Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Der väntar dig ännu mycket förnöjsamt i lifvet, mon cher — framför allt för en menniska som du, hvilken går hän och vill crepera för en lolla och till på köpet bakefter låter spleenen stiga ända upp öfver munnen på sig i st. f. att hvissla ett stycke åt det hela och ta fatt igen på nytt ...» Men rekonvalescenten låter ordströmmen fara öfver sig och svarar ingenting och blir sittande att envist stirra genom det daggiga glaset ut i den stilla och töiga januarikvällen nedåt landsvägen med de vattenfylda hjulspåren och de röda pilträden, der han gick upp och ned, kvällning efter kvällning, så snart det skymde, medan blåsten hvirflade det stoftfina regnet in i hans ansigte, upp och ned, upp och ned, kretsande kring ena och samma tanke, tills yrseln grep hans kropp och hans själ, och han måste läggas emellan lakan att der vidare genom dag och natt febra öfver denna ena lifsscen, hvilken han ännu, då han satt som rekonvalescent i sin länstol, icke kunde tro vara verklig och sådan som den dock stod derinne i hans minne, outplånlig, utan envisades att vilja ha bort, outplånlig som den var ... Tills han en dag sitter på tåget och susar åstad nedåt i det stora Europa. Allt längre bort, allt längre bort. Det der bakom honom ligger allt längre bakom honom. Han känner sig till mods, som om han undsluppit en trolldom eller som om en kula aflägsnats ur organismen. Han vågar se sig om, ty det kan inte mera nå honom; han känner, att det en gång skall försvinna ur hans minne, liksom det redan försvunnit ur hans syn; det står der ännu, men mera såsom en ond dröm, ur hvilken man vaknat upp och som inte mera kan hindra en att insomna igen; och der lägger sig öfver honom en stor hvila. Och han följer sig sjelf, som han sålunda stryker tvärs genom Europa, — gör resan liksom om igen, i sin erinring och snabbt som blott denna, — och det blir allt mera skumt och sårt i honom, utan att han kan göra sig reda hvarför, ända tills han påträffar sig sittande å St.
Och enär, enligt hvad Utskottet redan förut sökt ådagalägga, publiciteten nu mera utgör en af de väsendlligaste grundvalai för Bankens credit och Realisationens derpå grundade framtida bestånd, anser Utskottet någon inskränkning icke böra eller kunna göras 11 ti den Banken för närvarande ålagde skyldighet, att, så väl hvarje halft år, för allmänheten framlägga öfversigt af Vexel-Bankens ställning, sorn ock, vid hvarje års slut, offentliggöra Bankens hela ställning, samt tror det ej heller böra förvägras någon, som det önskar, att, jemväl deremellan, inhemta upplysning om Bankens ställning, så vidt Tjenstemännens öfrige göromål tillåta meddelandet af så beskaffade upplysningar; men då ett tillkänna - Banco-Utskottets Utlåtande N.o 16. '53 gifvande, på förhand, af de åtgärder Banco-Styrelsen, i ena eller andra fallet, kunde finna nödigt vidtaga, i och för bibehållandet eller återställandet af proportionen emellan reela fonden och sedelstocken, skulle kunna motverka de dermed åsyftade ändamål, har Utskottet, på grund af 86 §. Regerings-Formen, jemförd med 2 §. 4 mom. i Tryckfrihets-Förordningen af den 16 Junii 1812, ansett det förklarande nödigt, att till ärenden, hvilka i Banco-Verket böra hemliga hållas, skola räknas Banco-Fullmägtiges åtgärder i berörde ändamål, samt Fullmägtige alltså •vara pligtige, att, vid hvarje förekommande fall, då öf v erläggningar ega rum eller beslut fattas, rörande vidtagandet af djlika åtgärder, hålla deras öf verläggningar och beslut härom hemliga, intill dess åtgärderne i verkställighet gått, för hvilket ändamål serskildt Protocoll bör öfver desse ärenden hållas och, jemte alla dertill hörande handlingar, under hemligt förvar förblifva intill nämnde tid.
Jag har för min egen del stannat i villrådighet, om jag skulle tillstyrka lagens bibehållande oförändrad sådan den är, eller örn jag skulle antaga den förmildring eller den inskränkning i allmänna åklagare-rätten, som LagUtsk. tillstyrkt. Men emedlertid har jag ej kunnat underlåta alt framställa de betänkligheter emot antagande af LagUtsk:s förslag, som hos mig uppstått. Frih. Cederström. Thure: För min del kan jag icke undgå att yrka bifall till LagUtsk:s nu förevar, betänk. Det är nemi. uppenbart, att förhållandet emellan föräldrar och barn hvil.ir på en religiös grund, nemi. på den sorn utgör det heligaste för fatnilje-lifvet, nemi. föräldra - Den a September e. m. kärleken. Jag anser således, att det är alldeles obehörigt att inblanda allm. åklagare i sådana förhållanden, aldrahelst vid betraktande deraf, alt lagen är sa sträng, att sådana brott som smädelse emot föräldrar skola straffas med spö. Jag får vidare tillägga, att i betänk, finnes, på sätt en värd talare nyligen anmärkte, efter min tanke ganska riktigt uttryckt, alt allmän åklagare icke får föra talan i andra fall, än då smädandet skei' i samqväm, d. v. s. en större samling af personer. Då det sker i större samqväm, är det icke allenast ett brott emot föräldrarna, utan äfven ett brott, som är kränkande för det allmänna; men der det sker endast emellan föräldrar och barn, utan att andra äro närvar., finner jag att det icke må blifva föremål för allmän åklagares åtgärd, hvarföre jag vördsamt får tillstyrka bifall till betänkandet. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Jag instämmer med den sista värda talaren i tillstyrkandet af bifall till Utsk:s betänk. Jag anser nemi. förhållandet emellan föräldrar och barn vara så heligt, att icke någon främmande makt bör emellan dem intränga onödigtvis.
– I hvilket rus af begärelse har ni icke lefvat – eller snarare drömt bort ert lif? – Det är sant. När jag nu tänker tillbaka, förekommer det mig just, som om mitt lif varit en dröm. Jag kan icke påminna mig mycket godt, som jag uträttat, och hvaraf jag kan sluta mig till, att jag verkligen lefvat. – Hur tomt har icke därigenom ert lif blifvit på goda handlingar och ert hjärta på goda afsikter. Hur lättsinnigt har ni icke därigenom vant er att tänka öfver religion, dygd och Gud, och hvilka sorgliga följder har detta icke haft för andra såväl som för er själf. Tänk på henne, som genom ert förvållande råkat i olycka och förnedring! Hvar fråga prosten kastar fram är en ny järntyngd på syndarens rygg, men han är redan så hårdt belastad, att han icke kan känna mera. Det förefaller honom, som om han legat under ett kullvräkt lass af all världens slagg djupt nere i en brunn dit intet ljus kan nå. Han flämtar efter luft, han vill ropa i ångest, men det blir icke till annat än stönande och rinnande tårar. – I hur hög grad har ni icke, genom vällusten, förnekat er mänskliga värdighet och likställt er själf med djuren, hvilka ha sitt enda nöje i det sinnliga? – Jag ansåg mig ju icke förmer än ett djur – stammar Struensee – jag trodde, att jag skilde mig från dem icke med afseende på arten utan endast med afseende på graden. – Hur har ni icke därigenom helt och hållet förlorat ert goda namn! – Ack! Jag har alltid trott, att jag icke behöfde bry mig om den allmänna meningen. Därför har jag blott sökt vara några få människor till behag. Nu erfar jag, hur mycken vikt det ligger på ett genom dygder förvärfvadt godt namn. – Visserligen! Visserligen! Och hur likgiltig har ni icke varit mot moralisk glädje, som är den verksammaste driffjädern till dygd och en väsentlig del af den sanna lycksaligheten. – Ja, i mina yngre år var jag nog likgiltig för den glädje, som kommer af goda afsikter och goda handlingar.
Förstår hon omsider det inre lifsband, hvarigenom det allmänna folklifvet ännu sammanhänger med sin första ungdoms myther: då förstår hon ock, att detta band måste klarast återspeglas i dess Poesi, och öfverhufvud i dess bemödanden till sköna konstskapelser. Ursprungligen har all Poesi varit Myth, och är det, i sjelfva grundlynnet af sin verldsåskådning, alltid, Det är fördenskull ej blott om nationens historiska framtid i allmänhet, det är ock enkannerligen om dess poetiska eller ästhetiska framtid, som de visioner, hvilka i dess myther antagit en qvardröjande gestalt, förespående drömma. Också är det första uttryck af Poesi, som möter oss vid det historiska tidehvarfvets början, i hvarje hänsigt ett profetiskt. Om vi nu, med sann stolthet, kunna utropa: huru herrliga Myther äro ej de till oss från våra stamfäder öfvergångna! så innebär detta utrop, i sanning, oändliga förhoppningar. Det sätt nämligen, hvarpå ett folks myther äro dess ideals urgestalter, kan endast i den mån vara något herrligt och betydningsfullt, som det folk, hvilket de tillhöra, var från begynnelsen utrustadt med stora cultur-anlag. I samma mån äro dylika ungdomsdrömmar tvåfaldt profetiska: de spå, både i allmänhet hvad menniskoslägtet, och särskildt hvad detta folk, kan och bör blifva. När man nu i Verldshistorien ser, huru mycket de Götiska folken verkligen blifvit, eller hvilken stor historisk rol de i allmänhet spelat: då skulle redan deraf, utan all närmare bekantskap med deras ungdoms-drömmar, kunna slutas i förväg, att dessa drömmar måste ägt synnerlig djuphet och fullhet. Äfven af Svenskarne har, under vissa tidskiften, något långt mera blifvit, än Europa, fästande sig vid de yttre tecknen af ringhet och fattigdom, hade väntat. Andra tider hafva kommit: men jemväl i dem är utrymme för mod och bedrifter. Ingenting vore sämre, än att, under vexlande skryt och grämelse öfver det försvunna, insomna på redan åldrade lagrar.
Herr Grefven och Ordföranden delade då, såsom Ledamot af Ståndet, denna mening, och fortfor ännu att bibehålla samma öfvertygelse, desto heldre, som icke allenast 17 §. i RiddarhusOrdningen föreskref, att Bänkarne i RiddarhusSalen böra af RiddarhusSecreteraren och Fiscalen delas, så att Representanter för alla å Riddarhuset introducerade Ätter må erhålla plats, samt att vid hvarje Bänk bör anslås en Bänklista, som innefattar de Representanters namn, hvilka å Bänken hafva deras plats, utan ock 18 §. i RiddarhcusOrdningen stadgade, det ingen obehörig må bivista Ridderskapets och Adelns öfverläggningav, och med ordet obehörig måste förstås sådane personer, hvilka icke enligt 1 §. i RiddarhusOrdningen hafva rättighet, att för de å Riddarhuset introducerade Ätter derstädes intaga säte och stämma. Då nu likväl RiddarhusUtskottet, uti dess ifrågavarande Memorial, ansett några andra bestämmelser eller vilkor j i afseende å tillåtelsen för främmande personers tillträde såsom åhörare vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningarj icke vara nödige, än så - 92 Den 3 Februarii f. m. dane, hvilka tillhöra Ridderskapets och Adelns Ordningsstadga; hvaraf följde, att RiddarhusUtskottet funnit något stadgande i afseende å offentligheten icke böra i RiddarhusOrdningen intagas; men 45 §• Riksdagsordningen stadgade, att RiksStåndens Ordförande icke äga att något annat föreslå, än hvad som fordras sill verkställighet af det Grundlagarne, RiddarhusOrdningen eller Ståndens ordningar och beslut föreskrifva, måste Herr Grefven, i öfverensstämmelse med hvad han nyss yttrat, förklara, det han för dess del icke ansåg sig kunna framställa någon proposition, hvarken till bifall eller afslag å RiddarhusUtskottets Memorial i dess helhet, och sådant det för närvarande blifvit uppstäldt.
Indelta Armeen skulle således till sin Soldat-personal upplösas, med skyldighet, att under en tid af 3 år t. ex., mot bibehållandet af någon viss årlig lön, i händelse krig inträffade, inställa sig till tjenstgöring. Med den för hvarje Regemente derigenom besparade summa skulle byggnader och Depoter efter en viss plan fortgå, under en LänsDirection af Rotehållare och Militaire-befälet, tills arbetet hunnit fullbordas; uiider tiden kunde de vanliga Beväringsmötena fortfara. Genom förskotter borde depoterne på liela östra kusten skyndsammeligen fullbordas* såsom mera magtpåliggande. Depoterne kunde sammansättas till Brigader ocb Divisioner. Öfverste-beställningen blefve den högsta på Stat, med skyldighet för Öfversten* som for37 II. 10 i46 Den 10 Augusti e. ra. dom, att ansvara för sitt Regemente och sin depot. Hans befordran till högre Militairgrader, borde endast medföra ökade Taffelpenningar, — hvilka befordringar sparsamt, såsom fordom, borde utdelas, så att man hade något att gif va, då förtjensten sattes på prof. Skulle man väl i våra tider tro det möjligt, att, medan Gustaf Adolph under slaget vid Leipzig 1631 commenderade högra flygeln, commenderades Centern af blott en Öfverste; och likväl vans Bataillen? Lika soni att den, somEnChef commenderade Östra Pyrené-Arméen, sammankallade alla GrenadierCompagnierne, och gaf dessa under resten af Campagnen ingen annan Chef än Latour d’Aa vergne, som då var den ålsta Capitainen. Snart kallades denna Corps af fienden för la Colonne infernale, och likväl var deras Chef endast Capitaine. Jag talar således icke vidare här om det högre Befälet, hvilket beror af Konungen att tillsätta efter behofvét* Jag föreslår följande depot-fördelning, sorn visserligen kan på mångfaldigt sätt annorlundare ordnas: N:o i.
Synnerligen voro hans råd upplysande och för mig lyckliga under den tid, som på nyåret följde, nemligen min konfirmationstid, denna epok i en ung qvinnas lif, som så ofta för henne blir afgörande och för hvars rätta begagnande hon ej kan ha en nog fast förberedelse. Lyckliga de unga flickor, som då få njuta det bästa: en ädel moders nitiska beskydd, en moder, som icke anser sitt ansvarsfulla kall uppfyldt blott genom att med vidsträckt omtanke ordna de drägter, som för högtidligheterna skola begagnas, eller genom att erinra om katekesläsningen! Ack, när, om ej då, kan en rättsinnig moder nedlägga ett välsignelsebringande utsäde i det unga och veka hjertat – när, om ej då, blir hon sjelf uppfylld af gudsfruktan, af hopp och tro och milda känslor! Välsignelse öfver alla mödrar, som under denna tid för dottern uppfyller en sann kristlig moders pligt och visar henne att, då hon nu tagit liksom fastebref på lifvets djupare allvar och betydelse, hon på samma gång tagit fastebref på det högre hoppet, det, som likt ett strålande ljus, ensamt kan upplysa hennes kommande okända vägar! Kort efter den stora högtiden, hvars betydelsefulla ingångsspråk var: ”Haf Gud för ögonen och i ditt hjerta nu och i alla dina lifsdagar!”, insjuknade jag i en mycket svår och långvarig feber, vid hvars vigtigaste kris jag af läkaren var fullkomligt öfvergifven. Jag låg i samma sal, der min gudfar, ryttmästaren Hoving, hade bott, samma rum, dit min mor under kriget 1788 flytt med lilla Julia Konstantia, då den norske majoren kom att återföra henne till den varma kammaren, som hon måst lemna. I min fantasi såg jag dessa föregående bilder, och ofta nalkades en liten englaskepnad min bädd: det var den lilla Julia Konstantia, och jag var innerligen tillfreds att följa henne. Med klarhet genomgick jag det flydda. Ännu fanns det på de fullskrifna bladen i den 16-åriga lefnadsboken ingenting annat än ett barnsligt syndaregister: obetänksamhet, någon skärpa och ojemnhet i lynnet och brist på fallenhet för husliga göromål.
Då var hr Molander radikal både - i sin literåra och politiska uppfattning} och jag påminner mig mycket väl, att en skål dracks för ni bilisterna i Ryss * land; — ” Furstinnan G ogol ” hade just då nyligen gått öfver scenen. Detta är allt hvad jag känner om hr Molanders anslutning till de så kallade ” realisterna ”. Anser man detta vara nog iör att stämpla ” Vårflods ” författare såsom öfverlöpare, få de som han svikit, trösta sig med att det skett genom ett ytligt och talanglöst arbete, hvilket endast räddades från att helt och hållet falla genom det ut * förande, det erhöll på dramatiska teatern. Daniel Fallström.Moderna verldsförbättrare. Af Olaés Lundin. August Strindberg: Om det allmänna missnöjet. Max Nordau: Konventionela nutidslögner. ” Världen är ond ”, hafVa de som kallas fromma sagt i lång-liga tider och derfor predikat hat mot ” verlden och vårt eget kött ”. Det är kanske endast en äldre upplaga af den moderna pessimismen, det nutida verldsföraktet, något som aldrig släpper oss midt under verldslifvets äflaii; men formörna vexla och målet också. Då de så kallade fromma, de som hafva sin förnöjelse i himmelen, bäst visa sitt hat mot verlden genom att förneka sin egen menskliga natur och draga på sig så mycket elände, som de kunna få tag i — detta under förutsättning, att de verkligen äro ärliga — samt derigenom tro sig hafva rätt till en riktigt glänsande ersättning efter döden, låta de moderna pessimisterna, de som icke tro, den menskliga naturen i fullt mått taga ut sin rätt och göra alldeles icke anspråk på någon ersättning, åtminstone icke någon annan än den, som kan ligga i en fullständig tillintetgörelse, i detta deras lycksaliga ” nirvana ”, som bör göra slut på hela tillvaron, menni-skans och allt annats. För den riktigt fromme himmelssträfvaren, liksom för den fullt följdriktige pessimisten lönar det icke mödan att söka förbättra verlden på något sätt, som skulle göra henne till en för menniskan angenäm vistelseort.
Jag tror att man för det närvarande icke har att beklaga stg öfwer det sätt, hwarpä Utskotts - Ordföranden lebt öftverläggningarna, fastän de icke äro walde. Jag tror att Utskotten i alla tider med all noggrannhet uppfyllt sina äligganhcn, fastän Ordförande icke blifwit walde, och att beha senare till Ridderskapct och Adelns heder fört klubban. Hwarfbre skall nu en nyhet äter införas, att Ordföranden j Utskotten emellan Adeln sjelswe skall wäija-, — Oä närwarande älste Grefwe» alltid skall föra ordet inom Ständen, sä bör han kunna gö, pa bet i Utskotten pä sätt hittilwarit brukligt, och man bör alldrjg förmoda att Electorer skola sä wäija, att en alldeles oskicklig person skulle hlj Ordförande. Jag anser derföre det nya sättet att wälja Ordförande i Utskotten till intet tjenande, utan endast ledande till hivad Herr Grefwe vs la (rsrciis i stna anmärkfingar emot den projexteradeRiksdags-Ordningen omtalt, och jag finner ingen yrsak hwarföre Ridderstapet och Ädelst kjelfwe stola widtaga mätt och steg, som k est framtid för dem kunde medföra mindre behagliga följder, Som denna fräga endast och allenast rörer Ridtzerstapct pch Adeln ych i Riksdags» Ordningen ej bctzhsryer kntaga ett rum, fär jag föreflä följande förän» Wllg. I alla Riksens Ständers Utstött, före Den 21 Oktober. gZOI tzen hland Ridderskapet och Adeln närwaranhe Zullmägtige ordet, som enligt Riddarhus, HrdMNgenS föreffrift dertill är berättigad. Ätffilllge hörder härtill ropa hxavo. Friherre L6clsr8tröm ansäg nöd, wändigt, att stadgandet rörande hen som bör wara Ordförande i Utstött i Riksdags - Ordningen infdreS. Han pekade derföre pä proposition pä det af Utskottet föreslagna Utlägg.
Viggo skyndade sig fram för att lyfta henne i sadeln, då löjtnant Hugo häftigt kom rusande ned för trappan. » Jag rider sjelf ut med fröken, » sade han flämtande och sköt Viggo åt sidan. » Du behöfver ej åtfölja oss! » Som träffad af ett slag i ansigtet flög ynglingen ett par steg baklänges och blef hvit som lärft, medan ögonen ljungade af vrede. » Herr löjtnant! » sade han nästan hotande. » Så, sitt upp nu! » sade Hugo otåligt, lättande systerns stigbygel, utan alt se på Viggo. I glödande vrede vände sig Dagmar mot sin bror. » Jag väljer sjelf min ledsagare! Viggo, var god för min häst till baka till stallet! 1 dag rider jag ej ut! » » Dagmar! » » Hugo! » Med blixtrande ögon mätte syskonen hvar andra. » Tänk då på beljeningen — ditt rykte! » sade Hugo sakta, med ansträngning tyglande sin vrede. » Mitt — rykte! » Det låg en häpen förvåning i de två orden, och hennes ögon sökte ängsligt Viggo, som stod stum och blek hållande häslarnes tyglar. » Antingen blir du hemma eller jag! » sade hon i upplågande trots, vänd mot sin bror. Då skar en blixt igenom det lunga molnet, häslarne skyggade, och då Viggo nu förde dem bort, föllo tunga regndroppar ned och fläckade gårdens stenläggning med märken liksom efter stora tårar. Ingen mer än de tre handlande personerna hade sett uppträdel. användas och marginal lemnas. Inne i Dagmars rum stodo åler syskonen midt emot hvar andra, men nu hade vreden vikit för en smärta, som blott det unga nyvaknade hjertat kan känna. Dagmar hade slagit sina armar kring broderns hals. » Hugo, drif ej bort honom Han rår ej för ... O, himmelens Cud, skola vi clå ej få vara tillsammans Får jag aldrig se honom? Hugo, om han är borta ... borta, kanske redan i morgon. eller. O nej. nej, Hugo, inte i dag! » Hennes gråt var hjertslilande.
Och emädan jag har Mynte-Inspeclionen här i Stockholm förträcll öfwer 20 Ahrs tidh, så medelst någon kunskap om dhes beskaffenhet inhemtatjförmärkér öförgripeligast, at dhenna mynlé-valvationen, dher han länge må förblifwa, torde dhen en eftertänckelig skada för Kongl. Maj:t och Banco-Ut skatt ett Uti, N:o i4- ' 7 Grönan forordsaka; alt dherföre af underdånigste trohet pliclit och till min Eeds hefrijelse, Bäfwer jag liär skrifteligen författat en kort Deduction om Myntets valeur och estime, dher med at demonstrera dhen Nachdehl, som mig oförgripeligast synes tjena och hända Kongl. Majit och Grönan. Dhetla uthi ali underdånig och wählmehnt troskyldiget. Stockholm den 10 Jan. i688- And. Biörn. Mynt Brukas gemenligast af dhe förnämsta Metaller Guld och Sölfver, och wärdéras efter dhes wicht och fijuliet > som kallas Skrot och Häraf förmodar
»Så, absolutist?» sade han utan att låta märka något af sin obehagliga öfverraskning. »Inte just det, men en fiende till den svenska nektarn.» »Nå, skål då», sade värden med en nick åt kontoristen samt sina två äldsta söner, som gjorde honom besked. Kamrern hade blifvit ordentligt förstämd. En kallvattenmenniska, en nykterdansare; det var ändå synd om Marianne. Men karlen var i alla fall för god att låta gå. Bara han nu inte vore läsare med! Under denna hemliga tankegång konverserades det lifligt. Fru Björk var hurtig och munter, det tröt henne aldrig samtalsämnen och hon hade både tankar och ögon med sig. Ingen fara för att någon skulle bli försummad eller illa serverad vid ett bord, der hon var värdinna. Börje tyckte om henne och det artade sig till att de snart skulle bli bekanta. Och så märktes det i det allra minsta, hon tog sig till, en praktisk duglighet, som slog an på honom. Midt emot sig, vid sidan om friherrinnan såg han Marianne, som nästan icke kunde äta, utan blott såg glad och näpen ut. Börje kunde icke låta bli att anställa jemförelser emellan henne och den äldste brodern, de voro så slående lika till dragen och så himmelsvidt olika till uttrycket. Börje kunde icke hindra sig från att då och då se på denne sin blifvande svåger. Han hade aldrig sett någon menniska så med kropp och själ gå upp i förtärandet af sin föda. Om de spefulla, halft föraktfulla blickar, den mörke brodern då och då kastade på honom, sväfvade han synbarligen i den djupaste okunnighet. Det var icke qvantiteten af det han åt, som förvånade Börje, ty denne hade sjelf god aptit, men hvad han häpnade öfver var de snikna blickar, med hvilka den andre kringskådade ett fat innan han kunde göra sitt val, en snikenhet som skulle hans timliga och eviga lycka berott på om han lyckades uppspåra den läckraste biten; det var hans sätt att huka sig ned på stolen, med den breda gestalten sammanböjd för att komma närmare tallriken; det var den själsfrånvarande blick hans ögon antogo medan han tuggade; det var hans ovanliga glupskhet med afseende på sås, syltgurkor och päron.