Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men orätt handlar blott den, som sviker sin öfvertygelse. I den meningen gifves det sålunda en allmängiltig moral, att i moralen finnes en allmängiltig sida. Moralens kraf äro uttryck för det högre inom människan, för hennes sanna väsen. Och det fordras alltid af henne, att hon följer detta sitt högre väsendes maning, gör hvad detta fordrar. Men just detta » hvad » kan vara mycket olika på olika ståndpunkter af mänsklig utveckling. I abstrakta satser kunna därför dessa fordringar ej förstås. Alla abstrakta sederegler tåla undantag för individuella fall. Så långt förfis tankegång (förutom en af honom inflickad kritik af utilitarismen, hvilken synes oss något löst förbunden meddet hela),] hufvudsak är nog förfis åsikt oemotsäglig. Men påståendet om abstrakta sedebuds omöjlighet såsom allmängiltiga hade åtminstone tarfvat en närmare utredning. Några abstrakta bud kunna ju otvifvelaktigt uppställas. Förf. förfäktar ju själf ett sådant i satsen, att man alltid bör följa sin personliga öfvertygelse. Och flera sådana torde otvifvelaktigt på abstraktionens väg kunna härledas ur det sedliga medvetandet. Månne ej skillnaden mellan de ohållbara och de hållbara moralreglerna ligger på ett annat håll än i de förras abstrakthet? Det personliga lifvet är visserligen konkret och kan ej uttömmas i några som helst abstraktioner, men kunna därför ej konstanta abstrakta bestämningar däri ingå? — Oss synes felet hos de flesta moralregler vara det, att i dem hänsyn ej tagas till den verkligt moraliska synpunkten, nämligen afsikten, utan blott till den mer eller mindre yttre handlingen. Därför gälla ej sådana bud som de flesta i dekälogen undantagslöst. Men inrym i regeln hänsyn till afsikten, sä äro allmängiltiga abstrakta normalbud icke omöjliga. Ett exempel hafva vi redan anfört, förfis egen princip. Flera skulle lätt kunna formuleras. T. ex. behandla det sinnliga eller opersonliga hos. dig alltid såsom blott medel eller organ, aldrig såsom själfändamål. Och — behandla andra personer aldrig såsom blott medel, utan därjämte alltid såsom själfändamål. Vi inse ej, huru utan ett sådant medgifvande en vetenskaplig morallära skulle få något innehåll.
Utskottets Betänkande, Vll 2, s 685 — 167 6p4> bif. af PresteStåndet, IX s 624, af Adelil, IX s 641, af BorgareStåndet, IX s 658, af BondeSlåndet, IX s 678. Underd. Skrifvelse, X s 751—708. KyrkoMusik under Fastan, 0111 upphäfva lide af förbudet mot. LagUtskottets Betänkande, Yll 1. s 42—-44» bi f. af BorgareStåndet, IX s io|, af Bonde Slå n <Jct, IX s 107, af Adeln, IX s 1 x5, afPresteSlåndet, IX s 126. Underd. Skrifvelse, X s 23a, 233. RiksdagsBeslutet, §. 29, »— plikt, om förändradt sätt för dess verkställande. Motion, remitt, till Lagutskottet, 11 s 1142, 1147- Utskottets Utlåtande. Sc Brottmålslagstiftningen, om förändring i. .—. Råd, Se Sockenstämmor, .— tionde, om, af Kronobeten. Se Hemman, om grunderna för etc. — vaktare-tjensters ledighet, om upphörande af kungörandet i allmänna Tidningar, angående; Motion, remitt. till Ekon. Utskottet, 11 s 1167, Utskottets Utlåtande, Vill s 12, i3, bif. af PresteStåndet, ix 102, af Borgareståndet, ix s 104, af BondeStåndet, IX s 108, af Adeln, IX s ii5. Uinlerd. Skrifvelse, x 1. s 182. RiksdagsBeslutet, §. 44* Kyrkornas fastigheter och medel, angående ändring i nu gällande föreskrifter om vården af etc. Lagoch Ekon, Utskottets 168 Betänkande, Vll 3. i.
10:0 de till betseltygel vid sadeln N:o 5g4 hörande hufvudlag och tygel af randigt grönt guldmoire med messingssöl jor saknas; 11:0 skölden till Johan IH:s rustning N:o 969 är borta; 12:0 spetsarna på fanorna N:is io5o och 1064 felas; i3:o spetsarna på standaren N:is 1101 och 1104, samt en spets på standaret N:o 1081 felas; 14:0 ett standar, N:o ti44,af ljusblått damast, kantadt med silkesoch guldfransar, banderoller och tofsar af guld, saknas alldeles; i5:o ett mahntäcke af rödt sammet med guld saknas alldeles; 16:0 af under N:o 1184 upptagna 24 lansar, 4 standarstänger och 23 fans t änger, finnas allenast 10 i behåll; 17:0 de under N:o 1263 upptagna segerbyten af en vimpel och en flagga, under 1808 års sjökrig tagna frän Ryska briggen Westrin, hafva icke kunnat igenfinnas. Dessutom felas några banderoller, tofsar, en stålbåge och 3 bågjern, en vimpel samt 6 landtvärnsfanor.
Jag känner honom, jag vet att hans själ är lika afskyvärdt ful som hans yttre är qvinnobedårande. Hvad du en gång kommer att få lida, Nora! Då skall du sjelf få pröfva om kärleken innehåller nio tiondelar egenkärlek. Han kommer att kasta bort dig som ett värdelöst, själlöst föremål, när han hunnit beröfva dig din skönhet, när han förstört din kropp, när han fört din själ till en afgrund af förtviflan, hvarifrån ingen återgång gifves. Då skall du ångra dig; men för sent. – Har ni slutat än? frågade Nora otåligt. Det der är nu inte förtal, Gudbevars, utan endast sanningen och den välvilliga omtanken om mitt väl. Och naturligtvis hafva edra ord endast afseende på Felix; ty jag kan väl begripa, att om nu min »guldfågel» varit någon annan, så hade ni talat godt om honom – så vida ni inte sagt alldeles precis detsamma, hvilket är det troligaste. Nå jag tar mig, förstås, fasligt nära af er olycksbådande spådom, och skall minnas den när den der ruskiga ångrens tid kommer. – Och ni kan ju äfven få något af mig att tänka på, något som i en liten mån kan lända till er förbättring. Det är skilnaden mellan er och en gentleman. Er rival, min Felix, och jag kommo en gång att tala om er – det har bara skett en enda gång. Nå, tror ni, att han ref upp himmel och jord eller utfor som ni i ett fånigt raseri eller sökte göra er till den sämsta menniska i verlden? Nej, han talade i stället godt om er, han sade hvilket värde han satte på er personlighet och talang, och det var till och med han, som af medlidande med er öfvertalade mig att skrifva till er. – Huru?! Han? – Ja, just han! Så skulle inte ni hafva handlat i hans ställe. – Den skurken! Det var då i sjelfva verket från honom brefven kommo! Hvilket gränslöst djup af uselhet det kan finnas i en menniskosjäl! – Ämnar ni fortsätta på detta sätt, så ser jag mig tvungen att låta Magda få ledsaga er ut. – Behöfs inte, Nora; jag går ändå.
Jag anser som en pligt af hvarje representant, alt utgå från den åsigt, hvilken förklarar granskningen af siffran för obetydlig, men deremot granskningen af styrelseåtgärderne för högst vigtig. Ty hvar och en, som med noggranhet följtärenderne, vet, hvad en sådan redovisning lill siffran vill säga, och att, örn styrelsekonsten endast skall bestå uti att anskaffa ett bokslut lill sin fördel, och Den 19 Mars e. m. de dertill nödiga verificationer, detta blir den minsta konst i verlden. Den värde Ledamoten har äfven sökt att nedsätta min kännedom om Domareväsendet, och jag medgifver, att den är ringa. Han har sagt, att en hvar, som äger kännedom om vår Domstolsinrättning och våra Collegier, skulle finna, att alla åtal af ifrågavarande beskaffenhet rätteligen böra tillhöra JustitiaeCanzleren, och att ingen controll derigenom borttages. Jag vill i detta afseende medgifva den värde Ledamoten mer, än han kanske väntat sig; jag vill medgifva, att han sagt en sak, som förtjenar uppmärksamhet, och föranleder till betraktande af bristerne i de nya former, som inrättningen af Högste Domstolen medfört, ty JustitiasCancelleren är der Actor; men hvar finnes den Auctoritet, som tryggar folket för, att de mål, som från KammarRätten till honom öfverlemnas, verkeligen blifva af honom handlagde? Det kan sålunda icke verka såsom motskäl mot hvad jag påstått. Ty det står i alla fall fast, om än Högsta Domstolar inrättas på Högsta Domstolar, och nya Actorer beständigt tillskapas efter den högre värdigheten, att folket likväl äger rätt att fordra redovisning för sina skatteanslag. En Öfver-KammarRält måste således alltid finnas; och jag förblifver derföre vid den mening, att antingen måste KammarRätten återsättas i det skick 120 Den 19 Mars e. m. den var före 1814» e^er oc^ skall man fåfängt inbilla folket, att det har någon controll på Statsmedlen. Slutligen har den värde Ledamoten sökt försvara den uppdragne skillnaden mellan uppsåtlige och ouppsåtlige brott.
Hvad åter angår Hr Grins förslag att ändra den af Uisk. föreslagna preskriptionstid, inom hvilken arbetet borde vara päbegynnt, från slutet af år 1852, till Juni månad 1853, så finner jag deri mycket skäl, ty då vore det gifvet ali frågan om hvilka medel som till anslaget borde utgå, icke behöfde lagas i betraktande förr än af nästkommande Ständer. Jag tror mig således, efter hvad jag nu tagit mig friheten yttra, med tillstyrkande i allmänhet af bifall till Utskis förslag, med de modifikationer, hvartill åtskilliga punkter kunna föranleda, äfven, i hvad som nu utgör föremål för diskussionen, kunna tillstyrka det begärda anslaget af 250,000 rrdr, så vida nemi. jernbanans längd, såsom jag anser nyttigast vara, blir bestämd, alt få sin sträckning från Köping öfver Orebro lill Hult. Gr Lagerbjelke, Gust.: Till hvad förut blifvit anfördt angide lämpligheten för Ständerna att medgifva den garanti hvarom nu öfverlägges, har jag icke något att lägga, utan vill inskränka mig till att endast yttra några ord angide det af Gr. Ha 29* - •fä? Den J7 Augusti e. m. milion framställda förslag. Genom del beslut R. o. Ad. under f, m. plenum faltade stadgades alt tiphörandet af den garanti, som fasislälldes vid förlidne riksdag, skulle ega rum för den händelse, alt något bolag icke förefinnes med rättsanspråk lill nämnda garanti. Det faller af sig sjelft, till följd af delta beslut, att R. o. Ad. måsle fastställa den nya garantien endast för den händelse att den gamla garantien icke blifver beståndande. Det skulle eljest och i händelse denna punkt antages oförändrad sådan den blifvit af Utsk. föreslagen, kunna bända, ail om eli bolag förefunnes med rättsanspråk grundade på den gamla garantien och denna sålunda kommer alt fortfara, äfven en ny garanti funnes bredvid den gamla.
Då bröllopps-gästerna sågo denna färd, betogos de af räddhåga, och foro hvar åt sitt håll; men konunga-dottern lopp fram, och tackade den raske vallare-mannen, att han frälst hennes lif. De gingo derefter ned till sjö-stranden, lossade jättens förtrollade skepp, och rodde bort ifrån ön. När de så kommo hem till kungsgården, vardt en stor glädje och fröjd det konungen hade återfått sin enda dotter, som han sörjt så länge. Derefter tillreddes ett präktigt bröllopp, och vallare-mannen fick den fagra konunga-dottern. De lefde nu lyckliga och förnöjda i många, många år, och sågo både barn och blomma. Men pinglan och den sönderbrutna ben-pipan förvaras till en hugkomst på kungs-gården, ja, ännu i denna dag. Prinsessan, som gick upp ur hafwet. Denna Sago-dikt är vida kringspridd öfver Europa. Följande utländska uppteckningar äro oss bekanta: På Jfr. dersammast. Anmärkn. s. 126. På Se Bröderna GRIMM, ~Kinderund Haus-Märchen~, Th. I, N:o II, ss. 65-73, »Brüderchen und Schwesterchen» [öfvers. på Svenska i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1837, ss. 81-89, »Broder och Syster»]. Jfr. s. bok, Th. III, ss. 21, 22. B. Se anf. arb. Th. I, N:o 13, ss. 79-86, »Die drei Männlein im Walde» [öfvers. på Svenska i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1838, ss. 96-103, »De tre små männerna i skogen», samt serskildt såsom skillings-saga, »De tre små männerna i Skogen, eller den elaka Styfmodern», Stockholm 1824, o. fl.] C.
Man ser deraf, att Öfver-intendents-embetet. föreslagit 6,000 rdr mer än K. M:t begärt. K. M:t har nemi. funnit för godt att utstryka det anslag af 6,000 rdr, som blifvit föreslaget för inköp af taflor af äldre mästare. Det lilla anslag, museum hittills haft, har varit otillräckligt för bevarande af de taflor, som förirrat sig hit, och feom derför ofta blifvit köpta af utländningar. Jag vill i detta hänseende blott som exempel påminna om den Ruysdael, som efter Exc. Brahes död för en mot taflans verkliga värde ringa summa gick ur landet. Nu vill K. Mit borttaga hela detta anslag, och det har ej begärts någonting till det nämnda ändamålet. Jag kan icke annat än beklaga det förhållande, att nu, när vi äro sysselsatta med att anordna vårt nationalmuseum, vi ej skola ega några medel för att rädda en och annan dyrbar tafla, som ännu finnes i landet, och kan komma att föryttras. Öfver-intendents-embetet har ej uppgjort något förslag till organisation af musei styrelse. Det skäl, som härtill uppgifves, nemi. att hinder för verkställigheten af en dylik organisationsplan för närv:de synes möta i svårigheten att kunna föreslå någon definitiv aflöningsstat, åtminstone för den del af förvaltningspersonalen, som skulle erhålla befattning med de egentliga konstsamlingarne, förrän dessa hunnit fullständigare ordnas, — kan jag icke rätt fatta. Väl bör icke aflöningsstaten definitivt antagas, men som reservationsanslag hade den, efter mitt förmenande, både kunnat och bordt af K. M:t framläggas och af II. St:r antagas; ty långt ifrån att samlin - garnes oordnade skick derför är ett hinder, är enda möjliga medlet att få dessa samlingar kritiskt behandlade och ordnade, just det, att en personal kan erhållas som under några, års tid verkställer detta arbete. Detta kan naturligtvis icke ske utan densammas aflöning, men på det att denna aflöning skall kunna förminskas, om framdeles så äktas nödigt, bör den bestämmas, icke definitivt, utan sorn reservations-anslag. Derförutan blir aldrig detta arbete gjordt och vårt museum kommer aldrig i vederbörligt skick.
Jag tror belt enkelt, att den Kongl. Theaterns ändamål är detsamma, som alla andra Theatrars ändamål. Den enda olikheten består i de kostnader, som åtfölja ett Kongl. Spectakel. Jag har således icke talat emot, att Staten skall deltaga i dessa kostnader, och icke satt i fråga, att Kongl. Maj:t skulle understödja den Stora Theatern. Jag har blott sökt att vinna lagarnas helgd bredvid den Den 7.1 Junii e. m. enskildes förmån, på det man måtte kunna tvinga den Kongl, Theatern att följa med sin tid. I städer af vida mindre population än Stockholm, finnas redan goda enskildta Theatrar utomlands, och jag är öfvei^gad att de skulle väl hära sig i Stockholm. Just det åberopade exemplet från äldre tider visar bäst, att en sådan Theater kan bestå vid sidan af enskild te, emedan vi i Gustaf III:s tider hade enskildta Theatrar, som gåfvo spektakler, under det den Kongl, i alla fall var ständigt besökt. Nu, när det är ådagalagdt, att det Dramatiska Spectaclets förflyttning till Operan icke bör medföra någon förlust för Cassan; när anslagen äro så dryga; när till och med vid GallaSpectakler man tagit serskildta anslag af Statsmedlen; så frågar jag hvad man väl bar att befara. Jag kan icke tänka mig någon värre följd af en enskild Theaters inrättande, än att en oformligt stor loge, som här finnes, för att inrymma högre och förmögnare Hof-Embetsmän, och hvilken icke existerar i andra länder, kommeatt något inskränkas, och att dessa Herrar fingo låf att maka åt sig för den publik, som håde på ena och andra sättet betalar. Jag anhåller om återremiss. Friherre Boije: Jag vill allenast besva ra Friherre Sprengtportens yttrande. Utskottet anför: Friheten är det element, hvari ali skön konst säkrast jortgår och tillväxer, och hvarje tvång är niissgjnnan - Den 22 Junii e. m. 171 de för densamma. Nu hemställer jag, om icke tvång här är i fråga.
Och då i stället för 9 månader nu mera 19 år förflutit, utan ränta och utan ersättning af sjelfva capital-förlusten för Brobyggnaden samt den för de allmänna förlusterne medgifne lindringen uti 1810 års Bevillning icke ens kommit Frih. Hermelins Arfvingar till godo af den anledning, att DebiteringsLängderne i afseende å den dåvarande progressiva Bevillningen blefvo hitsände och icke kunde af Uppbördsmännen, med förebärande af deras okunnighet eller glömska om Egendomens läge i den af fienden occuperade provincen, behörigen förminskas, hvartill komme, att bemälte Arfvingar åtagit sig betalnings-skyldighet till Wadstena KrigsmanshusCassa till ett mångdubbelt större belopp, som icke kunde af dem lagligen utkräfvas, under förutsättande att äfven tillgodonjuta de återstående efterlemnade tillgångarne; har Motionären hemställt, alt förenämnde 1,124 B:dr med ränta, efter afdrag af räntan å na Stats-Utskottels förrberörde Krono-utskylder, må frami. Frih. Hermelins Rättsinnehafvare tillerkännas, att utgå af de medel, hvilka, enligt K. M:ts Nåd. Proposition till R. Sttr förmälas hafva Riket tillkommit i liqvid med Rejs. Ryska Regeringen, i och för det krig, hvarigenom det lidande uppkommit, hvarföre ersättning nu Vikas, och sådant med större skäl af både Lag och billighet, än Friherrurne Hermelins dryga utbetalningar till Statens alllmänna Cassa, till hvilken de lagligen icke ägt någon skuld, ännu årligen foitfara. Af de Handlingar, dem Motionären, enligt dess i förevarande Memorial gjorde förbehåll, sedermera till Utskottet aflemnat, har inhemtats, att, enligt tiil Landshöfdingen i Norrbottens Län under den i3 Nov. 181 i allåten Nåd.
Utlåtande> i frågan om förhöjning i det till Bankens Brand-chef utgående anslag. lili en till Utskottet ingifven skrift har Bankens Brand-chef, kommissarien C. A. Netherwood, anfört, att vid förslå inrättandet af Bankens nuvarande eldsläckningsanstalter bestämdes för Brand-chefen, dels i arfvode och dels såsom ersättning för de ökade hyreskostnader han måste vidkännas genom nödvändigheten att bo i Bankens grannskap, ett sammanräknadt belopp af 400 r;dr banko, hvilket anslag likväl vid 1834—1835 årens riksdag så till vida nedsattes, att endast 200 r:dr derefter fingo utgifvas såsom hyreshjelp, hvaremot någon vedergällning icke tillädes Brandehefen för de många ansvarsfulla och besvärliga skyldigheter honom i öfrigt, enligt Bankens brand-reglemente af den 2 Februari 1832, åligga i och för brand-anstalterues underhåll och vård, tillsynen öfver vakthållningen och nattpatrulleringen inom bankohusen, öfuingarne och möustringarne med befäl och manskap, samt chefsskapet för detta sednare, utgörande, utom verkets egna ordinarie och extra ordinarie vaktbetjenlc, 40 i Bankens tjenst antagne sprutlagare, hvilka, jemlikt Banko-fullmäktiges beslut, nu mera undfå årligt arfvode samt serskild ersättning för hvarje dag de tjenstgöra, hvarigenom Brand-chefens göromål blifvit ytterligare förökade med redovisningen för dessa, af honom förskottsvis skeende, utbetalningar; och då den Bankens embetsr och tjenstemän i allmänhet åliggande pligt att åtminstone 2:ne hvarandra påföljande år tjenstgöra vid brand-anstalterne, ingalunda vore jemförlig med Brandchefsbefattningen, dervid både besvär och obehag skulle i betydlig mån minskas äfvensom verkets säkerhet tryggas, derest utväg funnes att bereda honom bostad inom lith. lill R. St.
Ad. denna §.» Voteringen företogs och vid dess slut befunnos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 30. Biföll os. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Lag-Utsk:ts den 12 och 14 dennes bordlagda Mern. N:o 50, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk. N:o 24, öfver väckta motioner om förändrade stadganden i afs. på vilkoren för rättighet att fullfölja mål hos Hofrätterna och Högsta Domstolen. l:sta, 2:dra och 3:dje punkterna. Lades till handlingarne. Frih. Leuhusen: Ehuru jag icke har någon för hoppning att vinna bifall till mitt jemväl vid ett föregående tillfälle framställda yrkande om afslag å Utskits förslag i denna del, får jag dock, enär jag icke kan godkänna den grundsats, som deruti uttalas, fortfarande yrka, att Utsk:ts nu föredragna Betänk, måtte af R. o. Ad. afslås. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts förslag, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå, som med ja besvarades. Föredrogs ånyo sammans. Lag-, samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 12 och 14 dennes bordlagda Betänk. N:o 9, i ani. af väckta motioner om förändring af gällande stadganden ang. skyldighet för prest att från predikstolen uppläsa allmänna författningar och kungörelser m. m. Gr. Sparre, Erik: Inom Utsk:t uttalade jag den åsigt, att icke några särskilda skäl förefunnos att bifalla den ifrågavarande motionen. Skulle emellertid R. o. Ad. finna lämpligt att till K. M:t aflåta underd. skrifvelse i den syftning, att stadgas bör, att det må vara presterskapet medgifvet att med församlingarne öfverenskomma om tid, ställe och sätt för offentliggörande af åtskilliga enskilda kungörelser, anser jag icke något synnerligt vara att deremot invända.
Vid förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 29 sistlidne Juli och 2 dennes på bordet lagda Betänkande N:o 37, stannade Ridderskapet och Adeln i följande beslut: l:o Bifölls Utskottets tillstyrkande, att Herrar Henschens och Ekholms motioner, om antagande af Lagberedningens förslag till ny strafflag måtte förklaras icke kunna bifallas. 2:o Blef den i Usta punkten tillstyrkta författning med undantag af §8 8, 12 och 25, hvaremot gjordes anmärkningar, hvilka ansågos föranleda till återremiss, bifallen med den förändring, att dels uti 8 2, i stället för slutorden ”här nedan sägs,” infördes orden ”sorn i 3, 4 5 §§ sägs” samt uti § 15 mom. 1, i stället för ordet ”ökes” infördes ordet "okas,” och dels en ny 8 tillädes af följande innehåll: ”Begär någon sådant brott, som i 24 och 25 §<§ sägs, och får sår eller varder dräpen, vare ogild t”; i föfjd af hvilket tillägg Lag-Utskottet skulle ega att ändra numer-ordningen för 8§:ne; hvarförutan Ridder - 360 Prot.-Utdrag den 14 och 16 Augusti 1864. skåpet och Adeln uppdrog åt Utskottet att, i afseende på redaktionen af ifrågavarande författning, vidtaga de jemkningar, som Utskottet, efter erhållen del af Riks-ståndens i ämnet fattade beslut, kan finna nödiga. 3:o Blef 2:dra punkten, deruti en förordning om spö- och ris-straffets afskaffande blifvit tillstyrkt, på grund af deremot gjorda anmärkningar, återremitterad. 4:o Biföllos 3:dje och 4:de punkterna, likväl med den rättelse, att uti sistnämnde punkt, i stället för orden ''drucken och oskriftad,” infördes orden "drucken eller oskriflad.1’ Den 14 och 16 Augusti. Från Höge. Preste-Ståndet.
Men för de svåra och brydsamipa ärenden, som å ena sidan betungat Rikets Ständer, hafva de å den andra vunnit en rik ersättning genom tvänne högst vigtiga och glädjefulla händelser. Hennes Kongl. Maj:t Drottningen har återkommit till en Gemål, hvars sällhet Hon bereder, och till sitt nya Fädernesland, som länge väntat Henne med längtan, och som högljudt tillkännagifvit sin underdåniga önskan, att äfven Hon, när Konungen finner tiden dertill lämplig, måtte genom högtidligheten af Kröning på urgammalt sätt vid Svenska Nationen fästas. — Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen har, af ett troget Folk omgifven, genom de heligaste band blifvit förenad med en Prinsessa, hos hvilken de ädla och sköna egenskaper sammanträffa, som utgöra villkoren för äktenskapets lycksalighet, och. som i högre mått äro behöfliga för den, hvars höga kall ålägger Honom tyngre plister och mödor. Under de lyckligaste utsigter är denna förening knuten, och våra hjertans innerliga önskningar såväl för det älskade Paret, som för vårt vördade Konungahus, hafva från Helgedomen till den Allsmägliges Thron uppgått. 430 Den ss December t m. Höglofl. Ridderskapet och Adeln, som från uråldriga tider ej mindre genom fräjdade bedrifters anspråk, än de upphöjda tänkesättens, tillvunnit sig rättigheten, att vara Rikets första Stånd, har äfven under detta Riksmöte sorgfälligt bevarat sin af lysande Förfäder ärfda ära. De fordna Riddersmäns oforskräckta mod, deras lågande kärlek till Konung och Fädernesland, deras rena nit för besvurna Samhälls-Inrättningars bestånd, förädlade genom en vida högre kunskaps-erfarenhet, bibehållas här i full verksamhet: och de Förfädrens minnesmärken, af hvilka dessa murar prydas, kunna närmast vittna, att Förfädrens anda här ännu lefver.