Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då å andra sidan förekommit, att coursen på ett naturligtvis efterhand och utan minsta skakning redan förbättrats och vid b:co-Iuckans öppnande till utvexling än vidare måste förbättras i den mån, att uttagning och utskeppning af silfver ej kunna erbjuda någon vinst, när alla dermed förenade omkostnader tagas i beräkning, har detta förhållande besegrat all den betänklighet, som hos mig uppstått, och öfvertygat mig, att tiden nu är den lämpligaste att sätta realisationen i verket, helst erfarenheten lärer visat, att efter skeppningens slut coursen vanligen höjt sig, samt i hvad fall sorn helst Banken ingenting bör periclitera med de garantier , Utsk. föreslagit. Det rådligaste, äfvensom det rättenligaste, är således, att den af Statsmagterna beslutade och af alla ordningens vänner så ifrigt efterlängtade realisationen ju förr desto hellre må bringas till verkställighet, hvartill lämpligaste tiden äfven torde vara inne under det B. St. äro församlade, hvilka då, om så skulle fordras, i vissa möjligen förekommande, oförutsedda vigtigare detailfrågor kunna lemna nödiga föreskrifter. Jag gör mig förvissad, att alla anstalter för utvexlingens verkställighet och oafbrutna gång, jemte hvad i sammanhang dermed i afseende å utgifvandet af nya sedlar bör iakttagas, äro så förberedda, att något uppskof icke vidare må sältas i fråga, sedan utvexlingsdagen blifvit bestämd, hvarom ett förhastadt beslut i den vägen vid förra riksdagen lemnar varning; börande vid utvexlingsdagens bestämmande jemväl tagas i betraktande omgången af ärendets behandling i hela dess vidd och den tid, som fordras, innan det definitivt af Statsmagterna hunnit blifva af - Den - Maj. 307 gjordt oell innan det fattade heslutet hunnit promulgera?, på det hancoluckan ofelbart må till utvexling upplåtas den dertill beramade dag. Hr Stuart, Carl Gust.:
Då nu kostnaderne och de temporaira oldgcnheterne af Skiftes-förrättningar äro betydliga, så är det klart, att det blir en förlust både för den enskilde och för jordbruket i' allmänhet, om flera förrättningar användas till ernående af det ändamål, hvartill blott en enda varit behöflig. Om Lagstiftaren således å ena sidan bör medgifva, att flera än 3:ne skiften kunna ega rum, måste han likväl å den andra tillse, att denna tillåtelse, ämnad till undantag, icke upphöjes till regel. Man har påstått, att Jordegarne, gode Männen och Landtmätaren lika så väl, ja må hända bättre än Egodelnings-Rätten, förstå bedöma, om egorna kunna läggas i 3 skiften, eller 4 erfordras. Utan att träda Landtmätarens och gode Männens insigter för nära, torde det vara tillfyllest, för denna argumentations försvagande, att erinra, det man i Skiftes-stadgan utgått ifrån den prassumtion, att Egodelnings-Rätten i alla skiftesärenden eger större oväld och insigter än Landtmätaren och gode Männen, enär deras åtgärder äro underkastade Egodelnings-Rättens pröfning. Denna Rätt är derjemte att anse såsom andra instantien i Skiftes-ärenden; och samma prassumtion, som i allmänhet finnes, att tvänne instantier, om också den högre i sjelfva verket ej vore mera upplyst, snarare upptäcka och rätta felaktigheter än en enda, eger också vid ifrågavarande fall sin fulla giltighet och tillämpning. Denna senare prassumtion är så naturlig och hvilar på så allmänt erkända 2 2 Helg* samt Allm. Bes v.- och Oecon.- Utsl:s Betänkande JV:o 21. grunder, att den icke torde kunna bestridas, ty ingen nekar t. ex., att i allmänhet tvänne kloke mäns omdöme är vigtigare än en endas, att i domstolar, der alla Ledamöterne äro lagkunniga, tvänne röster böra gälla mera än den tredjes, och att de flestes böra bestämma domslutet.
Erfarenheten har ådagalagt att landets bränvinsbrännare under sednare åren kämpat med stora svårigheter och den tryckta ställningen, som en tid varit rådande i några orter af landet, har otvifvelaktigt till stor del förorsakats af de stora förluster, sorn, oaktadt den till utseendet höga tullen å utländskt bränvin, drabbat bränvinsbrännare. Det är ingen hemlighet att här i landet på den aldra sednaste tiden ett stort antal bränvinsbrännare kommit på obestånd till följd af de förluster, som bränningen för dem medfört, och få lära de vara, som skördat deraf någon vinst. Många bränvinsbrännare, hvilkas hushållning derför icke lagt hinder i vägen, hafva också nedlagt en rörelse, som endast leder till förluster eller undergång och under sednaste brän ningstermin har tillverkningen understigit behofven så betydligt att en import af en till två millioner kannor bränvin är att emotse, innan nästa bränningstermin inträder. Vid sådana förhållanden, hvilka ingen lagstiftare eger rätt att förbise, måste man göra sig den fråga, om det kan vara Ständernas mening att låta en för vårt land så vigtig näring, som bränvinsbränningen alldeles gå under. Vårt land eger så stora frihandelsifrare, att de skulle fä»na sia; åt om landets hela behof af bränvin, lik 7 O O som så mycket annat, kunde tagas från utlandet, blott priset blefve ett eller annat öre billigare. Man har längesedan glömt de bevekelsegrunder, som föranledde Rikets Ständer att för icke fullt tio år sedan höja bränvinsskatten från en obetydlighet till 50 öre kannan. Då ville man, genom bränvinets fördyrande, minska förtäringen deraf, och man uppnådde också detta fosterländska mål, ty bränvinet uppgick till 2: 50 öre kannan och supandet aftog i samma mån som priset stegrades. Det är egent ligen från denna tid. som de stora framstegen i vårt land i moraliskt och ekonomiskt hänseende härleda sig; och det är i första rummet den nya bränvinslagstiftningen, som gjort dem möjliga. Men det är fara värdt att förhållandet snart kan ändra sig och att lagstiftningen, om den icke aktger på erfarenhetens vittnesbörd, snart kan för framtiden tillintetgöra det goda den uträttat.
Proposition, A:o 97. anställd lagsökning blifvit hos offentlig myndighet anhängiggjordt, hvarigenom köparen, som med säkerhet kan påräkna, att den emot en handelskund alltid obehagliga åtgärden af en lagsökning ej förr än i yttersta nödfall vidtages, får en omedelbar fördel af att utdraga pä tiden med liqvid så mycket som möjligt och på säljarens bekostnad gör en räntevinst för hvarje dag han med godvillig betalning uteblifver. Icke ens då försträckningen skett på öppen kredit eller så kallad löpande räkning medgifver den nu gällande lagen mera än 5 procent ränta från lags öknings dagen för det saldo, hvarmed räkningen slutar, ehuru lagen häruti står i strid med ett redan länge vedertaget handelsbruk, som lagskipningen i sednare tideF väl i möjligaste måtto sökt, men icke alltid, emot lagens bod, såsom t. ex. i konkurser, förmår att upprätthålla. Det säger sig emedlertid sjelft, att en så beskaffad, inför lagen uppdragen skillnad emellan bättre och sämre slag af fordringar, nödvändigt måst, isamma män den alltmera stigande mängden af sinsemellan täflande säljare lagt köpe-: vilkoren i köparnes händer, föranleda till det bättre slagets utträngande och begagnande i stället af de sämre, men för köparne mera fördelaktiga, bok-fordringarne, på samma sätt, som ett sämre mynt alltid ur rörelsen uttränger ett bättre. Skulle något särskildt bevis härpå behöfvas, så igenfmnes det ock uti fruktlösheten af de hittills gjorda försöken att, med nämnde skilnads bibehållande, tillvägabringa ett annat förhållande.. Redan år 1798 förordnades att i ali partihandel på kredit köparen skulle vara skyldig att, i utbyte emot qvitterad räkning, lemna sin skriftliga förbindelse å det borgade beloppet; men då lagen fortfor att göra ett annat förfarande för köparne vida fördelaktigare, förblef föreskriften utan tillämpning och befanns slutligen så ändamålslös, att den genom Kongl, förordningen den G Oktober 1848 helt oeh hållet upphäfdes.
Det är: genom Kraften lefva de i och för sig sjelfva; genom Harmonien lefva de tillsamman, i ett nöje af jemnvigt, en lycksalighet af jemnmåttade inbördes motsvarigheter – så långt, som de, hvar och en efter sin känsla, sina sinne-organer, lidelser och böjelser, verkligen, eller i sanning, uttrycka den. Men hvilken är de båda principernas eviga Enhet? Det Godas ur-varelse; hvilken med detsamma är det Sannas (eller Verkligas) och det Skönas: Gud. Genom Harmonien uppenbarar Gud sig vara mer än Makt, än blott Styrka; genom henne uppenbarar han, att den alstrande Allkraften är skapande Allskönhet och ordnande Allvishet; hon är, såsom sådan, det i allting herrskande Gudomliga Förståndet. Det är detta förstånd, som gör, att det lefvande Hela förblifver i sitt lif och sin helhet, eller aldrig splittrar sig åt, sönderfaller, går under. Sådant skulle eljest kunna ske; ty hos den skapade Varelsen kan inträffa, att der yttrar sig än Kraft utan Harmoni, än Harmoni utan Kraft. Särskildt kan Menniskan, som – i sitt rätta skick – är Naturens högsta sammandrag, afbild, helgedom, tempel, göra sig så beskaffad. Väl är äfven då, hvarken (i förra fallet) Harmonien, eller (i sednare fallet) Kraften, rentaf frånvarande: ty dermed skulle varelsen upphöra, att ens på ofullkomligaste vis utgöra någon beståndsdel af ett Helt; den vore rakt hängifven åt förintning. Men hvad som är tillstädes af den ena eller den andra, är då tillstädes i ett så knappt mått, att detta ej kan anses för annat än brist. Kraftens brist på Harmoni, är Bålhet, eller sig förhäfvande Råhet (invändig, om än ofta utvändigt afglattad); det är: öfverdrift af sjelf-lif, af egenvilja. Derigeom uppkommer all otyglad passion; således all strid, all fasa, all hemskhet och vedervärdighet; det Vilda och Förvildande. Harmoniens brist på Kraft åter, är Svaghet.
Jag anser, Mine Hrr! saken i sanning högst vigtig. Den berörer, i min tanke, en missriktning i hela nutidens undervisningsväsende, en missriktning, som jag anser det vara en pligt för hvar och en att efter sin ringa förmåga söka bekämpa, den må nu framträda och visa sig, vare sig som katekesplugg i folkskolorna, som lexläsning vid elementarläroverken, eller som den sorgligt ryktbara examensfabrikationen vid universiteterna. Jag yrkar äfven på den grund återremiss, att, efter hvad jag förnummit, ännu en motion i ämnet, och den ändå mer omfattande, lärer vara väckt, hvilken sål., enligt min tanke, borde i ett sammanhang med de ifrågavarande behandlas, då de törhända kunde hoppas få röna ett gynnsammare emottagande och bemötande från Utsk:ts sida, än i detta Betänk, varit fallet. Hr Cederschiöld, Gustaf: Om, då jag yttrar mig i denna fråga, jag icke skulle lyckas tillvinna mig R. o. Adis upmärksamhet, skall sådant icke förundra mig. Frågan gäller hvarken finanser eller ens några materiella fördelar. Deremot vidrör den ganska nära vårt andeliga och religiösa lifs utveckling. Detta måste väl vara af vigt. Vårt tillstånd i ett kommande lif beror ju af huru jordlifvet blifvit användt; och detta jordlif kan ju slutas hvilket ögonblick som helst. Vi veta icke om morgondagen tillhör oss. Innan dess kunna vi vara kallade att aflägga räkenskap för det lif, vi i dag lefva. Endast tanken derpå borde vara tillräcklig att hindra det man ej så fördjupar sig i beräkningar om materiella saker, att man glömmer det något högre, något vida vigtigare för oss finnes. R. o. Ad. har visat förr, att den strängt håller på statskyrkan. Om sådant grundar sig på eti verklig och innerlig öfvertygelse om sanningen af den religion, kyrkan förkunnar, borde deraf följa äfven ett begär, att denna religion måtte blifva hos Svenska folktt så lefvande och varm, som möjligt. I detta hänseende finnes för närvide mycket att önska. Religionen betraktas i allmänhet, om icke med förakt, åtminstone med liknöjdhet.
Herr von Hartmansdorff, Augujt: I det upplästa betänkandet har Lagutskottet yttrat den mening, att nu gällande Författning om barnamord i allmänhet vore rigtig. För min del tror jag deremot, att den tanka en värd Ledamot uti reservationen framställt, är vida bättre. Den går derpå ut att det förbud som hindrar anhöriga och husbönder att underrätta sig om en ogift hafvande qvinnas tillstånd, innan barnafödseln är för handen, måtte upphäfvas, och sålunda förekommas, att icke såsom nu blygselns starkaste verkan uppskjutes till födelsestunden j hvarigenom fostret snarare uppoffras. Jag är öfvertygad, att om man vidtoge den förändring, Hr Ribbing föreslagit, skulle månget lif, som eljest af våldsam hand förkortas, varda räddadt. Den värde Ledamotens anmärkningar synas mig icke vara af Utskottet tagna i det betraktande, som vederbordt, ty Utskottet har, utan att fästa sig vid dem , egenteligen hållit »ig till de motioner, sorn inom PresteStåndet blifvit gjorda. Jag får således underställa Höglofl. Ridderskapet och Adeln om icke betänkandet bör återremitteras, och kan ej nog beklaga, att Herr Ehrenborg är frånvarande, ty jag vet att äfven han hade ämnat göra anmärkningar vid detta betänkande, 342 Kfi 9 September e. mt Herr Cederfchjåld, Pehr Guftaf: I anleclK uing af det utaf Lagutskottet behandlade förslag, till förekommande af egentliga Barnamord eller flarns våldsamma förgörande i sjelfva födselstunden0 anhåller jag att såsomen ny motion få söka visa behof vet af nya åtgärders vidtagande till förekommande af oåkta barns långfamrno först or elfe i Stockholm, genom nöd och elände. Denna Barna-förstörelse, hvilken är vida storin än, man i allmänhet kan föreställa sig, anser jag tämligen lätt att förekommamen torde , innan jag går att dertill uppgifva förslag, i korrthet först få framställa det närvarande tillståndets verkliga förhållande.
ingeniören kunde 1899. mina dyra getskinnskängor och min näst j a g här hade draget i tants ansikte hade hade på tungan ligen där förlopp skulle m e n h e j d a d e m i g v i d t a n k e n p å, att h a n rer, veckas på torget och sedan be o m penningar, med hushållsordning utantill o c h visste också g e n o m m i g i sinnesriktning. Jag för gingo kredit mig. ett middagen. våra vatten, » färdiga. » » Äro möbeln, 3 Altarbordet sakramentskåp, är försedt från hvilket delvis f ö r g y l l d t kors reser sig. — I D U N 1899. i Halmstad sedan löfteso c h i den tanke, Sven C. i Sandhems Älfsborgs förgyllningsO. de där CARLSSON. Gratz län. och hafva KARIN församPÅ BERGET ». Målnings-, dekorationsarbeverkställts af J E firman SÄLLAN dras Högfeldt och Thomsen i Halmstad, därför, skulpturhögt » och skulptören snideriarbetena August Johansson af från har så till omkring bestridts na, 35,000 är orätt. s o m nlefver högt », af kyrkokasVi san utan församlingens betungande. än s k e ä n alla till, att kyrkokassa e n så kunnat betyär den, att viks kyrka af ålder varit kyrka, hvilken Sande n offeroffergåfvor inOch ren. ling teradt. I på tackoffer varit, Altarskranket nya, k o m till s t å n d de fram burits det sig i vattenytan. torde HenNYA KYRKA. synes rikt skulpterad. litenhet mycket K y r k a n s h e l a l ä n g d är e n - 2 5 m., tornets o c h spirans höjd 3 3 m., kyrkväggarnas 5,5 m., skeppets utvändiga bredd FRÅN SKOLUNGDOMENS AFMARSCH från gande socknar, stunä f v e n från utriöfver hafvet, Kyrkan, som land. Där betjänar kes ort.
För min del anser jag det vara en stor skilnad emellan de af Utskotten tillstyrkte åtgärder, och de Lagar, som, i delta afseende, äro utfärdade i England, och den skillnad, som man finnér vara emellan dera, sorn äro gällande uti England, och Skottland', finner man äfven, om man jemföra linland; hvadan jag tror, att man icke bör framlägga andre Länders exempel uti denna fråga. — Den är här helt enkelt den, om en Församling kan få undandraga sig att underhålla sine fattige samt således äga rätt, att påbörda en annan Församling, alt för dem draga försorg; och sont jag anser Utskottens-Belänkande vara välgrundad.!, till förekommande deraf; anhåller jag om bifall derå, med de förändringar, sorn af Preste-Ständet blifvit beslutade. Herr Ribbing, Arvid: Ehuru en af Utskottens Ledamöter nu yttrat, att här icke vöre fråga om , att läggä fattig-vården på en annan klass medborgare, än den, hvilken hittills underhållit dem, och atf föremålet endast vore, att förmå hvarje församling alt vårda sina fattige, torde mig, Den 17 November e. m. såsom äfven Ledamot af Utskotten, likväl tillätas säga motsatsen. Utskotten tillstyrka, alt, derest godvillig öfverenskommelse inom en församling ej kan t rädas, alla Innevånarue derstädes skola erlägga afgift till fattigvården, i mohn af den bevillning de betala. —•
Allt detta tyckes bevisa, att medlen likaväl stå till K. M:s disposition, om de finnas i Riksg.- cont eller éj. Jag vill ej nu ingå uti något bedömmande af huruvida det vore klokast och nyttigast, om dessa medel skulle ingå till Stnts-cont. eller ej, emedan jag tror, att detta icke hör till denna öfverläggning; men jag befarar ingalunda någon våda deraf, att dessa medel ingå till Riksg.- cont., och då två Stånd stannat mot två rör:de denna fråga, bör den, i min tanke, blifva föremål för votering i förstärkt StatsUtsk-, hvarföre jag anhåller 0111 bifall till SlalsUtsk:s, rörtde detta ämne, afgifna betänkande. Frih. Rehbinder, Fred. Wilh.: Denna fråga har blifvit af flera talare, som ogillat betänk., i min tanke så fullständigt utredd, att dervid är föga eller intet att tillägga. Jag anhåller endast att få förklara, det jag, ehuru i högsta grad gillande den syftning, ur hvilken Hr Lagerheim utgått, dock i motsats emot honom anser mig kunna samvetsenlig! säga, att denna fråga alldeles icke är alt betrakta så, att den skulle kunna vid denna riksdag afgöras. Då Reg.F:n tydligen upptager de functioner, som Riksg.cont. har att fullgöra, så går det alldeles icke an alt, utan att i grundlagsenlig väg derom besluta, gifva Riksg.cont. några ytterligare functioner. Skall detta ske, så måste fråga derom väckas i Const.Utsk., hvilken fråga ej förr än vid nästa riksdag definitivt kan afgöras. Frih. Tersmeden har ansett, att R. o. Ad., på sätt redan vid flera förutgående tillfällen under denna riksdag ägt rum, icke borde afslå de voter;s-propos:r från StatsUtsk., som icke innefatta eller upptaga Ståndets i frågan yttrade mening, utan deremot för rättelse härutinnan slika voter:sproposir alltid till StatsUtsk. återremittera.
”Än se’n – då säga vi att vi, af fruktan att icke komma upp nog hastigt, icke töras lägga oss.” ”Om också det går an, så tänk hur illa det ser ut att vi ingenting reqvirera!” ”Det får se ut som det kan! Har icke fartyget kommit klockan 9, så göra vi en promenad för att höra efter det – och vid hemkomsten ha vi druckit té ute.” ” hvilket likväl vi ha ganska litet godt af!” menade Blenda skrattande. ”Åh, hvad du är oförnöjd!” ”Jag tillstår det; med då man är hungrig ”Nå så knipa vi till riksdalern, som jag beräknat för drickspengarne, ty jag säger att jag hellre gör hvad som helst än jag rör en enda styfver af dagtraktamentet!” ”Så får väl jag nu granska min ridikyl!” inföll Blenda, i det hon tog den från bordet; och efter att några ögonblick med en min af tröstlöshet ha känt igenom den, ryckte hon slutligen triumferande upp en hel tvåriksdalerssedel. ”Kors, i himlens namn, flicka, hvad vill det säga? Jag prutade ju sjelf pris på både shalen och skorna, så att du skulle få en styfver öfver till handskar och luktvatten?” ”Emellertid ha vi nu två riksdaler. Således får ångbåtsjungfrun behålla sina drickspengar.” ”Men jag begriper ej ”Mamma tänkte att ingen kunde vara ädelmodig mer än prosten och kommissarien, som gåfvo oss det som fordrades till vivre ombord! När jag tog afsked hos komministerns, räckte den vänlige, gode gubben mig den här tvåriksdalern och hviskade mig i örat: Det är så litet, barn, att jag ger det åt dig sjelf!” ”Se, om icke lyckan alltid är med oss! Nu går jag på stund och beställer oss té – det skall bli ett helt kalas. Och bäst som vi sitta, så skjuter det och ångbåten kommer.” Men tyvärr inträffade ej detta. Téet var längesedan drucket. Och lyssnande än vid fönstret och än vid dörren åt grefvens rum, der allt var tyst, sutto de stackars fruntimren i bäfvan att jungfrun slutligen skulle komma för att bädda.
Ridderffapet och Adeln noga mätte betänka at denna fräga ar twä olika synpunkter kan betraktas den ena, da man undersöker rättwisan, den andra dä man blott rädfrägar nyttan. Skulle nägon fräga om det är rättwist, at den ena Medborgaren mot den andra söker sig sjelf ratt, sä lärer ej twistcn blifwa längwarig. Just derföre finnes i Staten enDomare-magt, och en werkställande magt, pä det godtycko eller styrka ej mätte kunna äga rum. Jag pästär, at Frälsemans-rätt at sjelf panta sina bönder ej allenast är et inträng i hivar mans borgerliga frihet, utan til och med i Domarens och Högsta Maatens rättighet. En lemning efter det barbariska tidehwarf dä Länsberrn dömde sina underhafwande, har den af enskilda intresset warit sä förswarad, at wära tiltagsnaste regenter i afseende derpä ej förmätt förswara fin egen och Statens rätt. Mätte ej patrio, tismen hos detta ständ wara sä matt, at wi för en alldeles enskild fördel längre göre anshräkat rubba borgerlig frihet och den werkställande magtens owilkorliga rätt. Ä den Den 2 I""ii. I den andra sidan om man undersöker nyttan, skulle en oändlighet af stridiga meningar röja sig. Hwar menniska kan hafwa en egen synpunkt at pröfwa det nyttiga, och när fräqan är om en allmän grundsats finnes ingen o sahra le mättstock för desi duglighet än desi skenbara nytta. Lätom osi ej derföre förwillas afstäl som wäl kunna gälla i manga fall, men ej i alla. Lätom osi antaga at en författning, som strider emot naturlig rättwisa och Statens ändamäl, om den ock i mänga fall skulle synas nyttig, ej i det hela kan'wara det. Men om denna författning uphäfwcs bör tiden noga bestämmas, hwarifrän den nya täger sin början, sä at ingen genom förändringen mä bli lidande i sin rätt.
Som denna inbjudning i detta plenum blifvit ånyo begärd på bordet, men ordningen hvaruti den skall förekomma icke lärer kunna anses vara bruten, så anhåller jag att ifrågavandeinbjudning må, om icke komma främst på listan, åtminstone komma så i ordning med det 1111 emellankomna utlåt., alt båda dessa frågor må kunna i ett sammanhang föredragas. H. Ex. Hr Frih. 0. Landtm, nplyste, att Gr. Lagerbjelkes förslag till inbjudning var det enda af de å denna dags föredragmslista uptagna ärenrier, som numera vore oafgjord!, och att, i följd deraf, derest R. o. Ad. förklarade, att StatsUtsk:s ifrågavande mern. bör upföras främst å föredragms-listan för nästa plenum, Gr. Lagerbjelkes inbjudnings-förslag komme att upföras näst derefter. Frih. Cederström: H. Ex:s utredning ronde det formella härutinnan, är så uplysande, att jag ingenting har att dervid invända, eller tillägga; jag anhåller endast att i saken få yttra några ord. Huru än R 0. Ad. afgör inbjudningsfrågan, kommer i alla fall Statslllskis utlåt, att oberoende deraf behandlas. Skulle R. 0. Ad. förut behandlat inbjudningsfrågan och svarat ja, kan man likväl, dä StatsUtsk:s betänk, måste lill pröfning företagas och behandlas, länka sig all R. 0. Ad. vid närmare eftersinnande finner detsamma böra antagas. Inbjudningen blefve således öfverflödig; men hade gått till de öfrige Stånden, hvilka, i tanka att fatta ett med R. 0. Ad. öfverensstämmande beslut, möjligen densamma bifölle. Sådant kunde leda icke till ordnande, ulan till hvarjehanda invecklingar af frågan. Men om inbjudningsfrågan sättes efteråt, så kan man alltid låta dess utgång hos R. 0. Ad. blifva beroende af det beslut, som öfver StatsUtsk:s utlåt, varder af det Höglofl. Ståndet fattadt.