans allra starkaste och allra vanligaste egenskap. Att uppmuntra kvinnorna till att bli hustrur och mödrar behöfs icke. Det ha de allra flesta lust till.
Ett socknestämmobeslut, som icke blifvit i laga ordning öfverklagadt, äger sin laga kraft, och måste efteriefvas i allt, hvarom soeknemännen rätteligen tillhört att besluta. Men derutöfver är det icke giltigt, och kan ej af domaren tillämpas, så vida han får pröfva dess giltighet. Får han åter icke pröfva giltigheten af den lag, han tillämpar; huru skall han då undgå att tillämpa det laga kraftvunna socknestämmobeslu Iet? — Och det vankas ej allenast socknestämmobeslut, och magistratsoch borgerskapsbeslut; utan det utfärdas äfven ej sällan påbud från Konungens Befallningshafvande, hvilka icke alltid hålla sig inom tillbörliga gränser. Huru kan domaren undgå att efterlefva alla dessa, i fall han ej är behörig att pröfva, huruvida de äro lagar, d. v. s. utgångna från en myndighet, som i ämnet äger förordna? Och hvem är det, som rättar de icke sällsynta förvillelserna i all denna lagstiftning, om icke domaremakten ? — Jo, Hofrättcrne; men underrätter våga sig icke dertill. — Det är deras fel; men allt nog, att Hofrätterne göra det, då deraf synes, att det är domare, som måste urskilja, huruvida en författning utgått från behörig ort, och derföre kan vara gällande. Men att Hofrätt härmed befattar sig, Än mer, huru långt tillbaka i tiden skall denna domarens pröfningsrätt få gå? Till tiden före 1734, till den kungliga namnstämpelns tidehvarf, till tiden mellan 1789 och 1809, eller blott till tiden efter 1809 3). Ytterligare, står det i domarens magt, att gå en honom ogillad lag obe,mäld förbi, äfven om parterna åberopa den till stöd för sin talan? Skall domaren ej då gifva svar på tal3)? Rehöfver han ej då gifva skiil för sitt utslag? eller behöfva dessa skäl ej vara grundade på objectiv rätt, utan endast på domarens tycke eller åsigt?
Lilla Ulla var den enda, som tycktes lugn och obesvärad; hon smög sig väl till systrens sida, men mera för att hålla af denna, än för att der söka skydd. Det intryck barnen gjorde på Harald, var dock icke obehagligt, utan just sådant, som alltid borde gripa en lärare; han kände sig dragen till dem och tyckte sig hålla af dem redan på förhand. Efter supén sade baronen till Harald: – För att dagen må sluta rätt angenämt, så ville magistern ha godheten och låta höra sig. Man hade dragit sig till salongen. Ett stort flygelfortepiano, som var öppet, tycktes bevisa, att fröken Irene nyligen spelat. Vid baronens uppmaning råkade Harald just se på Irene och hans blick besvarades med en, som var djup och allvarlig. – Stackars flicka, säkert är du olycklig, tänkte Harald. Han gick till instrumentet, spelade och sjöng en sång, hvars innehåll kan anas af titeln: Den ensamma flickans sorg. Haralds röst var egentligen icke vacker och vid sitt föredrag följde han icke någon skolas föreskrifter, men han beherrskade sin röst så väl, och den känsla för att icke säga passion, han inlade i sitt föredrag, kom så omedelbart ur hans egen själ, så att han i allmänhet förtjusade mera, än de fleste försedda med bättre yttre resurser och mera inöfvade än han. Med skäl kan den fråga göras, hvadan baron Henning visste, att Harald var musikus och spelade piano. Saken var den, att baronen i sin annons om lärare för sina barn skildt nämnt om att denne lärare vore så mycket kärkomnare, om han vore musikus och kunde lemna undervisning i sång vid piano. I sitt svar medgaf då Harald, att han äflats med musik och att han ville åtaga sig att ett par timmar i veckan lemna den undervisning, som äskades. Han gick så mycket hellre in derpå, som han väl kunde ana, att denna undervisning komme att meddelas åt baronens äldsta barn, fröken Irene, om hvilken Harald hade, kanske på grund af sägen, några sväfvande föreställningar. Harald var af gammalt svag för unga fruntimmer och ansåg deras undervisande böra vara af den minst besvärande art i verlden; ett band är det visserligen, men ett band af rosor.
Ridderskapets och Adelns beslut, att på det mest högtidliga sätt till Konungen och Kronprinsen framföra vår underdåniga vördnad och tacksamhet för den upplysta och oförskräckta Statslära, som väpnade oss emot verldsförtrycket och beredde vår förening med Norrige och för det hjeltemod den mensklighet, hvarmed denna ärorika strid utfördes. Men, mine Herrar! om vår glädje öfver händelser, som stadgat Rikets sjelfständighet och anseende, äfven kunde ådagaläggas igenom någon inrättning af ostridig allmän nytta, så skulle våra höge välgörare utan tvifvel äfven anse den såsom ett vedermäle af vår underdåniga erkänsla; ty , J veten det , mine Herrar, Fäderneslandets styrka och välmåga äro vår älskade Konungs och Kronprins enda syftemål. LandtbruksAcademien, hvaröfver KronPrinsen behagat åtaga sig en närmare styrelse, ger vårt Landtbruk ett anseende, ett samband, en undervisning och en uppmuntran, 38 Den 7 Mars. som snart skulle föra denna vår Modernäring till fullkomlighet, om Landtbrukarens idoghet och omtanka ej vore återhållna af den högre renta han nu nödgas erlägga för erforderligt arbetslörlag. De fleste odlingar och förbättringar af alla slag, som i Landtbrukets nu varande belägenhet äro att göra, bjuda ej högre afkastning än 4 å 5 procent. De skola då troligen ej företagas, så länge förlagsrentan är 6 procent , och kanske derutöfver. En inrättning, sorn nedsatte denna renta, skulle uppmuntra Landtbrukaren till nya bemödanden, skulle derigenom frambringa en större varumängd, öka vår mälmåga, och gifgifva en ny tillfredsställelse till Landtbruks. Acad miens Höga Styresman, till hvilken vi halve så oändligt stora förbindelser.
Stats-kontoret således vid ett tillfälle icke kunnat reda sig utan lån från Riksgälds-kontoret, hade deremot vid andra tider visat sig den följd af sednaste statsreglering, att utaf uppbörds-medlen millioner hopat sig i statskassan och undandragits allmänna rörelsen, enär Stats-kontoret vore lika litet berättigadt att verkställa utlåning som upplåning. Motionären har derföre, sedan erfarenheten skall bekräftat olämpligheten af den vid sednaste Riksdag skedda afvikelse från det förut iakttagna förfaringssättet, och då Stats-kontoret framgent, likasom tillförne, syntes böra få sina behof fyllda utaf Riksgäldskontoret, ansett, att de till Stats-kontoret omedelbart ingående statsinkomsterna borde understiga samma verks utgifter, samt att hvad till bristens betäckande fordrades, borde när som helst hos Riksgälds-kontoret finnas till Stats-kontorets förfogande. Sådant var också förhållandet så länge de Stats-kontoret ålagda ut - Stals-Utskoltcls Ullålande A7:o 24S. 5 betalningarne icke kunde verkställas utan anlitande af en del utaf den till Riksgälds-kontoret alltid lefvererade allmänna bevillningen. Detta förhållande hade deremot ändrats derigenom, att bränvinsbränningsmedlen, hvilka hittills uppburits af Stats-kontoret, ökats till mer än 3 gånger deras fordna belopp, hvarefter allmänna bevillningen kunnat dels nedsättas, dels till andra behof användas.
Jag begriper icke heller hvad meningen dermed varit, så framt han ej velat påbörda ring, ali j ig skulle önska alt Allehanda skulle komma all styra, men delta har åtminstone icke varit min afsigt, och hvad den värde talaren menar med sin allelianda-styrelse, förstår jag icke. Jag kan ej begripa annat, än att alla styrelser måste omfatta hvarjehanda eller allehanda bestyr »f flera slag. Sålunda anser jag mig ej träffad af denna framställning. Samme värde talare har påstått, att min och deras åsigt, hvilka yrkat Statsrådets compleltering, under närvar, förhållande skulle bevisa mycken oerfarenhet. Jag vågar visserligen icke berömma mig af någon särdeles erfarenhet, men nog har jag tillräcklig erfarenhet om våra parlamentariska förhållanden, för att någorlunda kunna bedamina ställningar och förhållanden 5 och enl. mia öfvertygelse äro uti iiigen tidpunkt grundlags-öfverlrädeher för It ('gerin och allm. säkerheten vådligare, än då de ske inför lagsliftarnes ögon, enär deras upphofsman derigenom nära nog vilja söka sig en sanction derpå, då öfvei trädelserna oanmärkta fått passera, just emedan de laglige anmärkarne äro tillstädes och således böra iakttaga hvad Rikets sannskyldiga nytta krafvel» Den värde talaren har äfven sagt, att, så länge två Stånd stanna emot två, ingen grund för rådgifvarnes omdöme skulle förefinnas, annorlunda än att de skulle komma Deli ja S c p l c m b c r f. ni. till den besynnerliga siriIsatsen, som blott vår grumling innefattar, nemi. att all fråga förfaller, då två Stånd stanna emot två. Jag hemställer likväl lill den värde talarens ljusa förstånd, klara omdöme oell verkliga erfarenhet, huruvida den värde talaren anser beskaffenheten af dessa trunne Stånds beslut ej förtjena något afseende, vid urskiljandet af hvad dermed egentligen åsyftas.
Allt detta måste betraktas såsom qvalificalioner, hvilka fordras af ledamöter i en riksförsamling, men skola de gälla för R. o. Ad., upphäfva de begreppet af en representationsrätt, grundad på börd. Jag kan derföre icke finna annat, än att detta förslag icke är lämpligt. Härmed må nu vara, huru som helst, och man må yttra eller tänka hvad man behagar, i fråga om R. o. Ad, för att vinna opinion eller hvad man egentligen dermed menar, kan man dock icke neka, att denna opinion, som den uttryckt sig, utöfvat ett ganska mäktigt inflytande, och då man icke kan förneka detta, måste jag nu uttala den opinion, alt då man yrkar en förändring inom Riddarhuset, den må vara riktig eller icke, tiden för densamma är illa vald. Ulan tvifvel skall allmänheten, som önskar R. o. Adis upphörande såsom Stånd, inse, att R. o. Ad. likväl önskar dess bibehållande, och samma allmänhet skall uti det framställda förslaget se förökade svårigheter för erhållandet af en ändamålsenlig representationsförändring, enär ifrågavar. motion nu först blifvit framställd. Hade sådant skett för en längre tid tillbaka, hade måhända en förändring kunnat göras. Nu anser jag tiden icke rätt väl 6 H. 7 98 Den 14 Juni e. m. vald och jag anhåller, att R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s förslag. Gr. Frölich: I anledn. af ett här begagnadt uttryck, deri maa ifrågasatt, huruvida det vöre lämpligt och lofligt, att vidtaga en förändring, som den föreslagna, får jag upplysa, att Riddarhuset vid åtskilliga tillfällen undergått förändringar; och den sednaste är omförmäld i 8 mom. 7 § Ridd.-Ordn. som från säte och stämma ä Riddarhuset utesluter: ”Adelsman som är Landtmarskalk eller Talman eller riksdagsman af annat Ständ”. 1 samma § är nu föreslaget ett 9:de mom. innehållande hvad motionären föreslagit. Jag förnyar min anhållan om äterremiss. Hr von Hartmansdorff: Det omfång, öfverläggningen fått, visar nogsamt, att denna fråga icke blott angar detta Stånd enskildt, utan är fastmera allmän, för att icke säga af grundlagsnatur.
Utskottet nu förbigå denna hvilken skall motsvara den 24:de i 1848 års reglemente; skolande Utskottet, efter erhållen underrättelse om det beslut, nämnde motion föranleder, afgifva serskildt förslag till 25 §:n uti nu ifrågavarande reglemente. 26 §, angående länet för uppförandet af Christinehamns nya kyrka, och 27 §, angående lånet för reparationen af Linköpings domkyrka, innehålla de i nu gällande reglementes 68 och 102 §§ stadgade betalningsvilkor för de lånesummor, som, efter sistförlidna riksdag, blifvit för dessa kvrkobyggnads-arbeten utbetalda. 28 §, angående lånet till Carlskrona stads pastorat, samt 29, 30, 31, 32, 33 och 34:de §§, angående byggnadslånen till städerna Norrköping, Borås, Oregrund, Wenersborg och Söderhamn, jemte det äldre byggnadslånet till staden Wexiö, ega samma lydelse, som 25, 26, 27, 28, 29, 30 och 31 §§ i 1848 års reglemente. Stats-Ulskottets Memorial, N:o 308. 5 35 §, angående det sistnämnde stad, efter 1843 års eldsvåda, tilldelade bygg nadslån, motsvarar 32 § i nu gällande reglemente och upptager betalniugsvilkoren för detta lån, jemte de serskildta föreskrifter i afseende på detsamma, hvilka äfven hädanefter komma att tjena till efterrättelse; hvarförutan det af Rikets nu församlade Ständer, med bifall till Stats-lJtskottets Utlåtande N:o 79, meddelade beslut i fråga om begagnandet eller återbetalningen af en del utaf de till sagde lån börande medel, blifvit i denna § införda.
» Knäreds församling i Hallands län, å 24,000 R:dr, för uppförande af ny kyrka åt denna församling; hvilket lån bör återbetalas med enahanda årliga belopp och ränteberäkning; utbetaldt år 1852 21,082: 82. » Markaryds församling i Kronobergs län, å 10,000 R:dr, för dito, emot samma betalninssvilkor; utbetaldt år 1852 9,166: 60. » Wallentuna församling i Stockholms län, å 20,000 R;dr, för dito, emot dito, sedan detta år 1859 utbekomna lån fått under 5 år räntefritt innehafvas, 20,000: — för reparation af Linköpings domkyrka, å 30,000 R:dr, emot enahanda årliga kapitaloch ränteinbetalning; utbetaldt år 1850 22,538: 63. » fullbordande af reparationsoch utvidgningsarbetena å Wexiö domkyrka, likaledes å 30,000 R:dr, emot dito dito; utbetaldt år 1852 24,434: 43. » reparationsoch förbättringsarbeten på Skara domkyrka, å 25,000 R:dr, emot dito dito; utbetaldt år 1858 25,000: — » reparationer och åtskilliga förändringar uti Westerås domkyrka, å 22,500 R:dr, emot dito dito; utbetaldt samma år 22,500: — » dito dito uti sistnämnde domkyrka, å 28,000
Det är vidare anmärkt, att Revisorerne icke inberättadt förhållandet med den liqvid, som ägt rum för 500 tunnor hafre, hvilka af Kongl. Majit blifvit disponerade och hvilken spannemålspost, finnes såsom oiiqviderad anmäld i 1820 års Revisions-berättelse. Det åligger Revisorerne, att efterse det alla inrättningens fordringar blifva behörigen indrifne, hvarföre genom skrifvelse af den 25 November Revisorerne äskat upplysning huruvida förenämnde 500 tunnor blifvit ersatte, och dä upplyst blifvit, att så väl spannemålen som Den 24 Februarii. ock den förskjutne transport-kostnaden behörigen skulle komma inrättningen till godo, inser jag icke i hvad ändamål ,detta föga interessanta förhållande skulle upptagas i en förut nog lång berättelse och att Directionen icke äskat någon ränta för en obetydlig post af 500 tunnor hafre, hvilken Kongl. Majit begagnadt, till en lindring af den nöd som förefanns hos Brödrafolket, anser jag för min del, icke anmärkningsvärdt, hälst sådant icke af 1820 års Revisorer var hemstäldt eller ifrågasatt. Herr Friberren har vidare ansedt det Re visorerne bordt anmäla hvad afseende Kongl. Maj t fästa dt vid den af Directionen framstäldte klagan öfver en uragtlåtenhet begången af Landshöfdingen Friherre Nieroth. Härvid torde mig tillåtas anmärka, att Revisorerne äga att granska Directionens åtgärder, men icke Kongl. Maj-.ts; och då Revisorerne funno det Directionen genom sin anmälan, fu 11gjordt dess åliggande skyldighet, var, enligt min öfvertygelse, för Revisorerne ingen vidare åtgärd påkallad, hälst Revisorerne inhämtat det Kongl. Majit alfvarligen förehållit Herr Landshöfdingen Nieroth desse begångne försummelser. Herr Friherren anser StatsUtskottet böra observera det Herrar Revisorer icke anmärkt den förlust inrättningen blifvit tillskyndad genom silfver-inköp och dess hitsändande.
Siats-Mffottet har, efter min öfwertygelse, rätteligen insett, at wär nya förlägenhet efter et olyckligt krig icke kan csthjelpas annorlunda än genom til görande Inrikes län, och dä wi äro i den belägenhet at rörelse Capitalet blifwit pä et onaturligt sätt, det will säga: genom andrs Medel än egna industriens, Den Augustt. 1101 vfwerstockadt, äger denna utwäg mera Ullighet at lyckas; ty q nvet är det, at den öfwerflödiga penningen, som icke kan mäta siq med landets arbetsförmåga och waruprod-uction, witt ut och förtjena i den enda wäg som för den är öfrig. Konsten ligger uti at bereda för honom säkerhet för Capital och Ränta. Jag säger Konsten, emedan tjugu ärs enwist bemödande a t förstöra all Stats-Credit, wisterligen icke gör det lätt at nu återföra den, och penningen är en Jungfru, som naturligen gärna mill äfwcntyra, men fruktbar för följderna. Det är Constitutionen, som grundlägger begreppet om säkerhet, och et Stats-Län är en thermometre som wisar graderna af folkets opinivn om Styrelfens pålitlighet: det nu til görande lärer blifwa et proba pä wär Grundlag, och stall wisa huru mänga grader den har af allmänna, förtroendet. En regel är det, at om detta är stadgadt, sä kunna penninge-försträckningar erhällas för mättelig ränta; är det wacklande, sä mäste räntan förhöjas, och sädant kan det wara, at utfästande af en aldeles orimligt hög ändä icke inbringar nägot. Nu äro twanne läne-sätt föresiagne, det Första pä Rrksgätds Lontoircts Obligationer under Riksens Ständers högtidliga garantie, och emot fem procents Ränta, samt succestiv äterbetalning inom Sexton är.