Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, efter hvad Utskottet af Kongl. Stats-kontorets räkenskaper inkemtat, för fångvårdsutgifterna blifvit under år 1858 anordnadt en summa af 1,506,320 R:dr och år 1859 — 1,363,623 R:dr 12 öre, synes anledning icke förefinnas att för nästa statsreglerings-period vidtaga någon minskning i anslagets nuvarande belopp, utan torde detsamma fortfarande få upptagas till 1,350,000 R:dr. I öfrigt finner Utskottet det af Herr Björck i ofvanberörde hänseende väckta förslag vara förtjent af uppmärksamhet, såsom ledande till lättare öfversigt af för valtningen och förenkling af räkenskaperna; hvarföre Utskottet ansett sig böra hemställa, det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla att vid nästhlifvande riksmöte få af Kongl. Maj:t emottaga fullständigt förslag till definitivt ordnande af Fångvårdsstyrelsen och den vid fängelserna anställda tjenstemannaoch bevaknings-personal samt till reglering af aflöningskostnaderna för hela denna förvaltning. 7:o. Beträffande öfriga anslag under denna Hufvudtitel, deruti förändring icke blifvit ifrågasatt, hemställer Utskottet, att dessa anslag måtte bestämmas till enahanda belopp som vid sistlidnc riksdag, på sätt hosföljande tabell (Litt. D) när mare visar; Bih. till B. St. 4 Sami, 1 Afd. 18 Haft. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 49. hvarvid dock för jemnande af hufvudtitelns slutsumma, anslaget till skrifmaterialier och expenser blifvit minskadt med i Ridr 50 öre: uppgående, enligt Utskottets nu afgifna förslag summan af 2:dra hufvudtitelns anslag till 2,132,870 Ridr eller 6,240 Ridr utöfver hvad nu gällande Riks-stat upptager. 8:o. Enligt hvad Utskottet uti sitt särskilda betänkande
Bör uttag å räfniitgar, titlt)örige alta meb beräfitiitg af minft för beit enffitbe grunbabe ftiftctfer od) botagSföreniitgar äfmeitfom eitffitba perfoner, fan begagnas antingen Ijanbffrifmen attmiSnittg elter tilt miff man elter orbreS ftättb tvepct, I)mitfen icfe får in blanco transportera^; od) [fota behörigen fo* tierabe od) numcrerabe mepctbtanfetter räfningSt)afiv)are mot qoitto tillf)aitbat)åttaS, utan afgift. § 33. Som bet på meberböraitbe bör få anfcmma att beftäntma, t)urmiba be öttffa att från ©anten od) befi Såitefontor utbefomma, antingen aitmiöning elter mepct, för att begagnaS i ftättct för remiff af fontanta penningar, farnt om fåban anmiS* ning etter meret ffatt mara ftättb titt iutöfen i danfelt etter nppgifmet Sånefontor etter od i ©anten elter Såncfontorcn; få t)afme 2Bi åt föreffrifterna angåenbe fättct för unbmifanbe af pemuge*förfäubningar ntcb pofterna färffitba orter emcttan gifmit en något föränbrab tpbelfe. § 34. 3 affeenbe på ©anfeitö famt 3Msfontmerfeit8 tåne* od) frebitio SRif 0ba0ö-23ef fut 1863» bcraf att pmarfeit fäfcr^et för frebittoen etter fårffitb frebitib
Orden: ’’ej eller utgifva särskilde Sedlar eller Assignationer borrttagas, och att i slutet tillägges r ’’samt LåneCöntoirens egna Assignationer. ’r §. 9 Någon annan anmärkning är val icke gjordvid denna §. än den sorn hos Vällofl. Borgareståndet blifvit yttrad r Att ett erhållet Bdn icke ma. behöfva inbetalas förr än det blir till betalning förfallet, och då, pä hvilken dag i veckån som heldst, en anmärkning, hvartill Utskottet anses §:s lydelse icke hafva gifvit någon anledning, emedan föreskriften i sista Momentet blott har för afsigt att bestämma tiden inom hvilken handlingar sednast böra vara till Contoiret inlemnade, så vida de, i anseende till den granskning som bör föregå föredragningen, skola famna komma under pröfning ä den nästin. Banco-Utsiaitets Be länk and ert. I39 fallande lliseontdag. Men för öfrigt fordrar denna §. förändring, dels i afseende på tiden då Utlåningen vid Contoiren Iean begynna, dels i följd -af förut föreslagne förändringar. Och foréslår Utskottet följande redaction deraf : ”Contoirens Utlånings befattning börjar nästkommande år 1824 å den dag" som genom särskild Kungörelse bestämmes; hvarefter Directionen alltid sammanträde å en viss dag i hvarje vecka, för att granska inkomne jLåneliandlingar , samt i öfrigt afgöra förekommande ärender. Infaller Helgedag å den vanliga Sessionsdagen sker sammanträdet a nästa söcknedag derefter.” "Sä val nya Bane.ansökningar som Omsattningshandlingar med bifogade Contante medel böra, sednast å andra söcknedagen före dea då Direötionens sammankomst inträffar, vara iniemnad till Kamererarén , som deröfver upp. jättar erforderlig Idsta; oell föröfrigt biträder BancoOmbudet med ärendernes beredande till ,Utlåningsdagens expedition.” § xo, I afseende på denna §. har blifvit an-i fördt: dels, Alt de föreslagne AdvisListorne syntes vara utan gagn, dä
Consistorium, som i denna anstalt funnit åtskillige betydliga förmoner för Skolinrättningen och äfven fästat sin uppmärksamhet på det särdeles prydliga läge, som denna local erbjöde för en så smakfull byggnad som den ifrågakomne, hade i anledning deraf, såsom ersättning för berörde lägenhet, tillbjudit en i everldeliga tider utgående, årlig afgift af Tunnor fullkomligt afradsgilld Råg a 36 kappar på Tunnan, och att, till säkerhet derföre, åt nuvarande och blifvande Landshöfdingar i Örebro, denna afgift skulle vid gamla Scholaegårdens försäljning, såsom en beständig Tomtöreeller Grundskatt, fästas vid sjelfva Tomten af samma gård, i hvilkens hand den i en framtid än kotnme och till hvad ändamål den äu måtte användas. i4o StatsUtskottets Och då K. M:ts Bef:de, hvilken i detta ämne helt och hållet delade Consistorii åsigter och önskade kunna medverka till Örebro Stads förskönande, för sin del, ansett sig kunna ingå på Consistorii berörde anbud, anhöllo K. M:ts Bef:de och Consistorium i underdihet om K. M:ts Nåd. tillstånd till upplåtelsen af den ifragakomne jordlägenheten, emot det utfästa vilkoret. Sedan LandshöfdingeEmbetet, i afgifvit underd. utlåtande, rörande antagligheten af den såsom ersättning för afkastningen af platsen betingade årliga afrad, yttrat den öfvertygelse, att samma jordrymd, innehållande dryga 27 kappland, bringad till den högsta möjeliga odling, aldrig skulle kunna lemna den behållna afkomst som för dess upplåtelse blifvit erbjuden, samt att således blifvande Boställslnnehafvarcs eller Kronans rätt, genom en på omförmäldte vilkor grundad öfverlåtelse af merberörde äga ingalunda förnärmades utan snarare befordradest så har K.
Afven 1734 års lag synes olika bedöma dessa båda brott, ty näst efter 17:de §:n i 17:de kap. Rättegångsbalken, hvari säges att gifven ed är så gild som gången, stadgas i 18:de §:n: »Nu är ed gången, värne då domaren vittnet för mened och undervise det noga om den fara, som dervid är. Rär någon falskt vittnesbörd etc.» På dessa skäl får jag, lika med Frih. Armfelt, anhålla att R. o. Ad. behagade, med afslag å den föredragna 5:te §:n i Utsk:ts förslag, bifalla motsvarande § i den K. Proposm. Gr. Hamilton: Med anledning af Hr Olivecronas yttrande, vill jag endast anmärka, att om en person vittnat falskt, så är det icke den synd, han begått genom att missbruka Guds namn, hvilken utaf lagen bestraffas, utan det är den våda för rättstillståndet han förorsakat genom detta högtidliga bekräftande af en osann uppgift. Den 15 Juli f. m. 477 Om det är sannt, att det finnes en allmän opinion, som fordrar edens bibehållande, så bör man lemna denna opinion utväg att på ett lämpligt sätt korrigera sig sjelf, oell det kan icke ske på annat sätt än alt den, som vittnat falskt, då ed honom eftergifven varit, i alla fall underkastas strafflagens bestämmelser för det han inför rätta afvikit från sanningen. Jag fortsätter mitt förut gjorda yrkande. Hr Ribbing: Mot den siste talarens yttrande, att det vore orätt att bibehålla edgången, emedan eden innefattade en afsägelse af Guds nåd, får jag göra den anmärkning att, enligt min tanka, det åberopande af »Gud och Hans heliga Evangelium», som uti eden förekommer, endast innebär att vittnet liksom ställer sig inför Gud och lofvar att hålla sig vid sanningen. Samma talare omnämnde äfven att menedaren icke straffades för den synd han begått, utan för det han kränkt rättstillståndet. Denna mening kan jag ingalunda biträda, utan tror att det är rätt väl om synden bestraffas på samma gång man söker uppehålla rättstillståndet.
Götheborg sände Tre egna Fullmäktige; Städerna af Första Klassen hvardera T vå, de af Andra Klassen , med rätt att ställa Två, hvardera minst En, samt Städerna af Tredje Klassen hvardera En Fullmäktig., Städerna af de öfriga Klasserna äga att sända hvardera En Fullmäktig, dock med rättighet att förena sig., T vå högst Tre, om en person, hvilken likväl mäste vara till Riksdagsman vald för en af dessa Städer_, der han sjelf Magistratsperson eller Borgare är. Riksdags-fullmäktig för Stad af Tredje Klassen må jemväl kunna tillika emottaga fullmakt forén annan Stad af lägre Klass. 3:o Valen skola ske inför Magistraten, efter det å hvarje ort hittills öfliga valsätt, deruti likväl ändring kan äga rum, enär antingen någon Stads samtlige valberättigade Innevånare, eller ock en eller flere Klasser 12 Konstitutions-Utskottets Memorial, N'.o 2. Liand dem, hos Konungen anhålla om fastställande af en ny Valordning för Staden, och Konungen, efter vederbörandes hörande, finner skäl att härtill samtycka. Då valen förrättas af Borgerskapet samfäldt och icke af Elektorer, heräknes rösterna efter hvad hvar och en af de väljande till Staden skattar, samt, för Fahlu Bergslag, efter Fjerdeparts Grufvedelarne. Annorlunda, än genom ordentlig omröstning med slutna sedlar, af Borgerskapet eller af dess utsedde Elektorer, må Riksdags-Fullmäktig icke kallas. 4:o Götheborg sände Tre egna Fullmäktige; Städerna af Första Klas ö 7 sen hvardera Två; de af Andra Klassen, med rätt att ställa Två, hvardera minst En, samt Städerna af Tredje Klassen, äfvensom Fahlu Bergslag, hvardera En Fullmäktig. Städerna af de öfriga Klasserna äga att sända hvardera En Fullmäktig; dock med rättighet att förena sig, Två högst Tre, om en person, hvilken dock måste vara till Riksdagsman vald för en af dessa Städer, der han sjelf Magistratsperson eller Borgare är.
Genom en ny stadga, grundad på den förutsättning att staten vore både berättigad och skyldig af hvarje dess medlem fordra ett högre kunskapsmått än som hittills ingått i allmänna folkbildningen, har det blifvit anbefaldt, att fasta skolor skola anläggas minst en i hvarje pastorat — om så behöfves, med statens biträde. De anvisade underslödsmedlen skola förmodligen snart befinnas otillräckliga för behofvet; men om ock staten förmår fylla bristen och de hinder, som, uti detta Län åtminstone, enligt hvad nedan kommer att yttras, synas möta den nya stadgans tillämpning, kunna undanrödjas, så återstår dock för framtiden alt visa, om skolan, för de barn som längre lider komma att skiljas från sine aflägse boende föräldrar, kan, i afseende på sedlig omvårdnad ersätta hemmet. I fråga om sedlighet och gudsfruktan har i sisla femårs-berältélscn influtit en lånt teckning af denna landsort, hvilken ännu äger sin tillämplighet, endast med den skilnad, att, enligt öfverensstämmande underrättelser från alla delar af Länet, dryckenskapslasten är i aftagande. Bränvin gifves ej mer åt barn och bjudes icke med enträgenhet såsom välfägnad vid fester och samqväm. Yäl har den ifver, hvarmed nykterhelssaken i början omfattades, aftagit; men lyckligtvis är öfverlygelsen om förderfligheten och nesligheten af rusdryckers öfverflödiga bruk, nu så rotfästad, att den tillvinner åt nykterhets-föreningarne ett större antal anhängare än dem, som låta införa sig i deras matriklar. Den synes ock, understödd af presterskapets, embetsmäns och ståndspersoners hedrande efterdömen, hafva varit den kraftigaste orsaken till bränvinstillverkningens ansenliga förminskning, som kan bedömas deraf, att då 1838 voro till beskattning uppgifne bränvins bränningsredskap till ett antal af 7,843, utgjorde deremot, enligt uppgift från Härads-Skrifvare-kontoren, antalet 1842, endast 4,305, och hade alltså på 5 år successivt minskats med 3,538.
Bind och basta henne i bestämda former och fasoner allt efter som hon vexer opp, skär bort alla skott, som vilja sväfva i luften, och du skall få se huru vacker och ändamålsenlig hon skall bli". Mig syntes min rankas öde tungt, men jag lydde mannens råd, ty han var ju så mycket klokare än jag. Men jag planterade dock blott det ena fröet. Det vexte opp, min ranka sköt i höjden, jag bastade och band henne. Hon sköt ut lena, fina trådar, liksom för att omfatta eller fästa sig vid något, men ofta då jag vridit och format och bundit henne, hade just den sida råkat vändas utåt hvarifrån trådarna skulle vexa ut och så sköto de fladdrande i luften, och så skar jag bort dem. Trädets stam var på sina ställen skroflig och knölig. Min hårdt bundna ranka blef vid sådana ställen kantig, underlig och liksom knuten. Småningom stego dock de bleklagda stänglarna uppåt, de trängde sig fram med list emellan många af de finaste af trädets grenar och tvungo dem att vridas ur sin rigtning, sammansnärjde och hoptrasslade andra, och mitt träd och min ranka stodo hoptofvade till en underlig skepelse, der väl trädet egentligen syntes stödja rankan, men mången påstod också, att det var rankan som beherrskade trädet. Små bleka blommor prydde ändå här och der min stackars ranka, men hon såg så sned, så kantig och så bortkrånglad ut, att jag tänkte: nej ranka, så var visst icke ditt väsendes rätta art! Invid ett annat träd satte jag nu mitt andra frö, sålunda att rankan och trädet skulle dela lika af Guds sol och luft och dag. Mitt frö vexte opp, jag lät stängeln vexa fritt utan att binda den i konstladt tvång. Trädgårdsmästaren, min granne, kom och såg det, han hånlog och sade. "Jaså, du vill göra ett träd af den der rankan, men se det blir den ändå i evighet icke; rankan blir aldrig annat än en ranka". Skall det då nödvändigt fordras tvång, för att kunna bli, hvad man är skapad till att vara, tänkte jag.
Här är fråga blott om de så kallade Nådårsförfattningarne, från hvilkas reglementariska föreskrifter, enligt hvad Statskontoret i dess underdåniga utlåtande af den 28 Oktober 1839 upplyst, undantag flera gånger egt rum i serskilda, fastän icke med förevarande fullkomligen likartade, fall, Förklaranderne hafva visserligen erkänt, att Hr Friherre Lagerbjelke icke hade någon laglig rätt lill den af honom sökta, men af förklaranderne endast till en del tillstyrkta och af Kongl. Majit medgifna förmån, att, under hegrafningshjelpsbesparingen å StatsRådslönen, få behålla, jemte KontreAmiralslönen, hvartill han var ovilkorligen berättigad, åtskilliga andra löningsförmåner. Om han äfven lill dessa varit enligt författningarne berättigad, hade han ej behöft derom göra ansökning. Men då Konungen har obestridlig rätt att, på förekomna skäl och omständigheter, göra undantag från speciella författningar; så lärer ock StatsRådets rätt att sådant tillstyrka eller afstyrka vara obestridlig. Denna rätt hafva förklaranderne i förevarande mål utcfvat; hvarvid naturligtvis deras uppfattning af de skäl och omständigheter, som talade för bifall, i 139 elen del det blifvit lemnadt, till Sökandens begäran, varit annan, än de StalsRådsLedamöters, som förenade sig i afstyrkande. Förklaranderne ansågo nemligen, att, då Sökandens emottagande af ett StatsRådsembete för honom medförde icke allenast en minskning i årliga löninkomster, utan ock en betydligare uppoffring under begrafningshjelpens aftjenande, i händelse författnipgarne derom blefve på honom strängt tillämpade, de borde för denna om Fottan och det allmänna högt förtjenta Embetsman tillstyrka ett undantag till hans förmån från föi fattningarnes allmänna föreskrift, dervid de likväl, af skyldig omtanka i afseende på hushållning med Statens medel, ville, att undantaget ej skulle utsträckas så långt, alt någon ökad utgift derigenom tillskyndades Statsverket.
Ellensborg är förtjusande, må du tro. Ligger på en det är en gammal öfverenskommelse när jag gifter mig eller rättare, när vi gifta oss. När vi gifta oss! Nej, nu ska' vi tala litet om vår framtid i stället. udde inbäddadt i björk och ek. Det får jag arrendera YNGVA med en half snyftning. ALLAN. Din budoar ska' tapetseras i rödt siden med buketter af tusenskönor. Det har jag redan tänkt ut. Ömt. Vet du hvarför? Utanför det rummet ligger en terass med präktig utsigt åt sjön och skjutbanan. Der ska' vi dricka kaffe. YNGVA mekaniskt. ALLAN. Vi bo i praktvåningen. Ja, min far vill så ha det. Der ska' vi dricka kaffe! Och så ha vi de mest förtjusande gästrum för din mors räkning. Hvarför rycker du till? YNGVA. Gymnastiken, ja, den skulle du se! Hejdar sig. Jag rycker visst inte till! Stiger upp. ALLAN stiger äfven upp. Slår arOch ändå tviflar jag på, att vi ska' lyckas få nåmen kring hennes lif. got rum, det skära inte ens undantaget, så harmoniskt så själfullt ja, det fins inte något annat uttryck som det här. Det är verkligen förtjusande! YNGVA kastar armarna kring AlSäg en enda gång till, att du älskar mig. Jag älskar dig. ALLAN. YNGVA. lans hals. henne. Tack. Och nu måste du gå. ALLAN. Och så kyss mig en enda gång till. Allan kysser Gå! Jag vill naturligtvis genast tala med din mor. Sedan inte nu. Jag ska' skrifva förklara. ALLAN. YNGVA. ALLAN. YNGVA. Hvar bor du? På Kung Karl men... Fråga inte lyd bara om du älskar mig. Men det är mig riktigt motbjudande att... Sedan, sedan. Gå nu bara! Jag förstår inte. YNGVA. ALLAN. YNGVA. Du ska' snart förstå! Allan gör min af att gå. Yngva springer fatt honom. Nej, vänta litet inte än en enda minut till. Med en snyftning. Jag älskar dig så! Thora höres i tamburen. För sent! _________ Femte Scenen. DE FÖRRA. THORA.
På trappan vid Högesta stod Elin – rättare skuggan af hvad Elin, när Fru Wahl sist såg henne, var och lofvade blifva. Men Frun hörde Elins milda, ljufva stämma, kände ett par tårar väta sin kind, och hon kunde icke tvifla att det ju var hennes Elin, hon nu tryckte till sitt bröst. Elin följde sin Tante in i rummet hon alltid, fastän fordom icke allena som nu, bebott på Högesta. Kastande sig åter i Tantens armar, kysste Elin med en feberaktig häftighet, som Fru Wahl aldrig förr funnit hos henne, sin goda Tantes kinder, läppar, händer om och om igen, allt mellanåt utropande: ”Gudskelof att Tante är sig lik!” – tills hon på en gång bleknade, nedsjönk på soffan och anfölls af en gruflig hosta. Förskräckt lutade Fru Wahl sig öfver Elin, som, så snart hon kunde tala, sade – ”Detta var ingenting. Tante skulle hört mig i vintras. Nu blef jag bara för glad ... och ” Elin tystnade, vände bort hufvudet. ”Ack!” tillade hon efter en stund – ”nu är jag så glad – och Tante håller ju af .. oss som förr?” Ingenting annat nämndes om Gösta. Grefvinnan Ringschöld kom ej ut att taga emot Fru Wahl. Dels hade hon redan främmade att sällskapa med, dels ville hon låta sin sentimentala dotter och sentimentala Grannfru på egen hand helsa på hvarandra. Men när Fru Wahl inträdde i Salongen, var Tantens och Niersens ömsesidiga helsning mindre kall än vanligt. Grefvinnan hade satt mycket värde på Wahl; hans Änka visste det. (I den gamla goda tiden hade till och med Fru Wahl, när hennes Erik påstod sig böra blifva jaloux på Gösta, ofta förklarat sig redan vara det på Grefvinnan Ringschöld, den der ovedersägligen visade sig artigare mot hennes än mot sin egen man ) Snart återfick dock trakten omkring sybågen sin kyliga medeltemperatur – och Fru Wahl flydde undan, bort till Elin, som satt i sin gamla vrå. De hade mycket att säga, och Elin höll i sina torra, afmagrade – men ännu oöfverträffliga händer en af Tantens, samt tryckte den mellanåt.
Olä'- genheterne af denna utlåning äro för väl kände, för att vid detta tillfälle behöfva anföras, men hvad som icke torde vara lika kändt, är det att tlessa olägenheter hufvudsakeligast drabbade Låntagare med mindre relationer, ty då desse vid förfallotiden ovillkorligen skulle inlösa si ne Diskont-Lån, tued kontante medel, emottogos af andre åter såsom betalning Assignationer dragne på Handelshus i Stockholm , hvilka uppsändes till Verkets Ombud derstädes, med tillsägelse att icke påskynda deras inlösen. Nye Lån erhöllos emedlertid af samma personer , uti Tre Procents Obligationer, som förföll o till inlösen, Ungefärligen vid samma tider, som de uppsände Assignatianerne honorerades. Emedlertid ökades Diskont-Verkets vinst, genom denna sålunda Utvidgade utlåning, och Herrar Actie-ägare gillade och stadfäste densamma vid Bolags-Stämman den 14 Junii 1813, Derefter utvidgades ansenligen en utgifning af Län, som, genom sin Natur, icke innehöllos inom någre gränsor, och enligt den synpunkt, hvarutur Directionen lärer hafva betragtat de samme, såsom skolande vid förfallotiden ovillkorligen inlösas, icke hörande under Reglementets föreskrift om en MaximiSsurnma. Vid Bolags-Stätnroan den 14 Juni 1814 beslöts, uppå Revisorernes bestämde tillstyrkan, ej allenast att så beskaffade utlåningar skulle indragas så skyndsamt, sorn görligt vöre , utan ock ått utlåningarne skulle så snart sorn möjligt förr Sättas uti ett med Reglementet enligt förhållande, hvarvid dock Herrar Aetie-ägare enskilt för BankoUtskottets JBetänkanden. 337 ideras del, anhöllo, som orden lyda: Att Directionen härmed täcktes förfara sä varsamt , att ej genom en för hastig åtgärd i denna omständighet, de svåraste följder matte uppkomma, hälst ActieAgarne förmena de orsaker, som gifvit anledning till sd beskaffade Obligationers utfärdande , ännu fortfara.
Domprosten, der sådan finnes, samt theologie-leklorn vid läroverket i stiftsladen eller, om universitet der är, äldste theologie professorn skola vara sjelfskrilöa ledamöter i Domkapitlet, men öfrige ledamöter utses genom val bland Kyrkoherdar i stiftet samt rektor och lektorer vid läroverket i stiftstaden, i hvilket val dock alla ordinarie prester i stiftet samt lärarne vid stiftets elementar-läroverk skulle få deltaga. De valberälligades krets komme således att blifva vidsträcktare än de valbares; men ehuru praktiska skäl fordra inskränkningen i sednare fallet, böra likväl, genom utsträckningen i det förra, alla de, hvilka saken förnämligast angår, sättas i tillfälle att derpå utöfva inflytande. Att hvad sålunda skulle komma ali iakttagas rörande sammansättningen af Domkapitels personal ej kan hafva någon tillämpning på konsislorierne i hufvudstaden, eller 184 Expeditions-Utskottets Förslog till anderd. Skrifvelse N:o 231. Stockholms Stads konsistorium och Hof-konsislorium, följer af dessa myndigheters nuvarande organisation och den omständighet att de ej, likasom öfrige konsistorier eller Domkapitel i riket, hafva befattning med skolans angelägenheter. Den antydda förändringen påkallar emellertid vissa andra jemkningar i öfriga om rättegången i Domkapitlen gillia föreskrifna, hvarvid i första rummet förekommer frågan om huru mänga höra i Domkapitel vara tillstädes för att kunna fatta beslut. För närvarande är något maxiini-tal ej bestämdt, men genom Kongl. Brefvet den 15 Juli 1752, jemfördt med Kongl. Resolutionen den 18 Maj 1801), eger Domkapitel beslut fatta om fyra af dess ordinarie ledamöter äro tillstädes och angående slutet ense. Skall omröstas, böra åter minst fem deri deltaga, men derest endast fyra äro närvarande, då skiljaktighet i meningar uppstå, samt adjunktion måste ske, höra så många tillkallas att antalet stiger lill sju. Dessa stadganden ölVerensstämde lill en del med hvad som gällde för Hof-Rätt den tid samma stadgande!) meddelades.