Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksgälds-kontorets berörda skuld till Banken uppgick vid sistnämnde tid, för 616 obligationer till B:ko R:dr 2,464,000: Efter afdrag af sålunda infriade 22 d:o å „ „ 88,000: utgör Bankens fordran för qvarvarande 594 obligationer, B:ko R:dr 2,376,000: motsvarande R:mt R:dr 3,564,000. § 41. A Bankens i 135 och 136 §§ af sednaste Banko-Reglemente omförmälda, inom linien balanserade fordringar hos Staten och Södertelje kanal-bolag, har under år 1857 icke något influtit. § 42. Af det räntefria lån å 50,000 R:dr, sorn, enligt 137 § af Banko-Reglementet, vid sednaste Riksdag blifvit Kongl. Myntverket från Banken beviljadt, att, i mån af behof, utgå under åren 1857 och 1858, med vilkor, att lånet till Banken återbetalas under 10, på hvarandra följande år med f'-0:del årligen, räknadt frän och med 1860 års början, har Kongl. Mynt-verket den 15 Februari innevarande år lyftat halfva beloppet, eller 25,000 R:dr Riksmynt. § 43. Till upplysning, angående Laneoch kreditiv-rörelsens ställning, på det hela, få Revisorerne meddela följande sammandrag för den 18 nästlidne September: 57 Lån mot pant af fast egendom å landel . d:o d:o i städerna d:o d:o och återbetalning i silfver, åfiprox. d:o till Filial-Banken i Blekinge d:t> „ d:o i Calmar d:o „ d:o i Christianstad . d:o „ d:o i Gefle d:o „ d:o i Lund d:o „ d:o i Skaraborgs län d:o „ d:o i Sundsvall
Horn, Claes Fredr.: Om, emot Gr. Brahes önskan, hans anförande skulle befordras till tryckning, anhåller jag, att jemväl de motiver, som Frih. Boye dertill framställt, mätte blifva tryckta. Hr von Heijne, Georg: Jag har med lika varmt interesse för någon tid sedan åhört Hr Cederschjölds anmärkningar, som jag i dag afhört svaren derpå. Jag är öfvertygad, att samma ädla känsla föranledt både de förra och de sednare. Proposition af Hr Gr. o Landtm, om tryckning af Gr. Brahes och Frih. Franc Sparres ypperliga och sakrika anföranden skulle äfven jag önska, emedan de derigenom konime till allmänhetens kännedom och bedömande; men jag inser det ädla i Gr. Brahes vägran. Hans tal' var ej ämnadt att tryckas, och Gr. Brahe är känd för att ej önska annat än att upplysa, der upplysning behöfves. Det skulle kunna härida, att dessa anföranden ändå hunne till allmänhetens kunskap genom periodiska pressen. Jag förenar mig Den 17 Mars f. m. 3og derföre med Gr. Brahe deri, att proposition om deras tryckning ej må framställas. Frih. Boye: Då jag påminner mig, att särskild tryckning blifvit begärd i elt fall af mindre vigt och i afseende på anföranden af mindre förtjenst, samt att proposition derom både framställts och bifallits för omkring 14 dagar sedan, och jag nu ser mitt förslag mött af ett besynnerligt motstånd, hvars anledning jag icke förstår; så får jag förklara, att hvad som går an den ena veckan, det kan, efter mina conseqvensbegrepp, användas också den andra. Jag förnyar derföre min anhållan om Hr Gr. o. Landtnäs proposition. Gr. Posse, Arvid: Jag får hemställa, huruvida proposition bör ske, sedan Gr. Brahe icke medgifvit den begärda tryckningen. Jag instämmer så mycket mera i denna Hr Gr:s åsigt, som hans anförande endast är att anse såsom svar på Hr Cederschjölds anmärkningar, och dessa icke blifva särskildt tryckta. Frih. Boye:
Af hvilken vigt denna fråga är, torde lätt inses, då vi bebo ett land, der vintern herrskar under större delen af året, och som blir obeboeligt, om den skogsbrist, som redan förefinnes på mänga orter i riket, blir allmän; och torde det icke eller böra lemnäs oanmärkt, att, enligt hvad vetenskapsmän utredl och erfarenheten visat, skogens utrotande menligt inverkar ej mindre på klimat och nederbörd, än äfven på sjelfva vextligheten, hvilken ej obetydligt nedsättes derigenom, att det skydd försvinner, som skogen lemnar.” ”Hägnadsbesväret inverkar äfven menligt på jordbruket, boskapsskötseln och landets förkofran i allmänhet.” ”Den som känner att de gamla byarne egde milslånga yttergränser och alt, efter dessas delning, nya gränser upstått ej allenast emellan de särskilda delegarne, utan emellan dessas särskilda jordtegar, hvilka alla skola förses med stängsel, kan icke ha lemnat obemärkt den omätliga kostnad detta medförer, särdeles på slättbygden, der kostnaden för en skidgårds upförande upgår till 16 sk. b:ko famnen, och der, i anseende till den förstörelse dylika hägnader äro underkastade af stormar, röta och af tjufnad, man lärer kunna antaga att de behöfva omsättas öfverhufvud hvart sjette år. Motionären har sökt utreda, hurusom en betydlig del af slältboens afkastning af jorden och en stor del af hans lid förspilles i och för hägnadernas underhåll, och att mångenstädes jordens afkastning knappt bär hägnadsbesväret.
seende S l h i e l Sten den fasta flrhoppningen, att det inii vara sista sa väl som första gangen ' hon misshmkat sina goda gaf \ .or till att sknfva nagot rlfiigt, och vi hafva sb mycket mera sk31 tör detta vart hopp, som första delen af hennes ifragavande arbete Yr bSde rent Mnkt och fint och vackert skriket. 3yl den ämdc &amp; d n af Dapi ' y f&amp;. y, Helringiorr Som tillagg till Dagnys korta uttalande i senaste hiiftet mot Daniel Stens ~SPmre folk * och såsom landsmaninna till @ r h ytterst obehagligt berörd af densamma, ber jag att med n9gra ord få uttala ett lifligt kandt ogillande icke endast af det osanna i hennes teckningar s9val af seder soni karaktärer och förhallanden i vart gemensamma fädernesland, utan ock af den smrtts&amp;n nai ' nralisiir. hvari hon gen uttryck At sina liga fantasier. Kritiken i Finlaud har afvenledes vant skarpt klandrande och jag har förgxfves väntat ett iterljud deraf i Sverige. - Sidaiia litterära alster, de m9 nu sedan talang eller icke, verka nedsattande p9 skönhetssinnet, s9val som p8 den mornliska finkSnsligheten, och kunna hiinföras till de ting, som komma ett folks förderf astad. De äro ett undergräfningsverk, som till en tid, för dess skenbara oansenlighets skull, ringaktas, men, ohejdadt af oppositionen, och allt vidare fortsatt kan utveckla sig till ett fullfärdigt mullvadsarbete. - Ala vi kraftigt och allvarligt ropa vart: dömd! i t sidana fala alster af litteriir verksamhet, icke minst da, iiar f ö r h ar en &lt;pinna. Jt. Hvarjehanda i qvinnofragan. Sverige. Yctcnskaplig afhandling nf pinna. Vid Yetenskapsakademiens februarisammantrade inlemnarle Prof. Ivarrning till införande i Akademiens skrifter en afhandling af studeranden vid Stockholms högskola Maria Leuin. kallad * Bidrag till hjertbladets anatomi hos monocotyledonerna~.
Skrifvelse, N:o 27. manlands län, underlåtit att å förfallodagen den 25 Februari 1851 inbetala nästföregångna årets arrendea (gill lör nämnda hemman, 207 R:dr 43 sk. 2 rst. Banko, samt berörda afgift hvarken blifvit å inställelsedagen den 6 påföljande November i den efter Arenanders död yppade konkurs behörigen bevakad eller inom tolf månader utsökt bos Arenanders löftesman, hvilka såsom för egen skuld borgat, hade E. K. Majlis bemälde I Befallningshafvande, vid pröfning af Landskamereraren C. M. Sellings derstädes förda talan emot ej mindre f. d. Kronofogden C. R. Lönbohms sterbhusdelegare, än äfven Länsmannen C. J. Lehnberg, sökanden Lindgren och Kronofogden P G. Walén, hvilka tre sistnämnde, jemte Lönbohm, under loppet af ett år efter den 25 Februari 1851 hvar efter annan bestridt kronolbgdeljensten i Wäsby fögderi, genom utslag den 29 December 1858, af anförda skäl, dels ålagt Lehnberg och Lönbohms sterbhusdelegare att, gemensamt eller hvilkendera gälda gitte, lill Kronan ersätta och i landlränleriel leverera ! berörda arrendemedel, dels förklarat ali, i fall ersättning för Kronans förlust icke skulle j hos Lehnberg eller Lönbohms sterbhus utgå, sökanden först och, om tillgång hos honom ] bruste, derefter Walén borde ansvara Kronan för full ersättning af ifrågavarande arrendemedel; hvarefter Kammar-rätten, der Lönbohms sterbhusdelegare sig besvärat, medelst utslag den 30 September 1862, uppå angifna grunder, E. K. Maj:ts Befallningshafvandes utslag, i hvad det bemälde sterbhusdelegare rörde, undanröjt; och hade E. I K.
De voro öfverhufvud vackra fartyg och på några tycktes man vara sysselsatt med arbete, äfvensom somliga tycktes tjena till kaserner. Vi kommo efter en kort rodd af 3 svarta betjenter, som följt med den Franska garçonen, i land och möttes der af en oändlig skara bärare och åsnedrifvare, hvilka förfärligt trängde sig omkring oss och bjödo ut sig. Men vi behöfde dem naturligtvis ej. De svarta förde våra saker till tullen, der de gingo igenom nästan utan någon visitation alls. Sedermera satte vi oss i garçonens vagn med honom och så bar det af genom Alexandrias gator. Här såg jag först att jag var i en annan verld och bland annat folk, ej just för sjelfva stadens utseende, ty den liknade mera en Europeiskt-Afrikansk stad än en äkta Arabisk, utan isynnerhet för folkets skull med sina nakna, brunsvarta ben, armar och ansigte, samt allt öfrigt i deras utseende, uppförande och hela sätt. Allt gjorde ett eget underligt intryck på mig och jag kan ej neka att jag nu först kände en liten farhåga, då jag tänkte att jag med detta folk skulle tillbringa Gud vet huru lång tid. Men å andra sidan lockade och lifvade mig nyheten och det egendomliga hos dem. Den förtreten hände mig, det första jag kom i land ibland den starka trängande folkhopen, att jag förlorade min näsduk, antingen någon snattat den ifrån sidfickan eller jag sjelf stuckit miste då jag begagnat den. Det förargade mig mycket, så att jag började skuffa förfärligt omkring mig. Hotelet dit vi kommo, var mycket gentilt och äkta fint Franskt. Här tvättade och klädde jag mig litet och begaf mig sedan ut på den stora, vackra, rektangelformiga plats vid hvilken det är beläget och invid hvilken alla konsuler tyckas ha sina hus. Jag spatserade något omkring, men vågade mig ej långt för den snart instundande aftonen. Var dock på ett Arabiskt kaffehus och smakade mokha utan socker och rökte min Nargile. Kaffet tyckte jag var ypperligt och jag saknade alls icke sockret. Folket, som tycktes vara af lägre klassen, tittade väl långt på mig med mina glasögon, men var hyggligt och lemnade mig alldeles i fred. Sedan kom jag hem och skref åtskilligt.
Om första afsigten med dessa folkförvillande ingifvelser kan icke fällas ett enda allmänt omdöme; ty anstiftarne hafva varit icke alltid illasinnade, utan stundom äfven verklige svärmare. Men när de handlat i beräknad afsigt och åsyftat den verkan, de åstadkommit, hafva de ofelbart haft till syftemål att befrämja en hierarkisk makt, hvilken alltid måste slutligen uppkomma från söndringar inom kyrkan, huru mycket deras ledare än må föregifva, att endast oberoende och frihet från kyrkans band utgör föremålet för deras sträfvande '— med mindre man skulle föreställa sig, att rörelsernas hemliga driffjäder vore ' otro och önskan att genom frigörande från kyrkan äfven göra sig fri från religionen. Ett presterskap, som i tjenstens utöfning skulle tillvälla sig en viss grad af lärofrihet eller frigöra sig från strängt iakttagande af kyrkans ordning, kunde icke undgå att derigenom uppoffra sin egen oberoende tillvarelse eller förhoppningen om dess fortfarande bestånd, om icke detta presterskap sökte sitt skadestånd uti den hänförande makt öfver åhörares tänkesätt, hvarigenom det slutligen slår i presterskapets välbehag att, i stället för bestämda och stränga lärosatser och en obrottslig kyrkoordning, införa läroembetets myndighet öfver läran. Och i sanning är det till detta mål, som söndringarne och missnöjet inom kyrkan måste leda. Utan tvifvel är det ock derföre, som detta sönderslitande missnöje så ofta i hemlighet underblåses af vissa presterskapets inflytelserikare medlemmar. Medvetslöst understödjes deras plan af verkliga svärmare, men planen är enahanda, som den i kyrkans äldre tider varit, påfvedömets väsendtliga grundämne, den andliga myndighetens ofelbarhet och den sanna lärouormens åsidosättande och förgätande, ja rent af förbjudande af dess studium. Protestantism göres oss behof, till förebyggande af dylika stämplingar. Och det första nödvändiga i protestantismen är åtskiljandet af samvetsfriheten, den sanna religionsfriheten (som vi äga) från denna söndringarnes frihet, som äger ingen frändskap med ljuset. Men dernäst erfordras ock, att sjelfva lärosatserne, hvarmed missbruket drifves, icke undslippa en allvarsam tillsyn.
var trogen mot ditt eget jag! o. s. v. Godt! men till hvilketdera jaget riktas uppmaningen? Är här fråga om att vara sig sjalf, d. v. s. vara sitt högre jag trogen, då det gäller kamp mot lögn, - orättfärdighet, konventionalism med ett ord mot sitt och andras lägre själf? Visst icke. *) Naturalisternas med hänförelse omhuldade jag ar idealets motsats. Deras upprop: Var dig själf! innebär ofta: haf mod att lösgöra dig fr&amp;n den gamla pligtlaran och fr&amp;n all filosofisk och religiös idealism, som vill fjättra ditt fria naturlif. JIen hvad as detta annat än ett tillbakaskridande i civilisation, ett återvändande barb ari, en motsats till den hitintills följ da utvecklingskursen P Andens lag, som allt mer kommer till herravälde, upphafvea, hvaremot sinnevärldens kraf, förut alltmer undanträngda, framhållas som de enda berättigade. Dualismen är försvunnen, ett slags enhet vunnen; men hvilken enhet? " Hvar slaf af sitt begär har en tyrann till hersen. En gammal sanning! men ej föråldrad! Sanning och sol äro gamla, dock unga. Utestäng deras strglar och lifvet förgår. Sjiilfva den animala lifsgladjen är kort om ej adlad af det högre jaget. Skalden har rätt, Osterlandets lifsgladjo iir vigd till förgängelse. Naturalismens frihetskraf contra etiken yttra sig mest ohöljdt och pockande i fråga om erotiska förhållanden. Oppet har man förklarat naturdriften på, detta omrade vara en oemotståndlig naturkraft, som vilja och förnuft hvarken kunna eller behöfva tygla. Man har tilljublat bifall åt författare, som undanskjuta Eros för Astarte, som i kvinnan blott vardera s) Inom vissa omdden hafva vii1 ändock för.faittare, som i allmänhet hylla dessa iisigter, upptradt emot lögn, skrymteri och framför allt förtryck. Red. honan och förklara äktenskapoch parning synonyma. Kysk kärleli., den enda manniskan värdiga, synes naturalismen abnorm.
M 29, i anledning af väckt motion om inrättande af en pensionsfond för handelsflottan. Memorialet lades till handlingarne och ifrågavarande af Herr Enegvist väckta motion (JW 277), remitterades till Stats-Utskottet. •M 30, i anledning af väckt motion, rörande manufaktur-diskontens upphörande. Memorialet lades till handlingarne och ifrågavarande af Herr Wallenberg väckta motion (JV2 210), återremitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, för att af detsamma i grundlagsenlig ordning behandlas. Frän Hederv. B onde-Ståndet. S. D. Föredrogs Stats-Utskottets Utlåtande, M 19, i anledning af Rikets Ständers åren 1860, 1861 och 1862 församlade Revisorers berättelse om granskningen - Prot.-Utdrag den 10 Januari 1863. 161 ningen af de under Kongl. Kommers-kollegii förvaltning ställda fonder och medel, dervid punkten 1 lades till handlingarne samt punkterna 2 och 3 af Ståndet godkändes. S. D. Vid nu ånyo verkställd föredragning godkändes Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: JM 18, i anledning af väckt motion om Smålands Husar-regementes afsiltande; JM 19, i anledning af väckta motioner om vidtagande af åtgärder till veterinärväsendets fullständiga ordnande; samt JM 21, i anledning af väckt motion om reglering af klockares löneinkomster; hvaremot samma Utskotts Betänkande JM 20, i anledning af väckt motion om utarbetande af en ecklesiastik boställsordning, af Ståndet afslogs. Den 10 Januari. Frän Hög lo fl. Ridderskapet och. Adeln. S. D. Remitterades till Lag-Utskottet ett af Friherre Raab, Hugo, denna dag afgifvet anförande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer om tillägg uti lä § af Kongl. Kungöreben den 13 November 1860, an gående den allmänna Beväringen.
Men detta är ett stökarbele, hvarmed jag för in - Den i Mars c. m. 77 gen del skulle vilja föreslä, att hvarken nuvarande RiddarhusSecreteraren, såsom med nutiden tillhörande vida vigtigare göromål sysselsatt, ej eller någon af nuvarande RiddarhusCancellister, såsom förmodligen äfven med tjensteförrättningar utom Riddarhuset sysselsatte, borde belastas, utan borde efter min tanka någon sådan till dylika forskningar skicklig person dertill utses, som för den tid af året han derpå använder, kunde, utan hinder af annan tjenstgöring, dertill använda åtminstone 3 eller 4 timmar om dagen, för att utan alltför mycken tidsutdrägt hinna till något resultat, hvarigenom Ridderskapet och Adeln vid nästkommande Riksdag kunde komma i bättre tillfälle än nu att bedöma, huruvida något vöre att förvänta kunna vinnas genom permanencen af den nu föreslagna RiddarhusArchivarii-befattningen. Det åtminstone måtte Ridderskapet och Adeln mig gunstbenäget medgifva , att RiddarhusDirectionens yttrande, så väl som särskildt RiddarhusSecreterarens, genom RiddarhusUtskottet infordras, i hvilket afseende jag anhåller, att detta anförande måtte till RiddarhusUtskottet fordersammast blifva remitteradt. Lades på bordet. Upplästes till justering och godkändes följande ExpeditionsUtskottets insände för - 78 Den i Mars e, ra. slag lill Rikets Ständers underdåniga Skrifve 1 s e r till Kongl. Majit: N:o 4°§. Angående Tull å Hvete. Nio 4°9* Angående ett afgifvet förslag till bestämmande af Tull å Spannmål. Justerades i3 ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 26 sistlidne Februarii f. och e. m. fattade beslut. Upplästes följande från nerlannämnde Utskott inkomne Memorial och Utlåtanden: Från StatsUtskottet: Af den 24 sistlidne Februarii:
Ex. Hr Gr. o. Landtm., som erinrade om innehållet af 83 § Beg.F., hvarefter Frih. Boye, under förklarande att han misstagit sig om stället, der frågan borde väckas, afstod från vidare yttrande. Hr Bildt, Knut, uppläste följande motion: Ehuru det vid förra riksdagen ej lyckades att vinna bifall till ett förslag, utaf flera af Bohus läns innevånare yllradt, att la Landshöfdingeresidenset förflyttadt från Götheborg till Uddevalla, så får jag, dertill uppmanad från denna landsort, der jag äger flera bosatte anförvandter, förnya detta förslag, som, satt i verkställighet, otvifvelaktig! skulle vara af mycken nytta för länets hällre administrerande i flera vigliga hänseenden. Jag anhåller vördsamt om remiss häraf till vederb. Utsk. Gr. Löwenhjelm, Carl Gustaf, anförde skriftligen: Då motion blifvit väckt, om förläggandet af länsstyrelsen i Götheborgs och Bohus län från Götheborg till Uddevalla, anser jag för min pligt att med några betraktelser, hemtade från egen erfarenhet, taga 11. R. o. Ad:s uppmärksamhet för en kort stund i anspråk. Götheborgs läge i sydliga ändan af det 22 mil långa länet medför besvär och kostnad för dem af länets nordligare innevånare, hvilka hos länsstyrelsen hafva något personligen att andraga. Om ock ändamålet med färden vinnes, blir den dock alltid dyrköpt. An hårdare trycka tidsoch penningeförlusten dem, hvilka, af en eller annan orsak, se sina vid resan fästade förhoppningar svikna. Häraf uppstår obelåtenhet och att allmogen sä litet som möjligt tillitar sin naturlige beskyddare, Landshöfdingen. Jag anser denna positiva följd af läneresidensets nuvar. läge såsom af vigtig och betänklig art. Vidare inverka dessa stora afstånd ofördelaktigt för Staten, när man besinnar tidsspillan och kostnad för de tjenstemän, Den 7 Augusti'. SS sorn mäste söka läneresidcnset, samt synnerligen vid forslandet fram och åter af fångar och lösdrifvare. En calcul häröfver skall lemna resultater, vida menligare för statsverket, än man vid första påseendet förväntar.
Hvad är det vid dig? En hysterisk qvinna. Fy!” ”Du har orätt. Du tror att jag lefvat hela mitt lif bara som på en presenterbricka, att jag alltid suttit i lugn och haft det godt, att jag aldrig kan ha verkliga sorger och verkliga bekymmer, som icke alls behöfver ha med inbillning och hysteri att göra.” Och hon började berätta om sig sjelf, blott några rent yttre konturer af hennes nuvarande ställning. ”Men du har ju verkliga sorger!” utbrast han, ”jag tar mina örfil[ar] tillbaka.” De talade länge och förståndigt. Småningom blefvo de glada igen och kommo ifrån den sorgsna tonen. När han ville gå stod hon åter vid dörren och höll honom qvar med sina smekningar. ”Vill du?” ”Ja.” ”Nå, så gå in till dig.” ”Jag vill, men inte i qväll.” ”Nå, när du sjelf önskar då.” Och han gick. Det var en lördag, det var den 19de November. De hade icke gjort något aftal. Hon hade icke bedt honom komma. Men hon gick och var så lycklig i tanken på att denhär gången skulle han icke bli borta, hon skulle icke få vänta länge och förgäfves. Hon hade äpplet att locka det stora barnet med. Hon gick omkring och dref tills det var tid att hon kunde vänta honom. Hon såg lykta efter lykta tändas och glänsa fram ur det lätta, blågrå storstadsdiset, och röda sken glödde till ett efter ett borta från jernvägsstationen. Allt var så vackert, så underbart vackert som hon tyckte sig aldrig ha sett det förr. Och hon log i sina stilla tankar. Om han kom i qväll, då visste hon att det skulle ske. Hon gick hem, fyld af sin starka, unga sensommarglädje. Hon kände sig så rik, så harmonisk. Hon längtade, men utan oro och qval, ty hon visste att han skulle komma. Om icke i dag, så i morgon, och om icke i morgon, så snart.279 Hon gick in i sitt lilla hem, der lamporna voro tända, hon ordnade allt, hon gick omkring der och såg på all denna lugna komfort, som var hennes, och som hon höll af för hans skull. Och så kom han.
Att porslinet före dukningen noga ses öfver, så att ej en spräckt eller kantstött tallrik må blifva synlig på bordet, och att allt omsorgsfullt torkas, torde väl ej behöfva sägas. Vi öppna härnäst glasskänken och framtaga varsamt dess dolda skatter. Tanken ledes härvid på det där innersta rummet i bergakungens slott, där allt var af diamant. Kristall och åter kristall, i de mest konstnärliga slipningar, gnistrande som juveler och brytande ljuset i regnbågens alla färger — se där den förnämsta prydnaden för ett fashionabelt gä- stabudsbord i dag! Jardiniérer, saladiérer, gelé- och fruktskålar böra vara af kristall, — särskildt må nämnas, att de äro utan fot och hvila på spegelplatåer — och blomglas, champagnekannor och vinkaraffer likaledes af kristall. I förening med blommorna gör sig kristallen utomordentligt väl och förlänar åt bordet ett nästan trolskt utseende. Kommer därtill glasservisen. Hvad den bör innehålla? Jo, vattenglas, sherryglas, fiskvinsglas, champagneglas — vida skålar — och dessertvinsglas, samt för smörgåsbordet öloch brännvinsglas. Ett af glasen väljes i rödt eller grönt efter behag. Vackrast äro nog de slipade glasen, men de släta med guldmonogram och guldkant äro högst moderna. Vid ett besök häromdagen i Kosta glasbruks utställningslokal, vid Stureplan i Stockholm, där allt, som ofvan blifvit omnämndt, fröjdar ögat, hade den, som skrifver detta, turen att sammanträffa med en kännare på kristallindustriens område. Han försäkrade, att äfven den vanaste blick har svårt upptäcka skillnaden mellan den gamla beprisade kristallen och vårt nuvarande inhemska fabrikat, och att, hvad det böhmiska glaset beträffar, detta ej till färgen blott, till klangen är det svenska öfverlägset. Efterbildningar efter införskrifna m o - deller blifva fullkomligt trogna. Det bör ju glädja hvarje fosterländskt sinnad kvinna, att vi äfven på detta område hafva en uppblomstrande svensk industri. Priset på de svenska fabrikaten ställer sig icke högre, utan snarare något lägre än på de utländska, då tullen medräknas.