Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Frölichs förslag är förknippadt med våda. Jag anser att åt Konungen bör lemnäs rättigheten att tillse, huruvida den af ett bolag inlemnade säkerheten är med lag och författningar öfverensstämmande, på samma sätt som Konungen förbehållit sig att vid andra nya näringars aidäggande äga en sådan pröfningsi ii 11, emedan Konungen kan utöfva den noggrannaste granskningsrälten, men hvilken granskning ej kommer att ske, om den ej blir beroende af Hans pröfning. Derföre kan jag ej afstå ifrån den propos., som jag begärt, att Ulsktns förslag i i §:n måtte bifallas t. o. m orden "creditsedlar,” och sedan den strofen, som angår octrojens förnyelse på 10 år. Jag hemställer till Gr. Frölich, om lian ej ville medgifva att eu sådan propus, finge antagas. Gr. Frölich: Om så skulle hända att min redaction lill i §:n antogs, så vore det naturligt att förutsätta, att åtskilliga af de andra §§:na, som äro uppställda i sammanhang dermed, skola derefter rättas. Sådant har jag icke nämnt, meri det är naturligt, alt så skulle ske. Jag har visat i den tryckta brochuren, hvaraf jag lemnat Hr Hjerta ett exemplar, huru det skall ske, och i 6 §:n af nämnda förslag kan Hr Hjerta finna allt det vara förekommet som han befarar; men jag kan ej annat än beklaga, att en ledamot borttager tiden medelst ordande om en sak, hvarom han ej tagit fullständig kännedom. I förenämnda 6 §, som Hr Hjerta behagade genomläsa, finnes correctivet mot de befarade vådorna. Der stadgas att Konungens Bef:h:de pröfvar först om banken, med afseende på de i lagen lemnade 20 H. 58 458 Dan 18 Februari e. ni. föreskrifter* får öppnas, och är man ej nöjd med dess decision , står vägen öppen att få saken pröfvad hos Konungen. För resten får jag förklara, att om det är fråga om att par courtoisie afstå från mitt förslag, så gör jag det gerna, men icke derföre att det vore det rätta. Hr Hjerta:
Vi behöfva endast höra dem för att, naivt lyssnande, komma i stämning. Men sagostämningen skall snart vika för missräkning och nedslagenhet, då berättelsen är från nutidens Orient och låter en bullrande postvagn rulla fram med svartbyxade franker. Det var en gång i Beiruth i Syrien, två timmar före soluppgången. Utanför posthuset stod den gulmålade stora postvagnen, hvilken med sina uppdragna fönsterrutor och sina sittplatser i sufletten uppe på taket skvallrade om en europeisk vagnmakares verkstad. Den var också mycket rigtigt förfärdigad i Frankrike för franska penningar. På den ståtliga landsväg, som franska mynt dragit fram öfver Libanon, förde den dagligen vesterländingar och vesterländska seder till Damaskus, Syriens själ. Några negrer sysslade under gälla rop kring en stor lykta och förspände redan hästarne. En smalbent negerpojkes skugga aftecknades på posthusets hvita vägg som en af ett solmikroskop förstorad insekt. En fet liten infödd tjensteman i fez steg fram till vagnsdörren med en nedklottrad pappersremsa i handen samt uppropade på franska i tur och ordning namnen på dem som antecknat sig för platser. – Mister och miss Harven! – började han och vände sig mot två omsorgsfullt insvepta gestalter. De stego genast upp i vagnen. Mister Harven var en kortväxt, bredaxlad gubbe med hvitt helskägg och långt hår. Han var halt och stödde sig på en krycka. Hans följeslagarinna, hvars ansigte fullständigt doldes i en yfvig marinblå slöja, hjelpte honom upp på det höga fotsteget, medan hans kryckas doppsko klingade mot markens stenflisor. – Doktor von Blumenbach! – fortsatte den fete tjenstemannen och såg frågande på de kringstående. Ingen svarade. Långt borta i mörkret bakom en stor packvagn hördes emellertid ett grufligt oväsen, som slutade med en smällande örfil. – Doktor von Blumenbach! – upprepade tjenstemannen i lugn och sömnig ton och uttalade alltid von med v-ljud i stället för med f-ljud. I mörkret bakom packvagnen hade oväsendet börjat på nytt. Pang, pang, pang! Tre örfilar efter hvarann.
I sina annonser gör järnvägsbolaget vissa förbehåll beträffande afgångsoch ankomsttider för alla andra tåg, men expressen har hittills icke klickat en enda gång. Det är bländande klart månsken och därför spänner Isak blicken skarpare än vanligt ut i rymden, längs banan och den öppna terrängen näst intill, bort åt det håll där signalen vid den stora växeln snart bör komma i sikte. Då han slutligen får syn på den, drar han ofrivilligt ett djupt andetag af lättnad. Det är hvitt ljus. Allt klart! säger vakten med repetergeväret, som följer med på lokomotivet. Han känner också redan linjen så pass väl, att han vet huru ringa svårighet det skulle erbjuda de strejkande att ställa till något bråk just där i närheten. Några ögonblick till fortsätter tåget såsom förut, medan Isak håller ögonen stadigt fästade på det hvita ljuset, som kommer allt närmare. Så försvinner det med ens och ett blodrödt sken strömmar nästa sekund emot honom, ut öfver banan. Rödt! någonting är på färde! ropar vakten. Och Isak griper mekaniskt efter nödbromsen med högra handen, medan den vänstra gör det nödvändiga greppet för att stoppa farten. Men inom mindre än en sekund släpper han på full ånga igen och låter handtaget till nödbromsen gå. Det skarpa månskenet har visat honom skuggan af en oredig massa, som är gömd bakom växelkarlens koja. Stoppa! stoppa tåget, karl! hvad satan tänker ni på? Vakten söker skjuta honom åt sidan för att själf stanna lokomotivet. Men Isak griper honom utan ett ord med ena handen om strupen, medan den andra fortsätter att släppa på ånga, så att tåget i ursinnig hast rusar förbi den farliga punkten och vidare åt stationen till. Där ljuder ett flerstämmigt "danm the scab!" och ett par revolverskott smälla bakom dem utan att göra någon skada. Men först när den sista vagnen hunnit genom växeln, släpper Isak vakten, som vid det laget är halft kväfd. Jag såg skuggan af flera karlar på banan och tänkte att signalen var falsk, men hade inte tid att förklara, sade han likasom ursäktande. Och kort därpå körde expressen in på stationen utan att dess passagerare hade minsta aning om att någonting ovanligt varit på färde.
Föredrogs ånyo Banco-Utskottets, den 22 dennes, på bordet legde Betänkande N:r 7g, i anledning af yppade’ skiljaktigherer i Ståndens Beslut, rörande Reglementariske Stadganden för de i Rikets Vestra och Södra Uandskaper blifvande Djscont-Contoir; Och fann Bonde-Ståndet för godt att, med vidhållande; af sine förut fattade beslut9 godkänna de föreslagne Voterings-pröpositioi erne" S. D. Upplästes Förstärkta Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottets un er N:o S16, aflåtne Memorial, angående verkställd omröstning, i fragan om Extra Boteringens utgörande; Och sorn arent a<ftf Trot, Ut dr. d, 25 Nov, 1S23, det på sådant sätt blifvit med Riksens Ständers rätt afgjordt, så skulle berörde Memorial till Expeditions-Utskottet öfverlemnas, S. D. Uppå Föredragning bifölls Stataoch Banco.. Utskottens, under N:o 6g afgifne, den 20 dennes ytterligare på bordet lagde Utlåtande, om liqvid för den af förra Kongl. Familjen här i Riket qvarlemnade enskildta förmögenhet. S. DEnär Bonde-Ståndet förut bifallit L»g-Utskottets först afgifne Betänkande,' angående ytterligare anstallt till förekommande af Fångars flykt, fann Bonde-Ståndet Utskottets, den 22 dennes pa bordet lagde, nu åter föredragne sednare Utlåtande i samma ämne N:o 240 icke fordra annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. S. D. Antogs Höglofl. Ridderskapet och AdelnS ‘ Protocolls-Utdrag af den 19 dennes gjorde in bjud - Prat. Utiir. d. 27 Nov. 1823. 243 bjudning» föranledd af Allmanna Besvärsoch E koUomi-UtskottelB Utlåtande 214 om Prestval, och beslöt alltså Bonde-Ståndet, lika med Höglofl.
Ar det värdigt, att begära det K. M. och tre Stånd skola gifva vika för och lämpa sig efter ett enda Stånd? Man skulle vara böjd att tro att det behagat Utsk. att skämta, om icke sakens vigt förbjöde en sådan tanke. Vidare omnämner Utsk. mitt yttrande, hvarvid visar sig det märkvärdiga, att Utsk. aldrig genomläst R. o. Ad:ns prot.; ty min mening är alldeles oriktigt återgifven. Jag nämner detta icke derföre, att jag finner mig stött af detta förbiseende; utan derföre att man föreburit såsom orsak till det långvariga dröjsmålet med besvarandet af R. o. Ad:ns återremiss, den omständighet att LagUtsk. nödgats afvakta R. o. Ad:ns prot. Nu visar det sig likväl att LagUtsk. aldrig läst de hos R. o. Ad. förda prot:r, ty i sådan händelse hade Utsk. icke kunnat låta komma sig till last ett sådant förbiseende, som det af mig anmärkta. Utskis dröjsmål måste således haft andra orsaker. I detta afs:de kan det också vara eget nog att till minnes anteckna, att den; som längst uppehöll justeringen af R. o. Ad:ns prot. och sist aflemnade sitt yttrande var just LagUtskts Ordf:de. Den, som i främsta rummet, borde tillse 219 Den 12 December f. m. att ärendet blefve ordentligen till slut bragt, är den som förorsal<ar dröjsmålet med dess afgörande. Gr. Sparres upträdande i denna fråga Sr icke utan sin märkvärdighet, och torde böra något belysas. Hvilken mening, Gr:n yttrat då frågan första gången förevar i Utsk., känner man icke; men Utsk:s Betänk, uplyser att Gr;n deremot sig reserverat, utan att likväl med ett ord omnämnes syftningen af denna reservation. Made han då ännu icke stadgat sin öfvertygelse? Eller ville han hafva fria händer här? Man kan möjligen erhålla en förklaring härå, om man erinrar sig, huruledes Gr. Sparre handlat på detta rum.
Vid middagen tordes hon knappt se upp af ängslan. Slåtterfolket gick sin väg, den ena efter den andra. Hon hade väntat, att mannen skulle stanna kvar. Men det gjorde han inte. Han gick som de öfriga, hvarken före eller efter de andra. Malin såg en gång på henne. Hon hade ett elakt uttryck af triumf i sitt ansigte. Fram mot aftonen kom mannen och sade, att han skulle gå bort. Hustrun svarade icke ett ord. Hon tordes ej fråga, hvart han skulle gå. – Du får ej släppa in någon främmande, me’n jag är borta, sade han. Det lofvade hon. När han hade gått, kände hon först lust att gå ut, ropa honom tillbaka och bedja honom, att han icke skulle göra både sig och barnet och henne rent olyckliga. Men hon kom sig ej för. Hon rustade som vanligt i ordning kvällsvarden och gick sedan ensam och stälde med diskarna. Hon tänkte besynnerliga tankar under tiden. Hon kom ihåg, hur Karlson hade kommit till henne, strax sedan han sluppit ut, och sagt henne, att hon inte skulle bry sig om, hvad de andra pratade. Ty alt skulle nog bli bra, bara hon ville. Och med detsamma mindes hon, hur underligt blankt solen hade skinit öfver vägen just den kvällen, när hon gick ensam uppåt torpet, där hennes mor bodde. Hon hade stängt förstugudörren. Det var så hemskt och ensamt på kvällen. Det lät, som om någon bultade. Nej, det var nog ingen. Hon mindes sedan hans första present, en stor grann duk och en karamell, som det var två hjärtan på med en pil tvärsigenom, och inunder stod det: »Två hjärtans låga Blir altid tänd utaf Amors båga. Hon spratt till. Det lät bestämdt, som om det knackade igen. Hon gick till fönstret, tryckte ansigtet mot rutan och såg ut. Det stod en ensam kvinna där ute. Anna kände igen henne. Det var en tiggerska, som brukade stryka omkring i bygden. Anna frågade, hvad hon ville. Hon bad att få låna hus öfver natten. Anna kom ihåg, hvad hon lofvat. Nej, det var aldeles omöjligt. Den andra därutanför bad i alla fall. Det var regnigt och kallt, fast det var i juli månad.
Härefter hemställde Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad., i anseende till den redan långt framskridna tiden och då 10 ledamöter anmält sig att ännu yttra sig i denna fråga, behagade uppskjuta öfverläggningen om detta ärende till e. m. och nu åtskiljas; hvilket bifölls, till följe hvaraf It. o. Ad. åtskildes kl. 3 e. m. in fidem protocolli, silbert Munck. Onsdagm den 23 Februari 1848. Plenum kl. I» e. m. Just. ett protutdr. för denna dag f. m. samt pleniprot. för d. 12 dennes f. m. Fortsattes den på f. m. började öfverläggningen örn StatsUtsk:s utlåt. N:o 41, i fråga om ytterligare anslag till uppförande af cellfängelser. Hr af Dalström, Gust. Jakob: På f. m. anmälde jag mig till erhållande af ordet inför en talrikare församling än den närvar. Jag hade då önskat få upptaga till besvarande några af de anmärkn:r som mot mitt yttrande blifvit gjorda, men skall nu inskränka mig till rättandet af några misstydningar utaf mina ord. Jag är mera än villig att erkänna, det jag möjligen icke varit nog tydlig, då en så skarpsinnig tänkare som Hr von Hartmansdorff kunnat uppfatta mina ord annorlunda, än jag yttrat dem. Jag har talat om olägenheterna af gemensamhetsfängelser och dervid yttrat, alt soldater, hvilka skola undergå straff, icke borde inkastas uti sådana fängelser bland tjnfvar och skälmar, och om ett förslag i sådan syftning skulle framställas, skall jag vara den förste, som motsätter mig detsamma. Jag har talat öfver cellfängelser och föreslagit, att enskilda fängelser måtte inom häraderna uppföras, då man kunde der bestraffa mindre förseelser, hvilka nu måste annorlunda bestraffas i brist af sådana fängelser. Jag hade önskat, att fängelser för soldater mätte långt för detta hafva tillvägabringats uti landsorterne, men under loppet af 36 år har en sådan åtgärd icke kunnat vidtagas i brist af medel.
Ansvarighetslagen för Konungens rådgifvare innehåller i å:dje §:n ett undantag i afseende på afgifler, sorn ej äro omnämnda uti 60 §:n af R e g. F: n, hvilkas föremål äro inrättningar lill enskildes gemensamma nytta och beqvämlighet, såsom b å k -, bro-, färjoch andia afgift er af dylik beskaffenhet; och till denna cäthegori hafva de afgiftev, som af staderna uppbäras, hittills ansetts höra. N:o 47- Särskilda aumärkmr vid åtgärder för utvidgning och ombyggnad af Trollhätte canal och slussar. Svar: Till svar på dessa anmärknlr anföres: 1:0 alt, sedan vid sista riksdag motion blifvit gjord först 12 D e 11 i Juli f. m. af frami. Gr. Cronhjelm, och derefter af Commerce-rådet Santesson om nyttan och nödvändigheten att bringa Trollhätte canal och slussverk til! lika dimensioner med dem Götha canal äger, samt att för detta ändamål 5 proc. årlig ränta måtte af allmänna medel anslås på i million r:dr, med hvilket bidrag arbetet skulle utföras af Trollhätte canalbolag, eller, i annat fall, ett nytt bolag kunde bildas, som verkställde företaget efter inlösen af actierna i det förra bolaget; så hafva R. St., som funno detta företag vara af ett stort nationelt intresse, uti skrifvelse af den 23 Febr. 1835 (N:o 4°4) *dl K.
Dtta synes mig wara annu tydligare, när man besinnar? att det af RiksgalosTontoiret till Danquen kemnade SilfreL medförer en Utlands? ärlig ränle-bckalning af 5 prv» cent, en prowisiou af 4 procent, samt lrarisportkcstnad; hwilka utgifter, fastän de rrte fallit Banhuen duecie till t st. likwäl alia skola bestridas af Le Medel, som i Skatt utgöras af Banquens garanterande PiincipaierSweriges Skattdragande Jnnewänare-, Hade aler intet anskaffnings - anbud blifvit gjordt hwars wik or warit förmänliga och antageliga, medförde försöket att pä delta sätt tilt lägsta pris erhålla större eller mindre qwamitet Silfwer, ätimndstoile ingen olägenhet och ingen kostnad. Jag upprepar annu en gäng, hwad jag i bör ian ansördk, alt jag sjelf icke äger fullkomlig öfwerrygelse om Denna anmärknings rignghct; alt jag likwäl lrodt Let wara en samwets-pligt att göra den, da ämnet syntes mig änuindstone möjligkwis kunns wara anmärkningswärdk? och att >ag alldeles icke pästar att något afwikande fran reglementets föreskrifter ägt rum. Det förefaller mig likwäl, att Brm-enS fkuldsatining hos Riksgälds-Contoiret, och räl lebeta!liing till det samma utgöra en grundwa; för Rcailsationen, wida -stiliv frän den som af Rikfetts Ständer kades. Skuue ater Herrar RenLfe, rer Den 14 November. is 'eer finna att fåken sig annorlunda förhäller, och att den åtgärd jag här wägai yrka såsom nytiig och nödwandig, icke kunnat leda till ändamälet, är jag icke sen., att med glädje öfwergä frän mitt till de. ras, endast pä sakens beskaffenhet och ren öfvertygelse grundade omdöme» Herr Stats - Secrekeraren kolönUIack hade till Wrotocollst anfört :
De i stämnings-memorialet upptagne angifvelser synas åsyfta stadgad påföljd icke allenast derföre, att jag skulle hafva brutit mot 78:de §, 1 mom. af gällande Bankoreglemente, utan äfven genom egennyttigt förfarande hafva handlat mot 2:dra § Ansvarighetslagen. Jag anser mig derföre i första rummet böra visa, att den egennytta, för hvilken jag blifvit beskyld, icke kan hänföras till den påföljd bemälde Ansvarighetslag mot egennytta och väld stadgar. 1:sta och 2:dra §§ af Ansvarighetslagen måste i ett sammanhang betraktas, och vid granskning deraf blir det uppenbart, att det deri stadgade ansvar kan drabba endast i sådant fall, då Diskontverket genom en eller flera ledamöters försumliga eller egennyttiga förfarande haft timad skada eller förlust. De ansvarighetslagar, sorn af statsmakterna blifvit utfärdade, såväl för Bankofullmäktige som Direktörerna i Diskontverken, må väl ingen på annat sätt kunna tolka, än att de obestridligt endast afse förvaltningen och det skydd mot skada och förlust Rikets Ständers bankoch diskont-rörelse bör egnas af den öfver samma verk salle Styrelse. Enskilde personers rätt mot hvarandra är deremot genom allmänna lagen bevarad. Hvarje enskild individ i samhället eger i afseende derå vända sig med ersättnings påstående mot vederbörlig person och sin talan utföra inför den domstol, hvarunder målet rätteligen hörer och lyder. Alltså och om verkliga förhållandet än varit, som uppgifvet är, att en eller annan låntagare icke i behörig tid erhållit ett sdTvt och beviljadt lån, eller om vid dess redovisning låntagaren ansett sig vara påförd en större provision i komrnissionär-arfvode än han funnit lämplig; så egde han att använda den lagliga utväg, hvartill hvarje annan medborgere för utförandet af sm talan mot annor man är anvisad. Ansvarighetslagen kan härutinnan så mycket mindre tillämpas, som de på godkända handlingar beviljade länen, af låntagarnes ombud blifvit efter behörig fullmakt utqvitterade från Diskontverket, hvarefter medlen måste betraktas såsom enskilda personers egendom, hvarmed styrelsen öfver verket icke haft någon vidare befattning, än att indrifva lånen vid deras förfallotider.
De qvinliga descendenterna hafva sedermera för deras andel fått liqvid, visserligen uti ett nedsatt myntvärde och med vanliga afprutningar; men det har dock varit tillräckligt för att grundlägga mer än en måttlig förmögenhet. Hofjägmästaren Frih. Gripenstjernas dotter erhöll, på dessa af mig nu anförda bevekande anledningar, vid 1800 års riksdag en pension. Nu står en 74 års man, den sista manliga ättlingen af denna ätt, som förlorat så mycket på tillstaten gjorda försträckningar, nedsänkt i yttersta fattigdom. Vid sista riksdag skedde till hans förmånen subscription bland R. o. Ad:s ledamöter i BancoIItsk. för att befria honom från en skuld till Bancodiscontverket, för hvars gäldande ej annan tillgång fanns än hans person. Jag slutar med den hemställan, huruvida under dessa förhållanden ett bifall till motionen vore ett vådligt prejudicat, och jag önskar verkligen, att detta prejudicat måtte lyckas framkalla i behofvets stund samma patriotiska nit som hos Joel Gripenstjerna, ehuru jag till denna önskan fogar det hopp, att sådant nit och sådana offer aldrig mer inom Sverige måtte belönas på sätt, som med denne redlige man och hans arfvingar ägt rum. Jag får sålunda anhålla om återremiss. Frih. Boye: Jag har begärt ordet blott för att rätta ett misstag i mitt förra yttrande. Jag anhöll då om propos. på bifall till motionerna, i den tanke, att frågan redan varit återremitterad till Utsk. Nu då jag blifvit upplyst, att sådant icke skett, får äfven jag endast anhålla oin återremiss. Gr. Cronhjelm, Otto Au g.: Jag anhåller om återremiss af betänk., på det motionerna må blifva bifallna, ej 334 Deli 2® Juni. allenast såsom en skyldig gärd åt rättvisan och äganderätten, utan jemväl derföre, att vi uti en så himmelskriande sak sorn denna må få fastställa ett prejudicat, som gifver tillkänna, att våld och laglöshet icke böra äga bestånd derföre, att de vunnit häfd. Jag känner äfven förhållandet med denna sak.
M:t till uppförande under denna hufvudtitel tillika föreslagit Expcditions-Utskotlels Förslag till und. Skrifvelse, N:o 174. 445 följande ersättnings-summor nemligen: för Civilstatens pensions-inrättning 10,500 R:dr, för Arméens pensionskassa 31,400 R:dr och för Amiralitets-krigsmanskassan 3,400 R:dr. Rörande detta ämne få Rikets Ständer underdånigst åberopa hvad som, i anledning af högstberörde nådiga proposition, under den 13 innevarande månad blifvit anfördt, och i följd hvaraf å nionde hufvudtileln blifvit uppförde bland anslagen för pensions-staterna dels ett belopp af 5,000 R:dr såsom ersättning för mistade Iöne-innehällningar; och dels en summa af 24,800 R:dr såsom ersättning åt pensions-kassorna för nådårsoch begrafningshjelps-besparingar, hvaraf för Civilstatens pensions-kassa 4,3(50 II:dr, för Arméens pensions-kassa 18,720 R:dr och för Amiralitets-krigsmans-kassan 1,720 R:dr. 2:o I öfverensstämmelse med hvad i fråga om regleringen af utgifterna under riksstatens femte hufvudtitel, blifvit yttradt, har det ersättnings-helopp förlorade Lastoch arin-penningar, som hittills, under benämning ”ersättning lill Amiralitetskrigsmans-kassan” med 3,000 R:dr årligen lill Förvaltningen af Sjöärendena samt aflönings-staterna vid flottans stationer i Carlskrona, Stockholm och Götheborg, blifvit öfverflyttade till det å nionde hufvudtiteln för Amiralitets-krigsmans-kassan uppförda anslag. Alim linna In dr agn ings-slaten. 3:o. Uti E. K.
För att afhjelpa denna ofullständighet, anser jag dock en återremiss icke behöflig, emedan Utskis betänk, kan bifallas blott med följande förändrade ordalydelse, nemi. det åliggandet, att deltaga i fjerdingsmans-beslyret må utsträckas till all hittills derifrån befriad jord, såsom säterier, rå och rörs samt insockne frälsehemman, kungsoch kungsladugårdar, gästgifverier, akademie-hemman, boställen, skattlagde och bebyggde lägenheter m. fl. äfvensom till fabriker och andra verk, hvilkas innehafvare ega rösträtt på socknestämma; dock under vilkor, alt vissa, med bestämd aflöning förseddc, fjerdingsman, skola för socknarne eller distrikten antagas, samt att denna aflöning skall från samtliga ofvannämnda hemman, lägenheter och verk utgå efter samma grunder, som för rättighet alt deltaga uti sockenstämmas öfverläggningar och beslut, enl. K. Förordn. d. 29 Aug. 1843, äro stadgade; men att om frälsekronoskatte samt kronohemmans innehafvare besluta, alt fjerdingsmans-befattningen bör utöfvas omgängsvis mellan hemmanen, bestyret fortfarande skall dem sjelfve ensamt åligga. Hr Weidenhjelm, Ernst Aug. Jag ernar icke inlåta mig i en onyttig tvist, huruvida fjerdingsmansbefattningen är att hänföra uteslutande till kronoeller menighets-bestyr, destomindre som den 4 H. 21 322 Den 12 Mars f. m. efter mitt omdöme innefattar begge delarne. Den är nemi. cttmenighetsbestyr i så måtto, som den utgöres af menigheterna, hufvudsakligen efter samma grunder, som andra kommunala åligganden, men den är derjemte ett kronobestyr, ty den omfattar mera Statens eller det allmännas än kommunens enskilda fördelar. Då nu emedlertid denna befattning till sin grund är kommunal samt åtföljer jorden, sä synes äfven rättvisan fordra, att detta besvär utgöres af alla hemman i kommunen utan undantag.