Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer till hvar och en , huru det skulle gå, om någon af oss genast ifrån Akademien och utan att tjena i de ringare befattningarne sattes till Contoirs-chef, eller, utan att hafva genomgått graderne, blefve ifrån utexaminerad cadet, chef för ett Compagnie och skulle hålla ordning i en casserne eller ett läger. Med all kunskap om arbetsordningar och reglementen skulle vi varit oskickliga att behandla underordnade, intill dess vi uti sjelfva yrket inhämtat vana dervid. Jag tror således arbe tande på verkstad äfven i detta hänseende vara nödigt, och anser den genväg Utskotten föreslagit olämplig. I afseende på alternativen att blifva mästare vid 21 eller 2-i år, får jag, under förutsättande att en Gesäll verkeligen arbetat på verkstad, tillstyrka det förra. Kan man blifva husbonde öfver en vidsträckt landtegendom vid 2r års ålder, så bör man ock lika gammal få blifva handtverksmästare , dock med det uppgifna vilkoret, att man genomgått verkstaden, emedan framgången af landtbruk, min - 326 Den 30 Augusti J. m. dre ån af slöjder, synes komma an på husbondens egen sakkännedom. Herr Hjerta : Jag tror, att Herr von Hartmansdorff fåstar för mycken vigt vid det mechaniska af yrket. Afmindstone har jsg sett personer, som utan att någonsin hafva funnits på verkstad, åro så skicklige, att de skulle vara vida båttre mästare, ån de, som varit uppfödde å verkstad. Derföre anser jag ej detta vara af så mycken vigt. Deremot år jag med honora fullt ense, att man bör få blifva mästare vid 21 års ålder. Jag tror, att de skål Herr Cederschjöld anfört, åro de vigfigaste i det fallet, och att Utskotten åtmindstone ej borde hafva bestämt mera ån 23 års ålder, ty annars kan ej Grundlagens föreskrift uppfyllas. Hår förekommer äfven den omständighet, som varit förut omtald, att man skall hafva prestbevis, att man år god Christen.
Vid Lagtima Riksdag hafva nemligen Rikets Ständer fått full magt och myndighet att i Riksdagsbeslutet sjelfve utfärda uttrycklig Riksdagskallelse, med nödiga föreskrifter i afseende på Riksdagsmanna-valen, och således äfven för tiden till deras anställande, hvilka föreskrifter vederbörande Corporationer och Embetsman blifvit ålagde att vid ansvar efterkomma; och detta tydligen, på det alt Ständerna må vara så mycket säkrare att, alldeles oberoende af Styrande magten, ovilkorligen; kunna sammankomma; hvilken säkerhet utgör den förnämsta constitutionella borgen för möjligheten att bevara alla deras öfriga rättigheter. — Men vid Urtima Riksdag hafva Regeringens rättigheter i dessa afseenden blifvit inskränkte, just för alt sättas ur stånd att träda Ständernas för nära. Riksdagskallelsen får nemligen ej kungöras tidigare, än 5o:e dagen före den, till hvilken Ständerna sammankallas; ty eljest hade, då Konungen dröjt öfver 12 månader utrikes, eller varit sjuk öfver 12 månader, eller aflidit antingen utan Thronföljare eller ock med en som vore minderårig, SlatsRådet kunnat godtyckligt bibehålla Regeringen vida längre, än Lagstiftaren ansett med god ordning J7° Den 12 Februarii f. m. och Rikets väl öfverensstämmande. Och i händelse krig eller andra olyckor förmådde Konungen att sammankalla Rikets Ständer till Urtima Riksdag, borde deras sammanträde ej kunna fördröjas, på det att olyckorna ej måtte hinna blifva alltför invecklade och svåra att bota. Likaledes får kallelsen till Urtima Riksdag ej kungöras senare än 3o:de dagen före den, till hvilken Ständerna sammankallas; ty eljest hade, genom kallelsens fördröjda kungörande, Ständerna kunnat beröfvas nästan hela deras motions-rätt, och de vigtigaste saker afgöras, innan Stånden ännu hunnit rigtigt samlas. Vidare torde invändas: att ConstitutionsUtskottet emedlertid har förklarat saken vara af så kallad constitutionel beskaffenhet, och att denna Utskottets dom icke kan jäfvas.
M:s disposition utbetala det kapitalbelopp, som enligt ofvannnförde beräkning erfordras för anläggning af Jernvägsstambanah från Stockholm till Götheborg, och med. afdrag of sträckningen mellan Örebro och Hull, om hvilken anläggning vägoch vattenbyggnads-styrelsen då borde för Statens räkning genast gå i författning.» Jag ber Hrrme lägga vigt på detta uttryck i K. M:s Propos. »Om hvilken anläggning vägoch vattenbyggnads-styrelsen då borde för Statens räkning genast gå i författning» ty omisskänneligen visar sig här, den af ett enskildt bolag bearbetade banan emellan Köping och Hult hafva ingått i beräkningen till en minskning af Statens anläggnings kapital. — K. Propos. af d. 10 Dec. 1853 — innehåller derjemte en upgift att Jernvägar i Sverige skulle kunna åstadkommas med en utgift af 333,333 Rdr 16 sk. bko eller efter vår nuvarande beräkning 500,000 Rdr Rmt per svensk mil, äfvensom att de utländska Jernvägarne kosta öfverhufvud 700,000 Bkd eller 1,050,000 Rmt. Rätta förhållandet är dock, att t. ex. dé engelska hafva upgått till 4,200,000 — å 3,357,000 Rdr Rmt; de franska från 3,300,000 till 2,706,000; de amerikanske från 757,000 till 375,000 å 300,000, de belgiska till 1,725,000 Rdr Rint. För Jernvägsfrågäns studerande skickades äf franska Regeringen den utmärkte till namnet kände Michel Chevälier till Amerika, der han uppehöll sig för sådant ändamål i 2 år, och ur hans högst intressanta artikel: »Sur les chemins de fer» hemtar man den upljsnirig att om Frankrike tillegnat sig det Amerikanska sättet att gå tillvägd, skulle det otvifvelaktigt för samma summor som det nu på Jernvägarne utöst, haft en dubbel våglängd af Järnvägar.
Ehuru Lag g c nia niedgifwer, att högre och widsträcktare kunstapcr erfordras anda ifrän Soldaten till Falt-Marstalkcn, sä ar det likwal icke sä obetydligt den förstnämde behbfwcr karina, att dct kan läraS pä n^ra fä dagar, om icke man kan antaga en omanlig fattningsgäswa och häg för krigstjensten hos dem, som blifma twingade dertill. Vland denr, som sjclswe walt detta yrke, har ätminsione jag sett ätstillige, som behöft mänga dagar, endast för att öfwerwinna rädsla wid att aftrycka sitt gewär, fastan blott laddad med löst krutDen som icke af egen erfarenhet kan bedöma hwad en duglig Soldat bör kanna, och hwad tid han behöfwer till att winna nödig öfning, stall säkert, om han antager z dagar wara tillräckligt, finna märt Militair-Bcfal alltför besynnerligt, fvm hwarjo är stera mannder kunna hälla pä med en öfning, söm för Soldaten är beswärlig, och blefwe sä mycket mera plågsam, om dermed icke äsyftades någon wcrklig nytta. Att den excrcice hwarmed Soldaten manligen fysielsattes, mycket torde kunna förenklas, tror jag ocksä, men dä anser jag icke dest mindre/ alt den derwid besparda tiden bör begagnas till att öfwa Soldaten uti sädant som uti krig mera förefaller, och jag tror, att ett Regemente i Militairistt afseende skulle winna mer af en so mils marche, än af alla de granna rörelser, som pä ett Regements-möte manligen öfwas. Men att närmare äterkomma till ämnet, fär jag underställa Midderstapcts och Adelns upplysta pröfning, om De det stulle. blifma utaf en wasendtlig nytta, att utom hwad Lcconomic-Utstottct uppgifvit, en govo man Jagare, organiserade pa sätt, som de Wermlandsta, genast uppsåt, fes.
Fredrikas enda tröst var arbetet för den afhålha. guvernanten, M: lle Frumerie, hvilken enligt ett af modern upp#) Se Fredrika Bserners sjiilfbiogsnfiska anteckningm, bref och efterlWmii: ~~cIe skrifter, jhte en teckning af liemes lefnsd och personlighet, utgifiia af Ch. R-r. gjordt ' system bibringade de unga, flickorna allt hvad som på den tiden ansaps tillhöra en förfinad kvinnouppfostran. B Denna uppfostran S, sk13 ver Fredrika sjalf, o var af en ganska allmän art. Man proppade mitt hufvud fuilt med vackra läror emot fifängan och satte in i mitt hjerta f i - fängan själf. w Vid 15 år fick hon läsa Pomaner. Genast började hennes fantasi spela. Hon väntade att en riddare skulle komma och enlevera henne och spanade troget efter honom. genom vagnsfönstret, när familjen for till kyrlian. Neri allt som hon blef äldre växte hennes tankar och hennes åtrå. Läran om den stränge, straffande Guden hade satt skräck i hennes barnahjarta; nu började hon fråga, men afvisades med förklaringen, att man fick icke fråga, endast blindt tro, och wunder sträfvm att döfva vilda kanslorw gick hon. för första gången till Herrans nattvard. Begäret att lära och begäret att njuta stego allt högre i hennes sjal, men intetdera fann nigon tillfredsställelse. Kom s i i Augusti 1821 den stora familjeresan genom Europa i tiickvagnar, far och mor och fyra döttrar samt betjent. Fredrika förde en dagbok, som af en händelse kommit i vårs händer, och däri klagar hon öfver de Tantali-kval hon led i medvetande af allt det sköna och härligt i iiatur och lronst, som hon kunnat njuta och lära af, om hon fått se och studera dem i frid och frihet och ej fört hvardagslifvets molndigra h m e l med sig i tackvagnen! För de harligaste skatter i viklden hade Fredrika och hennes systrar e j velat göra om den resan. D i de iiterkommit till hemlahdet blef familjelifvet om möjligt ännu tyngre och stormigare.
Jag resonnerade, till och med ej utan min vanliga nyktra humor. Men det hjelpte ej. Jag sade mig att det redan skulle varit annorlunda om jag till middagen fått en röd biff i stället för den magra stekta sill som jag knappt kunnat äta. – Jag visste att det var humoristiskt, men skratta kunde jag icke. Jag var ensam; det var det enda jag kände, det var ledmotivet i stämningens alla variationer. Ensam och fattig. Fattigdomen föll ned öfver mig liksom askregnet öfver en stad som begrafves, – dödande, förlamande. Eller också var jag på ett vrak, som alla lemnat, och som drages obönhörligt ned i böljehvirfveln. Så ensam att mitt sista skri skall qväfvas ohördt. Med Axel tycktes mig allt samband med den yttre verlden vara afskuret. Det föreföll mig som hade jag lik en skugga varit bunden vid och tagit form efter honom och så genom förrädiska trollkonster dömts att föra en onaturlig, på en gång sjelfständig och overklig existens. Det såg ut som skulle jag börja allt från början igen. Jag hade glömt att mitt literära arbete icke var utstruket och ogjort, samt att äfven det är ett samband med den verld, från hvilken jag är skild som genom tjocka murar. – Intelligensens – konstens varma, fria, ljusa verld. Der det fins så många törnen, men också rosor ibland. Der lidandet dras ihop som tunga svarta moln, men der himlen också är blå – ibland. Icke som här, alltid grått i grått, och nakna fattiga dvärgbuskar, som aldrig slå ut i blom. Så kom brefvet från fru Horten. Talade om mina skizzer och framtidsarbeten. Det väckte mig. Jag slog upp ögonen liksom i förundran. Skulle jag kunna arbeta? Hade jag då utfört något på egen hand! Jag började räkna öfver mina skizzer och mina möjligheter, och hoppet ruskade på sig, fast svagt ännu. Christian kom in med en tidning för att läsa vid min lampa; han nändes icke tända i salen. Jag var ovänlig, jag så godt som körde ut honom, och i beckmörker gick jag några slag i trädgården för att få mitt sinne i jemvigt igen.
Om nu reserv-räntorna, i anseende till deras ringa belopp, härvid ej tagas i beräkning, utgöres således stats-verkets ersättning för ifrågavarande utgift af dels sistnämnde belopp 2,408 R:dr 33 sk. 1 i r:st. och dels räntan å förstnämnde fond, som efter fem procent skulle utgöra omkring 2,000 R:dr, tillsammans 4,408 R:dr 33 sk. 1$ r:st. B:ko eller i rundt tal 6,000 R:dr R:mt; och då del erforderliga stats-anslaget är af E. K. M:t beräknadt till 16,000 R:dr, kan således antagas, att stats-verkets årliga uppoffring på det liela ej komme att utgöra mer, än omkring 9,400 R:dr R:mt, dervid dock äfven bör lagas i betraktande, att de säkerligen ganska betydliga kostnaderna för tillvägabringande af den ifrågaställde hemmansoch ränteförmedlingen härigenom blifvit för stats-verket inbesparade. Rikets Ständer hafva alltså, i öfverensstämmelse med hvad E. K: M:t behagat i Nåder föreslå, dels medgifvit, att öfverskolts-räntegifvarne i Blekinge län. från och med nästkommande år, må utgöra dessa räntor utan förvandling efter samma grunder, som före. år 1844 voro gällande, äfvensom all reserv-räntorna fortfarande må på enahanda sätt erläggas, dels oek, lill betäckande af den brist, som i följd af denna förändring måste uppstå vid liqviderande af de så kallade tillskotts-räntorna, hvilka ränte-lagarne äro berättigade alt efter ärlig markegång uppbära, beviljat och till utgående å Riksstat e n s femte Hufvud-titel anvisat ett (örslags-anslag af 16,000 R:dr R:mt, under vilkor, att de uti E. K. Mils Nådiga Proposition omförmälda, till ersättning härför afsedda medel komma att lill stats-verket och Riksgälds-kontorel, på sätt i Nåder föreslaget blifvit, inflyta.
Hans Excellence Herr Grefve von Platen: Då en värd talare nämnt, att det borde uppgöras en allmän plan för Strömrensningarne, får jag blott tillkännagifva, att Konungen för två år sedan befallt, att tredje Departementet af StorAmiralsEmbetet skulle taga dessa saker om hand, och gifvit detsamma eu Instruction, hvilken äfven innefattar, att det skall inkomma med ett sådant förslag. I följd deraf hafva undersökningar blifvit gjorde, och man har be - \ Den 5 Mars f. m. mödat sig, att i möjligaste målto följa Instruclionen. Härom vittna berättelser, som äro allmänheten bekante. Men ämnet är så omfattande, att jag tror det ej vara möjligt ännu, med de upplysningar och den tid man har, att uppgöra en allmän plan för framtiden, emedan hvarje sak fordrar en vidlyftig undersökning på stället öfver hvad man har att vänta, äfvensom att göra. Det är endast genom noga afvägningar, scientifiqua undersökningar och noggranna calculer, man kan komma till några säkra beräkningar. Det synes som man ännu ej vore rätt ense om principen, hvilken måste följas; ty då jag hört yrkas, att, der en stor och betydlig transport redan äger rum, behöfvas ej allmänna medel användas, kunde denna sats leda derhän, att ställen, der ingen transport finnes eller kan bli, äro de, som böra understödjas, i fall man kan uppsöka sådane, som äro af denna art. Jag är ej af den tankan. Hvad Bolagen i Wermland angår, så är det riktigt, att anslag äro dem lofvade, men under vissa vilkor, som ej blifvit uppfylde. Det har nemligen bandt, att man ej funnit de första förslagen nog fullständigt uppgifne, efter Bolagens eget yttrande. Det blef befallt, att nya förslag skulle uppgöras, innan anslagen fingo lyftas. Dessa hafva blifvit uppgjorde, och då funnos de gamla så felaktiga och af en så skiljaktig beskaffenhet ifrån de sednare, att några Bolag ej vågade företaga arbetena, utan 252 Den 5 Mars f. m. skiljdes åt, och andra förblefvo tillsammans, för att erfara hvad understöd de kunde hafva att vänta.
Örn det vore möjligt att hålla hand öfver folkstockens minskande, torde det dock förekomma en hvar något svårare att efter behof afpassa dess okände och befordra dess pioductivitet. Måhända uti den statsekonomi, för hvilken non sens och bon sens är synonymt, ligger möjligheten att reda denna fråga. Kunde vi förflytta oss till Jasons och Cadtni tider, då man blott beböfde tillreda jorden och så vissa saker t. ex. ormländer, för alt skörda en hel åker med menniskor, så skulle jag medgifva både nyttan och riktigheten af ofvannämnda sats, att afpassa arbetsclassrns productivitet efter behofvet; men, ty värr, lärer sjelfva tron på Cadmo-Jasoniska sältet alt odla menniskor vara svårt att inympa på närvar, tid, ehuru jag vill medgifva, att detta slags industri skulle åtminstone i Sverige kunna blifva af verklig stalstkonomisk nylla. För alt återgå till motionen om kronogatulius oell bygata, så funno Utsktn isynnerhet betänkligt, att jag föreslagit bygatas uttagande vid blifvande enskiftet), eller såsom de uttryckte sig, alt ett sådant förslag skulle inympas uti sk i ftessladgan, hvars ändamål, etil. Utsktns mening, vore alt spränga de täta massorna af hopträngda bostäder uti byarna. Kan bygatas uttagande tillvägabiingas vid andra tillfällen än vid enskiften, har jag intet deremot; före desamma torde det dock ej vara behöfligt och efteråt omöjligt. Hvad skiftesstadgans, eller rättare den s. k. enskiftningens ändamål eller syfte angår, så torde det ej fullkomligt förhålla sig dermed såsom Utsktn svnas vilja tro, elier att det ej skulle vara annat än det obetydliga, att spränga de täta massorna af hopträngda bostäder uti byarna; det vore en skam äfven för Sveriges statsekonomer att derpå använda millioner.
I förra ?lenum afgaf jag yttrande mot samtelige ftskottens FinanceBetänkanden, och jag anhåller, alt detta yttrande må få åtfölja denna återremiss. Jag skall nu tillägga något i anledning af några här fällda yttranden. Här har blifvit yttradt, att närvarande silfverfond skulle vara tillräcklig; sådant har Utskotten ens icke vågat påstå. En blick på den åtföljande tabellen visar de Bankens tillgångar, som ej äro disponible, och sorn skulle göra tilltaget mera än vågsamt. Följden blef, att alla Kapitalister i och omkring hufvudstaden skyndade sig att uppsäga si, na Capitaler, för att dermed vara de första vid Bancoluckan, ty alla, som kommo efter, sedan silfverfonden vore medtagen, kunde ej erhålla annat än anvisningar på Bankens intecknade fordringar och namn. Enskilt protesterar jag således mot all utväx*- ling, förr än den utan våda att åter upphöra kan ske, och jäg bestrider högtidligen all utväxling, som*sker på grund af rättighet för Fullmägtige att upptaga utländska lån; ty det vöre lätt gjordt, att beräkna da - Den g J u 1 i i f. ro. % gen, då en på lån grundad växling af sig sjelf skulle upphöra. Jag instämmer deruti, att fonden genom silfveruppköp ökas, till cless växlingen utan risque kan ske. Här har blifvit yttradt, att creditif för Fullmägtige vore bättre än lån. Det är sannt, ty lånet upptages icke förr än det beböfves; men jag väntar af Fullmägtiges omtänksamhet, att i allt fall icke begagna rättigheten, om den blifver dem lemnad, förr än som behöfves. Jag bestrider i alla fall utländska lån, enär Bankens offentlighet är medgifven, och allmänheten känner förhållandet, samt således kan förut bestämma dagen, då den på lån grundade växlingen upphör. Man har anfört, att Banken borde äga rätt förvandla fastighetslånen till lån mot silfverränta, eller ock uppsäga lånen: Detta lä rer ej stå tillsammans med ett redan fattadt beslut, genom hvilket lånen beviljades. Den afgifne reversen kan ej ändras genom ett nytt beslut, och ej medföra annan verkan än ordalydelsen innehåller.
Vid pröfning af detta ärende har hos Rikets Ständer i betraktande förekommit, hurusom behofvet af en pensions-inrättning för borgmästare i rikets städer utom Stockholm samt för kommissions-landtmätare jemte deras enkor och barn, äfvensom billigheten deraf, att detta ändamål genom bidrag af allmänna medel befrämjas, äro af Rikets Ständer, hvilka sjelfve väckt fråga om åtgärder för sådan pensionerings tillvägabrindande, ej mindre vid sistförflutna än föregående riksdagar insedde och erkände, hvadan den omständighet att, såsom ofvanberördt är, delaktighet uti civilstatens pensions-inrättning nu blifvit bemälde tjenstemän förvägrad, icke utgör giltig anledning för Rikets Ständer att frånträda det, under förutsättning af nämnda delaktighets medgifvande, vid sisth riksdag fattade beslut om beviljande åt civilstatens pensions-inrättning af ett serskildt årligt anslag af 8,800 r:dr. Men ehuruväl Rikets Ständer, vid sådant förhållande, instämma uti det af E. K. M. i nåder framställda förslag angående detta årliga bidrags ingående till en från civilstatens tjenstemannasamt enskilda enkeoch pupill-fonder afskiljd fond för pensionering af borgmästare och kommissions-landtmätare samt deras enkor och barn, hafva Rikets Ständer dock ansett meranämnda statsbidrag icke skäligen böra utgå förr än från den tid, då, efter det erforderligt antal af nämnde tjenstemän sig till deltagande i den serskilda pensions-inrättningen anmält samt delegarnes årliga afgifter, pensions-beloppen och öfriga regie menta riska föreskrifter för samma inrättning blifvit af E. K. M. i nåder fastställda, säkerhet eller åtminstone sannolikhet är för handen att ifrågavarande pensions-anstalt må kunna, utan behof af vidare understöd utaf allmänna medel, framgent ega bestånd.
Härefter upplästes på begäran af Hr Bogeman, Carl Adolf, följande i afseende på bevillmn af privat-banker af Frih. Raab och Hr Aminoff afgifne vid Utskts betänk, lögade reservationer nemi.: 1:0 ”Man erkänner, att associationsandan — denna mäktiga häfstång till upplyftande af all idustri — bör väckas, befrämjas oell uppmuntras; man erkänner, att tillförsigt till bestående lagars helgd är villkoret för kapitalernas användning i stora, pä mångårig verksamhet beräknade, företag; man erkänner, att statsmakternas egen värdighet fordrar, att den eua af dem ej må använda sin makt för alt paralysera den andras bud, och likväl drager man ej i betänkande att tillstyrka R. H. St. all bruka eller rättare missbruka deras oinskränkta beskattningsrätt till en åtgärd, som står i uppenbar strid emot dessa sanningar! Aktieägarne i de gamla privalbankerne hafva onekligen förtjent penningar, — del är sannt — men hafva de dermed begått eli fel, för hvilket de nya privatbanks-delägarne skola straffas? Eller dväljes man ännu med den falska längesedan förkastade satsen i statsläran, att hvad den ena medlemmen i samhället förtjenar, förlorar den andra? Mäklar eller vill man ej förstå, att det alltid är samhällets vinst, om individer eller bolag inom detsamma förkofra sig, och att en sadan förkofran kan vara fullt förenlig med andra individers sanna fördel ? Jag vill ej hår inlåta mig i en utförligare undersökning om halten af de sig så kallande ”privatbankshalarnes” påstående, att privalbankerne, genom de lånelillfällen, de erbjudit, skadat samhället och utgöra vampyrer, som suga landels must m. m.
Jag äger för ringa sakkännedom, att derom Den 30 Maji' c. m, 77 9 fälla ett bestämdt omdöme, och väntar derföre, att denna fråga utredes af de lagfarne man här finnas, Herr Grefven och LandtNarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg Lagoch OeconomieUtskottens ifrågavarande Utlåtande böra, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskotten återremitteras. Ropades Ja och Nej, I anledning hvaraf Herr Grefven och LandtJ Marfkalken gjorde proposition till bifall af berörde Utlåtande, hvilken proposition medJabé^ svarades. Föredrogs å nyo Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottens den i4 dennes under N:o 60 afgifne, samt den 27 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde Utlåtande, i anledning af yrkad befrielse för Nämndemän från skyldigheten att biträda KronoBetjeningen vid allmänna syner och besigtningar. Herr Gyllenlieim, Eric Gujtaf: Nämndemän äro, enligt Allmänna Lagen, blott skyldige att vid Domstolen förrätta tjenst samt verkställa sådane göromål, sorn närmast dermed hafva sammanhang. De njuta för deras tjenst icke någon egentlig lön. Om de nu skulle, på sätt Högloflige Utskotten föreslagit, sysselsätta sig med liera för deras befattning främmande gö - Den oo Maji e, m, romål, skall följden ovilkorligen blifva, dels att Nämndemännen icke kunna, såsom sig bär, vara oatbrutit närvarande vid Tingen, eller bestrida de från deras rätta bestämmelse oskiljaktiga åligganden, dels att de blifva så öfverhopade med lönlösa besvär, att man får vida större svårighet än hvad som redan erfares, att finna skicklige personer och hemmansägare, hvilka åtaga sig Nämndemans-befattningen.