Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nils Håkansson frän Christianstads Län, som dels ariett största uppmärksamhet böra användas derå, att vid de händelser, då uppdämning sker å sanka kärr eller ängar, gom till odling icke äro tjenlige, Författningen ej måtte gynna eller befordra egennyttiga försök hos andre Vattenverbsegare, hvilka skulle kunna tillskyndas en fördel genom förstöringen af det Vattenverk, som uppdämningen förorsakar, att, under åberopande af sistnämnde omständighet, fordra ©U sådant Verks utrifning, dels förment ej mindre att, i stället för det egendomen, 492 La^Utskottit: Betänkan/ten, hvarå uppdämning sker, blifvit i den föreslagna Författningen tagen till grund för den värdering, som ansetts böra föregå godkännandet sf jordegares påstående, om ändring eller rifning af Vattenverk, den förbättring egendomen genom odling af dea fördränkta jorden kunde vinna, borde ensam tjena till rättelse dervid, än ook att nödvändigheten torde fordra, att Vatten* verksegaren måtte njuta lika rätt med Jordegaren , att tillkalla tvänne Gode Män till deltagande i dö genom Författningen påbjudne värderingar och undersökningar, så att antalet af Gode Märi tillhopa komme att utgöra fyra. Eric Ni lss 072 Cederborg från Orebro Län, som, jemte hemställan om icke vid tillämpningen af den föreslagne Författningen , skäligt afseende borde hafvas å sådane Vattenverk, särdeles Mjölqvarnar, somför en bel LandsOrt kunna vara oumbärlige och i detta afseende äro af vida mera vigt, än att deras förstöring kan godtgöras genom betalning af värdet ät egaren , yttrat dea tanka, att Föifattningen borde bestämdt upptaga: alt om flere Jordegare äro ef ett Vattenverk lidande, de väl ega att gemensamt derom derom föra talan , men ett dock icke någon må, emot sin vilja, förpiigtas, att uti en slik Rättegång deltaga; äfvensom att i sådana händelser endast den skada må i beräkning ingå, som biifyit
Vidare har genom 1729 års dagsverksreglering saint Kongl, brefvet till Kammar-kollegium den 13 Juni 1749 blifvit stadgadt, att utaf hvarje rote skulle årligen utgöras 16 st. drängedagsverke!), hvilka ock sedermera under en längre tid utgjorts, lill dess Rikets Ständer vid 1810 års riksdag beslutat, att dessa dagsverken borde med penningar efter årlig markegång lösas; hvarefter Kongl. Majit, på sätt Rikets Ständer vid 1S2S—1830 årens riksdag, uppå rotehållarnes derom gjorda begäran, medgifvit, uti nådigt Bref af den 26 October 1833 förklarat, att kronooch kronoskatte-hemmansegarnes i Snefringe, Åkerbo och Fellingsbro härader skyldighet, att årligen erlägga omförmälda dagsverkslösen, skulle från och med år 1834 upphöra, emot det att den, såsom vederlag för hvarje soldat-rote anslagna s. k. dagsverkstunna eller derför utgående lösen i pen ningar, icke vidare finge af hemmansegarne åtnjutas, utan borde till Statsverket indragas; hvarigenom en ökad tillgång i kronan behållen tiondespanmå! uppkommit af 305 tunnor 20 kappar spanmål.
St:s framtida magtmissbruk , i afseende å penningeväsendet, uti upplysningen om den skada, de derigenom tillfoga sig sjelfva, och de olyckor, de draga öfver hela landet; om den fördel Nationen och näringarna hemta af ordnade financer och ett stadgadt mynt: uti offentligheten, som i hvilken stund som helst kan lemna folket kunskap 0111 penningeväsendets ställning och Representanternas åtgärder. — Jag vill söka den i en af Konung och Ständer gemensamt stiftad lag, som ovilkorligen ställer Banken under allmän lag och tillförbinder BankStyrelsen att ej kunna undandraga sig fullgörandet af domstolens beslut. Jag vill söka den uti enskilda Actieägares inträde i Banken och uti ett stad - 174 Den 17 Februarii f. ra. gande i grundlagen, att Banken för alltid skall vara skiljd från Statsverket; men jag vill ej söka den genom att i dessa ärender inblanda ett interesse, hvilket, besynnerligen så ofta, vare sig af missförstånd eller sjelfkärlek, visar sig, lindrigast sagdt, ensidigt i en riktning, som ej alltid syftar åt det håll, dit det allmännas fordran af fri utveckling och belåtenhet rörer sig. Deremot fordrar jag, såsom en garanti för Bankens orubblighet, att det från sista Riksdag hvilande förslaget till förändrad redaction af 63 §. Reg.-Form. bifalles, så att både lilla och stora Creditiven anvisas å RiksgäldsContoret; äfvensom att alla andra creditiv anvisas på samma Contor, hvilket bör auetoriseras, att, så vida det ej äger disponibla öfverskott, för detta ändamål upptaga lån, lill inlösen hvaraf (der nemi. ingen återbetalning af dem, sorn begagna creditiven, ifrågakommer) R. St. anordna öfverskotten å bevillningarna samt, i händelse dessa ej skulle förslå, antingen på förhand åtaga sig en särskild, uppbördsåret efter det, då lånen upptagits, utgående bevillning tili en viss procent efter 2 Art (på samma sätt som nu ofta sker inom mindre samhällen, till betalning af kyrkbyggnad, m. m.), eller ock förbinda sig att till lånens betalning vid först blifvande Riksdag anslå medel.
ÖFVERSTEN. JAKOB. ÖFVERSTEN. JAKOB. ÖFVERSTEN. Ja. Du går till henne om en stund, då jag ger dej tecken, och helsar från hennes mor, som har sjuknat och sitter i en vagn utanför porten. ÖFVERSTEN. ÖFVERSTEN. Än se'n? Du följer henne dit, öppnar vagnsdörren, och lyfter henne hastigt in, om hon gör några svårigheter. Du ropar till kusken: »Kör, kör till doktorn», men så hårdt, att de kringstående inte kunna höra hennes nödrop. Ser du, flickan är litet fånig, och får behandlas derefter; du återkommer sedan hit och får dina pengar. JAKOB (som hela tiden lugnt fixerat honom). Det ska väl vara så fint uttänkt det der? Rigtigt fint! Ska jag inte köra hem stackars Anna i vagn också? Anna? ÖFVERSTEN (häpnande). JAKOB. Öfversten har dåligt minne, tror jag. Minns inte gårdsdrängen Jakob. ÖFVERSTEN (ser sig oroligt omkring). JAKOB. Jakob, jaså, är det du, min gosse! Ja, nu heter det min gosse, för att vi ä' på tu man hand. Vår Herre kommer väl ock en gång på tu man hand med öfversten. Blekna då som nu, darra då som nu. Ondt samvete är en tung börda. Sitt derföre ner på bänken och hvila, Ja, var lugn, jag tänker inte lägga hand på öfversten. 105 ÖFVERSTEN (sätter sig darrande på venstra bänken). JAKOB. Vill du ha pengar, kära Jakob? Pengar! Allting kan betalas med pengar, tro de rika. Men kom inte och stick fram med pengar på domedag. Hon står der i trasor den arma Anna och tigger vid porten; det rifver mej i hjertat, men hon behöfver inga pengar, ty hon har fått mina sista. Jag är hånad och föraktad af alla, jag som hon; jag får lof att bo på andra sidan oceanen, för att få vara i fred.
Lotta. småskrattade, hon ville gärna visa frun hur duktig hon var. »Ja, bevars», sade hon, »och nu blef det igen en pojke. Agreens mor, som var här, tyckte han var så duktig så.» »Människa, är hon rent ifrån vettet, när skedde det?» »I går afton sent», svarade Lotta och drog lite på svaret, »men vill inte frun att jag skall stänga fönstret, det kan komma fukt in från ån...» Lotta började nu syssla omkring i rummet och tycktes icke böjd att tala vidare i ämnet, men frun var frågvis och fortsatte en stund att halft ogillande, halft välvilligt tala om hvad som händt. »Men, Lotta», sade frun slutligen allvarsamt och strängt, »hvarför ligger du inte åtminstone ett par dar, kan du inte begripa att du kan dyrt få ångra detta?» »Jag har aldrig haft tid att ligga mer än natten öfver liksom mor min och flera af de andra hustrurna här från socknen, och det är nog, skall frun tro; jag tänkte för resten inte i går, att det var så nära, och jag ville ha huset riktigt fint, både inne hos mig och hos herrskapet, när budet kom att frun skulle komma hem till natten.» Frun teg och blickade med en halft medlidsam, halft beundrande blick på Lotta, som gick omkring i rummet och ordnade fruns ressaker. Så såg hon ut på gården. Där kom Lasse, som spänt ifrån och nu drog schäsen in i skjulet. Frun undrade, om denne välfödde, själfbelåtne man, som glad och hvisslande gjorde sina sysslor, kunde ana, hvilka mödor hans hustru med så stort mod och så stor sjelfbehärskning gått igenom? Hon undrade, om han förstod att med ett vänligt ord godtgöra henne för allt, om han satte hälften så stort värde på sin friska och präktiga, unga hustru som på hästen, hvars rykande och svettiga hud han just nu ömt smekte. »Gå nu till din man, Lotta», sade frun, »tror du han blir glad?» »Vet inte», menade Lotta och vände sig bort; hon blef orolig öfver frågan, som berörde henne en smula obehagligt. »Han förstår sig inte på barn», tillade hon efter en stund.
Prot. ig23. tolde Sami, 2 B. X Afd. ii Underdåniga Skrifvelser. 109 N:o 426. Uppl. o. godk. hos Ridd. o. Ad. d. 19 Dec. 1823. Pr,este-Ståndet d. ig Borgare-Ståndet d. ig —* —• Bon-d,e-Ståndet d. ao Riksens Ständers underd. Skrifvelse, om upphäfvande af Böter och Vitén för dem, som förfallolöst uteblifva från UppbÖrdsstämmor samt afloningsmöten. S. A. K. Hos Riksens Ständer har, genom särskildt derJ om gjorde framställningar, frågor uppstått om upphörande #f ej mindre det, till följd af E. K. M-.ts Nådiga Bref af den x5 Januarii 1806, under den 18 derpiföljande Februarii, genom utfärdad kungörelse af E. K. M:ts och Rikets KammarCollegium, enligt äldre Uppbörds - Författningar stadgade vite af Tolf skiilingar för dem af allmogen samt den i Städerne boende ringare och fattigare Folk-classen, hvilka, utan laga förfall, från andra Uppbörds-stämrnan på de ut. satte och kungjorde tider sig afhålla, eller underlåta, att anmoda någon annan att dervid, å. deras vägnar, svara, än ock det i 15 §. af Regements-Sk rifva re-Instruct ionen den 15 Februarii 1733, jemförd med E. K. Mus och Rikets Krigs*ColIegii kungörelse af den 5 Februarii 1807, till 5 daler Siifvermynt, eller En R:dr, faststälde Bötes-belopp, förden Ränte-betalare, I lö Underdåniga Skrifvelser. gom vid första aflöningsmötet icke liqvidera* och betalt fulla räntan, samt vid det senare hvarken sjelf eller genom fullmägtig sig inställer oell då erlägger all rest, eller ock> siri oförmögenhet dertill vederbörligen styrker.
N:o 35. 81 duplicering och embetsgöromål till elen grad att helsan hos mången ohjelpligen brytes och han dignar, lik lastdjuret, under bördan. Man undrar hvadan detta kommer; men orsaken är lätt funnen. Man har försvårat vägen till embetet, men förmörkat utsigterna till en nödtorftig bergning. Det är synnerligen en klass af kyrkans tjenare, nemligen komministrar och kapellpredikanter, hvilka, under det alla andra embetsman i samhället vunnit nödig löneförbättring, synas, om än icke helt och hållet glömda, likväl vara så illa lönade, att de sakna sitt dagliga bröd. Ty hvad förslå 5 å 600 R:dr — jag har sjelf såsom komminister i 12 års tid haft i ordinarie lön omkring 300 R:dr — hvad förslår detta till anständig bergning för ett presthus, när i vära dagar en enda sons underhåll vid ett elementarläroverk medtager mer än fadrens hela ärliga inkomst? När man tager i betraktande att en ynglings studier för prestexamen i vår tid kosta honom omkring 5,000 R:dr och han först efter 12 å 14 års tjenst såsom extra ordinarie har hopp om ett Sacellani med 500 R:dr i lön, hvem undrar att ynglingen ryggar tillbaka från en bana, som endast har arbete, försakelser och fattigdom att bjuda pä. Och om han redan ingått i embetet, kan man väl vänta det han med nit och fröjd skall sköta det, då han lemnäs att digna under bördan af armod och hopplöshet? Med glädje ser jag att de svagast lönade komministrarne icke blifvit helt. och hållet glömda i den Kongl. Propositionen: men hvad förslå 10,000 R:dr till löneförbättring åt öfver 500 behöfvande? Det är ju som en droppa i hafvet.
Ridd. och Adelns Prot. den 20 Nov. 1829. Bonde-Ståndets d;o, 9 B. p, 474* g:o Tillägg, angående Borgares Valbarhet. ConstitutionsUtskottets Memorial N:o z. 21 Riksdags-Ordningen. §• 14- 5.‘te Momentet. i:sta Perioden. 5:0 Ingen må för Städerna till 5:0 Ingen må för Städerna till Riksdagsman utses, som ej minst Tre Riksdagsman utses, som ej minst Tre år varit Magistrats-person eller Borår varit Magistrats-person eller Mangare i Staden, ej heller någon — tålsoch Skattskrifven Borgare i Staden, brukande Bergsman. ej heller någon brukande Bergsman. Se Bih. 3 Sami. Mern. Bonde-Ståndets d:o, 6 B. p. 520. 9:0 Tillägg, åsyftande Frälsehemmans-ägares representations-rätt. Riksdags-Ordningen. §• 15- a) irsta Perioden. Allmogen i hvart Härad välje, Allmogen i. hvart Härad välje, efter hemmantalet, till Riksdagsman efter hemmantalet, till Riksdagsman af Bonde-Ståndet, den, inom Häradet af Bonde-Ståndet En, inom Häradet boende och besuttne, Krono-, Kronoboende och besutten, Krono-, Kronoskatteeller Frälse-Skatte HemmansSkatte-, Frälse eller Frälse-Skatte ägare, hvilken icke tillförene Hemmansägare, hvilken icke tillföre. i Rikets tjenst innehaft. ne i Rikets tjenst innehaft. 22 ConstitutionsUtskottets Memorial N:o i. Se Bih. 3 Sami. Mern. N:o 2r. Ridt!, och Adelns Prot. den 25 Maji 1829 P. 113* Preste-Ståndets d:o, 5 B. p. 164.
Frågan är här endast, att den eller de, som öfver All - Den 29 September. mogen hafva uppsigt, skola kunna få ett arfvode, och en ersättning, emedan de ej dertill äro skyldige; och derest uppsigt ej finnes, svara cordonerne ej emot ändamålet. Jag anser derföre hvad Herr Munck af Rosensköld föreslagit vara nyttigt, på det om något öfverskott uppkommer, det må kunna användas till ifrågavarande ändamål. I annat fall får man ju för hvar gång göra anmälan hos Konungen, för att, om tillgång finnes, erhålla något af extra medel, för ett förutsedt ändamål, och sådant är orätt, ty tillgång hör finnas anslagen till ifrågavarande föremål, så mycket mera, som icke obetydliga besparingar derigenom kunna beredas, då farsoten uppkommit, hvilken, i brist deraf, får tillfälle sprida sig, fordrande sedan stora uppoffringar och kostnader för att hämmas. Jag tillstyrker bifall å Herr Munck af Rosepskölds förslag. Herr Munck af Rosensköld: Jag får, i anledning af hvad en Talare yttrat, erinra, att här ej blott är fråga om farsoter, utan äfven om smittosamma sjukdomar i allmänhet, så att den anmärkning han gjort emot mitt förslag, äfven kunde göras emot Utskottets. Anslaget är äfven för sådana smittosamma sjukdomar, som ej äro farsoter. Jag anhåller om proposition till bifall å det tillstyrkta anslaget för farsoters D e n 29 S e p t e rn b e r. 113 och smittosamma sjukdomars förekommande och botande. Herr Cederschjöld: Den sista varde talaren har ganska rätt deruti, att det är högst vigtigt, alt förekomma farsoter, och att man kan med litet förekomma en sådan, likasom man med några droppar vatten kan hindra en vådeld, genom första gnistans släckande. Men jag vill blott erindra, att koppor nästan äro den enda sjukdom, hvari man alltid genast kan igenkänna början till en möjlig farsot. Deremot liander det kanhända icke en gång ibland flera hundrade, att en menniskas insjuknande i t. ex. Rödsot eller Rötfeber är en början till en blifvande farsot.
Herr von lioxsiiröm, sonas, hemställde, om ej förordnas borde, ar deste Taxeringrmän böra wara underkastade lika answartghet med den, som för manliga Taxeringsman ar stadgad. A hela Vekanfandct stadgas ef answurighet för »agon. Hans bixLLlIencs Grefwe Knurb. Jag finner ej i Betänkande! namndt huru förhallaS bör, der ofrälse Man besitta frälse Jord. Det more besynnerligt, om de, som besitta frälse Jord, ej skulle äga någon rättighet. Den Ofralfe.-man kunde finnas, som i Frälsehemman äghe krefjerdedel»r af en Socken: skulle han ej hajma någon röst? Jag kaimer ej om Hans Maj:t Sig häröfwer yttrat. Herr Grefwen och Landt-Marskglken. Detta ar redan genom förra fragan afgjordt. HanS Lxcellsncs Grefwe Idu ur b. Nej, i förra § war fragan blott om Ledamöter i Ommutöerna, och här ar frägan om Sockne-Fullmägtiga. Grefwe kläm i iron. SädanOsrälscmän som besitta frälsejord, matte ätminvsione sä wara med upIySningöMis. Hans kixcollencs Grefwe lluurb instämde härut'. Hsrrsf d^sräin, Joban »Anu5, erinrade, at der wore ingen oluraget at wara närwarande. I Betänkandet ar tydeligen sagd t, at hwar och en sar wara närwarande och npgiswa sin mening. Desiniom skall hwar Socken haf» wa sin Fulimägrig. Jag tror ej ac man kan komma längre. Hans kxcdl! er, cs Grefwe lvuueb. Onr sa är, at dm Orälsema», som besitter frälse Jord^ kan mara Socken-Fullmägrig, sä är min anmärkning beswarad. Herr 6^1 lana äler.
Angående 21 och 22 § af Utskottets förslag, som blifvit af Ridderskapet och Adeln, Borgareoch Bonde-stånden godkända, föranleder Presteståndets besluL om återremiss icke något vidare yttrande. Utskottets förslag till 23 § hafva Borgareoch Bonde-stånden gillat, men Riddevskapet och Adeln återremitterat, under förutsättning att §:ns lydelse vore beroende af tåndens beslut, angående förtullningen af ull och öfriga i §:u nämnde artiklar. Då emellertid denna § endast handlar om tolagens beräknande, och det otvifvelaktigt är form-enligare att de serskilda bestämmelser derutinnan, som i gällande tulltaxa finnas för vissa artiklar på spridda ställen upptagna, sammanföras i taxeunderrättelserna, anser Utskottet sig böra vidblifva sitt förslag till 23 § i nämnde underrättelser. Borgareoch Bonde-stånden hafva gillat Utskottets förslag, att 28 § i gällande lulllaxe-underrättelser skulle helt och hållet utgå; hvaremot Ridderskapet och Adeln återremitterat förslaget härom, på det Utskottet skulle komma i tillfälle att affatta sitt förslag i öfverensstämmelse med Ståndens beslut, angående förbuds-bestämmelserna. Då ifrågavarande 28 § gällande taxa icke afser några serskilda förbuds-eller tullbestämmelser, och följaktligen icke är af Ståndens beslut derom beroende, utan deremot angår sådana, för vissa städer och orter, verk och inrättningar fordom medgifua undantagsförmåner, som icke vidare existera, torde Rikets Ständer finna, alt samma §, såsom nu mera saknande all tillämpning, bör, 14 Bcvillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 27. såsom Borgareoeh Bonde-Stånden redan beslutat, ur taxeunderrättelserna utslutas. Den af Utskottet föreslagna 24 § är godkänd af Ridderskapet och Adeln, Borgareoch Bonde-stånden, samt helt och hållet oberoende af de serskilda tnllbestämmelserna, hvadan Preste-slåndels ålerremiss, i hvad den angår samma §, icke föranleder till vidare yttrande.
Lagerbjelke synes vid denna punkt hafva i sjelfva verket begått ett ofrivilligt misstag, då han trott det endast hafva varit det tjenande presterskapets rätt, som härvid åsyftas. Det är minst sagt lika mycket församlingarnes fördelar som i detta mål varit afsedda. Har icke Utsk. förklarat i hvad mån det vore önskvärdt all sådana platser, som de här omtalade, måtte blifva permanenta? Har icke Utsk. vidare uttalat sin önskan att sådana åtgärder måtte vidtagas, hvarigenom förberörde egenskap med dessa tjenster må varda förenad? Orsaken hvarföre det synes mig vara alldeles gifvet att det är lika mycket församlingarnes gagn, som det tjenande presterskapets, som man i denna punkt bemödat sig att iakttaga, ligger tydligen deruti, att, till en tjenslbefattuiug af permanent egenskap, torde säkerligen kunna påräknas sökande af mera förtjenst, insigter och duglighet, än som kan begäras när platsen är till sin framtida varaktighet obestämd och vacklande. Jag hör visserligen att det Högv. PresteSt. funnit för godt att icke bifalla denna punkt. Men hvad jag från början i sådant hänseende förklarat, måste jag äfven nu vidhålla, nemi. att, ehuruväl jag kan finna mig vid att i manga fall rälta mig efter PresteSt:s beslut i mål, som röra dess egna löneinkomsters reglerande; så kan jag dock omöjligt antaga och erkänna såsom en regel utan undantag, att för det PresteSt, i dessa ämnen vidtagit ett beslut pä ett eller annat sätt, R. o. Ad. derföre skulle föranlåtas af blott denna omständighet att utan vidare pröfning stanna i enahanda beslut.
Men som om hvarje dag gåfve mig något nytt, känner jag, att min hustru kommer mig närmare, träder mig nära som aldrig förr, och jag, som aldrig kunnat bedja, har förvandlat hela mitt lif till en tacksägelse, hvilken på samma gång är en bön om förlåtelse. Nu när nätterna äro ljusa, och solen endast på ett par timmar glider bort från den härliga jorden, nu tackar jag henne, för att jag en gång som man kunnat känna lifvets fullhet, för att jag en gång fått lära att lefva. Hvad som skall komma, vet jag icke. Men jag vet, att det gamla är förgånget, och att allting skall för mig blifva nytt. Hela mitt rum är klädt med löf, och öfver dörren till verandan är böjd en port af två hvitstammiga unga björkar. Hela huset är tyst, ingen är hemma där mera än jag. Från byn, som ligger på andra sidan om sjön, hör jag ljudet af handklaver, ibland smäller ett skott, och öfver den ljusa vattenytan glida löfvade båtar, fulla med unga, glada människor, som skola samlas till fest. Jag har icke kunnat gå hemifrån, och därför stannade jag här. Ensam lyssnar jag till den tystnad inom mig, hvilken efterträdt stormen, och jag får det besynnerliga intrycket, att inom mig växer en tro – huru eller på hvad vet jag icke – men den på en gång förintar mig och gör mig stark. Långsamt fogas de slitna delarna i mitt innersta jag samman, och allt mera sällan känner jag den pinande smärtan, som om någonting slete i fogarna. Men som jag hör på dansens aflägsna toner, vågornas skvalp och måsarnas skrin, smälter allt detta ihop till en underlig harmoni, med hvilken jag känner mig själf höra samman. Långsamt går jag ned till stranden och skjuter min båt från land. Nattbrisen fyller det stora seglet, och sakta glider jag fram på det ljusglänsande vattnet, som speglar solnedgångens rodnande strimma och de drömmande stränderna. Då stiger för första gången inom mig ett minne från den natt, då jag medvetslöst sjunkit ned, ensam med hufvudet lutadt mot min döda hustrus bädd. Det var, när den gamla tjänarinnan kom in och fann mig på golfvet. Då såg hon på mig och började gråta, när hon sade:
Hvad fallet af utmätningssaken angår , är det val gaant, att de inteckningar, hvarom här frågaja ar, i sådana händelser, icke behöfva uppvisae i hufvudskrift , och således kunna undandragas allt åtecknande t men just för dessa fall är likväl bestämdt, att, der sorn ej ioteckningshafvaines personer redan äro af utmäthingssökanden kände, skola de genom kungörelse i allmänna Tidningarne kallas; de inteckningar för hvilka allmänheten skall varnas , blifva således redan kungjorde, och den enå kungörelsen läses och ihogkommes icke mer än den andra. Äfven dessa inteckningar i egendom, hvarå offentlig Auction redan blifvit kungjord, torde enligt hvad erfarenheten säger, icke vara serdeles löpande. Äro åter in* teckriingshafvare så kände, att ingen kungörelse i allmänna Tidningarne införes, blifva de i det stället personligen af utmätningssökanden kallade emot bevis, som sedan på behörigt ställe företes, och hvaruti den person, söm då har ini teckning, sjelf erkänner detta förhållande. Det synes således som skulle Vedetbörande . i de fall, där en mindre köpesumma än intecknin^arnes belopp, ger anledn ng till en ogiltig inteckning alltid hafva vägen sig anvist, att efterfråga hvar den finnes. Methoden dertill sJ - Deri ii Junti f. m. nes icke tillhöra inteckningslagen ensamt, utan j allmänhet lagarne om pant, och torde ett stadgande derom lämpligast kunna i UtsökningsFörfattningarne införas. Om t. ex. derstädes blifver stadgadt ’’att der som pantsättning till flere personer af samma pant upplyses varafskedd, Konungens Befallningshafvande må äga, så snart genom pantens laga försäljning blifvit utrönt , att panten icke medfört säkerhet för afla dem sorn uti den innehaft panträtt, förelägga alla dessa panträtts innehafvare, lika tid som för stämning utsatt finnes, att med uppvisande af hufvudskriften styrka, det förhållandet blifvit å sjeifva hufvudskriften till undvikande af missbruk antecknadt,” synes mig ändamålet mera säkert vara vunnet.