Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär af s. k. handelsoch sjöfartsfonden tillräckliga medel förefunnits till det anslag af 60,000 r:dr årligen, hvarå invisningar redan a ro utgifna, var det visserligen ratt att StalsUtsk. upptagit i beräkning, att en sådan utgift möjligen kunde komma att aga rum, utan att StatsUtsk. borde dervid låta hindra sig af de under riksdagen i grundlagsenlig väg gjorda anmärkn:r mot de af K. M. härom vidtagna dispositionér; äfvensom det må vara rätt, att Utsk. ''icke meddelat något dess yttrande" derom, då Utsk. ”dertill för närvar. icke förefunnit anledning”; men deremot tror jag Utsk. hvarken saknat anledn. efterforska, huruvida något sådant offentligt bolag finnes, som uti K. M:s nåd. privilegium af d. 2 Febr. i8i8 och bolagsreglorna af samma dag omforma-* les; ej heller i sådant fall bort uraktlåtit tillse, att de sålunda stadgade villkoren kunde vara af natur, alt, derest de icke uppfyllas, några anslag af allmänna medel ej borde af R. St. medgifvas. Uti min af Utsk. citerade motion har jag väl , på anförda skäl, tillstyrkt, att R. St. skulle, i hvad möjligt var, bereda verkställighet åt K. M:s nåd. resolutioner och beslut; men deraf följer icke del man skulle taga för afgjordt, utan vidare undersökning, att den association, som salt sig i besittning af de nådigst meddelta förmånerna och börjat företagets utförande, ställt sig de K. resolutionerna och bolagsreglorna till efterrättelse, så att associationen fortfarande kunde anses såsom varande ett så organiseradt bolag , som nämnda författningar föreskrifva. Sådant synes hafva fått bero på den uppmärksamhet, en numera afliden chef för ett äfven numera upphördt embete, nemi. 3:dje afdelningen af Storamirals-embetet, lemnat åt verkställigheten.
Till ena hälften af förste kammaren, hvilken, så sammansatt som ofvan är föreslaget, torde kunna anses för Rikets bäst organiserade valnämnd. 6. Första kammaren väljes för 3 år och förnyas således för hvarje lagtima riksdag. 7. Andra kammaren väljes för nio år och förnyas således endast till (:del för hvarje lagtima riksdag. Valet af denna -(alel fördelas emellan Konungen och första kammaren, såsom förut är sagdt. 8. Valen till första kammaren och till den hälft af andra kammaren, som af första kammaren tillsättes, ske per capita. 9. För ledamot af andra kammaren fordras högre ålder, än för ledamot af första kammaren, men ingen annan åtskiljande qvaliflcation. 10. Till ordförande i riksförsamlingen, då dess båda kamrar till gemensam öfverläggning sammanträda, eller då de gemensamt representera, nämner Konungen en af församlingens ledamöter. De särskilde kamrarne välja inom sig hvar sin ordförande. 11. Utskott väljas, så fåtalige som möjligt är, till viss del af hvardera kammaren, i förhållande till kamrarnes inbördes talrikhet. 12. Vid urtima riksdag utgöres riksförsamlingen af samma representanter, som vid näst föregående lagtima riksdag; naturligtvis med den tillsats af nya, som dödsfall eller andra tillfälligheter gjort nödig. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdad till plenum kl. 6 e. m. Hr von Troil, Emil: Då R. o. Ad. går att besluta öfver den vigtiga fråga, som nu är föredragen, gör jag mig förvissad, att Den 10 Mars f. m. att R. o. Ad. icke endast noga öfverväger saken till dess inre beskaffenhet, utan äfven lemnar ett i min tanka skyldigt afseende åt det allmänna tänkesättet inom detta Svenska folk, sorn R. o. Ad., jemte de öfriga Stånden, genom nu gällande grundlag, åro ålagde att representera. Jag anhåller att få lemna R. o. Ad. ett bidag till kännedom om detta tänkesätt. Härvid uppläste Hr von Troil en så lydande skrift:
”Ack, mins du inte hur han såg ut för en två-tre år sedan? Blek och infallen och mager.” ”Ja det räknar jag inte. Jag menar annars är han ju frisk.” ”Räknar du inte! Jag försäkrar dig han var så eländig, han frös och kröp ihop och var så nervös,” – gumman kröp ihop och huttrade –, ”jo han var visst dålig!” ”Det tror jag nog, men jag menar det räknar jag inte som någon svaghet. Den allra starkaste kunde varit lika dålig. Och nu tycker jag han ser så duktig ut. Jag bara tycker det är besynnerligt att han kan vara så ömtålig för förkylning. Tror du det är en följd af sjukdomen eller af den medicin man begagnat?” Gumman såg upp och fixerade mig skarpt; jag uthärdade med största lugn hennes blick. ”Du vet väl hvad det var för sjukdom?” sade hon tveksamt, dröjande, liksom rädd att säga för mycket. ”Ja, jag vet det.” ”Och Karl?” ”Ja, jag vet också det.” Det var liksom en lättnad för henne, att jag visste hvad hon icke vågat säga. Hon såg riktigt glad ut. ”Ja, stackars Axel, han var bra dålig. Karl brukade också säga när han tyckte att Axel var stygg emot honom: det är ändå orätt af Axel; jag har aldrig varit sådan emot honom. Han glömmer att det var jag som var hos och tröstade honom under de svåraste timmarna i hans lif; då kunde jag vara god nog.” ”Då tycker jag att min kära Karl kunde tagit det som en lärdom och aktat sig sjelf.” ”Ack du, det hjelper inga lärdomar emot det.” ”Tror du?” ”Det tror jag visst.” Jag blef förvånad, ty hon talade så bestämdt, nästan med tonen af ett försvar. Jag trodde att hon skulle betrakta detta som en synd, åtföljd af ett visserligen hårdt, men välförtjent straff. ”Tror du då att ingen ung man lefver återhållsamt?” ”Det är just hvad jag tror.” ”Ja, också jag tror att undantagen – om det fins några – åtminstone äro sparsamma. Men jag ville bara önska att de inte ville förstöra sig genom att hänge sig alldeles för mycket deråt. Det kan skada, i synnerhet om de varit sjuka.” ”Det är inte att tänka på.
Uti en inom Borgare-Ståndet, väckt motion (JVe 279) har Herr Bohmansson föreslagit följande tillägg till ifrågavarande förordning, nemligen: 1:0 »Förekomma vid utskänkningsställe oordningar af den art, att innehafvaren af ulskänkningsrältigheten icke kan anses hafva bibehållit de egenskaper af ordentlighet och tjenlighet, som han, enligt 6 § vid antagandet till utskänkare pröfvades besitta, må fråga om utskänkningsrättigbetens indragning väckas och behandlas sålunda, att å landet kommunalnämnden upptager anmälan derom, undersöker förhållandet och meddelar yttrande med afeller tillstyrkande och skälen derför, hvarefter nämnden insänder dess protokoll och utlåtande lill ordföranden i kommunalstämman, som å stämma inhemtar kommunens utlåtande och som derefter fattar beslut i frågan; samt alt i stad Magistraten, efter verkställd undersökning och Stadsfullmägtiges eller, der sådane ej finnas, Stadens Äldstes hörande, i ärendet meddelar beslut; och gånge dessa beslut i verkställighet utan hinder af besvär»; Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Bcsv.- o. Ekon.-Utsk. Betänkande J)i 4. 13 2:o »Innehafvare af utminuteringsoch utskänkningsrätt, som uppå åtal af förste domstol blifvit fälld till ansvar, medförande förlust af minuteringsoch utskänknings-rättigheten, vare, oaktadt han drager frågan under högre Rätts pröfning, underkastad äfventyr att genast från utöfningen af näringen skiljas, då Kongl. Maj:ts Befallningshafvande för landet eller Magistrat i stad pröfvar skäligt derom förordna». Då motionärens sednare yrkande är stridande mot den i allmänhet gällande grundsats, att Underrätts i ekonomioch brottmål meddelade beslut, hvaröfver klagan blifvit förd, ej må gå i fullbordan, innan besvären blifvit slutligen pröfvade, anser sig Utskottet ej kunna förorda bifall till samma yrkande.
En sådan utväg anser jag vära Tidningars portofrihet, hvarigenom Latidtmänncu Bil, till Ridd. o. Ad Pr. 2 Band. Den i Martti. och de i Landsorterna i allmänhet boende Medborgare, eller de flesta, erhålla samma fördel, som Hufvudstadens innevånare, att, med undan, tag af Prenumerationspriset och Postbetjeningens arfvode, få läsa och inhämta hvad i allmänna angelägenheter förefaller. Derigenom vinnes ock den fördelen att innebyggarne i Rikets aflägsnaste Landskap, hvilkas närmare förbindelse med sjelfva hjertat af samhället, är så vigtig, icke försvåras eller hämmas genom de större kostnader, hvarmed ett långväga porto beskattar deras lofvärda bemödande att få veta hvad både inom och utom Riket tilldrager sig, samt tänka deröfver. Konungen har varit så mon om att förskaffa folket denna anledning till upplysning och eftertanka, att, ehuru Postmedlen höra till Bevillningen och derföre måhäncla bor« de vara af styrelsen orubbliga mellan Riksdagarne, Regeringen likväl under den i5 Dec. 1820, nedsatt Portoafgiften för alla i Riket utkommande Dagblad till f:del af hvad för bref, efter då gällande taxa betaltes. Vissa Tidningar, som funnos före statshvälfningen 180g, såsom Postoch Inrikes, Allmänna Journalen, den fordna HandelsTidningen eller nu mera Journalen för handel, konst och slöjd, hvaraf de förstnämnda såsom officiella mäst läsas, äro alldeles portofria. Också har Tidningsportot för hvartdera af de bägge åren 1821 och 1822, endast uppgått till den ringa summan af omkring 1400 R:dr. För denna, som i det hela är obetydlig, och som genom en syftesenligare organisation af Postverket torde lätteligen kunna insparas, synes det icke vara skäl, att bibehålla Den 1 Martti, 85 en Portoafgift på Tidningar, hvilken förordsa kar mycket räkningsbesvär på PostContoiren, och en icke så ringa afgift för den enskildte, som måhända allena på stället uti en aflägsen Landsort, önskar hålla utkommande Dagblad.
Vilja de icke ingå härpå, så återstår att i förstärkt Utsk. bringa frågan till sin lösning; men att, på sätt jag . redan nämnt, R. o. Ad. skulle frånträda sitt förra beslut, anser jag vara i högsta grad oriktigt och måste för min del helt och hållet afstyrka en sådan åtgärd. Frih. Raab, Adam Christian: Jag anser det vara både öfverflödigt och olämpligt att ingå i en debatt öfver en fråga, som en gäng förut varit föremål för en så liflig discussion. Jag vill derföre endast yttra några ord om frågans närvande ståndpunkt. Det är obestridligt, att då PresteSt. fattat det beslut, att Judarne skola få bosätta sig i Usta, 2:dra och 3:dje klassernas stapelstäder, då R. o. Ad. beslutat, att de skola få bosätta sig icke allenast i dessa tre klassers städer, utan äfven i alla stapelstäder, och då vidare BorgareSt. medgifvit fri bosältningsrält sä väl i alla stapelstäder sorn pä landet, sä följer deraf att 124 Den 17 Maj f. m. så stor del af dessa beslut, måste vara R. St:rs beslut, som instämmer med PresteSt:s; mea graden af den utvidgning härutöfver uti ifrågavande rättigheter, som utgör skiljaktigheten mellan det ena eller andra. Ståndets beslut, den måste bestämmas i förstärkt Utsk., så vida man icke sins emellan kan komma öfverens. I afseende på inbjudningen, föreställer jag mig att, då, på sätt jag förut antydt, R. o. Ad:s beslut går en medelväg mellan de båda andra Ståndens, det just är detta beslut, som vi böra fasthålla, och alt vi fördenskull böra inbjuda de andra Stånden, som, i likhet med Adeln, önska en utvidgning af Judarnes rättigheter, att uti detta beslut instämma. Till följd häraf yrkar jag, för min del, läggande till handlingarne af Utsk:s Betänk., vidblifvande af R. o. Ad:s förra beslut, och en inbjudning till de andra Stånden att dermed sig förena. För öfrigt kan jag icke underlåta att fästa i minnet den åsigt Frih.
Dansk lag finnes äfven ett sådant hinder, ty der fordras att hafva vistats 5 år i landet, så vida ej särskild dispens erhålles. Utsk:ts hemställan åsyftar nu endast, att vi skola gå Danskarne till mötes och erbjuda dem borttagandet af de för Danskar här stadgade inskränkningar, mot att de göra oss samma tjenst tillbaka. Visserligen skulle jag kunna hafva mycket att erinra mot de högst obefogade anmärkningar, som här i dag framställts mot Franska traktaten, men då frågan om densamma så snart kommer att af Ståndet handläggas, vill jag ej nu dermed upptaga tiden. Frih. Liljencrantz: Jag skulle icke ännu en gång hafva tagit R. o. Ad:ns tid i anspråk, om icke Gr. Mörner uppgifvit, att här i Sverige icke finnas några i förväg lagda hinder för utländska näringsidkare. Som jag icke vågar påräkna stor trovärdighet för mina uppgifter, får jag göra Gr. Mörner och dem, som fästat afseende å hans uppgifter, uppmärksamma på 26:te §:n Uei\ 31 Januari e. m. 251 af Kongl. Förordn. d. 18 Juni 1864 angtde utvidgad näringsfrihet. Ilen innehåller Irenne i förväg lagda hinder, nemi. att utländning skall till Konungens lie lide ingifva ansökan om tillstånd till närings utöfvande, förete frejdebetvg samt borgen för utskylderna under 3 år. Gr. Mörner: Jag tror, att vilkor för en närings idkande är något helt annat än hinder emot densammas bedrifvande. Gr. Sparre: Jag åter tror, att borgen för 3 års kronoutskylder är ett bestämdt hinder och icke något vilkor.
Jag anhåller derföre om återremiss af den 5:te punkten med anhållan derjemte att det af Hr Indebetou i dess reservation upgjorda förslag till lydelse af 115 § måtte antagas. Hr Indebetou har så noggrannt redogjort för skälen härtill, och då jag icke vill trötta R. o. Ad. med upläsning af hela haus reservation, inskränker jag mig till upläsande af ordalagen uti det af honom upgjorda förslag till l:sta moni. af 115 § i Bankoreglementet, hvilket är af följande lydelse: ”För bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska kassa bemyndigas Fullmäktige att af välkända och solida trassenter eller endossenter, efter en kurs af 128 sk., å Stockholms och Götheborgs börser låta upköpa vexlar, dragne på 90 dagar eller kortare tid å Hamburg eller Altona, i Hamburg betalbare. Nedgår kursen till 127 sk., åligge det Fullmäktige alt till detta pris inköpa dylika vexlar, så ofta de af välkända och solida trassenter eller endossenter erbjudas.” Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag vet icke om ej det yttrande Hr Nordenfelt nyss afgifvit egenteligen hörer till den 4:de punkten, men hur man än må anse den saken, så anser jag för min del att Fullmäktige i Banken icke böra åläggas att under alla förhållanden och ovilkorligen upköpa vexlar då kursen går under 128 sk. Omständigheter kunna inträffa, hvilka icke f. n. kunna förutses, då Bankofullmäktige genom ett sådant stad - 90 Den 21 Maj. gande skulle blifva nödsakade alt utgifva en mängd sedlar, utan att något godt ändamål derigenom vunnes. Jag afstyrker sålunda förslaget. Hr von Hartmansdorff: Jag instämmer med Frih.
Det var hvad jag visste om vår sommarkolonis sista akvisition. För att få sällskap tycktes han inte ka kommit hit — det dröjde flere dagar, innan vi stötte på honom. Men då befanns han alls inte vara någon » tråkig janne », som Nisse behagat uttrycka sig, och inte heller var han i behof af att bli » uppskojad » — så att han behöfde inte Ajas omvårdnad. Han var alldeles tillräckligt uppsluppen ändå, inte sig lik, sådan jag sett honom i staden — antingen det nu var naturen eller midsommaren eller känslan af frihet, som gjorde det — antagligen var det allt detta tillsamman. Vi träffade på honom ute, och han drog oss med sig på ett flere timmars långt ströftåg hit och dit i trakten. Han var lifiig och pajkaktig, klättrade upp och ner för bergen, sprang efter ekorrar, hojtade efter eko, hvisslade Faust och var glad som en flyttfågel, när han återser det land, där han är hemma. Att det fanns något, som kallades konst och som var något mycket krångligt, tänkte ingen på under den dagen. V i tänkte i det stora hela på ingenting annat, än att det var härligt uppe på bergen och inne i skogarnas svalka en sådan dag vid midsommartiden. På hemvägen frågade Aja, om herr Asp ville följa med upp till gården och äta mat med oss. Tack, men det kunde han inte. Han måste skrifva bref till sin hustru. » Jag får verkligen bekänna, att jag rymt från hu9 och hem. Ingen vet hvar jag är — det är rent af skamligt, att jag inte skrifvit för länge sedan. » Berättelse af Georg Nordensvan. (Ports.) |^h, han målar tråkigt, han är diisselforfare, » invände Nisse. » Då skall du lära honom att måla bättre, » rådde honom Aja. » Och så är han familjepappa, och det skall man inte vara, när man är målare. Gift dig aldrig, bror! » Bror, det var Aja, det. » D u kan vara så lugn, lillebror! » sade Aja och såg på honom med sina små bruna ögon, Han skrattade gladt. » Ja, jag rymde. Ingen annan än Emma, min hustru, visste att jag for min väg, och inte ens hon visste, hvart jag tog vägen.
Resolutionerna på Allmogens besvär af den 21 Januari 1748, § 15 och på Krigs-Befälets af den 11 Januari 1757, § 57, förbjuda Nämnd alt fordra eller taga någon betalning för förrättningar i publika ärenden, samt ordinarie eller för viss tid tillförordnad domare eller auditör, enligt berörde § af 1757 års nyss åberopade Resolution, ej vore berättigad till ersättning för syner och andra publika förrättningar å militiae-boställen, hafva Kollegierna, enär åt Nämnden icke borde tillerkännas en förmån, hvaraf dess ordförande ej kunde komma i åtnjutande, och dessutom Nämndeman, hvars befattning åtföljes af löneoch andra förmåner, ej kunde anses sakna godtgörelse för deltagande i dylika förrättningar, ansett sig icke kunna i underdånighet tillstyrka särskild ersättning åt Nämndemän vid sådana förrättningar, som dera i; egenskap af ledamöter i Härads-Rätt åligga. 20 Kongl. MajUs Nåd. Proposition, M 48.
Ty en del vänner till den öfvertygelse, till hvilken jag är slolt öfver att kunna bekänna mig, hafva utan fläck pä sitt offentliga lif slutat det; de hafva blifvit följda lill sitt hvilorum under sina medborgares tårar öfver deras förtidiga graf. Men lyckliga de: de sago icke sin öfvertygelse om fosterlandskärlek och #8 Dea 28 Augusti. fosterlandets väl förtrampad; de lingö, såsom Frankrikes Kejsare gjorde, visa, att de kunde dö, men gåfvo sig aldrig; de sluppo att känna smärta öfver sina vänners svaghet, att ej nyttja hårdare uttryck. Sofve de i ro; de hafva blifvit jordfästade af alla redliga medborgares välsignelser. En del vänner till denna öfvertygelse hafva jordfästat densamma. Men jag ser här en mångdubblad församling af andra ledamöter, till större delen unga män, hvilka jag är öfvertygad, såsom all ungdom, hafva hjerta i bröstet för fäderneslandets väl och icke äro slafvar under egna intressen. Det är till dem jag vågar ställa mina ord, fullt förvissad, att de med all värma omfattat fäderneslandets sak och inse denna dagens heliga vigt, den betydelsefullaste uti vår historia. Kastom en blick genom denna historia, och J skolén finna : 1809 var den tidpunkt, sorn, rätt begagnad, hade kunnat återgifva oss Svenskar allt hvad 1709 förlorades. Men för en lumpen äregirighet och för en factions egennyttiga sjelfviskhet gafs fäderneslandets väl lill spillo. Vi hade kunnat gatt ett sekel framåt; vi kasfades två århundraden tillbaka. I dag 1844 lemnäs oss ånyo ett tillfälle, som, rätt begagnadt, skall sätta oss i stånd att till någon del ersätta hvad 1S09 försummades, till att återvinna, om icke allt, som förlorades 1709, åtminstone allt, som förlorades för ungefär ett sekel sedan, eller vår politiska sjelfständighet.
Ja, förlåt mig, om jag kanske uttrycker mig litet oparlamentariskt, men jag är rätt och slätt en gammaldags svensk landtjunkare, som inte kan med det här nymodiga beskedlighetsmakeriet.» »Ja och literaturen drifver också sådana demoraliserande satser eller hur, konsul Wern?» »Satser? sa’ herr Frisk Satser Ja, jag bryr mig nu egentligen bara om en literatursats.» »Och det är?» »Svenska riksbanken inlöser vid anfordran denna sedel ...» »Ha. ha ha! »Nej, nu tarfvades det för visso, att en modig man steg upp och på de der filantropiska idéerna, som de gud bevars kallas nu för tiden, svarade: hit skall du få gå, min goda man, men icke ett steg längre ... Eller hvad säga herrarne? Man instämde i allmän enighet. Det var ingen, som protesterade. Jo en invärtes, en, som ingen märkt, men som nu med knutna händer och krampaktigt hoppressade läppar stod i en fönstersmyg – Kurt. Och all sin viljestyrka måste han använda för att icke vända sig inåt den behagligt rökande och skålande församligen och med röst, som bäfvade af sinnesrörelser tillropa dem: »Åh, mina herrar, ni korsa er i dygdig harm öfver mordet på ryska kejsarn, öfver attentaten här och hvar, öfver irländska dynamit-försöken ... Men vet ni, hvem det var, som sköt på kejsarn och gjorde allt det andra, det var just ni, alla ni här och annorstädes, som så här med glasen i hand lättvindigt bryta stafven öfver tidens mäktigaste rörelser. Det är ni, som satt vapen i hand på de stackars redskapen. Det är frukterna af er egen sådd, ni hösta.» Och Kurt såg ut genom fönstret på Kornhamn och Mälarn, som med Södra bergens mörka terrasser till bakgrund skymtade otydligt vid lyktornas flämtande sken i qvällens häftiga snöyra. Just en sådan vinterqväll, tänkte han, då snön föll tät, och vinden pep hest i knutarne, skulle de hotande hornsignalerna höras, och brandfacklornas röda flammor lysa här och hvar bland de skumma husen.
]ag vill nu komma till sjelfva grunderna För Bevilluingens utgörande, hvilka serskildta grunder vid tillämpningen skola följas* meni efter min vördsamma tanka, uti Räkenskaperne såsom nu, till deras olika rubriquer, icke upptagas, utan sammanslås i DebetsSedeln un-, der den gemensamma Hufvudtiteln Bevillning, hvarigenom betydlig enkelhet i Räkenskaperne uppkomme, äfvensom lättnad för kontrollen , och med detsamma möjlighet att minska Tjenstemänoens antal äfven i denna del af Styrelseverket, som, i så många afseenden, gei: nom bibehållandet af föråldrade former In-i damålslöst utsuger Medborgares ringa tillgångar. Om det af mig föreslagna sättet att fördela Bevillningen skulle antagas, torde af Högloft. Ut/kottets föreslagna grunder mycket kunna utgå och än mer böra förändras; men i allt fall anser jag följande dervid vara uriderkastadt närmare bepröfning, innan ett antagande bör komma i fråga. i;0. Angående pérfonela afgifteni torde dea af Utskottet gjorde ändringen icke varit behöflig: den förra kunde således få vidare fortfara. 2:0. Hvad Utskottet i 3:djs puncten föreslagit, delar jag lika grundsatser i »fseeadé Btn 12 Maji f. m, på tillätelfen För Häftighet stigare att af värdet af„ draga bevislig gäld, ehuru jag önskade att Utskottet närmare uppgifvit hvad det menar med bevislig gäldy under hvilken rubrik icke annan gäld likväl borde komma i fråga, än intecknad och bevislig; således ensamt den som drabbar Faftigheten och minskar dess värde; men hvad Uijkottet i samma punkt föreslagit för Fordringsägare att pä heder och famvete uppgifva inkom flen af /ine penningecapitaler, och derföre ftjeljve erlägga bevillning, kan jag ingalunda medgifva vara hvarken moralijkt eller politijkt rätt.
SIGRID. På det har jag tänkt många gånger. KRISTOFER. Se på mina händer, om du inte tror mig. tar hans händer. SIGRID, Jag har försökt det, jag... försökt allting... allting... modet. Med sådana händer, Kristofer, skulle jag aldrig tappa De omfamna hvarandra. Det ringer ånyo. Kristofer går till vänster. VÄRFLOD FJORTONDE SCENEN SIGRID. WOLFF. CHARLOTTE SIGRID. Låt dem ringa! Det är bara nya olyckor. Hon sjunker ned vid bordet i midten, vänd mot vänster, med ansigtet i sina händer. Paus. Charlotte kommer från vänster, lemnar dörren öppen efter sig och gör, när hon får se Sigrid, ett tecken utåt. Därefter går hon fram, lyfter sakta upp Sigrids hufvud och ser henne i ansigtet Under tiden kommer Wolff in, men Charlotte skymmer honom för Sigrid. CHARLOTTE. Ha idealen sprungit på dörren? SIGRID. Ja, det ha de, Charlotte. CHARLOTTE. Hvilket sprang sist? SIGRID. Min bror. CHARLOTTE., går åt sidan. Vill du ha min i stället? SIGRID, springer upp och räcker Wolff sina händer. Gustaf! Så kan allt bli godt igen. ANDRA AKTEN Samma dekoration. FÖRSTA SCENEN SIGRID. WOLFF. CHARLOTTE.. De sitta och samtala. Charlotte stiger upp. CHARLOTTE. Nu skall jag gå. WOLFF. med en ung herre? Hvad tror du tant säger, om du lemnar Sigrid ensam CHARLOTTE. Du förtalar dig sjelf. SIGRID. Sitt en stund till. CHARLOTTE. att tala om, om Kristofer och annat som jag hvarken förstår eller bör lägga mig i? Jag skulle sitta här och vara förkläde och störa er? Tro ni, jag så litet vet hvad som passar? Hvad tänka ni om mig? Ha inte ni vigtiga saker VÄRFLOD SIGRID. i morgse. Charlotte har sitt hufvud för sig, hon, sade mamma CHARLOTTE. Jag hoppas få behålla det i det längsta också. Adjö. SIGRID. Går du hem? CHARLOTTE.