Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med afseende å befordringsväsendets utomordentliga vigt för landet Komiiéns i hvarje hänseende, svnnerligast som det är snart sa g dt i lika mån nöd ~asl9^rangå• 4 ^ .. ende or anan vändigt för alla samhällsklasser, måste det vara en af Statens angelägnaste det af befor omsorger att detsamma på lämpligaste sätt ordnas, och följaktligen måste dringen utaf det äfven vara Staten förbehållet att, i afseende ä befordringen både nfpost och, rc~ ö tjdnnc post och resande, ehvad den bestndes genom Statens försorg eller genom enskilda personer under Statens ansvarighet, kunna, utan sådane i förväglagda hinder, som de här i landet varande skjutsinrättningarnes organisation i sig innebär, förbättra befordringsanstalterna och bringa dem till ett med tidens fordringar och rörelsens behof öfverensstämmande skick, hvarvid, sä framt ändamålet skall kunna vinnas utan alltför kännbar uppoffring, 28 inrättandet af gemensamma anstalter för postens och resandes befordran ovilkorligen betingas af den i alla länder inhemtade erfarenhet, att brefbefordring alltid medför vinst, hvaremot allmänna fortskaffningsanstalter för blott resande vanligen förorsakar förlust. Befordringsväsendets här i landet bristfälligheter hafva länge utgjort föremål för en rättmätig klagan, och, i fråga om beqvämlighet för resande, som icke är i tillfälle att medföra eget åkdon, står det otvifvelaktigt långt efter anstalterna för resandes fortskaffande i de flesta andra Europeiska länder. Beliofvet af förbättringar i detta hänseende synes ock med hvarje dag blifva mera kännbart, i jemförelse med den på vissa linier särdeles väl inrättade ångfartygsoch jernvägsbefordringen. Äfven i afseende på postbefordringen är mycket att önska, och framför allt en förändring af det äfventyrliga sätt, hvarpå posterna nu fortskaffas. Ett väsendtligt hinder äfven för den obetydligaste förbättring al befordringsväsendet ligger, såsom redan i det föregående är visadt, uti skjutsningsbesvärets omedelbara utgörande af hemmanen, som sådant besvär åligger.
I detta afseende få Utskotten vördsamt anföra, att Rikets Ständer vid sista Riksdag, efter föregången vidlyftig undersökning i ämnet, hos Stats-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten, samt i enlighet med hvad dessa Utskott tillstyrkt, (se Bet. N:o 56, 4:e Sami. 2:2 Afd. i:a Bandet i3:e häftet) genom underdånig skrifvelse (N:o 178) andragit, att det icke kunnat undgå Rikets Ständers uppmärksamhet, å ena sidan, att frågan om eganderätten till de i Halland befintlige Kyrkohemman, huruvida nemligen den tillhörde Kongl. Maj:t och Kronan eller Kyrkorna, icke i allmänhet funnes afgjord och bestämd, utan för hvarje serskildt fall vore beroende af bevisning om äldre tiders förhållanden, och således enligt sin natur ofta måste vara i mörker insvept och tvifvelaktig, och, å andra sidan åter, att det vöre af största vigt både för Staten, Kyrkan och den enskilde med - i4 Statssamt A-llm. Besa.- och Oeconomie-Utskottens Betänkande lY:o 22. borgaren, att denna eganderätt blefve bestämdt pröfvad, emedan deraf berodde, icke allenast huruvida Staten eller Kyrkan vöre rätter egare till ett betydligt antal af de inom provincen Halland befintlige hemman, än äfven om nuvarande åboer å desamma hade enahanda besittningsrätt, som å Kronojord i allmänhet, eller endast voro att anse såsom Kyrkans arrendatorer, hvilket på dessa åboers bestånd och välfärd vore af högsta inflytande. Vid detta förhållande, och då frågan om rättighet att till skatte lösa Kyrkohemjnanen i Halland ovilkorligen vore beroende deraf, om eganderätten till dessa hemman tillhörde Kongl. Maj:t och Kronan eller någon Kyrka, framställde Rikets Ständer, under åberopande jemväl af 77 §.
HEDENSTIERNA. S. P. KJELLERSTEDT. A. v. FEILITZEN. C. V. CARLSON. K. v. HOFSTEN. K. N. GODEHMIUS. G. Stridbeck. Till Kongl. Götha Hof-rätt. Kongl. Hof-rätten har behagat infordra mitt utlåtande i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga remiss å Rikets Ständers sednast församlade Revisorers, vid granskning af Kongl. Hof-rättens expensmedels-räkningar för åren 1850 och 1851, framställda anmärkning derom, att till inköp af silke för verkets behof icke mindre än 249 R:dr 16 sk. det förra och 182 R:dr det sednare revisions-året blifvit utgifna, hvilket synts Revisorerne ej vittna om en god hushållning med expens-medlen inom nämnde ernbets-verk; helst vid jemförelse med Kongl. Svea Hof-rätt, der behofvet af silke måste vara ungefär enahanda, det befunnes, att derstädes utgifter härför uppgått, år 1850, till 52 R:dr, och, år 1851, till 36 R:dr. Till följd deraf, har jag, som aldrig ägt omedelbar befattning med Kongl. Hof-rättens silke, af samtlige vederbörande sökt inhemta erforderliga upplysningar i ämnet och får på grund deraf vördsamt afgifva detta yttrande: Hushållningen med Kongl. Hof-rättens silke har hittills tillgått på det sätt, att sedan priset vid entreprenad-auktion blifvit bestämdt, entreprenören, i mån af reqvisition, aflemnat och uppvägt silket till Amanuensen, som derefter till vaktmästaren antingen genast eller, 329 — om partiet varit större, efter hand utlemnat detsamma, för att, i Kongl.
V. B. 7, i-4* Å. g3. XV. U. 248. A. 399. __ Wto 6. öfver Riksdagsfullmägtigen från Jemtlands Län Eric Wilssons mqtion, om utfärdande af en lag till afbö]ande af uppgifne olägenheter, som för Rustoch RnteIiallare skulle uppkomma derigenom, att Ryttare och Soldater utan tillstånd afveko och höllö sig borta från deras rätta station. V. B. 7. A. 14. — N:<) 7. öfver Riksdagsfullmägtigen Herr Carl W. Olbers’ motion, angående skärpning i straffet för falskt vittnesmål och för mened. V. B. 7. A. i4, 4°- E. 226. —, W:o 8. öfver Riksdagsfullmägtigen från Calmar Län Peter Pehrssons motion, om rättighet för parter att deras till Domstol ingifne handlingar återbekomma. V. B. 7, 14. 1. 94. XV. U. 417. XVI. A. 97. E. 142. — Wto g. öfver Riksdagsfullmägtigen Peter Pehrssons från Calmar Län samt Johan Bengtssons från WesterWorrlands Län motioner, om upphäfvande af LandsFiskalers rättighet till kostnadsersättning uti mål, deri de ä tjenstens vägnar föra talan. V. B. 7. A. 14. — Wto 10. öfver Riksdagsfullmägtigen Herr Carl W. Olbers’ motion, om ändring i bestraffningen för Missgerningsrnans släppande. V. B. 7. A. i4- E. 226. — Wto 11. öfver Riksdagsfullmägtigen från Calmar Län Peter Pehrssons motion, om upphörande af UnderDomares åliggande att till HofRätler insända renoverade exemplar af domböcker, utom i vissa mål. V. B. 7. A. i4* ( 123 ) LagUtskottets Memorialer, Betänkanden peli Utlåtanden: N:o ra. i anledning af tvänne motioner utaf Riksdagsfullmägtigen Anders Nilsson från Malmöhus Län, den ena, örn ett tillägg till 9 Gap. 11 §.
Utom det att små- barnsskolorna vanligen anstränga den ännu outvecklade barnahjärnan, att skollifvet pålägger de små ett tvång, som är dem naturvidrigt, att barnen därstädes utsättas för smittosamma sjukdomar och ohälsa genom dålig luft m. m. är just undervisningen i lekskolorna den, de mindre hafva behof utaf, då de däremot vid denna ålder hafva nytta för lifvet af de frön, en moder kan nedlägga i det unga mottagliga sinnet. Föräldrar bafva stor benägenhet för att öfverskatta sina barn, vilja i dem gärna se något ovanligt och tycka dem ofta vara före sin tid. De anse dem därför ofta lämpliga till skolundervisnings mottagande vid 5 ä 6 års ålder, och många privata anstalter taga äfven emot så späda lärjungar. Någon gång hör man mödrar beskärma sig öfver, att deras små taga sig sä mycken oråd före i hemmen, att de ställa till oreda, att de äro svåra att sysselsätta o. s. v. De önska därför få sina barn in i en skola så tidigt som möjligt för att åtminstone under de timmar, barnen vistas där, få frid i hemmet. Det är nog äfven bäst för barnen till sädana mödrar, att de tidigt komma ifrån hemmen. Kunna mödrarna ej sysselsätta sina barn och vänja dem till lydnad, då böra de lämna sina barn i bättre händer än sina. Och då kunna lekskolor vara pä sin plats. Eljes är det just i hemmet och under åren närmast före skolgångens början en moders tillsyn är mest af behofvet och som den sådd göres, som i framtiden kommer att bära skördar. Sändas barnen för tidigt till skolan (d. v. s. innan de hunnit in i sitt 7:de år), eller ansträngas de i hemmen med skolstudier, så visa sig hos dem vissa tecken till öfveransträngning, hvilka det är för hvarje hem af vikt att känna och beakta, ty observeras ej dessa symptom i tid och lämpliga åtgärder vidtagas, kunna de små taga skada för hela lifvet.
Reg.F. vid sista riksdag blifvit af K. M. i en och samma propos. samt såsom ett sammanhängande helt föreslagna, och då de på enahanda sätt blifvit vid samma riksdag af Constit.Utsk. ansedda och behandlade, ansåg H. Ex. sig icke kunna göra propos. till an - 38S D c t) 20 M a r s. tagande eller förkastande af den nya redactionen utaf någon af ofvannämnde §§. särskildt, utan borde de alla tre i ett sammanhang antingen bifallas eller afslås. Gr, Horn: Sedan Hr Gr. o. Landtm, nu afgifvit den förklaring, som jag väntat mig, beder jag att få upptaga, livad a:ne värda talare anfört i motsats mot min åsigt af de nya redactionerna till 21 och 88 §§. Vore här blott fråga om ett veto för Konungen, skulle jag visserligen ej undandraga mig att tillstyrka antagandet; men då man besinnar, att Konungen bibehåller sina 2:ne röster i Högsta Domstolen, hvars praeses han är, blir det utom all fråga, att Konungen äger tillfälle att vid lagförklaringars afgifvande äfven utöfva initiativet. Jag kan således icke frångå den öfvertygelsen, att Konungen här skulle tilldelas en rättighet att emellan riksdagarna ensamt stifta lagar, hvilka It. St. visserligen vid påföljande riksdag skulle kunna ogilla, men hvaruti jag icke linner tillräcklig säkerhet; ty vi hafva sett rescripter utfärdas genom blotta polisförfattningar, hvilka sedermera vunnit helgd af civillag och blifvit af domstolarna tillämpade samt kunnat blifva det ända derhän, att fråndöma Svenska medborgare lif, ära och gods. Dessa föreslagna nya §§, kunna icke, så vidt jag förmår inse, stå tillsammans med den andel i lagstiftningen, som blifvit Ii. St. ombetrodd och hvilken, om än jag icke kan säga, att den värdigt utöfvas i Representationens närvarande ställning, likväl ej kan bortlemnas genom det prerogativ för Konungen, som nu är i fråga, utan att blottställa oss för en annan kommande Representations förebråelser att hafva åt den andra Statsmagten decreterat envälde i lagstiftningsväg.
Stats-Utskottets Memorial JYi 291. S Transport 18,003,160. 26,474,700. tanden N:ris 77 och 136 samt Förstärkta Statsutskottets Memorial N:ris 216 och 258, 3,332,400. utgifterna under Åttonde Hufvud-titeln, anslagen för Ecklesiastik-departementet, enligt Stats-Utskottets Utlåtanden N:ris 148, 181, 202, 220 och 252 samt Förstärkta StatsUtskottets Memorial JVs 216, 3,055,000. utgifterna under Nionde Hufvud-titeln, eller Eensionsstaterna och Allmänna Indragningsstaten, enligt Stats-Utskottets Utlåtanden N:ris 167, 201 och 259 samt Förstärkta Stats-Utskottets Memorial N:ris 172 och 216 1,117,940. 25,508,500. Då således de å Riks-staten uppförda anslagseller utgifts-summor understiga de enligt samma stat påräknade inkomster med R:dr Runt 966,200. kan detta sistnämnda belopp användas såsom årligt bidrag af Stats-verket för bestridande af de till utgående från Riksgälds-kontoret anvisade Stats—utgifter, eller de under denna Riksdag beviljade anslag och lån, hvilka, såsom varande af mer eller mindre tillfällig egenskap eller föranledda af inträffade särskilda förhållanden, ansetts icke böra hänföras lill eller upptagas bland de ständiga stats-behofven och derföre ej heller blifvit å Riks-staten uppförda.
För att icke motverka begagnandet af sådan redskap, hvarigenom besparing af bränsle, tid och arbetskostnad kan vinnas vid bran vin,sbränningens utöfning, finna Utskotten, med frånträdande af hvad i detta afseende i deras förra Betänkande blifvit föreslaget, skäligt tillstyrka, att bran vinsbränningen hädanefter, såsom hittills skett, må ulöfvas med alla slags konstapparat. 3.'o Med kännedom af de flere underslef, som vid brän vins-till verkningen hittills egt rum, medelst användande af sådana inrättningar, i afseende på redskapens construction, att redskapen hvarken tili tless rätta innehåll eller al verkningsförmåga kunnat, i enlighet med stadgade föreskrifter, controleras, hafva Utskotten, lill förekommande deraf, så vidi det låter sig göra, icke funnit olämpligt, alt angående redskapens construction föreslå vissa bestämmelser, i hvilken omständighet Utskotten »ti tillstyrka; alt panna må vara af hvad form som helst, men att hela dess cubik-innehåll mates till öfversta kant eller lekande brädd; alt halten, hvartill äfven räknas ett fastsitlaride ångrör af minst 6 tums längd, ej må innehålla öfver två tredjedelar af pannans ry.md; att, om hatten är försedd med lucka eller öppning, skall halten vid uppmätningen påsättas och redskapen mätas till öfversta luckans eller öppnin - Sevillu.- samt Allm. Bcsv.- och Oecon.-Ulsk. Utlåtande N:o 5.
Om man likväl något närmare betraktar saken, lärer det väl visa sig, att ingen kan bättre känna hvad köpmännan gå för, än den, som med dem står i ständig affärsberöring, och således genom daglig erfarenhet är initierad i dessa förhållanden, hvaremot personer, hvilkas lefnadssysselsättuingar gå åt helt andra håll, och hvilka aldrig lefvat i beröring med dem, hvilkas vederhäftighet, vid ansökningar om lån, skall bedömas, svårare kunna lemna säkra uplysningar i detta hänseende. Jag anser det derföre lämpligt, att Fullmige kunna Den 28 Oktober f. m. 79 blifva i tillfälle att till ledamöter i diskont-direktionen välja de inom affärsverlden mest kände och redbare personer. Man har ytterligare sagt, att det vore olämpligt, att vissa tjenstemän skulle årligen tillsättas genom val. Om jag icke är oriktigt underrättad, tillgår det redan nu på det sättet i Diskont-direktionen i Stockholm, der åtskilliga bland ledamölerne icke tillsättas på längre, utan på viss lid genom val af Fullrmge, ehuru dessa äro bundne i valet i afseende på vissa ledamöter af hvarje Stånd; icke eller kan man säga att ledamotsbefatioingen i Diskont-direktionen är en tjenstebefattning i egentlig mening. Jag anhåller vördsamt om bifall till Utsk:s förslag. Hr von Hartmansdorff: Innan jag förnyar mitt yrkande, att en ledamot af hvarje Stånd måtte i Diskont-direktionen bibehållas, får jag förklara, att det sker utan önskan eller förhoppning, all jag skall få någon andel af det arfvode, som bör tillfalla en sådan ledamot. Under den längre tid, jag haft Ståndets förtroende att vara Fullm., har jag aldrig suttit i Banko-diskonten, såsom direktionens ständige ledamot, utan blott såsom vikarierande. Hvad mig sjelf beträffar, finnas så många andia saker, som äro kårare föremål för min vett girighet än folks affärer, att jag derföre helst ser, det jag slipper hafva med de sednare att göra. Det är mig lill Och med motbjudande all forska derefter.
Ut dr. d. ig Aas’. t8jfo. 555 S. D. Sedan Ståndet numera afgjort de med stats-regleringén gemenskap egande allmänna frågor, som förekomma uti Slals-Utskottets Utlåtanden Nlris 92 och 221, företogs ett, intilldess nämnde pröfning egt rum, af Ståndet* vid behandling af Stats-Utskottets Utlåtande N:o 193, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 40, angående regleringen af Riks-statens Andra Hufvud-Titel, — till handläggning uppskjutet moment, vid slutet af pag. 4 och början af pag. 5 i Utlåtandet N:o 193, hvaruti hemställdes, att, såframt Rikets Ständer bi folio Stats-Utskottets i Utlåtandet N:o 92 gjorda förslag, att på det vid alla löner spanmåls-beräkning må kunna upphöra, en ersättning i medeltal af En R:dr för hvarje tunna spanmål under lönerna må för hädanefter blifvande tjenstemän uppföras, lönerna för de af Utskottet i 3:dje punkten af Utlåtandet N:o 193 föreslagna nya tjenster höra utgå till det förhöjda belopp ,i contant, deras vederlikar derigenom kommo att åtnjuta. Ståndet, som af omförmälda i Utlåtandet N:o 193 föreslagna nya tjenster, endast bifallit uppförande af följande uti Götha Hof-Rätt: en Notarie, en Canzlist och en Hof-Rätts-post, med upptagna löner, och ogillat det åberopade förslaget i Utlåtandet No 192, afslog äfven ofvanberörde hemställan i Utlåtandet N:o 193. S. D. Föredrogos ånyo följande Stats-Utskottets bordlagda utlåtanden och memorial nemligen: N:o 246, i anledning af Kongl. Majrts remiss, angående aflöning förden, som utses Lill bestridande af Rikets Ständers Justitiae-Ombudsmans förut innehafvande tjenst. Återremitterades.
Sista meningen i 2:dra momentet af 17 §. skulle erhålla följande lydelse: ”Detta bevis skall den inflyttande skyndsamligen och vid vite af 1 R:dr 32 sk. banko, till ofvannämnde fördelning, sednast inom 14 dagar efter inflytningen aflemna till pastors-ernbetet i den församling, dit inflyttningen sker.” 4:o. 3:dje momentet af 20:de §. skulle erhålla följande redaction: ”Befalla eller tillåta föräldrar, stjufföräldrar, fosterföräldrar, eller andi’a personer barn, som äro under deras vård, och som icke uppnått 15 år, att bettla, blifva sådana föräldrar eller målsmän behandlade på sätt nästföregående moment om bettlare föi’eski’ifver.” Dessutom beslöt Ridderskapet och Adeln att uti 5:te §. af nu gällande förordning angående fattigvården i riket skulle tilläggas ett Usta moment af följande lydelse: ”Anhörige i rätt uppoch nedstigande led skola, i mån af behof å ena, och förmåga å andi’a sidan, bidraga till Prot.-utdrag den 12 Augusti 1848. 635 hvarandras försörjning till det belopp, och efter de grunder, som uti samhällets fattigvårds-reglemente i allmänhet äro bestämda;” hvarjemte Ridderskapet och Adeln biföll att, på sätt Utskotten hemställt, en underdånig skrifvelse i ämnet skulle till Kongl. Maj:t afgå, samt förevarande betänkande Indes till handlingarne. S. D. Vid förnyad föredragning af Lagsamt Allmänna Besvärsocli Ekonomi-utskottens den 9 och 10 dennes på bordet lagda memorial N:o 36, i anledning af återremiss utaf och anmärkningar vid vissa punkter af sammansatta Utskottens betänkande N:o 19, öfver väckta frågor om ändring uti nu gällande bestämmelser, rörande stängsel-skyldigheten, biföll Ridderskapet och Adeln det uti betänkandet N o 19 framställde förslag till förändrad lydelse af stängsel-förordningens 5 §., jemte det tillägg dertill, som blifvit tillstyrkt uti förevarande memorial N:o 36, hvilket i öfrigt ladss till handlingarne. Från Hög v. Preste-ståndet.
Ständer måtte komma i tillfälle att bevilja ett högre och efter nu i Götheborg förhanden varande förhållanden och kostnader lämpadt anslag lör omförmälde ändamål; och hade Kollegium med anledning häraf, samt enär otillräckligheten af det till ifrågavarande skolas materiela behof anslagna belopp af 300 Ridr redan år 1851 gjort anvisandet af särskilda medel till inköp af åtskilliga då behöfliga instrumenter erforderligt, och behofvet af en tillökning i samma anslag, vid de af Skoldirektionen anförda förhållanden och särskildt i betraktande af den omständighet att betydligaste delen af anslaget toges i anspråk endast för artikeln ved, skäligen icke kunde ifrågasättas, i underdånighet tillstyrkt, det Kongl. Majit måtte hos Rikets snart sammanträdande Ständer föreslå, att anslaget för Götheborgs navigationsskola till instrumenters, kartors, böckers och möblers underhåll och förökande, äfvensom till reparationer, ved, ljus och städning m. m., förhöjdes från 300 till 600 Ridr Biko om året, eller samma belopp, som för ifrågavarande ändamål nu utginge till navigationsskolan i Stockholm. Bil. M 5 till Kongl. Majus Qlåd.
Detta är icke dogmatiskt, emedan medvetandet sätter sig såsom all realitet, då det måste fordra hänförande af allt på sig och af sig på allt. Men just i det att medvetandet sätter sig såsom all realitet, utesluter det gifvetvis hvarje relation med sig och kan därför icke fordra vare sig fullständigheten eller upphäfvandet af en dylik relation. I det att det sätter sig såsom all realitet, sätter det hvarje satt relation till sig såsom för sig främmande och upplöser därför hvarje fordran med afseende på denna såsom alls icke satt af det, d. v. s. såsom endast dogmatiskt antagen. Därmed visar sig ånyo samma förhållande, som ofvan nämnts, mellan Spinoza och Fichte. Om nu därefter Kant och Fichte jämföras med hvarandra, visar sig, att hos båda realitetens bestämbarhet af begreppet eller tänkbarhet är fordrad. Hos Kant måste den empiriska åskådningen för att vara medveten af förståndets begrepp sammanbindas till ett helt. Hos Fichte måste ickejaget, objektet, för att vara med sig själf identiskt och mot medvetandet motsatt, vara i och genom detta satt och därför vara af dess lagar bestämbart. Emellertid visar sig också, att denna hos båda a priori fordrade bestämbarhet är endast formel, ej träffar realiteten med hänsyn till dess egendomliga beskaffenhet. Hos Kant kan den empiriska åskådningens reala bestämbarhet i förhållande till begreppet ej a priori fordras, emedan den empiriska åskådningen med hänsyn till sin egendomliga beskaffenhet är en affection hos medvetandet och därför icke kan a priori sättas såsom af det spontana medvetandet bestämbar med hänsyn till denna beskaffenhet. Hos Fichte är icke-jaget såsom sådant satt såsom mot medvetandet motsatt och därför för detsamma yttre, hvarför det, om det betraktas med hänsyn till denna sin egendomliga beskaffenhet icke kan a priori sättas såsom af medvetandets lagar bestämbart. Med afseende å Kant tillades, att den empiriska åskådningens reala tänkbarhet kan endast empiriskt konstateras på det sätt, som angafs. Då nämligen densamma såsom sådan är för förståndet främmande och yttre, kan dess reala tänkbarhet genom förståndsgrunder hvarken antagas eller förnekas, utan det måste bero på dess faktiska beskaffenhet, huru härmed förhåller sig, om hvilken beskaffenhet intet kan a priori afgöras.
— På en gång stod en ung man framför henne med det förolyckade seglet i hand. Det var den Ynglingen, Natalia kort förut sett på balen vördnadsfullt öfverlemnade han duken åt henne, och ämnade aflägsna sig, då Carl, som återvunnit hela sin med väderilen något bortblåsta munterhet, fattade uti honom och sade: „Nej, när nu du Herre skaffat mig „mitt segel, får du inte gå bort, så fort. Na„talia orkar inte gå i dag, och då kan du väl „springa litet med mig på berget derborta.“ Sagdt och gjordt. Natalia hann knappt gifva sin tillåtelse dertill, förrän Carl och den unge obekante bägge voro ur sigte. Hon var nu vid en liten bro, som förde öfver till X:s kyrkogård, dit hon gick och satte sig på en grafsten att afvakta broderns återkomst. Men dermed dröjde det allt längre än Natalia förmodat, och hon började nästan att blifva orolig, när höga rop förkunnade Carls annalkande, och han, strax derpå med af glädje och den häftiga rörelsen blossande ansigte, var framme hos henne, hängande vid sin nya Väns arm. „Edvard „skall ju följa hem med oss till Pappa och Mam„ma,“ ropade han af alla krafter, „är intet det „sant Natalia? Han vill inte, men jag har sagt „att om du ber honom, så får han göra det.“ Natalia sade sin broder, att han ej skulle genom efterhängsenhet falla dem besvärlig, som voro beskedliga emot honom, och Carl måste trösta sig vid det beslut han fattade, att ej släppa Edvards hand, förrän han sjelf kommit till och ända upp i vagnen, hvaremot Natalia hade ingenting att invända. Hon stod upp, tackade Ynglingen för dess godhet emot hennes bror, och alla tre började återtåget. Carl hade derunder så mycket att berätta om huru fort han sprungit, huru nära han fallit, om Edvard icke hulpit honom, m. m. m. m. att föga tillfälle yppades för de andra att säga något ord. Blott en slingring af vägen återstod för att komma till målet, när gossen stadnade, tog Natalias hand uti sin ena, under det han med den andra allt fasthöll Edvard, och sade: