Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och med den högsta brunnsspiran som mål påskyndade Ella sina steg. Der, det visste han, på skomakar-Jussis gård voro de alla församlade, byns ungdomar, der skulle han tala till sina vänner och kanhända få en litet muntrare sinnesstämning, sedan han meddelat sig med dem. Prat och glada röster hördes allt tydligare, ju närmare han kom. Inne på Jussis gård var verkligen muntert nog. De gamle sutto på trappan, de unga på brunnskanten, på gärdesgården, på lofträcket och öfverallt. Jussi sjelf drog på sitt dragspel; vid tonerna från hans instrument roade sig tvenne af drängarne att slåss, ett envig med knytnäfvar och sparkar, som högligen roade åskådarne. Några af qvinnorna sutto tillhopa och skrattade åt en ung dräng, som efter melodin från dragspelet sjöng en improviserad visa om, »hur klockarn fria till skomakarmor», och för hvar gång han kom till refrängen, knuffade de unga qvinnorna hvarann i sidorna och skrattade, så det ekade i bergsklintarne ofvanför. Ella mottogs vänligt nog, men man började genast att tala om Hedda. »Hon har nog en ann», sade Jussi, »en, om hon inte har flere! Hon är af det slaget, och den som skall tro henne, han lär allt gå i rus, jaja i trolldrycksrus. Är inte Uutila der hos henne hvarenda lördagsqväll? Och om hvardagarne Ikali och Matti från herrgåln och inspektorn för resten med? Hon är hård sjelf, och så har hon trollat åt sig en kärleksdryck, och den ger hon dem, och så bli de som galna. Salmen Ella slutade gubben slå du Hedda ur hågen och låt henne gå; annars, tro mig, hon för dig i olyckan.» Men Ella försäkrade och svor, att Hedda lofvat honom sitt hjerta, om han bara fick fadern att fria. Jussi och de andra männen bedyrade så heligt de kunde, att hon inte var att lita på och att hon säkert ännu denna qväll sutte med Uutila och språkade.
Under gemensamma vandringar särskilt när hemmet är på landet öfverflöda glädjekällorna för den, hvilken förstår att lära barnen se hela naturen som en fäst, från framträdandet af sälgens luddiga "gåsungar", blåsipporna och lärkan, till den första hvita snön! Det är kunskap och poesi på en gång att låta barnet följa kornet fram till den gröna brådden, det lena axet och det fina mjölet; honungen från klöfverängen och lindblomman till den hvita vaxcellen; fågeln från det spräckliga ägget i boet till flyttfåglarnas färd genom den klara höstluften; äpplet från den rosiga blomman till den fyllda fruktkorgen! Genom att de vuxna sålunda lära barnet se och förstå naturen, blir hela året för barnet fylldt af lefvande skönhet. Barnen räkna tiden efter det första gökropet, det första axet, den första linnéan, det första smultronet och de första nötterna! De lära sig älska all skönhet omkring sig, som konstnären älskar den. Och äfven den hvardagliga enformigheten genomtränges för dem af innehållsrikedom, när de vänja sig att med alla sinnen lefva, med alla sinnen njuta skönheten, först på barnasätt, i det lilla och enskilda, sedan då blicken vidgats i det stora och hela. Mången kvinna, som själf är känslig för skönheten och naturen, som känner stämningens makt att ge färg åt tillvaron, som genomglödes af minnenas poesi, försummar dock nu ofta att för barnen rikta hemlifvet och söckendagen, liksom fäststunden och hälgen, med denna färg, denna poesi. Men när hemlifvet åter blir en konst, till hvars utöfning kvinnorna erhålla ro och tid, då kommer en af de uppgifter, åt hvilka de med djup skaparglädje skola ägna sig, att blifva den att, genom enkla och naturliga medel, fylla hemmet och barnasinnet med dagliga glädjeoch skönhetskänslor. Skymningsbrasan. Om allt mellan himmel och jord finnas olika meningar. Enstämmiga äro emellertid tankarna om solen och om brasan; åtminstone äro alla nordbor rättrogna soloch eldsdyrkare! Men man lefver ej efter denna sin religion. På många sätt beröfvar man sig själf solen till exempel genom att täppa fönstren med gardiner eller sofva långt in på förmiddagen!
Den nuvarande styrkan af indelt och värfvad stam, som för sig sjelf icke är på långt när tillräcklig för landets försvar, måste vid alla organisationsoch fältutrustningsfrågor betraktas endast och allenast såsom stam för den armée, som uppstår genom beväringsmanskapets tillkomst; och betraktade såsom lägsta klassen af de ledare, hvilka i högre klasser utgöras af befälet, böra stamsoldaterna aldrig ensamt skickas i fält, utan alltid i förening med beväring, hvarigenom arméen bildas. N:o 3 a. till Kongl. Maj:Is Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1865. Bevärings manskapet - Vid denna sammansättning af stam och beväring måste dock noga tillses, att förhållandet emellan de begge slagen af trupper blir sådant, att tjenstbarheten bevaras. Den nummerstyrka, hvaraf både indelta och värfvade stammen nu består, är icke tillräcklig för emottagande af de för närvarande nog litet öfvade beväringsskyldiga till det antal som erfordras, utan att tjenstbarheten i allt för betydlig grad nedsättes.
Bruk är ett forbattradt koksmide inl° — 3i — eli Öfve» allt röjer sig hågen, att åt Svenska jernet fortfarande bereda et varde, sorn gör dess företräde odisputabelt. 8 S 11 ^anu^acturen hafva följande förändringar skedt: 6 Knipoch j P1 'arnrar samt en Stålugn hafva blifvit privilegierade, och deremot äotillåtelse, 2 Knipoch 1 Plåthammare nediagde, men genom gerens frivilliga öfverenskommelse har Spiksmide!, i anseende till deri ofördelaktiga conjunetoren, blifvit till en stor del temporärt ned Fabriker, Bruk och öfriga Näringar: Vid Lerafors Jernbruk i a liby Socken at ElfvedaLils Härad är Tobaksoch Snusfabrik nyligen 'nagd, men hvars tillverkning eller afkastning för är ännu icke är •alid. Uti Arvika Köping har jemväl i sednare åren anläggning skedt 1 en Klädesfabrik med Färgeri, hvarvid år i832 sysselsattes ^”arbeta, e och uppgick tillverkningen till ett värde af 7,167 R:dr Banco. Äldre Oom Länet varande Klädesfabrik, Färgerier, Glasoch Pappersbruk samt ädergarfveri å Landet, hvarom i förra berättelsen formans, hafva uner de sednare fem åren drifvits såsom tillförene. f.. Binäringar: Med jagt och fiske är förhållandet enahanda som i °rra berättelsen är uppgifvit Allmogens hufvndsakligaste och allmännaste binäringar bestå i kol, nS ocl1 vinterkörslor för bruken. Dessutom hämtar allmogen i Sunne betin! Un°ge jcke allenast begagnas inom Länet, utan äfven aflägsnare orter i Riket. Till Sjöfarten å Wenern begagnas äfven folk från .Länet, men en s]°ro, frakterna på Wenern verkställas med bålar från Bohusländ*ka Skärgården.
– Han sade i parentes – en verklig parentes och ingen pare[n]tes med gåsögon: ”De maa tilgive mig at jeg siger saa rent ud, men i alt havde jeg ligget hos henne to gange.” Hur äkta Brandeskt! Ha, ha, ha! –176 Ja Maritana var frisk och präktig, det medgaf den franske Georg, men den danske Georg borde gifta sig med fröken Sterne (eller hvad hon hette.) Äsch, hon var så flatbröstad, hon hade ingen figur. Den italienska bondjäntan, det var någonting annat. – Bah, Maritana var en vacker normandisk arbetshäst, men den danska flickan ett fint racedjur! ”Och så lätt kunna stämningar skifta,” fortsatte berättaren, att Maritana vid dessa ord kom i en alldeles ny belysning och sjönk, medan den blonda flickan småningom steg. Fransmannen gjorde allt hvad han kunde för att öfvertala sin danske vän till att gifta sig med henne, och de orden om ett racedjur hade slagit rot i hans sinne, han försonade sig allt mer med den spensliga figuren och tänkte allvarligt på giftermål. Den danska flickan inbjöd honom till sitt hem, då de båda skulle vara åter i Kjöbenhavn, och han lofvade att komma. När han kom hem talade han om det för älskarinnan. ”Kære, vist skal du gifte dig.” Men hon tyckte att han kunde välja någon bättre. Hennes far och farbror och hvad det nu var för några i familjen voro temligen grofva menniskor, stora, rödplussiga. ”Det är dåligt blod,” sade älskarinnan. Och de orden slogo också rot i honom. – ”Dåligt blod, dåligt blod,” upprepade det inom honom. Han var villrådig. Men emellertid var han förälskad i flickan. Han var det till den grad, att han kunde finna nöje i att gå utanför huset och se upp dit hon bodde. Han gjorde äfven besök i familjen, men kunde icke komma så ofta.
Majit ingifven skrift i underdånighet anhållit om nådig föreskrift i fråga om disposition af nämnda lösningssurnma, hvarvid Landshöfdingen af Geijerstam, med anmälan att, vid hans tillträde af landshöfdingetjensteu, å kungsgården Noret ej funnits andra bostäder än för de tjenstehjon, som för jordens och ladugårdens skötsel erfordrades, men att sökanden låtit derstädes på sin bekostnad uppföra, bland annat, ett boningshus, innehållande sju rum, hvaraf fyra i den nedre och tre i den öfre våningen, jemte tre garderober, samt för öfrigt af det utseende en skrifvelsen bifogad ritning utvisade, i underdånighet hemställt, att, till beredande af sommarbostad å Kungsgården jemväl för hlifvande boställsinnehafvare, nyssnämnde boningshus måtte för Kronans räkning inlösas med så stor del af ofvan omförmälda för den Kungsgården frångångna jord erlagda lösningssurnma, som efter laga värdering dertill erfordrades, för att sedermera blifva ett bostället tillhörigt hus och såsom sådant underhållas på enahanda sätt, som vore loreskrifvet för boställshus i allmänhet. Sedan uti häröfver infordrade utlåtanden Landshöfdinge-Embetet i Stora Kopparbergs län, på anförda skäl, i underdånighet tillstyrkt, att ifrågavarande ansökning mätte vinna nådigt bifall, samt tillika hemställt, alt det å expropriationssumman sannolikt uppkommande öfverskott finge göras fruktbärande och årliga räntan derå tilldelas boställsinnehafvare^ men Kammar-kollegium och Stals-kontoret deremot funnit sig ej kunna förorda den uppförda byggnadens inlösen, utan endast föreslagit, att, såsom ersättning för den mistade jorden, ett emot fem procent å den derför erlagda löseskillingen i jemt tal svarande belopp af 440 R:dr Runt måtte till Landshöfdingen i Stora Kopparbergs län årligen utbetalas; sä har E. K.
Étigganbe ben ^»anblanbe, Skaftare m. fl., I)oé klintfelt ^an berefter förfl blifroer antagen eder arbete erl)åder, att I)onom bemifet afforbra, eder ocf, i fafnab beraf, för utfptberne aitftoara, nteb famina witfor, forn reban nämnba äro; men innehar .fjanbelsbetjent, @efäd, Sjenfebjott eder ar* betare egenbont, tjanbtering eder rörelfe, forn är befattning unberf af ab, anfmare fjelf för ben beraf ntgåenbe Semiditiitg. §. 135. gmöbottbe t)äfte jenwät för bef latibtböitberS, torpares ecb å egorne bofattc arbetares frono $U)tta tjenftebjon, lanbtbönber, torpare od) arbetsfolf, eder bpta be bojiab febati ffattffrifningen mcrffädb är, mibfäitneS lifroäl förre l)uSbonben bet förut jiabgabe anfmar för beraS Äronouttftfber, nteb rättighet att för öefamnta njuta crfättning af ben, font bern feberntcra imber året antagit. §. 137.
Inseende att svårighet torde möta, att med så få lärare, som hittills varit i Umeå anställde, behörigen handhafva undervisningen i alla vid ett fullständigt högre elementar-läro verk förekommande ämnen, har Utskottet funnit den tillökning af 2 Adjunkter vid nämnda läroverk, derom Kongl. Majit gjort nådig framställning, böra af Rikets Ständer medgifvas; hvaremot Utskottet föreställer sig att med beviljande af den ytterligare (12:te) adjunktslön, som Herr Staaff begärt, kan utan synnerlig olägenhet ånstå, intilldess sig visar, huruvida lärjungarnes antal i Umeå, hvilket nu är något lägre än vid öfriga fullständiga högre elementarläroverk, kommer att hädanefter erhålla någon betydligare tillvext; — hemställanda alltså Utskottet, Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 45 att för 2 nya adjunktsbefattningar vid Umeå läroverk måtte beviljas en anslags tillökning af 2,000 R:dr. 38:o. Beträffande nya Elementarskolan i Stockholm, inhemtas af det Kongl. Maj:ts nådiga Proposition åtföljande Stats-Råds-protokoll (Bil.
Åboer å sådane hemman, hemmansdelar eller lägenheter på landet, som icke uppgå lili 300 R:dr i taxeringsvärde, men i öfrigt hafva de egenskaper, som, enligt 2 §, erfordras för rättigheten att utöfva bränvinsbränning, åtnjuta äfven samma förmon, med villkor, att det sammanslagna jordvärdet uppgår lill minst 300 R:dr. Bränvinsbrännings-rättighet må ej å annan man öfverlåtas, utan i sammanhang med jorden. § 7.. Af de fleste röstegande invånare i hvarje stad, der jorden tillhör staden, må det bero att, i den ordning, som uti hvarje stad för beslut om stadens inkomst eller utgift iagttages, bestämma, huruvida den bränvinsbränning, hvartill staden, efter värdet af de serskiide jordlotterna, är berättigad, skall åt desses innehafvare upplåtas eller för stadens gemensamma räkning utöfvas, och om bränvinsbränningen skall ske med serskilda pannor efter hvarje jordlotts värde, eller ock i ett eller flera sammansatta verk, efter alla eller flera jordlotters sammanslagna värde; men i de städer, der jorden är med eganderätl fördelad på stadens invånare, må det ankomma på det beslut, sorn ibland dem af pluraliteten, beräknad i nion af jord värdet, fattas; och i den händelse förhållandet är blandadt, skola enahanda grunder följas; likväl under förbehåll, att bränvinsbränning i stad ej må utöfvas med panna af mindre rymd, än trettio kannor, samt att, derest Kongl. Maj:t ej, i betragtaude af serskiide omständigheter, annorlunda redan förordnat elier framdeles förordnar, 4 § af denna Författning skall tjena till efterrättelse i afseende på den högsta pannerymd, som af sådane föreningar må begagnas; börande för öfrigt, vid ulöfningen af städernas bränvinsbränningsrättighet, iagttagas, att de brännerier, sorn hädanefter anläggas, varda, utom stadens staket, på lämpligt afstånd från andra byggnader uppförda, i enlighet med stadens Byggnadseller Brand-Ordning. Bih. Ull R. St. Bcsv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 1. § 8.
Hr von Troil, Samuel Gustaf: Jag är till alla delar förekommen af Hr von Hohenhausen och anhåller blott att få förklara, att jag inom Ulsk. delade deras åsigt, sorn ansågo, alt den af Utsk. föreslagna nedsättning af ifrågavar. afgift icke borde beviljas; men att jag tillika, dä jag icke pä afdelningen deltagit i dess närmare bestämmande, icke låtit såsom reservant mig anteckna. Jag tror, alt de skäl, som af Hr Gr. Lewenhaupt och Hr von Hohenhausen blifvit anförde, tillräckligt tala för afslag ä ifrägavar. betänk., äfvensom jag är öfvertygad derom, alt om äfven anslaget till underhållet af Stockholms broar och quaier icke alla år åtgått till detta ändamål, utan möjligen blifvit lill något annat användt, sä skall man vid betraktande af de, både till sitt eget förskönande och till högst nyttiga ändamål ganska betydliga utgifter, som Stockholm under de sednare åren fått vidkännas, likväl finna, att ofvannämnda afgift icke varit illa använd. Man torde blott behöfva kasta ett öga på Stockholms quaier, för alt se, hvilka förbättringar de pä sednare tiden undergått. Jag vill för öfrigt ej upprepa de skäl, som redan blifvit i ämnet anförde, utan anhåller jag blott om Hr Gr. 0. Landtm:s propos. pä afslag af betänk. Frih. Hamilton: Jag vill icke ingå i något svaromål på de allmänna theoretiska grundsatser, som här blifvit framställde och hvilkas riktighet i och för sig sjelfva jag är en af de första att erkänna; men jag skulle likväl tro, att man i delta, likasom i många andra fall, mäste hälla sig vid saken, och dä lära theorierne väl icke sä alldeles slå in med verkliga förhållandet. Den satsen har här blifvit framställd, ali Stockholm förskönas årligen, uppför byggnader och behöfver sålunda naturligen dertill betydliga medel, samt att man i följd deraf ej borde förminska dess inkomster; men jag ber dervid få erinra, alt frågan nu icke är härom, utan gäller den endast en afgift för ett bestämdt ändamål, hvarvid vi sålunda måste hålla oss.
Hon bad mig komma, så skulle jag » få se något. » Mina tankar föllo först på ett par bronserade ljusstakar, som skulle säljas på auktion efter en engelsk minister, och som jag visste, att hon hade ett godt öga till. Men jag tog miste. Grefvinnan mötte mig i sitt kabinett med en alldeles egen lifligbet i blick och miner. I det hon räckte mig handen, sade h o n: » Vet du, hvad som har händt? Du kan inte gissa det! Jo, mormors mor har talat! » Jag tänkte genast på spöken. Dessa rum innehöllo allt för många minnen från svunna tiders lif, för att det skulle förvåna mig, om någon af de längst försvunna ägarne vid nattetid skulle smyga sig dit in för att sitta några ögonblick i en gammal favoritstol och drömma lifvets korta, smärtsamma historia om igen eller söka i de gamla byrålådorna efter något glömdt papper, som det icke skulle tillkomma profana ögon att se. Men intet sådant hade händt Mormorsmor hade visat sig på ett helt annat och tydligt sätt, än om hon vid midnattstid skridit genom rummet och blåst ut ljuset på grefvin nans skrifbord. Den där ramen hade fallit ned och gått sönder, och det hade visat sig, att den innehöll en löngömma, där en hel bundt fint gammalt papper låg hoplagdt. Detta papper var fullskrifvet med tunna, spetsiga bokstäfver. Bläcket var urblekt och papperet fullt af små bruna fläckar — rost eller tå- rar — hvad de nu måtte ha varit. » Se, » sade grefvinnan och räckte mig pappersbladen, » här kan du få veta något om mormorsmor; tag det med dig hem och läs det, och kan du göra något af det så var så god! Endast inga familjenamn: ingenting, som kan ge oinvigda inblick i min släkts enskilda angelägenheters Man kan lätt förstå, med hvilken ifver jag undersökte dessa gulnade blad, hvarpå ett lefvande människobarn en gång hade nedskrifvit sin hjärtehistoria, men det var ingen lätt sak. Stilen var svår att tyda, på många ställen oläslig, där bläcket alldeles bleknat.
En sådan undersökning, som Utsk:t anvisat, kan visserligen ske, men hvar och en, som eger någon kännedom om de närv:de förhållandena, skall genast finna att undersökning af boställen inom en eller annan ort, jemnförd med den uppskattningen, icke leder till önskadt ändamål, och ännu mindre dertill att hos Statsmakterna ingifva tillförsigt om rätta förhållandet. Emellertid då Rikets sist församlade Ständer uttalat sin önskan att den högst behöfliga löneregleringen måtte verkställas, måste jag anhålla om medel dertill; och jag yrkar derför att K. M:ts i ämnet gjorda framställning måtte bifallas. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Jag begärde ordet, då Hr von Geijer yttrade sig, för att i ett och annat bemöta honom, hvilket redan blifvit gjordt af Hr Lagerhjelm. Ehuru af andra skäl, än Borgareoch Bonde-St:n, anhåller jag om afslag å det begärda anslaget. Jag anser att detta anslag skulle vara ett medel att rubba indelningsverket, som är mig kart; och om man borttager boställena, är första steget taget till upphälvande af detta verk, hvilket skulle vara en olycka för hela landet. Afven i de folkvalda Stånden hoppas jag, att kärleken till fosterlandet skall göra, att denna institution får qvarstå. Att missförhållanden och äfven orättvisa finnes inom verket, måste man 86 Den 3 Mars f. m. erkänna, isynnerhet i Skåne. Dock tror jag att något misstag skett i de af Hr von Geijer lemnade uppgifterna, och att icke siffrorna äro fullt riktiga. Jag förmodar att han syftat på Skånska dragonerna, der det lär finnas en fanjunkare med G,000 rdrs lön, då majoren icke har mer än 5,000 rdr. Orättvisan tror jag dock kan rättas derigenom, att sedan boställena blifvit uppskattade, medel beviljas att fylla den brist som förefinnes. Denna kännedom om boställenas afkastning kan dock regeringen erhålla ulan särskildt anslag. Jag tror, att de som älska och vilja bibehålla indelningsverket, böra förena sig om bifall till Utskits hemställan, hvarom jag anhåller. Hr Nordenfelt:
Bergsskolan i Fahlun, angående dess flyttning till Stockholm och förening med Teknologiska Institutet: IV. 516; R. V. 11; B. XI. 116, 251, A. 251, E. 328. Beräkning »f stämmo-böter, angående ändring i sättet derför: B. III. 525, 637, A. 640. Beräkningen af Stats-Verkets inkomster, angående; B. III. 206, 265, 296, A. 296, 297; E. XI. 380. — af Tullmedlen, Salu-Accisen, Postmedlen, Stäinpelpappersafgifteu och Bräuvinsbrännings medlen, angående: B. XI. 337, 354, A. 354. — Kongl. Majts och Rikets Kammar-Collegii, angående kungs gårdars och öfriga kronolägenheters förvaltning ifrån September månad 1856 lilfOktober 1859: B. IV. 312, A. 489. 3 3ä — B — Berättelse, Kongl. Maj:t,s och Rikets Kammar-Coliegii, om Sala Silfververks Ränte-ersättnings-fond för rerlogörlese-tiden ifrån den 1 November 1854 till samma dag 1858, angående: B. IV. 312, A. 489. — Riksgälds-Kontorets Fullmägtiges, till Rikets nu församlade Ständer: B I. 373, A. 373. — Rikets Ständers åren 1858 och 1859 församlade — Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans till innevarande Riksdag och embets-berättelse för Ar 1857: I. 84, R. 85, B. 456, 462; A. II. 360. (Se äfven Stats-Utskottets Utlåtande N:o 166). — Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans till innevarande Riksdag, ett tillägg dertill, innefattande förslag till ändring uti Kongl.
Säkerheten pröfvas och godkännes af delegarne, jemte ^ ett af Fullmäktige utsedt ombud; och skola förbindelserna, med åtföljande hypothek, antingen i länets landtränteri eller å säkert ställe i stad, der Direktionen har sitt säte, förvaras i kassakista, hvartill Direktionen och ett af Fullmäktige utsedt ombud hafva hvar sin nyckel, eller ock enligt de föreskrifter, Fullmäktige i sådant afseende meddela, aflemnas till förvar i Riksbanken. Tillsynen deröfver att säkerhets-handlingarne bibehållas vid gällande kraft åligge Direktionen. Enär angående beloppet af den försträckning, som tillkommer Filial-bank, hvilken skall ersätta upphörd Privat-bank, nödig föreskrift innefattas i här ofvan föreslagna 4 ista moment, har Utskottet ansett stadgandet i litt. b kunna sålunda förändras: 60 Banko-Utskottets Betänkande N:o 37. 45:o. Försträckning från Riks-banken meddelas på en tid af högst 10 år, till belopp motsvarande den del af teckningssumman, hvarför säkerhet blifvit ställd; dock icke någon Filialbank till högre summa än 750,000 R:dr Riksmynt.
Hvad pag. 7 yttrar derom, att Commendörcapitnine Kreuger skulle varit af en skiljaktig mening från beslutet om afskrifningen af förlusten på huset Tottie & Compton i London, nekar han sjelf, och han kunde aldrig hafva ägt något skäl att vara af annan tanka än den, som gjort sig gällande, då K. M. nådigst lemnat Convojcommissariatet tillåtelse att, i likhet med öfriga creditorerna, ingå i accord. Bankrutten skedde 1819, således för 16 år sedan. Besynnerligt nog, att den äfven kan utgöra föremål för dessa hopade anmärknrr; men sådana uppsökas öfverallt. Nog af, sedan år efter annat flera afbetalningar ägt rum, hördes intet vidare derom, då år 1829 Convojcommissariatet skref till London och erhöll den underrättelse, att då en ytterligare, men ock den sista utbetalningen ägt rum. Det vore visserligen önskligt, att Norrska Regeringen kunde förmås att uti vexlar öfversända dess månadtligen utgående bidrag till convojcassan; men icke är det Commissariatets fel, att sådant icke sker. Det har verkligen genom dess Norrska ledamot sökt tillvägabringa ett förändradt förhållande, fast förgäfves. Då nu emedlertid remitteringen verkstalies medelst anvisningar, att i Christiania betalas, nödgas Commissariatet der äga en commissionär, och den, som dertill begagnats, var samma person, som uppbar K. M:s appanage, då den likaledes medelst anvisningar utbetalades. Sedan Rösners bankrutt år i832 begagnar Commissariatet likväl icke något handelshus i Christiania, utan sker transactionen månadtligen genom tralfad öfverenskommelse med Statssecreteraren Due. Visserligen ar det ganska menligt för cassan, att Norrska Stortliinget nedsatt beloppet af det årliga bidraget; men icke kan det läggas Commissariatet tili last, lika litet som jag tror del vara den Svenska Representationen värdigt att taxera Brödrarikets Representationsförhandlingar för godtyckliga, hvilket dock skett i utlåt.