Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi ha talat om Mellin i egenskap af mångsidig författare, i egenskap af den hjelpsamme vännen, den intresserande beskyddaren för de många okände litteratörer, poeter, artister eller andra konstnärer, som sökte hans råd och beskydd, och vi ha också sett en liten bit af honom som sällskapsman, men vi ha icke talat om honom såsom prest. Dock, innan jag yttrar något om det enskilda intrycket af honom i sjelfva utöfningen af det presterliga kallet i dess heligaste mystèrer, vill jag anföra hvad Blanche, som var en sin tids upplysta organ, yttrar om Mellin i egenskap af en kyrkans man. »Men vi hade så när glömt Den kristlige predikaren i 3 årgångar, utgifven af honom 1839-41. Mellin är som bekant prest, och den tiden komministersadjunkt i Stockholm (i Clara). Frisinnad i de politiska frågorna, hvilket de högvördige hade svårt att smälta, var han deremot i den religiösa måhända mera statskyrklig än som smakade vännernes krets. Men en prest, sådan som Mellin, prest i lefvernet så väl som i läran, kunde ej vara annat än tolerant, om han också ogerna tog emot sina politiska vänner i sakristian. I Mellins predikningar, liksom i hans förebild Franzéns, skönjer man emellertid ett bemödande att ställa det poetiska elementet, hvaraf båda voro så mägtiga, alltför mycket under det dogmatiska, liksom vore i en predikan inspirationen en synd; utan den fria utflygten af sin inspiration, månne väl Wallin blifvit den »domsbasun på Zions berg» som Tegnér kallade honom? Herrans tjenare i gamla testamentet voro, skulle vi tro, skalder om någon varit det. Och är väl sjelfva Kristi lära annat än den högsta inspiration, vällande fram som en väldig flod, den aderton seklers prosa med alla sina förvrängningar och konstgrepp förgäfves sökt grumla och afleda. Men, statskyrklig eller ej, är dock Mellin – vi veta det nog – en herde såsom få, oss veterligen, äro.
Hufvudstaden något tillskott för dess underhåll och placerande icke är att förvänta, funnit nödige medel icke böra saknas dertill, i synnerhet som med Inrättningen blifvit afsedt, icke blott Hufvudstadens fattiges betjenande, utan äfven en tillgång för medellöse sjuklingar ifrån Landet, att derigenom hämta hjelp och förbättring, har, enär jemväl andre Ledamöter inom RiksStåudcn, Hr Munck af Rosensköld, samt Hrr Montan 44 Stats-Utskottets och Winberg yrkat anslagets beviljande för Inrättningens behöfliga utvidgande, ansett sig, i anledning af förrberöYde anmärkningar, destomindre böra frångå sitt redan afgifna Förslag, som dermed blifvit förenad det vilkor att summan blott till nästa Riksdag bör beviljas, och dess ändamålsenliga användande stå under SundhetsColIegii uppsigt. Anslagets beräknande ifrån och med detta år kan Utskottet icke föreslå, då alla på Stat uppförde medel icke kunna komma i fråga att utgå för än den nya RiksStaten vidtager att vara gällande; • Och att för innevarande år anvisa utbetalandet deraf på Öfverskotten af StatsVerkets inkomster, dertill tror Utskottet sig äfven sakna skäl. d) beviljandet af den utaf K. M:t i Nåder föreslagne förhöjning af 3ooo R:dr i anslaget till farsoters och smittosamma sjukdomars botande. Inom H. Ridd. och Adeln hafva, i afseende härpå, H:rr Cederschöld P. G. och Crusenstolpe M. J. , förenat sig med Herr Lefrén i dess inom Utskottet yttrade serskildta tanka, att det väl borde vara Statens åliggande att förse
Jo, svarar Arsëne Houssaye, » passionen är nu för tiden naken som verkligheten själf, t. o. m. när den är sann. Om den kläder sig i poesiens dräkt, gör den soni backantinnan, hvilken under vinlöfvet gömmer ett af sina bröst för att desto bättre kunna gifva det andra till pris åt faunernas lurande blickar. » Här gällde det sålunda för Feuillet att söka — icke efter en regel utan efter ett undantag. Och hur han nu letade i Paris^tora värld, fann han äfven sin typ i en liten väld krets af kvinnor. » De äro » — skrifver han om sin utsökta élite-kår — » hedningar liksom de sköna och världsliga katolskorna under i6: de seklet, älskare af lyx, rika tyger, dyrbara möbler, konst och literatur, af sig själfva och af kärleken, och liksom Maria Stuart färdiga att åter bli kristna under bilan. » Feuillet fann hos kvinnorna sin romantiska lidelse. Feuillet blef den lidelsefulla kvinnans skald. Än heter hon Charlotte, än Onesta, än Julia, än åter Leonora, kejsardömets Dalila. Hon liknas vid en staty, en gudinna, en Afrodite, en af mytens prinsessor, en af Roms kejsarinnor. Än längtar hon tillbaka till den antika orgien, än till renässansens öfverdådiga kärlek. Charlotte i Grefve Camors kallas för en gudinna. » När hon satte sig i rörelse kunde man nästan tro, att hon nedstigit från en piedestal. Hennes hufvud föreföll väl litet, alldeles som på de grekiska statyerna. Hennes mjuka och rörliga näsborrar tycktes vara urholkade i genomskinligt elfenben af en fin mäjsel. Hon hade det främmande och en smula skygga uttryck, som man antager, att jaktnymferna egde. » .. ■ Hon vet, att hon är skön, kroppen är hennes gud; drömmer hon, är det om en passion utan gräns. » leke » — säger hon — » om dessa små intriger, dessa futtiga känslosvall, dessa amouretter, som jag ser öfverallt i världen. Kvinnor, som öfverlemna sig för så litet, måste i sanning vara eländiga varelser.
I afseende å 6:te punkten i betänk., sorn handlar om förändring och reduction af räntepersedlarna, förekommer en sak, som jag anser motarbeta det ändamål, Utsk. synes vilja understödja. Pag. i5 lif. e, föreslår Utsk., att förhållandet emellan den gamla och den genom förenkling tillkomna nya spannmålen skall bestämmas länsvis, eller åtminstone för hvarje fögderi. Detta anser jag vara olämpligt, emedan det möjligen kan föranleda till förlust för den ena på den andras bekostnad; utan tror jag, att berörde förhållande bör uppgöras särskildt för hvarje individ. På grund af dessa mina anmärkntr anhåller jag örn återremiss. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller att få tillägga en anmärkn. i afseende på räntepersedlars lösning med penningar. Då lösen utgått till indelningstagare, hafva ifj sk. b:co forsellön på hvarje tunna erlagts utöfver lösningspriset; men då räntan ingått till Kronan, har sedan sista riksdag en sådan afgift icke ägt rum. Skälen till en sådan olikhet i besvär för räntegifvare, ofta inom samma by, hafva icke blifvit framställda, och jag kan icke upptäcka någon billigbetsgrund derför. Kronans förlust är deremot påtaglig och ibland dubbel. Det händer understundom, att ett visst hemman, t. ex. A, måste enligt författningarna befrias frän räntans utgörande till indelningshafvare, åtminstone för någon tid. Indelningshafvaren skall då hafva sitt igen. Gifvet' Kronan honom annan ränta, som han sjelf innehaft i hemmanet B, så kan ej räntegifvaren ålaggas högre afgift till indelningshafvaren än förut till Kronan, och hon måste ur Stats i5 H. 49 Dcu 3o O c to ber f. m. conl. taga bristen, eller tö sk. contant, i forse Ilon på hvarje tunna. Varder sedan räntan af hemmanet
St. genom enskilda riksdagsmän, dels meri förslag alt nedsätta Statens bidrag lill mindre belopp, hvarigenom bågen för dess utförande skulle försvinna, dels att uppskof skulle åstadkommas, såsom det beter, för alt fä taxeringen ändrad, men ulan all man ännu i denna stund ens begärt förordnande härtill för behörig landtmätare, och det kan således icke med något sken af sannolikhet påslås, att taxeringen utgör verkliga skälet till missnöjet, helst en förändring i densamma alltjemt står öppen ali åstadkomma, äfven under arbetets utförande, genom de särskilda skriftliga, medgifvande!!, hvilka äro gjorda af alla ilo öfriga strandägare. Delta vare sagdt till svar pä Frill. C eder ströms framställning. Hvar och en torde finna, att det är endast Aspelands härad, som söker alt för sig bespara de 6.875 ruhne och således undgå deltagande i arbetet, i förhoppning a 11 arbetet der nedanföre i alla fall skall genom större statsbidrag framtvingas och närande härad deraf få skörda frukterna, utan alt deltaga i en deremot svarande uppoffring. Denna båga, eller Emni-äns upprensning, hvilken, 5 H. 77 filo Den 21 December f. m. snm förut är sagdt, under en tid af 70 år varit föremål för såväl länsstyrelsens som Ständers uppmärksamhet, förtjenar allt behjertande, och densamma kommer helt och hållet alt förfalla, derest icke den förändring i förra Ständers beslut blifver medgif veti, som jag i 1 punkten begärt. I afseende pä frågan, huruvida icke slutmeningen af nämnde punkt kunde lägga något hinder i vägen för antagande af min motion, hvad 2:dra punkten beträffar, sä tror jag ej all den blir något hinder deremot, och anhåller således, att 1 punkten mätte bifallas. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff: Ulan att inlåta mig i bedöm mande af locala förhållanden, som tvenne värde talare vidrört, är det endast mot den grundsats i allmänhet, som Utsk. här antagit, som jag anhåller att få reservera mig. R.
Juridisk oreda tror jag ock åstadkommes derigenom, att sådana Mål, hvilka förut kunnat vid en eller tvänne Domstolar afgöras, nu skola handläggas vid två eller tre, och ändtligen tror jag att den största juridiska oredan derigenom uppkommer, att sådane frågor, hvilkas afdömande fordrar särskildte vigtiga kunskaper i alla instantier dragas från de Embetsmäns handläggning , hvilkas skyldighet det varit att förvärfva sig samma kunskaper, till deras, som dertill hvarken varit pligtige eller ägt tillfälle. Jag går att styrka mitt påstående med exempel. Den tydliga 1812 års Enskiftes-Författning, hvars tillämpning erfarenheten redan gjordt lätt, verkställdes åtminstone efter en princip inom hvarje Län, om äfven icke alla Herrar Landshöfdingar, som då skulle tillämpa densamma, derom fattade lika begrepp. Den ställning, hvaruti Herrar Landshöfdingar nödvändigt måste vara till jordbrukaren, gör för dem oundvikligen nödvändigt alt förvärfva sig de ekonomiska Den io December f. m. 335 kunskaper, som erfordras lill b ed öm man det af de vida mer ekonomiska än juridiska Enskiftesgöromålen. Det lärer icke kunna motsägas att Häradshöfdingarne i allmänhet äga mera göromål, än de kunna medhinna, ty eljest skulle de oupphörligt meddelade Förordnanden för Extra Domare vara ett emot Lagen stridande missbruk, hvartill jag icke vill förutsätta att HofRätterna göra sig skyldige. Oagtadt detta förhållande har man ganska hetydeligt ökat Häradsliöfdingarnes arbeten, då man till dem öfverlemnat verkställigheten af nya Skiftesstadgan, och derigenom har man äfven förstört den enhet i tillämpningen, som förut inom hvarje Län ägde rum, då lika många principer vid användandet kunna komma att begagnas, som Domare finnas inom hvarje Län, särdeles som jag tror mig förut hafva visat att Redaction af nämnde Författning dertill ger tillräcklig anledning. Att
På grund af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, yrkar äfven jag afslag å detta Betänk., troende, att vår nu gällande kyrkolag i detta fall gått den rälta vägen, då densamma med straff belägger gäckeri med sakramenten, men deremot icke uttryckligen förbjuder nattvardens utdelande af lekmän. Jag har äfven svårt att föreställa mig, det någon ville å sig taga ansvaret att hafva medverkat till utestängandet af medkristna från begagnandet äf det dyrbara testamente, som vår Frälsare oss i nattvarden lemnat. * Frih. Rehbinder: Den orubbliga högaktning jag hyser för den talare, som yttrade sig näst före den siste, afhåller mig från besvarande af det angrepp emot mig, som innefattas i hans yttrande. Jag vill dock låta honom veta, att jag ganska noga tänkt mig in i detta ämne. Jag hyser aktning för hans mening i frågan, emedan jag vet, att den är grundad på verklig öfverty gelse, och jag hoppas, att han hyser samma tanke om mig. Mitt förordande för detta lagförslags antagande härleder sig egentligen derifrån, att jag anser det vara ytterst vådligt, att personer, drifiia vare sig af andligt högmod eller någon annan bevekelsegrund, resa omkring i landet, predika och utdela nattvarden, samt sålunda utbreda oro och misshälligheter inom församlingarne. Sådant är en oordning, som, enl, min åsigt, måste stäfjas. Den siste värde talaren har väl förmenat ett sådant förfarande icke innebära något gäckeri med det heliga nådemedlet, Den 14 November. 35 men kan väl större gäckeri dermed bedrifvas, än då en person, som icke är till prestembetet invigd, företager sig att på eget beråd förvalta det heliga sakramentet beli åt andra personer meddela syndernas förlåtelse? Ett sådant företag innefattar, åtminstone efter mitt begrepp, det grofsta gäckeri med vår heliga lära. Så länge vi ega en Statskyrka, är det väl nödvändigt, att dess heligaste handling utöfvas af den,' som är dertill ordinerad.
Brefvet af den 22 Februari t 834» hvarigenom Kongl. Majit, uppå ansökning af Majoi’en P. U. Gussander, i Nåder bifallit, att Ilofkamereraren Ahlmarks på Gussander och dess hustru öfverflyttade lån, hvaraf vid 1833 års slut återstodo 5,5 09 R:dr, finge öfver fly It as på nuvarande innehafvaren af Säthers Manufacturverk, Bruksidkaren J. E. Kronberg Elson, under vilkor att Kronberg, inom 2:ne månader efter erhållen del af Kongl. Majlis bög.stberörde nådiga beslut, afgåfve sin förbindelse alt åren iS34—i838 årligen den 1 Juli inbetala 1,000 R:dr samt återstoden i Juli 183;). Denna förbindelse har Kronberg jemväl i behörig tid afgifvit och tillika fullgjort första afbetalningen å ifrågavarande lån, hvilket sålunda vid 1834 års slut var nedsatt till 4,5oq R:dr. Beträffande de af Götha CanalDirection uppburna tvenne förlagslån, å 00,000 R:dr hvart dera, hafva Revisorerne inhemtat, att å dessa lån, hvaraf vid slutet af år 1802 voro obetalda tillsammans 07,888 R:dr 42 sk. 8 r., under loppet af år 1833 influtit 18,277 R:dr .87 sk. 4 r., hvarigenom lånebeloppet förminskades till 39,611 -R:dr 5 sk. \ r., men att CanalBolaget genom Kongl. Brefven af den 26 October och den 27 December 1833 erhållit anstånd ined inbetalningen af öfriga under åren iS32 och 1833 förfallna summor till ett sammanlagdt belopp af 22,166 Rrdr 3a sk., först till den i5 Januari och derefter till den r5 April i834, hvilken förmån genom Kongl. Brefvet af den 14 i sistberörde månad ytterligare utsträcktes till den 1 derpåföljde September.
Såsom skäl och anledning till den föréslngne Skatteförsäljningen af Kungsgårdar och Officers-Boställen, har författaren till Projectet dela uppgifvit, att desse Egendomar, på sätt de hittills varit förvaltade, skola mindre väl skötas och icke gifva den afkastning till Folkstockens och Stats-Inkomsternas förökande, som vore att påräkna i händelse de innehades af idoge, sjelfegande och orubblige Svenske medborgare, dels ock sökt ådagalägga, att i förra tider, då ett mera tarfligt lefnadssätt egde rum, de fleste Rikets Innevånare vore verksamme Jobrukare, hvilka af sine åboende hemman hemtade en ymnigare skörd och större Ladugårdsafkomst, än som af senare Innehafvare kunnat åstadkommas, att Krono-Böndernas besittningsrätt äfvensom åboernas å Kyrkogodsen då Var förutan allt Skatte-köp orubbelig samt att före Konung Carl XI:s senaste Regeringsår, Spannemål och flere slags victualier utfördes från Sverige, men att sedan den vidt drifne Reductionen och det eljest prisvärde Indelnings-verket dragit mångfalldiga Hemman ur enskildta egares och Krono-Bönders händer, sådane lifsmedel till större eller mindre myckenhet måst oafbrutit utifrån införskrifvas, ehuru Riket ännu är i den lyckliga belägenhet, att kunna till större delen räkna sine krigare bland närande medlemmar i Staten. Härvid få Krigsoch Kammar-Collegierne till en början underdånigst anmärka, att om den föreslagne skatteförsäljningen af Kungsgårdar och OfScers-Boställen skulle, på dessa af Författaren uppgifne skäl ega rum, borde ock på lika sätt Betänk, om Kungsg. och Offiters-Bost.
Likaledes, och ehuruväl jag uppriktigt delar den af Utskottet yttrade önskan, att biskops-prebende-pasloraten kunde med egna kyrkoherdar förses, på det själavården inom desamma mätte af desse med odelad omsorg desto trägnare vidmagthållas, anser jag dock för närvarande vara alltför tidigt att en sådan förklaring ultala, innan den begärda utredningen lemnat upplysning, om och i hvad mån biskoparnes öfrige inkomster tillå ta prebende-pastoralens omedelbart härefter, på sätt här föreslås, skeende frånskiljande från biskops-stolarne. Önskvärdi vore visserligen, att sådant kunde ega rum, och torde hända kom me den förestående utredningen att utvisa, det nämnda åtgärd, åtminstone i vissa stift, vore verkställbar, utan att nya statsbidrag erfordrades till ersättning lill någon del af den upp kommande löneinkomst-förminskningen, ifall den blefve i annat fall alltför kännbar; men jag tror nödvändigt vara att först afbida hvad den önskade utredningen, om den bifalles, kommer att ådagalägga i samtliga dithörande - Allm, Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 68. 13 rande omständigheter och förhållanden. Ett så ringa uppskof, som tiden till nästa riksdag, tyckes icke vara till möjliga olägenheter så betydligt, att det ju icke vida öfverväges af förhoppningen, alt då kunna på full sakkännedom grunda sina åsigter i ämnet.” Häri instämde doktor Annerstedt, samt prostarne Eurén, Melanderj Traneus och Osterman. Herr prosten Tellbom ansåg, att afdelningens utlåtande, som uti herr friherre Cederströms reservation finnes ordagrannt intaget, bordt vidblifvas. Häruti instämde herr grefve Gyldenstolpeoch prostarne Forssell och Ahlstrand. Rih. till R. St. Granbergs Tryckeri, 1848. Allni. Bcsv.- och Ekon.‘Utskottets Betänkande, N:o öl). 1 N:o 69. Ankom till Exp. Ulsk. d. 22 Apr., kl. 1 e. m.
Allmogen klagar derföre högljudt öfver afvittringens långsamma gång, och dess klagomål synas vara så mycket mer befogade, som det icke heror af allmogen sjelf att fortskynda afvittringsarbetena. För att kunna i någon mån gå allmogens önskningar till mötes, har jag, på sätt min i underdånighet derom till Eders Kongl. Majit aflåtna skrifvelse innehåller, derföre sett mig föranlåten göra ännu tvänne afvittrings-landtmätares anställande inom länet till föremål för Eders Kongl. Majits nådiga pröfning. Såsom jag ofvan haft nåden omnämna, beräknas kustlandets arealvidd till något öfver 230 qvadratmil. Deraf anses ungefär hälften kunna åtgå till områden åt både redan varande och de för anläggning blott ansökta hemman och nybyggen, så att andra hälften bör betraktas såsom kronoallmänning för det närvarande. Men äfven vid pass hälften af den sistnämnda är redan förut disponerad till stock fångst, åt sågverk och för bergverkens behof, hvarigenom endast en fjerdedel af kustlandets vidd egenV ligen utgör odisponerad kronomark, hvilken naturligtvis ligger mest aflägse från hafskusten och de större vattendragen, så vida de närmare mera åtkomliga trakterna först blifvit till hemman och stockfångst uppsökta. De i länet befintliga jernbruk och masugnar äro grundade på skog dels från egna här ofvan inräknade hemman, sorn till större delen äga frälsenatur, dels på några emot fastställd ränta upplåtna skogstrakter. Vidare kan man ungefärligen beräkna, att åkern utgör $ eller 14,465 geometriska tunnland, som gör på hvarje helt mantal circa 25 tunnland, ängarne 10| och skogsmarken 219 qvadratmil, samt att af den sistnämnda lyda under enskildes hemman och nybyggen samt bruken 103, under sågverken 58 samt under kronans fria disposition 58 qvadratmil, hvilka till större delen falla inom de aflägsnaste socknarne Pajala och Ofver-Torneå. Härvid må likväl anmärkas, att af skogsmarken upptaga sjöar, mossar och berg ungefär en fjerdedel af hela vidden.
Kan, i fall nu sagde äro, visas att den, som måttet eller vigten brukat, vetat att det oriktigt varit, vare lag som i 28 § sägs. § 50. Säljer man eller annorledes mot vedergällning föryttrar vara eller annat, hvari man vet fel vara, eller ondt för godt, mängdt för omängdt; straffes med böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler; eller, om brottet är med serdeles försvårande omständigheter förenadt, med straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 31. Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel; och är vid den förfalskning ämne nyttjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes till straffarbete från och med två till och med fem år, 46 Kongl Maj.ts Nåd. Proposition N:o 59. Får någon af de lifsmedel svår sjukdom eller kroppsskada; då skall till straffarbete från och med fyra till och med tio år dömas. Ljuter någon deraf döden; varde den brottslige dömd till staffarbete på lifstid. Bjuder man till annan ut sådana veterligen förfalskade lifsmedel, som ofvan sagda äro, varde, der de ej emottagas, ändå dömd till straffarbete från och med sex månader till och med tvä år. Beträdes handlande eller annan, hvilkens yrke är att sälja eller bereda lifsmedel, med brott, som i denna § sägs, miste han ock den näringsrätt. Begår någon sådant hrott, hvarom denna § handlar, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, dömes för förgiftning elter thy derom serskildt är stadgadt. § 32. Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande eller bjuder man till annan ut veterligen förfalskade läkemedel, de der för menniskors lif eller helsa farliga äro; vare lag, som för hvarje fall i 31 § sägs. § 33. Förleder man, i sviklig afsigt, annan lill oskälig rättegång, höte från och med tjugu till och med tvåhundra Biksdaler. § 34.
»Det var orätt, – brottsligt.» »Nonsens!» Han kastade hufvudet tillbaka som för att med denna rörelse slänga undan hennes påstående. »Jag säger inte att felet var ert; det var kanske mitt eget», sade hon svagt, i det hon sänkte sin blick från hans ansigte ned till bordet, vid hvilket hon stod. Han svarade ingenting, han såg oafvändt på henne, med växande harm och indignation. »Och så vill jag be er resa», tillade hon utan att lyfta sina ögon. »Resa?» »Ja – för att aldrig komma igen. – Rösten hade sjunkit till en nästan ohörbar hviskning, så rädd var hon att uttala dessa ord. Och nu tvingades hon att se upp, men med en enda liksom skyggande blick. Hans näsborrar vidgade sig; han var blek och de bruna ögonen beto sig fast i hennes ansigte medan hans andedrägt flög fram i korta, skarpa tag. »Hvad är det du säger!» Hon stod som en lifdömd. Hon kände hans raseri, men vågade icke längre se det. »Tala! Hvad är meningen? I hans vrede mängde sig så mycket af vapenlös smärta, att den blef dubbelt pinsam. »Förlåt mig», sade hon ödmjukt, och hennes läppar darrade som emot annalkande tårar; »jag kan icke hjelpa det.» »Men du måtte kunna säga hvarför ...» »För det jag aldrig mer skall kunna försvara det. Var barmhertig och res!» Hans ögon blefvo röda i kanterna, och det kom dem att synas ännu större. Hans läppar halföppnade sig, men han endast såg på henne. Hon greps af ångest. Allt detta gaf ett sådant intryck af hudlös känslighet, och hon hade sårat honom så utan förbarmande. »För Guds skull säg att ni förlåter mig och att ni vill resa!» – Utan att tänka på hvad hon gjorde sträckte hon fram sin hand emot honom, – enträget, afbedjande, men han fattade den icke. »Förlåta? Förlåta?» utbrast han och ville skratta. Men i detsamma förvred sig hans ansigte, och det såg ut som skulle han brista i gråt. Hon knäppte samman sina händer och tryckte dem mot sina ögon. Ah, detta var förfärligt – förfärligt!