Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot anlades år i83o på stadens område ett annat tegelbruk, som sedermera oafbrutet drifvits och der 2 personer äro mantalsskrifne. För öfrigt äger staden följande husbehofs-inrättningar, nemligen: ett utom staden beläget bränneri, der stadens bränvinsbrännings-rättighet uti ett sammansatt verk utöfvas, och hvars afkastning lemnar det hufvudsakligaste bidraget till fattigförsörjningens bestridande; en sågqvarn och tvenne tullmjölqvarnar. Af förestående uppgifter angående fabrikerne synes, att tillverkningen vid sockerbruket under de sista fem åren ökats; men att deremot segelduksfabrikens minskats; äfvensom att de nu varande tvenne tobaksfabrikerne tillsammans under nämnde tid tillverkat vida mindre, än den ena fabriken ensam under de fem nästförutgångna åren; hvartill anledningen torde igenfinnas deri, att sedan flere dylika fabriker blifvit under sednare åren anlagde, utan att afsättningstillfället i samma förhållande ökats, tillverkningen, som sålunda måste delas på flere händer, naturligtvis blifvit för de äldre fabrikerne något inskränkte. Fiske, egentligen af strömming, har från äldre tider för Gefle utgjort en betydlig näringsgren och utöfvas af en särskilt borgerlig Societet, sorn år i832 ägde 131 medlemmar, af hvilka likväl några icke hade någon rörelse. Strömmingsfisket idkas till största delen i de norra provinsejrnes fiskehamnar, dit de fleste af stadens fiskare vid sommarens annalkande på egna små fartyg begifva sig, och hvarifrån de om hösten återvända med sin fångst. Afen del fiskare utöfvas fisket i stadens skärgård eller andra närbelägna fiskehamnar. Medelbeloppet af den strömming, som af stadens fiskare årligen blifvit under de sista fem åren hemförd, har utgjort 4,358 tunnor, och medelpriset under samma tid har efter markegång varit elfva Riksdaler sex skillingar fern runstycken Banko för tunnan. Efter medium för de fem nästförutgångna åren, utgjorde årliga införseln 4,209 tunnor och markegångs-priset tio Riksdaler elfva skillingar två runstycken Banko för tunnan.
Också skyndade en stor del af de utländska kongressmedleiummna att eftorkomma den i så tvifvelaktig afsikt utfardade inbjudningen; jag bland dem. Det var dock ej utan, att man fick mottaga varningar för att inlåta sig på ett så vågsamt företag. Infödda berlinare skakade betanksamt p % hufvudet. För dem föreföll blotta namnet på den stadsdel, d&amp; detta möte skulle aga rum, eller I1riedrichshain, Berlins Eastend, skräckinjagande nog. Första intrycket af denna s. k. folkförsamling var eiuellertiii ej alls skräckinjagande. I en ofantlig, briljant upplyst sal, som vii1 kunde rymma bort&amp; en 3,000 personer, sutto, bord rid bord, så tatt, som det, agrna rar möjligt, af utseende att döma idel fredliga medborgare och medborgarinnor vid sida ölseidlar. Ctefter salens ena långviigg höjde sig amfiteatraliskt en rymlig estrad, tydligen afsedd för ~ari8t8- och konserttillställningar. Liingst fram på denna estrad hade » bestyrelsen D, endast bestående af kvinliga medlemmar, tagit plats. Blot detta mörkklädda » kvinnoregemente * afstucko ganska bjärt ett par uniformerade manspersoner, placerade på en i ögonen fallande plats nä-rmast komit8damernas bord. Dessa unifor~nklädda herrar voro, efter hvad man Ack höra, en högre polistjiinsteman och hans sekreterare, tillstädes för att vid förkommande anledning upplösa mötet. En sådan anledning förekom icke naturligtvis, ehuru jag tycker det vill en polismans tjocka hud till för att kunna tåla alla de hugg, som f r h talarestolen måttades mot myndigheter i allmkihet, * die PolizeiBehörden ins besonders. n Nu skred man till förhandlingarna. Ordet liimnades åt fru Zetkivz från Stuttgart, utg. af den socialdemokratiska krinnotidskriften 229 a)) Die C+leichheiti&gt;. Att beskrifva det intryck, sim denna tal.
Ret., N:o 68.) S. A. K. Ilos Rikets Ständer har blifvit yrkarlt, det måtte Judar berättigas att vittna samt den i 17 kap. 16 § rättegångs-balken föreskrifna vittnesed för dylika fall för» ändras; och som det stadgande i förenämnde kapitels 7 §, att ”okristen’ ej må vittna, hvilket utgjort hinder för mosaiska trosbekännare, att kär i landet såsom vittnen begagnas, synbarligen endast har afseende å dem, hvilka äro af sådan lära, att de om eden hysa en falsk och skadlig mening; men sådant destomindre må anses vara förhållandet med bemälde trosbekännare, som, enligt deras lära, eden liar en ovilkorligen förbindande kraft, hvadan de jemväl, efter Svensk lag, ega att i andra fall med full giltighet aflägga ed, såsom borgenärs-ed m. m.; så anse Rikets Ständer skäl ej heller förefinnas att utestänga dem från rättigheten att vittna, hvilken rättighet i de flesta civiliserade länder äfven är dem inedgifven; hvarjemte allmänna säkerheten bjuder, att det hinder, våra lagar i omförmälde hänseende uppställt, varder undanröjds; och hafva Rikets Ständer, med anledning häraf, för sin del, beslutat utfärdande af en författning, hvarigenom varder förklaradt, att stadgandet i 17 kapitlet 7 § rättegångs-balken, det ”okristen ej må vittnaicke innefattar hinder för jude att vittne bära samt att, dä jude skall aflägga vittnesed, det i 16 § af berörde kapitel fastställda formulär skall följas, med den förändring likväl, att edsförpligtelse!! bör ske ”vid Gud och hans heliga lag.” Expeditions-U tskottets Förslag till und. Skrifvelse, N.o iog. 447 Hvilket Rikets Ständer härmed få hos E. K M. i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 26 September 1848. Uppläst och godkändt bos Ridd. och Adeln den 23 Sept. 1848.
David sade sitt namn och något om glädjen att få en landsman till reskamrat. Men Hartmans ansikte var nu lika kallt och främmande som förut. David undrade om han redan värderat hans gångkläder och funnit honom vara ett alltför fattigt sällskap åt sig i Chikago och Newyork. Och under tiden letade han i sitt minne efter något ansikte som liknade Hartmans. Detta hade förändrat sig nu, tyckte han, då han kommit det närmare, nu föreföll ögonen djupare, med en färg av spansk tobak, mörka bryn och en massa fina rynkor som tycktes utgå från ögonen och utgrena sig spiralformigt då mannen log. När de suttit och talat om likgiltiga saker ett par timmar i restaurationsvagnens kafé, fann David att det han tagit för kall säkerhet hos mannen bara var en mask, bakom lurade ett hett och oroligt temperament, och när han icke tog sig i akt eller använde det skal han vanligtvis vistades i, förekom det David, som om varje ogynnsamt intryck, om än så obetydligt, dock åstadkom en rörelse i ansiktet som om obehaget varit en rent fysisk smärta. Sedan han talat en stund om livet i de amerikanska skogarna, frågade han David vad han hade för yrke, och denne råkade som vanligt i förlägenhet. Jag har så många yrken att det är litet svårt att på rak arm välja ett som för tillfället kunde låta lämpligast, svarade han, men bäst tidningsman, om ni vill, två år vid S:t Paul Weekly. Och Hartman nickade utan att synas varken förvånad eller nyfiken mera. De blev snart goda vänner, om man med detta uttryck ej menar något hängivet kamratskap, utan endast egendomlig sympati. David berättade hela sitt föregående liv för Hartman, och efteråt ångrade han sig och ju mer han ångrade sin öppenhjärtighet dess öppenhjärtigare blev han. När David kom för sig själv kände han sig ömsom glad, ömsom rasande över att på detta sätt ha givit ut sigf åt en främmande och en, som därtill icke just gav något förtroende tillbaka. Ofta under det David satt och berättade tycktes Hartmans uppmärksamhet alldeles slappna eller fästas på något besläktat med det man talade om. Han avkopplades på detta sätt flera gånger och satt försjunken i något annat, lyssnade till hälften, nickande då och då och ibland skakande som av en rysning. Han föreföll ytterst noggrann med sin klädsel och hade små fötter och små välvårdade händer.
Gr. von Rosen har visserligen här inför R. o. Ad. sjelf förklarat att han icke ville yrka på någon annan tolkning af merberörde stadgande, men dä det likväl, efter hvad Hr Gr:n nyss tillkännagifvit, är osäkert om han kommer att med ifrågavar:de jernvägsanläggningen taga befattning, är så mycket mindre hans enskiita omdöme afgörande i frågan. Tolkningen kommer således att bero på det blifvande bolaget, och således kan äfven här lätteligen, ja troligen, tvistigheter uppstå då en utsträckt tydning af orden skulle leda till en stor vinst för bolaget med motsvarande förlust för Staten. Hvad nu jernvägsanläggningen i sin helhet eller omförmälta stora utsträckning beträffar, måste jag erkänna den i militäriskt hänseende obestridliga och stora nyttan för landets försvar att hafva en jernväg emellan Stockholm och Götheborg, om densamma kunde utan statskassans alltför stora betungande underhållas. Med denna militära nytta kan ingalunda jemförasden vida ringare, som af en kanalanläggning emellan Hjelmaren och Wenern skulle kunna ernås, ehuru kanalen är af vida större militäriskt gagn än jernvägen mellan Orebro och Hult. Men för åstadkommande och underhållandet af en jernväg mellan Stockholm och Götheborg möta med afseende på kostnaden så stora svårigheter, att bäst torde vara lemna tankan derpå å sido. Det försök som nu föreslås på en bana, som anses vara den mest lönande, kommer visserligen att innefatta en proba för dylika anläggningar; ty lyckas ej denna jernväg, så kan man vara säker på att jernvägar ej eller annorstädes i vårt land bära sig. I kommercielt hänseende åter är på ifrågavar:de korta linie en jernväg ingalunda alt föredraga framför den nyssnämnde kanalen emedan de till Götheborg inkommande fartygen som kunna passera Trollhåtte-kanalen, måste urlastas i Hult och varorne åter ilastas i Örebro uti andra fartyg ; i sednare fallet kunna mindre fartyg utan omlastning gå från Götheborg till Mälarens småstä - 348 Den 29 Juli e. ni. der och ända fram lill Stockholm.
Nej, jemte ett eller annat Ja; hvarpå Hr Frih:n o. Ordf:den hemställde, om R. o. Ad., i afseende på 2:dra morn., behagade vidblifva sitt beslut, samt, efter derå med starka Ja jemte några Nej afgifna svar, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande. Hr Frih. o. Ordf:den hemställde sedermera om R. o. Ad., i afseende på 3:dje morn., bifölie Utsk:s förslag, samt förklarade, då härvid ropades Ja och Nej, att lian ansåg Ja hafva varit öfvervägande. Hr Printzensköld: Det tredje mom. är af R. 6. Ad. bifallet, sådant det var enl. Utsk:s förra förslag. Der stod icke 134 Den 7 Oktober f. m. ordet ”alltid'1. Jag anser det ordet innebära en väsendtlig förändring i sak, och tror således, att detsamma bör utgå, hvarföre jag anhåller om votering. Frih. Raab: Det är icke min afsigt att ånyo ingå i diskussionen. Jag vill blott uplysa Hr Printzensköld derom, att i den gamla författarn finnes en motsvarande ordställning. Jag hemställer således, om han icke ville afstå ifrån votering. Hr Pri-ntzensköld: De ordalag, som i den gamla författn:n förekomma, äro icke sådana, som i den här upställda §:n, så att i den gamla författn:n undantag kunna göras för gästgifvaregårdar etc., och följaktligen äro de gamla ordalagen icke tillämpliga på detta stället; men då jag eger den förhoppningen, att K. M. skall vid författn:ns skärskådande vidtaga alla de förändringar, som göra den åtminstone verkställbar, hvilket icke är förhållandet med Utsk:s nu framställda förslag och de beslut,' som nu äro fattade, så vill jag afstå ifrån mitt yrkande om votering. Hr Hjärne: Jag anhåller få reservera mig emot, att Hr Frih. o. Ordf:den tillåtit Hr Printzensköld hålla ett långt tal om sjelfva saken, sedan diskussionen förklarats vara slutad. Hr Frih. o.
Kallblodigt och orubbligt fullföljande detta mål, eger han äfven att städse vara beredd till undergång och att med sina händer nedrifva allt, som står i vägen for uppnåendet af detta mål. Revolutionären i sin rätta uppfattning utesluter hvarje romantik, hvarje sentimentalitet, hvarje hänförelse. Till och med personligt hat och hämnd är honom obekant. Den revolutionära lidelsen skall hos honom hvarje ögonblick vara parad med kall beräkning, och alltid och öfverallt skall han blott följa det, som dikteras af det gemensamma revo-lutionsintresset och icke hvad hans personliga böjelse inger honom. Revolutionären i förhållande till medrevolutionärerna. Vän och välkommen kan för en revolutionär blott den vara, som i likhet med honom sjelf genom någon art af revolutionär handling visat sig såsom en sådan. Vidden af vänskapen, tillgifvenheten och andra forpligtelser gent emot hans kamrater bestämmes endast och allenast efter graden af hans förmåga att vara nyttig den allt söndersplittrande praktiska revolutionens sak. Rörande solidariteten är icke mycket att säga. I densamma ligger just hela vår revolutionsapparats makt. De sammansvurna stå på lika ståndpunkt i uppfattningen och lidelsen för revolutionen och ega derför att gemensamt rådgöra i alla vigtiga angelägenheter och att besluta så enhälligt som möjligt. Beträffande utförandet af en på detta sätt beslutad plan skall hvarje medlem så mycket som möjligt räkna på sig sjelf. Vid utförandet af en kedja förstö-. relseverk handle hvar och en för sig och tage blott då ioch för rådslag och till hjelp tillflygt till en medsvuren, om detta visar sig vara för framgången oundvikligt. Hvarje medlem skall ha under sin ledning flera revolutionärer af andra och tredje klassen (Rozrjad), d. v. s. sådane som ännu icke blifvit fullständigt invigde. Han skall betrakta desamnia såsom en del af det hononi till förvaltning anförtrodda revolutionskapitalet och utgifva detta kapital med möjligaste sparsam het, städse sträfvande att af detsamma draga den största nytta. Sig sjelf har han att anse såsom ett till revolutionens fullständiga triumf bestämdt stamkapital, hvaröfver han allena och utan samtliga invigde medlemmars medgifvande icke är berättigad att förfoga.
Banquens mellankomst gör således icke någon vasendtelig skillnad i tiden, men är i så måtto välgörande, att en stordel af omkostnader, sorn alltid åtfölja ConCourser, blir härvid bespard och till massans fördel, och ingen sf enskilda Fordringsägarena kan aga fog att klaga Öfver denna tillställning. Mert den uppgifna bristen af R;dr 235,222 år och blir en förlust, som efter espriten af Concourslagen skall delas mark om mark af alla Fordringsägare: Nu hafva Respective Utskottet! i sina Calfuler öfver båda Disconterne uppta* Den 17 Martil, /. m. git Banquens fordran för Creditivet såsom god för hela sitt Capital, men med ett streck af* skrifvit alla Räntor för de Enskilda, hvarigenom uppkommer den utförda bristen i båda massorna. Frågan om fördelningen af de bokförda bristerna emellan Banquen och de öfriga Fordringsägarne, torde kunna besparas till dess detta Mål kommer att till slutligt afgörande företagas, efter det behöfliga upplysningar vunnits ifrån de Respective Uiskotten, Hvad jag anser vara utom ali anmärkning för det närvarande , är Respective Utskottens förslag att genast gå i författning om inlösande af de utelöpande Assignationerne till ett belopp för CanalDisconten af Rdr 643,262: 46; 2, samt för Malmö af R:dr 94,425. Detta är blott ett Förskott på Massornas tillgångar, Och af den beskaffenhet att det kan snart återfås, ehvad utväg ock sluteligen må af Lagstiftningen godkännas för utredningen af dessa visserligen anmärkningsvärda bedrägerier. Enär Högloflige Utskottens Förslag i det förevarande Betänkandet går ut på att öfvertaga de falliserade
Enligt till Revisorerne aflemnade förteckningar, synes, att oredoviste förskotter, som dels för äldre åren, dels sedermera, till följd af Kongl. Maj:ts Nådiga förordnanden, blifvit utbetaldte, emot framdeles ersättning eller redovisning, och hvilka, enligt 1827 års Revisorers berättelse, då utgjorde för 1823 och förre åren ett oredovist belopp af §9,691: 16., för 1824 af 26,753:25.7. och för 1825 af 83,160: 24.4m vid 1828 års slut befunnos balancerade för 1823 och förre åren 13,315: 23.— 18241 1825I 1826% 96,723: 17. 6. 18271 1828J Summa 112,238: 4°* 6. oell har, till följd af vidtagne tjenlige åtgärder i afseende å sådane förskotters ordentliga redovisning, endast under loppet af år 1829 4 ( 26 ) blifvit från Förskotts-förteckningen afskrifvet, för 1827 och förre aren • •••••••••••• Af förenämnde Förskotter för 1828 och föregående åren, bero på redovisning . 86,884: — 6. och på ersättning 2o,5o4: 4°- — Summa 112,258: 4(>- 6. Revisorerne hafva väl inhemtat: att Rikets Höglofl. Ständer, i skrifvelse den 17 Mars innevarande år, hos Kongl.- Maj:t i underdånighet tillkännagifvit och förklarat, att, med stod af 76 §. Riksdagsordningen, StatsRådets Ledamöters och Föredragandes ansvarighet för sine rådslag och för utöfmngén af sine Embeten intill den tlag, då berörde Riksmöte tagit sin början, fullkomligen upphört, samt att under denna frikallelse jemväl, inbegripas Kongl. Maj:ts Rådgifvare i Commaiulomål för Armeen och för Flottan.
Det skall ske i morgon. Dock icke i mitt hus, vi måste vara alldeles ostörda, och jag vill allraminst, att ni skall träffa någon af mina söner. Således: i morgon, redan kl. 7, finner ni mig i caffé des Progrès vid Tournayalleen. Men undertiden ämnar ni rymma? ämnar än en gång bedraga mig? utbröt Villaflor med ovilja. Vizconde, svarade den gamle med värdighet, ingen har hittills vågat säga, att Ignazio Andrada någonsin brutit ett löfte. I detta fall, genmälte ynglingen, är jag den ende, som äger rätt att beklaga sig öfver er brutna tro. Ni hade ju den ena dagen lofvat Kejsarn sjelf, att er dotter skulle få qvarstadna, och den andra dagen bortförde ni henne? Hvad rår jag före, att Dom Pedro natten deremellan begick denna skymf emot ert hus, som jag beklagar och ogillar, men som icke berättigade er, att bryta ert hedersord emot en annan, som derom aldrig hade den minsta kunskap. Bortföra! bryta mitt hedersord! Icke jag, icke jag, unge man! Men i morgon skall ni få veta sammanhanget, så mycket nemligen jag kan meddela eder. Här har ni min hand derpå. Villaflor trodde dock icke rätt den gamle politikern. Han följde, efter skådespelets slut, i hemlighet vagnen ända fram till hans hus och patrullerade sjelf deromkring hela natten. Luckorna slöto sig efter ett par timmar, ingen misstänkt rörelse lät förmärka sig; ändock först vid dagningen begaf sig ynglingen hem, kastade sig oafklädd på en soffa och njöt några timmars orolig sömn. Vid ankomsten till caffé des Progrès fann han redan före sig gubben. De inträdde i ett aflägset rum och reglade dörren. Ni sade i går, började Andrada, att ni var okunnig om Dom Pedros ovärdiga tillställning emot min systerdotter! Jag försäkrar er det, på min ära. Jag tror eder, Villaflor, och har alltid hyst denna mening, utom i första öfverraskningens ögonblick: men då var äfven jag öfvertygad om ert deltagande i er herres brottsliga företag, och detta bidrog också, i sin mån, till vår gemensama förbittring emot er och er ovärdige beskyddare.
Hvad angick de afkortade räntorna för under Säterier inlagde och afhyste hemman; så, enär räntelriheten för dylika hemman endast vore i allmänhet tillåten, då de ligga inom Säteriernes rätta rå och rör, hemstälde 70 Collegium i underdånighet, att sådane räntor icke borde uteslutas, förr än förhållandet i nämnde afseende blefve behörigen utredt och pröfvadt. Vidkommande alla öfriga ordinarie afkortningar, eller för bytesoch ersättnings-hemman, den dermed i sammanhang stående Reductionsoch Liqvidations-fonden, sequestrerade räntor, frän kronan till frälse köpte hemman och räntor, de menigheter everdeligen och ovilkorligt i Nåder förunnade nedsältningar i vissa skattebidrag, samt för räntorna af obefintliga och förmedlade hemman, ansåg Collegium, ej allenast att förstnämnde hemman och räntor numera, sedan de derom ingångne byten, köp och anhängige ersättningstvister, med undantag endast af några fä mål, blifvit slutligen afgjorde, borde i Jordeböckerne upptagas med deras erhållne frälse natur och hemmantal och således de för dem debiterade, men afkortade förra mantal och räntor försvinna, utan ock att obefintliga och förmedlade hemman med deras räntor icke behöfde i Jordeböckerne qvarstå, när för de sednare förmedligen blifvit ordentligen faststäld och för de förra behörigen utredt vore, att den dertill fordom hörande jord ej vidare kunde återfinnas. Då likväl alla dessa förändringar icke borde verkställas förr, än omständigheterne i hvarje serskildt fall voro noga undersökte och pröfvade, trodde emedlertid Collegium lämpligast, att med ofvannämnde afkortningars uteslutande uppskjötes, till dess de för deras afskrifning nödige och till en del redan förordnade åtgärder hunnit för sig gå. Hvad Collegium sålunda yttrat, blef af Kongl. Majit den 8 Maj 1829 i Nåder bifallet, med föreskrift tillika, det borde Collegium skyndsamligen gå i författning om den förberedande undersökning i ämnet, som vore af nöden, samt med berättelse sedermera till Kongl. Majit i underdånighet inkomma.
Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 10 April 1810, om den vid dåvarande Riksdag fastställda Slatsregleringen, innehöll: ”Att Rikets Ständer, med afseende ej mindre på RiksStyrelsens befriande från olämpliga inskränkningar i dess dispositionsrätt öfver Stats”medlen, än äfven till försäkrande åt Nationen af dessa medels användande lill bestämda ändamål, enhälligt fastställt vissa hufvudtitlar och för 116 ”hvarje af dera anslagit serskilda summor, att inom sjelfva titeln af ”Kongl. Maj:t fritt och obehindradt disponeras Della Rikets Ständers, med 62 och 64 §§. i Regeringsformen öfverensstämmande, beslut har alltsedan oförändradt tjent till rättelse för så väl Statsmedlens användande, som granskningen deraf, så att de, enligt 62 §. af Rikets Ständer vid hvarje Riksdag, efter beräkning och öfverslag, af specialsummorna, för de serskilda lmfvudtitlarne bestämda slutsummor blifvit af Kongl. Maj:t fritt disponerade, utan annan inskränkning, än att föremålen för anvisningarne tillhört den hufvudtitel, hvarå de skett, och utan häraf föranledda anmärkningar eller åtal från föregående Konstitutionsutskotts sida. Regeringsformens 64 §. förmår: att så väl Rikets ordinarie Statsmedel och inkomster, som hvad under namn af extra ordianrie utlagor eller bevillningar till Statsverket af Rikets Ständer anslås, skola vara under Konungens disposition, att till de af Rikets Ständer prof vade behof och efter den upprättade Staten anordnas.
arbete utan annat mål an att hålla kropp och sjal, bida förpinade, tillsammans, gripes hon af leda vid lifvet och vid sig sjelf. wO&amp;ckan,~ säger hon senare wvar större och starkare än j a g och förslöade m&amp;; nerför föraktar jag m&amp; sjelf och tycker det ä r bäst, att j a g g å r under och f örsvinner ». Huru hennes lif gestaltar sig under intrycket af denna sinnesstämning, huru nya frestelser, men också nya starka hjelpkrafter möta henne, och huru hon slutligen raddas af en adel mans kärlek och sin kärlek till honom, visar oss den sista afdelningen af boken. Vigert är präktigt skildrad i korta drag: manlig, arbetsglad och tros-stark. I förbigiende framställes han som fritänkare, något som ' förefaller temligen omotiveradt, eftersom det icke har minsta inflytande p % hans handlingssätt, Det ter sig nästan som en liten krok, utlagd för att fånga » det unga Sverige, och försvagar i stallet att starka intrycket af personligheten. Historiens detaljer l ' emna vi %t våra läsare att på egen hand inhemta, då de, såsom det ar att hoppas, förskaffa sig den intressanta boken. Den ar nemligen, enligt vår uppfattning, skrifven med stor talent och förenar med vei-klighets-skildringens friska lefvande askadlighet en finhet i franistallningen, som sällan förnekar sig, äfven der det galler situationer och sjalsmålningar, hvilka kunde frestat en mindre grannlaga penna att öfverskricla tillständighetens gränser. Och likväl kan ' sjelfva grundtanken i fröken Roos ' bok lätt missförstå,^. Denna grundtanke galler KonfEikten mellaa arbete och erotik. Förfm har icke löst den, men hon har med den inkastat i den nutida diktverlden ett nytt problem, värdt att stallas under debatt. Låtom oss då kasta en blick på detta problem och, med ledning äfven af ett pär andra författare, söka några synpunkter för dess bedömande.