Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— En lekfull vind kom och bläddrade bland sedlarne som hon ännu höll i handen, det föreföll henne så kallt och affärsmessigt att lägga ned dem i sin börs och hon stoppade dem tillsvidare i hans västficka; egennytta fick aldrig komma emellan dem: – det var icke hans utan honom hon velat vinna. Det gifves menniskor så blyga att de öfverfallas af en oöfvervinnerlig bäfvan hvar gång de försöka att uttala sina tankar och hvars språk derföre blir oklart, konstladt eller stympadt. En sådan menniska är mera än till hälften stum ty fruktan för åtlöje tvingar henne att gömma sina ädlaste känslor i djupet af sin själ, och hon måste göra det ty hennes tafatta sätt[,] hennes stammande tunga skulle ohjelpligen förderfva allt: hvad som hos en annan skulle vara sublimt vore hos henne endast löjligt. En sådan menniska skrifver hellre än talar. Det är åtminstone en tröst att icke synas, och den finnes väl, som äfven genom den bristfälliga formen skymtar hvad ”den stackars vanlottade velat säga. Tanken på att en sådan måste finnas har varit mitt sällskap, min tröst, min uppmuntran, det är denne jag söker genom dessa blyga sändebud, för att öfverbringa min helsning, mitt tack, och en ödmjuk tillegnan af dessa rader.18 Ur grefvinnan Guicciolis lif. (Källor: Moore, Byrons life and letters. Marquise de Boisset,” Lord Byron jugé par les temoins de sa vie.” Medvin, ”Journal”. Brandes, ”Byron og hans Gruppe”. Elze, ”Life of Lord Byron”. Auteur de Robert Emmet, ”Les derniers années de Lord Byron”.)19 Teresa Gamba föddes i början af 1800-talet af en förnäm med fattig Romagnesisk slägt och uppfostrades i en klosterpension. Vid sexton års ålder utsågs hon till maka åt den grundrike men föga älskvärde och 60-årige grefve Guiccioli, som då var för andra gången enkling.20
I detta ämne inlöpa äfwen ömman - Den >5 Naji165 mande considerationcr för den, som förledit är legt förstäckningskarlar i sikt ställe, i förmodan, akt alder, , icke skulle medföra ert bestäm, rwang, och som nu derigenom sakna mwägar att begagna e„ ytterligare legning om den killäresI ert hus, där en aldrig far omgafs af twä unga söner, hade icke den äldre nu, utom conscriptionsälvern utgäkt som förstärkningskarl, om icke han derigenom bibehållit den yngre kill sin äldrige sars biträde, men redan utskcifwen jom förstärkningssoldat kan han nu ej winna denna afsigt, utan den yngre »vid 20 ar, »naste för en längre framtid öswerlämna sig ät owisia öden, och fadren möjeligen sakna sin enda päräknade hjelp; men dä jag nu anförr betänklighet för införandet af det förestagne confcriptionssysteme, äkminstone i denna tidepunkl, da krigeks inträffande fordringar af Arniecns tillökning möjeligen kunde bereda misinöjcn öfwer en inrättning som i lugnare tid läktare torde kunna införas, anser mig äfwen böra framställa hwad jag trodt kunde widragas såsom en fortsättning af de wid Riksdagen i Stockholm 1809 antagne utwäqsr till armeens förstärkning alt nemligen, enligt Riksens Ständers beslut genom lottning eller legning ur folkmasian Uttagas erforderlige stridsmän, som kunde om lottning wille undwikas blifwa legde af dem, sorn enligt författningarne wörö lottning underkastade utan att nägon för sin alder allena wore owillkorligen till krigstjenst förfallen, och skulle denna förbindelse för dem som således Utgå inskränkas till Z är som är förestagit med trygghet, att sedan alltid wara frie ifrån utskrifning för framtiden - »66
Medhafwer ej Resande egna Rid eller Åke-don, lege dä af den Skjutsande eller Gastgiswaren och betale för hwarje mil: för en Parwagn eller Parfläda med Selar twä stilling, 'för en Kärra eller Slada med Sela afven som Sadel, med beräkning af ^dels mil, dä -^del eller mindre öfwerstjuter, En stilling; förestrisna betalning erlägga Resande, da han den Skjutsandes Hast och Resetyg nyttjat och ifrån sig lemna bör; Och mä ingen' dessförinnan frän Ombytsstället med Skjuts förhjelpas. r;. Efter en Skjutshäst, ware sig pä hwad Äketyg som häldst, mä ej flere an En Resande färdas, eller medhafwa mera saker, än som utom egen tyngd utgöra fyra a fem Lispund ViÄu-ckie-wigt. Pä öppen Wagn eller Släda med twänne Hastar, mä ej flere än irenne Resande aka, eller tilhopa medföra mera «f LoKertar, Kappsäckar, Skrin eller Lädor, än 8 a 9 Lispunds wigt. Färdas Resande med täckta Magnar, tage da för Len, ssm är inrättad til m - 4-5 Person, hwara Resande med Dräng mä aka och medföra saker til Tia a Ellvfwa Lispunds wigt/ twänne Hästar. För den som ar inrättad til twänne Personer, hwara twänne Resande maga aka med Dräng, samt medföra saker'til Tolf a Tretton Lispunds tyngd, trenne Hästar; för den som ar inrattad til fyra fullwurna personer, tages, fastän ej flere än en eller twänne Resande deruti skulle äka, utom Dräng, med tilhöriga saker af Nitton a Tjugu Lispunds wigt, uti godt -väglag fyra Hästar; men aka flera personer a en sadan Wagn, eller wagarna arv swärn, tage da alltid efter Wagnens storlek fem a sex Hästar.
Ja, det var rent af själfva lifvet, som stängts för henne. Och i samma ögonblick, som hon kommit tillbaka från döden och känt lifslusten brinna högt och dristigt inom sig, hade just det, som ger en lof att vara till, blifvit ryckt bort ifrån henne. Det var värre än en dödsdom. Det var mycket grymmare än en vanlig dödsdom. Hon visste, hvad det var likt. Det var så, som då man fällde träd, ej på det vanliga sättet, då man bara högg af stammen, utan då man högg af dem rötterna och lät dem stå kvar i jorden för att själfdö. Där står trädet och förstår ej, hvarför det ej mer får näring och saft. Det kämpar och sträfvar för att lefva, men bladen bli allt mindre, det skjuter inga nya skott, barken skrumpnar bort. Och det måste dö, därför att det blifvit skildt från lifskällan. Så är det, det måste dö. Ändtligen satte dalkarlen ned säcken på stenhällen utanför en liten stuga, som stod midt i den vilda skogen. Stugdörren var stängd, men så snart Ingrid kommit upp ur säcken, letade hon fram nyckeln under dörrbrädet, öppnade och steg in. Ingrid kände noga stugan och allt, som fanns där. Det var ej första gången, hon kommit dit för att få tröst. Det var ej första gången hon kommit upp till gamla Anna Stina och berättat, att hon ej kunde stå ut därhemma, att fostermodern var så hård mot henne, att hon ej ville vända åter till prästgården. Men hvarje gång hon kommit hade gumman talat förstånd med henne och lugnat henne. Hon hade kokat henne ett förfärligt kaffe, där det ej funnits en enda böna, utan bara ärter och cikoria, men som ändå hade satt mod i henne. Och till sist hade hon fått henne att skratta åt alltsammans och lifvat upp henne så, att hon dansat vals utför skogsbackarna under hemvägen. Om också mor Anna Stina hade varit hemma och kokat sitt förfärliga kaffe, hade det väl ej hjälpt Ingrid den här gången. Men gumman var nere i prästgården på flickans begrafning, ty prästfrun hade ej glömt att bjuda någon af dem, som dottern tyckt om. Det hade väl också kommit sig af hennes samvetskval. Men inne i gamla Annas stuga var allting sig likt.
Almgrens konkurs; lärande detta fordringsbelopp, hvarför förmånsrätt blifvit Riksgälds-Kontoret tillerkänd, komma att ofördröjligen liqvideras, sedan konkursdomen numera vunnit laga kraft. I betraktande af de betydliga’ kostnader, som det allmänna fått ökad Lbrandvidkännas för de i sednare tider verkställda reparationer och föränforsakrins a dringar af förenämnde bus samt med afseende å storleken och beskafders hus fenheten af detta bus, anse Revisorerne den summa af 39,750 R:dr, hvartill detsamma för närvarande är brandförsäkradt, vara alltför låg och ingalunda motsvara husets nu ägande verkliga värde. Revisorerne få derföre hemställa, att, så snart den förestående ombyggnaden a den ena flygeln blifvit verkställd, erforderlig åtgärd måtte vidtagas för erhållande af lämplig förhöjning i brandförsäkrings-summans belopp. De, jemlikt Reglementets 139 §, från trycket utgifna och med Räkenskapsallmcinna tidningarne utdelade Utdrag af Riksgälds-Kontorets nu granutdragen, skade! räkenskaper hafva af Revisorerne blifvit jemförda med hufvudböckerna, hvarvid endast anmärkts, att det staden Wexiö, efter 1843 års eldsvåda, tilldelade byggnadslån å 240,000 R:dr, hvilket får innehafvas räntefritt till den i Januari 1850, i 1845 års Räkenskapsutdrag upptagits bland räntebärande fordringar och sammanförts med det samma stad förut beviljade lån å ett då återstående belopp af 20,600 R:dr. — Vidkommande de i 1845 års Revisionsberättelse, sid. 18—19, gjorda erinringar emot enahanda Räkenskapsuldrag för de föregångna åren, äfvensom deruti för framtiden yrkade rättelser och förändringar, så hafva Revisorerne funnit desamma, så vidt de blifvit exempelvis uppgifna eller uttryckligen föreslagna, vara behörigen iakttagna i Utdragen af 1845 och 1846 års räkenskaper.
Detta är en regel, som beklagligen varit nära nog främmande för folken i de båda förenade rikena, för så vidt frågan rört förhållandena dem emeliam Lyckligtvis synes man numera vara* beredd att vilja beträda en annan bana. Under den öfvertygelse att i den mån kommunikationerna emellan de båda tolken förbättras, skall utbytet dem emellan vexa och icke vara i ett tillbakagående, såsom närmast de sista åren varit förhållandet enligt hvad statistiken ger vid handen. Erfarenheten utvisar det redan nu, enär under loppet af detta år sådana Svenska fabriksvaror, som landvågen kunna tullfritt till Norge införas, varit föremål för export dit å leden; och jag tror, att, i den mån man lyckas att bereda billigare transport emellan Sundsvall och Lewanger, skall denna export af Svenska fabriksvaror för nordliga delars af Norge behof i stor skala tilltaga. Det är med fästadt afseende derå och då för både Jemtlands och Medelpads framåtskridande i kultur och utveckling, behofvet oundgängligen kräfver att kommunikationen förbättras, som jag anser mig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på vigten deraf, att här ofvan omförmälda jernväg emellan Hemgrafven och Sundsvall varder byggd. Denna jernväg är att betrakta såsom slutstenen i en led af stor framtida betydelse. Motioner i Borg areStåndet 1865. N:o 142. 339 Utan denna jernväg kan den öfriga leden aldrig någonsin nå den utveckling, som lyckliga naturförhållanden eljest måste framkalla. Det är ock svårt att inse, huru det bolag, som kommer att ombesörja trafiken emellan Bräcke och Sundsvall, skall kunna göra detta fullt nöjaktigt, förr än denna jernväg varder anlagd. Utaf hela väglängden från Nordsjön öfver Jemtland till Bottniska viken har hittills ingen del varit så lifligt trafikerad, som den östligaste mellan Hemgrafven och Sundsvall. Här är således ett lättare kommunikationsmedel företrädesvis af behofvet påkalladt.
Antager Riksförsamlingen ett förslag, sorn icke af Konungen blifvit framstäldt, underställes Riksförsamlingens beslut Konungen, som äger att gilla det eller, om Haji ej finnér det ordagrannt antagligt, meddela Riksförsamlingen de orsaker, Consl Hut lottsUtskottets Memorial, N:o 2. 31 för hvilka Han icke kunnat forsla get godkänna. Kan Konungen icke förr, än Riksförsamlingen åtskiljes, fatta och meddela Sitt beslut, vare Han oförhindrad att före nästföljande Riksdags öppnande förslaget ordagrannt bifalla och kungörelse derom utfärda. Sker det ej, anses förslaget hafva förfallit. Kill Konungen tilt Riksförsamlingen aflåta ett sådant förslag, sorn i denna § omtalas, eller har Riksförsamlingen underställt Konungen ett af församlingen antaget förslag, inhemta Konungen, innan H ui Sitt beslut fattar, Siats-Rådets och Högsta Domstolens yttrande. § io(>. Med förklaring öfver Civiloell Criminalsamt RKyiko-Lag lörhålles som med sådan Lags stillande. De förklaringar, som, lill svar på inkomna forfi ågningar 0111 Lagens rälla mening, Konungen genom Dess Högsta Domstol emellan Riksdagarne gilver, kunna af Riksförsamlingen ogillas, hvarefter de ieke längre vare gällande eiler af Domslolarne iakttagas eller åberopas må. § 107. Riksdagsman må i den Kammare., der han äger Rsäte och stämma, och, på sätt 77 § förmår, Utskott, i den ,1 Kammare, hvilken i målet äger första rösten , väcka frågor om stiftande, förändring, förklaring eller upphäfvande af lagar och författningar, so/n Risets allmänna hushållning eller grunderna för allmän inrättning röra. Riksförsamlingen äge dock i dessa mål endast att framställningar och önskningar hos Konungen anmäla. Vill Konungen åt Riksförsamlingen öfverlemna a 11 gemensamt med Honom något afgöra, sorn Rikets allmänna Styrelse rörer, dä förfares dermed, på det sätt, som angående Lagfrågor är stadgadt. R (. § 108.
Med anledning häraf, hemställde Hans Excellens, att Kongl. Maj:t måtte hos Rikets Ständer äska, att såsom ersättning åt innehafvaren af nämnda boställe för den detsamma genom expropriation till Vestra Stambanan frångångna jord, derför den influtna expropria tionssumman till Riksgäldskontoret öfverlemnats, linge, till utgående årligen från och med 1867, å Andra Hufvudtiteln uppföras ett belopp af 50 Rdr, svarande i jemnadt tal emot 5 procent af berörde expropriationssumma, samt att för hvad, intilldess denna reglering komme att träda i verkställighet, blifvit af Statskontoret till följd af Kongl. Maj:ts derom gifna föreskrift i enahanda hänseende förskjutet, godtgörelse måtte varda åt Statskontoret anvisad. Angående Anslaget till fångars vård och underhåll: Uti Kongl. Maj:ts till sista riksdag aflåtna proposition angående utgifterna under denna titel hade Kongl. Maj:t i fråga om den del deraf, hvilken såsom bestämdt anslag omfattar atlöningen till en del af fångvårdens embetsoch tjenstemän samt betjente, föreslagit aflöningen för Fångvårds-Styrelsens Registrator, Kammarförvandt och Förste Revisor till årlig lön af 2,500 Rdr för hvardera, i likhet med hvad förut gällande stat jemväl upptagit; men Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse den 17 September 1863 angående regleringen af Andra Hufvudtitelns utgifter, förmälte, att, då dessa tjensters vederlikar i åtskilliga andra embetsverk ej uppbure högre aflöning än 2,200 Rdr, hade Rikets Ständer funnit endast sistnämnda lönebelopp böra för dessa tjenster bestämmas; dock skulle i betraktande deraf att tjensternas då varande innehafvare alltsedan 1860 varit i åtnjutande af 2,500
Men gudbevars, om de andra tego, så nog kunde hon tiga också. Och innan » Han har kanske haft sina skäl. » man skildes i kväll, skulle allt vara klart — Hon gaf honom en gnistrande blick och allt. knöt handen, som om hon velat slå honom, men i stället fattade hon hans arm, såg på (Forts.) honom med sitt blidaste, mest förföriska små- leende och sade i smekande ton: Poeten antog förslaget med tacksamhet, och de båda begåfvo sig i väg. Nu fick Fanny ett ypperligt tillfälle att komma fram med det hon haft på hjärtat. » Hör nu, kära herr Agathon, jag tycker, att ni och jag ha blifvit så goda vänner på den här tiden. att jag gärna kan skvallra om Karstens hemlighet för er? » af bröt han. » Ja, men det gör jag inte, för det har jag lofvat honom. » Just nu! Just nu är ögonblicket inne, när I boren låta edra goda tankar bli till gärning, I alla vänliga läsarinnor, som från första stunden ämnat med edert lilla strå till stacken bidraga till allas vår skollofskoloni. Ni har dag från dag skjutit upp — det brådskade j u ännu ej, menade N i; men nu bli vårdagarne allt längre och ljusare, de fly så snabbt sin kos, att innan vi veta ordet af, är stunden inne för skolornas afslutning. Och då bör allt vara klart. Sätt Eder därför genast ned, då Ni läser dessa rader, och låt den vackra föresatsen bli verklighet I Dröj ej längre: den minsta gåfva af godt hjärta gifven kan bli till välsignelse! Så måtte då allas edert beslut bli detta: just nu! Ingen, som något kan offra, om än aldrig så ringa, skall tveka att vara med, när det gäller de fattiga barnens sommarfröjd. Bidragen insändas till Redaktionen af ldun, Stockholm, i postanvisning eller postsparmärken (ej frimärken). Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att den är afsedd för » Iduns skollofskoloni ». Alla inflytande bidrag redovisas i ldun. 1 Hon släppte genast hans arm och for ett stycke åt sidan, som om hon brännt sig på honom. » Jaså, ja, som ni behagar, » sade hon isande kallt.
På sådant afstånd uthärdar den köpande, skoglösa orten ej ens den stegring, som lockar till skogens utödande, än mindre en sådan stegring, som skulle kunna föranleda spekulation på framtida afsättning och deraf uppmuntrad skogsvård. Forslingskostnaden, som uppdrifver priset, ligger nemligen ej mindre säljaren än köparen till last; och afståndets verkan på priset hlir således ingen uppmuntran för skogsägaren, vare sig Lill mehn eller gagn för skogens vård. Ett pris, som äfven härtill skulle förslå, komme att öfverstiga de flesta afnämares förmåga, men komme deremot i allmänhet aldrig att verkligen tillvägabringa någon skogshushållning, enär tvertom hos flertalet af konkurrenter ett sådant pris skulle endast öka frestelsen att föryttra på framtidens bekostnad. Med denna utsigt för ögonen, kunna väl svårligen Sveriges lagstiftare undgå att fråga sig, om då skogen i vårt land är en öfverflödsvara, den landets inbyggare kunna utan afsaknad umbära. Man har ej ens under blidare luftstreck kunnat så betrakta växtrikets största herrlighet. De naturkunnige hafva funnit, alt när skogarne försvinna, ändrar sig sjelfva förhållandet med nederbörden, regnet blir sparsamare och ali växtlighet aftager i följd deraf. Skogar äro således fruktbarhetens naturliga skydd; och de vore för detta ändamål oumbärliga, om än de icke behöfdes för uppbyggande och uppvärmande af våra boningar. Hittills äro lönande kolgrufvor i vårt land icke upptäckta. I många orter finnas torfmossar, som gifva ett dåligt bränsle, men äro mycket tjenliga till odling, hvarefter deras duglighet till bränsle upphörer. Dessutom finnas de icke i alla orter; och der skog äfven saknas, ser man stundom sjelfva bränntorf vet hemsläpas flera mils väg.
Sjelfva sjukdomen, hvars uttryck flärden är, eller hvaraf den uppkommer, är en syftning till falsk harmoni, å ena sidan mellan menniskans själsförmågor, å andra sidan mellan dessa och de yttre föremålen. Missbildning, till någon del medfödd, och till en större del förvärfvad, gör, att man öfverskrider den gräns, som Naturen åt enhvar utstakat för de rena, ursprungliga njutnings-behofven, för sjelfbestånd och verklig lycka: det blir sedan naturligt, att man känner sig mindre lycklig; man trifves ej mer vid det förra sättet af tillvarelse, utan önskar ett annat; man känner att man förlorat en sällhet, men vill skapa en ny, och förespeglar sig att kunna det; man råkar i en villervalla af uträkningar, påhitt och öfverdrifter; man får nya begär, som grunda sig på behof, dem en förvirrad inbillning diktar; i stället att vända om, fortfar man, och arbetar sig framåt; men emedan man i detta arbete icke förmår öfverspringa Naturen sjelf, fördubblar man mängden af det som njutes, i hopp att dermed ersätta bristen på nöje hos den som njuter. Hvad blir slutet? Att öfverflöden hopa sig öfver en varelse, som förlorat styrkan till ett verkligt begär; att physiken utslites; att inbillningen uppretar mer, än behofvet gjorde förut; att de inre organerne på sistone sysselsättas med ledsnad och upptäckts-jagt; att uträkningarna tilltaga, och känslorna gå förlorade; att man, sedan allt i dessa organer är förslappadt, sedan man skiljt sig från kraft och sanning, yrar, liksom i feber; – men ändå, fastän man sålunda är en sjukling och sjelf känner blott ofullkomliga tillfredsställelser, söker inbilla de friska, att man af idel bildning kommit till begrepp om högre njutningar än deras, eller upphittat nöjen i högre grader. Detta är flärden, och dess frukt; eller den smak och det lefnadssätt, som, efter att hafva försatt menniskorna ur Skönhetens tillstånd, äfven försätter deras verk derur, och kastar dessa ned i klassen af det Sammansatta och Orediga.
Aktiebolaget för jernväg mellan Köping och Hult, angående dess återfående af återstoden utaf de i Stats-Kontoret såsom säker het tor jernvägens färdigbyggande nedsatte medel; motion af Herr Sten Erland vou Hofsten: se Motioner. — angående inlösen för Statens räkning af den nämnde bolag tillhörande jernbana från Örebro till Arboga: B. IX. 232, 283; X. 24. A. 41, 42, 52, 56, 58; U. XI. 180, 182, 227, A. 228, E. 35 1. Allmogen i sju härader af Elfsborgs Län samt städerna Borås och Ulricehamn, angående inskränkande eller upphäfvande af den särskilda handelsfrihet, som varit dem beviljad: B. V. 445; VI. 428, 522, A. 523; E. VII. 35i. Allmänna Barnhus-Inrättningen i Stockholm, angående öfverlåtelse till densamme af en utnf Stockholms Stads och Läns Kurhus å Kungsholmen begagnad tomt: I. 116, B. 121; B, III. 206, 262, A. 265, E. 274. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Ledamöter: se Lista. Allmänna Besvärsoch. Ekonomi-Utskottets tjenstemanna-personal, angående tillökning deraf: B. I. 175, A. 175. Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o 1. angående tillökning af Utskottets tjenstemanna-personal: B. I. 175, A. 175. — N:o 2. i anledning af väckt motion om rättighet för dc olika hypotheks-föreningarne att utgifva depositions-bevis: B. II. 412, 448, A. 448. — N:o 3. i anledning af föreslagna bestämmelser till minskande af transportsökandet bland presterskapet: B. II. 412, 448; III. 4, A. 5, 12; U. IV. 47 2, A. 493.
Sjelf, i egenskap af kyrkans tjenare, utsedd till medlem af den nu varande för Stat och kyrka gemensamma representationen, skulle jag anse mig illa hafva motsvarat den sednares kraf, om jag ej efter bästa insigt och förmåga försökt att för kyrkan finna ett skydd mot en dylik icke otänkbar våda, likasom jag å andra sidan såsom Statens representant ansett för min pligt att möjligtvis undanrödja en stötesten för det Kongl., af tvänne Riks-Stånd och en stor orepresenterad menighet med lifligt bifall omfattade nya representationsförslaget. Stockholm den 28 Januari 1863. A. F. Sondén. Af Kontraktsprosten L. G. II. Palmlund: Om ersättning Jöl öfverbyggnad å prostbostullen. Med anledning af Rikets Höglofliga Ständers till Kongl. Maj:t nu aflåtna underdåniga skrifvelse, angående utarbetande af förslag till en ecklesiastik boställsordning, anhåller jag att genom motion i ett ämne, som uti den ifrågasatta boställsordningen synes hafva sin rätta plats, men hvarom i den underdåniga skrifvelsen ingenting uttryckligen förekommer, få fästa uppmärksamheten derpå, att i nämnda boställs-ordning jemväl torde böra intagas lämpliga föreskrifter rörande ersättning för öfverbyggnad å pi-estboställen. Genom stegrade anspråk på större utrymme och beqvämlighet har ett slags öfverbyggnad småningom bildat sig vid flera af Ecklesiastik-statens boställen inom de särskilda Stiften. Då församlingarnes byggnadsskyldighet icke motsvarar tidens fordringar, hafva pastorer sett sig nödsakade att å sina boställsbyggnader nedlägga enskilda dryga kostnader, för hvilka de icke med säkerhet kunna påräkna ersättning af efterträdaren, dessutom ovisse huru länge de sjelfve deraf få draga nytta. Lika litet kunna Komministrarnc anse sig belåtne med de hus och byggnader, för hvilka de ensamme måste ansvara, och ehuru tryckande denna börda än är för desse svagt lönte embetsbröder, hafva likväl äfven de nödgats utvidga sin byggnadsskyldighet.