Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till det beslut erfordras då två tredjedelar af rösternas hela antal. Emellan hvarje sådan Kamrarnes och Riksförsamlingens öfverläggning må alltid minst tre dagar förflyta. 71 §• Ordningsmål må Riksförsamlingen eller den Kammare, det serskildt rörer, genom flesta rösterna afgöra. 72 §• Ej må förslag, som rörer annat än ordningsmål, antagas, innan det är af Utskott beredt. Dock må Riksdagsmans framställning utan remiss till Utskott nedläggas, när minst tre fjerdedelar af Kammarens tillstädesvarande ledamöter derom ense äro. Lika med ordningsmål anses Utskotts tillsättning eller förstärkning eller förseende med serskildta uppdrag eller föreskrifter. 73J§- Hör till Conslitulions-Utskottets Memorial, N.o 36, 52 Till besluls fattande, der ej denna Regeringsform annorlunda stadgar, gore det tillfyllest, att minst hälften af de röstandes antal sammanstämmer. Val skall ske med slutna sedlar. Annan omröstning må ske öppet efter upprop, der ej ledamot sluten omröstning yrkar. Har öppen omröstning fallit så ut, att irågan genom likhet i röstetal är oafgjord, vare ogdd; sluten omröstning bl ifve då företagen. Vid sluten omröstning skall, innan - sedlarne öppnas, en af dem un dantagas och förseglas. Befinnes vid de öfrige rösternas uppsummering frågan, genom likhet i röstetal, oafgjord, då skall den sedel öppnas, som undantogs samt med de öfrige räknas. Är frågan afgjord, den undantagna sedeln förutan, då skall den sedeln ouppbruten genast förstöras. Om arbets-ordningen vid Riksdagen är i serskild lag stadgadt. 74 §■ Konungens framställning om Grundlags eller annan Lags stiftande eller om annat mål, som Konungen under Riksdags lopp vill Riksförsamlingen meddela, skall en Statsrådets ledamot till Förste Kammaren öfverlemna och varde dervid fogade Statsrådets, så ock, i Grundlagseller Lagfråga, Högsta Domstolens yttranden; dock att Kammaren, der Statsrådets yttranden skulle angå hemliga mål, endast kan förvänta del af sjelfva afeller tillstyrkandet. 75 §•
Räkningen öfver Ullmagaslnsbyggnsden i Norrköping upptager hyror för husets lägenheter Summa B:co Rdr ( 66a|3o| 3 enligt Gamla Ull-Diskontfondens Hufvudbok för år i84o. Inkomster. Räkningen med Ull-Kontoret i Norrköping upptager, fol. 9; ull värderingsmed flera utgifter värd*t af behållna, år i84o inköpta, inventarier Skillnad utöfver inkomst • • • • • • 2,734 i5 3 79 '9 6 4*3 31 9 1 3,237118 5 Summa B:co Rdr vudbok för år i84o redovisar, rörande Ullkulturens befrämjande. Inkomster. 1 Förestående Sammandrag öfver inkomst och utgift vid UPmagasinsbyggnaden i Norrköping utvisar behållning utöfver utgifterna . Räkningen med Kongl. Kommerse-Kollegli Statistiska Kontor, fol, 25, upptager leverering af Manufakturmedel till Ull-Diskontfondens förstärkande Emotstående, af Herr Presidenten Skogman inlösta och i ManurakturDiskont-Kontoret förvarade, aktie i Ullmagasinshuset i Norrkö pitl^ • Skillnad utgifter utöfver inkomster under år i84o .. Bokhållare. Bilaga Litt. F. Ka, italslut öfver Nya Ull - Debet. Balans från år i838. Skulder: 1:0 Till Rikets Ständers Riksgälds-Kontor, för af kreditivet begagnadt kapital, 38,56o. intresse derå, ä 5 procent, till den 3i Decerab. i838. . i.iio. 11. 4. o / _ 09,970. ii. 4. 2:0 Till Gamla Ull-Diskontfonden, för förskjutna 2,714. 9. — Balans till år 1840. Säkra, Behållning i Rikets Ständer* Bank, å räkningen N:o 7, 1,029. 3- '• Summa B;co Rdr | 83,299! i3| 4 Stoekbolm af Manufaklur Diskont E. F. Ström. Diskontronden för år i83g. Credit.
Jag tror icke att det finnes något förnuftsskäl, ur hvilket man kan förneka dem en sådan rättighet, och på dessa grunder är det, som jag inom Ulsk. sökt att bereda några utvidgade rättigheter åt dessa Judar. För min del anser jag likväl visserligen icke alt man bör, om jag så får säga, söka gå fördomen bröstgänges emot. Jag tror att man är skyldig att gifva akt på hvad större delen af landets innevånare tänker, och det är af dessa skäl jag icke vill obetingadt medgifva dem att bosätta sig på landet. Jag tror alt det kunde vara ett steg dertill, i fall man medgåfve hvad som en värd talare, Hr Fåhraeus, i förmiddagens plenum föreslog, nemi. rättighet att bosätta sig i städerna; och skulle R. o. Ad. icke vilja ingå ens på denna, i min tanka högst billiga koncession, så är jag färdig att förena mig med hvad Hr Fåhraeus föreslog, nemi. uteslutande af de ord, hvarigenom Judarnes bosättning i städerna skulle blifva beroende af benägenheten hos slädernes borgerskap; men för att få ändring i detta betänk., som redan är återremitleradt af ett annat Stånd, anhåller jag vördsamt hos R. o. Ad. om återremiss af detsamma. Frih. Raab, Adam Christian: Man plägar visserligen 5* 68 Den 19 Mars c. m. säga, ali då elt ämne länge varit disknteradt, del då också är ullörndt. Della ämne är likväl af den beskaffenhet all det svårligen uilömmes under en diskussion. För alt bedöma detsamma, fordras bevis för och emot, hämtade från alla länder, der Judarne vunnit utvidgade friheter. I delta afseende loide vi litet hvar sakna tillförlilliga uplysningar; roen alt väga de skäl, som anföras med och emot, under del alt vi debattera frågan, del tror jag vara en pligt. För min del bekänner jag mig lill Frih. Hamiltons åsigter och yrkar återremiss samt tillämpning af del förslag, Frih. Hamilton framställt.
Att för deke Städer matte tillätaS begagnandet af större Pannor än blott go KannorS rymd; att Kronan ma fa förarrendera V-tänningsrältighetens utöfwandc uti de§ egna Werk, men ej förarrendera Branningsrättighetens begagnande i Arrendatores cnssilda och mindre Werk, emedan k detta sednare fall controllen synes bli omöjlig. raue och rz:de Momenten. Högloft. Ridder» stapel och Adeln samt det Wällofl. Borgare-Ståndet haswa bifallit de af Utstottet förestagne Pannevch Consumtionö - afaisterne. Högwördige PrestStandet har yttrat sig wilja aswakca Högloft. Bewillnings - Ucstvttets projcct; men likwäl i sin till sainma Utskott aftatne remisi förklarat sig halst önsta Consmntionsoch Pannerymds, afgift. Hederwärda Bonde-Ståndet har förklarat sig för Paulie - och Hemmans - afgift a Landet, samt Panneoch Personal-asgift Scadcrne. Utstottct förestår Parmeoch Consumtkons-afgift; den sednare beständig; den förra upphörande för de mannder, Bränwinsbranningen förbjudes, r^de Mom. Utstottet förestår följande nya af Högloft. Ridderstam och Adeln, Wällofl. BorgareStandet och Hederwarda Bonde-Stander gillade redaction af Momentet, rörande Branwinsbranningsfördud: Hos Kongl. Maj:t anser Utstottet Riksens Högloft. Ständer böra i underdånighet achalia, att förbud mot Branwins/tillwerkning icke malte fä äga rum
Lleestubbe, upförd tibken8wii enligt Kongl. Majus Nädiga Brefven n Sep-^ tember 1804. » » - 166:32: Aflidne Kamererare» ivid Riksgälds Lontoiret b.» lVl. b.unclvall8 Enka/ Upförd til ?LN8ioii är 1805 och derwid bibehållen / enligt Riksens SlanderS beflut wid denna Riksdag 150: R.d. Z3Z: 16: Kecspitulstion af föregäende Stater. Til Herrar Fullmagkige samt tjenstgörande Betjening »21,911:32: LxpeÄanter - » » , 2,398: Gamla ^xtraOiäinsrie Staken - » 333:16: kemionLr - » » 333: 16: Lsnco R:d24,976:16: I.it. L. ?roM^ til Lönings'-Stat för Riksens Ständers Riksgälds-Lonloir, hwilken Stal, i afseende, pä Werkels Embetsoch Tjensteman samlWaktBttjeme kommer ar lillampas/ sedan den af Riksens - Den 29 Mars. e.. m. rzoz sens Stander bifallne förändrade Organisation af NiksgaldsrWerkets ^clministration blifwit införd och kommit ril ^verkställighet. ^ Arliga Löne-beloppet. Fullmagtiges ^lo^iorarium. 12 Fullmägtige g 500 Rd. ärligen » 6002: I LantLlist r r « » 252: I Lopist » r « « r IZ2: Ombudsmans-Lontoiret. I Ombudsman « « - s Z22: Lommissariatet. ; Lommissarier a 802: » - » 4222: Dest Lxpeäition.
Till stöd för nu ifrågaställde förändring af lagens stadgande i 19 kap, 2 § Ärfda-balken, att ogift qvinna af hvad ålder som helst, skall stå under förmynderskap, är hufvudsakligen anfördt: af herr Hjerta: att nämnde stadgande innefattade ett hinder för ett fullkomligare uppnående af det med de sednast utfärdade fabriksoch handtverkssamt Jhandels-ordningarne åsyftade ändamål, att qvinnor, som ega slöjdfärdighet och handelsvana, må blifva i tillfälle att, under helsans och kraftens dagar, oberoende af andra, kunna spara för ålderdomen, enär endast myndig qvinna kän draga fördel af nämnde författningar; samt att omförmälte stadgande vore oförenligt med rättigheten för enka att, redan vid 16 års ålder, sjelf råda öfver sig och sitt gods. af herr Winge: att, af lagstiftarens medgifvande att qvinna skall ärfva lika nied mannen och således få ega mer än tillförene, följer att han “ansett henne nu mer än förr förstå sig på att förvalta egendom*, ty af “rättigheten att ega följer skyldigheten att förvalla11;: hvadan rättigheten att “ärfva d. v. s. få något, utan att få förvalta detsamma, vore en omening inför sunda förnuftet“;: att så länge stadgandet i 19 kap. 2 § Ärfda-balken funnes till “den lika arfsrätten vore till sin verkan förintad“, enär qvinnans ställning derigenom snarare blifvit försämrad, alldenstund hon nu mera “betraktas såsom en dyrbarare vara än förr“, och derföre är “exponerad för flere och angelägnare spekulanter*; att hon, under närvarande förhållanden, kan anses för “endast en sak, låt vara en varelse^ dock ej en menniska"; att om hennes samhällsställning kommer att fortfara, om man icke “erkänner henne» värde såsom menniska" och tillåter henne “att tänka och handla förnuftigt och fritt*, fara är att “familjen helt och hållet skall upplösas", och att “alla de sedliga grundvalar hvarpå samhället hvilar skola ramla*, helst ostridigt vore, att den ifrågaställde lagstiftningen för qvinnan varit en af de mäktigaste orsakerna dertill att “qvinnor blifvit bragte till höjden af moralisk förnedring*; samt att, enär erfarenheten nogsamt vittnade derom, att qvinnan är begåfvad med sådana själsförmögenheter att hon kan sjelf förvalta sina angelägenheter, det vore desto angelägnare att upphäfva omförmälta, af lagen gjprda inskränkning, som “hennes krafter eljest dels blifva lig - littff^UtsKotteis Betdnkanåe,
— Nej, hon dansade bara med de gamla herrarne. Hon tyckte också mycket om kammarherren. Hon sa’, att han såg så intressant ut och var så orimligt begåfvad. Det kunde jag då inte upptäcka. — Ser man på, jag undrar om inte Eva glömt pansarlifvet hemma! — Pansarlifvet, hon hade sitt nya laxfärgade siden, pappa. Jaså, pappa menar den där dumheten häromdagen, hvad du är för en retsticka! — Får jag se på dig Elly, utbrast modren. Du har ju tappat ditt hårband och flätan har gått upp. Hvad var det jag sade! — Ja, det var i kotiljongen. Men den höll till dess. Och mamma, klädningen var ändå för lång. — Var den för lång, det kan jag inte se. — Jo, jag trampade i den, när jag gick upp för trappan här hemma. Nästan hela kruset gick sönder. Men det gör väl ingenting, när jag hade så rysligt roligt! — Nej, det gör ingenting. — Jag har rifvit af det, åh hvad det kratschade! Godnatt nu, pappa, jag är så sömnig. Sof godt, mamma lilla! Dörren stängdes igen, ej just så vidare försiktigt — Nå Eleonore, det var en bal i en annan genre! — Tänk, hvad hon hade haft roligt! Alla människor kunna inte vara lika här i världen. Inte en gång mor och dotter! — Nej, och jag är allt glad, att Elly inte är lik mig! — Glad, nå! Han såg skälmaktigt på henne. H var för det? — Jag är glad, att hon är så frisk, ljöd det sakta. EN ROMAN. Han hade kommit hem till Stockholm aftonen förut och hade sofvit längre än vanligt på morgonen. Nu var han uthvilad, nu skulle han ändtligen få börja att skrifva. Det var ett efterlängtadt ögonblick för Olof Verner, som var författare och icke fått taga i pennan på öfver ett halft år. Han hade på våren legat för döden i nervfeber, och sedan blifvit skickad till Lysekil för att repa sig, och han hade före sin afresa gifvit vännen och läkaren, doktor Lundström, ett löfte att ej syssla med något tankearbete förr än efter hemkomsten.
Om Svenska innebyggarne saknade kunskapen att spränga Gråsten, men Finnarne ägde den, och vi derföre måste från Finland införa sådan, vo - 33* Den g September /. m. re det då icke bättre att lära våra Landsmän, att spränga gråsten, för att taga den vid Skinnarviken. Jag medgifver, att exemplet är något extra-vagant, men min mening är, att man bör drifva lipp sina egna tillverkningar, så mycket möjligt är, så att man kan blifva oberoende. Herr Tham, Wolrath: Jag anhåller först få yttra, att, hvad de oriktiga messurer angår, hvilka man anfört vara tagne vid förra Riksdagar, i afseende på införseln från Finland, och utförseln dit af egna producterj tror jag dem till det mesta vara undanröjde genom det betänkande om Tull-bevillningen Ridderskapet och Adeln antagit. Deruti äro alla varor, som här kunna produceras, belagde med hög Importtull och låg Export-tull. Således tror jag, att hvad Herr Munck af Rosenskjöld yrkat, redan är af Ridderskapet och Adeln vidtagit. Nu återstår endast frågan, huruvida Finska handeln sådan den nu befinnes, är skadlig eller nyttig. Att det är nyttigt, att Finnarne handla med oss efter andra grunder än andra Nationer, det ne« kar jag. En handel som skall vara nyttig, måste vara byggd på lika grundsattser för alla.’ Man bör ej gynna en Nation , och minst blifj yer det nyttigt att gynna den, som påförer oss sådane varor, hvilka vi sjelfve äga.
Sådana varmt och alfvarligt fosterländska hjertan finnas visserligen inom de nuvarande Stånden, men de äro spridda och kunna icke gemensamt samverka, hvilket sednare deremot blifver fallet, om förslaget anloges, och då kunde man hoppas, att de ädlare, mera uphöjda tänkesätten skulle erhålla ett öfvervägande inflytande samt småsinnet och partisinnet trängas tillbaka. Jag föreställer mig att den skråmessighet, som ännu icke så sällan uppenbarar sig, skulle försvinna samt att äfven opinions-lyranniet, hvilket inom våra nuvarande Stånd ganska ofta dikterat besluten, skulle uphöra. Jag föreställer mig derjemte, att behofvet för många af landets representanter att utom Stånden söka stöd för deras mening och ledning för deras omdöme ej mera skulle göra sig gällande, då tillfälle gafs att inom Representantförsamlingens eget sköte erhålla alla de råd och de uplysningar, som för bedömande och afgörande af nationens angelägenheter vore erforderliga. Jag föreställer mig, att samhället genom förslagets antagande skulle vinna en stor och omätlig fördel och derföre gifver jag min röst åt detsamma. Efter de stora politiska hvälfningar och de enskildta lidanden, hvilka öfvergingo vår verldsdel vid slutet af förra och under början af innevartde århundrade, har inträdt en fredens tid af nära 40 år. Det torde vara skäl för hvarje folk att till sig sjelf fram - 72 Den 15 Februari e. m. ställa den frågan, på hvad sätt det begagnat sig af denna den Allsmäktiges välgerning. Alt liden ej blifvit rätt begagnad, derom vittnar det omätliga njutningsbegär, som derunder utvecklat sig, tle onphörligen växande brotten och de massor af trasiga proletärer, all samhällsordnings afsvurna fiender, hvilka inom hvarje land röra sig och hota alt en dag sönderslita samhällsbanden. En annan erinran alt i tid beställa om vårt hus lemnar oss 1848 års politiska omhvälfningar. Detta är således en ytterligare väckelse för oss ali eftersinna huru vi användt de år, som efter sistnämnde tid förflutit.
Detta var också just det som skedde genom den alternativa tidsbestämmelsen, och måhända hade samma klander som nu riktats mot denna åtgärd, ännu högljuddare förnummits mot underlåtenheten deraf, i händelse den uteblifvit. Åtminstone hade detsamma, enl. min tanka, då varit förtjent. Jag återkommer nu till granskningen af sjelfva Betänk. Deruti föreslås, att R. St:r skulle hos K. M. anhålla om återkallande af den gifna tillåtelsen, att bränvinsbränning finge under loppet af instundande April månad bedrifvas. Att genom ett sådant uphäfvande af K. M:s en gång meddelade beslut, ganska betänkliga följder skulle upkomma, har icke undfallit Utsk:s upmärksamhet och det har äfven med lofvärd öppenhet upräknat olägenheterna deraf. De äro: att ett sådant steg skulle rubba förtroendet till Konungens gifna löfte och utfärdade bud; innefatta en betydande orättvisa emot dem, hvilka, tryggade vid Konungens ord, för näringens utöfvande valt den termin, som nu skulle undertryckas; störande ingripa i redan upgjorda affärsför - Den 4 Februari f. m. 327 hållanden och sålunda tillskynda en mängd personer stora förluster; och slutligen beröfva landtmannen en för kreaturens utfodring påräknad hjelp och sålunda förstora den förlägenhet, hvaruti han genom rådande foderbrist redan är försatt. Dessa förhållanden äro väl också i sjelfva verket af så betänklig art, att någon lagförändring, hvarigenom de skulle framkallas, icke utan de mest tvingande skäl borde ifrågakomma. Söker man nu att göra sig reda för dessa skäl, och granskar deras beskaffenhet, så framställer sig först och främst den frågan: ”har ställningen i afseende på skörden blifvit sämre än hvad den hotade blifva, då Kongl. Kung. d. 13 Juli 1853 utfärdades? Denna fråga måste efter min tanka otvifvelaktig! med nej besvaras. Förhållandet är motsatt; genom den ymniga nederbörd, som på eftersommaren inträffade, hjelptes årsvexten allt hvad bjelpas kunde och den repade sig i allmänhet på ett sätt, som säkerligen öfversteg allas förväntan.
Jag kan icke begripa, hvarföre Utskottet fästat en sådan helgd vid den gamla taxeringsprincipen i Indelningsverket. Det är klart, att om 2 delar, den ena af och den andra af vilja byta, och de komma öfverens derom, samt hafva gemensam fördel deraf, måtte ingen rubbning derigenom uppkomma i principen för Indelningsverket, så vida behörigen tillsedt blifvit, att hemmanen äro tillräckligt starka, för att fullgöra skyldigheten. Jag kan ej finna, hvad det kan leda till för en oordning eller rubbning i framtiden. Det är på denna grund jag ej kan inse någon skada af sådane byten, och anhåller, att Ridderskapet och Adeln ville fästa sig vid denna punkt, samt bifalla Utlåtandet i öfrigt, men icke dervid fästa det vilkor, att hemmanen ovilkorligen skola vara lika taxerade efter Indelningsverket, utan att det öfverlåtes åt Konungens Befallningshafvande och RegementsChefen alt medgifva jemkning äfven utan det vilkoret, så vida den ena hemmansdelen åtager sig samma andel i Roten, som den andra och anses kunna den bära. Något annat vilkor kan jag ej begripa vara af nöden. Grefve Posse> Arvid: Jag instämmer med Herr Hjerta deruti, alt på många orter erfordras rotebyten, äfvensom jag är Den ag Maji. 343 ense med honom derom, att det storsta hindret deremot, är det vilkor man fästat dervid, att roteandelarna skola vara lika taxerade. Det oaktadt är jag skyldig att gifva tillkänna, att, efter min öfvertygelse, skulle det leda till stora olägenheter, om man borttager detta vilkor. Län äro rotarne taxerade till 25 Daler hvardera, hvaraf Stamroten utgör t. ex. I2§ och hjelprotarne tillsammans i2| Daler, Om nu en utrote, som är taxerad till 8 Daler, ville byta meden, som är taxerad till 6 Daler, så kom den ena bela roten att stadna för 27, och den andra för blott 23 Daler.
Prest-Standet anförde stäk, att Hemmanen hädanefter böra ock troligen afwen komma att högre taxeras, sä mycket mindre werka till ändring deraf, som denna Hemmanens wardering af Riksens Högloft. Ständer afwen dä war afgjord, stola ste, efter gängbara priser, fastan Författningen i denna del icke blifwit werkställd. — Snarare sturle häraf kunna dragas den slutsats, att hwad Staten, genom en sadan underläten oriktig wärdering, af Hemman ä Landet förlorat, borde nu med en högre afgift ersättas. Men Utskottet tillstyrker dest» Bihang. Nr» »sS. M Sszo Den ro Augusti. häldre, akt det ma förbliswa wid hwad Utstottet i denna dcl sörestasiit, som iz^ §. pä iooo I^:dr ut, gör rz 8. lör hwarje hundra R-dr, och blir en anwändbar beräkning, äswen för mindre Hemmansdelar. Hwad ater angar fördelningen inom Stad, sa kan Utstottet icke l>ka med de i Högwördige PrestScandet giorde anmärkningar, anse, att ester TullUppbördens indragande, det blir lämpligt eller ens möjligt, att i hwarje Stad uppgöra hwad nytta hwar och en haswit, af Tull-indragningen. Det är en gifwpn sanning, att sa lange Tull-Uppbärderi existerade, denna Tull ej utgjorde Köpmannens stalt, utan blott ett förstott af honom för Consumenten, som denne i Marans pris alergaldade, men sedan Tull-Uppbörden färswunnit, kan han icke mera lägga den afgiften pa Waran, ej heller för sin statt, eller andel i Tull-ersättningen, mera an en Handtverkare och Arbetskarl taga ersättning uti sin arbetslön. Det gamla anförde ordspråket, att allt gäller hwad det kan gälla, men hwarwid tyckes wara uteglömt, sednare hälften, all allt äswen faller, hwad det kan falla bewisar ingen ling för den sats, att Köpman äswen hädanefter borde betala det'drygaste af Landt-Tulls ersättningen.
Efter dessa 14 dagars förlopp, slvrker han med bevis, att han icke tillverkat mer än 100 k:r om dagen, och återtager skatten. Det är således gifvet, att R. o. Ad:s beslut om minimibeloppet skall genom Frih. Raabs och Hr von Hartmansdorffs förslag totalt uphäfvas. Hvad angår den siste talarens anmärkning, rörande behofvet att minska fabrikationen, i händelse af höga priser, tror jag, att Utsk. medgifvit sådant på det sätt, att den, som vill minska sin bränvinstillverkning må anmäla sig 14 dagar på förhand, dock utan att minska bränvinsbränningen under minimum. På grund af alla dessa skäl och såsom ren conseqvens af Ståndets redan fattade beslut, anhåller jag om bifall till §. Frih. von Kraemer: Jag kan icke helt och hållet dela den åsigt Gr. Lagerbjelke nu sednast uttryckt, nemi. alt man kan anmäla sig till 300 k:rs afverkning pr dygn, men endast tillverka 100, och likväl återfå skatten. Så är icke meningen med §, utan bräovinstillverkaren skall betala skatt efter 300 k:r i dygnet, om han än icke bränner mer än 100 k:r. Frågan är här, alt om någon anmäler sig till en afverkning af 1,000 k:r pr dygn, det icke skulle kunna inträffa att bränvinsbrännaren kan komma öfverens med kontrollören, livartill frestelsen kan vara ganska stor, och af honom undfå bevis, alt han endast tillverkat 300 k:r i dygnet, så återfår han ur Landlränteriet skatten för 700 k:r, det vill säga 350 Rulr b:ko pr dygn. Nu har man satt en bom derför, emedan han icke får ålerlyfta mer än J:del af den erlagda afgifteu, och 586 Den 29 April f. m. återstoden får i intet fall understiga minimum eller 300 k:r. Härigenom är alli underslef förekommit, och jag anhåller alltså om bifall till §, sådan den är. Hr Braunerhjelm:
Jag tror derföre at wilkoren af näringssätt och hemwist, pä et mera tjenlig! sätt än det af Omnesticitö, skulle här tjena a t bestämma Definition af Lösdrifware och det är denna som jag tror bet framför alt är angeläget al bestämma. Herr Probsten (renngius har för öfrigt pä ek gansta uplpsande sätt utwccklat de grunder som wid rir Tjenstehjons.stadga böra antagas. Jag hade önskat at dessa wid dess författande sätt komma under närmare öfwerwägande. Emedlertid utbeder jag mig endast at fä tillägga följande anmärknngar. Afhandlingen emellan et Tjenstehjon och hans HuSbönde kan icke anseannorlunda än som et LonlrnÄ, ven physista styrkan är pä den ena siban, ben moralista pä dcn andra; det är, til en billig jämnwrgts uprättande emellan dessa bäda som Lagens ätgärd erfordras. Dä et skrifteligt OontrnÄ emellan tjenare och Husbonde wore uprättat, sträckte sig Lagens befattning icke längre än til at waka öfwer detta LontrsZets efterlefnad samt at tille dek inga för mcnstligheten wanhedrande wilkor finge inflyta, vet är äter, dä intet skriftligt LontraÄ är uprättadt, som en Tjenstehjonsstadga företer de allmänna wilkor som wid en sädan afhandling supponeras wara öfwcrcnskomnc. Denna Författning blir säledeS fullkomlig i mon som dea lämnar ät ben enstilta vmtankan den största frihet, at göra de undantag som synas densamma förmänligast. Bctragtat ur denna synepunkt, har jag trodt det stadgande böra undersökas enligt hvilket upsägnings - ach flyttriingktiden instränkcs til en enda Termin VM äret. — Jag tror at om denna i allmänhet bör wara utsatt, bör det ätminstone wara hwarje enskilt tillätit, ak häruti öfverenskomma om de inskränkningar han finner tjenljgast.