Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stil författanDe od) utgifning af goDa läfeböcfer för allmogen . 1,000: — 42:o Stil unDerflöD för Den fattigvård, forn unDer år 1848 bör af ©taten befojlaö 10,000: — 4 9 43:o $ör 0erafimer^ajarettet$ miDmagtljållänDe 4,500 R:Dr ärligen unter åren 1849 odj 1850 44:o 0åfom btDrag till en font) för pcnftortering af Söorgmäftare i Rifetö fläter, utom 0tocfholm, famtiCom# mtéfton$*2anDtmätare jemte Dejja tjenjlemänS enFor och barn, beräfnatt fot* åren 1849 od) 1850 45:o UnDerflöD till Slrméenö ^enfionöfafja för nämnte 2:ne åo Sillfammané £3:co R:Dr 2,307,877: 41. 1. Sitt fåfom lånebttråöett från mårt Rifégälb$*$ontor utgå, unter De milfor odj enligt
Friherre von platen, Laltza!-, trodde at om den kunde hänföras och anses endast såsom förolämpande mot Nidderskapet och Adeln, wore det ofelbart tilräckeligt, at den innom Ost, pä hwad sätt Ståndet för godt funné, afgjordes. Men när man besinnade, at den innebure ek klander af alla Ständens gemensamma beslut, bordeden med yttersta warsamhet handreras. Pa hwad sätt Högloft. RidDerskapet och Adeln behagade besluta, wore det hans ranka, at er parti borde tagas som wisade, at Ridderssaper och Adeln ogillade hwad Herr gyllensvaan mot Riksens Ständer brutit. Friherre 8tael von plollstein begärde äfwen denna nya fraga pä bordet, och protesterade emot all öfwerraskning, emedan et beslut af RidLerskapet och Adeln redan i början af Riksdagen är tagit, at ingen sak genom acclamation genast ssulle afgöras, utan hwila ril nästa plenum. Dett 2 Mars. 19 Friherre Ooäerström, )aoo!r. Det är omöjligt, at en Ledamots protest kan hindra den ifragawarande Lxpecktionen. Det ar til och med en löjlighet at derwid fästa nägvn uppmärksamhet; således kan Herr Landtm'arjkalkens proposition rörande anmodan til Lxpeöitions-Utffottrt Utan någon swarighet bifallas. Fragan om Herr 6^llen^ 8varms förseelse kan uptagas när det faller Herr Grefwen och Landtmärffalken samt Nidderffaper och Adeln lagligt. Denna dagen, är utsatt til kinance-plgneliK afgörande; om Herr Grefwen och Landtmarffalken sa behagar, kunna wi en aftonstund fä sysselsatta ost med Herr (^llensvaLn. Grefwe körner, ^äolpk 66rÄn, instämde häruti, tillaggandes at det behöfdes allenast et tilkännagifwandet om walet til Lxpettitions-.
Förordningen den den 27 April 1810 innehåller. Flere Ledamöters serskilda yttranden bifogas. Stockholm den 18 April 1834- Reservationer af 1:0 Herr Grefve Sparre: ”Då skillnad i äktenskap för osämja makar emellan, efter min tanka, ie Lag-Utskottets betänkande N.-O 42- 9 ej bör för mycket lättas, tror jag, att, utom de föreställningar, som af Pastor meddelas, jemväl, i likhet med hvad nu eger rum, en varning inför Dom-Capitlet bör föregå ärendets behandling af domstol. Utskottet har varit af annan åsigt, och jag får derföre emot beslutet i denna del mig reservera.” 2:0 Herr Prosten Mittag: ”Då jag icke kunnat fullkomligen dela det beslut, hvaruti Ilöglofi. Ulskottets pluralitet stannat i anseende till Doctor Björkmans motion och Doctor Pettersons anförande om oeniga makars skillnad i äktenskap, nödgas jag reservera mig1 emot det antagna betänkandet. Ingenting synes mig vigtigare, än att äktenskapet inom ett välbeställdt samhälle hålles uti all möjlig helgd, och uti lagen eger det säkraste skydd emot lättsinnig upplösning. Våra forntida lagstiftare insågo detta lika tydligt, som de uti folkets allvarligare lynne, dess allmännare religieusa sinnesstämning, enfaldiga men oskrymtade Gudsfruktan och sedernas derifrån oskiljaktiga renhet hade tillräckligt försvar för de strängare lagbestämmelser, dem en senare tid trott sig böra förmildra, och välmeningen ännu icke anser nog underlättande lösningen af de äkta förbund, hvilka religionen helgat till varaktighet för lifstiden. Men, om senare lagar hafva gjort det lättare, än fordom, alt upplösa äktenskap, så röja de likväl ännu tydligen en lofvärd omtanka att förekomma mindre öfverlagda, oskäliga och alltför skyndsamma äktenskapsskillnader.
Jag förmodar således, att ingen svårighet skall möta bifall till mitt förslag. Men för att undanrödja all betänklighet, vill jag deruti medgifva den modification, att om än Banken efter de tio årens förlopp icke vore ^kyIdig inlösa sedlar af det aflysta formuläret, skulle det likväl vara obetaget sådana sedlars innehafvare, hvilka försummat att inom behörig tid dem mot gångbara sedlar utbyta — hvilket fall i anseende till den utsträckta prescriptionstiden lära blifva ganska sällsynt — att i ansökningsväg hos ett blifvande BancoUtsk. söka på anförda skäl göra deras rätt gällande, då bemälde Utsk., på grund af de bevekande omständigheter, som vid hvarje särskildt fall kunna sig förete, likasom händelsen varit med ersättning för af eld förtärda eller skadade sedlar, må hos R. St. äga öppet att, oaktadt prescriptionsliden tilländagätt, tillstyrka inlösen. Någon hård behandling kan då ej forevitas; men de dåliga och lätt efterapade eller lätt förfalskade sedlarna vore emedlertid, till mångfaldig båtnad, satta ur omlopp. För att småningom vänja och tillhålla allmänheten att tillvexla sig de nya sedlarna kunde ock, såsom med de numera aflysta dalerssedlarna är fallet, de gamla bancooch riksgtssedlarna efter fem års förlopp efter kungörandet icke i kronouppbörden emottagas; äfvensom de efter samma tid kunde förklaras icke vara gällande vid liqvider man och man emellan, ehuru ytterligare fem år i Banken inlösningsbara. Det torde invändas, att detta åter är en nyhet, som, fästad vid realisationen, skulle kunna bidraga till misstroende till densamma och föranleda till silfvers uttagande ur Banken. Det vore dock besynnerligt, om en stor och hufvudsakligt nyttig anstalt skulle utesluta andra äfven nyttiga förfoganden. Af det goda lärer man aldrig kunna få för mycket, och jag föreställer mig, att Rikets representanter hafva nog vishet att icke af ett så föga grundligt motiv tillbakahålla eller uppskjuta ett steg, som dock förr eller senare måste tagas, och hvartill förnämligast religiositet och mensklighet, men äfven materiel hushållsprincip uppmana.
Det tillhör den enskilda omtanken att tillställa sådana föreningar inom provinserna, hvarigenom följderna af sådana olyckor kunna godtgöras och blifva mindre kännbara; men att tillstyrka Ständerna att medgifva sådana afskrifningar som den ifrågav.; det kan jag icke annat än afstyrka, emedan det inleder på ett falt, der ingen gräns för missbruk kan finnas. Frih. von Kraemer: Jag anser mig blott böra upp lysa, i anledn. af den siste talarens yttrande, att arrendatorer af kungsgårdar icke få deltaga i sådana öfverenskommelse!1, som t. ex. brandstodsförening^1 eller dylikt. Frih. Cederström: Yäl finnes en författning, som förbjuder, alt Kronans byggnader få brandförsäkras, emedan massan af Kronans hus försäkra sig sjelfva; ty om de skulle försäkras i brandförsäkringsverket, skulle praemierna utgöra mera än ersättningen. Men jag känner ingenstädes någon författning, som förhindrar innehafvarne af dessa kungsgårdar alt ingå i dylika föreningar inom det län, der egendomen är belägen, och som bevis derpå får jag åberopa, att under den tid jag var landshöfding på Gottland och der inrättade en brandstodsförening, ingick äfven Roma kungsladugård deruti för samtliga sina och toipens byggnader, glöda, inventarier och allt. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla StatsUtsk:s utlåt. Ropades starka ja, blandade med nej. Då Hr Frih. o. L a n d t m. i anledn. häraf förklarade sig hafva funnit, det ja öfverrösta! nej, begärde Frih. Fleming, Herman Reinh., votering. Upplästes till justering och godkändes följande voterings-proposition : Den, som bifaller StatsIJtsk:s utlåt. N:o 165, voterar ja} den det ej vill, voterar nej; 38a D c n ao Juni e. m. Vinner nej, anser R. o. Ad. de vid ofvannämnda utlåt, gjorda anmärkntr föranleda dess återremitterande. Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 26.
Hr Stjernsvärd, Gust. Magnus, och yttrade: Icke närvar, vid det beslut, som i sisth plenum fattades i anledn. af Allm. Besvärsoch Ekon.Utsk:s utlåt. N:o 80, får jag, i anledn. deraf och på grund af 56 §:n Riksd.- Ordn., väcka följande motion, som jag anhåller måtte blifva till de förenade Statsoch Ekon.Utsk:n remitterad. Hr Stjernsvärd uppläste derefter följande: Uti de flesta länder är den princip antagen vid arméernas - Den 26 Aujuili f. m. nes beklädnad, att byxorna förfärdigas af olika färg nied lif-plaggen. Orsakerna härtill äro: 1:0 Den mindre kostnad, sorn åstadkommes deiigenom, all, då särskildt byxkläde finnes, det af fabi ikanten kan göras smalare än vanlig klädesbredd, d. v. s. 8 qvaitcr bredt, och att, detta oaktadt, det ej ätgår större längd för ett par byxor under detta förhållande, än hvad sorn under vanlig klädesbredd för delta plagg måste beräknas, men deremot de remsor, som blifva öfver vid förfärdigandet af ett par byxor af kläde med vanlig bredd, ej uti nytta kunna motsvara den minskning uti kostnad, som uppkommer genom det mindre erforderliga råämnet för förfärdigandet af kläde med endast 8 qvarter» bredd. a;o Den minskning i kostnaden, sorn åstadkommes derigenom, alt en mindre dyrbar, dock lika ändamålsenlig färg användes för byxän för lifplaggs-klädet.
Dito på viss lid eller lifstid Skattlagde Fisken och.Fiskelägenheter Dito Krono Dito Frälse Oskattlagde Dito Frälse Tullmjölqvarnar med 5n par stenar Tullsågqvarnar, Grofbladiga . Dito Finbladig» Husbehofs-Mjölqvarnar, deraf 37 Husbehofs-Sågqvarnar Brädgårdar Stampar . , Stång jerns-Yerk Ämneshammare Masugnar, (deraf 3 stycken öde) Jern-Manufakturverk af särskilte slag Jerngrufvor (deraf \ öde) Pappersbruk . Tegelbruk Oljeslagerier . Garfverier Rlankläders-Fabrik Klädes-Fabriker' Färgerier Kalkugnar Pottaskebruk . Ättike-Fabrik . Fa rtvrr b yrbak Djurgårdar Teater Ständige Räntor. O » fia Cw p Efter 2i(lra Art. D3 B ? Cd p p: • Jnderhållne Kreatur CJ ►B ►O Bevillning efter 1823 och 1830 årens cd a » M Efter 2:ilra Art. 52 O SL d P* 0 B frT S? n B estö s» n n o_ aT Sr X Ci rt P* 0 cr ‘ 0 te rr *4 < 5’ o o < rs r-> §. i i8i3 års, , 4*„ 5 823 års §§• fr. 1 O. 6, 7 §§ i 1823 •— * r. 0. m. 2 t. 0. ärs, fr O. n». j fö > n u. 8 §• ärs i83o ! n. 21 t !6 §§. S ärs i83o 37 t. 0. ra. åo §§. i i83o ärs.
Vidare yttrar Utsk:t, samma sida, hvad länsstyrelserna med deras underlydande talrika tjenstemannapersonal angår, »det vara uppenbart, att en qvinna är alldeles olämplig för de flesta hithörande befattningar, såsom länsmannens, hvilken vid tillfällen af oordningar måste uppträda med manlig kraft och beslutsamhet, kronofogdens, hvars uppgift förutsätter enahanda egenskaper o. s. v.» — Likaså utesluter Utsk:t qvinnan från landssekreterares och landskamrerares, lör att nu ej nämna landshöldings befattning, på grund deraf, att dessa tjenster tillsättas med kunglig fullmakt: — en temligen godtycklig grund, men som Utsk:t emedlertid antagit för giltig. Men kan det nu, när de här uppräknade sysslorna afräknas, såsom oupphinneliga för qvinnan, vara skäl att inlocka henne i landskansli och landskontor för vinnande af dervarande underordnade platser, dem man hittills, och med fog, betraktat såsom plantskolor och trappsteg för framtida befordran till de ofvannämnda vigtiga platserna? Om jag visserligen må medgifva, att en äkta förening, ingången mellan länsnotarien och landskontoristen, kunde, då de sålunda så till sägandes finge koka i samma gryta, förhjelpa dem till en bättre utkomst, till en början, på (lerås knappa aflöning; så återstår dock den betänkligheten, att, kanske hvart enda år, en tid bortåt, den qvinliga parten i detta embetshushåll, kunde blifva urståndsatt att sin tjenst förrätta, jag medger af den mest aktningsvärda anledning, meri i alla fall ledsamt för den önskvärda kontinuiteten af ärendenas oafbrutna handläggning, då tjenliga vikarier icke alltid fås, just när man ville hafva dem till hands, En annan olägenhet kunde ock tänkas uppstå af dessa qvinliga subjekter på underordnade platser i embetsverken. Man känner huru oemotståndlig qvinnan ofta är, när hon sättes i tillfälle direkt verka, under personligt inflytande, på mannens åsigter och beslut. Historiens vittnesbörd äro härom ojäfaktigt talande.
8 Mars j83q, Preste-Ståndet d. 8 — Borgare-Ståndet d. 8 Bonde-Ståndet d. 9 —, Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse om utfärdande af en Författning, angående Lagfoljandet af så kallade Undanta gs-contract, S. A. K. f~£as Rikets Ständer har framställning blifvit gjord om angelägenheten deraf, att, me - 9o Exp.-Utsk. Förslag till lind. Skri/v. N.-a 43 i. deist stadgade föreskrifter, för sådana egare af fast Egendom, hvilka, på sätt i åtskilliga orter af Riket är öfligt, afhändt sig egande-rätteri dertill, under förbehåll af antingen fortfarande nyttjande-rätt till större elier mindre del af samma fastighet, eller viss afkomst deraf eller andra förmoner, bereda säkerhet att af de betingade vilkoren komma i åtnjutande, enär erfarenheten visat, det dylika afhandlingar sällan lagföljas, hvaraf de nya egarne till hemmanen, föregifvande sig ej hafva af sina fångesman erhållit kännedom om afhandlingarnas tillvarelse, tagit sig anledning att söka undandraga sig dessas uppfyllande. På grund häraf få Rikets Ständer, som anse de sålunda öfverklagade olägenheter lämpligen kunna förekommas derigenom, att de fördelar, hvilka, vid sådan öfverlåtelse af hemman betingas, varda uti den afhandling, hvarigenom öfverlåtelsen ,sker, intagna , hos E. K. M. i underdånighet anhålla , att genom allmän Författning måtte meddelas ett så beskaffadt stadgande: ”Uti de af handlingar j hvarigenom e”gande-riitt till hemman af händes , med ”förbehåll om undantag eller andra förmo”ner af det upplåtna hemmanet j skall sp«- "cifik uppgift intagas på alla de betingade \förmonerna Rikets Ständer framhärda etc. Exp.-Ulsk. Förslag lill und. Skrifv. Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 16 Mars i83o.
– Tills vi i morgon råkas och sist middagstiden – sade Harald och begaf sig bort stödjande sin moders arm. Ängsligt slöt hon sig allt närmare till Harald, då de passerade den smala krökta gången, den hon blott en gång förut befunnit sig i ... men då omedveten om allt. När de hunnit genom blinddörren och grefvinnan genom den dörr, som ledde till rummet med matförråderne och hvilken Harald lemnat öppen, första gången på så många år såg himmelens stjernor, uppgaf hon ett svagt glädjeskri och Harald stödde henne allt ömmare, vid det hon stadnade der med blicken fäst på den lilla fläck af himlahvalfvet man derifrån kunde varsna. Åter några steg och hon stadnade åter vid den andra öppna dörren och vid den tredje. Men när stora dörren var öppnad och hon befann sig helt och hållet i det fria, föll hon alldeles maktlös emot hans arm. När Harald såg henne så, mindes han grannt, hvad hans moder sagt dernere i den underjordiska kammaren. Hon bad ju att få dröja der så länge, som fordrades att berätta hennes sorgliga historia, emedan ... såsom hon sade ... «kanske då jag kommer ut i det fria, så dör jag af glädje.» Och om nu så verkeligen inträffade, huru rysligt! Att hafva återfått en mor för att genast förlora henne! Att hafva räddat ett menniskolif, för att detta lif desto snarare skall slockna! Det enda, som återstod honom var hämnden, men nu var hämnden för honom en usel tröst! I sin ifver att bortföra henne, hade han glömt att öfver hennes emot den kalla luften icke särdeles skyddande drägt kasta sin öfverrock; detta gjorde han således nu. Han tog snö och gned hennes pulsar och tinningar ... och lifsandarne vände åter, ehuru långsamt och småningom. – Förlåt, min Henrik, denna vanmakt, som säkert oroade dig mycket. – Ja, men min glädje nu öfvergår oron då. Harald pröfvade nyckeln och fann, att v. Nit sagt sanning; således bröt han af den.
Hon beställde smycken, hon köpte ringar och halsband och urkedjor och armband och juvelsolar — men det var allt af mässing och glas — och hon klädde honom, såsom de hjälpsökande hade klädt den rätta och riktiga. Då bilden var färdig, tog hon en nål och ristade in i kronan: »Mitt rike är endast af denna världen». Det var, som om hon fruktat, att hon själf ej skulle kunna skilja bild från bild. Och det var, som om hon velat freda sitt samvete. »Jag har ju ej velat göra en falsk Kristusbild. Jag har ju skrifvit i hans krona: ’Mitt rike är endast af denna världen.’» Därefter slog hon om sig en stor kappa, gömde bilden under den och gick upp till Aracœli. Och hon bad, att hon skulle få göra sin andakt inför Kristusbilden. Då hon nu stod inne i helgedomen, och ljusen voro tända, och järndörren öppnad, och, bilden visade sig för henne, så började hon darra och skälfva och såg ut så, som om hon hölle på att svimma. Munken, som var med henne, skyndade då in i sakristian efter vatten, och hon blef ensam i kapellet. Och då han kom åter, hade hon begått helgerånet. Hon hade bytt till sig den heliga, undergörande bilden och satt den falska och vanmäktiga på hans plats. Munken märkte ingenting af bytet. Han stängde om den falska bilden med järndörr och dubbla lås, och engelskan vandrade hem med Aracœlis skatt. Hon ställde upp den i sitt palats på en fotställning af marmor och var så lycklig, som hon aldrig förut varit. Uppe i Aracœli, där man alls intet visste om den skada man lidit, tillbad man den orätta Kristusbilden, som man hade tillbedt den rätta, och då julen kom, byggde man honom, som brukligt var, en den skönaste grotta ute i kyrkan. Där låg han, så skimrande som en juvel, i Marias knä och omkring honom voro uppställda herdar och änglar och vise män. Och så länge, som grottan var rest, kommo barn från Rom och Campagnan och lyftes upp på en liten predikstol i Aracœlis basilika, och de predikade öfver det lilla Kristusbarnets ljufhet och älsklighet och höghet och makt.
Det torde emellertid, särdeles vid en tidpunkt, då för ett fullt ändamålsenligt ordnande af det redan befintliga Central-institutet ett så betydligt anslag måste tagas i anspråk, vara lämpligast att Statens bidrag till de i landsorterna upprättade anstalter till en början inskränkes till ett något mindre belopp, och har jag på dessa skäl och då icke heller någon ytterligare undervisningsanstalt för blinda lärer kunna för närvarande finnas oundgängligen behöflig, sedan numera, efter hvad den för Allmänna Institutet för döfstumma och blinda uppgjorda och Eders Kongl. Maj:t i en föregående punkt föredragna verksamhetsplan gifver vid handen, detta institut kan till undervisning emottaga 60 blinda elever, vid sådant förhållande ansett mig, i anledning af Rikets Ständers ifrågavarande underdåniga skrifvelse, böra tillstyrka, att Eders Kongl. Maj:t i Nåder täcktes hos Rikets Ständer göra framställning om anvisande af ett årligt anslag af 15,000 Riksdaler, att, efter Eders Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, användas till understöd för sådana mindre anstalter, i hvilka medellösa döfstumma barn till vård och undervisning blifva intagna; — lärande, derest detta mitt underdåniga tillstyrkande i Nåder bifalles, någon särskild åtgärd i anledning af ofvan omförmälda ansökningar af styrelserna öfver vårdanstalterna för döfstumma i Hjorted ch Karlskrona af Eders Kongl. Maj:t icke för närvarande finnas erforderlig. 23:o. På det att, tilldess den beslutade regleringen af presterskapets löner blifvit Fortfarande verkställd, åtskilliga i afseende på en stor del af nu tjenstgörande Komministrars och ( Kapellpredikanters lönevilkor öfverklagade missförhållanden skulle kunna afhjelpas, svagast der sådant af nödvändigheten mest påkallades, funno Rikets vid sistförflutna riksdag aflönade Komförsamlade Ständer skäligt att, till förbättring af de svagast aflönade Komministrars, ministrars m.
Sina barn erforderlig utstyrsel, torde dock påminna sig det grundkapital af 4 milhr, hvarföre räntan med .200,000 E-.dr årligen utbetalas till Konungen af Riksg:sKont. En talare har till och med gått så långt, att han funnit Prinsarnes belägenhet så bekymmersam, att de icke skulle kunna föda sig, om ej de nu begärda anslagen af R. St:r beviljades. Jag tror detta påstående vara vederlagdt med hvad jag nyss förut yttrat. I) e» 21 Mai s f. m. 241 I alia fall torde det icke ligga någonting förnärmande för Årfprinsar att vara jordbrukare; vi veta ju att Sveriges Kronprins icke ansett det förnärmande att vara arrendator af Beckaskog. Hiir har yttrats mycket ogillande öfver den beroende ställning, hvari Årfprinsarne skulle komma till Sveriges Konung. Jag tror, att man icke bör hysa den minsta tvekan i att stidla en Prins i detta förhållande till sin Konung, allraminst när det är fråga om dennes egna barn. För öfrigt har Hr Dalman på ett öfvertygande sätt visat, att detta beroende äger alltid runi så länge Prinsarne äro ogifta, och jag hemställer om deras inträde i äktenskap bör utgöra någon grund att förändra detta förhållande. Hr Cederschiöld har yttrat, att det vore brist på oppositionsmän. Jag tror att Hr Cederschiöld härvid förbisett sig sjelf; han har nemi. samtidigt förklarat, att lian står ensam, utan att tillhöra något parti. Han är således i opposition med alla, således en oppositionsman i superlatif bemärkelse. En annan talare har, såsom skäl till anslagens beviljande åt Prinsarne särskildt, åberopat den fördel som derigenom skulle upstå i så måtto, att derest någon af dessa Prinsar doge, hans anslag då kunde indragas. Jag anser icke detta sköl vara fullkomligt riktigt. Vi påminna oss, om vi gå tillbaka till 1848 års BiksStat, att densamma för Arffurstarne uptager ett anslag af .20,000 It:dr b:ko. Efter den åsigt, som den värde talaren hyser, hade denna summa bort blifva minskad år 1850, hvilket dock ieke skedde.
Men, som sagdt, för hos Eder specerist i Stockholm och de flesta landsortsstäder frösådden lämpa sig de nya blomkrukorna icke riktigt bra. Huru skola vi nu inrätta våra små » drifbänkar ». Då man nyttjar en cigarrlåda att så i, skadar det icke att skära ett hål i lådans botten och däröfver lägga en krukskärfva — åtminstone har jag gjort så. I lådan lägger jag vidare ett tunnt lager af träkol och så något finsållad, sandblandad jord — till all frösådd tar jag en tredjedel sand på två tredjedelar jord. I krukorna, som jag väljer tämligen stora, lägges först den vanliga krukskärfvan — en tegelstensbit af lämplig form kan ock göra tjänst — sedan ett lager af sönderkrossade krukskärfvor, därpå ett lager af träkol och så jordblandningen. De skärfvor, som nyttjas, böra vara torra och rena. Då både krukor och lådor skola betäckas af glasskifvor (hvilka, i parentes sagdt, böra vara tillräckligt stort tilltagna), måste man vid jordens ifyllande tänka på att de småttingar, hvilka skola komma att växa där, måste ha litet utrymme att växa också på höjden. 1 j k 2 tum — ber tusen gånger om ursäkt för det gammalmodiga uttrycket — är tillräckligt. Nu ha vi då allt i ordning för sådden. Vid såningen måste vi iakttaga att mycket små frön — t. ex. gloxinia-, cinnerariaoch begoniafrö — sås ut ofvanpå jorden och lätt öfverströs med några små nypor fin, sandblandad jord; större frön åter petas ned i jorden, ehuru ej till något nämnvärdt djup, för så vidt det ej är fråga om så stora frön som äppleoch apelsinkärnor o. d. Och fröna — huru skola de vara beskaffade? Ja, därvidlag behöfver man ej göra sig bekymmer. Godt blomsterfrö kan erhållas från en hel del trädgårdsföreningar och fröförsäljare här hemma i Sverige, mycket godt frö t. o. m. — sedan kommer det an på att vi icke gömma på det så länge att det blir förlegadt. En iakttagelse, som jag gjort angående förlegadt frö, vill jag här omnämna. Ett år satte jag gammalt araliafrö och ett annat år gammalt feberträdfrö.