Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ellet * utgör månne i hr R: s ögon sjelfva representationen en sådan der skrymmande mellanmakt? Möjligtvis med rätta, om nämligen talet gäller den icke folkvalda kammaren. Men denna är ju sjelf endast en qvarlefva af forna tiders stånds-, börds-och förmögenhetsprivilegier och är utan tvifvel dömd att i framtiden (såsom i flera länder till en god del redan skett) reduceras antingen till intet, eller, hvilket kan komma på ett ut, till “ en skugga åt makten “. Att tidsriktningen skulle sträfva att låta det samma varda fallet med regeringarne sjelfva torde vara sant, endast om det är fråga om ansvarslös maktutöfning. Men att denna i jembredd med folkens tilltagande politiska förstånd och myndighet verkligen bör inskränkas till det minsta möjliga, lär väl i det hela blott vara en följdriktig tillämpning af äjelfva personlighetseller (hvad ju i grunden är detsamma) jemlikhetsprincipen. TJr dagens ’ krönika IV 3 — 4. 8Att för öfrigt Geijer på 1840 års riksdag varmt ifrade for erj representationsförändring i demokratisk riktning — hvarvid han till och med önskade en långt mera utsträckt rösträtt än den nuvarande — är väl bekant. Att Geijers s. k. affall af minnestecknaren så knapphändigt vidröres måste beklagas, då man vet, hvilken af-görande betydelse dettä steg både i Geijers egna och hela hans samtids ögon ansågs ega. För visso innebar det något vida mera än de försigtiga och abstrakt hållna medgif-vanden, som hr R. sett deri, nämligen fastmer en medveten och öppen anslutning till samtidens liberala sträfvande. Hvarje nummer af Literaturbladets båda årgångar vitnar otvetydigt härom. Lika litet kunna vi anse förf: s förklaring af skälen, hvarför flere bland 1809 års män med tiden vordo konservatismens stödjepelare, träffande.
Besv. och Ekon.Utsk:n Hr Hjerta, Lars, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: 17fi Dea 3 December e. m. 1:0. Sedan frågan om en förbättrad organisation af de allmänna undervisningsverken i vårt land, under loppet af nära ett fjerdedel sekel, utgjort ett ständigt föremål för R. Stms öfverläggningar och enskilta motioner vid hvarje Riksdag, samt Regeringen redan för sju år tillbaka gifvit tillkänna sin åsigt om grunderna för elementarläroverkens blifvande inrättning, men nationens önskningar, att se detta ärende bragt till ett definitift resultat, ännu derefter syntes möta idkeliga hinder uti de konsistoriella lokalmyndigheternas obenägenhet för de nya elementer, som visserligen icke till någon öfverdrift skulle, enl. nyssnämnde grunder, uptagas i undervisningsväsendet, så har omsider K. Stadga för Rikets Allmänna Elementarläroverk, beslutad under d. 14Aug. d. å., blifvit genom författningssamligen kungjord och till efterrättelse påbjuden. Att efter så långvariga mödor, och efter de uttröttande strider, som derunder ägt rum, till någon del ang. frågor, hvilka dock inför det enkla förståndet långt före detta varit afgjorda, nu åtminstone hafva kommit till något slags mål derigenom, att en författning hunnit blifva färdig, torde inför mången synas utgöra ett skäl att icke ånyo omedelbart sätta i fråga någon förändring i hvad som blifvit beslutadt, innan erfarenheten hunnit gifva en närmare ledning för omdömet om resultaterna af författningens tillämpning. Denna anmärkn. må såsom allmän sats hafva sin vigtighet; men om den nya inrättningen ännu fortfarande är be häftad med ett eller annat af just de hinder, som det utgjort en allmän önskan att finna afhjelpta genom den skedda förändringen, så måste de äfven ligga i det allmännas intresse och vara den enskilde riksdagsmannens pligt, att så snart som möjligt få dessa brister undanröjda. Jag anhåller att i detta hänseende få påpeka och önskade kunna fästa R.
Norrbottniska skogarnes ändamål väl kan vara att förädlade ingå uti allmänna rörelsen och exporten, men förnämligast att fylla de behof, som genom jordbruket icke kunna afhjelpas, och i öfrigt tjena som medel till landets uppodling. Från sådan grundsats har ock nyssnämnda lagstiftning utgått, då allmogen tillägges den omedelbara afverkningsrätten och sålunda såsom skogsförsäljare kommer i besittning icke blott af arbetarens tillfälliga dagspenning, utan ock af verklig undsättning, genom den behållning utöfver afgifter och arbetskostnader, som försäljningen medför. Exempel saknas icke, att den erhållna hyggesrätten af en eller annan orsak blifvit på annan eljest dertill oberättigad person öfverlåten. Men om deruti ligger något ondt, drabbar det ingen annan än allmogen sjelf, och lärer tvifvelsutan regleras af det värde, sjelfva rättigheten äger uti allmogens hand. Deremot om man ville gifva afverkningsrätten allmän utsträckning, vore deraf en ofelbar följd, att den fattigvården redan hårdt tryckande inhysesklassen komme att taga en fruktansvärd tillväxt och än mer aflägsnas från jordbruket. Sjelfva rättigheten synes ock med afseende på sitt ursprung vara föga afundsvärd, och lyckligare måste den allmoge skattas, som af en sådan icke göres behof. Om åter afverkningsrätten gjordes till föremål för täflan emellan högstbjudande, är det gifvet, att den icke medelstadde allmogen eller jordbrukaren deraf ginge förlustig och från skogarne ej finge annan undsättning, än den dagspenning, som kunde erbjudas; hvarförutom skogarne sattes i det stadium, der de voro synnerligen blottställda för de från afverkningen uteslutnas af behofven framkallade begär. En olägenhet, och den ganska betydande, har likväl rättigheten till följd, och denna består deruti, att en myckenhet för jordbruket, särdeles om våren dyrbara dagsverken gå förlorade under dess utöfning. Men denna olägenhet lärer icke kunna afhjelpas förr än med sjelfva rättighetens nödvändighet. Den medför likväl utom undsättning det goda, att den temligen jemnt öfver länet sprider en afverkning, som bör vara till Landsh. -Emb. uti Norrbottens län und. ber. för åren 1856—1860. 2 10 Norrbottens län. Skogshushållning.
Det är tungt att i 20 år nödgas upprepa detsamma, bekämpa samma fördomar och vederlägga samma inkast, utan att träffa någon, som erkänner sig vara öfverbevisad. Här finna vi således bekräftelse på den store mannens yttrande, att menniskor finnas, som under mångfaldiga år ingenting glömt och ingenting lärt. Samme värde talare har förklarat, att K. M:s nåd. propos. innehåller ett ojäfaktigt bevis, huru väl Regeringen känner landets behof, och huru mån hon är att afhjelpa dem. Jag skall derföre utbedja mig att till en början få fästa uppmärksamheten på denna K. propos., en propos., som visserligen blifvit förklarad icke vara stridande mot ansvarighetslagen, men som jag skall bjuda till att visa vara stridande mot tankelagarna. I denna nåd. propos. uppmanas R. St. ”att fullfölja sitt vid förra riksdagen fattade och af K. M. gillade beslut om upptagande, till förmån för fastighetsägare, af ett lån på 2 millioner r:dr specie, hvilket nu borde kunna erhållas, hufvudsakligen på de af R. St. vid sista riksdagen bestämda vilkor." Det är derföre nödigt att 19 II. 10 7 4 Den 3 Febrttati f. m, först i minnet återkalla dessa vilkor, och de voro, att länet skulle upptagas med högst 8 proc:s rabatt, emot 4 procrs årlig ränta och en procts capitalafbetalning; den enskilde låntagaren skulle erlägga 6 proc. årligen, nemi. 4 såsom ränta, en i afbetalning och en i ersättning för Riksg:scont:s omkostnader. Hedan häruti låg en oriktighet, emedan Riksg:scont. för sin revers på i millioner icke hade fått mer än 1.840.000 r:dr, och således, då den enskilde låntagaren ej betalade mer än 4 proc:s ränta och en proc:s afbetalning, Riksgtscout. sjelf skolat komma att belastas med ränta och capitalafbetalning å de 8 proc. af lånet, hvarå Cont. utgifvit revers till högre belopp an dess egen utlåning, derest den ena proc. för omkostnaderna icke kunnat dertill lemna något öfverskott.
Gripenstedts rätt att öfvervara justeringen af det protokoll, som fördes vid den med honom hållna öfverläggning, vara så obestridlig, att något uttryckligt förbehåll derom icke af Herr Statsrådet behöft framställas; slutande Revisorerne sitt klander af Fullmägtiges förfarande i denna punkt med den anmärkningen att den beslutade uteslutningen af en del utaf Herr Statsrådet Gripenstedts yttrande får en ökad betydelse, då man finnar, att hvad som uteslutits är just sådant, som icke öfverensstämmer med Fullmägtiges åtgöranden. Särskildt klandras såväl af 1864 som af 1865 års Revisorer det åtgörande af Fullmägtige, hvarigenom de, i angifvet ändamål att bereda det nya lånet framgång på den Engelska penningemarknaden samt för öfrigt på de skäl, som här ofvan ur Fullmägtiges protokoll för den 16 Juni 1864 finnas anförda, nämnda dag beslöto att för Riksgälds-kontorets räkning uppköpa eller i byte emottaga i Pund Sterling utfärdade obligationer för det i England upptaga jernvägslånet, till ett kapitalbelopp motsvarande 300,000 Preussiska Thaler, derest såsom betalning eller vederlag för dessa obligationer antogos i Riksgälds-kontorets ego befintliga, till det år 1858 i Thaler Preussisk Courant afslutade jernvägslån hörande obligationer, under vilkor att 1 Pund Sterling icke betalades högre än 6 2'3 Thaler. Om lämpligheten och gagnet af denna transaktion, om sättet för det dervid fattade beslutets delgifvande åt Schröder & Comp. medelst en af Riksarkivarien Nordström å öfrige Fullmägtiges vägnar expedierad skrifvelse samt slutligen om samma skrifvelses ofullständighet yttra sig 1864 års Revisorer sålunda: “Den nu omförmälda transaktionen har synts Revisorerne i flera hänseenden “förtjena särskild uppmärksamhet.
Ty tänk, om Maurits vore onkel, och två fattiga unga personer komme resande till honom för att få något att lefva af. Då skulle Maurits, som är så förståndig, säkert bedja dem fara hvar åt sitt håll och vänta med att gifta sig, tills de hade något att gifta sig på. Fast onkel var visst förskräcklig på sitt sätt. Han drack så, och gjorde sådana stora bjudningar, där det gick riktigt vildt till. Och han förstod sig ej alls på att hushålla. Han kunde tro, att alla människor bedrogo honom, men han var lika glad i alla fall. Och vårdslös –! Borgmästaren hade sändt med Maurits några aktier i ett företag, som ej ville gå riktigt bra, men onkel köpte dem nog af honom, hade Maurits sagt. Onkel brydde sig ej om hvar han slängde bort sina pengar. Han hade stått på torget i staden och kastat ut silfverpengar åt gatpojkarna. Och att spela bort ett par tusen riksdaler på en natt och tända sin pipa med tioriksdalerssedlar, det var bland det vanligaste onkel gjorde. Så foro de, och så samspråkade de, under det att de foro. Mot kvällen kommo de fram. Onkels »residens», som han brukade kalla det, var intet bruk. Det låg fjärran från all kolrök och allt hammarslammer, på sluttningen af väldiga höjder med vidsträckt utsikt öfver sjöar och långa berg. Det var ståtligt byggdt, med skogsängar och björkdungar rundt om, men nästan inga åkrar, ty stället var ej ett landtgods utan ett lustslott. De unga åkte uppför en allé af björk och alm. De foro till sist fram mellan ett par låga, täta granhäckar, och så skulle de svänga in på gården. Men just där vägen svängde, var en äreport rest, och där stod onkel med underhafvande och hälsade. Se, det hade dunungen aldrig kunnat tro om Maurits, att han skulle beredt henne ett sådant mottagande. Hon blef genast riktigt lätt om hjärtat. Och hon fick fatt på hans hand och tryckte den till tack. Mer kunde hon ej göra just då, ty de voro midt under äreporten. Och där stod han, den välkände mannen, brukspatron Teodor Fristedt, stor och svartskäggig och strålande af välvilja.
Februarii remitterat ett af Herr Kongl. Öfver HofPredikanten m. m. Doctor Lilljenwslldh ingifvit så lydande Memorial: ^KyrkoLsgen bjuder i 13 Gap. 2 §» Ifrån Last dags Söndag intill Påskedagen in-, vehålles nied ali 'musik. Af Kyrkomusikens skick, då denna Lag utgafs, åtminstone ännu i vårt Fädernesland, torde den tillräckligt för denna tiden rättvisas och dess ändamål, en mera stilla och rörande andagt, må hända ej hafva varit förfelad. Nu åter äro omständigheterna i mångå afseenden förändrade; Musikkonsten har sedan gjort stora, framsteg, och särdeles den andeliga, genom skickliga och värdiga mästare uppnått en sann och ädel bestämmelse. Der denne ihogkommes och iagttages, är det en verkelig förlust för känslan, för uppbyggeisen, för andagten, att vid Kyrkosången sakna Accompagnementet af Orgorna; och då man känner de Öma, intagande melodier, som tillhöra vä - Ing Utskottets Betänkanden. 43 ra Orsta PassionsPsalmer, måste man finna denna förlust än större. Mera sammanhängande med andra var ook ännu den plågseden , att under Fastlagen upphöra med all musik i Kyrkorne, så länge den ej eller annorstädes var tillåten; roen då sednare tiders lättare seder ända till dymmeiveckans böljan medgifva Spectakler och Concerter och Piqueniquer, då på sjelfva Långfredagen en Concert for ett välgörande ändamål med allmänt bifall och flere* religieusa tillfredsställelse redan i manga år varit anställd, huru vill man då försvara, att den allmänna Guds<je.»:sten beröfvas en lyftning och ett behag, som de, hvilka ega sinne deiföre, anse af ett så stort värde. Ett af de väsentligaste ändamålen med Orgors bruk, är ju dessutom Kyrkosångens styrande, gona ån mera visar sin nödvändighet vid de flere nya och obekanta Choralmelodier vi nu ega.
För sin åsigt i sednare afseendet, eller i fråga om denna lånerörelses mindre fördelaktighet, ansågo sig Kevisorerne hemta stod deraf, att Riksgälds-kontoret ofta måste återfordra utgifna lån å tider, dä allmänna rörelsen vore deraf mest i behof, hvarigenom för denna rörelse störande fluktuationer i peningemarknaden kunde uppstå. Dessa oegentligheter skulle dock kunna undvikas, derest Riksgälds-kontoret ägde icke allenast att å depositräkning hos Banko-diskontvcrket mot den ränta, som för tillfället vore bestämd, tid efter annan, insätta sina kassabehållningar, utan äfven att, om behof deraf gjordes, hos Banko-diskontverket upptaga lån mot gällande utlåningsränta. Riksgälds-kontoret komme härigenom att, utan bedrifvande af särskild utlåningsrörelse, erhålla ränta på inneliggande behållningar; hvilket någon gång, på det hela, kunde för Kontoret blifva mera inbringande, än exempelvis nu vore händelsen, då icke ens till en Bankens understigande ränta allt hvad Riksgäldskontoret hade i kassa kunnat utlånas; och Banken skulle tillskyndas en vinst, hvilken visserligen blefve negativ, enär Rikets Ständer, som vid hvarje riksdag ägde förordna angående dispositionen af Bankens behållna vinst och den del deraf, hvilken icke erfordrades för Bankens konsoliderande, kunde hänvisas till Riksgälds-kontoret, som på sådant sätt komme i tillfälle att hos Banken sjelf förränta dennas egna vinster. Men den positiva och mest framstående fördelen af den ifrågasatta förändringen skulle för Banken uppkomma derigenom, att Banken kunde bättre, än nu vore fallet, reglera sedel-utgifningen och bibehålla Bankens sedlar vid deras rätta värde. För allmänna rörelsen borde förändringen blifva särdeles välkommen, då genom densamma rörelse-kapitalet vunne mera stadga, helst indragning eller förminskning af Bankens lånerörelse, när sådan ifrågakomme, kunde ske småningom. Lånetillgångarne i Diskont-verken skulle dessutom förökas och medlen erhålla jemnare spridning bland allmänheten, än som vore möjlig under nuvarande förhållanden, då Ständernas begge Verk, oberoende af hvarandra, besörjde utlåningsrörelse. Herrar
Regeringen gör upp rikets stat med blicken fästad på ett representationsförslag, som ännu icke kan räknas bland rikets grundlagar, när Regeringen af vördnad för en ännu icke befintlig riksdags rättigheter nalkas intill gränsen af hvad aktningen för den bestående riksdagen fordrar och när Regeringen af sådana grunder afklipper tvänne år af statsregleringsperioden för de s. k. extra anslagen; hvarföre har man då bäfvat att taga steget ut och icke låtit den kommande riksdagens rätt bevakas jemväl i fråga om de ordinarie anslagen? Sådan fråga är fullt befogad, eftersom Chefen för Kongl. Finans-departementet uti den ofta åberopade nådiga Propositionen sjelf begagnar uttrycket: ”den s. k. extra statsregleringen.” Den extra statsregleringen är alltså enligt bemälde Chefs yttrande endast så kallad. Och Chefen har rätt; den är allenast så kallad. Grundlagen känner ingenting om en sådan åtskilnad emellan ordinarie och extra statsreglering. Regeringsformens 89 § skiljer emellan ”hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster och hvilka behof genom bevillningen böra fyllas”; men fastän, den kallar vissa inkomster ”ordinarie”, gifver den dock icke en sådan benämning ät vissa af ”behofven.” Den hvarje riksdag läte uppvisa statsverkets tillstånd i alla dess delar till inkomster och utgifter, fordringar och skulder”; likasom ock den 62:dra § gifver Ständerna rätt att ”fastställa, huru särskilda summor deraf (af bevillningen) skola till särskilda ändamål användas”; men hvarken uti dessa eller andra §§ af grundlagarne finnes något hinder för Rikets Ständer, att vid beviljande af hvarje anslag göra detsamma till ett tillfälligt, eller för Regeringen, att vid förslag om anslag äska allenast tillfälliga. Inkonseqvent och tillika oförklarligt måste det derföre synas, att Regeringen, med blicken fästad på den förändring, som skall inträda genom det förmodade antagandet af ett nytt representationssätt, föreslår på samma gäng en statsreglering, den ordinarie, hvilken skall gälla för obegränsad tid, och tillika en annan statsreglering, den ”s. k. extra”, hvilken skall ”icke sträckas utöfver 1867.”
Inoch utvexling af Koppar-skiljemynt. § 17- Genom fortskyndande af silfvennyntningen för Bankens räkning och genom af Fullmäktige vidtagna åtgärder till förekommande af större uttag af myntadt silfver, har Bankens förråd i dylikt silfver blifvit uppbringadt. lill det höga belopp af 1,360,950 R:dr, detsamma, enligt 3 § här ofvan, vid den af Revisorerne i Bankens kassor och i öfriga förvaringsrum verkställda inventering, den 21 September utgjorde. Bland nämnde åtgärder torde serskildt böra omförmälas alt Fullmäktige, utan uppehåll, pröfvat ansökningar om utbekommande af silfver i omyntad form, så att sådant silfver kunnat när som helst från Banken erhållas. § 18. I öfverensstämmelse med gällande föreskrifter äro såväl qvartalssom årsräkningar öfver guld-, silfveroch kopparmynlningen för Bankens räkning från Kongl. Mynt-Verket lill Banken aflemnade och, utan anmärkning, granskade. § 19- Fullmäktige hafva, i den ordning, Banko-Reglementet bjuder, deltagit i den under nästl. Januari månad i Kongl. Mynt-Verket anställda inventering; hvarvid anmärkning, i hvad Bankens derstädes då inneslående behållningar rörde, icke egt rum. § 20. Behållningen uti Koppar-skiljemynt af äldre präscl utgjorde den 30 Juni 1855 - Ifrån berörde dag till och med den 30 Juni detta år äro från allmänheten invexlade 2,333: 16. — hvadan räkenskaperna sistnämnde dag utvisade en behållning af R:dr B:ko 4,766: 32. — Då någon ommynlning af koppar-skiljemynt under liden från sednaste Revisions-Berätlelses afgifvande icke egt rum, har Bankens förlust på sä beskaffad ommyntning icke ökats, utan uppgick, beräknad från och med år 1842, då denna ommyntning log sin början, vid 1856 års slut lill B:ko R:dr 13,116: 32. 19 1 Kopparmynt aj nyare prägel innehade Banken den sista Juni 1855 . ...
Utdrag af Protokollet hällit ! Högloft. Ridderstam pets och Adelns Plenum den z April i8ro. S. D« Dä Ridderstapet och Adeln förleden gärdag hade remitterat Konungens Nädiga Swar, rörande Wargerin» gens upplösande, till Allmänna Beswärs och OecynomieUtstottet, beflöt Höglpft. Nidderftapet och Adeln, att pa Let detta Mäl, genom detta Utskotts befattning, ej mätte xumia förblandas med dem, hwari Riksens Ständer äga endast, att till Kongl. Majit framgifwa sine underdänigq önskningar, detsanma efter 73. §- i Rcgerings-Formen stall komma atc jehandlas och afgöras: hwaroni dc öfr rige Resp. Ständm genom Utdrag af Protokollet sknll> wänligen underrät,as. Htz Lupk!,. Herr Den F April. 73 Herr Grefwen och Landt-Mqrskalfekj, tMäns Nagaf, att redan för längre tid tillbaka under Riksdagen de öfrige Z Stånden hade beslutat, 'att för Medecin^ Doctor Lr-mät, betyga Ständcns agtning i anseende til! dcn Fri-Schola han stiftat och med utmärkt nit wärdat; hwaröfwer Herr Landt rMarffalken, sedan denne sak torde hafwa fallit i glömsta hos Ridderstapct och Adeln wille lata uppläsa de öfrige Ständcns Ridderskap^ och Adeln meddelade Protocolls-Utdrag
St:rs kännedom, likväl ej uti detta Mern. blifvit omförmäldt, samt de deruti framställda amärkmr, ehuru till större delen befogade och ej af ringa vigt, dock äro af den beskaffenhet, att de, under förutsättning att StatsRådets medlemmar derå fästa behörigt afseende under Rådgifvarekallets fortsatta utöfning, icke nu böra föranleda till underd. anmälan om flere eller färre af de ännu icke afgångne StatsRådsmedlemmarnes skiljande från deras embeten, så lägges Mern. till handlingarne.» Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 35. Nej — 9. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. inkomne Betänkm: N:o 98, i fråga om kristendoms-undervisningens besörjande i folkskolorne och i församlingarne; N:o 99, i ani. af väckte motioner rörande HandelsOrdmn af d. 22 Dec. 1846 jemte åtskilliga dermed sammanhang ägande författn:r, äfvensom om rättighet till fri handel med salt inom Riket; N:o 100, i ani. af väckt motion om uphörande af den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerne Borås och Ulricehamn beviljade särskilda handelsfrihet; N:o 101, i ani. af väckt motion om föreskrifters meddelande till förekommande af missbruk utaf allmogens rättighet att försälja sina tillverkningar m. m.; samt N:o 102, i ani. af väckte motioner om ändring i Fabriksoch HaudtverksOrdmn af d. 22 Dec. 1846. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. | på 4 e. m. In fidem protocolli, Alberl Munck. £> eu 20 J ali. 143 Måndagen den 20 Juli 1857. Plenum kl. 7 e. m. Justerades 2:ne prot.-utdrag för den 18 d:s samt pleni-prot. för den 13 sistl. Juni f. m.
Palmstjerna m. fl. yttrat sig mot den grund hvarpå Hr Gyllenskjölds förslag hvilar, nödgas jag likväl, då delta förslag är grundadt på min öfvertygelse om det rätta, söka försvara detsamma, så godt jag förmår. I denna gemensamma tanke är icke sjelfskrifvenheten ovillkorligen stadgad. I vår nuvande Riksd.Ordn. finnes ej eller Adelns personliga sjelfskrifvenhet införd och har följaktligen ej grundlags helgd, och det är derföre som jag har ansett alt det ej varit skäl att låta ett dylidt stadgande i den nya Riksd.Ordn. inflyta. Jag tror, att om R. o. Ad. är mån om sin sjelfskrifvenhet, så eger Ståndet både nog styrka att värna densamma utan att behöfva hjelp dertill af de andra Stånden. Det vore en nyhet att införa ordet sjelfskrifvenhet i den föreslagna Riksd.Ordn., derföre anser jag för min del alt det icke heller der bör införas, utan att endast föreskrifves det li. o. Ad. representerar enl. Ridd.Ordn. Jag går nu att uptaga till besvarande det som blifvit förekastadt detta Hr Gyllenskjölds förslag. I går yttrade Gr. Lagerbjel - 332 Den 28 Maj e. m. kc alt Consl.Ulsk. hade dlgå.lt från det redan bestående, att blott de brister i representationen, om hvilka tänkesätten voro enstämmiga, borde afhjelpas och att blott förbättringar i dessa brister blifvit af Coost.Utsk. föreslagne. Så är äfven förhållandet. En brist var alt det fanns i samhället orepresenterade intressen. Denna brist, allmänt erkänd, har blifvit afhjelpt och nya elementer i representationen inrymda. En brist var att Stånden föga kände hvarandra och hvarandras önskningar. Denna brist har äfven af Coust.Utsk. blifvit afhjelpt. Stånden komma alt i första hand öfverlägga tillsammans. En brist var den svära och lunga arbetsordningen. En ny lättare och bättre är föreslagen. Men är sjelfskrifvenheten hos Adeln allmänt erkäudt som något ondt? Jag tror det ej.