Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
o c h tillvaratog allt, hvad hon ansåg lämpligt, o c h ägde slutligen en verklig skatt, som det varit hennes mening att, ordnad o c h bearbetad, lämna i arf efter sig, då hon plötsligt för två år sedan drabbades af den olyckan, att hela det mödosamt hopförda materialet vid en eldsvåda blef lågornas rof. Frukterna af mera än 30 års trägna iakttagelser o c h forskningar, dyrbara exemplar af för länge sedan ur bokhandeln utgångna skrifter, verkliga » rarit e t e r », förvandlades till aska; hvilken smärtsam förlust detta skulle vara, kan j u knappast någon annan föreställa sig än den, som m ö j - ligen drabbats af en liknande olycka. På samma gång man känner djupt deltagande för fru Hedén, som drabbats af detta hårda slag, måste man också beklaga, att vår på detta område långt ifrån rika literatur härigenom gått miste o m ett säkerligen förträffligt bidrag. Knappast. n mwm&gt;. Mil ' S r a r ' lindarne stodo i fager blom och sol öfoer gräset sken och fläderns snöhvita rikedom en vindfläkt smekte så len — då ut på giljarefård jag drog och dig till min hustru tog. Jag delade jag Du jag Du Säg, med dig bäd ' gods och gull, delade med dig min själ. bräddade lifvets pokal mig full, drack till all sorg farväl. var mig ljus och du var mig hård. var jag det icke vård? Säg, var jag emot dig sträng låg eld ej nog i min kyss? LTvi som Hvi och och hård, lämnar du mig och min ensliga gård, ljufligt du hägnat nyss? flyr du bort ifrån man och barn sliter din kårleks garn? Jag hänger mig fast i ditt hår, din kjol, jag griper i ångest din hand. Du får ej försvinna, min dag, min sol, då mörknar min kårleks Du får ej fly hån, min min blomma, min land. lyckas tid, själafrid! Du går Jag tror ej på lifvet mer, och sjuk blir min själ och vild. Och hvart jag i hemmet kring mig ser, mig möter en hånfull bild. Du fyller min boning ännu, ännu. Hvad jag tänker och gör år du! s. v.
Såsom hvart och ett Stånd vid denna allmänna Riksdag och sammankomst lärer fuller till att ervisa något erkläckligt, gripa sig så när som det någonsin vid dessa besvärliga tider Iean tåla oell förmå, och fördenskull lill andra extra - ordinaire utlagor der utom sig icke sufficient finner; så är det samteliges och synnerligen deras alleruhderdånigste begäran och stadiga . förhoppning, att de icke Riksdagarne emellan antingen med någon pålaga utom/denna sin ^Bevillning betungade, eller ock med provinciale möten måga besvärade varda, utan då Riksens tillstånd så fordrar, till ert allmän Riksdag sammankallade och förskrifne blifva.” Uppå denna underdåniga skrifvelse förklarade äfven Konung Carl XI sig vilja Nådigt afseende lemna. Jag anhåller vördsammeligen, att detta anförande matte tiTT^SlatsUtskottet remittetas.”
Grefwe 6yIIsnbor§ wille ej bestrida at man icke noga borde rätta sig efter Grundlagen, men trodde ej emot den samma stridande. om Ridderstapets och Adelns enskifta tanka äfwen i LxgsMionen infördes. Grefwe körner ansäg et sadant förfarande för ett gansta farligt pi-ejuclicst, dä det ej kunde leda til, annat, än at genom anmälande af ett Stånds Önskningar hos Regeringen förfwaga de andra Standens med full frioch rättighet fattade Vestm. Grefwe 6^llendorZ. I denna sak är ej fräsa om Önskningar, jag begär endast införandet af verkstol-malis ur Nidderstapets och Adelns krotoco>l8-Utdrag, hwari Ständets mening och beslut öfwer detta Mäl innefattas. Hwad jag önskar, stödjer sig äfwen fullkomligen pa xrsxiz, ry Det har altid warit brukligt ali Bewillnings-mäl, de särskilta meningar nägvt Ständ yttrat, åtföljt Lxpe6itio,En til Kongl. Maj:t, til uplyfande af hwarje Ständs Vestm. Gref - Den 27 Mars. mz Grefwe körner. Om detta mål såsom en Bewillnings-Fräga stall betraktas, wore det sam* ma icke såsom afgjordt at anse. Det upftode dä icke fraqa om at i Lxpsäinonsn införa det stilj. akciga Ståndets mening, utan fragan stulle af en Nämnd afgöras, i hwars Bestut ingen rubbning kunde aga rum, men de andre tre Standens Be» flur intyga, at de ej ansett den samma såsom en Bewillnings-Fraga, i detta fall lärer ej hwav Grefwe LyllenborZ yrkadt kunna medglfwas. Friherre 8tse! von k-ialstein wille för sin del ej inga i någon undersökning om bestaffenheten af Standens fartade Vestm. — Han hade wid den uplästa Lxpeäitiunen endast en Anmärkning, hwilken han dock ansäg wasentelig.
1 skjutsnings-komiténs betänkande, det hvarpå Utsk:ts hela beräkning är uppgjord, antages kostnaden, enligt hvad Hr von Koch sjelf upp - 350 Den 28 Mars f. m. lyst, till 1,000,000 rdr. Hr von Koch säger visserligen att denna summa nu icke erfordras, emedan man från millionen kan draga de 396,300 rdr, som i komiténs förslag beräknades för postvägslinierne, men då Utsk:t här förordar komiténs stora förslag nära nog ordagrannt, måste man väl åtminstone, förmoda att kostnaden skall uppgå till den deri beräknade. Ofvergår man åter till skjutsningskomiténs andra, mera inskränkta förslag, eller att staten sjelf icke skulle öfvertaga skjutsen, utan blott betala entreprenörer, de der åter borde befordra såväl resande som post, beräknas kostnaden derför till 850,000 rdr. Jag kan således, oaktadt Hr von Köchs ovilja, ej finna annat än att Utsk:ts 600,000 rdr verkligen äro gripne ur luften. När man för ett par dagar sedan af Stats-Utsk:t erhöll den sorgliga underrättelsen att statens tillgångar vore så medtagne, att vi ej hade råd befästa vårt förnämsta sjö-etablissement Carlskrona, ej att inköpa summa 20 st. kanoner i och för våra fästningars försättande i någorlunda tjenstbart skick, ej ens att skaffa tak öfver hufvudet åt våra soldater, då kan det ej annat än förvåna, att man nu förordar förslags-anslag, hvars belopp icke kan beräknas, men troligen uppgå till millioner, och detta för en visserligen vigtig angelägenhet, men en, som utan våda ännu några år kan uppskjutas, helst skjuts-skyldighetens laglighet icke torde kunna bestridas, såvida 600-årig häfd har någonting att betyda. Det var nemi. under Magnus Ladulås, som våldgästningen afskafiädes och skjutsen i stället ordnades.
S. D. Föredrogos ånyo Banko-XJtskottets följande Utlåtande och Memorial: N:o 167, i anledning afgjord hemställan, angående förändring i lönevilkoren för Bokhållarne vid Bancc-Discont-Verket. Bifölls. N:o 168, öfver de inom 3:ne Riks-Stånd gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande., N:o 143, angående de grunder, som böra tjena till efterrättelse vid pensionering af Bankens embetsoch tjenstemän, vaktbetjening och Konstidkare. 4^2 Prot.Utdr. den to Maj 184 i• Bifölls, med den förändring, att vid 5 §. kommer alt såsom dess i; ta mom. ingå följande stadgande: ’’Den Banco-Fullmägtige förut medgifua rättighet att, i händelse af ohjelpligt sjukdomstillstånd och afgjord oförmögenhet alt vidare gagna Verket, kunna förflytta en tjensteman på pensions-stat, oaktadt han sig ej om afsked anmält, samt i så lana tall, anordna hela lönen såsom pension, fastän föreskrifne lefnadsoch tjenstår ej äro uppnådde, må fortfarande intill nästa Riksdag begagna', då sådant för göromålens säkra och skyndsamma gång finnes oundgängligen nödigt.” På grund häraf kommer ock 5 sådan den i Utlåtandet, N:o 163, innehålles, att utgöra sagde jks 2. inom. N:o i anledning af ei hällne återremisser å Utskottets Betänkande, N:o 147j med förslag till Taxa å Expeditions-lösen i Rikets Stän ders Bank samt dertill hörande Discontverk och Låne-Contor. Ståndet, som bifallit Betänkandet, N:o 147» vidblef sitt beslut, och lade Utlåtandet, N:o 16g, till hundlingarne. N:o 170, i anledning af ett Riks-Stånds återremiss å Utskottets Utlåtande, N:o i5y.
Masit gifwit Tull-Directioneo tillkänna, der Kongl. Maur för särskilte skäl och omständigheter funnit godt i Nåder tilläta art utom Stockholm, Götheborg och Gefle, hwarest Sjötullen sä >ör inkommande som utgående waror borde erläggas enligt osmanberörde Nädiga kungörelsers innehåll, skulle de öfriga städerne nlls widare fä Clarera Sjötullen för utgäende wa ror, 792 Den 19 Zebrukril. ror, alldeles pä lika sätt , som angående Sjötullen för inkommande waror i samma Nådiga Kungörelse förestriswit ar. Riksens Ständer hafwa wäl icke kunnat erhålla fullständiga uplysningar huruwida grunden till ett sä olika förhällande bör sökas uri ett mindre wäxel-behof den tiden för Statsoch NUsgälds-Werken, eller i en da »varande obekydelig skillnad i Wäxel-Coursen eller ock mi andre örsäter, »nen det har ej kunnat undfalla Riesens Ständers upmärksamhet, att detta undan ag innebär en, orätkwis stillnad i lika under, säters enahanda utgifter till Staten ; att det möjligen skulle kunna medföra den obilliga följd det handeln till en betydlig del droges ifrän de större städerne till de mindre, under bet de förre »näste »vidkännas en »vida högre Tull-afgifk an de sednare, samt att ingen anledning sig företer, hwarföre handeln skulle wara underkastad större tyngder pä det ena stället, än pä det andra, dä alla hafwa enahanda utwagar att deraf draga samma förmän.
Då hon den första middagen, hon var hemma, lifligt gestikulerande berättade om resan och, apropos Mademoiselle Bock, använde ett par humoristiska franska gaminuttryck – då sågo modren och Eva upp med stora förvånade ögon, och fadren lade med skämtsam öfverraskning knif och gaffel ifrån sig. – Men är detta verkligen vår Alice? sade han muntert. Hon, som brukade sitta så stel och korrekt vid bordet, som en engelsk guvernant, och hela tiden se ut, som om hon vore rädd för, att husan skulle göra något fel i serveringen. Alice rodnade – litet flat. Hon ville svara något skämtsamt, men modren förekom henne. Långsamt, med detta tillspetsade, fredligtsatiriska tonfall, som Alice sedan sin barndom fruktade, sade hon: Det är helt naturligt. Fröken Brandt har ju nu i två års tid inte jämt och ständigt behöft att tänka på sin värdighet. Och då ingen kom sig för att svara, tillade hon lätt med kylig vänlighet, i det hon lyfte handen för att ringa på jungfrun: Det är förresten roligt, att se dig rigtigt naturlig och glad engång. Den första tiden hon var hemma sökte Alice på allt sätt närma sig modren. Hon frågade henne till råds i toilettsaker, satte sig hos henne med sitt arbete och försökte konversera, jämt och alldagligt om alldagliga ting – berättade henne om sina vänner och sysselsättningar utomlands och anekdoter från pensionen, som hon trodde skulle roa henne. Men då allt hvad hon kunde finna på att säga icke tycktes väcka det minsta intresse, blef det henne snart blott ett plågsamt tvång att tala. Hon famlade efter ord, skrattade öfverflödigt hjertligt åt något hon sjelf sade, teg så tryckt flera minuter, sade något ut i luften, som skulle låta likgiltigt, och fick ändtligen en förevändning att resa sig och gå. Engång då hon och fadren ifrigt och lifligt med många “kommer du ihåg?“ talade om Dresden och Sachsiska Schweiz, som de besökt tillsammans det året Alice reste ut, och hon som vanligt bemödade sig att draga modren in i samtalet, svarade denna endast: “Det kan jag inte säga. Jag har aldrig rest“.
Att Skjöldebrand före sin afresa haft ett märkligt samtal med hertigen af Södermanland hade F. fått veta, den gången af Liungfelt, hvilken underhöll de mest olika liai-soner med konspiratörerne, allt efter som fina middagar och vackra flickor samt glada supéer vankades på det ena eller andra hållet. Liungfelt försäkrade, att Skjöldebrand rent af offererat hertigen att blifva den som skulle sauvera Sverige, det vill med andra ord säga taga tronen från Gustaf Adolf, en gemen offert, hvilken hertigen, om också blott för syns skull, upptog ganska onådigt, och som hertiginnan besvarade med kallt förakt, då äfven hon derom fått notis. Borta voro de emellertid, och baron v. Bensheim, hvilken mycket umgåtts med hertig Karl i senare delen afFebruari, försäkrade, att hertigen vore en god slägting och loyal undersåte. Om baronen menade ärligt och sjelf var duperad, eller om han ville, af orsaker, som voro ganska svårfattliga, skydda hertigen och ordensbrodern var omöjligt att afgöra. Orostiftarne voro borta, det är visst, och derför hade ' F. ansett sig kunna lugna alla dem som ännu hyste farhågor. Men då kom det besynnerliga uppträdet hos fru X. Hvad skulle resultatet blifva af allt detta? F. var mycket nyfiken att få veta hvad som passerat V på Haga, när fru X. och v. Bensheim anlände dit sent på aftonen, men baronen var under de följande dagarne mycket tystlåten, att icke säga mystisk, och då F. gjorde visit hos fru X., blef han ej mottagen, Så kom början af Mars och dermed ryktet om ätt vestra armén vore stadd i marsch mot Stockholm för att göra revolution. Det ryktet hviskades forst inom den finare societeten, men spred sig snart ute bland folket och hade en riktig mirakulös verkan. Hela staden kom i rörelse. F. skyndade till slottet för att begära audiens.
Bekant är, att Bellmans poesi, sådan den i Fredmansdikterna yttrar sig, har midt i all sin lyriska form en uppfinning, en sanning, en mångfald af objektif karakteristik och mimik, som gör henne i betydlig måtto dramatisk. Hallmans åter går ut på att vara detta i egentlig och fullständig betydelse, och således i rentaf theatralisk skepnad. Den af våra litteratörer, som ej utan all grund blifvit beskylld att hafva för högt uppskattat Hallmans förtjenster, och som förr än någon annan tyckt sig i honom ”se ett uttryck af Naturens lekande bemödande att sammansmälta Holbergs och Bellmans snillegåfvor”, har dock sjelf ej förgätit anmärka: att ”den sjelfständiga komiska mångsidighet, hvilken gör Holberg så underbart stor, lika litet hos Hallman röjes, som den elegiska djuphet, hvilken utgör innersta kärnan af Bellmans bacchantiska skaldesång” 171. Vi lemna derhän, huruvida det – såsom han förmodar – ”mest varit brist på fri öfning, som orsakat, att Hallman icke förvärfvat sig en större rätt att dela Holbergs hederskrans”; det vill synas, som hade tillfällen för sådan ”fri öfning” ej bort kunna tryta under Gustaf III:s tid. Helt och hållet må deremot underskrifvas, att dels den torftiga beskaffenheten af de pjeser, efter hvilka han inrättade sina parodier, dels beqvämligheten af slik diktningsart, och öfverhufvud beqvämligheten att frambringa arbeten som närmast voro beräknade på Humlegårds-publikens bifall, inverkat menligt på hans utveckling; särdeles i afseende så väl på Kompositionen, som på Tonen. Ty visserligen hade eljest den förra kunnat vara både rikare och konstmessigare, än den nu esomoftast är; och om än den sednare vill åberopa sin nödvändiga motsvarighet till det slags folklif, som på de flesta af dessa taflor är skildradt, så kan dock ej nekas, att Hallman ganska ofta berättigar till den erinran, som Wieselgren på något ställe har slungat mot Bellman:
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 15. Nej — 43. Den vidare behandlingen af förev:de Betänk, uppskjöts till e. m:s plenum. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m. den det ej vill, röstar In fidem, O. Brakel. Plenum kl. 6 e. ni. Justerades ett prot.-utdrag lör f. m:s plenum. Upplästes och godkändes nedannämnde, från Kxped.-Utsk:t ankomna förslag till R. St:rs underd. skrivelser till K. M., nemi.: N:o 92, ang. ifrågasatt bidrag från Handelsoch Sjöfartsfonden till gäldande af den för Stade-tullens aflösning erforderliga utgiftssumma; N:o 93, äng. förändrade föreskrifter i afseende på vilkoren för mjöloch sågqvarnars anläggande m. m.; N:o 94, äng. förändrade föreskrifter i fråga om byggande och underhållande af badstufvor och mälthus å kronohemman och boställen; samt N:o 95, ang. åtgärder för tillvägabringande af mera likställighet emellan stadskommunernas medlemmar i afseende å kommunala rättigheter och skyldigheter. Fortsattes behandlingen af Allmänna Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk. N:o 118, i anledning af väckta motioner rörande undervisningen i elementar-läroverken och dermed sammanhängande ämnen; och förekom nu.i ordningen 7:de punkten (sid. 11). Gr. Mörner, Carl Göran': Här har man nu ytterligare kommit med ett förslag att reglementera och lägga band på undervisningen, som jag, för min del, alldeles icke kan biträda. 1 1856 års skolstadga var medgifvet för lärjungarne i skolan att läsa grekiska eller slippa detsamma. Då man nu talar så mycket om öfveransträngning i skolorna, hvarföre då göra ett ämne obligatoriskt, som ganska många, ja mängden icke behöfver för sin framtida lefnadsbana?
Rättegångs-Balken uppräknade brott anklagad person jemväl är för annan förbrytelse till ansvar fälld, gillat de grunder , hvilka föranledt Riket3 Ständers i berörde Skrifvelse framställde förslag till tillägg uti nyss åberopade Lagrum,— den 8 sistlidne September å Rikssalen lemnat Rikets Ständer del af de skäl, hvilka hindrat Kongl. Majit att samma förslag oförändradt antaga ; så har Kongl. Majit, till vinnande af det af Rikets Ständer åsyftade ändamål, genom Nådig Proposition af den 11 i samma månsd , till Rikets Ständers pröfning och antagande föreslagit den f örändrade redaction af det nödigt ansedda tillägget uti 2 5 Cap. 5 §. Rättegångs - Balken , att uti samma § , näst före sista punkten och efter orden : "så ock delaktighet i thesse missgerningar,” må införas följande mening: "är den, som för sådant brott, eller för del ak tighet der uti, t ill t al as, jemväl för annan f örbrytelse anklagad; varde Utslaget, i hvad det honom rörer, i hela dess vidd Hofrätten under siälldt” a8 LagUiskottets Betänkande N.-ö 117; Lag-Utskottet , till hvars handläggning denna Nådiga Proposition blifvit från samtlige Riks-Stånden remitterad, har densamma x öfvervägande tagit. Och sorn bade Kongl; Majit och Rikets Ständer godkänt de grander, på hvilka Utskottets i dess Betänkande N:o 13 framställda förslag hvilar; så har Utskottet endast att yttra sig öfver den olikhet, som förefinnes emellan det af Kongl. Majit föreslagna tillägg, och det, som Utskottet tillstyrkt och Rikets Ständer gillat. Utskottets förslag var af denna lydelse: ”iir den , sorn för sådant brott , eller delaktighet deruti, tilltalas, jemväl för annan förbrytelse till ansvar fälld; varde Utslaget i hela dess vidd Hofrätten underställdt.” Härifrån skiljer sig det i Kongl. Majtts
Comiterade hafva uti sitt betänk, sökt ådagalägga, att de skattdragandes rätt icke genom någotdera af dessa alternativ skulle blifva förnärmad. Derför synes tala, först och främst att då StatsUtsk. vid 1840 års riksdag föreslog räntepersedlarnes liqviderande med penningar efter medelpris, antog BondeSt. det i sådan syftning uppgjorda förslag. Dessutom visar sig af bilagorna till comiterades betänk, att, sedan Staten afsagt sig rättigheten att uppsäga räntepersedlarne till leverering in natura, hvarefter det berott på räntegifvaren ensam att verkställa en sådan uppsägning, så hafva ganska få af dessa sednare begagnat denna rätt, utan i stället med penningar erlagt lösen för sine räntepersedlar. Slutligen bör ock erinras att, derest alla räntor på sätt R. St. förut beslutat, och hvilket äfven synes öfverensstämma med K. M:s nåd. afsigt, blefve till Staten indragne, men uppsägningsrätten å räntegifvarnes sida dervid likväl skulle bibehållas, så komme staten att stundom underkastas äfventyret att emottaga ganska betydliga qvantiteter spanmål, och nödsakades att, för sådant ändamål, hålla många och stora magasiner samt vidkännas dermed förenade dryga kostnader. Det har blifvit anmärkt, att då comiterade föreslagit de nuvar. räntepersedlarnes förvandling till färre, hade de icke bort inskränka sig till spanmål och smör, utan äfven för bergslagsorterne föreslå jern. Enligt hvad com:s betänk, jemväl innehåller, är visserligen intet hinder att, utan rubbning af principen,’ grunda skatte-r:drsberäkningen på andra eller flere persedlar, om sådant skulle finnas lämpligt. Den talare, som yttrat nämnde anmärkn., har dock medgifvit, att comitéen haft skäl att upptaga förstnämnde persedlar, enär de utgjorde produkter af de väsendtligaste landtmannanäringarne, 56 Den 8 Januari. nemi. åkerbruk och boskapsskötsel. Detta är ock del skäl, hvarpå comiterade stödt sitt förslag.
An sky lies det pä alt man saknar renskrifvare och alt det är alldeles omöjligt att få sådana, än saknar man lägenhet för domböckernas öfversändaude o. s. v. Den conlroll man vill vinna genom Ulskis förslag skulle således i allt fall blifva högst sen, och således icke till fullo åstadkomma hvad man önskar. Jag anser således för min del visserligen Frih. Oxcnstjcrnas förslag vara hällre än Utskis; men jag anser det icke dessmindre vara bchäftadt med åtskilliga svårigheter. Hvarföre är del, som K. M. och Kronan understundom går miste om inkomsten af charta sigillata, om icke genom underlåtenhet af vederbörande alt affordra charlor vid sådana expeditioner, der de böra finnas? Della sker lill beredande af enskild vinst för vederbörande. Nu säger man 118 Den 8 Januari e. m. sig vilja öfverflytta bestyret på en annan vederbörande. I detta fall kan måhända denna nya vederbörade vara lika god eller, rättare sagdt, lika dålig som den andre: så att, om Frih. Oxenstjernas förslag antoges, det vore otvifvelaktig!, alt der skulle komma att behöfvas lika mycken controll på denne nya vederbörande. En sådan skulle t. ex. vara, alt domaren genast vid hvarje ting borde till Konungens Bel':h:de insända en förteckning på de handlingar, som under tinget förekommit och som borde charteras, och kronofogden vara skyldig att genast göra insättning i ränteriet af de medel, som han uppbär för chartorna. Sorn man vet, så är det nu föreskrifvil för kronofogden, att lian skall inleverera den uppbörd lian fått till landtränteriet; men oakladt Konungens Bef:h:de från en annan person underrättas om beloppet af kronofogdens uppbörd af cbarlaisigillatmmedlen, så händer det ändock, såsom vi beklagligen vid flere tillfällen sett, att balancer uppslå och förluster för Kronan uppkomma.
extra-judiciel bestraffningsrätt vid krigsmakten af den 29:de Mars 1859, blifvit en tid tillämpad, skulle snart hvar och en finna, att prygel — om icke bort! aget — nästan helt och hållet försvunnit uti dess användande; men att det bör finnas, såsom K. M:ts För - Den 29 Maj. 545 ordning nu föreskrifver, är min öfvertygelse, äfvensom att denna förordning är den rätta för nutiden. Borttåg prygelstraffet helt och hållet, så uppstår i det stället penalismen, ty inom en väl disciplinerad trupp kunna småfel öfverses och fördragas, men de större lidas ej. — Hjelpa inga varningar, inga förmansbestraffningar, så får slutligen en dålig karl, då icke mera det lagliga pryglet finnes, troligen näpst af sina kamrater — och hvar detta slutar, vet man ej, förr än det öfvergår till penalism. — Är det mindre onaturligt att svälta en karl, att sätta honom på vatten och bröd, då detta äfven skadar karlens helsa och dessutom gör honom en längre tid otjenstbar, hvarigenom tjensten kommer att lida, och, om han är gift, äfven hustru och barn komma i större knapphet, genom karlens oförmåga att på arbete förtjena till sin familjs bergning. Det är icke dessa, som skola lida för karlens dåligheter, det är endast han sjelf, som hellre må lida en utvertes plåga, genom en kortare sveda, än genom en längre invertes plåga, som mera kan skada karlens helsa. Hvad är ändamålet med ett straff, om icke att inskränka den felandes frihet, eller att gifva åt honom en smärta eller plåga; men då ständiga och långvariga plågor icke äro annat än ett barbari, tror jag för min del, att, om ett strängt straff finnes, detta snarare afhåller menniskan ifrån förnyade förseelser —- och således bör vara till, för att icke införa barbariet eller de långa och ofta förnyade plågorna. — Jag vill här citera ett yttrande af en bland våra mest lärde och civiliserade militärer till sina kamrater. ”Man bör icke tro eller missförstå denna fråga, att prygelstraffet bör bort för det vanhederliga, utan för civilisationens framsteg.”