Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sädan händelse »'kall den här utsatte tiden räknas frän den dag, intill hwilken det anmälda Laga-hindret bewisligcn fortfarit. 8:0 Att, hwad försäljningen af Utländska böcker och skrifter angar, Hof-Cantzlcrcns Åliggande skall »vara, att deröfwcr, likasom öftvcr hivad af trycket Inrikes utkommer, i Hufwudstaden och Landsorterne behörig uppsigt hälla. Agandes bemälde Embetsman, att i anseende till utspridandcts förekommande af hivad i utländska Skrifter eller blad finnas kunde, som för anstötligt eller förolämpande emot främmande Magter anses bör, Kongl. Maj:ts egna höga befallningar inhämta och »verkställa. I allt öfrigt, och sä snart nägon Utländsk skrift, bok eller blad, af Hof-Cantzlcrs-Embetet med givarstad belägges, blistve händelsen, tillika med orsaken dertill, hos Riksens Ständers Trycksrihets-Comniittec omedelbarligen inberättad, som den inställda Skriftens »'linehäll närmare undersöker, och L enlighet »ned hwars utlätande deröfwcr samma i fräga »varande Skrift af bemälde Embete sedan antingen frigifwcs, eller till försäljning alldeles förbjudcs. Dock »'kall, hwad Periodiska eller andra fortwarande Arbeten beträf - Bi!«ga till Merri. 281 får, derwid iakttagas, att hwarken qwarstad eller eonfiscation utom och öfwer den i fräga satta delen, häftet eller numer», af sädaua Skrifter, någonsin sträckas »>ä. Derjemte skall i hwarje Landsort medcrbörande Domstol wara skyldig att, wid Laga atal a »agon i Riket inkommen utländsk Skrift, innehället deraf genast under pröfning taga, och i fall det skulle befinnas af den antingen owilkvrligt förbndna, eller eljest wädliga beskaffenhet, sorn i sednare pnncten af 6:te § oswanföre antydd bliswit, Skriften med qwarstad belägga.
Observeras måste det äfven, att det var först efter 1848, Svenska Regeringen föll på den tanken, att begagna den Norska Grundlagens tillstädjelse, att med Norska Skarpskyttar förse vår Svenska Hufvudstad. Bland de många bevisen af Norsk ovilja emot allt, hvad som inom föreningen utgår ifrån Sverige, och å den retliga sinnesstämning, som understundom hos Norrmännen gifver sig tillkänna, må äfven nämnas sista Storthingets afslag A UnionsKonungens propos. till båda de respective ländernas representationer: »Alt laga krafl egande Domar och Utslag i del ena af de förenade IHkena skulle få exekutiv kraft i gods äfven i del andra.» Således en fråga om full reciprocitet, och yttrar sig härom en Svensk publicist, med anledning af frågans behandling sfi väl inom som utom Storthinget: »All Publicislerne på hvardera sidan gifvit prof på en ej ringa öfverdrift, de Aorska nemligen på en verkligen respektabel öfverdrift i anspråk, de Svenska på en knappt förklarlig öfverdrift i undfallenhet.» (Se Tidningen Väktaren den 29 Maj 1 858.)
Län tillsammans hafva en Öfverjägmästare, samt Christianstads, Malmöhus och Hallands Län, der jemväl stora flygsandsplanteringar skola vårdas, äfvenledes tillsammans en Öfverjägmästare, och att skogs!jenstemännen på många ställen ej utan yttersta ansträngning medhunnit sina åligganden, och i några Län, såsom i Östergöthl 4 Allm. Be sv.- och Ekon.-TJtsk. MemorialN.-o 48. lands och Skaraborgs, varit alltför fåtalige, för att verkställa afmätningarne och inde-lningarne af de vidlyftiga skogarne, hvadan denna personal der äfven måst tillökas. Att, på sätt motionären föreslagit, häradsfullmägtige skulle öfvertaga de åligganden, som för närvarande tillhöra den förvaltande skogsbetjeningen, är påtagligen overkställbar^ hvilket Utskottet förmodar ligga i öppen dag, efter hvad utaf Instructionen lör denna betjening blifvit utdraget och bär förut omförmäld t, I anledning af hvad sålunda blifvit anfördt, och då Skogsoch Jägeristaten hufvudsakligen har sig uppdragen skogarnes vård, hvilken Utskottet anser serdeles vigtig, samt enär den dessutom för närvarande endast är en Interims-Stat, hvilkens slutliga reglering, efter hvad Utskottet har anledning att hoppas, blifver verkställd så, som den för hvarje landskaps olika behof kan vara nödig, får Utskottet vördsamt hemställa, att den ifrågavarande motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 21 October 1844- J\t 4t§» Anti. till Exp. U.tsk din 22 Oe'. kl. 4 e. m. Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande, N:o 32. Det af Utskottet, under ofvanstående N:o, afgifne betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af föreskrifterne, rörande Militiae-boställens utarrendering, har väl af Högv.
Jag anser otvifvelaktigl, alt delta concentrerande af scminarierne skall verka om också icke fullkomligt åtminstone i någon mån till mera mognade och kunnige lärare, och då, [iå sätt redan blifvit nämndt, den föreslagna skrifvelsen antyder en utväg att genom resennderstöd förekomma, att icke, i följd af brist pä seminarium i granskapet ett skickligt subjekt från seminarium utestänges, anser jag mig böra bifalla Utsk:s förslag. Frih. Palmstjerna: Man måste väl tänka sig upfostringsväsendet i riket såsom ett sammanhängande helt från de lägre lill högre undervisningsanslalterne och tvertom, samt att följaktligen folkskolan skall stå i något visst förhållande och sammanhang med de öfriga skolorna, hvaraf äfven följer att folkskolelärarens bildning måste stå i ett visst förhållande till eller i öfverensstämmelse med den bildning, som finnes vid de öfriga läroanstalterne i riket. Dessa läroanstalter äro delade stiftsvis, och inom hvarje stift finnas en eforus och läroverks-styrelse, som deröfver har tillsyn. Enl. min åsigt bör denna styrelse hafva tillsyn öfver såväl de högre, som de lägre läroverken jemte folkskolelärare-seminarierne, så att denna styrelse må kunna leda undervisningen efter bästa öfvertygelse och äfven stå i ansvar för sältet, hvarpå denna ledning sker till ändamålets vinnande med inrättningen. Således är min mening, att seminarierne icke böra concentreras på 2 eller 5 ställen i liket utan tvertom finnas inom hvarje stift, och böra ställas i sammanhang med öfriga läroverken, så att lärarne vid folkskolan må vid dessa seminarier kunna erhålla sin bildning. Här är måhända icke stället, att fördjupa sig uti betraktelser öfver undervisningens ändamålsenliga ordnande och skulle det i alla fall blifva allt för vidlyftigt. Det måste ofelbart för dem, hvilka vilja egna sig åt folkskolelärare-yrket, vara till serdeles stort men, att seminarierne äro aflägse belägne, serdeles då man i betraktande tager landets vidsträckthet. Sådant är dessutom stridande emot öfrige läroverkens organisation och det sammanhang de sins emellan böra ega.
Visset ligen händer det ofta, att man icke dagen efteråt kan fullständigt referera allt hvad som passerat inom de 4 Stånden, och att de särskilde ledamöiernes yttranden endast i korthet omnämnas; men mig har det åtminstone icke handt, att, då begäran derom blifvit framställd, jag vägrat att in exlenso eller i ett mera fullständigt sammandrag meddela elt yttrande, som varit i remissen missförstådt. Någon större opartiskhet kan svårligen fordras. Emedlertid är det min öfvertygelse, att, ehvad R. o. Ad. antager officiella referenter eller icke, klagan öfver debatternas partiska och isynnerhet ofullständiga referéring likväl icke blir afhulpen på annat sätt, än alt R. o. Ad:s ledamöter sjelfve öfverse dessa resumöer afsina yttranden, d. v. s., sjelfve uppsätta dem, innan de införas i tidningarna. Vi hafva tillfälle att se, att ledamöter vid justeringen af sina yttranden, ehuru dessa blifvit uppsatta efter 3:ne med hvarandra jemförda snabbskrifnings-memoriaIprotocoll, likväl ofta utstryka alltsammans och omskrifva det, hvarigenom stundom hela uppställningen och karakteren 11 H. G Den i Augusti. blifva förändrade. Derpå linnas åtskilliga exempel; men lika litet, sorn jag anser mig behörig att deremot göra anmärkt). lika litet kan jag finna talarne sjelfva behöriga att anmärka, att referenten upptager deras yttranden sådana sora de fallas, äfven om detta skulle innebära något förhastande, och talaren möjligen derför får uppbära någon smälek. I öfrigt skulle jag föreställa mig, att den moraliska makt, hvarom Gr. Horn talat, hvilken skulle upprätthålla Riddarhusets och dess talares anseende, hvarken kan förstöras eller frambringas genom lidningarnes refereringar af R. o. Ad:s öfverläggningar, ehuru felaktig den vara må. Jag är öfvertygad, att de ledamöter, sorn här på Riddarhuset yttra sig, åtminstone de, vid hvilkas opinioner allmänheten företrädesvis fäster sig, äro till karakteren af allmänheten ganska noggrannt kände.
Herre, straffa mig icke i dina vrede, och näps mig icke i dine grymhet. Herre, var mig nådelig, ty jag är svag; hela mig, Herre, ty mine ben äro förskräckte; Och min själ är svårliga förskräckt; ack! Herre, huru länge? Vänd dig, Herre, och undsätt mina själ; hjelp mig för dina mildhets skull. Ty i döden tänker man intet på dig; ho vill tacka dig i helvete? Jag är så trött af suckande; jag gör mina säng flytande i hela nattene, och väter mitt lägre med mina tårar. Mitt ansigte är förfallet af sorg, och är gammalt vordet; ty jag varder trängd på alla sidor. Viker ifrå mig, alle ogerningsmän; ty Herren hörer min gråt. Herren hörer mina bön; mina bön anammar Herren. Alle mine fiender komme på skam, och förskräckes svårliga; vände sig tillbaka, och komme på skam hasteliga. Davids oskyldighet, der han om söng Herranom, för Chus ords skull, den Jeminitens. Uppå dig, Herre, tröstar jag, min Gud; hjelp mig ifrån alla mina förföljare, och undsätt mig; Att de icke få mina själ fatt såsom lejon, och sönderslita henne efter ingen hjelpare är. Herre min Gud, hafver jag sådant gjort, och är orätt i mina händer; Hafver jag vedergullit dem ondt, som mig med frid läto, eller gjort dem skada, som mine fiender voro utan sak; Så förfölje min fiende mina själ, och få henne fatt, och nedtrampe mitt lif på markena, och lägge mina äro uti stoft. Sela. Statt upp, Herre, i dine vrede; upphäf dig öfver mina fiendars grymhet; och hjelp mig åter in i det ämbete, som du mig befallt hafver; Att folket må åter församla sig till dig; och för deras skull kom upp igen. Herren är domare öfver folken; döm mig, Herre, efter mina rättfärdighet och fromhet. Låt på de ogudaktigas ondsko en ände varda, och fordra de rättfärdiga; ty du, rättfärdige Gud, pröfvar hjerta och njurar.
Vi se för oss monarken, som än i det sista bevarar omtanken om den spira, som glider ur hans hand, och världsmannen, som under plågorna och in i döden iakttager samma oklanderliga etikett och samma älskvärda behärskning som alltid. Så slutade Gustaf som hela det adelssekel, till hvilket han hörde och hvars färgrika skimmer legat varmt och strålande öfver hela hans lefnad. Men de olika stämmor af tadel och kärlek, som alla de sista åren så olika bedömt hans minsta handlingar, de fortforo med sina stridiga domar. Å ena sidan fröjdades man öfver, att »den bedrägligaste och trolösaste» bland människor var borta, och i ömhjärtade adelskretsar fråssade man åt Horns känslofulla försvarsskrift och applåderade martyren Anckarströms »frimodighet». Å andra sidan fann man, att konungen ryckts bort »Svea rike till stor skada och alla ärliga svenska män till den mest hjärtfrätande sorg». I städernas borgarfamiljer samlades man och grät. »I går afton,» skrifver gubben Gjörwell till svärson och dotter, »voro alla barnen hos oss, och vi gräto samfäldt. Jag trycker er till mitt hjärta, förmår ej mer, tårarna rinna stridt.» I Gripsholms slott – ett af konungens älsklingsställen – hade han bland andra gemak anordnat en Salle des Contemporains, prydd med de samtida regenternas porträtter. Där sågs Fredrik II, väl icke som den ungdomlige 1700-talets marskalktyp, som han målats af Antoine Pesne, med spelande lif i ögonen och något af gourmand öfver mun och kinder, men snarare från äldre år, då han begynte blifva hvad han själf kallar »un vieux loup», då dragen började blifva buttert afmagrade och skarpa, och de briljanta ögonen fått ett uttryck af misstro och människoförakt. Där sågs Katarina, i hela den strålande glansen af majestätisk kvinnlighet öfver den fylliga ansiktsovalen och den yppiga junogestalten, och Josef, den »krönte människovännen» med sitt öppna, vackra ansikte, den hvälfda pannan och de djupa svärmarögonen, från hvilka färgen »kejsarögonblå» blef modern bland Wiens damer.
Det synes ock derföre icke välbetänkt, att Utskottet, ulan närmare undersökning af ämnet, och om vidden af de uppoffringar, som Staten kan och bör derföre göra, i allsköns korthet tillstyrker Rikets Ständer att anhålla hos Konungen, det Konungen ville till understöd för sådane nya enskilda företag använda Postmedlens öfverskott. Dervid förekommer dessutom anmärkuingsvärdt, att Sverige i sina nya fortskaffningssätt snarare velat följa Englands och Frankrikes exempel, der förhållandena äro så olika med Sveriges, och sökt att införa enskilda diligencer, än följa Danmarks och Tysklands, der förhållandena äro mindre afvikande och der forvagnar äro med allmänna posten förenade. Det hade varit intressant, om Utskottet hade inför Rikets Sländer framlagt en på redan gjorda experimenter grundad calcul om uppoffringarna af Staten för de båda serskilda sätten. Det torde då möjligen hafva visat sig, att uppoffringarna för Staten icke blifvit större genom postvagnars förening med en paketpost, än genom det nu endast föreslagna användandet af postmedien lill uppmuntran af nya enskilda Diligencer. Enligt uppgifter, som varit synliga i Utskottet, inrättade Postverket i Juni år 1831 en paketpost med passagerare emellan Stockholm och j4llm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkandej N:o 26. 2g Ystad. Förlusten inom de 7 månaderne af det första året utgjorde visserligen 12,395 R:dr; men då derifrån drages inköpta inventarier, 4>883 R:dr, samt paket-contoirets inredning, 517 R:dr, utgjorde verkliga förlusten första året ej mer än 6,995 R:dr Banco. Andra året j832 utgjorde förlusten 11,713 R:dr, men då derifrån drages inköpta inventarier, 1,728 R:dr, så utgör verkliga förlusten för Postverket blott 9,988 R:dr. År 1833, eller tredje året, utgjorde förlusten 9,942 Rulr, men då derifrån drages inköpta inventarier, 3,000 R:dr, så utgjorde den verkliga förlusten icke mer än 6,942 R:dr.
185 vit föreskrifven, under olika förhållanden, böra åtskilja deras och liufvudpostens afgång på de ställen, der de från densamma afsöndras, dock så att de sidoposter som foras utan postilion, alltid böra uppföras på det ställe inträffa, der de skola med hufvudposten sammanstöta, minst en half timma före denna senaresfastctälda ankomst, ras inträffande kunna så noga bestämmas, att någon postkurs derefter kan regleras, och dessutom dylika händelser lyckligtvis äro så sällsynta, att det måste anses för Postverket fördelaktigare, att vid deras möjliga inträffande nödgas betala väntpenningar, än att i afvagtan af dem, för hela årstider förlama postgången. —- Man har vidare trott, att då allt, som vid postkontoren skall lill den ankommande posten aflemnas, redan £ timma före dess bestämda ankomst bör vara fullt färdigt att aflefvereras, och hästarne äro färdiga till förspänning, i5 minuters uppehåll vore tillräckligt vid postkontoren, och 5 minuters vid de andra skjutsombytena. — Man har ytterligare trott, att vid de postkontor el - 186 Den 2i Januari i. ler sk julsombyten, der hufvudposten delar sig i flere sidoposter, och der således på en gång afsändning af flere poster förekommer, det här föreskrifna ökade uppehåll skall finnas tillräckligt, hälst vid postkontoren mycken tid kan begagnas gemensamt för de särskilta afsändande posterne, och har man insett nödvändigheten att vid de delade sidoposternas återkomst för att förena sig med hufvudposten, åtminstone lika lång tid för expeditionen är att använda, som vid deras frånskiljande. Riktigheten af den föreslagna ordningen för posternes expedierande, der Heres afsändning på en gång förekommer, lärer icke bestridas. För att upplysa de under de senare kalhegorierne förekommande fall, vill Den ai Januari i. 187 man ur de föreslagnå kurslistorne anföra några på de särskilta förliållanderne tillämpliga exempel.
Jag anhåller derföre 0111 den proposition, som Herr Hjerta föreslagit. Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob, oell Friherre Rantzou, Johan Albert, förenade sig med Herr Munck af Rosensehjöld. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Redan i början af denna Riksdag uttalade jag den meningen, att denna Riksdag komme Den it Januarii f. ra. att utmärka sig genom Rikets Ständers misskännande af sina rättigheter. Jag har, ju längre den varat, derpå erhållit ytterligare bekräftelse, och sjelfva denna lag är derpå ett bevis. Aldrig hittills har det kommit i fråga, att icke Rikets Ständer voro enväldige i den financiella lagstiftningen; och Konungen har vid sista Riksdag tydligen förklarat, då Han aflemnade FinanceCömitéens förslag, att Man ansåg sig ej hafva någon del i denna lagstiftning, utan blott böra lenina förslaget till Rikets Ständers behjertande. Det är derföre af vigt, att man noga betänker sig, innan man lemnar åt Regeringen del i denna lagstiftning, utan att hafva erhållit något i stället. Sjelfva ConstitutionsUtskottet vid sista Riksdagen upptog såsom skäl att afslå en proposition om eftergift af en rättighet, som Rikets Ständer hade, nemligen Opinionsnämnden, att den borde bevaras åtminstone för att deremot kunna tillbyta sig någon annan förmån; och, då här ej är någon sådan i fråga, afstyrker jag att nu göra en concession för intet. Efter att sålunda hafva yttrat mig i afseende på formen, vill jag nu gå in i ämnet och undersöka om denna lag är så angelägen, sorn man tyckes påstå. Man säger, att en sådan lag behöfves, för att lugna allmänheten och gifva den förtroende till den nja åtgärden. Det är bedröfligt, att Rikets Ständer skola tro sig behöfva göra dylika författningar, och. vidtaga sådana åtgärder, för att vinna för - * Den 13 J a n u a r i i f. m. troende. Detta är en bekännelse att hafva förverkat nationens förtroende, och jag tror att denna bekännelse, uttalad genom sjelfva motionen, kan vara tillräcklig, samt gifva erforderlig borgen, att man hädanefter vill förtjena det.
Bolaget är uti de mål, för hvilka ej annorlunda genom lag stadgas, lydande under allmän underrätt i den stad, der bankens hufvudkontor är beläget. Fråga om afträdande af bolagets egendom till konkurs, eller om årsstämniug å dess borgenärer, skall ock, oberoende af bolagsmännens stånd och hemvist, tillkomma Rådstufvurätten i samma stad. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Stockholms Slott den 17 September 1847. OSGAR. A. Posse. Utdrag af Protokollet öfver Justitie-Departemenls-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Statsrådet å Stockkolms Slott den 17 September 1847. Närvarande: Hans Excellens Justitie-Statsministern, Herr Grefve Posse. Hans Excellens Statsministern för Utrikes Ärendena, Friherre Ihre, 8 Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition N:o il. Statsråden: Fåhreeus, Friherre Stael von Holstein, Munthe, Friherre Peyron, Silfverstolpe. Waern, Friherre Gyllengranat, Faxe, Justitieråden Fredberg, Nyblceus. Hans Excellens Herr Grefven och Justitie-Statsministern anmälde i underdånighet : Förslag till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer angående vissa lagbestämmelser med afseende på enskilda Banker; öfver hvilket förslag Kongl. Majit, den 9 Mars innevarande år, behagat infordra Högste Domstolens underdåniga utlåtande. På sätt Högste Domstolens protokoll för den 7 nästlidne Maj utvisar, hade Högste Domstolens fleste ledamöter, Justitieråden Nyblceus, Engelhart, Fläckman, Grefve C. Sparre, af Rolén och Schmidt i underdånighet tillstyrkt, att den föreslagna propositionen mätte till Rikets Ständer aflåtas; men Justitierådet Grefve Snoilsky varit, i afseende på vissa delar af förslaget, skiljaktig.
Den gamla frun behärskade sig bättre, talade lugnare, såg ut, som om hon från den låga emma, i hvilken hon satt, hade en öfverblick öfver allt hvad som händer och sker, hvilken af intet kunde störas. Men hennes röst var lika vänlig, och hennes ögon mönstrade mig visserligen en smula, men uttryckte det slags välvilja, hvilken man alltid känner så välgörande, när den kommer från en människa, som lefvat länge och lefvat väl. Det var ett underligt intryck och en underlig dragningskraft, som hela detta hem redan från början utöfvade på mig. Jag minns, att jag först mindre lade märke till den unga flickan, och att det mest var de gamla, som väckte mitt intresse. Själfva syntes de ej kunna förstå detta, och jag kan mycket väl tänka mig, att mitt intresse skulle synas dem sällsamt. De kunde ju ej veta, hur olika jag i själfva verket var mot hela min yttre människa, och att jag måste harmoniera med denna omgifning, som var så vidt skild från min öfriga värld. Det var därför med ett slags misstro, de hörde mig säga, att jag trifdes ibland dem. Gubben satt i sitt soffhörn, strök den ena handen öfver den andra och sade: »Här är ju inte mycket att bjuda på. Här är allting så gammaldags.» Och den gamla frun såg upp från sin virkning, medan hon svarade: »Det är litet ombyte kanske för den, som är van vid annat.» Jag smålog och tänkte på, hur föga jag längtade efter något annat. Jag så att säga sjönk ned i det lugn och den stillhet, som strömmade öfver mig i dessa tysta rum, och i början – innan jag blifvit hemmastadd hos de gamla – hade jag riktigt svårt att afhålla mig från att komma för ofta. Det tilltalade mig genast, att jag där aldrig träffade några andra än familjen. Den blef för mig en afslutad värld, hvilkens dagliga glädje och småbekymmer fyllde mig med ett intresse, som jag förut icke trott, att man kunde hafva för någonting i hela världen. Det var så godt att sitta i en vrå hos dessa gamla och tala om allt, som händt och hände i världen, liksom om detta ej kunde hafva någon betydelse för oss, att känna denna stillhet, hvilken ej kunde rubbas, men ändå var så full af tankar, intressen och behag.
Ridderskapet och Adeln lade Memorialet till handlingarna; Preste-Ståndet afslog Utskottets till Ståndet gjorda hemställan, med förklarande att Ståndet vidhölle sitt i frågan fattade beslut; och lades Memorialet i öfrigt till handlingarna; Borgare-Ståndet, som lade Memorialet, så vidt det angick första och sista yttrandet, till handlingarna, och godkände Utskottets utlåtande, angående Bonde-Ståndets återremiss, vidblcf sin mening om den af Borgare-Ståndet ifrågasatta ytterligare grundlagsförändring, samt föreläde Utskottet, att uppsätta erforderlig voterings-proposition; hvarjemte Bonde-Ståndet, med läggande till handlingarne af Utskottets öfriga yttranden, — i afseende på Utskottets hemställan derom, att någon åtgärd icke erfordrades till följd af Ståndets återremiss af ifrågavarande grundlagsförslag, åberopade Ståndets rörande de två sista punkterna i Memorialet N:o 62 fattade beslut. Utskottet, som icke ansåg sig kunna frångå den i Memorialet N:o 63 yttrade åsigten, att frågan om den af Borgare-Ståndet ifrågasatta ytterligare grundlagsförändring borde förfalla, fann sig således af Grundlagens föreskrift om grundlagsfrågors behandling förhindrad att efterkomma Borgare-Ståndets föreläggande om voterings-propositions uppsättande; men då, för ärendets beredande till vidare grundlagsenlig behandling, Utskottet hade af nöden att känna, huru Borgare-Ståndets gemensamma tanka om den af Utskottet föreslagna grundlags-förändring rätteligen borde uppfattas, anhöll Utskottet i Memorialet N:o 67, att Borgare-Ståndet måtte bestämdt förklara, huruvida Ståndet godkände eller förkastade oförändradt Utskottets i Memorialet N:o 58 framställda grun dlagsänd rings-förs lag.