Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han betraktade vemodigt den unga qvinnan några ögonblick, hvarefter han sakta vände tillbaka samma väg som han kommit. Inkommen i sitt rum satte han sig vid det stora bordet och slog med en liten hammare ett par slag på en träbricka på bordet. Portièren slogs åt sidan, och en äldre man med ärevördigt utseende, iförd presternas enkla drägt, trädde in. »Förlåt, om jag låtit dig vänta, broder» började öfverstepresten efter att hafva pekat på en stol vid bordet och vänligt nickat till svar på den andres vördsamma helsning »men för dagar som dessa räcker min stofthydda blott dåligt till. Jag är gammal, mycket gammal, och jag känner hur åldern allt mer tar ut sin rätt». »Solen bevare dig ännu länge, broder, i ditt för land och rike så vigtiga värf», svarade den andre. »Jag sjelf har ännu mycket att lära af dig, innan jag vågar tänka på att kunna på värdigt sätt efterträda dig på den höga plats, man tänkt en gång bereda mig.» »Derpå måste du snart vara beredd. Jag är färdig att nu när som helst företaga den sista långa vandringen ... Ja, jag är trött, trött af att utspana och tolka det, som framtiden bär i sitt sköte; mina ögon börja neka att göra sin tjenst; min tanke förvirras af bilder, som ej kunna tillskrifvas verkligheten, utan endast en trött, öfveransträngd hjerna. Endast på detta sätt kan jag förklara hvad jag i dag sett i det offerdjurs kropp, hvari vår unge incasons framtid låg gömd.» Öfverstepresten lutade sitt hufvud mot händerna och stirrade framför sig med bekymmerfull min. Hans blifvande efterträdare kastade på honom en frågande, orolig blick. »Hvad har händt», bröt han omsider tystnaden, »och hvad har du sett i det heliga offerdjurets inelfvor? Med spänd väntan bidar man din tolkning. I ditt välkomsttal till incasonen berörde du ej med ett enda ord, hvad du sett.» Öfverstepresten hade rest sig, medan den andre talade, och stod nu framför den långa raden af quipus, som hängde på väggen.
Dessutom kan jag försäkra, hvad mig angår, att mina afsigter vid detta tillfälle varit de allrarenaste; gerna må jag derföre af en eller annan individ missförstås och orättvist bedömas, blott jag vinner det af mig åsyftade ändamålet: löneförhöjning för bemälda mina krigsoch vapenkamrater. Hr Gr. anser 600 r:dr årlig lön vara tilIräcklig för dessa capitainer; likväl äro vi deruti af alldeles stridiga tankar. Detta bevisar emedlertid en berömvärd oegennytta hos Hr Gr., som måhända snart nog inträder på stat bland dessa capitainer. Men om man äfven skulle höra dessa till antalet ar capitainer i denna omständighet; månne icke då någon skillnad uppstode mellan Hr Gr. och deras yttrande i fråga om tillräckligheten ? Utaf ofta nämnde capitainer äro för närvarande de flesta öfver medelåldern; och hastigare befordran till denna grad, än hvad nu sker, torde ej vara att påräkna under en långvarig fred. De skulle således, om lönen icke blifver större än 600 r:dr, komma att tjena för den ringa lönebehållningen af omkring' 484 r:dr, med ringa hopp om snar befordran till bättre förmåner. Jag har aldrig gjort någon jemnförelse emellan garderna och artilleriet; huru kan det då komma i fråga, att en sådan skulle vara nöjaktig eller icke-nöjaktig? Jag har, utan afsigt att med cn skilling vilja förminska gardesofficerslönerna, blott i förbigående nämnt, alt skiljaktigheter finnas emellan oflicerarnes af samma grad vid Infanteri-gardesoch K. Svea artilleri-reg:tets löner, och hvilka jag förmodar i en framtid skola blifva jemnade. Jag hade önskat, att Hr Gr. icke vidrört detta ämne, emedan det tvingar mig att uppehålla mig vid denna sak längre tid, än jag velat. Hr Gr. säger, att gardesreg:ternas officerare äro högre lönade än flera bland de äldre capitainerna vid artilleriet. Löneskillnaden i de öfriga graderna äfvensom bland civilpersonalen skulle dock kunna tåla att omtala, då Hr Gr. väckt denna fråga; men såsom ej hörande till saken vill jag ej uppehålla en dyrbarjlid dermed.
Cederström icke kunnat uppgifva något stadgande i gundlagen, som berättigar Ulsk. till ett sådant förfarande som Utsk. i denna fråga iakttagit, så får jag för min del hålla mig till den 37 §:s i Riksd.Ordn. tydliga innehåll att intet Utsk. Const:soch BankoUtsk:n allena undantagne, vare berättigadt att väcka motioner, hvarföre jag fortfarande anser delta förslag icke vara med grundlagen öfverensstämmande. Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. det förevar. 4 mom:t af punkten Litt. D. 5 momentet. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Borgareoch BondeSt:n bifallit detta morn., men PresteSt. afslagit detsamma, såsom vidrönde mera speciela förhållanden i ett och annat stift, hvilka kunde regleras af locala myndigheterne och när så påfordras K. M:s nåd. pröfning underställas. Gr. Lagerbjelke: Det talas visserligen mycket i motiverna till detta förslag om det tjenande presterskapets rätt, men deremot tyckes man hafva alldeles förbisett församlingarnes rätt. Hufvudsaken i denna fråga är enligt milt förmenande alla statens innevånares rätt att få en god själavård. Om nu genom dessa capelloch bruks-predikanter tillfälle yppas att få en bättre själavård för aflägse boende menigheter, så tycker jag att det vore synd alt inskränka detta tillfälle, derigenom att man föreskrifver 44 Den 13 Juli. alt dessa tjenstebefatlningar skola vara permanenta. Om nu de som underhålla dessa predikanter funne det betänkligt att för alltid åtaga sig detta och göra tjensterna permanenta, onder det de gärna aflöna den nuvar. innehafvaren, så tror jag att det vöre nästan långt gånget i nit för det. tjenande presterskapets sä kallade rätt alt afskaffa dessa tjenster, och då dessutom det Stånd, hvilket saken närmast rörer, har antagit ett motsatt förslag i detta fall, sä anhåller jag att R. o. Ad. ville sig med dem förena. Frih. Cederström: Gr.
Prot. 1840 och 1841. 3 Sami. 40 Häftet. 1 Conslitutions-Utslotlets Memorial, JV.-o 86, Utskottet förmodar, att en närmare granskning af dessa anmärkningar torde visa, att de icke innehålla tillräcklig grund till förkastande af eit förslag, hvars antagande ofelbart i liög grad skulle tjena att påskynda Riksdags-arbetet. Utskotts Utlåtande kao utan återremiss, således utan att Utskottet får tillfälle att besvara de mot Utlåtandet gjorda anmärkningar, förkastas, ehuru tillfälle till förklaring, i della läll, synes åtminstone lika mycket af bebofvet påkalla d t , sorn vid frågan om en kanske föga betydlig ändring. Vid sådant förhållande synes dit förstabland de anförda skälen just icke böra utgöra något väsendtligt hinder emot förslagets godkännande. Hvad åter angår den förlust af tid och möda, samt den försämring af Utskotts ursprungliga förslag, som skulle kunna blifva en följd deraf, att Ståndea finge utan återremiss besluta om alla inom Stånden föreslagna ändringar, så, och då det hvarken är förbjudet eller kan förbjudas att i det från Utskott återkomna Utlåtandet föreslå nya ändringar, anser Utskottet återremissen nu mera verkligen i mindre nion, än man synes tro, förekomma behofvet att sammanjemka skiljaktigheter mellan de serskilda Ståndens beslut. Mera var detta händelsen, så länge Utskottens Betänkanden endast i handskrift öfverlemnades t i i 1 Riks-Stånden, och följaktligen blott af ett mindre antal bland Ståndens Ledamöter närmare granskades. 1 sådana omständigheter kunde man, icke utan skäl, hoppas, att ganska obetydliga anmärkningar af den art, att de kunde föranleda ändring, vid öfverläggningen om det återkomna Betänkandet skulle förekomma; och så länge var stadgandet fullkomligen passande. Dessa omständigheter hafva förändrats; och Utskottet tror, att stadgandet nu också bör förändras.
Herr Grefven och Landt Mar [kalk en frågade om Ridderskapet och Adeln ansåg Banco-Utskottets Utlåtande, angående de för Bankens räk* ning verkställde byggnader, böra, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskott tet återremitteras. Ropades Ja och Nej. I anledning hvaraf Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition tili bifall af BancoUtskottets berörde Utlåtande, hvilken proposition med Ja besvarades. Herr Grefven och Landt-Marskalken hemställde derefter, om Ridderskapet och Adeln behagade gilla BancoUtskottets Utlåtande, rörån* de decharge för Herrar Banco Fullmägtige, i afseende på deras, efter sista Riksdag, öfver Banco-Verket förde styrelse. Bifölls. Föredrogs å nyo och bifölls Stafs-Utskottets den 9 sistledne julii under N;0 305 afgifne samt den 29 derpåföljde eftermiddagen 86 JÖrn i Auguila t. mi på bordat lagde Berättelse och Utlåtande om Riksgälds-Verkets tillstånd och förvaltning. Vid förnyad föredragning af Förstärkta Stats-Utskottets den >24 sistledne Julii aflåine samt den 29 derpåföljde eltermiddagen på bor» det lagde tvenne Memorial: Nm 333. Angående grunderce för den blifvande Bevillningen; och N;o 334.
Redan under sistlidne riksdag väckte jag inom detta Stånd en motion angående upphörande af styrelsens för telegrafverket rättighet att förflytta de vid verket anställde tjenstemän från en station till en annan, hvilken motion, ehuru af Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet afstyrkts, dock blef af Hedervärda Bonde-Ståndet, gillad; men. då de tre öfriga Stånden godkände Ekonomi-Utskottets utlåtande, vänn min motion icke den af mig önskade framgång. Då jag likväl anser, att en god ech rättvis sak slutligen bör vinna erkännande, tvekar jag icke att äfven nu framkomma med samma motion, så lydande: “I hvarje fritt och sjelfständigt land hyllas alltid den åsigt, att en tjensteman, då han noggrann t och samvetsgrannt sköter sina åligganden, äfven bör hafva lag och rätt på sin sida. Det kan väl synas besynnerligt, att jag påstår att så icke är förhållandet med alla tjenstemännen inom vårt gamla, fria fosterland, men jag vill bevisa mitt påstående lör att erhålla rättelse härutinnan. Det af Kongl. Maj:t för telegrafverket utfärdade reglemente medgilver nemligen styrelsen rättighet att, utan vederbörandes hörande, från en till en annan station förflytta de vid telegrafverket anställde tjenstemän. Något skäl för en sådan förflyttning behöfver icke af styrelsen uppgifvas, och den tjensteman, som sålunda transporteras, kan icke heller häröfver anföra besvär, då några skäl icke äro för förflyttningen uppgifna. Af telegrafverkets chef kail man icke rimligen begära att han skall kunna känna närmare till hvarje tjenstemans uti hela riket åigörandcn. Han måste således oftast lita på de skäl, som af hans närmaste underordnade för honom andragas; men huru mången gång kan han ieke härigenom blifva missledd? Huru mången gång kan icke den föredragande härigenom befordra sina egna intressen? Huru mången gång kan icke den ordentlige, duglige och inom det samhälle, der han vistas, omtyckte tjenstemannen, genomjen nyck eller ett missförstånd, för att icke säga genom personlig ovilja blifva störtad?
Doktor Fredrik Bågenholms uppförande till pension å Allmänna Indragningsstaten, efter erhållet afsked eller entledigande från innehafvande befattningar; ä:o angående pension åt Regements-kommissarien vid Södra Skånska Infanteri-regementet Johan Krook vid afskedstagande!; 6:o Prot.-Utdrag den 1 November 1862. 9 6:o angående pension å Allmänna Indragningsstaten för Andre Bataljons-läkaren vid Kalmar regemente Ehrenfrid Jeremias Kamph; 7:o angående pension å Allmänna Indragningsstaten för Under-löjtnanten vid Jemtlands Hästjägare-korps Carl August Guslafsson Stjernefeldt; 8:o angående upplåtelse åt Eskilstuna öfre Kanal-bolag af plats på Carl Gustafs stads gevärsfaktoris område för en slussanläggning; 9:o angående afsöndring och upplåtelse åt Westerviks Tändsticksfabriks-bolag af en mindre jordrymd från Tredje Majorsboställe Stufverum vid Andra Lifgrenadierregemente! ; 10:o angående jordafsöndring från Kapitensbostäilet Bredaryd Norregård, för utvidgning af Bredaryds församlings kyrkogård; ll:o angående utbyte af jord emellan Kronan och Malmö stad; 12:o angående ytterligare anslag för det nya jordeboksverkets fortgång; 13:o angående anslag för framtida vårdandet af Gustaf Wasas monument vid Utmeland i Dalarne; 14:o angående ersättning tili Kongl. Theaterns och Hofkapellets pensionskassor för de af dem tillförne åtnjutna afgifter utaf enskilde skådespelare m. fl.; 15:o angående utbyte af de till boställe åt Länsmannen i Tredje distriktet af Westra härad af Jönköpings län anslagne hemmansdelarne Vs mantal Repperda Ännagården M 9, Ve mantal af Repperda Källagården M 5 samt V4 mantal af Ufvanäs Westergården, mot Kronoskatte Kavalleri-augmentshemmanet V2 mantal J\s 3 i Hultsjö Bergagården; 16:o angående befrielse för Falt-kamereraren m. m. Ph. A.
Sådant der skugg-sällskap har i allmänhet så insinuerande fasoner, och brukar mycket behändigt hoplänka i ett sinne, hvad detta kanske (äfven sällskapet förutan) haft tillräckligt svårt att hålla åtskils, nemligen sakförhållandet och det enskilda förhållandet. Hvem har ej hört omtalas huru i högsta måtto misshaglig Lindeberg genom innehållet i denna bok gjorde sig på, som frasen lyder, »högre ort». Utan alla kommentarier återvända vi således till teaterfrågan, som under alla tider och nu allra mest låg och grodde i Lindebergs både sinne, hjerta och hufvud. Han hade kommit in i det stadium då tålamodet brutit sina fjettrar, och det heta blodet, om än för en högst liten tid, eröfrat väldet. Denna period begagnade han att till Justitie-ombudsmannen ingifva en skrift: »Upplysningar rörande kungliga teatern», hvilken skrift, tillagd till hans föregående bittra anfall, ansågs så förgriplig, att dess författare anklagades för majestätsbrott. Hofrätten dömde honom till döden och högsta domstolen stadfäste utslaget. Det oerhörda uppseende, som inom hela landet, från palats till koja, väcktes af denna process, var så mägtigt, att den obetydligaste tidning genast skulle funnit sin oundvikliga undergång om den ej kunnat fylla sina spalter, icke blott med hvad Stockholmstidningarna reproducerade, utan äfven med en mängd mer och mindre trovärdiga gissningar angående processens nästa face. Denna kom, och meddelade att konungen förändrat dödsstraffet till tre års fängelse å fästning. Nu tänkte man sig att ett allmänt jubel borde utbryta. Men sådan blef icke händelsen. En hel hop menniskor, hvilka, sedan de gissat sig trötta hit och dit, och under ett slags vild feberhänförelse på hvarjehanda sätt fört buller öfver det oerhörda i så väl anklagelsen som domen, blefvo ändå nu liksom litet modstulna, pratande högt om idel inconseqvenser, och om huru märkvärdigt det ändå, ifall olyckan egt rum, skulle ha varit att få läsa om på hvad sätt en författare som Lindeberg skulle ha betett sig vid sjelfva katastrofen.
Ridderskapets och Adelns Protocoll, wid Urtima Riksdagen i Orebro, den 18 October 1310. S. D. Det af Högwördige Preste-Ständet föreflagna tillägg i Riksens Ständers underbar niga AvZ Den 18 October. niga ffrifwelse till Kongl. Maj:t, rörande Bewillnings-Förordningen, af orden bade Lered, niligs pcd. blef af Högloflige Ridderffapet och Adeln gilladt. 0>. supn Upplästes och godrändes följande frän Eppeditions-Utstollet: 1:0 Underdånig ffrifwelse till Kongl. Maj:t om Allmänna Magazins-inrättningen. 2:0 Dito om trpckwngen af iweni-Protocollernas Bhang och Grundlags-frägorna. Z:o Tilläggningar i RiksdaLs-beflutet, angående Annuitets-Systemets upphörande, och Riksgälds-Contoirets utbetalningar till StarsWerket. Herr Baron och Landt-Marstalken föreflog att i likhet med kuvad wid ststledne Riksdag stedt, mätte stadgas, att arfwodena för Utstottens Secreterare och Canzlister ej mätte utan emot Riddarhus-Sccreterarens recipists pä Protocollernes och Handl!nqarnes inlemnande till Riddarbus-Archivet fä uppbäras. Bffölls. Härom justerades genast följande ProtocollsUtdrag: Utdrag af Högloft. Ridderstapets och Adelns Protocoll, wid Urtima Riksdagen i Orebro, den 18 October 1810. S. D. Bcflöt Högloflige Ridderffapet och Adeln, i likhet med bwad ststledne Riksdag stedt, att arfwodena ät Ulff ttensSecretcrarc och Canzlister icke böra till dem utbetalas förr än, genom Riddarhus-Secreterarens qvitto kan intygas, att Utskottens Protocoll och Handlingar blifwit till Riddarhuset aflemnade. Ot suxra.
Då jag understödde Hr Thams motion om en lämpligare fördelning af ersättningen till rådhus-rätter för tullmåls behandling, var jag dertill föranledd af min kännedom om den nu ojemna fördelningen af denna ersättning, ty som förhållandet nu är, utgår den lika för alla lull mål, utan afseende på målens mer eller mindre invecklade beskaffenhet. Jag finner likväl nu, att Utsk. icke kunnat komma till annat resultat, än ”att motionen ej må till någon åtgärd hos R. St. föranleda”, enär dels här icke varit fråga om nytt anslag, utan endast om fördelningen af ett redan vid 1840 års riksdag beviljadt, att af tullmedlen utgå, och frågan således icke berodde af StatsUtsk:s ytterligare handläggning, dels R. St. redan uti till K. M. afbiten tind. skrifvelse af d. 1 Juni nämnde år anfördt:” R. St. få hos E. K. M. i tind. anhålla, det täcktes E. K. M., efter general-lullstvrelsens hörande och sedan utredt blifvit, i hvad mån rådhusrätterne i andra städer (utom Stockholm och Götheborg) i riket må, i följd af der handlagda tullraåls antal och betydenhet, anses böra en särskild ersättning derför tillgodonjuta, till dessa domstolars ledamöter och expeditionshafvande af tullmedlen anvisa arfvoden till i förhållande derefter bestämde belopp.” Då alltså det hell och hållet beror af K. M. att bestämma huru den ifrågavar. ersättningen bör utgå, tillhör det vederbör, embetsmyndigheter, att hos K. M. göra framställning om ändring i sältet, hvarpå denna ersättning, lämpligare än hittills skett, må utgå. Jag kan derföre icke annat än tillstyrka bifall till StatsUtsk:s beslut i denna punkt. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i 13:de punkten tillstyrkt. 14:de punkten, ang:de anslaget för städers friheter; och 15:de punkten, ang:de anslaget för transportkostnader m. m. för statsverkets bergseffekter. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter ytttrat och hemställt.
I äldre tider kallade Reg.Cheferna äfven extra Ord. KrigsPrester till obestämdt antal. Men genom K. Brefvet af den 22 Okt. 1784 bestämdes, till förekommande af missbruk, att för framtiden skulle ej få tillsättas flere än »en Reg.Pastor och en Predikant vid hvarje Bataljon, som då vore på ordinarie stat upförde och gjorde tjenst vid Reg.Församlingen» Detta bestämdes ytterligare genom förnyade K. Bref af den 1 Juni 1791, samt af den 17 Mars 1813, hvilka K. Bref sedermera alltid blifvit af K. HofConsistorium tillämpade på dessa befattningar. u Den 6 Juli f. m. Härutaf synes, att dessa tjenster icke äro på ett godtyckligt sätt tillkomna, utan till följd af K. M:s Nåd. Bref och föreg:de regleringar bestämda till det antal, som ansetts vara nödigt för religionsvården. Det må här tillåtas, att i möjligaste korthet framställa de skäl, som torde hafva legat till grund för bibehållandet af dessa Ordinarie Batalj.- och Esqvad.Predikant-tjenster vid Gardena och Artilleriet. I första hand är Pastor för Keg.Församlingen ansvarig för religionsvården. Men dels är Pastor berättigad att beordra, om han är hindrad af andra göromål eller af sjuklighet, BataljonsPredikanterna, att fungera i de presterliga förrättningar, Beg.Pastor kan finna för godt att åt dem updraga; dels äro BataljonsPredikanterna efter en viss upgjord ordningslista förpligtade, att med Beg.Pastor turvis åtaga sig lika många predikningar, hvilka hållas, så väl i Hedv. Eleonora kyrka, som på Garnisonssjukhuset; att förrätta Skriftermål och Natlvards-utdelning ; samt dessutom lika med Pastor hålla vissa Husförhör årligen med manskapet och dess hustrur och barn, Bibelförklaringar under veckorna från hösten till exercistidens början om våren m. m.
Men här 452 Den 30 September, e. m. är frågan att kasta om sjelfva saken och göra undantaget till regel. Som regel kan icke ens qvinnans myndighet antagas, ty då skulle hon ju, äfven sedan hon upnått sitt rätta ändamål och blifvit försatt i sin rätta verkningskrets, fortfarande som gift vara sjelfrådande. Har hon en gång som ogift fått sig denna rätt tillerkänd, hvarföre skall densamma då frånkännas henne som gift? — Utgå vi från grundsatsen af mannens och qvinnans jemlikhet — detta uttryck, som jag trodde att vi redan vuxit ifrån, (emedan jemlikhet visat sig i allmänhet vara i verkligheten otänkbar och omöjlig att verkställa), och som i afs. å man och qvinna är helt och hål let orimligt, emedan redan den fysiska beskaffenheten lägger hinder i vägen derför — utgå vi emellertid från denna synpunkt, att de skola vara fullkomligt jemlika, så böra de ju äfven vara det inom äktenskapet. Skola således mannen och qvinnan gemensamt och med lika makt sköta boets angelägenheter ? Eller skola de omvexlande handhafva dem? Huru vi än må resonnera, så finna vidock, ätt denna theori icke kan utföras, såvida vi icke vilja att hvarje familj skall hafva två hufvuden. Då det således icke låter sig göra för qvinnan, att vid inträdet i äktenskapet bibehålla denna myndighet, hvilken man vill tilldela henne som ogift, kan det då vara skäl att tillägga henne såsom ogift en myndighet, som hon skall förlora? Eller om man gör detta, hvad skäl har man då att sedan beröfva henne rättigheten att sjelf besörja sina angelägenheter och öfverflytta denna rätt på mannen? Man har anmärkt, att enka, om än under 25 år, är myndig. Det kan dock icke nekas, att qvin nan genom sitt inträde i äktenskapet vinner större erfarenhet och en vidsträcktare verkningskrets, än hon egde som flicka. Man har på f. m. till oss jurister ställt en fråga om innehållet af den i fråga v:de lagen. Den talare, som framställde denna fråga, ansåg det omöjligt att dermed skulle afses, det en dotter, som vore i sin faders hus, skulle tillerkännas myndighet.
Vi drack för barnen, för barn-barnen, för Villys mamma, för allting, till och med för människan och hennes mann. »Lilla Rödlufvans skål!» sa Villy till sist. Gustaf stjälpte i sig sitt glas med en sådan fart att han storknade. Vi skrattade och bultade honom i ryggen, och därpå gick vi ner i trädgården, alla tre vid ett riktigt festhumör, för att dricka kaffe med avecker. »Härligt, hva?» sa Villy och tände en cigarr. »Härligt!» instämde jag. »Det mest ut-om-or-dent-liga sätt att odla sin själ, jag varit med om.» »Vänta du», sa jag, »allt ska gå gradvis. Genom – genom kroppen är vägen till själen, och såø och så – Ja, du förstår!» »Briljangt!» sa Villy. »Chatrös eller Råslikör.» »Rås förstås», sa jag. »Allt ska vara rås. Lynne – och likör – och kinder med, fruktar jag?» »Något högre än rås», sa Villy och gaf mig en kisande blick. »Skarlakan, menar du?» skrattade jag. »Det är för utslitet. Stil det är bara att hitta på något nytt. Jag föreslår tuppkam. Hennes kinder flammade i tuppkammens varma glöd Låter inte det bra?» »Utmärkt bra», sa jag. Men inom mig så önskade jag, att champagnen skulle vara så innerligt hygglig och ta samma väg som ölet, för hvad det tog sig före syntes åtminstone inte. Nu kom Gustaf, som varit och betalt räkningen, hvilken han tagit emot utan att blinka. Det trefliga med honom är, att lika svår han är att få till en utgift, lika lätt tar han den se’n. Alldrig något käx, inga sura miner dagen efter. Hade jag fått se summan, så hade jag bestämdt dånat på fläck. Isynnerhet hade jordgubbarna fastnat mig i halsen som en syndig lyx. Men nu visste jag af intet och njöt ostörd min tillvaros poesi. »Snygg trädgård det här. Hva?» sa Villy och släppte ut cigarröken i ringlar. »Jaha–ja–a–», svarade jag. »Hvad för något! Är inte tant Lova nöjd?»