Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:o 21. 39 lig afkastning för bestridande af ränta och amortering å de upptagna lånen, men i afseende å hvilka man hoppades kunna af kommande Ständer utverka anstånd med eller eftergift af de åtagna förbindelsernas uppfyllande; och hafva Rikets Ständer på sådan grund funnit sig icke höra till E. K. Majlis i ofvanberörda hänseende gjorda nådiga framställning lemna bifall. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 4 Februari 1863. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den st Jan. 1863. Preste Ståndet den 31 Borgare-Ståndet den 31 Bonde-Ståndet den 4 Febr. — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, i anledning aj Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående en med konungariket Hannover aj slutad traktat om upphörande af Stadeeller Brunshausertullen. (Stats-Utskottets Utlåtande Nio 28.) S. A. K. Sedan fråga uppstått om vidtagande af åtgärder till handelns och Skeppsfartens befriande från den tryckande afgift, som under benämning ”Stadeeller Brunshauserlullen" uppbäres för varor, som föras uppför Elbefloden, samt en traktat om upphörande af nämnde tull den 22 Juni 1861 blifvit med Konungen af Hannover afslutad, har E. K. Majit, uti nådig Proposition af den 31 Oktober sistlidet år, efter meddelande af en från Ulrikes-departemenlet leni nåd utredning om uppkomsten och beskaffenheten af denna tullafgift samt om de underhandlingar, hvilka föregått afslutandet af ifrågavarande, emellan Hannover, å ena sidan, samt Sverige och Norrige, jemte Österrike, Belgien, Brasilien, Danmark, Spanien, Frankrike, England, Mecklenburg-Schwerin, Nederländerna, Portugal, Preussen och Ryssland samt de fria Hansestäderna Bremen, Hamburg och Lubeck, å den andra, afslutade traktat, å hvilken E. K.
Sund hets—kollegii derom gjorda underdåniga hemställan^ i nåder förklarat: att de från och med 1828 och 1850 arens riksdag tillkomna extra provincial-läkarebefattningar, hvilka icke af Bataljons-läkare innehafvas, eiler der denna förening af tjenster anses olämplig, skulle på ordinarie stat öfverflyttas och lönerna dervid i allmänhet bestämmas till lika belopp med ordinarie provincial-läkarelöner. Nu bar extra provincial-läkaretjensten i Alingsås intill sista ledigheten år 186 1 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:<> 260. 389 varit förenad med en Bataljons—läk äretjenst; men vid sista ledigheten annoncerades de båda tjensterna särskildt lediga och tillsattes med hvar sin läkare, hvilket utvisar att Kongl. Sundhets-kollegiurn ansett föreningen af de båda tjensterna ej längre vara lämplig. ' Denna åsigt är äfven utan allt tvifvel vigtig, enär distriktet, som, enligt 1855 års folkmängds-tabeller, har omkring 46,000 innevånare, äfven till utsträckning och vidd är ett ibland de största i vestra delen af riket. Tiden är således inne, då extra provineial-läkaren i Alingsås, enligt de bestämmelser Kongl Majit, på sätt ofvan är nämndt, redan lemnat, bör på ordinarie stat uppföras; men, enär sådant icke skett, vågar jag å förhållandet fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet. Det är nemligen för orten af stor vigt, att provincial-läkaretjensten i det vidsträckta, folkrika distriktet icke förenas med annan läkaretjenst. Det inträffar nemligen då, att provineial-läkaren bortkallas på möten och andra kommenderingar och distriktet måste dä längre tider sakna läkare.
Ingen visste rätt, hur länge grosshandlar Curtmann hade gått och sett på Nina med den föresatsen att taga henne till hustru, men då hans nya hus var färdigbygdt och inredt, framstälde han ett formligt frieri till kapten Selmer. Selmer var både öfverraskad och smickrad af den rike mannens anbud, men han tog emot det med en så kylig öfverlägsenhet, som om det icke på minsta sätt förvånade honom. Han yttrade, att hans älskade dotter var honom utomordentligt kär, och han visste icke hur han skulle kunna undvara henne. Hon var ju en mycket begåfvad, sjelfständig flicka, som nog hade tänkt skapa sig en framtid sjelf, och han, Selmer, visste icke alls, om hon egentligen hade någon lust att ingå i äktenskap, men han skulle tänka på saken, – tala med sin dotter derom, han skulle verkligen göra sitt bästa. Han talade också samma dag både med sin hustru och sin dotter. Fru Selmer blef i högsta grad hänryckt. Att få sin dotter gift med stadens rikaste man, en man, som många ansågo för att vara millionär, en man som hade ett hus der en prins kunde bo, — jo det var något! — Hon hade nästan icke tålamod, tills Nina kom hem från banken, för att tala med henne derom. Vid middagstiden kom Nina. Hon kom som alltid med raska steg uppför trappan, och innan hon ännu hade gifvit sig tid att taga af ytterkläderna i tamburen, kom hon in i rummet med hatten i handen, lade sig på knä vid faderns soffa och kysste hans hand. Han klappade henne på hufvudet. »God dag, min unge! God dag! Gå ut och tag kappan af dig, jag har en vigtig sak att tala med dig om.» »Vigtig!» upprepade Nina och satte sig med det samma. »Ja, gå nu först och klä af dig!» »Det gör ju detsamma. Kära, söta pappa, hvad kan det vara! Du ser så allvarlig ut!» Modern stod vid ena ändan af soffan med händerna i kors och ett leende på ansigtet, som lofvade stora och oväntade nyheter. »Det är också en mycket allvarlig sak, men hufvudsakligen något mycket glädjande, mitt söta barn», sade hon. »Nå pappa, hvad är det då?» frågade Nina och böjde sig öfver fadern.
Han talar idkeligen om statsmedels-öfverskolter; derom få vi föreläsningar här och i hans brochure!', hvar helst lian kan få tillfälle: men på hvad vis månne hafva vi fått dylika öfverskott? Jo, vi afskrifva våra skulder lill utländningen och föra våra inhemska skulder till banken inom linien! Ett bendigt sätt att få öfverskotter! Cabinetts-cassan, säger den värde ledamoten, härsköld, derföre att den fått sig för litet anslaget: det vore minsann rätt roligt attveta, huru mycket man borde gifva, så att man någon gång finge nog? Slutligen hemställer jag, om ej ropen på propos. må kunna förnyas nu, likaväl som då Hr Munck af Rosenschöld fick ordet. Hr Lefre'n: Jag har begärt ordet hufvudsakligen, eller, jag må säga, endast och allenast för att göra en framställning till min gamle vän, Jacob Gederström, att han täcktes mildra de ord han af förhastande fällde rör:de de valda ledamöterna till Hemliga Utskottet. De män, som inom samtliga Stånden äro valde, äro genom detta uttryck fö rnärmade. Jag skulle ej göra denna framställning, om yttrandet blifvit fäldt af någon bland mina politiska motståndare, men jag gör den till Frih:n, i förhoppning att uttrycket förändras. Vi se något hvar hvilka anmärkn:r göras i de andra Stånden emot oss; jag önskar detta måtte Den 10 Augusti f. m. upphöra; jag önskar att hvarje Stånd för sig må få fritt yttra sig och handla, utan att censureras af de öfriga, ty sådant leder ej till vänskap. — Hvad sjelfva saken beträffar, tillstyrker jag bibehållandet af det gamla anslaget. Hr Rosenblad: Det torde vara öfverflödigt alt tillägga hvad jag nu vill anmärka i anledn. af Hr Munck af Rosenschölds yttrande, eller alt, då freden i Paris 178! afslutades mellan England och de Förenta Staterna, undertecknades denna fred af dessa Förenade Staters Ambassadeur — Benjamin Franklin.
Därför är inom idéen motsatsen mellan subjektivitet och objektivitet endast ideal, inom begreppet fallande, emedan detta först genom densamma realiseras; däremot är inom anden samma motsats såsom motsats mellan det redan realiserade begreppet och naturen en real, verklig motsats — naturen är idéens från den samma lössläppta, sålunda fria i-sig-varande objektivitet. Stadierna inom andens utveckling äro, såsom redan är nämdt, den subjektive anden, den objektive anden och den absolute anden88. Stadierna i den subjektive andens utveckling till den objektive anden, eller den i-sig-varande andens utveckling till konkret för-sig-vara i sin objektivitet, äro följande. Den subjektive anden är först själ såsom omedelbar naturbestämd ande. Dess vidare utveckling såsom själ består däri, att den såsom abstrakt reflexion i sig skiljer sig från sin konkreta naturbestämdhet, som därigenom öfvergår i en objektiv, inom sig söndrad verld. Därmed har själen utbildat sig till medvetande, i hvilket anden in abstrakto hänför sig på sig genom att skilja sig från en totalitetslös objektiv verld. Inom medvetandet förefinnes den motsägelsen, att anden såsom reflexion i sig är väsendet, men ändock har emot sig en omedelbar verklighet. Därför består fortgången däri, att denna verklighet öfvergår i, hvad den i sig är, ett oväsentligt sken, sålunda en skillnad, som ingen är, och därmed uppgår i sin negation — det inre allmänna väsendet. Därmed är medvetandet medvetande om en skillnad, som ingen är, upptagen i den abstrakta reflexionen i sig, och är sålunda själfmedvetande, men abstrakt själfmedvetande. Emellertid är den objektiva verklighetens öfvergång i väsendet endast den första negationen — väsendet är första negation af varat —, men den första negationen är negation af ett positivt och innehåller därför det positiva, af hvilket den är negation, i sig. Därför fins ännu den objektiva verkligheten kvar och visserligen såsom den konkreta realiteten i förhållande till det abstrakta själfmedvetandet Men såsom själfmedvetande vet anden den objektiva verkligheten såsom i sig varande dess eget innehåll, och utvecklingen består däruti, att anden sätter objektiviteten såsom alltigenom varande dess eget innehåll samt därmed gifver sig själf såsom abstrakt själfmedvetande objektivitet, i det den fattar sitt innehåll såsom varande.
Föredrogos och å nyo biföllos följande Stats - Utskottets den 13 dennes afgifne, samt följande dagen på bordet lagd* Utlåtanden ; Prat' Utdr, rf. Ig Dtttmi, Ulf gg* N:o 662, i anledning af Kongl. Maj:ts NädigaRemiss uppå Öfverste-Lieutenanten Gustaf Hjertås underdåniga ansökning, om återvinning af försuten tid, för inlösen af åtskilige Discont-Assignationei. N:o 663, I anledning af Kongl. Majrts Nådiga Re. miss, uppå Ihandt-Räntniästarens i Blekinge Ihan, P, J. Rönströms underdåniga ansökning om åter fående af försuten tid för inlösen af Tvänne stycken af Malmö f. d. Discont-Verk utgifne Obligationer. S. D. e. m, Vid förnyad föredragning af Con. stitutions-Utskottets den 9 dennes, under N:o So aflåtne, samt följande dagen på bordet lagde Me’ morial, innefattande förslag till ändring i 43 och 44 §£. Riksdags ordningen; fann Ridderskapet och A. deln för godt, att Constitutions-Utskottets berörde förslag, till den behandling 56 §• Regeringsformen föreskrifver, godkänna. S. D. F. m. Vid förnyad föredragning af Hög. ■vördig# Preste Ståndets den 6 dennes aflåtne och ft» Fröt. Ut Ar, d, 11 Dicemb. itJJ samma dag på bordet lagde Protocolls-Utdrag, angående underdånig anhållan bos Kongl. Majit, om -viss dag till Riksdagens aflysande; fann Ridderskapet och Adeln, att, sedan Kongl. Majit uti Nådig Skrifvelse af den 11 dinnes gifvit Riksens Ständer tillkänna, det Kongl. Majit ämnar
Prop. N:o 1, om Statsverket 1862. 5 för de grundgående och snabbgående tillsammans det antal, som efter införda förbättringar kan anses i verkningsförmåga motsvara nu å roddfartyg placerade 120 kanoner jemte 24 st. å de af Sjöförsvars-Komitén föreslagna ångskonertar; och för de djupgående fartygen, 72 st. 100-5»:a slätborrade kanoner eller den bestyckning, som kan antagas i kraft vara dermed jemförlig.» »Någon synnerlig tillökning i antalet af de förstnämnda torde, under ofvananförda förutsättningar, icke egentligen behöfva påräknas inom den närmare framtiden; men att ökad folkmängd, utvidgade handelsförhållanden och stegrad förmåga att lemna högre anslag skulle göra önskvärd en tillökning i de sednare, hvarigenom landet sattes i tillfälle att kraftigare uppträda utom egna gränsor, är naturligt. ehuru sådant uteslutande bör rättas elter de uppgifna villkoren.» »För öfrigt måste materiel cch personal oeftergifligen vara af den utmärktaste beskaffenhet. Ett hufvudsakligt villkor för vinnande ai ett mål, som öfverensstämmer med denna fordran, är att icke ställa i förening eller beroende af hvarandra saker, som icke ovillkorligt och på grund af sin natur höra tillsammans, helst i motsatt fall oundvikligen måste uppstå hinder, som aldrig helt och hållet kunna undanrödjas, för ernående af det afsedda syftet, en sjelfständig och kraftig utveckling. Derföre, då hos de för grunda och djupa farvatten afsedda fartyg med deras besättningar ingalunda lorefinnas sådana gemensamma egenskaper, som skapa ett oskiljaktigt sammanhang dem emellan, böra ock de stridskrafter, de bilda, afskiljas från hvarandra, äfvensom en bestämd skillnad göras emellan de medel, som för det ena eller andra ändamålet anvisas.» »Att planen för vårt Sjöförsvars ordnande måste hvila på den grundsats, att detsamma är att anse såsom en länk i kedjan af våra försvarsanstalter, af hvilka Landtförsvaret utgör hufvudbeståndsdelen, är en mången gång tillförne uttalad åsigt, hvilken torde orubbligt böra fasthållas
Maj:ts åberopade Nådiga Skrifvelse i ämnet, gifven den 14 sistlidne Februari, innehåller utan argumentation endast det besked, att då 1 och 3 punkterne af mitt förslag innefattade ändring och icke förklaring af nu gällande lag, och någon särskild förklaring i fråga om det i 2 punkten föreslagna icke vore erforderlig, samt 4 punkten, hvaruti tillstyrktes föreskrifter beroende och föranledde af de föregående, ej heller kunde, der dessa icke antoges, varda godkänd, Kongl. Maj:t icke funnit skäl att till min hemställan lemna, bifall. Hvad som således icke i den nådiga Skrifvelse!! influtit, men likväl torde böra lända till efterrättelse i lagskipningen, är den till Högsta Domstolens argumentation hörande här ofvan antecknade mening, att undantag från lagens nu gällande grundsats om hvad testamentstagare hade att vid bevakning iakttaga endast borde tillåtas i det fall, då testamentsgifvare!! förordnat särskild exsekutor att vidtaga de åtgärder, som erfordras för att bringa testamente till verkställighet och efterlefnad. Att särskildt anmärka denna mening, är för lagskipningen desto mer angeläget, som man eljest från den vid bevakningen fästade skyldighet för testamentstagare!! att göra mer, än blott besörja om uppvisande, skulle kunna sluta, att exsekutor eller någon genom testamentet utnämnd vore obehörig att för testamentstagare fullborda en bevakning. Om det är nog, att testamentet blir uppvisadt, utan att någon talan af testamentstagare!! behöfver bevakas; dä är det visserligen också nog, att exsekutor eller hvem som helst om uppvisandet besörjer. Skall deremot en talan bevakas, ett påstående om testamentets giltighet eller anmälan af föresats att det begagna anses innefattadt uti bevakningen; då vill säkerligen häraf följa, att testamentet icke kan så till sägandes bevaka sig sjelft, såsom händelsen är, om bevakning vidtages af exsekutor, eller i följd af något testamen tsgifvarens föranstaltande, utan uppdrag af testamentstagare, så vida exsekutorn då, lika med hvarje annan teJust. -Ombudsmans Emb.-BeräU. till 1850 års riksdag.
Till Wadstena skola bar år 1836 af ett sällskap, genom Friherre v. Steijern, blifvit öfverlemnadt 500 R:dr Banko, såsom gåfva, att efter Ephori pröfning användas till något för skolan nyttigt ändamål; och har Ephorus förordnat, att summan skall förblifva ett stående kapital, bvars ränta skall användas till inköp af böcker. Derigenom är grunden lagd till en boksamling, hvaraf skolan helt och hållet varit uti saknad. —. Äfven finnes en särskild Elementar-skola efter vexelundervisningsmetoden, inrättad år 1835 med 1 lärare, som staden aflönar, och hvarest fattige barn erhålla fri undervisning. För närvarande bevistas den af 35 barn. Wadstena Central-Hospital för sinnessvaga, denna inrättning, hvarigenom Seraphimer-Ordens-Gillet förvärfvat oförgängliga anspråk uppå mensklighetens tacksamhet, fortfar att väl vårdas. Sedan förra krigsmanshusets ansenliga byggnad, fordom kloster, hlef inköpt och inredd att rymma 160 patienter, ilen ena hälften de af mankön, den andia hälften de af qvinkön, hafva den rymliga platsen och det angenäma läget blifvit begagnade till ordnandet af flera från hvarandra afsk il jd u gårdar, samt till planteringar emellan byggnaderne och den närbelägna sjön, hvarigenom sådane njutningar åt dessa olycklige blifvit beredde, som de äro bast i stånd att känna, och som lugnande inverkar på deras sinnesstämning. Från år 1825 då Jönköpings Hospital upplöstes, och 1829 då det i Örebro, år 1830 de uti Skara och Carlstad upplöstes, samt dårarne derifrån hitflyttades, hafva de vansinnige från dessa provinser, samt de från Östergötland, och någre särskildt från andre håll hitsände, här blifvit vårdade.
För att undanrödja alk underslef i afseende på redskapens construction, hafva Utskotten ansett nödigt bestämma, att panna icke får vara lägre än sex turn ifrån bottens kant till bröstets kant in vändigt och pannans öppning icke större än hälften af pannbottnens diameter; att i fy 11- ningslucka på hatt eller bröst till panna utan mäskvärmare ej må finnas; att halsen icke får vara högre än 3 tum; att hattens rymd ej må öfverstiga två tredjedelar af pannans; att, å inmurad panna, murningen icke får gå högre än på halfva halsen; och alt, vid utröntmde af pannans innehåll, densamma uppmätes ifrån bottnen till halsens nedre kant; Ifvensom Utskotten, vid mäskvärmares begagnande, fästat sådane vilkor, att densamma må användas endast för tillmäskningens uppvärmande och icke öfverstiga pannans rymd med mera än en femtedel, samt i«ke vara inmurad eller af eld vidröras. §• 7- Med bibehållande af det lii'tills vanliga maximum i pannerymd af 90 kannor, anse
Ståndets uppmärksamhet derpå, alt ad §:n Reg.- F:n säger: ”Konungen fäste, vid alla befordringar, afseende endast å de sökandes förtjenst och skicklighet, men icke på deras börd;” och att denna §. börjar sålunda: ”Konungen äger att i Statsrådet utnämna oell befordra infödda Svenska män till alla de embeten och tjenster inom Riket, högre och lägre, hvilka äro af den egenskap, att Konungen fullmakter derå utfärdar, dock böra vederbörande förut med förslå" ^ hafva inkommit, eler sådana hittills ägt rum/' Om nu för slag skola framställas till K. M., hvad är deras ändamål? Utan tvifvel, att de embetsmän, som hafva en närmare kännedom 0111 de sökande, må kunna för K. M utreda, hvilkas förtjenst och skicklighet är öfvervägande framför andra medsökande, äfvensom hvilken deribland har företrädet. Det är också naturligt, att desse vederbör, embetsmän icke må efter eget godtfinnande för hvarje gång olika tolka orden förtjenst och skicklighet, och att ej det ena verket må tolka dem på ett sätt, och det andia på ett annat. Det måste således finnas en allmän regel, som samtliga collegier och embetsverk, hvilka äga att upprätta förslag till tjenslers återbesättande, böra iakttaga, äfvensom det är nödvändigt, att då dessa collegier och embetsverk äro berättigade att sjelfva tillsätta tjensterna, de må följa samma grundsats, som vid förslags upprättande oell afgifvnnde till K. M.; ty på en föregående befordran framför en annan grundas ofta en sökandes förslagsrätt framför dess medsökande till en högre tjenst. Detta allmänna ordnande i ett sammanhang har författningen afsett, och detta gemensamma allmänna ordnande måste äga rum. Således är författningen ingalunda obehöflig.
Staten erhåller rättighet lösa banan, när den det vill, root erläggande af hela anläggningskostnaden med 6 proc. förhöjning, om banan löses under de första feni åren efter den dag, då densamma till hela dess längd blifvit för trafiken öpnad, och med i proc. förhöjning, om den löses under derpå följande fem åren, samt derefter utan förhöjning; hvarjemte, derest nettobehållningen af trafiken på jernvägen ej lemnat aktieegarne 5 proc. årlig ränta å af dem inbetalte medel, Staten erlägger fyllnaden uti dessa 5 proc. B) att bolaget erhåller samma skattefrihet, som blifvit beviljad Köping-Hults och Fahlu-Gefle jernvägs-, Götha kanals och andra dylika bolag; och C) att bolaget beviljas samma rättigheter, som uti § 151, punkt. St:rs Riksg.Kont., blifvit Fahlu-Gefle jern vägs-bolaget lemnade. Då jag nu vördsammast anhåller, att denna min motion måtte blifva till vederbörligt Utskott remitterad samt de öfriga Stånden delgifven, — för hvilket ändamål jag härjemte får öfverlemna det i grundlagen bestämda antal exemplar —, vågar jag än en gång uttala den förhoppningen, att R. St:r måtte behjerta alla för handen varande förhållanden och omständigheter, som till sakens afgörande kunna lända, och ej så omhulda södra Sveriges intressen, att det norra Sveriges derigenom blifva styfmoderligt behandlade. Sannt är yttradt: »Man bör aldrig så klappa det hvita barnet, att man glömmar det svarta.» Hr Wästfelt, Nils; Den nu föredragna motionen är i alla delar så väl utförd, att jag har ingenting deremot att anmärka. Motionären yttrar endast i sitt anförande, att de norra orterna äro stjufmoderligt behandlade jemförelsevis med de södra; jag var visserligen en bland dem, som förordade, jernvägens dragande norr om Mälaren, men sedan en gång ett beslut blifvit fattadt, så instämmer äfven jag deruti, att den södra banan skall fullföljas. Jag gillar fullkomligt Regeringens beslut att ej bevilja några anslag till Den 1 Dece mber f. m 11 enakilta företag.
– Min fader! svarade Sorgbarn bedröfvad. – Ack, jag vågar i dag icke kalla honom fader. Han är vred och säger, att han drömt en gräslig dröm i natt. – Sade han en gräslig dröm? frågade Singoalla eftersinnande. – Ja. – Det är omöjligt. Han älskar mig, utbrast Singoalla. – Våra fäder veta, att när den hemliga kraften verkar, då visar sig menniskan sådan hon är uti sitt inre. Ja, han älskar mig innerst i sitt hjerta. O, denna natt, denna sälla natt! Sorgbarn, du skall i qväll åter föra min riddare till mig. Men dessförinnan vill jag visa mig för honom, för att öfvertyga dig, att han älskar mig alltid. Kom, Sorgbarn, jag går till slottet. – Moder, ropade Sorgbarn, – du gör dig olycklig. Kom ihåg riddarens maka, fru Helena! – Hon! inföll Singoalla med blixtrande ögon. – Jag är riddarens första och enda maka, så sannt en Gud lefver i himmelen. Han älskar henne icke; han kan det icke. Såg du ej, hörde du icke under denna natt? Mig, mig ensam älskar hans själ. Jag går till honom. Fruktlösa voro Sorgbarns föreställningar. Hon gick. Sorgbarn följde henne gråtande och bedjande. Hon gick, ty ett tvifvel, det hon ville vederlägga, en svartsjuka, den hon förgäfves hånade, hade vaknat i hennes sinne. Assim tog sin båge på axeln och följde henne äfven, men på afstånd. Efter en stunds vandring kom Singoalla, följd af Sorgbarn, till en sakta sluttande höjd, öfver hvilken hennes väg låg. Hunnen upp på densamma stannade hon plötsligt, ty hon såg riddaren till häst der nedanför. Hans ansigte var mörkt och skräckinjagande. Hans häst var betäckt af skum. En båge hängde på hans sadelknapp. Äfven han upptäckte henne; han stannade, förde handen öfver ögonen, såg och ropade. – Förbannade spökelse! Hedniska troll! Förföljer du mig äfven vid dagsljus? Och han ryckte till sig bågen, spände den, lade en pil i dess ränna och sköt. Men Singoalla hade redan försvunnit.