Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen sannt, art Landshöfdingen v. Rosenstein ännu åtnjuter Pension , men han förklarade redan år 180^, att han deremot icke ville uppbära någon Lön, som Stats-Secreterare; af hvilken anledning han ej heller fått tillgodonjuta någon Löne - tillökning. Hvad Cancelli-Rådet Tannström angår, tala visserligen ganska många skäl derföre, att han måtte få uppbära både Pensionen och den Lön han framdeles kan erhålla} men jag får likväl anmärka, att om han varder i Nåder befordrad till något högre Embete, såsom Justitia-Råd eller Stats-Råd, blifva hans Löne-inkomster tillika med Pensionen nästan för betydeliga. Herr Pahlman, Otto Fredric: Ehuru jag såsom Ledamot deltagit i Högloflige Stats-Utskottets Utlåtande och instämt i den mening, det samma innehåller, vågar jag dock inför Högloflige Ridderskapet och Adeln, vördsamt förklara, att jag för min del på det högsta skulle önska det Ridderskapet och Adeln, i afseende på förevarande omständigheter, täcktes lemna Cancelli-Rådet Tannström ett ytterligare bevis af sin agtning och välvilja. Vid öfverläggningarne innom Utskottet har jag'ansett min pligt fordra, att framför “allt 373 Ben ii April. annat söka iakttaga de grunder föregående Ständer stadgat och hvarvid högagtningens och den enskildta vänskapens känslor måste tystna, då min böjelse icke kunnat förenas med skyldighetens kraf. Här åter, finner jsg mig mera obehindrad att följa min egen önskan, hvarföre jag ock , långt ifrån att bestrida , fsst hälldre tillstyrker bifall å den förändring Grefve Posse föreslagit i Stats-Utskottets Betänkande. Men det som i synnerhet nu föranledt mig begära ordet, är att jag omöjeligen kan antaga eller medgifva ett skäl, som blifvit yttradt för ett ovillkorligt beviljande af Pensionen , nemligen, att derest Cancelli-Rådet Tannström, enligt Utskottets Förslag, skulle förlora sin Pension , så framt han erhåller lika eller större Lön på Rikets Stat, sådant skulle afhålla honom från inträde på Tjenstemanna-banan.
På grund häraf blef deras ansökning afslagen af JustitieColhm på det sätt, att Colkm förklarade sig icke vilja understödja ansökningen hos K. M., men den nya förmyndaren, som möjligen ville hafva något med af kapitalet, tillstyrkte ntyndlingarne att vända sig till K. M, Så skedde och ehuru JustitieColhm efter erhållen remiss af handlingarne vidhöll sitt afstyrkände af bifall till ansökningen, biföll likväl K. M. densamma, som var naturligt i följd af den då rådande förkärleken för LagKommitléns förslag, och mine Hrr! den förre förmyndarens förutsägelse slog till punkt och pricka in, så att dessa båda fruntimmer måste flytta på landet och lefva hos anförvandter. Den ena dog kort derefter men den andra lefver ännu som ett nådehjon. Ar nu icke detta exempel lika godt som Hr Cedersohiölds? Ännu ett exempel. En något öfver 25 års qvinna, som hade 50.000 Rdr, omtalade för sin förmyndare, att hon lofvat en nära anförvandt 10,000 Rdr; emedan hans obestånd eljest vöre för handen, hvarföre hon önskade att från JustitieColhm utfå detta belopp och bifölls icke detta ville hon blifva myndig. Förmyndaren svarade, att han endast 1 år haft förmvnderskapet, och hans pligt fordrade alt vårda hennes förmögenhet till hennes bästa, hvarföre ban afslog hennes begäran. Hon förklarade då, att bon ville blifva myndig, och förmyndaren sade sig vilja icke förorda ansökningen utan i stället framhålla den fara hon löpte, och oaktadt förmyndarens och andras afstvrkande tillstyrkte JustitieColhm hennes ansökning och Högsta Domstolen förklarade henne myndig. Följden blef att irke ens £ af hennes förmögenhet återstår, ty den är förslörd af den der anförvandten. Med kännedom om sådana förhållanden, hvarpå flera exempel skulle kunna upgifvas, och da vi af tidningarne se, hurusom myndiga blifna fruntimmer måste försättas i konkurstillstånd, så må man betänka sig innan det nya förslaget antages. Man förespeglar oss väl, att förmyndare skola göra alla möjliga svårigheter emot qvinnans myndighet.
Det mesta kräfde speciel yrkeskunskap och konkurrensen var gränslös. Hvad man därhemma berättade om folk, som i Amerika helt djärft åtagit sig saker, hvarom de icke haft minsta idé – och på något sätt alltid fått det att gå och kommit sig upp och blifvit rika – det var en saga, hade kanske händt en bland femtio tusen och hände icke nu. Men folk kände aldrig till annat än det Amerika, som existerat för tio år sedan. Till sent på kvällen satt Louise på deras tomma, illaluktande rum och väntade. Så fort dörren därnere smällde, blef hon kall om händer och fötter. Slutligen kom Tore trött och tvär. Hon såg genast, hur det gått. I teckningsväg visste han ju, att det var omöjligt. Tid kräfdes för de olika manéren, och för resten hade hvarenda man, som satt upp en affär, sin olika mening om hvad som var skönt och riktigt. Tore hade gjort den iakttagelsen, att hvarje nation såg med egna ögon, man kunde aldrig beräkna om en arbetsgifvare älskade svart eller om han svärmade för hvitt. Äfven i andra sysselsättningar fordrades uppöfvadt handlag. Bland annat hade han anmält sig som ostronöppnare å en restauration. Det frågades hur länge han hållit på med yrket. Han ljög och sade: ett år. Men då knifven kom i hans hand, sågo de genast att han var nybörjare, skrattade åt hans lilla försök men afskedade honom på fläcken. Dagen därpå samma förhållande. På ett bryggeri antogs Hultman som buteljsköljare men gjorde saken ej tillräckligt fort eller efter senaste metod och måste gå. Förmannen erbjöd honom att arbeta 14 dagar för ingenting, så kanske sedan ... Hur mycket betalades? 3 dollars i veckan. – Vi betala 10 endast för inackordering, Louise ... Öfverallt träffade han svenskar. I ett sjukhuskök stod en student och skar sönder fisk och kött hans händer voro illa stuckna, fulla af halfläkta sår. Herre Gud – legodrängarna i min faders gård ... skojade han. På buteljsköljningstället arbetade en skåning och hans hustru. Det var en fin karl, bankrutterad grosshandlare från Malmö.
Detta medgaf han, men vidhöll att — » det där är omöjligt! » Hustrun hade behof af att han trodde så. Hon hade sagt: » det är bara dumheter ». Och hvarför skulle han inte tro sin egen hustru. Ja, I män! I kunnen taga åt er mycket af hvad som kallas lifvets och hemmets oredor. Mången af er bär sitt kors, som vore det en » lätt och ljufvelig » börda. Det är ju vackert och klokt, då det är ditnagladt för lifvet. Meu sen noga upp på äktenskapslotteriet. Niterna äro många, få vinsterna! Tanken er noga för vid valet, ty den gode Guden har ej numrerat halfvorna, och man tar lätt miste på person och får » en galen mamsell », som en balkavaljer lär ha uttryckt sig, då han af misstag fick en annans dam. Sen in i hemmen litet längre än till ytan, och I skolen finna hustrur, som I icke villen äga, som uträtta snart sagdt intet synbart, men tala o m sin trötthet, öfveransträngning, behof af hvila och förströelse, om hur mycket de ha att göra, hvilket intet ögonvittne förmår upptäcka. Bästa beviset är ock, att man under veckor kan finna makan, modern, husmodern och matmodern bortrest från hemmet, ulan att hon saknas. Tjänstfolket gör allt arbete lika bra, eller lika illa, om frun finnes tillstädes eller ej. Och ofta hör till en dylik hustru en man, som arbetar 12 k 14 timmar om dygnet. Om ni behöfver välja en affärskompanjon, iakttager ni mycken noggrannhet. Ni frå- gar, lyss bland bekanta och obekanta till deras omdöme o m hans karaktär, duglighet, intelligens, vanor, smak och hvad för öfrigt behöfligt är, för att ni båda skola draga jämnt, ha nytta af och komplettera hvarandra. Och dock är detta ett kontrakt, som utan svårighet kan brytas, då det äktenskapliga är ingånget på lifstid och ej brytes utan bittra strider och sorger. Gå därför ej tanklöst och lättsinnigt till detta val, tänk e j: » A h, det går nog bra, de äro lika allihop! » Men högt ropar j a g: nej, det äro de icke!
Vi instämina i vet yrkanve, att kör ikragavaranve belopp mä till Lanken aklemnas LtatsVerkeks skulvkörbinvelser, utställve till Lanken eller orvres, i valeurer pa lämpelige summor, Iivilka vet mä vero pa Lancolllskottet att närmaie bestämma; t)- vi anse en enva sevel ä vela venna summa vara kör Lanken allveles oanvänvvar ocv ej mevköra »tö, re säker!,et, än om skiilvveloppet allenast uti Länkens räkenskaper valaneeras; pä vvilket sätt venna summa ingalunva motsvarar anvamälet mev en vanks giunvkonv; oct> körena vi oss i ökrigt uti vet sk llr Ofverste Dekien kramställva körslag, att i annat kall vigtsLontoiret ma varva älagvt att tilllianvavälla Lanken ekter veron, 3 manaver körut skevv tillsägelse, större eller minvre vel sk venna summa. Dagman boreus oell LommereeVävet santesson? Den reservation vi gjort emot DinanceLerevningens lärslgg, att statens skulv till Lanken B:vr 4>4oo,ooo^ skulle reversera» ä en enva sevel kullkölja vi ock nu, va Utskottens plena instämt uti Lerevningens Börslag: vell som skäl vertill anse vi oss envast vöra unver»tälla ll. si. oanvänvvar en stor skulvsevel skall blifva, Vä möjligtvis kraga Kunve uppsta att lemna en minvre vel verak blott som b),pole<pie kör vs 5oo,ooo vivisilkver, bvilka enligt Let. lV:o s böra, om sä päkorvras, ä utrikes ort, i laneeller erevitiv väg, anskalkas till metalliska konven» köl sta, kning.
Att vid detta förhållande, blott med anledning af enskild motionärs framställning, tillstyrka väsendtliga ändringar i de föreskrifter, som sålunda, på grund af stadsförsamlingarnes afgifne yttranden, för städerne ansetts lämplige och blifvit påbjudne, synes Utskottet så mycket mera betänkligt, som i särskilda städer olika förhållanden förefinnas, hvilka möjligen kunna försvåra eller förhindra tillämpningen af de föreslagna nya stadganderne. Utom dessa allmänna sköl moti väsendtlig ändring i sockenstämmo-lörordningen förekommer vidare: att rättigheten att deltaga i sockenstämma af ålder varit företrädesvis fästad vid fastigheterne, och att Rikets Ständer, vid afgifvande af förslag till nämnde förordning yttrat, det fastigheterna fortfarande borde utgöra hufvudsakliga grunden för delaktighet i de kommunala angelägenheterne, och att, der delaktigheten icke bestämmes efter fastighet, den bör bero af taxeringen, i ett förhållande till fastigheterne, hvarigenom iakttages den öfvervigt. Rikets Ständer ansett dessa böra tillerkännas; att de fleste städer, enligt sista punkten uti ifrågavarande nådiga förordning, i fråga om grunden för rösträtts utöfvande, fortfarande tillgodonjuta särskilde privilegier, hvilka lägga hinder i vägen för förslagets tillämpning i detta fall; att Kongl. Majit, på sätt ofvan är nämndt, nyligen förklarat sig icke kunna i nåder bifalla en af Rikets Ständer vid sednaste riksdag aflåten un derdånig hemställan, innefattande hufvudsakligen enahanda förslag rörande nytt sätt för röstlängds upprättande, som nu af motionären blifvit afgifvet; att, hvad det föreslagna maximum för rösträtts utöfvande beiräflär, något sådant maximum icke eller före tillkomsten af nuvarande förordning varit bestämdt och ej eger rum vid prestval och andre förrättningar, dervid omröstning inom församlingarne förekommer; samt slutligen, i afseende på den ifrågaställa förklaringen af 10 <§ uti sockenstiimmo-föiordningen, att någon tvekan om rätta tillämpningen deraf icke synes skäligen kunna uppstå, så att dylik förklaring icke är af behofvet påkallad.
Ej mindre de privata Assignanter, sorn hafva räkning i Banken före den dag ifrån och med hvilken, enligt utfärdande Kungörelse, beräkningen af berörde afgift kommer att vidtaga, men dessförinnan hos Bankens Under-Styrelse skriftligen anmäla, att de ämna upphöra med sin assignering på Banken, än äfven de, som, elter den dag då folii-afgiften vidtager, fortsätta deras assignerings räkniugar i Banken eller der låta öppna sådane, men framdeles Banee-JJtskpttett Memorial N:o ta5. vilja dermed upphöra, och derom göra anmälan före utgången af det år, då de sin assignering på Banken inställa, varda ifrån omförmälde afgift befriade, derest de, vid anmälandet af assigneringens upphörande, tillika uppgifva beloppet af sina utevarande assignationer och då, så vida det icke förut skett, samma belopp, eller skillnaden deruti, på deras räkningar i Vexel-Banken insätta; hvaremot bemälde Assignanter, om de sedermera, af hvilken orsak och hvad ändamål som helst, insätta eller låta insätta penningar, på dessa räkningar böra betala den fastställda folii-afgiflea för det år, sådan insättning egt rum. Stockholm den 8 April i835. STOCKHOLM, i835, hos J. A. Wiu»es BnHco-Ut,kottets Utlåtande A’:o i;6. i N:o 126. Ankom till Exp.-Utsk. den i4 April. Utlåtande, i anledning af de, inom s:ne Riks-Stdnd, framställde och till Utskottet remitterade anmärkningar emot Utskottets, i Memorial N:o tis, afgifne förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande Af deln. 1 af Art. 4 t83o års Banco-Reglemente.
Mörner har först anmärkt, såvida jag rätt uppfattat hans mening, att då execulionsväsendet i första hand berodde på iandshöfdingarne, så vore det också skäligt, att de framför någon annan borde hafva rättighet att tillsätta länsmän och kronobetjenteJag tror det icke vara utan exempel, att det blifvit efterträdande kronobetjentes skyldighet att med contant betäcka de brister, hvari deras företrädare, i afseende på redovisningen? varit stadde. Ifall meningen med denna oinskränkta makt att kun°a tillsätta hvem som behagas, är, att kunna betacka de c°ntanta bristerna i uppbörden; så medger jag visserligen, att ändamålet kan vinnas, och att medlet dertill är ganska godt, eller rättare icke godt, men ledande till det ändamål man åsyftar. Jag tror likväl icke, att den värde talaren vågar framställa detta såsom motiv för hvad han andragit, men exempel torde i det fallet vara så bekanta, att jag ej behöfver vidare orda derom. I anseende till hvad jag förra gången yttrade, då frågan förevar, trodde jag, att Hr Grefven hade kunskap derom att jag väl kände, det länsmännen, då de tillsättas, skola afgifva en förbindelse att icke gifva eller taga accord, emedan jag sjelf androg detta. Hr Grefven har vidare sagt och undrat, huru det rimligen kunde fordras af en länsman att aflägga kameral-examen, då han icke har att motse större lön än 200 r:dr. Det närmaste svaret på denna anmärkn. skulle kunna vara, att då man nu sett och ser några tusen r:dr gifvas i accord för erhållande af en länsmanstjenst, skulle icke kostnaderna för kameral-examens undergående blifva högre; men det förundrar mig, alt den värde talaren gjort denna framställning, då det var han, om jag ej minnes orätt, som yrkade, att en länsman skulle kunna stiga till hvad grad som helst i befordringsväg. Jag hemställer, om det icke i sådant afseende kunde vara honom nyttigt och löna sig att taga en examen, för att kunna värdigt bekläda de högre tjenstebefattningarna.
Län sig förenat: att tvånget för rättsökande, att till Fullmägtige ej få begagna andre än examinerade jurister vore skadligt och rättsvidrigt', enär, utom det att privilegierade lagfarne, åtminstone i norra otterne, ej funnos till den myckenhet, att de alltid och allestädes, utan synnerlig olägenhet och kostnad, vore att tillgå, och en rättegångssaks hela värde, äfven då den till alla delar vunnes, ofta ej motsvarade de dryga arfvoden, som af dylike Fullmägtige fordrades, 8 LagUtskoltets Betänkande N:o 36. det icke alltid vore gifvet , att man hellre ville anförtro sina angelagenheter i en jurists, än i en annan vid många tillfällen pålitlig och skicklig befunnen mans händer; — att det ej vore lätt att inse, hvarföre Konden, eller någon annan , skall nödgas antingen bortgå flere dagar fran sina göromål eller ock betala ett drygt Fullmägtigsarfvode för en ringa sak, då han, mot obetydlig eller nästan ingen vedergällning, kunde om sakens bevakande och utförande anlita sin för andra ärenden tingssökande granne, eller annan, för hvilken han hade förtroende; — att det befarade missbruket , att illasinnade personer , för egen vinning , locka och förleda det enfaldigare folket till oskäliga rättegångars anställande och fullföljande, långtifrån att genom de privilegierade juristernes tillåtelse att ensamme advocera vara förekommet, fastmer derigenom befrämjas; — att sträng tillämpning af det ansvar, hvarmed Lagen anser den, som retar och förleder sin hufvudm >n till oskälig rättegång eller emot bättre vett drifver orättfärdigsak,skulle vara ett mera kraftigt och verksamt medel mot berörde missbruk; samt att, i betraktande af allt detta, 11 b Cap. a §. RättegångsBalken, efter Motionairens tanka, borde, i afseende på Fullmägtiges antagande och godkännande, ensam tjena till efterrättelse. Varandes af Strindlund derjemte tillkännagifvet, att han vid sist haline Riksdag väckt JLa c
Jag ansåg detta så mycket angelägnare, just med afseende på de förändrade förhållanden, som på sednare tider inom den politiska verlden upkommit, och jag hoppades, alt med den stämning, som öfver dessa frågor finnas, särdeles inom den mera uplysta delen af representationen, man haft skäl hoppas, att en gemensam öfverläggning uti dessa frågor skulle åstadkomma mera enighet i besluten än hvad vid föreg:de Riksdagar varit händelsen. Jag har icke emot att understödja Frih. Tersmedens förslag, ehuru jag började mitt yttrande med att jag icke kunde anse R. o. Ad. förhindrad att nu företaga frågan lill pröfning; men jag föreställer mig att Frih:n icke framställt sitt förslag, om han såsom Ordf:de i StatsUtsk. icke haft sig bekant, att sådana frågor kunna förekomma inom Utsk., hvilka möjligen kunna påkalla förändring i mitt förslag. På grund af denna propos., och då jag tror att Frih. Tersmeden framställt sitt förslag för alt bereda framgång åt sjelfva saken, vill jag icke motsätta mig det föreslagna upskofvet i frågan, utan förenar mig med honom. Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., beslöt R. o. Ad. upskof med behandlingen af Hr Hjärnes motion om sammanträde af alla RiksSt:n för gemensam öfverläggning rör:de anslagen för stående Arméens och Beväringens vapenöfningar, samt att denna motion skulle upföras främst å föredragningslistan för det plenum, som inträffar näst efler det, då StatsUtslcs Utlåt., ang:de regleringen af utgifterne under 4:de HufvudTiteln, inkommet och blifvit bordlagt. Föredrogs och bifölls Gr. Gyldenslolpes, Adolf Fredrih Nils, d. 4 dennes e. m. på bordet lagda begäran om remiss till StatsUtsk:t al ett af honom afgifvet yttrande vid behandlingen af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s Betänk. N:o 67, ang:de KrigsHofRms indragning.
När man således icke kan ega någon slags säkerhet derför att alla dessa koncepter förvaras så att icke något kan bortkomma, är det verkligen af vigt att Registraturet kompletteras såsom hittills skett. Jag tillstyrker derföre bifall till punkten. Hr Cederschiölds förklarande att det vore mindre nödvändigt att afskrifva förevide koncepter, när de röra enskilda mål, oell att man derföre borde utgallra de Expedrn, hvilka anses vara af större vigt och böra förvaras från förstörelse, vill jag besvara dermed att om denna utgallring sker, kan det hända at.t. den person som verkställer densamma, tycker att den eller den Expedm är af föga eller ingen vigt, att den icke behöfver förvaras eller utskrifvas, under det likväl sådana förhållanden kunna upstfl, som göra det af utomordentlig vigt särdeles i enskilda fall om detta koncept hade varit tillfinnandes. Om då så är att icke något Registratur finnes, kan detta lända den enskilde till en skada vida större än att den upväges af den utgiftsbesparing Hr Cederschiöld åsyftat. Hr Cederschiöld, Gustaf: Jag anhåller hos de Hrr, som talat för bifall till detta morn., att få fästa deras upmärksamhet derå, att det af dem åsyftade mål vida lättare och säkrare vinnes, om man stadgar, att endast de vigtigare och intressantare Expedme skola renoveras, men icke ovilkorligen alla och således äfven de, som alldeles sakna nämnde egenskaper. Den stora mängden af Exped:r, som från K. M. utfärdas, gör det till nära nog en faktisk omöjlighet att få dem alla renoverade. Dessutom äro de nu föreslagna medlen dertill alldeles otillräckliga. Beviljas det begärda anslaget, blir deraf en ovilkorlig följd, att ändamålet dermed icke vinnes, utan kommande Ständer nödsakas anvisa än ytterligare anslag. Vill man således nödvändigt att renovation skall ega rum, och anser den af mig föreslagna enklare methoden, att låta inbinda koncepterna, icke tillfyllestgörande, torde man böra föreskrifva att sådant sker endast med de Expedm, som för framtiden ega något intresse. I mitt förra yttrande antydde jag de fördelar, som deraf skulle härflyta.
Så gaf han dem öfver; och gick åter i skeppet, och for utöfver. Och de hade förgätit taga bröd, så att de hade icke mer än ett bröd med sig i skeppet. Då böd han dem, sägandes: Ser till, vakter eder för de Phariseers surdeg, och för Herodis surdeg. Och de tänkte hit och dit, sägande emellan sig: Det äret, vi hafve intet bröd. Då Jesus det förnam, sade han till dem: Hvad bekymren I eder, att I hafven icke bröd? Kunnen I ännu intet akta, eller förstå? Hafven I ännu edor hjerta förblindadt? Hafvandes ögon, och sen intet? och hafvandes öron, och hören intet? Och minnens I icke, då jag bröt fem bröd ibland femtusend, huru många korgar upptogen I fulla med aflefvor? Sade de: Tolf. Och då jag bröt sju bröd ibland fyratusend, huru många korgar upptogen I utaf de aflefvor? De sade: Sju. Och han sade till dem: Hvi förstån I då intet? Och han kom till Bethsaida; och de hade fram för honom en blindan, och bådo honom, att han ville taga på honom. Och så tog han den blinda vid handena, och ledde honom utu byn; och spottade i hans ögon, och lade händer på honom, och frågade honom, om han något såg. Då såg han upp, och sade: Jag ser folket gå, lika som det vore trä. Sedan lade han åter händerna på hans ögon, och gjorde det så att han fick synen igen; och vardt så botad, att han sedan såg klarliga alla. Och han lät gå honom hem, och sade: Gack intet in i byn, och säg icke heller det någrom derinne. Och Jesus gick ut, och hans Lärjungar, till de byar vid Cesarea, som kallas Philippi; och i vägen frågade han sina Lärjungar, sägandes till dem: Hvem säger folket mig vara? De svarade: Johannes Döparen; och somlige Elias; och somlige en af Propheterna. Då sade han till dem: Hvem sägen I mig vara? Svarade Petrus, och sade till honom: Du äst Christus.
Ständer beslutade indragningen ej kunna verkställas å den i förslaget utsatta lid, Rikets Ständer i underdånighet öfverlemna till Kongl. Maj :t att bestämma tiden, dä samma indragning lämpligen må kunna för sig gå; och att Rikets Ständer jemväl i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes, efter vederbörandes hörande, och i öfverensstämmelse med den af Rikets Ständer föreslagna författningsgrund, att endast en Under-Rätt skall finnas, så i städerna som på landet, vidtaga de anstalter och åtgärder samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter, som pröfvas lämplige för Rådstufva Rätternes organiserande och ordnande. Genom sistnämnde hemställan torde Herr Bagges motion, i hvad den rörer utfärdandet af en ny stadga för städernas styrelse, hvilken del tillhör Lag-Utskottets handläggning, anses vara besvarade Stockholm den 12 Juni 1840. Reservationer. Af Herr Friherre Cederström: ”Då jag i Imfvudsaken instämde i Utskottets beslut att tillstyrka Lagmansoch Kämners-Rätternes indragande oell upphäfvande, så kunde jag ingalunda föreställa mig, att Utskottet i detaljerne så helt och hållet skulle skilja sig från hvad Rikets Ständer vid de 2:ne sistförflutna Riksdagarna härutinnan vidgjort och föreslagit. Rikets Höglofl. Ständer hafva vid nämnde Riksdagar så fullständigt utvecklat och afhandla t detta ärende och jag instämmer så helt och hållet i de åsigter, som då dicterade Riksdagsbeslutet i detta ämne, att jag inskränker mig till att endast åberopa, hvad då blifvit anfördt, sä mycket heldre, som jag ej inser behöfligheten af några andra lagförändringar härutinnan, än de då föreslagna. Jag nödgas derföre reservera mig emot alla de af Utskottet föreslagna lagförändringar, hvilka blifvit en följd af pluralitetens beslut: att tillstyrka upphäfvandet af summa apellabilis; vadeskillingens nedsättande till En Riksdaler; samt föreskriften, att Dom endast då bör verkställas och gå i fullbordan, när värdet ej öfverstiger 300 daler.