Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet 1111 framlägger varda upphöjdt till lag, förfalla 1762 och 1837 årens ofvanåberopade författningar, angående hemställan till Jiistitiae-Kanslern, innan åtal efter 1726 års Konventikel-plakat får ega rum, till sin verkan. Loiligheten af en sammankomst skulle nemligen icke komma att bero af de förhållanden, sorn föranledt föreskriften om berörde hemställan; och då de öfverträdelser, som, efter förslaget, kunna åtalas, blott bestå i underBih. lill R. st. Prat. 1853 & 1S54. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 2 10 Lag-Ulskollcts Betänkande, jY:o 34. låtenhet af gifna ordnings-stadganden, är en hemställan af berörde beskaffenhet sa väl onödig, som olämplig. I I afseende på förbrytelser i öfrigt, de må bestå i spridande af villfarelser eller andra lagstridiga handlingar, som kunna vid religiös sammankomst tima. tillhör det ej ifrågaställde författning att förordna. Derom gäller hvad förut stadgadt är; men för tydligheten har Utskottet sökt utmärka detta i förslagets 8 §. Efter denna i korthet framställda redogörelse för Utskottets förslag, till styrkes vördsamt att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en så lydande Författning■ Med upphäfvande af Kongl. Maj:ts förnyade plakat och Förbud den 12 Januari 1726, angående de olo/liga sammankomster, hvilka uti enskilda hus till cn särskild och. enkannerlig Guds tj eris ts för ätt ande anställas, samt deras straff, som dermed beträdas, upplifvadt genom Kongl. Brefvet den 2 Maj, 1751 samt undanrödj ande af Kongl. Brefvet den 15 December 1762 och Kongl. Cirkuläret den 30 Januari '1637, angående lagsökningar i religionsmål, som äro af grannlaga beskaffenhet, stadgas sorn föijer: §• 1. Den Kristliga husandakten må fritt utöfvas. §• 2.
Kanhända torde här böra tilläggas, att jag, vid betraktandet af den första punkten af Utsk:s tillstyrkande, ej kunnat underlåta alt jemväl afse innehållet af den andra, ronde ämnesläsning och 7 H. 8 58 Den i Februari e. m. fri flyttning, enär jag instämmer uti Hr Doctor Wallins yttrande i den vid betänk, fogade reservationen, hvarest säges, att ”livar och en, som inhemtat någon slags kännedom om det yngre läroverkets organisation eller någon gäng besökt den nya Elementarskolan i hufvudstaden, ej kan vara i okunnighet om, att denna ämnesläsning är hufvudvilikoret för den undervisning, der kan erhållas;” — och, som mig synes, är frågan om fri flyttning, lika nära som ämnesläsningen, med nämnde undervisningssätt förenad. Slutligen, och om också de efter nyare äsigterne inrättade läroverken i hufvudstaden böra antagas hafva lemnat några verkligt förmånliga frukter, hvilket erfarenheten ännu ej torde hafva hunnit vitsorda, ifall det kända valspråket: ”non scholae sed vitas discimus,” äger tillämplighet i vår och i alla tider, och då uppfostrans verkningar i lefnaden ej låta sig beräknas med samma lätthet, som den, hvarmed examensbetyg uppmätas, så skulle jag ändock i alla händelser linna betänkligt om, pä sätt Utsk. tillstyrkt, R. St. nu skulle underdänigst föreslå en förändrad organisation af elementarläroverken i hela Riket; ty något inflytande kunna på de verkningar, härvarande läroverk ansetts lemna, hufvudstadens förhållanden hafva ulöfvat; landsorlernes torde, om jag ej misstager mig, fordra ännu mera varsamhet i åtgärder, ledande till så betydande förändringar, hvilkas förordande Utsk:s framställning, i dess helhet betraktad, tydligen åsyftat.
Med detta n:r följer Iduns Modeoch Mönstertidning n:r Si till dem, som abonnerat ä densamma. Fredagen den 9 maj 1890. N:r 19 (125) Tidningen kostar Annonspris: endast 1 kr. för kvartalet, med 35 öre pr petitrad (10 stafvelser). För » Platssökande » och » Lediga platser » IdunsModeoch Mönstertidning 1 kr. postarvodet inberäknadt. Utländska annonser 70 öre pr petitrad. Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. Träffas å byrån kl. 10 — 11. A l l m. Telef. Uttfifningstid: hvarje helgfri fredag. Lösnummerpris: 15 öre (vid kompletteringar). Prenumeration sker i landsorten, å postanstalterna, i Stockholm hos red., i boklådorna o c h tidningskontoren. Betty Hennings. ^gj) ru Hennings, den danska nationalteaterns primadonna, k o m till Stockholm i tjor våras — då känd endast till namnet for flertalet af vår allmänhet — g a f en serie gästroller på dramatiska teatern o c h b l e f i ett slag publikens gunstling. D e t är sålunda en osökt anledning för Idun att nu m e d sitt galleri a f samtida införlifVa den genialiska konstnärinnans bild. Betty Schnell är k ö - benhavnsbarn. H o n föddes 1850, hoppade vid 8 års ålder som balettelev in på kungliga teaterns scen, b l e f i helt unga år balettens förnämsta stjärna o c h den gamle Bournonvilles gunstling o c h utvecklade sig, sedan hon — dels a f helsoskäl, men mest af inre håg — öfvergått från de dansande till de spelande konstnärernas led, till en af den kungliga talsce— Ii nens mest uppmärksammade förmågor. Efter långvariga och grundliga studier under den berömde skådespelaren professor Höedts ledning debuterade Betty Schnell vid 20 års ålder den 13 december 1870 som A g n e s — » den första iDgenuen » liéres komedi mersskolan ». — i Mo» FruntimFramgången var fullständig.
Beträffande det af Kongl. Majit framställda förslag att till lättnad för de obligationsinnehafvare, hvilka äro i Sverige boende och sådant åslunda, måtte stadgas att förfallna räntor och obligationer skulle vid behöriga tider liqvideras äfven i Riksgälds-kontoret, så anser visserligen Utskottet, alt alla de åtgärder, som afse alt på ett naturligt och ändamålsenligt sått underlätta och befordra obligationernas gångbarhet inom landet, böra vid deras utfärdande iakttagas. Men Utskottet har härvid icke eller kunnat förbise den omständigheten att, om lånet varder upptaget i utländskt myntslag, det vid mångfaldiga tillfällen skulle medföra svårigheter och olägenheter icke blott för obligalions-innehafvaren, utan ock för Riksgälds-kontoret, örn för sådana inom riket placerade obligationer räntan härstädes finge lyftas, såsom i Kongl. Majits Proposition blifvit föreslaget, ”enligt gällande kurs”, helst det oftast vore svårt att bestämma denna kurs, synnerligast om obligationerna vore utfärdade i sådant myntslag, som icke på Stockholms börs noteras, eller hvaraf icke någon större om sättniDg förekomme, så att kursen derå holle sig någorlunda jemn. Dessutom skulle deraf blifva en följd, att obligalions-innehafvaren, som för eli visst belopp i Svenska penningar inom landet köpt obligationen, icke kunde beräkna hvarken huru stor Ståts-Utskottets Betänkande N:o 89 53 ränta eller huru mycket kapital, han, vid obligationens förfallotid, erhölle i Svenskt mynt, enär liqviden alltid vore underkastad det utländska myntslagets kursförändringar härpå platsen. En Svensk obligations-innehafvare blefve alltså ställd i en sämre ställning, än den utländske, hvilken köpt obligationen mot sitt lands mynt och vid hvarje liqvid af såväl ränta som kapital lillinge valutan i samma slags mynt, som han sjelf vid obligationens inköp erlagt.
Hela Berg skola erbjuda en outtömlig tillgång häraf och hafva Jernmalmsstreck blottade i dagen, samt på flere ställen aflossnade och nedfallna malmstycken till en storlek, hvaröfver Inbillningen skall förvånas. Herr Örnberg räknar Bav. oell Ekon, Ut sk. Betånkanden. det till tidens sällsaniheter, att man för Norrbottens Län, med dess outtömliga jernmalmstillgangar, likväl från Stockholms våg nödgats’ upphemta ansenliga partier af .Tern, och Manufactur-snuden, emedan de Norrländska Stångjernsbruken varit inställda och overksamma i brist af tackjern, som äfven måst anskalfas från Södra orterna. Memorialets författare, som trott sig böra fästa Riksens Höglofl. Ständers uppmärksamhet på detta vigtiga ämne och på medel lill begagnande af ds herrliga skatter, somnyssnämde orter erbjuda, föreslår slutligen, det en underdånig önskan til! Kongl. Maj:ts måtte framföras, att de förmoner, sorn igenom Bergsmanna privilegiers upphörande för vissa hemman eller orter kunde disponeras, måtte öfverflyttas pd Norrbottens Lein, sedan likväl en noggrann undersökning otti rätta sättet för deras nyttigaste användande derstädes föregått, pä det tackjernsbläsningen niätte befrämjas förmedelst Allmänhetens frivilliga deltagande deruti, och att i sädant afseende en plan måtte uppgöras och vid nästkommande Fåksdag Riksens Ständer föreläggas, i fall dess införande och utvidgande icke skulle utan Statens serskildta bidrag kunna verkställas. Uti ett sednare Memorial af den 14 sistförflutna April!, har samma författare, under yrkande af sina förr ingifna motioner, gifvit anvisning på några documenter och handlingar, hvilka förmodades gifva Utskottet ledning 790 Eesv. och JLkon. Utsk. Befånkandcn. vid undersökningen af detta rikhaltiga ämne. Sä väl nied anledning häraf, som i anseende tili Utskottets förut ägande kännedom, har det gått i författning om anskaffande,t, ej mindre af Kongl.
Hvad först beträffar den fängelsefången medgifna rättigheten, att af egna tillgångar förbättra sitt kosthåll, inses lätt olämpligheten af en sådan tillåtelse. “Den skulle i allmänhet blifva ett privilegium för den bemedlade brottslingen; och om detta privilegium voro en verklig fördel, så skulle följaktligen derigenom upphäfvas likheten i straff för brottslingar, dömda att straffas lika. Är åter fördelen inbillad och fångförplägningen just den för fängelselifvet tjenligaste, så är 46 Lag-Utslcottets Betänkande N:o 35. det häri, som skälet emot tillåtelsen ligger.1' Dessa ord af en utmärkt jurist kunna vara nog tor att påpeka det olämpliga i att äfven inom fängelsets murar låta penningen framkalla olikhet i behandling. I fråga om rättigheten att emottaga besök finnes icke heller i verkligheten någon skilnad. Att förneka en fånge beröringen med sina närmaste vore en ändamålslös grymhet, tjenande snarare att förhärda än att förbättra. Äfven arbetsfången torde väl också, enligt de upplysningar jag sökt skaffa mig, sällan om någonsin förnekas denna moraliskt välgörande tröst. Och ej heller fängelsefången må begagna sig deraf på ett sätt, som stör ordningen inom fängelset. De i lagen angifna olikheterna emellan straffarbete och fängelse upplösa sig alltså vid närmare granskning till ringa eller ingen betydelse. Den i lagen medgifna afkortning i fängelsetiden för straffarbetsfånge är den enda skilnaden ibland dessa, som vid en närmare granskning qvarstår, men en skilnad till fördel för det straff, som lagen anser svårare. Men utom lagen torde likväl finnas en skilnad, som är verklig, men tillika så mycket mera fördömlig. Straffarbetet, säger man, medför större vanära och skam för den dertill dömde än det enkla fängelset. Är det häruti, som skilnaden emellan ifrågavarande straffarter verkligen finnes — och att den icke finnes annorstädes torde i det föregående vara utredt — då utgör detta utan tvifvel det starkaste skäl emot straffarbetets bibehållande. Skamstraff, såsom sådane, hafva för längesedan blifvit alldeles utdömda såsom samhället ovärdiga och motverkande möjligheten af brottslingens återupprättelse.
Man har gjort undantag, såsom jag sagt Eder, raine Hrr! för penningefrågor och för lån; men hvilket är mera värdi, penningar, eller de rättigheter, hvarigenom penningar förvärfvas. Alt näringsidkaren får lån i com.-colhm, är visst vigtigt, men vida hufvudsakligare är att han bibehålies vid sådana rättigheter som sätta honom i tillfälle alt förtjena de penningar, hvarmed lånen skola betalas. Således tror jag begge colhnes vigt i hänseende till näringslagstiftningen och hennes handhafvande icke vara mindre, utan större än det ena collegiets vigt i egenskap af diskont-direktion. Man är rädd för okunnighet hos bergs-collegii chef när det är fråga om bergsskolan 5 men månne icke okunnigheten är lika eller mera farlig då det är fråga om författningar. Är författningskunskapen icke lefvande hos embetsmännen (och lill hans bibehållande är collegialformen, hvarigenom de äldre dagligen undervisa de yngre, särdeles tjenlig,) så händer det, att författningar stiftas eller handhafvas så, alt, om än näringsidkaren visste aldrig så väl att sköta sin handtering efter vetenskapliga grunder, skulle han likväl förlora på sitt näringsfång. Det säges att i vetenskapliga frågor D e n .24 1V1 a r s. 337 frågor borde den nya general-direktören handla gemensamt med vissa af brukssocieletens deputerade och att inrättningen har den blandade egenskapen att afse statens och den enskildes rätt. Men förhåller det sig icke så med näriugs-ärenden öfverhufvud, att de innefatta en strid mellan den enskildes rätt, och statens? Utan tvifvel. Den enskilde söker att för ögonblicket förvärfva och njuta sä mycket han kan, vare sig af sin jord, sin handel, eller sitt bergsbruk. Staten, som lefver längre än hvarje enskild, mäste tillse att den enskilde icke begagnar, vare sig grufva, jord eller skog sä, ali den efterkommande icke bar något, eller mindre än företrädarne, att försörja sig med.
Rådh håfve uthi betänckiande taget, och effter wij hafwe hefunnedt att förde 24 slijgar lijthed förslå emoth de uthlagor som andre wäre undersålher uthi wisse och owissa Pertzeler uth^ giöra, hafwe wij skudt till heffe Socknars Fullmäcktiges betänckiande, hvad de wille påöka till för:de stijgar kohl; Så hafwe de sigh godhwilleligen och unjlerdånligen tillbudet att de wele hereff^er åhrligen ulhgiöra Ses och Tiugu 38 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, N.o 7.-/0. stijgar kohl af hwart heelgiärdz hemman, anten hjälper och owisse perzeler ulhi andre Landzändar pålägges eller eij. Så hafwe wij sådant deres underdånige lilibudh nådigest låtit oss behage och effterlåthet att de hereffter wed föreskrifna Uthlagor alltijdh blifva skole, och när de samme kohl såsom förb:t är uthgiordt bafve, skole inga hielper af dem fordrade warde ehuad nampn de och bäfwe kunne, uthan Elfzborgzlösen allene, så länge den opå står och hewilliat är. Såsom och dedh timber som de äro wänne att hielpe till Kopparbergzgrufwa och de tu lass Mallm som Undersåterne i Tuna uthan broon, Skedwi] Sockn och Dalsby ocb Finstadh fierdinger uthaf ålider hafwe waredt wäne åhrligen i Eesebergzgrufwa bryta och föra till Säthers hytta.
Då H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, i anledn. häraf hemstälde, om R. o. Ad. bifölle, att Hr von Hartmansdorff, sätt han begärt, nu finge uti ett sammanhang jemväl yttra sig1 ■ ; afseende å de öfrige punkterne af förevar, utlåt., hördes å tsk ill ige '‘ledamöter ropa nej, hvarjemte Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh., anmälde .sig och yttrade: Jag tager raig friheten fästa upmärksamhelen jderpå, alt det t 188 Den 29 Mars f. m. lätt ofta liander att Ståndet beslutar, det ett betänk, skall punktvis afgöras, men diskuteras i sin helhet. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Såsom Hr Bråkenhjelm yttrat, händer visserligen all betänk, punktvis afgöres, men diskuteras i sin helhet, men jag föreställer mig, alt då betänk, punktvis afgöres, del på samma sätt skall diskuteras. Jag tror likväl icke, alt man icke kan förhindra någon att yttra sig öfver hela betänk. Hr Printzensköld, Carl: Jag anser Hr von Hartmansdorff hafva i grannlagenhet gått allt för långt, då han begärt Ståndets yttrande om rättigheten att afgifva utlåt, öfver alla punkterna. Jag tror, att, enl. Ridd.-ordn. hvarje ledamot eger att yttra sig öfver alla förekommande frågor, och då betänk, en gång blifvit upläst, och R. o. Ad. beslutat att afgöra betänk, punktvis, synes denna omständighet icke hindra någon ledamot att yttra sig öfver alla punkterne på en gång, hvarför jag anser R. o. Ad. handla ytterst illiberal!, om Hr Hartmansdorffs begäran afslås. Frih. Cederström, Rud.: Hr von Hartmansdorffs grannlagenhet är alldeles på sitt ställe, och som jag är öfverlygad, att den värde talaren framställt sin förfrågan helt upriktigt derföre att han sjelf inser, att den rättighet, Hr Printzensköld velat honom tillerkänna, icke honom tillkommer annat än så vida Ståndet särskildt lemnar honom densamma, torde ett svar derå böra lemnäs och det af nekande innehåll.
Banco om dagen tillåta sin Rättare skilja sig från egendomens tillsyn och göromål, i ändamål att biträda en annan jordägare i dess enskildta angelägenheter? Jag tror, att det skulle förefalla mera svårt, än att låta drängen spänna hästen från plogen och dermed fara till Gästgifvaregården på ett dygn att skjutsa, ofta då ingen vill resa, ty detta plågoris för Landtbruket är bestämdt till viss tid. I följd häraf anser jag, att Trettiotvå Skillingar om dagen är det mindsta, som till någon del, vid ifrågavarande tillfällen, kan hålla Nämnden skadeslös, och anhåller derföre om Eders Excellences samt Höglofl. Ridderskapets och Adelns lika ädelmodiga som rättvisa bifall härtill, synnerligen som utgiften är obetydlig för den Part, hvilken yr - Den 5 Maj. 4i kar Extra-förrättningen, i jemförelse både med den fördel han kan draga af tvistemålets fortgång och egen tilfredsställelse, att den inkallade Nämnden ej utan skälig ersättning lemnar egna angelägenheter. Vid de tilfällen åter, der Parten besörjer kosthållningen, bör Nämnden, lika med Domaren, erhålla hälften mindre dagtractamente. Jag anhåller ödmjukligen, att detta mitt Memorial måtte få åtfölja Höglofl. Ridderskapets och Adelns Beslut, och sålunda eller på vanligt vis med de andra RiksStånden coinmuniceras. Grefve Mörner, Adolph Göran, yttrade sig hafva uti LagUtskottets Betänkande erkänt och insett en fullkomlig omtanka om hvad som behöfves till förbättrande af Nämndemännens vilkor, och trodde, utan att vilja förorätta dem, det man kunde hålla sig vid hvad Utskottet föreslagit, eller till och med göra någon inskränkning. Vid privata förrättningar vore det alltid vanligt, att Nämndemännen fritt erhöllo födan på det ställe, der förrättningen hålles, i följe hvaraf de 24 Skilling i tractamente, som Utskottet föreslår, vore en ren ersättning för deras arbefsmöda.
Fullmägtige haft full anledning att på grund af det bifogade StatsRådsprotocollet utlämna anordningen, ehuru olycklig en fullkomlig consequens å deras sida varit för Wermland och lör mig sjelf. — På samma grund måste jag äfven ogilla Herrar Revisorers och StatsUtskottets omdömen deröfver, under hopp, att så väl detta Utskott, sem Rikets Ständers sjelfve vid alFattande af de ordalag, som skola tjena för de kommande fem i4« 212 Den 23 Mars f. ra. åren till efterrättelse, mätte iagttaga hvad folkets rätt fordrar. I afseende på dispositionen af räntan förenar jag mig till det mästa med de anmärkningar Friherre Anckarswärd och Herr Hjerta derom gjort. Jag kan icke begripa annat, än att den, som förvaltar andras egendom och gör den frugtbar, måste öfverlämna vinsten tillbaka till ägarens egen disposition på samma gång som capitalet. Att föreskrift om ränta saknas både i 63 §. RegeringsFormen och Rikets Ständers Beslut', bevisar blott att hvarken Lagstiftare eller de sistnämnde förestält sig undsättningar, som inrättas så att gifva Staten revenuer. — Här förekommer alltså, att man i alla afseenden gått till väga utöfver Lagens bokstaf eller mening, hvilken man än må välja till rättesnöre. Ingen kan neka, att när ränta på undsättningslånet skulle tagas, hvilket jag likväl icke på det hela klandrar, i den män man vill medgifva, att Wermland icke för långt står qvar ens i någon moralisk förbindelse till Staten utan endast till Regeringen för dess goda afsigt. Och när vidare denna ränta icke blef till RiksgäldsContoiret återlemnad, så kunde den icke bättre användas, än till Borås brandskadade; men då är det ock med detsamma klart, att det icke var Staten, utan dir^cte Wermlands undsättningstagare, som i sin tour undsatt Borås brandskadade, och Den a3 Mars f. m. 2 i3 denna sanning ber jag måtte få ländo till någon afprutning på så väl provinsens sorn u de enskildlas stora obligation till SlatsGassan.
Jan, låt oss nu inte skämma bort glädjen med att l ängre v ara ov änner; se här är min hand, gamle granne! Det är lätt fö r er, Sven, att tala om glädje: ni har ing enting förlorat; ( med bruten röst ) men mitt barn är från fö rståndet NIONDE SCENEN. DE FÖRRE. ANDERS instörtar. Hejsan! glädjen står opp i taket, käre fader J an! Anna är klok, ni ; när hon vakna' te lifs och feck se Erik bredve sej , så kom förståndet igen, ni ! Anders. Låt oss bli vänner! Gu d välsigne er! Erik och Anna ska' få hvarandra. Ja, i Guds namn! Sven. Anders. Åh, nu ska mo r Annika bli frisk igen! Om några veckor firar jag bröloppet! Brukspatronen. INDELNINGEN ELLER TAFLAN. ( Utanför Brukspatronens hus. ) FÖRSTA SCENEN. EN BETJENT (i livré) och PER komma ut ur huset med vinbuteljer och glas. Tack ska h an h a, Per; det är hederligt af honom, att han hjelper mej. Vi ska sätta drick svarorna på det här bo rdet. Se så ja, nu kan han ju gå tillbaka i matsaln till det andra folket och få sej mer till bäs ta. Nej tack , j ag har redan ätet mitt lystmäte. Patron har inte låtet nå'n sitte overksam ve matfata, det är säkert. Nenej , B rukspatron är ingen s mulgråt, och i dag Betjenten . Per. Betjenten . 81 är han dessuto m vid så godt humör, att j ag inte sett honom sådan efter se'n nådig frun dog. Han håller mycke åf Erik och Anna och gläder sej öfver deras lyck a, ser betjenten. Det v ar nu för väl, att Brukspatron råkade vara ute på sjön, när de föllo i vattnet. Ja, h ad' inte han varet så näre och hjelpt opp dom, så låge di allt ve dette lage på sjöbotten. Erik kan visst simme e smu le, men klä'ra drog ner'n, när han skull' hjel pe Anna. Men sej, hur blef hon så hastigt klok igen?
Hvad åter angår sjelfva saken, så hemställer jag, huru mänga prestman finnas, hvilkas befattningar hufvudsakligen bestå i annat än gudsljenstens förrättande å sönoch helgdagar. Adjunkter och komministrar hafva likasom paslorerne åliggandet, att utom gudstjensten äfven förrätta andra presterliga befattningar såsom att kyrkotaga qvinnor och dylikt. Sådana personer vill man nu förhindra att vara skollärare. För mången komminister med små inkomster skulle skollärarelönen vara en ganska kärkommen tillökning i de knappa inkomsterne, och många komministrar linnas, hvilka önska sig denna tillökning. Hvarföre skall det vara förbjudet, alt antaga prestman till skollärare? Jo! säger den siste värde talaren, derföre att den vore icke värdig att beräkna presterliga tjenstår, som sysselsätter sig med den ringa befattningen alt vara folkskolelärare. Ar denna befattning ringa? Jag anser denna befattning såsom den ädlaste och den skönaste, med ett ord, jag vet icke någof kall så skönt som religionslärarens. Det är hos ungdomen religionens sanningar isynnerhet skall inplantas och, derest likgiltighet för dessa sanningar hos de unga sinnena fått insteg, blifva alla prestmäns åtgörande för att häfva denna likgiltighet förgäfves. Jag anser af största vigt, att det föreslagna stadgandet icke må antagas och jag yrkar afslag derå, just derföre, att det Stånd, hvaruti desse folkskolelärare komma alt inrymmas, afslagit betänk., och då R. o. Ad. förut biträdt detta Stånds beslut, kan jag icke inse någon orsak, hvarföre R. o. Ad. icke skulle instämma med PresteSt. i en fråga, då det kan lända samma Stånd till någon förmän. Gr. Lagerbjelke: En värd talare har här yttrat sig om den förhöjda tjenstårsberäkningen. Jag skulle likväl tro, alt detta icke hör till denna fråga och mig vetlerligen har det aldrig varit medgifvel. att folkskolelärare skola erhålla någon förhöjd utan endast enkel tjenstårsberäkning. Frågan är, huruvida en prestman får vara folkskolelärare.