Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Balken bestämmes, uti hwilken senare en Fullmägtig, som i där nämnde fall blifwer ofwertygad at hafwa handlat mor sin Hufwudmans förtroende, älägges hundrade daler Snuts böter, eller ar straffas med fängelse wid wakten och bröd och ärans förlust, hwarefrer mist» ningen af Hufwudmannens förtroende är en naturlig följd, Lag»Utskottet wid sadan jemnförelse, vfwertygadt om wigren af Lrrnco-Fullmägtiges ärgärd i anseende til den högst wadeliga werkan pä Rikets Penninge»Werk, en genom denwacktefragau om answar til möjeligheten förutsatt öfwerträdelse af LZnco-Fullmägtige skulle medföra, ansett sig följa den första af alla reglor för Lagstiftaren, nemligen, ar i mon af brottets beskaffenhet til upsal och följder bestämma answaret, da Lag »Utskottet, man at ens kunna draga i rwifwelsmal, det ju icke lika brott-böra lika straffas, i hwilken Medborgare-Lias-; der röjes, för kanco-Fuilmägtiges större öfwerträdelser föresiagir desi i 2-.dra H. 1.2. Z:dje Momenten, samt 4 §. af ater-rLmitteraäe Betänkandet Utsatte altern-uivrr bestraffningar; ej at förtiga, det Ucffottet wid samma tiifälle af de förur , såsom berördt är, ankomne yttranden, x>r-L8ulE-m en lika beffaffad öfwertygelse i allmänhet. Dock som det af ater-remissenTs befunnits, ar hwad i nämnde fall blifwit föreflagit hos lck^ckckve Riks »Standen nrörr fleres motsägelser; sä hap Lag »Utskottet ansett sig böra ändra sitt förra kilstyrkande pa sätt bilagde nyare proffck til Answarighets» Lag, under ofwan omförmäldte §. §. ucwisar. Sjette Barchct.
Men saken är nu afgjord och kan icke mer hjelpas och då det är en möjlighet att jag och mina liktänkande misstaga oss samt att de ha rätt som önska lånet, så bör man åtminstone ställa så till att detta ifrigt efterlängtade guldregn måtte, så vidt möjligt är, få sprida sig öfver hela landet, på det att hvar och en mätte i sin utsträckta hand kunna upffinga några droppar deraf för att läska sig med. Jag anser således att man bör förfara med detta lån på sam - 88 D en 20 Januari. nia sätt sora med undsättningslån under missväxter. Inom hvarje län bör nemi. bildas en undsättnings-komité med Landshöfdingen till Ordförande, som undersöker förhållanderne, pröfvar säkerheterne (i hvilket hänseende BankoFullmäktige i alla fall alltid få förtro sig åt lokal-auktoriteterne) och som sedan insänder reqvisition på ett visst belopp. DA alla dessa reqvisitioner hunnit inkomma, hvilket bör gå fort 0111 lånehungern verkligen iir så stor som man förmodar, kunna Fullmäktige med lätthet finna huru mycket som bör afsändas till hvarje län, eller, om alla reqvisitionerna tillsammans öfverstiger beloppet af 12 millioner, huru mycket proportionaliter kan anses böra tillkomma hvarje provins. På detta sätt skulle alla åtminstone i lika mån komma i åtnjutande af de fördelar, som man vill bereda dem. Men för att åstadkomma nödig säkerhet är det dessutom angeläget att föreskrifva solidarisk ansvarighet antingen länsvis eller för vissa bestämda större distrikter, såsom det redan är stadgadt i afseende på vanliga undsättningslån, och jag kail icke inse hvarföre Staten skall vara strängare emot under en missväxt uthungrade jordbrukare, än emot oförvägna börsspekulanter och deras gelikar. Den solidariska ansvarigheten är visserligen tryckande, men den medför en stor säkerhet och aflägsnar från låns sökande dem, som icke ovilkorligen äro i behof deraf. Framför allt bör lån ej utlemnas åt dem, som hafva utländska skulder, forså vidt det är möjligt att kontrollera detta, emedan dessa säkerligen ej lära underlåta att använda lånen till uttagande af silfver ur Banken och detsammas bortsändande ur landet.
Nu deremot, då min älskling är så annan, så ädel, god och ärlig ... nu fruktar jag. Anna och Emma, som icke veta af orons album, hafva undrat, hvarföre jag icke mera skrifvit någonting i fridens bok. Det har icke skett, emedan jag saknat lust dertill. Så har jag talat till dem, och till en del sannt. De tider, jag haft lust att uppteckna någonting, hafva varit sådana, att jag hellre meddelat mig för dessa stumma vittnen, dessa hvita pappersblad, än för menniskor. Ja, jag har skytt att meddela dem någonting om sådant, som rör Axel. Jag kan icke vara uppriktig och öppenhjertig nu. Det vore att vanhelga Vore det icke? Men jag vill försöka något annat. På en tid skall jag icke ens ha dessa stumma vittnen till förtrogna. Jag skall begrafva den ljufva låga, som alltmera värmer mitt hjerta, inom mitt eget bröst. Jag tror ej för det, att hon af brist på näring dör. d. 20 October. Jag har hållit mitt ord. På lång tid har den svarta portföljen varit oöppnad. Den sköna våren har varit, sommaren har flytt, hösten har kommit; löfven hafva gulnat och till större delen affallit. Endast körsbärsträdens blad äro envisa och hålla sig gröna. Nu är det höst, men i min själ herrskar vår. Hösten och förödelsen omkring mig förmå icke smitta mitt hjerta. Hvarföre griper jag då i orons album? Emedan jag förbehållit mig rättigheten att få skrifva i det, då något särdeles gladt inträffat. Det är märkvärdigt, att jag allaredan skrifvit om detta glada äfven i fridens album. Det är så roligt att mer än en gång uppteckna det, som mycket fröjdar själen. Axel har skrifvit ett bref till oss. Den skälmen har adresserat brefvet till ... lilla Emma. Det lyder så här: H:fors d. 15 Oct. 1851. »Söta Emma! Hvad Emma skall bli förvånad öfver att få ett bref från mig. Emma har väl icke förut fått många bref, och säkert intet enda från en gosse. Ändå har jag just ingenting vigtigt att skrifva. Men kanske skall det roa Emma att veta, att jag vuxit mycket.
Beträffande åter min andra anledning till återremiss, den Friherre Palmstjerna förklarat icke vara giltig derföre, att anslagsfrågan skulle höra till ett annat ämne, så förundrar det mig verkeligen, att en Ledamot af StatsUtskottet, som ej reserverat sig emot Utskottets Utlåtande, kan anföra dylikt, då det i 3:dje punkten deraf heter: ”Att de af Committe”rade uppgjorda och Kongl. Maj:ts Nådiga ”Proposition, om ytterligare anslag af 120,000 ”R:dr till GarnizonsSjukhusbyggnadens fullbordande, åtföljande så kallade ungefärli”ga anslag, uppgående till 116,815 R:dr 21 ”sk. 4 r:stbefunnits så summariskt affatlade, Den i September f. m. 45 ”att Utskottet, till följd af ofvan åberopa”de Riksens Ständers underdåniga Skrifvel”se den 2g November i8a3 funnit sig i nöd”vändighet att genom redan den 18 Maji ”detta år aflåten Skrifvelse till Herr Hof”Cancelleren anmäla detta förhållande; oell ”är Utskottet, innan fullständiga och aföfver”IntendentsEmbetet granskade förslag blifvit ”detsamma meddelade, icke i tillfälle, att ”till Rikets Ständer afgifva utlåtande öfver ”berörde äskade ytterligare anslag.” Förnyande min anhållan om återremiss, får jag, i fall den bestrides, begära votering. Friherre Anckar swärdh Carl Henrik: Allmänna GarnizonsSjukhusbyggnaden företer en så bedröflig tafla öfver de administrativa åtgärderne i afseende på allmänna medels användande, att frågan derom högeligen påkallar Ständernes alfvarliga uppmärksamhet; men jag bekänner att jag icke vet, hvar jag skall stanna med resultatet af mina anmärkningar; om de skola rigtas emot de Cominitterades personer eller emot former, hvilka tillstädja, alt personer, till hvilkas tjensteåliggande det icke hörer, taga befattning med allmänna arbeten särdeles af det omfång, som ifrågavarande.
För det första har hr M. alls icke bevisat att Gustaf Wolff verk * ligen är en realist; för det andra, om det behagar hr M. att i ” Vårflod ” låta en af de uppträdande bete sig minst sagdt som en slyngel, har han derigenom bevisat att någon af de unga moderna författarne här. hemma skulle ha handlat som Wolff i det ögonblicket? Visst icke. Dessutom — hvad är Gustaf Wolff för en herre? En stor-skraflare, en literär idiot, som i hvar annan minut begagnar ordet ” kälkborgerligt! ” en typ, som om hr M. sökte med ljus och lykta, han icke skulle lyckas upptäcka i de tre kungarikena, — den har hr M. satt som representant för ” det unga Sverige ”. Dock är jag för min del öfvertygad om, att hr M. mycket väl inser att Gustaf Wolff icke har någon motsvarighet i verkligheten, men hr M. behöfde teckna honom så för att kunna genomföra sin idé, och så fingo realisterna sitta emellan. Ännu endast några ord! Man har beskylt hr Molander en gång att han gendm ” Vårflod ” gjort sig skyldig till förräderi mot realisterna, att han svikit sina forna vänner. Hr Molander åter igen förklarar och lär en gång ha förklarat inför Herman Bang, att han icke hör till något parti alls — d. v. s. han står som alla storheter ensam. Han vill synas en lbsens ” staerkeste raand ”. Då ber jag att fa påminna honom om en vårafton 1883. August Strindberg hade utlyst ett litet möte, som skulle ega rum och verkligen egde rum i en lokal på Hamburger Börs. Meningen var att till julen utgifva en ” Realistkalender ”. På detta möte infunno sig Strindberg pjelf naturligtvis, hrr Geijerstam, P. Staaff, undertecknad och — ” Vårflods ” författare hr Harald Molander. Alla skulle vi lemna bidrag till kalendern — h vars tilltänkta realiserande varit offentligen om * taladt, hvarför icke heller någon ogranlagenhet begås genom att nu upplifva minnet deraf. Detta literära företag blef emellertid om intet, men hvad som qvarstår som faktum var det förberedande mötet ochlöftet om att bidraga med uppsatser på vers eller prosa.
Samme talare har vidare sagt, att blott den anklagade visste skrifva skickligt, skulle han alltid blifva frikänd af juryn. Delta tror jag likväl snarare skulle inträffa inför domstol, enär man då blott behöfde skrifva i en allegorisk eller på annat sätt förblommerad stil för att domstolen aldrig skulle kunna åtkomma skriften, men väl en jury, som blott för sitt eget samvete behöfver deducera brottsligheten. Hvad för öfrigt angår sjelfva principen om tryckfrihetsmålens öfverflyttande till domstolarna, anhåller jag att få fästa uppmärksamheten derpå, huru detta strider mot sjelfva begreppet om en domstol, der domaren skall döma efter en ovederlägglig bevisning; ty tryckfrihetsbrotten aro icke af den materiella beskaffenhet, att en sådan bevisning på dem är tillämplig. Hvad sorn är otillbörligt för en, är tillbörligt för en annan, och det beror således alltid på den moraliska bildningen, på politiska tänkesätt och dylikt, huru tryckfrihetsbrotten komma att bedömas. Men detta är ej händelsen med andra förbrytelser; der är frågan blott om den enkla saken, huruvida den anklagade personen begått ett bestämdt uppgifvet brott eller icke, och derom sker ransakning. Brottets rubrik är således i dessa fall ganska lätt; men annorlunda är förhållandet i tryckfrihetsmål, der frågan ej är att constatera factum, utan endast att bedöma, om hvad som skett är brottsligt eller icke, och der summum jus ofta blir summa injurie, emedan hvad som synes brottsligt kan i sin åsyftning vara ganska oskyldigt, och så tvärtom. — Detta må Den i -j Octo ber f. m. 85 vara nog till svar på hvad Frih. Bojre anfört. Jag anhåller nu att få öfvergå till Utskrs betänk, oell genomgå de skäl, som der blifvit framställda. Min första anmärkning gäller Utsk:s sammanblandning af indragningsmagten och juryinrättningen, om hvilka Utsk. sagt, att de hafva ett oskiljaktigt sammanhang sinsemellan; hvarjemte Utsk. vidare härpå byggt den satsen, att tryckfrihetslagen i sitt ursprungliga skick skulle vara sådan, att endast domstolarna kunde behandla tryckfrihetsmål, enär man endast inför laga domstol kunde tilltalas i dylika mål.
Och hur ömt hustrun än sökte omhulda honom, huru lätt hon i sin stora kärlek kunde dött för honom – att i hvardagslifvets småting visa den mjuka lätthet, det omedelbarhetens behag, som mannen älskade, detta förmådde hon icke. Hennes egentliga håg var för läsning, och hon skyndade alltid att stöka undan de husliga göromålen, för att få tid att höra mannen läsa högt i hemkretsen, eller samtala med de vänner, som samlades i hemmet. Då föräldrarne utbytte sina tankar, märkte emellertid dottern, att de sällan möttes i ett helt förstående, och att fadern därför ofta kände sig ensam. Almqvist delade dock ej sina umgängesvänners misstag, att man med hans hustru endast borde tala om hushållsämnen, hvilka hon tvärtom fann ledsammma. Under mannens inflytande hade hon utvecklat sig till verkligt intellektuela intressen, men hennes intelligens, klar och föga rik, hennes icke mycket sammansatta temperament voro ej stämda i samma ton som hans. Han läste ofta upp för henne hvad han skrifvit, och rättade sig ej sällan efter hennes omdöme. Dottern sade sig aldrig ha funnit honom brista i aktning för modern, och äfven då denna visade oförstående, föll det honom icke in att säga: »Detta begriper du inte». Aldrig mindes hon onda ord eller uppträden föräldrarna emellan, utan endast frid och vänlighet. Och detta dotterns intryck har jag af flere umgängesvänner hört intygas. Det bekräftas äfven af fru Almqvists porträtt vid äldre år. Detta visar ett vackert och öppet ansikte, med en hög, klar panna, kloka och vemodiga ögon, rak näsa och en kraftig haka, hvilka ge lika mycken bestämdhet åt hennes ansikte, som hans är vekt. Det finns ingenting af bondtrögheten i fru Almqvists uppsyn; den röjer tvärtom en människa, som fått själsodling och som känt lidandet djupt, men som ej i högre grad ägt fantasi eller mjukhet. Det är troligt, att Almqvist icke mycket öfverdrifver, då han, utan att gifva hvarken sig själf eller hustrun någon skuld i disharmonien, yttrar, att all hjärtlig och själisk likhet dem emellan saknas. Han skildrar, huru hans ande försvagas, hans hjärta vissnar, hans arbetslust domnar under den växande förnimmelsen af oförenlighet.
StatsUtskottets Betänkande bif. af PrC; «t© 5. teståndet, s, 90. af Borgareståndet, s. 92, af Bondeståndet, s. 95. af Adeln, s„ 97» ■*— om inköp af, att Domhafvanden i Åre, Barne, Wiste och Kållands Domsaga; StatsUtskattets Betänkande; bif, af Presteståndet, s. 90. af Borgareståndet, s. 92. af Bondeståndet, s. 95. af Adeln» 6. 97. Bränneri Byggnader, om anslående af Ladugårdslands» till begagnande för, Veterinirinrältningen, StatsUtskottets Betänkande bif, af Adeln, III. s. 230, af Borgareståndet, lil, s. 239, af Presteståndet» IX. 3, s» 267. Bouppteckningar, om bestämmandeaf en viss grund för fastighetsvärde vid; Lag Utskottets Betänkande återrem. af Adeln, s. 199, af Presteståndet, s. 202. bif. af Borgareståndet, s. 207. af Bondestån., 'det, s. 208.
Silfversparre likaledes 150 43 27 4 Lif Chirurgus, Hof-Medicus F. L. Wenner, personelt 450 450 Hof Medicus M. L. Wenner 300 300 Kammarfrun Maria Cath. Ljung 400 332 Dito A. C. Bannce 400 332 Dito Anna N. Fernholm 4 DO 332 Hof-Kaminereraren P. von Seltzen 333 74 n ", a - Hof Oeconoinie-Bokhållaren Gabriel Wennerberg, intill dess han vid annan tjenstebefattning vinner motsvarande lön, enligt Kongl. Brefvet den 10 Novem ber 1813 100 100 Contoirs Skrifvaren Carl Wilh. von Seltzen dito dito 100 1 00 Förste Kammartjenaren A. Boman 336 336 Ditp Ernst Frése ... 226 226 1 Lif-Tvätterskan Tingberg . 1 72 1 72 1 Åkltfrun H. C. Zierman 150 15- Städerskan Amalia Wibergsson 83 1 6 83 16 Fateburspigan Greta Cath. Sundgren 3° 30 Kammar-Vaktmästaren Hultgren . ) 10 1 10 Hof-Contoirs-VaktrnästarGn Hammarberg loo 100 Port Chaise-Bäraren Wennberg 37 24 37 24 Laqueyen Carl Lundgren, enligt Kongl. Brefvet den jo November 1813, fulla beloppet af dess inneliaf1 da lön , 100 100 Dito E. Swahn hälften af dess Lön .50 Dito Pehr Hellström 50 50 Dito Barnström, enligt Kongl. Brefvet den 5 October T 8 1 3 , dito 50 5° Dito G. A. Lindgren 50 50 Dito Jacob Löfgren, enligt Kongl. Brefvet den 16
Räf, sa’ du. Passa dig själf! (Gubbarna äro i färd med att flyga ihop. I detsamma höres fiol, handklaver och triangel från vänster jämte röster, som närma sig.) Lars Anders. Nu ska vi inte bli arga. Jan Anders. Nej, det är väl inte värdt, att de ser, hur vi slåss. Lars Anders. Det är inte värdt att de får se oss allmänt. Jan Anders. Nej, för då blir det bara skoj och spektakel. Lars Anders. Om vi skulle gå in här i kolkojan. Jan Anders. Du sade’t. Lars Anders. Men då ska vi vara tysta. Jan Anders. Så ingen hör oss, ja. (Båda in.) Femte scenen. DE FÖRRA. HELA DANSFÖLJET (kommer under musik af en bondmarsch. Det är unga och gamla. Par om par. JONAS dansar ensam. Spelmännen gå i spetsen. Tåget går ett par gånger omkring scenen, ut och in i kulisserna. Så stanna de midt på scenen.) Första Bondpojken. Om vi nu skulle titta på bygget? Andra Bondpojken. Ja, har ni sett ett så’nt elände. Spelmannen. De står där och titta fult på hvarandra precis som Lars Anders och Jan Anders. (Skrattar.) Ser ni, den ene gärd’sgård’n, han går i krök precis som Lars Anderses grömma näsa. (Skrattar.) Och den där andre han står och knekar rakt som Jan Anders gör i knäna. Jonas. Hör ni, pojkar och flickor? Ska vi inte ta’ oss en dans här på kolbotten, innan vi går te’ logen? Jonas. Alla. Det gör vi. Spelmannen. Ska ni ha en scottish? (Man dansar scottish, hvarefter tåget åter ordnar sig och försvinner till höger under samma marsch som förut. Dansen utföres detaljeradt som en pantomim. Lars Anders och Jan Anders komma ut. De se sig omkring, sätta sig så på hvar sida midt på scenen.) Lars Anders. Det var åt oss det där du, Jan Anders. Jan Anders. Det var så, ja. Lars Anders. Tänk, hvad de nu ska bli snopna, när de hör, att vi har gjort fred här midt i skogen. Jan Anders. Ha ha ha! Det kan de gärna ha.
I hvarje nummer förr stod alltid Frida I främsta led och visdomsråd oss gaf, Men nu alltjämt förgäfves få vi bida, Och vår förhoppning ständigt går i kvaf. Med denna tanke vi oss svårt förlika, Att ej namn i Idun mera se, Så gif för våra varma böner vika! I nästa nummer råd oss åter ge! ditt vanlig Men du ovanlig är. Det är din ära, Af män ' ska kan man ej begära Mer än ett litet enkelt råd ibland, Din fröjd att räcka konsterfaren hand. V i lägga ner den varma offergärden Och tacka för hvar skatt af dig vi fått. Ditt vackra namn har klang, mest dock vid härden, Där skörda vi hvar dag hvad du har sått. I n:r 49 af Idun förlidet år framställde Iduna en så lydande fråga (n:r 3 2 4): Kan det vara ohederligt af en ung man att binda en ung flicka vid sig, jämväl om han ej på några år kan ha utsikt att bjuda henne ett h e m? Bland andra svar har nedanstående ingått, hvilket vi anse tillfredställande belysa saken: Fröken Iduna! Min blick föll nyligen på eder i » Idun » framställda fråga, och jag ville gärna med några ord besvara densamma, förutsatt att detta ord låter sig göra. Mer kan det dock ej bli, då sannolikt hr redaktörens utrymme är lika kring skuret som min tid är knapp. Den form eder fråga har torde sannolikt ej vara afsiktlig, ty i denna form är den ej värd ett skärskådande och — med förlof — hart när naiv. Ej vill ni väl på allvar spörja, o m det kan vara ohederligt af en ung man att binda vid sig en flicka, äfven om han ej på några år kan erbjuda henne ett hem? Härom lära väl knappt två meningar kunna tänkas, åtminstone med de förutsättningar jag tänkt mig för framställandet af eder fråga. Naturligtvis måste del vara ohederligt af en ung man att vid sig binda en flicka, om ej hans motiv för denna förbindelse äro hederliga och ärliga.
Jag gifver också för min del en skyldig rätt åt denna anmaning, då jag vördnadsfullt föreslår att nu också undanrödja all skymt af anledning till en ofördelaktig tydning. Vi kunne icke dölja för oss, att en särskildt uppmärksamhet blifvit i Allmänheten lemnad åt den underrättelse, som Herr Pålmans Dictamen å titeln meddelar, nemligen att detsamma blifvit på Höglofl, Ridaerskapets och Adelns anmodan till Trycket befordradt. Personer, hvilka icke känna huru med Ståndets beslut om Tryckning vanligen tillgår, nemligen att oftast uppå blott en ledamots begäran Proposition till Trycknings bifall göres, och alltid ovillkorligen bifalles, emedan sådant enligt Grundlagarna icke får nekas, hafva af nyssnämnde me* 48 Den 5 Maj. ning tagit sig anledning att sluta, det Rid. derskapet och Adeln också ingått uti något yttrande om innehållet af Herr Pålmans Dictamen. Och då, till följe af Riksdagsordningen, ett sådant yttrande, vare sig till gillande eller ogillande, innan ännu det Utskott, till hvilket samma Dictamen remitterades, sig utlåtit, varit utur all laglig ordning, samt följaktligen icke heller ägt rum — hemställer jag ödmjukast, om icke i det ProtocollsUtdrag, som lärer till svar å det Loll. BorgareStåndets begäran böra af. gå, erinran härom kunde intagas; äfvensom huruvida allt afseende bör utelemnas å det otjenliga skrifsätt, som blifvit nyttjadt i de af Borgare.Ståndet hitsända och af 2:ne dess Ledamöter dit ingifna Memorial i denna fråga. Herr von Schulzenheim, David, anförde skriftligen till Protocollet följande Vördsamt Memorial. Det måste naturligtvis vara Ridderskap pet och Adeln okärt att linna ett af sina Respectiva MedStånd uti den sinnesstämning, att detsamma offentligen sätter i fråga RiksdagsOrdningens användande på ett vidrigt sätt emot en Ledamot, som tillhör ett annat Stånd, än dess eget. Höglofb Ridderskapet och Adeln, som nogsamt häraf inser det lugna eftersinnandets värde, lärer ur.
49 ringa betryggad tillvaro, att man icke ens är säker om den någonsin kommer till bestånd. Det är nemi. klart att personer, som ditflyttas med rättighet att med bibehållen lön taga afsked — alla kunna begagna sig af denna rättighet—och huru går det då med Hr Adlersparres så högt behöfliga reservstat. Vill man förminska flottans oflicers-korps, som kanske är behöfligt om marinen skall inskränkas till ett lokalförsvar för Stockholms skärgård, med några få paradkorvetter för att visa vår flagga, så bör man nu som fordom utföra detta genom att sätta de obehöfliga ofJicerarne på indragningsstat. Det är åtminstone rent spel, och både nation och flottans oflicers-korps få veta hvad de hafva att rätta sig efter, utan att deras syn förvillades genom att ställa i förgrunden en skärgårds-artilleri-korps med fortifikationsoch landtartilleri-bildning, som för den ej behöfves, men utan sjömannabildning, som deremot är för densamma, enligt allmän utsago af sjömäm, nödvändig, Hr Skogman, Garl Johan Alfred: I diskussionen öfver denna fråga skulle jag gerna hafva deltagit, men som jag icke varit i tillfälle att förskaffa mig nödiga materialier och sifferberäkningar, vill jag nu icke yttra mig, utan anhåller att få i plenum nästa Lördag framställa mina åsigter i frågan. Hr Brakel: Då de af mig gjorda anmärkningar blifvit framställda i ändamål att komma till Stats-Utsk:ts kännedom, anhåller jag, att de anföranden, jag i afseende å 5:te hufvudtiteln i dag afgifvit, måtte varda till nämnde Utsk. remitterade. Gr. von Platen: Ehuru mitt anförande mera afsett for men än saken, anhåller jag dock, att detsamma måtte få till Stats-Utsk:t åtfölja remissen af Hr Brakels anföranden. Hr Adlersparre: Afven jag anhåller att mitt anförande måtte få medfölja vid remissen till Stats-Utsk:t.