Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:o 179. liga kreditivet, 22,000 R:dr, behöfva omkring 20,000 R:dr om året, eller för alla 3 åren tillsammans 60,000 R:dr, hvilken summa obetydligt öfverstegq det belopp af 57,062 R:dr 41 sk. 9 rst., som under åren 1849, 1850 och 1851 blifvit å krediti vet besparadt; hvarförutan den minskning i inkomst, pensions-kassan fått, genom krigsmanshus-medlens utbyte mot statsanslag, vidkännas, tillskyndat Stats-verket motsvarande vinst, hvilken, för år 1852 utgörande 12,480 R:dr 15 sk. 2 rst., sannolikt framdeles komme att ökas', i anseende till dessa inkomsters årliga stigande, så att Stats-ver-kets tillskott syntes i verkligheten blifva ringa, om ens något. Direktionen hade jemväl förmodat, att pensions-utgiften på det hela småningom skulle nedgå och behofvet af statsbidrag således minskas, men dock ansett sig ej kunna uppgifva någon viss för hvarje år erforderlig summa, hvaremot, i dess tanke, all svårighet skulle häfvas, oin anslaget bestämdes alt förslagsvis utgå; varande af Direktionen, på dessa grunder, i underdånighet begärdt, att E. K. M:t måtte till Rikets Ständer aflåta Nådig Proposition, dels om anvisande af medel till betäckande af den för år 1852 inträffade samt för åren 1853 och 1854 uppkommande brist utöfver det anslagna kreditivet, 22,000 R:dr årligen, dels om fortsatt beviljande af detta statsbidrag, likväl med den förändring, att detsamma antingen bestämdes att förslagsvis utgå eller förhöjdes till ungefärligen det belopp, hvarmed kassans utgifter för år 1852 visats hafva öfverstigit inkomsterna.
Utom det att han nitiskt skötte sitt lärarekall, studerade han med största flit fäderneslandets häfder, utgaf flera arbeten och gaf de studerande enskilt undervisning i vältalighet och poesi. I tillegnan till komedien ”Svanhvita” yttrar han om sig sjelf, att under de fem år han varit i fäderneslandet, hade han ”beskrifvit på latin och svenska och af trycket på egen bekostnad låtit utgå 16 stycken böcker, hvilka många Sveriges andliga och verldsliga handlingar utvisa; och icke dess mindre läsit för riksens ungdom dessemellan uti akademien och i hans eget hus under tiden fem, sex och sju timmar om dagen.” Messenii snillrikhet och behag i framställningen samlade kring honom många lärjungar, äfvensom många adliga familjefäder satte sina söner under hans enskilta ledning. Med dessa sina lärjungar utförde han de komedier, hvilka han skref dels under sitt vistande i Upsala, dels första året efter sin förflyttning till Stockholm. Men hans okufliga trätlystnad, hans häftighet, öfvermod och opålitliga karakter skaffade honom snart ovänner. Han beskylldes för en högst skadlig efterlåtenhet mot så väl sina enskilta lärjungar, som mot andra studenter, hvilka för sedeslöst lefverne blefvo förvista från högskolan. Härtill kommo misstankarne för krypto-jesuitism, hvilka ej ansågos ogrundade, trots allt hvad han under sitt vistande i Sverige skref mot jesuiterna och katolicismen. Messenii förnämsta motståndare var den utmärkte Johannes Rudbeckius, hvilken såsom ledare af ett privat kollegium likaledes samlat kring sig många lärjungar. Ungdomen delade sig i tvenne partier: Messenianer och Rudbeckianer, hvilka genom ständiga tvister och slagsmål störde lugnet i universitetsstaden, under det att particheferna med oqvädinsord och äreröriga beskyllningar kämpade mot hvarandra i konsistorium. De mest skandalösa uppträden föreföllo, och Messenius trotsade öppet de akademiska myndigheterna. Slutligen måste regeringen gripa in, och Oxenstjerna aftvingade de stridande en förlikning. Men då man med skäl icke litade på förlikningens långvarighet, så flyttades begge från Upsala.
V r* 11 ii 200 yi n » 15 „ « ii n H ry .♦> 11 ii 250 19 H 16 X» rt i» » yy ti W n ii 300 M yy 11 17 r ii t» ii yy 71 rt W yy ii 350 It yy 11 18 * ii n yy » 11 T* H yy « 100 11 i* yy 19 11 ii ii n B 11 deröfver ti ii 20 n n ii yy 11 H 11 §. För qvinna, som hafvande är eller barn ammar, eller för den, sorn yngre är än aderton är, ege fängelse vid vatten och bröd ej rum. Samma lag vare, om någou finnes ej kunna, utan väda för helsan, sådant fängelse undergå. I dessa fall skall den bötlällde hållas i annat fängelse tre gånger så lång tid, som han eljest skolat fängelse vid vatten och bröd undergå. 12 §. Skola böter förvandlas, de der genom flera domar ålagda äro; varde dea förvandling efter böternas sammanräknade belopp gjord, på sätt i 10 eller 11 § sägs. Har någon del af böterna redan blifvit till fängelsestraff förvandlad; vare den förvandling förfallen och förvandling af samtliga böterna verkställd, såsom nu nämndt är. Lag samma vare, om till verkställighet på en gång förekomma särskilda fängelsestraff, hvartill böter efter 10 eller 11 § förvandlade blifvit. 13 §. Om förvandling af böter efter 10, 11 eller 12 § förordne Konungens Befallningshafvande. 11 §• Är straff beroende af värdet å viss egendom; gälle det värde egendomen hade å den tid brottet föröfvades. 15 §. Särskilda straff för embetsman äro: 1. Afsättning, hvarmed i de fall, som i lagen utsatta äro, förenas den påföljd, att den dömde förklaras ovärdig att i rikets tjenst vidare nyttjas. 2. Mistning af embete på viss tid. 16 §. Afsättning innebär förlust af det embete, hvari förbrytelsen skett.
R:ko för qvinna borde, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers derom då aflåtna underdåniga skrifvelse och Kongl. Maj:ts derpå grundade nådiga Kungörelse af den 15 Mars 1840, utan att vid riksdagarne erfordra förnyelse, fortfara alt i framtiden utgå, så länge behofvet af samma afgift förefunnes och intilldess Rikets Ständer funno sig föranlåtna, alt beslutet derom i grundlagsenlig ordning upphäfva, samt det icke lärer kunna förnekas, att i det ännu ofullkomnade skick, hvari folkskolan på många ställen för närvarande befinner sig, kommunerna fortfarande äro i behof af detta understöd, torde skäl för dess indragande nu icke förefinnas. Motionärens förslag, att Slaten borde med ett lika belopp, motsvarande § af den till skollärarne utgående lönen, bidraga till hvarje fast folkskola, skulle, om det anloges, helt och hållet upphäfva grundsatsen, att det är kommunens skyldighet i främsta rummet att underhålla sin folkskola, äfvensom det skulle föranleda Staten att mellankomma med understöd äfven der, hvarest skolan redan är väl ordnad och sålunda icke i behof af hjelp, hvartill kommer att i en stor del församlingar det, till följd af 102 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 139. befolkningens gleshet, är omöjligt eller åtminstone mindre ändamålsenligt alt inrätta fasta skolor; och får Utskottet i följd häraf hemställa, b) att sistberörda förslag ej må lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. I fråga om folkskolelärare-seminarierna har Kongl. Majit, som funnit en inskränkning i dessa läroanstalters antal böra ega rum, äskat en förhöjning i de vid dem anställde lärares vilkor. Samtlige de motionärer, som i detta ämne väckt förslag, hafva äfven yrkat dels en förminskning i dessa seminariers antal, dels en utvidgning af dessa bildningsanstalter och en förbättring af föreståndarnes och lärarnes löner.
Då sade björnen: »kära, hvad gjorde du nu?» Flickan svarade: ’jo, jag bröt mig bara ett litet silfver-löf.’ Björnen återtog: »det skulle du inte ha gjort. Nu står till lyckan, om vi komma hän med lifvet. I detsamma fylldes hela skogen af ett hiskeligt rytande, och från alla sidor strömmade fram en otalig skara vilda djur, lejon, tigrar och all slags, och de gåfvo sig efter björnen, och ville rifva ihel honom. Då blef den lilla alldeles förfärad, och tordes inte se upp med ögonen, så rädd var hon. Men björnen till att springa allt hvad springas kunde, och de vilda djuren efter, så att när han ändteligen kom ut ur skogen, var han nästan förgången af fruktan och maktlöshet. Det led så åter en stund, och de kommo till en annan skog, der hvart enda litet löf var af skärt guld, så det glimmade hvar man såg. Här gick det på samma sätt. Ändteligen kommo de till en tredje skog, ännu mycket större än de förra, der hvart enda litet löf var af klaraste demant, så det lekte och skimrade vida vägar. Men äfven här kunde den lilla icke hålla sig, utan bröt ett demante-löf af träden. Genast rusade der fram en otalig skara vild-djur, och björnen till att springa före, djuren till att springa efter, och voro honom så i hack och häl, att de nästan rifvit honom till döds, förr än han ändteligen kom ut ur skogen. Björnen och den lilla färdades nu i sakta mak, ty han var både trött och sårad; icke heller talade han ett enda ord under vägen. Slutligen kommo de till en klar källa, som rann utur berget; der satte de sig att hvila. När de suttit en stund, sade björnen: »här månde vi skiljas åt, ty nu skall antingen du eller jag ned i källan.» Flickan svarade: ’om så är, blir det väl jag som kommer dit, efter som jag varit dig så olydig.’ »Nej,» sade björnen, »det skall du ändock inte, utan här har du en knif; nu skall du döda mig och kasta min kropp i källan.
Äfven, om detta hinder för ärendets handläggning vore undanröjdt, anser jag, så länge PresteSt. icke vidtager någon åtgärd för ett bättre aflönings-sätts införande, det vara fruktlöst att befatta sig med denna fråga. 4:de §:n i Presterskapets privilegier stadgar: ?’att alla Biskopar, Superintendenter, Theologi»: Doktores, Professores, Propositi, Pastores i städerna och på landet, Lectores i Gymnasierue, Rectorer och Conrectorer i Skolorna och alla Prester i gemen, måge oförändradt njuta och behålla efter gammal häfd sina Biskops-Stift, Praebendesocknar och hemman, Prestegårdar i städer och på landet, Indelnings-Stommar vid deras Annexer, Tompter,^ Capellans-hemman och boställen, Klockarebord, Utjordar, Ängstegar, Torp, Bergsbruk och qvarnställen med alla deras tillhöriga egor och lägenheter, hvad namn de ock hafva kunna, som anten urminnes häfd är på, eller af andra lagliga skäl kunna bevisas dertill lyda. Hvilka Prestegårdars bemälte ägor och tillägor Presterskapet skall till sitt underhåll skäloch lagligen utan andras förfång, bruka och häfda eller häfda låta till vatten och land. Vi vilje ock hafva i nåder till Presterskapet confirmerad all härtills åtnjuten tionde, samt deras Pastorater och rättigheter, så att de skola af vederbörande riktigt utgöras.” Jag beklagar emellertid, att ingen åtgärd i detta hänseende vidtages å Presterskapets sida, emedan dess oberoende derpå ankommer. Under den tid Ecklesiastik-ärenderne voro mig anförtrodda, försökte jag, ehuru fruktlöst, att åstadkomma en ändring härutinnan, och yrkade det just hos den Biskop, hvilken dä ansågs hafva största inflytandet i sitt Stånd.
Då så månge värde Talare redan så fullständigt yttrat sig i detta ämne,vill jag endast, i anledning af Herr Hjertås yttrande, hafva äran anföra några ord. Han tror nemligen, att 1806 års Författning betydligen hindrar Vetenskapernes stigande derigenom, att densamma föreskrifva Approbation i 8 särskilda Vetenskaper lill Magister-graden; uti hvilket yttrande en annan värd Taiaie sedermera instämt. Men, då man vet, att en Philosophim-Candidat examineras i'13 särskilda Vetenskaper, så tyckes det icke vara för mycket begärt, om nan i 8 af desse . uppnår Approbation . Jag tror och vågar påstå, all den Studerande, som vill bemöda sig att blifva en skicklig Magister, hvarken af denna författning finner sig besvärad, eller anser densamma lägga hinder i vägen för utvecklingen af det Språk, eller den Vetenskap, som han valt till sitt Hufvud-Studium . Efter min öfvertygelse, lärer afsigten med deLta Stadgande endast vara, att hindra den mindre skicklige från Magister-graden, till dess han uppnått de hjelplig.» kunskaper, sorn med de bestämde 8 Approbatur åsyftas. Den Jo No veml) er. f, m - 3S9 Hvad åter beträffa!- den af Herr Hjerta befarade olägen het af Seminarii-inrättningen, nemligen, alt man vid Umversitelerne genom denna Inrättning åsidosatte all theoiogisk bildning, och att vid Prest-examen nu mera endast aflades prof i declamation ni. ni., så får jag äran upplysa, alt den egenleligen Theologiska, eller så kallade Prest-examen, icke undergås vid Universileterne, ulan inför Consistorium i det Stift, tii! hvilket den Studerande hör. Man finnér således, att Serninarii-inrältningen, som endast åsyftar undervisning i den pracliska delen af Prestembetet, icke med den förestående Prestexamen har någon egenlelig gemenskap. Jag har sjelf genomgått Seminarium vid Upsala Academie, och är således i tillfälle att håde bedöma dess ändamål, och den nytta denna Inrättning medför. Hvarföre jag vågar försäkra, att långt ifrån att
Säkerligen voro de äldre arabernas genealogiska släktgemenskap med hebreerna före Muhammeds uppträdande och de därpå följande vida eröfringstågen större än den sedan under inflytande af månggifte och konkubinat med kvinnor af allehanda folkslag i Syrien, Mindre Asien och Nordafrika blifvit, och sannolikt är ännu i dag likheten med fornhebreerna större hos de i egentliga Arabien boende araberna, där blodet väl är något mera oblandadt än i andra af araber bebodda trakter. Likheten mällan de nu lefvande araberna, såväl i egäntliga Arabien som annorstädes, och fornhebreerna torde desslikes vara större — och det allt större ju längre tillbaka i fornhebreernas historia — än med de nutida judarne, af hvilka de i Europa lefvande torde hafva minst lika stor likhet med de modärna engelsmännen som med de nu lefvande araberna. Där judar och araber bo tillsammans torde däremot skilnaden mällan judar och araber icke vara mycket större än den var på Muhammeds tid under samma förhållanden. Jag kan vidare uppställa frågan: äro de i modärn tid lefvande judarne mera lika de dem omgifvande ariska folken, hvilkas lefnadsart, kultur och sedvänjor de upptagit, än de äro lika sina egna förfäder under perioden mällan invandringen i Kanaan och Jerusalems sista förstöring — äller är förhållandet det motsatta? Jag känner icke särdeles mycket om de modärna judarnes väsen och lefnadsart och är därför så godt som uteslutande hänvisad till gissningar. Det anses ju, att judarne bevarat åtskilligt af deras palestiniska förfäders patriarkaliska familjelif och den gamla starka hebreiska nationalkänslan är väl ännu hos dem ett nästan lika utprägladt karaktärsdrag, som den var i Josephi dagar.
Fredrik var en underlig kortväxt ung fyr, som bar sitt hufvud för sig och var olik alla andra, tyckte Elin. Han talade inte som andra, han tänkte inte som andra, och Elin visste ej, om hon var rädd för honom eller om hon tyckte om honom. Han hade läst en ohygglig mängd romaner. På lediga stunder gjorde han nästan aldrig annat, och han var på sitt sätt fantastisk och öfverspänd som trots någon kultiverad Heineoch Byrons-dyrkare. Hvad han hade talat vackert med henne om kärlek och allt sådant», o. s. v. – Man märker strax de understrukna ordens obehörighet. Här är det förf. som talar, medan såväl det föregående som det efterföljande är en skildring af Elins tankar. Den unga flickan anstälde väl svårligen någon jemförelse mellan tapetseraregesällen och de kultiverade Heineoch Byrons-dyrkarne. »Ute i skären» skämmes af en kompositionsbrist af annat slag. Förf. har sökt koncentrera denna novell kring vissa hufvudscener och att här och hvar gifva läsaren nödiga hvilopunkter i omsorgsfullt utförda situationer, men dessa äro ganska godtyckligt valda samt icke alltid tillräckligt ingripande i handlingens gång. Den utförlighet, hvarmed t. ex. begrafningen eller färden efter barnmorskan behandlas, står icke i den rigtiga proportionen till dessa händelsers betydelse. Man ser stundom, huru förf. söker anledning att få framlägga sina detaljerade studier öfver strandbefolkningens plägseder; af kulturhistoriska intressen lockas han att glömma de konstnärliga krafven, forskaren tränger novellisten undan, och konstverket spränges. I sammanhang härmed står, att denna berättelse lider under en sammanblandning af allmän, typisk skildring samt individualiserad framställning af menniskor och situationer. Hvad »Karin» angår, har förf. här gjort det vågstycket att mot slutet införa sig sjelf, sålunda att bryta det påbörjade kompositionssättet och göra novellen till en »jag-novell», och man kan icke säga, att han misslyckats. Den innerliga ton, i hvilken skildringen är hållen och i hvilken författaren ständigt framskymtar, gör öfvergången mindre bjert och mindre skärande. Men dessa missgrepp äro rent tekniska; de äro tillfälliga och kunna utan svårighet bortarbetas.
Men mycket hända kan i våra dagar, Som högst betänkligt och bedröfligt är, Den ädle grefve Landberg jag beklagar, Som åt sin lifvakt icke fick Till sist kanske oss skänka sitt Som Och Den binder hända kan, honom sorgligt är, om roligaste grefve, Förr togos fåglarna ibland af katten, Som låg på lur med klo i silkestass, Nu vilja vi ha vingarna i hatten, Och därför mördas de så där en masse. Så säga karlarne, som alltid Och därutaf den slutsats dra ' Att nunnans larver na i fred De ägg, som fåglarne förtärt Ja, när oss mannen ned fräcka, till slut, få kläcka förut. i gruset tvingar, Så får han också slå sitt eget kast, Vi ha väl fått så starkt behof af vingar, För det att vi så länge suttit fast. sia, Snor re. v kvar, fosterlandet mister som det har. Han är så anspråkslös — ej utaf glansen Och äran lockas han, som man har sport, Att som de stackrame Hedin och Nansen För världen skvallra om, hvad kan har gjort. Nej, hvad han » upptäckt » evigt skall förblifva Hans egen, djupa, stora hemlighet, Han är för nobel han som de att skrifva. Och ingen anar hvad gref Carlo vet. Vi kvinnor, som också ha gjort oss Att kunna tiga lika bra som han, kända Säg, borde inte vi till honom sända, Hvad icke staten honom skänka kan. De stackars astronomerna, som På himlahvalfvet många hundra Ej förrän nu ha den planeten Som jorden ändå allra närmast skogar, fel. brister, Sverige Vårt elfvakaffe kunde vi försaka En enda vecka, föreslå jag vill, Och kanske låta bli att småbrön Och då, försäkrar jag, det räckte » nunnorna » förstöra våra lär nu också vara kvinnans förakt. att bandet än vid Att Det knogar, — När han sitt lif har vigt åt vetenskapen Och tappert tågar ut i öknens sand, Nog kunde några stackars gamla vapen Åt hjälten sändas från hans fosterland. Ty annars Vi arma kvinnor! Hur man gnor och Nog får man alltid sin beskärda del, luåt bara våra egna växa fria, Som de ha börjat nu i våra dar, Om mera » flykt » vi få, jag vågar Att nog få fåglarne ha sina kvar. gevär.
Nina måste ofta jemföra denna resa med den hon gjorde i sin första ungdom, då hon som ett såldt och viljelöst offer följde sin gamle man. Också nu var det vår, men den skorrade icke som den gången i hennes öron. Nu voro alla de blommande fruktträden och syrenbuskarna, hela det nyvaknade, mångfaldiga lifvet omkring dem ett uttryck för hvad hon sjelf upplefde. Allt föreföll henne som ett ackompagnemang till hennes egen kärlekssång. De reste utför Rhen, och i en liten stad der kommo de till ett hotell, som föreföll Nina något likt ett annat hotell, der hon en afton hade afgjort sitt öde i sitt första giftermål. Det hade plötsligt blifvit mörkt, alldeles mörkt, som det blir i södern. Det fans ingen måne på himlen, endast en mängd små gnistrande stjernor, som oafbrutet darrade och skälfde, som om de skrattade. Luften var sommarvarm, och doftande ångor från de blommande buskarna strömmade upp mot altanen. Der sutto hon och han, tätt bredvid hvarandra. Nedanför drog en skara studenter förbi och sjöngo. En af dem hade en gitarr, och en annan trummade takten med ett par trälappar. — De pratade och skrattade och sjöngo högt, och så försvunno de igen. — Det var som om allting blef dubbelt stilla efter dem. Det kom öfver Nina denna känsla af en fullkomlig lycka, som förskräcker en. »Hvarför skall tiden gå?» hviskade hon till honom. »Hvarför skola menniskor skiljas åt och dö? Detta skulle vara evigheten.» Henrik Tofte hade aldrig varit ute och rest förr, och han roade sig som ett barn öfver allting. Han älskade det oväntade och oberäkneliga, och de gjorde derför aldrig planer på förhand, nej, det kunde till och med roa honom att i sista ögonblicket förändra den allra bästa plan, endast för att få det nöjet att följa en annan. Ibland var det en missräkning för Nina, då hon på det sättet ofta kom att gå miste om något, som hon mycket gladt sig åt, men det var dock på det hela taget så likgiltigt.
Bomull, Bomullsgarn. Ull. Socker, lått. Tobaksblad och stjelk. Åren 1831—40 infördes i medeltal » 1841—50 » » » 1851—54 ■ » » .. Af lifsmedel och dryckesvaror utgöra följande de mest betydande importföremål, hvarvid likväl hör anmärkas, att, hvad de egentliga vällefnadsartiklarne angår, de växande siffertalen i införsels-tabellerna olvifvelaktigt till någon del äro att tillskrifva i 11 fö rsels-a fgi fte inas nedsättning i den mån, att mindre retelse till tullförsnillning ägt rum. Kaffe. Salt. Sill, saltad. Vin. Årrak, Cognac och Rum. Tunnor. Tunnor. Kannor. Kannor. Derefter har införseln år efter år stigit, synnerligast af bomullsoeh ylleväfnader, deraf tullspecialerne upptaga för åren 1842—50 i medeltal U. 227,640 » 1851—54 » » 297,496 år 1855 » » 856,084. Att spanmul numera endast undantagsvis i någon större mängd införes, ådagalägges af följande sammandrag, som dock omfattar 3:ne svårare missväx l-år. I 36 Införseln till Götheborg af spanmål af alla slag utgjorde: åren 1831—40 i medeltal T:r 15,063 » 1841—50 » >, 6,078 » 1851—54 » >, 43,358 år 1855 » ' » 4,751. Till betydligare införsels-artiklar böra äfven räknas oberedda hudar, tran och numera äfven stenkol, hvarmed förhållandet synes vara enahanda, som med förut anförda råämnen af utländskt ursprung, hvilka till förädling eller vidare beredning här införts. Oberedda hudar och skinn. Tran. Af stenkol infördes:
« Hr Mo n t go m m e r i e, Rob. Nils Germ.: Man har sagt, att det vore ett dåligt exempel om ett bolag, så rikt som det förev:de skulle erhålla understöd af Staten. Jag tror visserligen att detta påstående såsom en allmän sats kan gälla; men man torde böra taga i betraktande de omständigheter, som i detta hänseende förefinnas. GefieDala-jernvägen, som var beräknad att kosta 3,600,000 Rdr kommer i stället att upgå till 5,200,000 Rdr, och bolagets ansträngningar äro således härigenom i oväntad grad tagna i anspråk. Man skulle visserligen kunna säga, att då anläggnings summan är så stor, bör bolaget kunna finna utvägar att sjelf an skaffa lån; men dervid möter att den enda pant, som kan gifvas för ett dylikt lån är jernvägen sjelf, och i den har redan Slaten inteckning och företrädesrätt. För öfrigt är bekant huru svårt det är att erhålla lån under nuv:de förhållanden, hvadan man måste anse att bolagets begäran icke varit obillig. Men hvad som hufvudsakligen verkat till detta förslags tillstyrkande har varit att man i andra länder ser, huruledes Staten skyndar den enskilda industrien till hjelp och söker förekomma att arbetarne lida brist på verksamhet; och jag tror också att det icke gifves något lämpligare och för Staten mindre kostsamt sätt, än detta. Genom i fråga v:de förslag erhåller GefleDala-bolaget ett lån på så hårda vilkor, att om förhållandena inom tio år komma alt förändras, hvilket man måste förmoda, bolaget långt dessförinnan kommer att återbetala det. Det är således icke sannolikt att Staten kommer att lida någon förlust, hvaremot hon har den säkerhet att ett vigtigt arbete blifvit understödt. Hufvudsakligen på grund af detta sista skäl, eller den skyldighet, som jag funnit att de flesta stater redan erkänt, att så mycket som möjligt befordra sådana arbetsföretag, som det ifrågavide, har jag med min röst bidragit till förslaget, och anhåller fördenskull om bifall till detsamma. Hr Prytz, Lars Adoif: