Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om t. ex. hela titelns anslag, utom de 5ooqr:dr, som för institutet blifvit anslagna, blifva använda till ränta och amortissement för en fqnderad sevild i Riksg.cont., då Konungen vill för jordbrukets och näringarnas förkofran upptaga lån, kan för dem bildas en starkare häfstång, än man kan föreställa sig. Jag kan ej förena mig i det} meningen, att det är den techniska förmågan hos individen, som ensam bereder förmögenhet. Yi hafva sett financiella misstag utveckla näringsförmågan, t. ex. riksgrssedlarna, sorn gåfvo individerna lättadt tillfälle tili förkofran, och det var icke ensamt konstlliten, som alstrade de stora resultat i näringsväg, som uppkommo efter sedelemis - Den 28 Maj c. m. sionerna 180g. Tåg gillar ej dessa medel; men de hafva dock åstadkommit detsamma sora capitaler, hvilka alltid utgöra liäfstången för nationalvälmågan. Jag ber att få förklara, att ett beskattningssystem, långt ifrån att vai'a skadligt, blir gagneligt för jordbruket och näringarna, när af detsamma anslag användas till deras förmån, och man deraf bildar en fond för att hjelpa båda. Jag tror då, att om en sådan princip antages, och Utsk. gillar den, skall Konungen sättas i tillfälle att, med den håg Han dertill har, kunna uppmuntra jordbruk och näringar. En ledamot har sagt, att ullculturen ej blifvit upphjelpt genom lån. Förhållandet är icke sådant. Det är just genom de medel, som manufactuidisconten kunnat lemna, som den erhållit betydligt biträde. Dessa äro mina åsigter. Jag har öppet framställt dera derföre, att jag hyser all tanke, att man bör öppet yttra sig. Jag skall med glädje emottaga alla vederläggningar, som göras, beredd att, i den mån jag kan, söka besvara dem. Jag anhåller, att 0111 StatsUtsk:s utlåt, blir återremitterad!, dessa mina anmärkningar måtte få åtfölja, och, i händelse R. o. Ad. bifalla detsamma, anhåller jag, att de måtte blifva ansedda som min särskilda motion. Frih. Cederström:
Majits uti 5 § 2 mom. af 1840 års nådiga Stadga tillkännagifna föresats att särskildt förordna, när och huruledes försvarslösa personer af den art, hvar-x om fråga är, må genom verkligt tvång hållas till ordning och arbete vid inrättning inom orten, önskansvärdt vore, det Kongl. Majit måtte i nåder finna lämpligt att, vid bristande tillgång på så heskafläde inrättningar för hvarje ort särskildt, bemyndiga polisstyrelserna att med de vanartiga, ehuru icke i (ifrigt vanfrejdade, lättjefulla personer, hvarom här är fråga, förfara på enahanda sätt, sorn för behandlingen af öfriga försvarslösa i 2 kap. af högstberörde nådiga Stadga föreskrifves. Jin särskild omständighet, som lemnade tillfälle åt sorglösa och till arbete obenägna personer att kringstryka och undandraga sig vederbörlig tillsyn, förefinnes uti den tillämpning af gällande författningar, hvaröfver klagomål äfven bos mig inkommit, att nemligen personer, mot hvilkas frejd vid begäran om pass någon anmärkning icke förekommit, och som derföre erhållit de begärda passen; sedermera deraf fått göra sådant bruk, att de vid ankomsten till den ort, hvarå passet lydt, låtit hos dervarande polismyndighet påteckna detsamma »för afgång» lill annan ort, der åter enahanda påteckning skett till en tredje, derifrån till en fjerde ort o. s. v. ända derhän, att vandringen sträckt sig till alla rikets landsändar och fortfarit i åratal, utan att man på någotdera stället ansett nödigt att efterfråga, huruvida den kringstrykande passhafvaren under vandringen besvärade allmänheten med bettlande, eller ägde något annat medel till sin försörjning.
Jag vill förtälja dig mina lefnadshändelser, på det att du sedan må meddela dina, och berätta om henne som du älskar; och du skall erfara att vårt öde icke är en verkan af slumpen, utan af en högre makt, som förenar beslägtade själar. Jag är Christen, född af armeniska föräldrar i staden Samarkand. Min fader förstod den numera nästan öfverallt förlorade konsten att tillverka förträffliga damascener-sablar, hvilka han sålde med fördel, och hade derigenom förvärfvat sig en icke obetydlig förmögenhet. Jag var hans enda barn. En yngling af ett rikt hus utaf samma nation hade fattat böjelse för mig, och min far, som fann denna förbindelse ganska fördelaktig, gaf dertill villigt sitt samtycke. Min ungdom föranledde mig dock att begära ännu ett års uppskof. Redan var denna tid till större delen förfluten, då ett förfärligt uppror utbröt i det inre af landet. Vår stad ägde blott en ringa besättning; allt var i oreda och förvirring; våldsverkarne skonade ingens egendom och redan väntades deras ankomst hvarje dag till vår stad, som fruktade hvad redan öfvergått invånarne i alla öfriga städer, hvilka fallit i deras händer, mord och brand, eller åtminstone en gränslös plundring. Redan flydde de rike, och min far, hvilken ofta förut hade tänkt på, att söka sig en tillflykt i en aflägsen verldstrakt undan den förvirring och osäkerhet, som herrska i de flesta muhammedanska länder, hade efterhand förvandlat sin lilla egendom i guld och ädelstenar, hvilka han på ett säkert ställe nedgräft. Den hotande faran påskyndade hans beslut; han ville nedsätta sig på något ställe i Indien, der han hade en bror, hvilken var köpman i staden Colombo på ön Ceilon. Lätt var Arslam, min trolofvade, öfvertalad, att åtfölja oss; men dagen före den, som var bestämd för vår flykt, blef hans far, hvilken äfven skulle förena sina öden med våra, farligt sjuk.
Det är nemligen, för att exempelvis tala, något belt annat att svikligen förleda någon och såmedelst bedraga sig till hans egendom eller eljest kränka hans rätt, än att förskingra eller försätta hvad man emottagit såsom pant, lån eller tili lego, med mera dylikt, ehuru dessa brott i det Nådiga förslaget blifvit hänförda under bedrägeri. I förra fallet förleder man någon med list och bedrägliga medel till en för honom skadlig handling man bedrager i ordets rätta bemärkelse; i det sednare deremot missbrukar man ett förtroende, hvilket frivilligt blifvit lemnadt; man lurar således icke från annan hans egendom, utan använder, så att säga, hvad man lagligen fått i handom, eftergifvande måhända för det tillfälliga behofvets frestelser. Denna handling är visserligen straffvärd, men den är dock af helt annan ort än den förstberörda. Ser man på gällande lagstiftning, skönjer man äfven hvilken olikhet den uppställer uti ifrågaställa hänseende. Den bestraffar val i åtskilliga fall det missbrukade förtroendet, likasom hvarjehanda andra oredliga handlingar af dem, som nu äro i fråga; men den brännmärker icke hvarje af dessa handlingar såsom bedrägeri. Lagens uppfattning i denna del försvåras dock genom utevaron af ett genomfördt system, uppenbarande vissa bestämda grundsatser. Men vid jemförelse af de straff, som äro stadgade å de särskilda arterna af ifrågaställda förbrytelser, kan man likväl spåra lagstiftarens föreställningssätt. Man har väl, efter hvad namndt är, inskränkt sig till vissa rättsförhållanden, hvilkas skyddande företrädesvis afsetls, — en inskränkning, som förklaras af fruktan för straffmaktens utsträckning på områden, som derför måste vara fridlysta ; —men ifrån enskildtheterna slu — tas till det allmänliga," från de positiva rättsbuden till de grundsatser lagstiftaren hyllat. Härmed vill dock Utskottet ej hafva sagt, som skulle i allmänhet de brottsliga handlingar, hvarom nu är fråga, ej tillhöra den föreslagna lagstiftningen. Ostridigt eger ett visst slägtskaps-förhåIlande dem emellan rum.
A den sålunda väckta frågan om utvidgande af ofvan omlörmälda enda förbindelse emelian Svenska telegraf-verket och de öfriga Europeiska telegrat-inrättningarne, likasom a de vigtiga och allmänt insedda fördelarne af väl ordnade elektriska telegrafer hafva Rikets Ständer fästat behörig uppmärksamhet samt dervid inhemta!, huruledes det betydliga antal af depecher frän både Sverige och Norrige, som uteslutande på de Danska telegraf-linierna måste till utlandet befordras och detta i den ordning de ankomma, hittills vållat alltför stor tidsutdrägt med depechernas förskaffande, hvarjemte mindre säkerhet i afseende på deras innehåll blifvit en följd af depechernas nu erforderliga omskrifning flera gånger. Dessa olägenheter skulle kunna i icke ringa mån undvikas, derest en uridervallens-lelegraf emellan Skåne och någon lämplig Preussisk ort vid Östersjön anla<les oell sattes i förbindelse med elektriska telegraf-verket i Berlin. Enligt de meddelanden, Rikets Ständer erhållit, åtgår nu vanligen för afsändande af en enskild depeche till Paris och för erhållande al svar derå nära eli dygn, hvaremot sådant skulle kunna ske på endast några timmar, i händelse telegraferingen kunde verkställas öfver Berlin. Men utom den betydliga vinst i lid, en sådan lelegraf-linie medförde, vunnes äfven en icke ringa fördel derigenom, alt. telegraf-förbindelsen emellan Sverige och det öfriga Europa blefve oberoende af de omständigheter, hvilka den Danska telegraf-linien öfver Bällerue kan vara underkastad. Rikets Ständer hafva derföre ansell det vara särdeles önskvärdl, att den föreslagna undervaltens-telegrafen måtte, så *'ort sig göra låter, varda anlagd.
De summor, hvarmed Banken förlägger Näringarne, och hvilke icke undergått förändring, äro i så val Utskottens, som denne Calcul uteslutne. 526 Statsoch Banko-Utskottens Betänkanden'. Häraf synes, att Banken 1823 icke kommer att verkligen förelägga Låne-rörelsen med mer än 1,117,168 B:d mera än den gjorde 18 14, men deremot kommer, i händelse Utskottens Föslag skall verkställas, de 8,495,300 R:d, hvarmed enskifta vid 1814 ars slut genom Filial-Disconterne förläde Lån-rörelsen, att till 1823 frän iåne-tillgangarne försvinna. Den Verkliga Låne-tillgången är således då mindskad med icke mindre än 7,378,132 R:d, oaktadt Bankens biträ* de till Lån-rörelsens förläggande är ökadt med 1,117,168 R:d. Herr Borgmästaren Holm: Jag anhåller att vidare få utveckla mina iskäl i det yttrande, jag förut afgifvit, för att jemte detsamma, såsom min reservation, åtfölja Betänkandet tiir Riks-Slånderi, i frågan om Finan-' ce-Regleringen. Den enda betänklighet,rjag hort med alfvar yttras emot Realisation, är att Banken ej har tillräcklig Silfver-Fond för ett sådant företag, Man bestrider således icke sjelfva principen, titan endast möjligheten, alt befordra den lill verkställighet. För att komma till denna möjlighet, hafva våra störste kännare i Finance-och Statshushållnings-vettenskap: n ansedt förnämsta åtgärden bestå deri, dels att for Bankens inkomster förstärka Silfver-Fonden, så att len successivt kan närma sig Sedelstockens belopp, och dels för att så mycket fortare komma till målet att upptaga ett större Län i Silfver. Desse förberedande anstalter gifva ju tydligt tillkänna, att afsigten är att i framtiden gif - Stats-och Banko-Utskottens Betärikanden5?^ va full valuta i Silfver för Banko-sedlarnes namnvärde.
Deraf inhemtas, att, jemte de ordinarie inkomsterna, räntor af capitaler, Landgille, tionde m. m. uppburo äfven kyrkorna extra ordinarie (den uvisse d. ä. tillfälliga, icke årliga) inkomst, som utgjordes af städjor, så väl af tionden, hvars uppbörd för penningar bortstaddes tili enskild person (§ 33), som af kyrkans gårdar, ängar, jordar, hus och lador (§ 38). Städsmålen tillhörde således ostridigt, enligt lagen, kyrkorna; slädsel-rätten till kyrkans gårdar och jordar var alltså hennes, ehuru patronen hade tillsyn öfver dess utöfning. Hon var försäkrad att oförminskade få uppbära alla städjor (§ 39). Kyrkans försvarare, vid de regala kyrkorna Konungens länsman, var väl den, som besörjde bortstädjandet, ej allena af gårdar och större egendomar, ulan jemväl af mindre jordar och legar, som blifvit från andra hemman donerade eller testamenterade till kyrkorna (§ 34). Men bortstädjandet skedde ”på kyrkans vägnar" och alla städjor skulle, såsom en kyrkans inkomst, i hennes räkenskaper redovisas. Såsom Konung Christian IV:s Stadfästelsebref framför Recessen (sid. 349, 350 Kolderup Rosenv. Upplage) bjuder, var den gällande lag i hela Danska Riket, vid den tid, då Halland kom under Svenska Kronan. Skulle den icke hafva gällt så väl inom denna, som öfriga Danska provinser? Kongl. Kainmar-Collegium har väl vitsordat det förra och alt således Recessens sladganden voro tillämplige på många hemman inom Danska området, som med full egande rätt blifvit kyrkorna donerade, men besynnerligt nog icke desto mindre förmenat "någon bevisning i förevarande mål icke kunna frän nämnde handling (Recessen) hemtas” emedan ",ingen serskild anledning förekommer, alt dessa stadganden afsett de Halländska så 30 Stats-Ulshollets U lin tande, \:o 182. kallade kyrkohemmanet!
Det synes häraf temligen påtagligt att skolan i Piteå, ehuru försedd med lika många klasser, som den i Umeå, och ehuru belägen på mindre än tre mils afstånd från gränsen mot Westerbotten, likväl endast undantagsvis varit besökt af lärjungar från sistnämnde län, och att innebvggarne i Westerbottens län i allmänhet och utan afs:de å det längre eller kortare afståndet anlitat skolan i länsstaden. Ar det väl då sannolikt, att, sedan skolan i Umeå blifvit enl. StatsUtsk:s tillstyrkande utvidgad till ett fullständigt högre Elementarläroverk, Westerbottens innebyggare komma att mer än hittills anlita ett till Piteå förlagdt läroverk, som dessutom, efter Utsk:s förslag, endast å real-linien blefve jemförligt med det förra? Månne icke Westerbottens län kunde saklöst uteslutas ur beräkningen af distriktet för en skola i Piteå? Det förekommer troligt nog! —• Dock, vare dermed huru som helst. Man antage t. o. m. motsatsen, och inräkne till Piteå skoldistrikt alla Westerbottens innebyggare, som bo lika nära eller närmare Piteå än Umeå, eller, efter Biskopens, af StatsUtsk:s antagna beräkning, skellefteå, Norsjö och Sörns socknars innevånare, tillhopa 19,742 personer. — Om man dertill, såsom vederbör, lägger samtliga innebyggarne i Norrbottens län och således icke, lika med Biskopen eller Utsk., ur distriktet för Rikets nordligaste högre läroverk utesluter den norra hälften af Norrbottens län med tredjedelen af länets folkmängd, så skulle, efter den för Piteå fördelaktigaste beräkning, som är rimlig, distriktet komma att innehålla:
Lamberg är föreslaget, att, ibland de beslut, hvilka vid denna Riksdag af Rikets Ständer komma att stadgas, i afseende på Banken och dess Discontrörelse, äfven rättighet måtte lemnäs blifvande Discontsoch Låne-Contoirs-Directioner att, emot ungefärligen följande vilkor _, lemna Lån pä varor ", ij Såsom lånbara varor skulle räknas, bland utländska, förnämligast Socker, Caffe, Tobak, Bomull och Salt, och bland inrikes sådana artiklar af ett reelt värde, hvarå förut Låne-rättighet icke i annan väg är beredd. 2) De uti ändska varorna böra ligga på nederlag, och alltså vara mot eld och brand försäkrade. 3) Banco-Utskottcts Betänkande N.o 52. 3) Värdet for belåningen stadgas till hälften af hvad Varan af samma qualite’ vid belåningen går och gäller. * 4) Lånen tagas på i å 3 Månader, och kunna vid förfallotiden omsättas med minst |:dels inbetalning. 5) Låne-summan för hvarje Låntagare må ej understiga R:dr 5ooo och ej öfverstiga R:dr 5o,ooo Banco. 6) Räntan för desse Lån »lifver densamma, som för andra Discont-Lån. 7) För att ej härigenom förminska den för Discont-Lån i vanlig väg redan begränsade tillgången, böra Lån å varor utgå af serskildt anslående Creditiv, som, lika med det för Metallers belåning, endast temporairt begagnadt, ej torde böra limiteras af annat än rörelsens behof. Äfvenledes har Utskottet i ett, under den 17 December, remitteradt Memorial af Riksdags-Fullmägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs Län, funnit ett förslag af lika syftning, så lydande: Bih. till Riks. St.
Comp. gjorda anbud, att, emot uppgifvet pris och betingade vilkor, till Banken under innevarande års sommar leverera silfver, förstnämnde Handelshus till ett värde af 5o,ooo R:dr Specie och det sednare till belopp af 100,000 R:dr Specie; samt att, efter det genom en företedd uppgift öfver cursen på Hamburg efter 67 dagar, noterad på Stockholms Börs, nästpåföijde dag, blifvit upplyst att vexel-sluten varit Hamb. B:co R:dr 6,600 å 128 sk. 6 r:st. 17,300 å 128 „ 5 „ 11,800 å 128 „ 2 „ 2,5oo å 127 „ 11 „ 44»ooo å 127 „ 6 „ och Medel-cursen 127 sk. 10 r:sl. berörde anbnd samma dag lill pröfning företagits, hvarvid sig yttrat: Herr Presidenten voti Hartmansdorff: ”Åt Banken hafva gjorts anbud att köpa silfver efter 128 sk., nemligen a) 100,000 Specielatt levereras inom medlet af October 1844» emot förskott nu genast af 200,000 R:dr i sedlar och 3 till 2 i sk. transport-kostnader samt b) 5o,ooo Specielemot 20 Banco-Utskotlets Utlåtande, N:o 27. enahanda förskott, 3~ sk. i transport-kostnader och leverering inora Augusti månad 1844» med några mindre väsendlliga förbehåll. Ä10 dessa anbud antagliga? Denna hufvudfrågas afgörande synes mig väsendtligen bero på svaren å fyra andra, nemligen: 1:0. Få Fullmäktige under närvarande omständigheter köpa silfver? 2:0. Ä10 Fullmäktige i sådan händelse berättigade att lemna de äskade förskotten? 3:o.
4lo Till underhållet af Drottningholms Broar erfordras, enligt hvad Kongl. Majit uti Dess Nådiga Proposition tillkannagifvit, en årlig summa af 800 Ridr, som nu föreslås till uppförande å anslaget för allmänna byggnaderne i landsorterne. Kostnaden för dessa broars underhåll ansågs ifrån början kunna betäckas med den afgift, som för öfverfarten erlades, och som då ingick till Drottningholms Slottscassa; men alltsedan år 1820, har arrendeafgiften för dessa broar, de senare åren utgörande omkring 600 Ridr, ingått till Slals-Verket, emot det att ofvannämnde anslag fått vidkännas kostnaderne för broarnes iståndsättande. Utskottet tror sig böra tillstyrka: Stats-TJlsholtets Utlåtande N:o 86. uppförandet på 8:de HufvudTiteln af den för underhållet af Drottningholms broar nödig ansedda summa 8öo R:dr årligen, att disponeras i sammanhang med anslaget för publika byggnader i landsorterne. 5:o För Strömsholms Stuteri föreslås ett tillökadt anslag af 2,118: lo. 1, härrörande af indragne dagsverken vid bergningen af Stuteriet tillhöriga ängar; och som denna utgift är en följd af Rikets Ständers i ämnet vid senaste Riksdag gjorde underdåniga hemställan, om dagsverksskyldighetens upphörande, och motsvaras af det vederlag i spanmål, som förut för hjelpdagsverkena bestods, men då till Kronan åter indrogs, och nu vid beräkningen af Stats-Verkets inkomster tagits i betraktande, tillstyrker Utskottet utgiftens uppförande med 1,704: 22. 2. till fyllnad i, för samma ändamål vid senaste Statsreglering uppförde 4 1 5: 25. 10, tillsammans utgörande en jern liad summa af 2,120 R:dr. 6:0
Skattejern, fat-jern, öfvervigtsoch hytteeller osmundsjern äfvensom stångjern förvandlas till tackjern efter Thorsåkersoch Ofvansjö-tackjernets medelpris för åren 1834—1853; 5to Alla öfrige nuvarande, uti jordeboksoch hemmantals eller ordinarie-räntan inbegripne, persedlar förvandlas till bestämd penningeränta, att jemte till penningar förvandlade bråktalen samt nuvarande skatte-titeln penningar utgå enligt i allmänhet stadgade grunder. b) Helsingland. l:o Såsom hufvudränte-persedlar inom Helsinglands båda fögderier bestämmas spanmål, smör, kött pch hö; 2:o Af dessa hufvudränte-persedlar utgöras, på hvarje helt mantal, 2 tunnor spanmål, bestående till en fjerdedel af råg och till tre fjerdedelar af korn, 1 Lisp. 12 skålp. smör, 1 Lisp. 12 skålp. kött och 24 Lisp. hö, samt i förhållande derefter på mindre hemmantal; hvaremot de för närvarande hemmanen åliggande persedelräntor af spanmål, smör, kött, oxar, får, strömming, lax, jern och hö försvinna och upphöra. Af i mantal ej satte lägenheter, qvarnar, fisken m. m. utgöras de i förestående punkt nämn de hulvudpersedlar oförändradt till deras nu åliggande belopp, med rättelse endast i afseende å minsta enheten af hvarje slag; 3:o Alla öfriga nuvarande, uti första punkten ej nämnde men hittills uti ordinarie räntorna inbegripne, persedelräntor, dagsverksräntan derunder jemväl beräknad, förvandlas till bestämd penningeränta, att jemte till penningar förvandlade bråktalen och nuvarande skatte-titeln penningar utgå enligt i allmänhet stadgade grunder. Wester-Norrlands Län. l:o Såsom hufvudränte-persedlar inom.Wester-Norrlands Län bestämmas spanmål, smör, kött och hö; 2:o
Annan kallelse att protokollets justering öfvervara erfordras ej. 43 § (§ 24). Den som i afgörande af ett vid allmän rådstuga handlagdt ärende deltagit, kan genast, eller sist vid justeringen af protokollet, reservation emot det fattade beslutet afgifva. 190 IV. KAPITLET. Om stadens äldste. 44 § (§ 25). Antalet af stadens äldste bestämmes i förhållande till folkmängden sålunda, att: stad med 2,000 innevånare eller derunder utser 20. stad med öfver 2,000 till och med 5,000 innevånare 21 till 25. » » » 5,000 » » » 10,000 » 26 » 30. » » » 10,000 » » » 20,000 » 31 » 40. » » » 20,000 » » » 40,000 » 41 » 50. » » » 40,000 » » » 80,000 » 51 » 60. och stad med öfver 80,000 » 61 » 70. Stadens vid allmän rådstuga röstberättigade innevånare bestämma, inom nu stadgad begränsning, det antal äldste, som bör för staden utses. ' 45 § (§ 26). För val af äldste må stad kunna indelas i valkretsar, hvilka, efter derom af Magistraten uppgjordt förslag, bestämmas af de äldste, der sådana finnas, men eljest af stadens röstberättigade innevånare vid allmän rådstuga. Valbarhet är ej inskränkt inom valkrets. 46 § (S§ 27, 28). Stadens äldste väljas af och ibland stadens valberättigade borgare, enligt den röstgrund, som i denna lag är stadgad. Der valen ske samfäldt, verkställas de vid allmän rådstuga, men, der staden är indelad i valkretsar, enligt förut uppgjord, vederbörligan fastställd ordning. För att ibland stadens äldste inväljas, erfordras att hafva uppnått 25 års ålder. 47 § (S 29).
Och denna brådska, dessa sammanstötande förhållanden, hafva ej ringa bidragit dertill, att religionsfrihetsfrågan denna riksdag blef af Utskottet så hastigt och knapphändigt expedierad. Men dessa omständigheter böra ock medverka till bifall å mitt mot slutet af denna reservation framställda yrkande om återremiss. I följd af allt hvad jag ofvan anfört, och då frågan är bland dem, som ej kunna falla, samt jag, under ett fjerdedels sekels arbete för religionsfrihetens allmännare erkännande och godkännande af lagstiftande magten, erfarit, att hvad som anföres kan bära frukt, äfven om det den dag, det anföres, synes fruktlöst; måste jag, som anser mig skyldig fortfarande strida för denna höga rätt — religionsoch samvets-friheten — nu söka att, så vidt den knappa tiden det medgifver, åtminstone delvis utveckla skälen för mina förslag. Och som främsta skälen till hvarje sådan ändring måste sökas i odugligheten eller det mindre lämpliga af hvad som gäller; nödgas jag börja med åtskilliga anmärkningar mot ifrågavarande förordningar. — Härvid torde, i anseende till den skyndsamhet, med hvilken, i följd af Lag-Utskottets beslut om tiden för denna reservations - Lag-Utskottets Utlåtande M 42. 9 vations aflemnande, den måsl uppsältas, mig ursägtas, att jag styckevis begagnar några af mig tillförene uppsalta och i en tidning tryckta artiklar. Inledningen till Kongl. Majlis den 23 Oktober 1860 utfärdade nådiga Förordning »angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder lill eller utsprider villfarande lära», innehåller, att Kongl. Majit, med Rikets Ständer, beslutat, att till kraft och verkan upphäfva deisi Kap. 3 och 4 §§ Missgernings-Balken, 7 Kap. 4 § Ärfda-Balken och 1 Kap. 2 § Kyrkolagen, sistnämnde lagrum så vidt det afser annan, än prest, eller innefattar annan straffbestämmelse än den om embetets förlust, dels ock hvad om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande eljest finnes stadgadt.»
99 till antalet blifva sju, samt på det sätt utses, att Kongl. Cominerce-Collegium utnämner tre; den, som klandret anställt, två, och patent-innehafvaren två, hvilka derefter hafva att, genom anställande val bland de af bemälde Collegium utsedde 3:ne ledamöter, utvälja Ordförande i Compromiss-Rätten, äfvensom slutligen att alla sju ledamöterne böra, på sätt i allmänhet vid Jury tillgår, aflägga en i formulär föreskrifven edsförpligtelse, innan de deras Domare-kali få utöfva. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 22 Augusti 1840. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Aug. 1840. Preste-Ståndet den 19 Borgare-Ståndet den 19 Bonde-Ståndet den 22 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse } angående ändring i Kongl. Maj:ts Nådiga Tåg-Ordning. (Ekon. Etsk. Bet. N:o 78.) S. A. K.