Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Handels-Balken, och om än deremot kan anmärkas, att på detta sätt ett specielt stadgande om förlags-aftalet förekommer framför den hufvudsakliga bestämningen om förlagets natur i 10:de Kap., så torde denna anmärkning likväl icke finnas vara af sådan vigt, att något väsendtligt afseende derpå kan fästas, då det icke är fråga om ny lag, utan om inympande på en äldre af nya stadganden. Förmånsrätten för intecknadt förlag afhandlas nu i 17:de Kap. 7 § HandelsBalken, som således tarfvar endast en förändring i full öfverensstämmelse med det föreslagna stadgandet i 10:de Kap. Den enda bestämmelse, som torde påkalla särskild redovisning, afser tiden, hvarifrån förmånsrätten räknas. Den har blifvit bestämd från den dag, då inteckningen sker. Att jag härvid lemnat åsido hvad i afseende på inteckning af fast egendom är stadgadt rörande ansökning om inteckning och förmånsrättens beräknande från den dag ansökningen derom skett, har sin grund uti det sedermera föreslagna sättet för inteckningens beviljande, som icke är beroende af gäldenärens hörande och icke heller behöfver vara det, då formen för handlingen är bestämd och inteckning på grund af en sådan handling alltid måste beviljas, med öppen rätt för gäldenären att sedermera väcka den talan om kontraktets återgång, hvartill han må anse sig befogad, och då jag anser att ett kontrakt, som i allmänhet måste afse en kortare tid och derföre inom två år skall förnyas, bör kunna träda i verksamhet genast, helst det jemväl angår fiskerier, som bero af resor, hvilka icke tåla uppskof, har jag trott dessa förhållanden påkalla, att förmånsrätten är ostridig från den dag, då inteckningen meddelas. De former, som afse att åt inteckningar gifva och bevara den erforderliga offentligheten, måste naturligtvis finna plats uti 7:de Kapitlet Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818. Vid redaktionen har jag iakttagit, att alla de kontrakt om underpant, som af lagen godkännas, böra intecknas, och att förordningen om inteckning alltså icke bör förbigå något af dem.
För till LandtRänteriet lev er e8 rade medel af Norra Knästorpsmar'ken eller Biskops-Hästhagen: dels ordinarie ränta för åren 1687 —1719, å 52 Dir, eller 8 Rdr 32 sk årligen, 286: dels kronotionde, 6 T:r hafra årligen, för samma år, å 1 Dir 4öre, eller 9 sk., enligt Liqvidationen, pag. 244 etc i 1743 år3 Bok , grundad på Kongl. Brefvet den 3 Augusti 1681 och Kansli Immission den 3 Augusti 1687, pag 444 i samina Bok, 198. 37: 6 — Summa 4 761. 7,Olfo. 9 'g 5,016. 4*. 5. l». 7*5iÖ. 33 ii. 8 Allt sedan år 1807, har Kongl. Majit och Kronan icke blifvit debiterad för den, under N:o 2 i Specifikationen årligen, från 1718 till 1806, upptagna kronotionde, utan att jag af Hufvudbéckerna kan finna med hvad rättighet Kionofogdarne, sedan 1806, upptagit i sina redogörelser uppbörden så mycket mindre, än de förut balanserade posterna belöpa sig till. Lunds Akademi-Kontor den 25 Februari 1842. J. M. L öf m a r k. — 347 Konsistoriernas infordradeunderd.jUtlåtanden, i anledning af Revisorernes anmäi kningar rörande beräkningen af uppbörd-;-och redovisningsprovisioner å de under Konsistoriernas förvaltning ställda fonder och medel. Upsala Ärkestifts Konsistor» underdåniga Utlåtande.
L hvarje af förestående classer 5o proc. högre taxeringsvärde på jorden, än då sådan apparat ej begagnas. Detta grundar sig på dessa båda Stånds beräkning af skatten, då ångapparat skulle draga en 5o proc. högre skatt än annan redskap. I de tariffer, hvilka utgöra R. o. Ad:s samt BorgareStis beslut i afseende på beskattningen, finnas ångapparaterna uppskattade 100 proc. högre än andra apparater af samma kannerymd och i samma dass. För öfrigt, i full conseqvens dermed, hafva Utskm hemställt, huruvida R. o. Ad. samt BorgareSt., i afseende på besluten rörde beskattningen, skulle vidhålla deras önskan 0111 100 proc. högre taxeringsvärde i och för ångapparater; men i händelse R. o. Ad. och BorgareSt. frångingo delta 3* Dan ij Mars f. m. yrkande i afseende på beskattningen, eller också denna mening förlorade vid voteringen i förstärkt Utsk., så borde äfven redactionen af ifrågavar. inom. blifva förändrad i öfverensstämmelse med hvad sorn då blefve R. St:s beslut. Det är på sådan grund, som Utsk:n bafva föreslagit, att beslutet ronde detta mom. må uppskjutas, intilldess frågan om ungapparaternas beskattning blifvit afgjord, och hemställ t, att det då mätte tillåtas Utsktn att i conseqvens med den princip för ångans beskattning, som då antages, föreslå en annan redaction af detta mom. R. o. Ad. biföll, på sätt CJtsk:n föreslagit, att den fråga, som uti ifrågavar. mom. innefattas, måtte lills vidare få uppskjutas. 4 §: n, i och 2 mom. Utsktns yttrande godkändes. 4 §'• u, 3 mom. Inbjudningen antogs, och den föreslagna voterts-propostn ansågs böra förfalla. 4 §tn, 4 morn. samt 5 §:n. Utsktns yttranden godkändes. 6 §:n. Inbjudningen blef af R. o. Ad. antagen. Hr von Hartmansdorff:
At under samma garantis och försäkran mä begripas de under nuwarande krig gjorde cone n försträckningar, för hwilka Längifwarne undfätt Stats-Lontoirets Obligationer med 6 procents ärlig ränta; 4:o At hos Hans Kongl. Höghet Hertigen Riksföreståndaren underdånig anhällan mä göras, det den nu bewiljade försträckning af Riksens Ständers rank, mä allenast til de för Rikets förswar för det närwarande nödige anstalter anwändas, och någon betalning af redan ädragen gäld icke deraf hämtas, Uti hwilka beslut de öfrige respective Ständen skulle genom Utdrag af rrotocolist wänligen inbjudas at med Ridderstapet och Adeln sig förena, dlt supra. In kaern NrotoeoUl 6. Lil ver stolpe. Herr IM Den 19 Mas. Herr Laron och Landtmarffalken anmälte sig hafwa frän Hans Kongl. Höghet Riksföreständaren undfätt följande communicaticm, med befallning at lata densamma för Ridderffapet och Adeln upläfg: Dä Jag emottog Riksstyrelsen, såsom tills widare Riksföreständare, fann Jag Rikets första bcbof wara fred, hwartil förberedelser genast widtogos, samt at Rikets gränfor emedlertid icke lemnades utan försmak eller sädaneförswars-anstaltcr försummades, som dest srälsning undan fördärf oundgängeligen fordrade. Jag saknade penningar samt alla andra ntwägar bertil, än at anlita Nationen om län och Lanken om förffott, bägge delarna algodtgöras af Riksens til detta Riksmöte dä redan sammankallade Ständer, som til et sä beskast fädt, för Rikets uprätthällande och bögst trängande öebof oumbärligt förffott icke kunde undgä at utse crforderlige medel.
Sk* L* * Afgift. Sk* L* * Afgift. Sk* L* * Afgift. 1 Sk* L*; * xifgift. R:mt. Förändringar oell tillägg till nu gällande taxa för trafiken å Statens Jernväg från Götheborg, sorn vidtagas från och med den 1 instundande Maj. l:o. Afgift för passagerare, sorn taga biljett för tur och retur, nedsättes till J af 2;ne enkla biljetter. 2:o. A fgiften för en BInml erlägges med 25 öre per mil; men aldrig under denna afgift, äfven för kor tare distanser. 3:o. Afgift fÄnt mas »sta A Ettien: För ett fyrhjuligt åkdon per mil 2 R:dr. » » dito mindre för en häst 1 R:dr 50 öre. » » tvåhjuligt dito dito 1 » — » en Rack eller större släda 2 » — » » mindre släda för en häst 1 » 50 öre. » » Kappsläda 1 » — För åkdon, som aflemnas vid jernvägs-stationen minst 2:ne timmar före ett tågs afgång, erlägges endast 75 procent af ofvan upptagne afgifter, eller per mil för 4-hjuligt åkdon 1 R:dr 50 öre. » dito mindre för en häst 1 » 12 » » 2-hjuligt dito dito — » 75 » » Rack eller större släda 1 » 50 » » mindre släda för en häst 1 » 12 » » Kappsläda — » 75 » Åkdon debiteras aldrig till mindre än afgiften för 2:ne mils distans; således minsta afgiften för 4-hjuligt åkdon 3 R:dr » dito mindre för en häst 2 » 25 öre. » 2 dito dito dito 1 » 50 » » Rack eller större släda 3 » — » » mindre släda för en häst 2 » 25 » » Kappsläda 1 » 50 » 4:o.
Efter att sålunda hafva besvarat de framställde anmärkningarne, få Utskotten, ■vidhållande hvad i Betänkandet N:o 29 är ytlradt oell tillstyrkt, hemställa, att Hösloflige Ridderskapetoch Adeln samt Vällollige Bor gare-S tdndet måLr.e om bitall till samma Betänkande med de öfrige respeclive Riks-Stånden sig förena; samt att derjemte beslutas md, att det tillstyrkte anslaget till Roteoch Rusthdllarne i Jemtland af 4000 Rdr Banco ärligen i högst 3:ne dr, frän och med *336 drs början lör af Riksgälds Contorets medel till Stat s-Verket utgå, Stockholm den 28 Nov. / 834. Ankom till Exp. Utsk. den 28 Nor. Betänkande, angående sättet för utgörandet af städernes inqvarteringsbesvär samt en jemnare och rättvisare fördelning deraf, Efter erhållen remiss af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse i detta arn1 ne (N:o 57) bär Stats-Utskottet gemensamt med Allmänna BesVärsoch Oeconomie-Utskottet, lill hvars befattning ärendet jemväl ansetts höra, detsamma lill behandling företagit: hvarvid de förenade Utskotten ansett nödigt, att försl i korrthet redogöra för de åtgärder och beslut, som å föregående Riksdagar blifvit i frågan vidtagne; i hvilket afseende Utskotten få anföra: att Rikets Ständer, vid Riksdagen 1810, uti aflålen underdånig skrifvelse lill Kongl. Maj:t, yttrat sig vål anse, å ena sidan, öfverensstämmande med rättvisa och en jemn fördelning af skyldigheter medborgare emellan, att invånarne uti de städer, hvarest garnisoner voro förlagde, icke ensamme borde vidkännas kostnaden af en anstalt, som i sin moa för Statens och alla dess medlemmars säkerhet vöre vidtagen; men afven, StatssanU Allm. Besv, och Occon.. Utsk.
Under förutsättning deraf, att afgörandet af statsbidragens beviljande i dessa fall, lika såsom hittills, fortfarande skulle Kongl. Maj:t tillkomma, och att bidragen från Statsverket komme att utgöra högst hälften af arbetskostnaden, hemställde Stats-Rådet att, med iakttagande för öfrigt hufvudsakligen af de vilkor, som i Kongl. Majts Befallningshafvandes, Styrelsens nu anmälda förslag bifogade framställning finnäs närmare upptagna, Kongl. Majit ville föreslå Rikets Ständer att till ifrågavando arbeten lemna anslag; och tillstyrkte Stats-Rådet, med stöd af hvad sålunda förekommit och efter pröfning af öfriga hit hörande frågor, att Kongl. Majit måtte hos Kh8MicStå®deiifiä*kl*n9j,l auoalsiyir? Ib ogillidate iöl nogninöDo i gninjödiöl Gng6laai l:o lill fond för anläggning af nya samt förbättring eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar 150,000 Riksdaler årligen, eller för de tre åren 1864—1866 ; R:dr 450,000; 2:o till fond för befrämjande af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar, till beredande af odlingsföretag, 50,000 Riksdaler årligen, eller för nyssnämnde tre år ; i \ Ridr >150,000; 3:o till fond för understödjande af myrutdikningar och vattenaftappningar i 76 Bil. N:o 5 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1862. de sex nordligaste länen 50,000 Riksdaler årligen, eller för ifrågavarande tre år R:dr 150,000; 4:o till fond för understödjande af mindre hamnbyggnader samt upprensningar af åar och farleder, 20,000 Riksdaler årligen under berörda tre år, eller tillsammans R:dr 60,000; samt till undersökningar, inspektionskostnader och expenser för allmänna arbeten, årligen 30,000 Riksdaler.
Trög, ja oböjlig och hård, söndrad emellan enskildta och med magt utrustade-intressen, stereotyperar den snart lagar och former, och försvårar, eller åtminstone försenar lagstiftningens gång i jemnbredd med den verkliga samhällsutvecklingens fordringar. Delta är ett ondt, det kan t. o. m. vara en fara. Men emellan denna fara, och den som af ett obetänkt brådstörtande kan upstå, kan samhällets val icke vara tvifvelaktigt, enär formernas tröghet, fördomarnas motstånd och iuleressenas strider dock icke kunna uti tvångströja kläda utvecklingen och en blick på våra inre förhållanden lemnar häruppå eli glädjande bevis. Den fortgår, drifven utaf sjelfva lifsprincipens, af samhällsbehofvens, nödtvång. Dess gång är långsam, långsammare än hvad samhällets bästa kräfde, men. säker, då deremot under den drift uti hvilken lättsinnig hänförelse, omoget förslagsmakeri, kunna försätta statskeppet, ingen betryggande kompass finnes. Man känner väl hamnen. Samhällsbevarelsens tvångslag utpekar den. Men man känner ej de grund och klippor hvilka, innan hamnen anlöpes, skola slita och tära det kringdrifvande skeppet. Man anser kanhända mina farhågor öfverdrifna, enär, titan Konungens sanktion, intet Stånds valordning kan upgöras eller ändras, och då denna sanktion sålunda åt Staten skulle skänka den trygghet den behöfver. Jag vill häremot anmärka, att jag icke anser rätt, att uti frågor som äro samhällets gemensamma, på konungamakten ensam kasta hela bördan af de stridigheter, som kunna upstå, stridigheter, hvilka, om de ofta förnyas, kunna nöta på kärleken och aktningen för konungamakten, stridigheter under hvilka denna magt kan svigta. Mine Hrr! Ingen utaf Eder, hvilkaförfäkten Den 15 Februari e. m. lil detta förslag, kunnen hysa större förtroende än jag till konungamaktens styrka uti vårt land, en styrka grundad, såsom jag på detta lura förr uttalat det, på det fasta, och af häfd helgade, samband som emellan Svensk Konung och Svenskt folk finnes.
Huru pligttrogen och samvetsgrann hvarje menniska i allmänhet och magistratspersoner i synnerhet kunna vara, så är dock en sådan oformlighet vid dylika förrättningar ett alldeles olaga förbiseende af den, såsom en rättvisans vårdande anda, genom hela vår lagstiftning fortlöpande föreskriften om opartiskhet och laga jäf, helst magistratspersonen påtagligen ”eger nytta eller skada” af sjelfva förrättningen. Om man derföre, på alla dessa skäl, får hoppas oväldigare uppmärksamhet å denna rättsfråga än tillförene, så att jemlikhet i detta hänseende åstadkommes inför lag, hvilket här kan ske utan förnärmande af något privilegium eller någons skäliga rätt; så borde sakens verkställighet underlättas medelst uppvisandet af tjenligare ersättningar för de sportelinkomster, som magistratspersoner eller stadskassör genom lagförändringen förlora. I detta hänseendet anser jag dock tillräckligt att erkänna och fastställa sjelfva grundsatsen, det slik ersättning ovilkorligen bör beredas, men i öfrigt öfverlåta till de skattdragandes eget skön att med sina tjenstemän skäligen aftala både beloppet och sättet för dess utgörande i deras lifstid. Städernas innevånare ega många medel härtill, hvaribland företrädesvis må nämnas och förordas direkt uttaxering enligt 2:dra Art. Bevillnings-förordningen, såsom numera tillämplig och användbar i hvarje stad, samt i alla hänseenden mycket lämpligare och billigare än nuvarande beskattuingsmetod, då den skattskyldige härigenom kan och får i lifstiden afbörda sig ett onus, hvilket eljest ovilkorligen utkräfves efter hans död. Mycken billighet torde ock vederbörande löntagare böra vid ersättningsfrågans uppgörande iakttaga, dels emedan de härigenom undgå hela obehaget, förhatligheten och orättvisan uti detta aflöningssätt, hvarjemte den nu ganska ojemna och tillfälliga sportel-intraden blefve fix och regelmässig; dels emedan mycken sådan inkomst äfven sedermera naturligen skulle godvilligt tillfalla samma magistratspersoner, som vinna förtroende, eller hvilka Rätten förordnar; och isynnerhet emedan hela denna inkomstkälla eljest sannolikt kunde ganska lätt alldeles tillstoppas utan lemnad ersättning.
Med all aktning för Herrar Revisorernes upplystare omdöme, kunna Banco-Fullmägtige svårligen öfvertyga sig, att en sådan tolkning hade varit den rätta, och med Rikets Ständers afsigt och syftemål öfverensstämmande. Odlings-Låneförfattningens aldra Art., som innefattar den nyss åberopade föreskriften, bar till rubrik: Om pröfnings-grunderne 'viel Låneharidlingars granskning och Lånetis bestämmande. Det var vid 1828 års slut, dä Repartitions-förslagen öfver de inkomne Låneansökningarne uppgjordes, som tillämpning häraf egde rum, i. det den för Apothekaren Bergelin tillstyrkta hela Låne-Summan fördelades uti 2:ne hälfter,-att utgå den ena under loppet af år 182g, den andra påföljande året i83o, efter vidare fullgjorde prasslande. Men med sjelfva anordnandet eller ut-assigneringen af de sålunda beviljade Låne-andelarne, kunde denna §. ej hafva något samband. Och då vid de tillfällige, af Sökanden ej beroende omständigheter, som vållat, alt den första andelen ej kunde utgifvas förr, än året 1829 redan lupit till ända, han tillförlitligen styrkte sig hafva på förhand fullgjort mera af odlingen, än som deremot svarade, skulle Fullmäktige ej kunnat anse sig fredade från den förebråelse, att hafva i någon mån förnärmat hans rätt, om, under sådane förhållanden, som de ofvan antydda, Fullmägtige uppskjutit ytterligare ett år, eller ända till i83i års början, med den återstående Låne-andelens utgifvande.
Icke endast erfarenheten inom eget land och Rikets Ständers, vid den nu åberopade Indragnings-statens beviljande, gifna erkännande af dess behöflighet, utan, äfven den likartade åtgärd, som man i nästan alla andra länder varit nödsakad att i samma afseende vidtaga, föranleda mig att i underdånighet tillstyrka nådig framställning härom vid nu instundande riksdag. Uti de medel, som för detta ändamål skulle behöfva begäras, är äfven inbegripet återstående beloppet af den nuvarande indragnings-staten, uppgående vid 1850 års början till r:dr banko 9,393 och 28 tunnor spanmål in natura, hvilket, med undantag af spanmålen, som, så länge någon å nu varande indragnings-stat åtnjuter sådan, torde, såsom hittills, få utgå, således borde af dessa medel bestridas och från anslaget till materielen, der denna stat nu är upptagen, alföras. Kongl. Maj:ls Nåd. Prop. om Statsv. 1850. 43 Om Rikets Ständer skulle, genom beviljande af medel, göra en dylik åtgärd möjlig, så synes mig dessutom en annan organisation och benämning böra åt denna stat gifvas, än den för närvarande eger. Enligt min åsigt borde nämligen de sålunda från aktiv stat afgångna, men af statsmedlen underhållna tjenstemän, hvilkas löner borde regleras till fullkomlig likhet med de pensioner, som af amiralitets-krigsmanskassan meddelas, samt med upphörande för under-officerare af rättighet till spanmål in natura, hvarigenom således lönerna å denna stat blefve lägre än de som å den ordinarie åtnjutas, vara förpligtade alt vid större rustningar i fred, då behofvet sådant kräfver, samt ovilkorligen vid inträffande krig, på derom gifna ordres, inställa sig på den station af flottan, der de hufvudsakligen varit placerade, för att bestrida sådan tjenstgöring i land, hvartill de kunna linnas användbara. Under sådan tjenstgöring, från hvilken de endast till följd af vederbörligt läkarebetyg vid förutnämnda tillfällen skulle kunna befrias, inträda de i fulla löneinkomster efter innchafvande grad.
Hon hade också redan länge med förtrytelse lagt märke till att Blumenbach, då samtalet fallit på de sista dagarnes händelser, yttrat sig på ett sökt, sväfvande och undvikande sätt som om han fruktat att i hennes närvaro fälla något omdöme, hvilket kunde träffa Emin. Just genom sin ängsliga undfallenhet hade han sårat henne mycket mer, än om han lugnt och öppet tadlat honom. Hon hade då också lugnt och öppet kunnat taga hans försvar. Nu hade hon slutligen också sjelf blifvit skygg för att nämna hans namn, oaktadt hennes tankar dagligen och stundligen återvände till honom. Hon betraktade den i middagskvalmet dåsande staden utan att uppfatta hvad hon såg. På ett aflägset i rödt randadt, smärt minaret sutto dufvorna radvis långs listverk och balkonger som slingor af hvita pioner kring en majstång. Allt var sömn och hvila. Nelly kunde icke betvinga sig att vända sig om och lemna fönstret. Hon hörde Harvens med långa parenteser afbrutna resonemang som ett oredigt sorl af ord. Långa stunder hörde hon alls icke hvad han sade. Så kom der en eller annan mening, hvilken bet sig fast ända in i hennes hjerta och ökade hennes förvirring och nedslagenhet. Likafullt var hon tacksam, att han utan uppehåll fortsatte att tala. Ängslig att samtalet skulle afstanna och att hon derför skulle bli nödsakad att vända sig om, började hon brådskande framkasta några ord, då han icke hade några fler att tillägga. Hon valde det ämne som var likgiltigast – afresan. Hon sade, att hon nu som alltid först och sist ville lyda sin fars vilja. Hade han samlat tillräckligt stoff för sina humoresker, vore hon beredd att genast följa honom hem. Likafullt – tillstod hon – måste hon gråta vid tanken att så snart behöfva lemna en stad som till den grad eröfrat hela hennes själ. Österlandet hade blifvit hennes lifs stora kärlek. Då Nelly en gång börjat att tala om Österlandet, brast alltid det skal af yttre stelhet, som hon uppfostrats att omgifva sig med. Hon yttrade sig med en värme, som kom hvart uttryck att brinna och lysa.
Det är omöjligt för en HofRätt eller HäradsRätt, att alltid så noga känna alla personers förmögenhet att de med visshet kunna bestämma, hururuvida den kan blifva tillräcklig till de omy-ndiges garantie. Jag anser således af högsta vigt Herr Moraths förslag om en FörmyndareKammare. Så vida man finner oöfvervinneriiga svårigheter möta inrättningen af FörmyndareKatrimare öfver mindre dist rict på landet, så kunde endast Läns-Förmy ndareKammare tillsättas, hvilka i alla fall hade bättre tillfälle till tillsyn öfver de omyndiges egendom än en HofRätt, hvars dist rict omfattade flere Län. På detta sätt tror jag att både de vådor för omyndiges egendoms förskingring kunna förekornmas, som nu äga rut», och att tillika undanrödjes ett betydligt hinder för allmänna Crediten. Herr von Hartmansdorff, Augusti Samhällets första pligt är att skydda sine medlemmar och Den g Otlober J, m. främst dem, som ännu icke kunna skydda sig sjelfva. Ur denna grundsats har vår visa lagstiftning utgått, då den gifvit omyndige barns medel förmonsrätt i Förmyndares egendom. Detta företrä, de vill man nu genom de motioner, LagUtskot» let efter min mening rätteligen afstyrkt, förringa. Utskottets skäl hafva blifvit så rigtigt framställda, att jag icke behöfver upprepa dem ; utan vill endast i vissa fall göra några anmärkningar mot hvad här blifvit anfördt. Man har talat om den tysta förmånsrätt, som skulle hindra personer, att belåna sin egendom. Denna tysta förmonsrätt är genom LagUtskottets Förslag håfven; hvarföre man borde, antingen upphöra att klaga deröfver, eller ock uppge, i hvad måtto den icke är häfven. Jag delar med Herr Morath öfvertygelsen om en FörmyndareKammares gagnelighet. Men den värde Ledamoten har sjelf medgifvit ämnet vara af en sådan vidlyftighet, att det icke nu ian fullständigt utvecklas. Jag är af samma mening:
Det är icke nog att stadga, att den fattige alltid skall anses tillhöra den församling, der han sist varit skattskrifven, utan att stadga, huru med mantalsskrifningen skall förfaras, om det skall åligga den inflyttande personen, som är okunnig om sockenstämmobeslutet och aldrig fått det deraf, att klaga deröfver, eller om, såsom jag tror, det faller af sig sjelf, att det är församlingen, som skall kära i målet och således fullfölja sin i sockenstämman uttalade åsigt, att den ifrågaställa personen icke kan anses tillhöra församlingen, och först sedan landshöfdingeembete! pröfvat sockenstämmobeslutet, bör detsamma anses äga gällande kraft. Det morn., som Utskrn i följd af Prosten Roséns motion tillstyrkt, bör således undergå rättelse i öfverensstämmelse härmed. Utsk:ns förslag, att den, som tillåter gifta hushåll från annan socken hos sig inflytta, utan att den församling, dit inflyttningen sker, å allm. sockenstämma dertill bifall lemnat, skall, derest han icke med församlingen kan i godo öfverenskomma om de ökade bidrag, som i sådan händelse må till fattigcassan erläggas, vara pligtig att ställa full säkerhet för den kostnad, socknens fattigförsörjningsanstalt kan få vidkännas för dylika personers framtida underhåll, innefattar, i min öfvertygelse, ett ganska oriktigt stadgande. Äro de gifta bushållen så qualiflcerade, att de lagligen böra r® Den afl W a r s. 563 få inflytta, så har Socknen ingen rättighet att fordra garantier derför, att dessa hushåll möjligen i en framtid kunna falla fattigförsörjningen till last.