Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bankoverket. 4 26 så och då det följaktligen ålåge t. f. Myntproberaren Wretman att numera utan annan ersättning, än den som innefattades i hans på stat anslagne lön, verkställa proberingen af de silfvérplantsar, som från Banken till Mynt-Verket inginge, ehvad desamma blifvit till fÖrmyntning eller endast till probering och värdering dit aflemnade, funne Understyrelsen sig icke kunna för ifrågavarande räkning medgifva godtgörelse; så har Myntproberaren Wretman öfver detta Understyrelsens beslut hos Fullmäktige sig besvärat och dervid hufvudsakligen anfört, att då Myntproberaren, enligt Reglementet för Mynt-Verket, icke vore skyldig att probera annat guld och silfver, än som dit inlemnades till förmyntning, och någon ändring i eller tillägg till hvad som i afseende å omfånget och beskaffenheten af Myntproberarens göromål är genom Reglementet stadgadt, icke förekomme i nu gällande aflöningsstat, kunde det ej heller åligga honom att, såsom tjenstepligt och således utan serskild ersättning, verkställa probering och värdering af silfver, som endast i sådant ändamål, vare sig af Banken eller enskilde, till Mynt-Verket inlemnades; att det öfverklagade beslutet i sig innebure den oformlighet, att omkostnaderna för proberingen af Bankens omyntade valuta skulle drabba icke Banken utan Riksstatens 7:de Hufvudtitel, samt att det lör öfrigt icke borde undgå uppmärksamhet att Banken, hvars tjenstemän kunde både väga och räkna men icke probera, skulle, så vida Understyrelsens beslut blefve gällande, komma att erlägga betalning för de tvänne förra bestyren, men icke för proberingen af Bankens silfver, oaktadt just för sistnämnde bestyr sakkunnig persons biträde erfordrades.
Återremitterades. och K:o 44p> angående ny löne-reglering för Riksgälds-Contorets tjenstemanna-personal och vaktbetjening. B Julis. Från Hedervärda Eonde-Ståndst. S. D. Föredrogs ånyo Bancooch Lag-Utskottens Memorial, N.'o 8, med förslag Lill sammanjemkning af de inom Riks-Stånden fattade skiljagtiga beslut vid förehafvande af Utskottens, i Utlåtandet N:o 5, afgifne förnyade förslag till Lag för enskilde Banker. 1, Ståndet lät bero vid de öfrige Ståndens beslut. /. 2, morn. 1 och 2, fordrade ej åtgärd. 3 och 4, likaledes. §. 5, morn. Litt. A., Ståndet antog inbjudningen, angående redactionen af detta moment. Öfrige momenten af §. 5 fordrade ej åtgärd. S. 6, mom. r, Ståndet antog inbjudningen angående redactionen af detta moment. Morn. 2j fordrade ej åtgärd. §. 7, mom. Litt. A. B. och C, fordrade ej åtgärd. Litt. Lät. E. F. fordrade ej åtgärd. §. 8. godkändes. § 9. mom. 1, fordrade ej åtgärd. Ståndet lät bero vid de öfrige Ståndens beslut. §. 10, mom. i ecb 2, fordrade ej åtgärd. §> Prot. Utd>'. den 5 184*• §. r i mom i, Ståndet anlog inbjudningen, angående redactionen af detta moment. Mom. i, fordrade ej åtgärd. §. ia mom. i. Ståndet anlog inbjudningen, angående redaction af detta moment. Mom. 2, Ståndet lät bero vid de öfrige Ståndens beslut. §. 13, forn rade ej åtgärd. §. 14, Ståndet biföll, hvad Utskotten föreslagit. §. i5, morn. i och 2, fordrade ej åtgärd. §. 16, lo dra de ej åtgärd.
Hofrätten måtte beredas stadgande eller föreskrift, hvarigenom nu anförda hinder för konkursmåls handläggning undanröjdes. På denna hemställan hade kongl. Hofrätten uti skrifvelse den 28 Nov. 1851 lemnat det svar, att då något af Rådst.rätten fattadt beslut icke utgjorde föremål för kongl. Hofrättens pröfning, kongl. Hofrätten, som ej ansåge lämpligt att hos Kongl. Majit i ämnet göra underdånig anmälan, funne, hvad Rådst.rätten i ofvanberörde måtto framställt, till någon kongl. Hofrättens åtgärd icke föranleda. I fråga om den åtgärd, hvartill anledning för mig kunde från ett sådant förhållande uppkomma, har jag först haft att anmärka, det vid kongl. Hofrättens behandling af ämnet fråga ej var väckt derom, att något Rådst.rättens beslut skulle pröfvas. Då deremot den fråga, som verkligen var framställd, icke blifvit i annan bemärkelse uppfattad, än såsom föranledande till en underdånig anmälan hos Kongl. Majit; syntes mig kongl. Hofrätten hafva förbigått en annan sida af denna fråga, hvars upptagande det ej berodde af kongl. Hofrättens godtfinnande att anse lämpligt eller icke. Om nemligen Rådst.rättens anmälta förfarande, att lemna utan handläggning vissa cessionsansökningar, för bristande tillgång till konkurskostnadernes bestridande, icke skäligen ansågs föranleda till det afseende på en sådan bristande tillgång, att någon utväg borde påtänkas till afhjelpande af ett slikt hinder för konkursmåls handläggning; så kunde ju ej heller någon ursäkt för Rådst.rättens omförmälte förfarande hämtas från detta hinder; och då borde någon annan utväg vidtagas, för att tillvägabringa rättelse i det onekligen lagstridiga förfaringssätt, som hos Rådst.rätten i Malmö, enligt dess egen uppgift, ägt rum. En sådan utväg kunde icke vara någon annan, än att till vederbörligt åtal öfverlemna de angifna felaktiga åtgärderna; och kongl. Hofrätten tillhörde onekligen att på detta sätt sörja för Jagens åtlydnad, då en annan utväg dertill icke ansågs lämplig.
Om något riktigt system skall uti denna vigtiga angelägenhet kunna stadgas, är det af nöden alt hafva bestämdt antalet af dem, som böra pä detta sätt öfvas, samt beskaffenheten och omfattningen af den sjö-exercis, som bör åt hvarje klass af dessa trupper beredas. Af det föregående finner man, att vid det yttre sjöförsvaret är beräknadt att lill en högre grad af öfning söka äfvensom vid kustförsvaret borde fullständigare öfvas 1,246 d:o och till fullt nöjaktig kännedom om tjensten om bord på skärgårdsfartygen för att kunna begagnas såsom stamtrupp, exerceras 1,932 d:o hvartill komma 300 skeppsgossar samt Flottans befäl och underbefäl, tillsammans 550, eller sammanlagdt en personal af 7,894 man. Med iakttagande af dessa grunder, samt deraf föranledd klassifikation med afseende på öfningstidens längd samt densammas snarare eller sednare återkommande i förhållande till den olika grad af skicklighet som borde framkallas, har det underdåniga förslag till öfning på krigsfartygen blifvit uppgjordt, hvilket jag haft tillfälle underställa Eders Kongl. Maj:ts nådiga pröfning. Deraf visar sig, att vid det yttre sjöförsvaret skulle årligen öfvas, då utrikes station inberäknas, 1,157 man och vid kustförsvaret 1,248 man, befäl och manskap inberäknadt. Den stora kostnad, som dessa öfningar erfordra, har framkallat bemödandet att reglera den på ett sätt, som erbjöd vinnandet af ett någorlunda nöjaktigt resultat, med minsta möjliga kostnad. Hvad yttre sjöförsvaret vidkommer, hafva derföre dessa öfnings-expeditioner blifvit fördelade i 2: ne klasser.
Jag hemställer huruvida detta öfverensstämmer med erfarenheten. För att kunna gifva ett förslag lill en ekonomisk författning för ett land af sä vidsträckt omfattning, som Sverige, hvars ekonomiska förhållanden, i anseende till de spridda provinsernes olika lägen och klimat, äro så högst olika, erfordras hos dem, som erhålla uppdraget, en vidsträckt men noggran bekantskap med hvarje särskild provins egenheter. Men huru kan man vänta en dylik omfattande lokalkunskap hos collegii-ledamölerne, hvilka till större delen, såsom en gifven följd deraf, att de med ringa löner förenade platserne äro föga begärlige för kameral-tjenstemän i landsorterne, der billerne, ehuru knappa, dock bättre motsvara lefnadskoslnaden än i hufvudstaden, besättas med personer, sorn vanligen gjort sin hufvudsakligare praktiska ernbetsmanna-uppfostran inom embelsverken i hufvudstaden? Den för dylika fall behöfliga erfarenheten kan man derföre billigtvis icke af dessa tjenstemän fordra, och man ser ock vanligen, att då frågor af större och me - 346 Den 24 Mars. ra genomgripande omfattning röride den ekonomiska lagstiftningen blifva föremål för Regeringens tillgörande, måste comiléer af från landsorten tillkallade sakkunnige män konstitueras för att behandla dera samt afgifva yttrande i ämnet. Jag tror således, för min del, att den collegiala formens bibehållande icke är nödvändig i någondera af de hänseenden, eller förvaltningsgrenar, inom livillia colhne verka och röra sig, utan att deras åligganden, på ett för Staten och det allmänna i alla afseenden förmånligare sätt, skulle kunna åstadkommas genom en ändamålsenlig förändring i sältet för administrativa och ekonomiska ärendens behandling. Några speciella anmärkn:r hafva blifvit gjorda af en värd talare, hvilka jag anhåller alt få bemöta med några ord.
Klint förehöll henne i skarpa och häftiga ordalag, att hon fattat ett så vigtigt beslut på egen hand utan att rådgöra med sin lärare eller mor, förklarade detta mystiska uppförande såsom en formlig förolämpning mot dem, som hade rätt att fordra hennes förtroende, och talade om det djupt kränkande för en så öm, god och samvetsgrann moder, som doktorinnan, att se all sin kärlek belönad med köld, sjelfrådighet och brist på öppenhet och sanning. Mea svarade på ett sätt, som hon ögonblicket förut skulle ansett omöjligt att någonsin våga, och som hon ögonblicket efter bittert ångrade. Det brusade häftigt inom henne, och hon kände ett oemotståndligt begär att för en gång få gifva luft åt all den ovilja och bitterhet, som under åratal legat och grott på djupet af hennes själ. Hon glömde den vördnad, hon var skyldig sin styfmor, glömde alla sina goda föresatser, och det ena ordet tog det andra, till dess hon slutligen gått så långt, att det syntes omöjligt, att hennes styfmor någonsin skulle kunna förlåta och glömma hvad hon yttrat. Det svaga band, som förut funnits mellan dem, var slitet och skulle väl knappast någonsin kunna återknytas. Hvarken pastor Klint eller doktorinnan hade afbrutit Mea i hennes besinningslösa och lidelsefulla utbrott; hon fick tala, till dess slutligen hennes häftighet uttömt sig sjelf, då hon satte händerna för ansigtet, utbrast i passionerad gråt och störtade ut ur rummet. Samma afton fick hon genom Märtha tillsägelse att genast packa in sina saker och vara beredd att följande morgon lemna sitt barndomshem; efter hvad som passerat kunde hon ej längre få stanna hos sin styfmor. Mea frågade ej, hvarthän hon skulle skickas, eller hvad man ämnade med henne; det var henne alldeles likgiltigt i det tillstånd af fullkomlig hopplöshet och nedstämdhet, hvari hon nu befann sig. Sedan alla gått till hvila och det blifvit tyst i huset, kastade hon en schawl öfver skuldrorna och ilade med snabba steg framåt på den lilla gångstigen, som genom en björkhage ledde fram till kyrkogården. Här, vid föräldrarnas graf, knäböjde hon, lutade ansigtet mot jorden och fuktade mossan med sina lidelsefulla tårar. Det var ännu tidigt på våren, och nätterna voro kalla.
Denna discussion om 72 §. har lemnat vigtiga upplysningar jemväl för den framdeles förekommande realisationsfrågan; äfvensom skälen för och mot förändringen af 72 §. blifvit så tillräckligt uttryckta, att jag ej behöfver på något sätt deri ingå. Jag vill derföre blott yttra några motiver för min enskilda åsigt. Vore här fråga endast om ett veto för Konungen i afseende på den lagstiftning, som rörer myntvärdets upprätthållande, när realisationen en gång blir verkställd, skulle jag ej tveka att dertill lemna bifall; men nu anser jag mig af min pligt, såsom representant, uppmanad alt afstyrka den här föreslagna grundlagsförändringen, emedan jag anser densamma afhända Nationen en af dess vigtigaste rättigheter, näst den att sig sjelf beskatta. Jag anser ock den ifrågavarande magten vådlig för både Regeringen och Nationen, och jag afstyrker således den nya §., icke af farhåga för den tid, som är, eller för den, sorn närmast skall följa på den närvarande (ty äfven för denna hafva vi, i afseende på de personliga egenskaperna, sådana förhoppningar, som gränsa till fullkomlig visshet), men väl för framtiden. Må det tillåtas mig att härvid erinra om de ord, Konungen i sitt throntal yttrat och hvilka förtjena att behjertas, nemligen: ’'Den enskilda menniskans mål är döden; fortfarande lif väntar deremot nationerna. ” Ja! menniskan på thronen och menniskan som medborgare hafva samma mål; Vi, som nu besluta öfver landets angelägenheter, tillhöra alla en generation, som går undan för kommande slägten; men det är för dessa, som vi besluta, då vi åt Styrelsen öfverlåta en magt, som erfarenheten visat, att det ej är lätt att återfå. Vår egen historia har i detta afseende med några betydelsefulla blad skattat till verldshistorien, som visar, att nationerna stundom, med blindt förtroende, öfverlåtet åt älskade regenter en magtutvidgning, som sedermera medfört ånger och olycka för båda. Jag Den ii Mars f. m. Jag får således icke följa min enskilda känsla, utan blott pligten att uppfylla mitt kall sorn representant.
I England kostar det vanliga infanterigeväret, hvilket är af mindre god beskaffenhet, 35 sk. sterb och geväret för gardesregtlerna 52-|- sk. samma mynt, I Danmark betalas hvarje gevär med 20 rigsbankdaler, som gör omkring 27 r:dr Svenskt b:co. Af dessa uppgifter torde R. o. Ad. finna, att prisen å de vid Norrtelje tillverkade gevären snarare under än öfverstiga gevärsprisen i andra länder, och att StatsUtsk. så - 3l2 Den 28 Augusti. ledes icke haft någon giltig grund försitt påstående, att gevärsfabricationen vid nämnde factori blifvit Öfver höfvan fördyrad, särdeles då i betraktande tages tillverkningens obetydlighet derstädes, relativt till hvad den är vid de utländska faotorierna, hvarest machinarbete, i anseende till tillverkningens mängd, med större förmån än vid något af Sveriges factorier kan användas. Hvad åter Carl Gustafs stads factori beträffar, kan ej nekas, då man tager i beräkning den stora cassation , sorn derstädes ägt rum, att ju gevärsprisen vid detta factori blifvit öfver måttan uppjagade; men orsaken härtill torde böra sökas ej mindre i den lilla tillverkningen, hvarigenom förvaltningskostnaderna blifva ganska betydliga i förhållande till gevärens ringa antal, än ock i den omständighet, att för åtskilliga delar af fubricationen finnes blott en enda arbetare, hvilken, 0111 han sjuknar eller af någon anledning lemnar factoriet, icke genast kan ersättas, och ofta icke utan betydlig uppoffring af både tid och kostnad. Dessutom har Carl Gustafs stads factori aldrig varit fullkomligen färdigt, hvartill bristande anslag i icke ringa mån bidragit. Åtskilliga förslag om dess förseende med ändamålsenliga maehiner och inrättningar hafva väl blifvit gjorda; men tillgångarna hafva oftast hindrat förslagens fullföljande. Frankrike äger för närvarande 8 vapenfabriker, af hvilka 4 åro belägna nära östra gränsen. Man har beslutat, alt de sednare småningom borde upphöra och ett stort factori i deras ställe anläggas på den vestra.
Att i sednare 4 Lag-Utskottets Utlåt andt M 30. fället med domare förstås Rätten, lärer icke kunna bestridas; men deri ligger ock en förklaring af ordets betydelse i öfrigt. Förenämnda nådiga bref bjuder äfven, att domaren ej får utfärda lysning innan föreskrifna upplysningar vunnits och undersökning föregått; och med domaren menas här uppenbarligen Rätten eller sjelfva den domstol, som bör behandla skillnadsfrågan. Lysningen är ej eller annat än en offentligen kungjord stämning eller kallelse å den förlupna makan; och sättet för stämningens kungörande kan ej förändra sjelfva saken. Vid sådant förhållande vidhåller Utskottet sin åsigt, att Utskottets förslag ingalunda strider emot eller är oförenligt med de grundsatser, som redan i förevarande fall äro i lagstiftningen gällande; och då i öfrigt emot Utskottets uppfattning af ämnet icke förekommit någon, efter dess omdöme, befogad anmärkning, får Utskottet vördsamt till Höglofl. Ridderskapet och Adelns pröfning oförändradt återlemna sitt afgifna och af två Riks-stånd godkända lagförslag, så lydande: Dä skillnad i äktenskap hos domaren sökes af den anledning, som i 15 Kap. 4 § Giftermåls-balken sägs, må domaren ej utfärda stämning å eller lysning efter den förlupna makan, förr än utredt blifvit att sex månader förflutit från del samma maka begaf sig till utrikes ort. Stockholm den 12 Maj 1857. Reservation: af Herr Friherre Wrede, C.: »Utskottets Betänkande är nu i sitt slut i samma skick som förut, då det af Ridderskapet och Adeln återremitterades och måste jag således emot nämnde Betänkande fortfarande mig reservera. Vår lag, som väl anser att äktenskapet till sin idé är oupplösligt, medgifver likväl att fall kunna inträffa, då ett äktenskap till sitt inre ethiska väsende är förstördt och då dess yttre juridiska form äfven måste upphöra, emedan dess vidare fortfarande vore förnuftsvidrigt. Ibland dessa fäll är i 13
53 brott af alla slag, som den olofliga bränvins-försäljningen eller lönnkrögeriet, hvilken olofliga näringsgren lill den grad utbildat sig, serdeles pä landsbygden, alt, om Rikets nu församlade Ständer icke skulle föreslå, och Kongl. Maj:t, i följd deraf, ej heller i Nåder bestämma ett vida högre vitesbelopp för dylika öfverhand tagande förbrytelser, än hvad af de sammansatta Högh Utskottens majoritet föreslaget blifvit uti 45 §• • nemligen lill to R:dr för första och ao R:dr för alla sedermera verkställde öfverträdelser af de för försäljning af bränvin stiftade stadgar, så skall den olofliga branvinsminuteringen allt mer och mer visa sina förstörande verkningar, synnerligast på det uppväxande slägtet, och mängden af desse Nationens yngre medlemmar snart djupare sjunka uti den depravation, öfver hvars tilltagande man dagligen, nästan ifrån alla orter, förnimmer, ty värr, allt för mycket grundade klagomål. Hvad betyder för en lönnkrögare alt böta io lill och med 20 Riksdaler för en, måhända under åratal med fördel idkad oloflig bränvinsminutering? desse äro för honom af inge'-, serdeles afsaknad, dåde åter snart inflyta under den lika olofliga som nesliga handteringens utöfvande: Och icke heller vårdar sig Kronobe!jeningen, i allmänhet, söka utspana och göra beslag på dylika nästen, då andelen uti bölerne icke förslår att betacka rese-omkostnader och daglractaraenten. Se der rätta orsaken hvarföre så få brott i den vägen blifvit gjorde anhängige vid Rikets Domstolar, och dymedelst kunna komma till Höga Yederbörandes kännedom. Af anförde skäl får jag således mig vördsamt reservera emot den förenämnde 45 §•, och föreslå 20 Riksdalers böter för den första utöfvade förbrjrlelsen emot samma §., samt 4° Riksdaler för hvar och en derpå följande.
På grund af hvad jag nu anfört, tager jag mig friheten föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta: att i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit hemställa, huruvida icke den föreslagna tillökningen i arméens kavalleristyrka för närvarande kunde uppskjutas, och att, i händelse Kongl. Majit skulle finna för godt att låta Smålands husarer afsitta, en motsvarande styrka då måtte uppsitta utaf Lifregementets grenadierkorps; äfvensom att de öfriga vakanskontrakterna måtte förlängas på 10 år.» I denna reservation har vice Talmannen Anders Erikson instämt. 197. Ank. till Exp.-Utsk. ilen 19 Okt. 1863, kl. 1 e. m. Utlåtande, t anledning af vacht motion om inlösen för Statens räkning af Hebbeska egendomen på Iliddarholmen. (U. A.) Uti en inom Bonde-Ståndet väckt, till Stats-Utskottet remitterad motion (Nio S2S) har Riksdagsfullmägtigen P. F. Mengel från Upsala län erinrat, hurusom det Stats-Utskottets Utlåtande N:o 197. J3 s. k. Rikets Ständers hus, der de tre ofrälse Riks-Stånden jemte åtskilliga af Riksdagsutskotten hålla sina sammankomster, redan länge och i liera hänseenden befunnits föga ändamålsenligt. Diskussions-lokalerna vore nemligen både för trånga och för låga, osunda i sanitärt och olämpliga i akustiskt hänseende. Dessutom vore östra flygeln, till följd af grundens fortgående sättning, i så bristfälligt skick, att fullständig ombyggnad deraf varit ifrågasatt äfven vid denna riksdag. Då det skulle medföra högst betydliga kostnader, utan att ändamålet ändock fullständigt uppnåddes, ifall man skulle till ett representanthus, som vore nationen värdigt, inreda och förändra det nuvarande Rikets Ständers hus — hvilket från början varit uppfördt och inredt till privata boningslägeuheter — har motionären antagit såsom en nödvändig åtgärd, att nybyggnad för erhållande af ett sådant representanthus förr eller sednare måste företagas.
Herr Ofmerste Drufva förestår, att Jorda, gare skulle fä nyttja sä mänga 90-kannspannor som den jord han med samma folk och drggare brukar, wore ward mänga gänger iZ,ooo Riksdaler ^ 8 go-kannspannor för en egendom af 120,002 R:drs wärde, huru kan detta förenas med der förra skiket mot de stora brännerierne? wore detta dea inskränkta bränminö bränning som Kongl. Majsts Nädiga Den 9 Julli. l35 Mädiga Proposition och folkets röst sages fordra? Gör icke 2 gänger 90, 180 kannors rymo, fastan fördelt pä 2.'ne pannor? afiverlas icke med rure 90 kannors pannor dubbelt sä mycket och mer än dubbelt sä mycket som ined en 90 kannors panna? Och skulle brauwinsbränningen blott för de stora godsägarns förblifwa sä godt som oinstränkt? se där följden as den falska princip akt jorden .kall betala afgift för blotta rättigheten att bränna bran» win, ehwad denna rättighet as ägaren ulöf,vas eller ej, en princip som härleder sig frän det fordom gjorda pästäendet, att rättigheten art bränna bränwin war ett Regale, ett pästäende som nu wisierligen icke mera lärer göras. Utskottet har frängätt denna falska princips och i desi ställe föreslagit att beskatta tillwerkningen och consumlionen. Pä denna indirecta beskattnings wäg kunna Statens intrader af bränwinstillwerkningen och bränwins consumtionen höjas, i mon af bränwinsbränneriernas, i mon af spannemälenS stigande eller myntets fallande wärde. Är med denna handtering en direct afgift förbunden, som drabbar jordägaren antingen han bränner eller ej, sä blir det icke sa lätt att fa afgifterne förökade. De som icke bränna, men ändock stola betala, komma altid att motsäga allt förhöjande af bräm winsafgifter, sä gerna som man för brännings rättigheten bewiljar en grundskatt pä jorden, kan den bewiljas under hwilken annan titel som hälst.
pat till fjäril? Tjena! Arbeta! Arbetar fjäriln som Gud skaMARGIT. nar ni göra? Han söker sin föda tills han dör. Hvad ämBENGT. för plogen, engeln sy kläder och tvätta; då tystnar Jag blir förvaltare hos fogaten! Sångfogeln sången, de små händerna bli röda, kinden så blek. Och hvarför detta? Derför att han högg ner hennes kan icke andas. Hjelp mig! lind, derför vissnade hennes rosor. Hjelp mig! Jag MARGIT räcker honom en bägare vatten; stöder hans hufvud. Ni är sjuk! BENGT. Ja, jag blir aldrig frisk mera! skall skaffa mat åt sina små, han skall hugga ved att de icke frysa. BENGT. Riddaren har så mycket i sitt stora hufvud, han ger hon än? Hvilka toner! Har lutan icke brustit eller sjunMARGIT. rens tankar! Förlåt mig att jag icke kunde blicka in i riddaBENGT. fjärilens vingar! Margit, du beder mig förlåta. Hvad står då mellan oss? MARGIT. Riddaren ville icke lägga sina tunga tankar på Det står ett svärd emellan oss! BENGT. Hvilket? MARGIT. Misstroende! Samma ord ni nyss sade har jag hört förr, men de hindrade icke då att ni lyfte er hand! BENGT. fram? Har icke olyckan gjort oss till nya menniskor, kunna vi icke som nya menniskor börja ett nytt? MARGIT. Det förflutna ligger bakom oss, hvarför skall det Aldrig! BENGT. Skall ni alltid vara min ovän? Nej, icke er ovän! HOFMÄSTAREN in. Scen X. DE FÖRRE. HOFMÄSTAREN. HOFMÄSTAREN. Margit. Konungens fogat ber att få ett samtal med fru BENGT. Det får han icke! MARGIT till hofmästaren. Bed fogaten vara välkommen! BENGT. I mitt hus kommer han icke utan mitt tillstånd? MARGIT. har att tala i våra angelägenheter, med vårt tillstånd! BENGT. I vårt hem, herr Bengt, kommer hvem helst som Ni ar ännu min hustru och har icke rätt att skymfa hemmet med möten. MARGIT till hofmästaren.