Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Å ena sidan påstår man det vara lättare att tullförsnilla, än att lurendreja, dels emedan risken i sednare fallet är vida större, än i det förra, och dels emedan den, som låter förtulla något, kan vida lättare tullförsnilla mångdubbelt mera. A andra sidan påstår man motsatsen, och äfven der låta skälen ganska goda. Jag tror, att man har lika rätt och lika orätt å båda sidor. Rian ser nemi. saken från olika synpunkter. Å den ena ser man på möjligheten att besticka tullbetjeningen; å den andra på möjligheten att införa varorna utan tullbetjeningens vetskap. I förra afseendet synes tullförsnillning vara lättare, men i det sednare tvärtom; och som jag hyser det hopp, att tullbetjeningen icke låter besticka sig, kan jag icke finna annat, än att det är bättre stadga en skyddstull, än att bibehålla absoluta förbud. Likväl lärer Utsk:s förslag icke kunna ordagrannt antagas, emedan ett undantag för principen redan ägt rum i afseende å tackjern; hvadan det lärer blifva nödigt att liär upprepa detsamma. Frih, Cederström, Jac.: Det å'r några under discussionen fällda yttranden, som uppkallat mig; eljest hade jag icke ansett mig behöfva yttra mig i frågan, hvilken redan vid föregående riksdagar är tillräckligt utvecklad. Frih. Boye har sagt, att Ständerna oell Konungen böra äga lika grundsatser. Konungen utöfvar likväl ensam den oeconolniska lagstiftningen; och undantag från principer kunna, till följd af politiska förhållanden, vid tillämpningen blifva nödiga. Ständerna, hvilka i dessa fall endast äga att uttrycka, hvad de anse vara grundsatsenligt, hafva icke att göra med möjligheten af behof utaf undantag. Bestämmandet i denna del tillhör Konungen, hvars så beskaffade rätt jemväl blifvit af Utsk. erkänd. Det sålunda uppdragna skälet lärer altså böra förfalla. I allmänhet kan let icke ne - Den i5 December f. m. kas, att all slöjd är för ett land nyttig, så vidt den icke verkar menligt för andra medborgare och deras slöjdidkande; i motsats åter hvarmed den förra slöjden blifver skadlig.
Det går naturligtvis inte an att lappa ihop en själ på det sättet, helst jag som eger första rätten att bemödanden. Jag måste derför ha ut henne ur detta hem. leda hennes naturell, oupphörligt motarbetas i mina Du har för mycket qvinnor, som regera i ditt hus. RYTTMÄSTARN. PASTORN. i buren till tigrarna, och höll jag inte mina jern Ja, har jag inte det! Det är som att gå in röda under näsan på dem, så skulle de rifva ner mig hvilken stund som helst! Ja du skrattar du, din skälm. Det var inte nog att jag tog din sygamla styfmor. ster till hustru, utan du narrade också på mig din PASTORN. sitt hus. Nå herre Gud, man ska inte ha styfmödrar i ha i rum, hos andra nemligen. Nej, men svärmödrar tycker du är bättre att RYTTMÄSTARN. PASTORN. Ja ja, hvar och en har fått sin lott här i lifvet. FADREN. RYTTMÄSTARN. Jag har ju min gamla amma också, som behandlar mig som om jag skulle bära haklapp ännu. Hon är mycket snäll, gubevars, men hon hör inte hit! PASTORN. Ja, men jag har bestämdt fått för mycket. låter dem regera alldeles för mycket. Du ska hålla reda på qvinfolkena, svåger; du RYTTMÄSTARN. hur det går till att hålla reda på fruntimmer. PASTORN. Hör du, min bror, vill du upplysa mig om syster, men hon var allt litet krånglig. Strängt taget, så var Laura, det är min egen det icke så farligt. Laura har nog sina sidor, men med henne är RYTTMÄSTARN. PASTORN. Åh, sjung ut du, jag känner henne. RYTTMÄSTARN. har lite svårt att finna sig, men hon är i alla fall min hustru... Hon har fått en romantisk uppfostran och den bästa. Nej, du svåger, det är allt hon som klämmer efter dig mest. Och derför att hon är din hustru, så är hon PASTORN. RYTTMÄSTARN.
Med stöd af hvad jag nu anfört och på grund af Utsk:ts i denna fråga fattade beslut, får jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts Betänkande. Många ledamöter hördes nu ropa på propos. Hr Montgomery, Gustaf: Såsom varm vän af mitt fo sterland, anser jag det vara min pligt att yttra några ord i denna fråga. För hvar och en, som erinrar sig den olyckliga ställning, i hvilken vårt fädernesland befann sig 1809, då, efter förlusten af Finland, den fiendtliga arméen beträdde Svenska jorden, och hotade sjelfva hufvudstaden, torde ingen tvekan upstå angående nödvändigheten af ett befästadt Stockholm. Många hafva redan yttrat sig för hufvudstadens befästande. Min röst höjde sig redan 1817 för samma sak, och jag har redan då och sedan i de allmänna tidningartie flere gånger sökt bevisa nödvändigheten deraf. I denna min åsigt förblifver jag fortfarande, fast och orubblig, men får anhålla om återremiss af denna fråga, på det att, om möjligt, ett ännu högre anslag, än det nu angifna, må, efter noga bepröfvaude och öfvervägande, af Utsk:t föreslås. Hr Stjernsvärd, Gustaf Mauritz: Dä StatsUtsk:ts Be tänk. rörande 4:de Hufvudtiteln här föredrogs, tillkänuagafjag, det jag icke ämnade deltaga i behandlingen af den del af landtförsvarets ordnande, som omfattar arméens organisation eller det lefvande försvaret. Mina skäl härföre antydde jag äfven, och får till dem hänvisa. Att blifva en ropandes röst i ökneu emot beviljandet af anslag till någonting, efter min upfattning, så felaktigt och i så ringa mån motsvarande landets behof och tillgångar, som stridskrafternas närv:de ordnande, ansåg jag vara utau allt annut Den 13 April. ändamål än ett gagnlöst förlängande af diskussionen och protokollernas belastande med yttranden, som i dem redan äro till finnandes.
Litt. d., hvarigenom högsta summan för fastighets-lån från Banken blifvit bestämd lill 6000 R:dr, egare af större bruksoch landt-egendomar, icke ansett förmonligt att endast för nämnde belopp låta inteckna sina fastigheter, utan från andra allmänna Verk och Cassör sökt lån, om icke på så förmonliga vilkor, som i Banken, likväl till större belopp; men att, derest en del af omförmälde utlånings-fond intecknades i fastigheter af betydligare värde, sådant dock vore med Bankens sanna fördel förenadt; i enlighet hvarmed, Banco-Fullmägtige hemställt: 1:j att de uti B inco-reglementels 195 §. omförmälda skiftes-och odlingslån icke vidare må från Banken ulgifvas, och att, i den nion de utevarande liqviderades, denna fond malte upphöra; 2:o att elen till fastighets-belåningen anvisade fond mätte ökas från 4,780,000 lill 5,000,000 R:dr Banco; 3:o att maximi-summan för lån emot pant af fast egendom måtte höjas till 12,000 B:dr Banco, att utgifvas, ela låniillgången derigenom icke helt och hållet medtages för dem, som söka lån å högst 6,000 R:dr, hvilka alltid börtie ega företräde, och synnerligast sådana lånsökande, som till Bankens säkerhet låtit inteckna fastigheter, hvilka nyligen ingått uti allmänna skiften.
Nu kan det nog ock för en del husmödrar, synnerligast i staden, där allt skall direkt köpas, vara ganska kinkigt ibland att få hushållspenningarne att räcka till, men i så fall är det bestämdt farligare att låna sig fram, ty hvar taga penningar ifrån till skulders betalande, då den bestämda summan ej ens räckt till de dagliga behofven? Må alla andra utvägar då försökas; spara, spara på öret, räkna efter, om icke det eller det kunnat undvaras! Ja, må man hellre, äfven om tråkigheter äro att befara, begära tillskott i hushållspenningarne, blott icke låna, vare sig lifsförnödenheter eller penningar. Ä r det något nödvändigt husgeråd, hvars användande regelbundet återkommer, om ock efter långa mellantider, t. ex. en syltgryta, en strykugn, ett bykkar eller dylikt, så försaka hellre hvilken lyxartikel som helst än att gång på gång låna dessa i hus oundgängliga nödvändighetssaker. Må man exempelvis kläda sig enklare; om ett dyrbart ytterplagg, en hatt, ett klädningstyg, ett teaterbesök eller andra nöjen fresta, så låt tanken på allt detta fara, tills det nödvändiga blifvit skaffadt till hemmet. Var öfvertygad om, att den, som besväras genom ditt slarf, gör sina iakttagelser och anmärkningar. » Det vore bättre hon klädde sig anspråkslösare. » » Springa på teatern och konditoriet, göra lustresor och förnöja sig på alla sätt, det kunna de; men sedan skola de slita på en annans dyrt nog anskaffade husgeråd, emedan de bevars ej ha råd att köpa sig något. » Man må icke förundra sig. Och så en annan sakernas sida! Betänk, hvilken inverkan exemplet utöfvar på din omgifning! Såsom dottern ser sin mor sköta sitt hushåll, kommer hon oftast att en gång i framtiden sköta sitt, antingen med ordning och omtanke eller ock med lån och slarf, allt efter exemplet i föräldrahemmet. Säga hvad man säga vill om vistandet i andras hem under de förträffligaste husmödrars ledning, det gamla från barndomen invanda, det sitter där i alla fall innerst kvar och leker » titt ut » med senare föredömen och föreskrifter.
Discont-Contoirs Assignationer, hvilka ej inom prescriptionstiden den r:sta December 1819 blefvo presenterade. Når denna prescriptionstid för samtelige Filial-Disconternes utelöpande Stats-Utskottets Betiinkanden. 17 53 Sedlar af Riksens Höglofl. Stander beslöts, och hos Kongl. Maj:t annhölls om Nådig Kungörelses utfärdande derom, afsågs ingalunda någon Statens vinst på Innehafvarens af dessa Assignationer bekostnad, utan endast, som orden uti Reglementet för Herrar Fullmågtige, angående utredningen af dessa Disconter lyda, att vinna bestämd visshet om de skulder hvilka skulle liquideras; detta ändamål har vunnits, och ingen enda falsk doublett eller tripplett Assignation har för desse a;ne Disconter förekommit, utan alla till data, Nummer och Valeurer befunnits öfverenståinmande med de vid Discont-Contoiren för hvarje vecka till Banken uppsånde ordentlige Advislistor, enligt hvilka alltså och vid praescriptionstidens slut ett antal Assignationer till sammanlagdt belopp R:dr 17,874 saknades, eller befunnos icke vara föreviste. Når man nu tillika faster afseende på, att, uti Riksens Stånders Beslut, om Disconternes öfvertagande och deras skulders Iiquiderande, intet ord om denna praescriptionstid finnes nåmndt, utan utryckeligen sågs” att alla af Directionerne öfver desse Disconter pä Banken dragne, ordentligen bokförde, och bland allmänheten utelöpande Assignationer skola, vid uppvisandet, till fulla beloppet med BancoSedlar inlösas, så snart
Vid granskning af statsverkets jemte andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning år 1860, hafva Rikets Ständers Revisorer, be - — 283 — träffande Veterinärinrättningen i Stockholm, anmärkt, dels att Inrättningens räkenskaper innehölle endast tvenné konti, hvarigenom, utan att ur specialen utdraga en mängd poster, hvarken någon riktig föreställning kunde erhållas om det sätt, hvarpå de särskilda kontis utgifter blifvit bestridda, eller kännedom om utgifterna till aflöningar o. s. v., hvadan Revisorerne ansett ett utförligare och redigare uppställdt bokföringssätt af behofvet påkalladl, dels ock att den vid revisionsårets slut befintliga kassabehållningen, 986 R:dr 14 öre, samt behållningen å det till inköp af möbler anvisade extra statsanslag, 901 R:dr 21 öre, icke vore behörigen verificerade; hvarjemte Revisorerne instämt uti nästlidet års Revisorers yttrande rörande Inrättningens byggnaders otillräcklighet och inskränkta utrymme, äfvensom det bristfälliga skick, hvaruti åtskilliga af dessa byggnader sig befunne; och har Eders Ivongl. Maj:t, genom nådig remiss den 14 nästlidne månad, anbefallt Direktionen, att i anledning af berörda anmärkningar afgifva underdånigt utlåtande. Till åtlydnad häraf får Direktionen härmed i underdånighet öfverlemna infordradt yttrande af Inrättningens räkenskapsförare samt, för egen del, med vitsordande att räkenskaperna äro med utmärkt reda och ordentlighet förda, underdånigst hemställa, att Rikets Ständers Revisorers anmärkningar i denna del icke måtte till någon åtgärd föranleda. Beträffande åter Revisorernes yttrande angående Inrättningens byggnaders otillräcklighet och bristfällighet, vågar Direktionen i underdånighet åberopa sitt till Eders Kongl. Maj:t redan afgifna förslag till fullständigt ordnande af nämnde byggnader. Den nådiga remissakten återställes härjemte, och Direktionen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit. Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Har Hr Stjerngranat sagt, att folket älskar få sina mål af Konungen afgjorda, och att detta hvilar på en religiöst from och i sig sjelf aktningsbjudande tro. Ja! men om denna tro är en fullkomlig illusion, om, såsom nyss af en annan le - Den 26 Februari f. m. 621 damot anfördes, K. M. vid resor till Norrige elier inrikes orter åt 4 ledamöter af StatsRådet anförtror Regeringen och hänskjuter till denna Regering åfgörandet utaf en större mängd af de ifrågavartde målen, i hvad mån, frågar jag. upfylles då denna religiöst fromma och aktningsbjudande tro? Den hvilar ju helt och hållet på en illusion. 3:o. Ilar talaren ansett, att om Departts-Cheferna vilja hos Regerings-rätten sätta sig in i iirenderna, fordrar detta lika mycken tid, som att göra sig förtrolig med akternes innehåll. Det måste likväl vara en väsendtlig skillnad emellan att låta inför sig föredraga ett mål af sakkunnig och erfaren person, och att sjelf eller genom någon underordnad embetsman, som måste kontrolleras, vidkännas tyngden af detta arbete. Vidare har man anmärkt, att Departts-Chefen icke Ange röstegandc stämma i Regerings-rätten, att han der endast hade att lemna uplysningar och råd, dem Regerings-rätten likväl kunde åsidosätta; men mine Hrr, om han än hade en enda röst, hvad gagnade väl detta, ifall han i alla fall mot flertalet icke mägtade göra sin åsigt gällande? Det måste vara den inneboende riktigheten af hans framställning, som grundlägger förtroendet för honom och för den åsigt, han hyllar. Vidare säges, att om Regerings-rätten afgifver yttrande öfver ett förslag till en ny författning i någon fråga, men K. M. finner för godt, att fatta ett beslut, afvikande från Regeringsrättens yttrande, skulle denna myndighet förlora i aktning; men hvad händer under nuvarrde förhållanden, då en författn. skall utfärdas? Jo, dä infordrar K. M. t. ex. i juridiska frågor Högsta domstolens yttrande och säkert är, att det icke alltid inträffar, att K. M. bifaller hvad Högsta domstolen tillstyrkt.
Det af Utskolten, efter Herr Lindqvists förmenande, såsom skäl till afslag å Motionen gjorde antagande, att Magistraternes, utom Residence-Städerne, rättighet att meddela Pass, blifvit demafLandshöfdingarne öfverlåten, vore icke grundadt i Kongl. Påbudet om Pass af den 14 Aug. 1812, hvarigenom denna rättighet troligen lemnats dem, såsom Borgerskapets Embetsman. Dessutom skulle Utskotten alldeles hafva förbisett de föreskrifter, som innefattas i Kongl. Brefvet den 6 April 1696 samt Kongl. Resolutionerne på Städernes Besvär den 28 Aug. 1727 och den 17 Aug. 1762, hvarigenom Magistraterne i alla Ri - Tagsamt Allm. Besv. o. Oec. Utsk. Ull. IV. o. 3o. 3 lsets Stader förklarats berättigade alt utfärda Pass, och hvilka stadgande!!, hvad Borgerskapet angår, Herr Linde/vist förment icke vara håfne genom 1812 års Pass-Författning; och då det nuvarande förhållandet stundom skall gifva anledning till missbruk, i så måtto, att skattdragande Borgare uteslutas från rättigheten att bivista Marknader, hvilken deremot lemnäs åt obehörige personer, som ej förmå att sig deraf begagna, har Herr Linde/vist af alla dessa skäl yrkat återremiss af Betänkandet; hvarmed Herr Lundman instämt. Herr Landegren har förklarat sig ej krinna dela Utskottens åsigt, att Magistraternes rättighet att utfärda Pass vore en öfverlåtelse af Landshöfdingens myndighet i detta hänseende; — snarare vore den en utgrening af Regeringens magt, sorn hvarje Tjensteman, han må vara ställd på en högre eller lägre plats, utöfvar; och Herr Landegren har sålunda, under åberopande af sin mot Betänkandet afgifna reservation, lika med Motionairen, yrkat återremiss; hvarmed Herr Mattson sig förenat.
Behofvet af sådana är således Sedan sista Riksdag äfven genom denna åtgärd förminskadt, och jag är öfvertygad om alt denna Förordn. kommer att ganska ofta tillämpas utaf de församlingar som riktigt inse sin egen fördel. 1 sammanhang härmed anhåller jag, ehuru detta ämne icke kan anses tillhöra nu förevande fråga omelbart, men likväl är dermed nära förbundet, att för det Höglofl. Ståndet få utveckla något utaf det felaktiga, som jag anser ligga uti nuvande folkskolas idé. Det är tyvärr — och man kan icke säga det nog ofta — del är tyvärr en gängse idé, att bildningen, och i syn - Den 29 Mars. 510 lieiliet den hildning, som här är i fråga, skulle hafva förmåga att förändra mennisko-själens anlag. Konsten att läsa och skrifva är dock i sig sjelf lika mekanisk, som konsten att göra skor eller dylikt, och det har vid folkskolans organisation tydligen visat sig att man förbisett hvad som här hade varit hufvudsaken, nemi. upfostran, hvilken af ingen menniska kan undvaras, och hvilken det borde vara samhällets slräfvan att söka bereda alla sina medlemmar. Denna utveckling till det goda åstadkommes icke genom att lära läsa och skrifva, hvilket visserligen är ett medel alt förskaffa sig kunskaper men i sig sjelf dock icke innebär något förädlande, ty man kan vara den lärdaste man i verlderi och likväl vara den mest omoraliska; derpå sakna vi lyrärr icke exempel. Hade man, såsom sig bordt, ansett upfostran vara hufvudsaken, så hade man naturligtvis varit mån om att till lärare och lärarinnor anskaffa sådane personer, som hafva förmåga att meddela upfostran, och sådant kan man icke vänta utaf personer, som sjelfva icke hafva fått någon upfostran och måhända icke under hela sin lefnad någonsin få den. Folkskolan i sitt närvande skick, med de stadganden, som nu för densamma äro gällande, har äfven ett annat högst väsentligt fel, nemi. det, att den sträfvar till att åtskilja föräldrar och harn ifrån hvarandra.
Undantag gäller vid hedningars, mohammedaners och judars omvändelse. Det beror på deras eget val att antingen i offentlighet i kyrkan eller enskilt undergå dopet. Då det som föreskrivs i handboken rörande prästers åtgärd vid sjukoch dödssängar med dem som är svaga i tron eller med fångar och deras beredande för döden, egentligen är en vägledning, får varje präst själv bestämma, vilket som är bäst efter personers och omständigheters olika förhållanden. Det åligger ärkebiskopen och biskoparna att tillse verkställigheten av vad som förordnas. Stockholms slott den 7 mars 1811 CARL. Kungörelse hur med rikets styrelse förfaras skall, under Hans Maj: ts sjukdom. Stockholm den 17 mars 1811. Att Vi på grund av sjukdom, som Vi hoppas med den Högstes hjälp snart måtte tillfriskna ifrån, vill avlägsna de bekymmer som med allmänna ärendens förvaltning stå i nära förening. För att inte under Vår sjukdomstid uppehålla sakernas jämna gång förordnar Vi följande: Rikets ständer har av grannlagenhet mot Oss inte upptagit i regeringsformen det fall som nu inträder. Grundlagen ger inte besked vad som skall hända under Konungens sjuklighet, då tronföljaren är myndig. Vi har dock som Vår plikt både mot Oss själva och riket ansett att den furste som är ämnad att en dag uppstiga på Sveriges tron, under rådande förhållanden skall vara landets styresman. Därför förordnar Vi, Vår kärälskelige son Carl Johan, Sveriges kronprins, generalissimus för Vår krigsmakt till lands och sjöss, att under Vår sjukdom åtaga sig rikets styrelse uti Vårt namn. Han skall underteckna alla utgående expeditioner och befallningar med överskrift: - Under min allernådigaste konungs och herres sjukdom -; efter dess förordnande. Han får inte upphöja någon till adligt, grevligt eller friherreligt stånd, eller utdela riddarvärdighet och alla sysslor endast tills vidare kunna förvaltas av dem som hans Kongl Höghet förordnar. Stockholms slott den 17 mars 1811. CARL. Kungörelse angående vederbörandes åliggande, att lämna prästerskapet del av underdomstolarnas utslag om dem, som för lagbrott blivit tilltalade och fastställde eller under framtiden ställda. Stockholm den 28 mars 1811.
Det får dock i allmänhet hjelpa sig med ringare årantal) »ligger, då man öfverblickar den framfarna tiden, bakom en, liksom sjelfva årsföljden, volym bortom volym, band bortom band, del bortom del. En författares lif blifver på det sättet småningom ett litet bibliotek, hvari han utpreglar sitt hela inre väsende och lif, allt efter som tiden – samtiden och dess odlingsarbete – utpreglar honom sjelf. Ingen författare torde kunna säga sig hafva slutat så som han börjat, d. v. s. vara vid slutet af sin verksamhetsbana till sin andliga personlighet alldeles densamme som då han först uppträdde. Tidens stora omskapande magtinflytande tillåter och medgifver inga stereotyper ... Verld och lif klarna först småningom, icke allenast för den granskande blicken utan äfven för hjertat!» Jag har åberopat detta lilla vackra stycke derföre att det just afspeglar Ridderstads stadiga gång öfver den långa sträcka litterär mark som blifvit honom anvisad att upparbeta. Början af hans bana, liksom hvarje skriftställares nybörjade bana, var behäftad med det, som icke kan afhjelpas genom annat än tiden och erfarenheten, nemligen bristen på förmåga att rätt bedöma den egna skapelsen just genom bristen på andens utveckling. Hvarföre skulle också den producerande anden få njuta af någon hvila så länge den förmår förnimma, uppfatta och göra sig tillgodo hvad lifvet visar honom värdt att tillegna sig. Således vore det ett stadium af de allra mest otillfredsställande, om en författare emot slutet af banan står der han stod vid början. – Nej, framåt, framåt måste det gå om äfven en annan tidpunkt kommer, när det heter »tillbaka». Det är en tung gång, och då gäller för andra gången att lyssna på och fatta sjelfkritikens röst. Men hvem som står vid den skiljevägen, icke är det Ridderstad, ty hans åsigter, hans stil, hans framställningförmåga visa tydligt att han arbetat med verklig kraft på sin mark och att odlingsarbetet, i trots af den ofta tropiska glöd, han haft att utstå och kämpa mot, gått så lyckligt att hans gamla vänner kunna lyckönska honom till den präktigt mognade skörden.
Den af Utskottet föreslagne summa lill indeldta Arrneens löneförbättring utgör 24,000 R:dr B:co, när dertill lägges 36,ooo R:dr B:co, som gå till ersättning åt FördelningsGeneralerne, hvilkas indelningar skola ingå till löneregleringen, så utgör summan, som Utskottet anser erforderlig, 60,000 R:dr B:co. Uti ett underdånigt Memorial, som år 1826 af dåvarande GeneralAdjutanten för Armeen till Kongl. Maj:t inlemnades, förekommer: ”Det inom Armeen ”bevisligen betaldta accordsbeloppet uppgår ”till den ofantliga summan af 3,334,402 R:dr ”B:co.” Herr GeneralAdjutanten fortfar, ”att ”Kongl. Maj:t likväl förminskat denna sum*’ma med 35r,5oo R:dr B:co, som Han af ”serskild Nåd och Egna tillgångar afbetalt "å Generalsoch Öfverste-accorderne.” Jag lemnar derhän, huruvida ej denna förminskning åtminstone till någon del blifvit omintetgjord derigenom, att sådane höge Tjen i3* - 196 Dan 31 Maji e. m. stemän, som af Kongl. Maj:t återfått den accordssumma de erlagt, sedermera vid afskedstagande af efterträdaren dessutom erhållit en kanhända större summa. Jag följer blott Herr General-Adjutantens beräkning, som leder till det resultat, att de återstående inom Armeen bevisligen utbetaldte accorder utgöra en summa af 2,982,961 R:dr, hvarå årliga räntan utgör 180,000 R:dr B:co, eller 3 gånger hvad Utskottet ansett behöfligt till löneförbättringen; hvaraf synes, alt om accorderne ej funnos, skulle af de gamla löneanslagen årligen kunna besparas 120,000 R:dr B:co, och hvarje Armeens medlem skulle ändock ega lika stor löneinkomst, som han genom Utskottets förslag kan erhålla.