Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Eljest finnes den ingenstädes, och det berör då på slumpen, på opinionen för dagen att när som helst gifva oss en alldeles ny grundlag. Jag anser altså Utsk. hafva riktigt förfarit, och begär propos. till bifall å betänk. Ilr Lagerhjelm, Pehr: Frågan är nu i samma skick, som då den sista gången förevar. Sedan man utvexlat ömsesidiga åsigter, måste man sluta med att underkasta sig lagen och respectera, hvad den bjuder. Talare hafva nu uppstått, hvilka ansett Utsk. icke hafva fullständigt iakttagit sin pligt i afseende på sammanjemnkning af Ståndens särskilda tankar. Utaf dessa har någon velat, alt Utsk. måtte förständigas att handla så och så. Man skulle således kunna förständiga någon att tänka på det eller det sättet. Hvad svar har jag väl att gifva på ett sådant sätt att argumentera? Om någon vili ålägga mig att tänka så eller så, hvad svar lägger han väl i min mun? En annan har velat utaf Utskrs ledamöter veta, huruvida det afgifna utlåt, är full ständigt eller icke. Det måste väl vara anmärkarens sak att visa, om eller hvaruti ofullständighet äger rum, på det Utsk. må kunna försvara sig emot påslåendet; men icke kan det väl vara Utskrs ledamöters åliggande att utpeka bristfälligheter i deras förslag och såmedelst bilda facta till anmärkntr emot deras eget arbete. Sådant synes vara ett nytt sätt att i anmärkningsväg förhålla sig. Hvad sjelfva hufvudfrågan beträffar, är den verkligen af så betänklig art, att den väl synes kunna tåla vid, att man än en gång studerar, hvad grundlagen i afseende derå stadgar. Det lärer icke vara utan allt skäl, som grundlagsstiftarne nedlagt i Constit.Utsk. en rättighet, som de icke velat tillerkänna Ständerna. 81 § Keg.F. säger: ’’Ej må frågor derom (om grundlagsförändringar nemi.) uti Ståndens plena väckas, utan anmälas de hos lil. Sl:s vid hvarje riksdag valda Constit.- Utsk.’’ Nu har likväl fråga förekommit i BorgareSt. om en Den i December.
PresteStåndet förunnade och äio i dess privilegier inedgifne, någon ändring härutinnan, hvarom Bengt Nilsson väckt fråga, icke kunde tillstyrkas; äfvensom Utskotten ansett Lagens nyss åberopade rum så tydligt bestämma Kyrkoherdens åliggande, att ”med egen kostnad halla husen vid magt,” det någon ytterligare föreskrift i detta afseende, enligt Utskottens tanka, vore öfverflödig. Beträffande dernäst yrkandet angående förordnande om Boställshusens besigtning;, så är det vål redan, uti 24 Cap, jg Kyr - LagVtskottets IietAnkanden, feolflgen föreskrifvet, det: Oeconomiske Besigtningar å KyrkoherdeBohl skola af vederbörande Prostar förrättas, i närvaro af Socknemän och någon KronoBetjent, som Landshöfdingen dertill förordnar, så att de till hus, åker och äng varda vederbörligen skötte; men som det icke finnes bestämdt stadgadt, huru ofta sådane besigtningar böra ske, och af de nu gjorde Motioner sytt es, sorn nämnde föreskrift icke på alla ställen blifvit lika noggrant till efterlefnad iagttagen, hafva Utskotten trott sig böra, såsom ledande till ett godt ändamål, vördsamt tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Majt behagade föreskrifva, att Oeconomiska Besigtningar å KyrkoherdeBohl måtte, i likhet med hvad stadgadt är, i afseende på tider för sådane Besigtningar å andre Boställen, hvart tredje år vederbörligen förrättas.
Likväl var den Philipson-Thorildska skriften, ehvad än de olika tänkande derom månde dömma, icke så författad, att den kunde inför de Makthafvande gälla såsom upprorisk. De nöjde sig derför med att se, huru den af ett icke litet antal modevisningar upptogs till vederläggning. Bland dessa är kanske ”Tankar om Svenska Adelskapet” (1793) den bäst skrifna. Synbart är dock, när man jemnför dåvarande tid med den nuvarande, att den förras demokratiska stridskrifter vanligtvis öfverväga den sednares i originalitet, oftast i talang, alltid i liflighet och ungdomsfriskhet; så att den ytterst sällan företer något bemödande i den motsatta rigtningen, som ej både i tankehalt och stilens värde långt öfverträffas af flera bland dem, hvilka i de nyare tvisterna om dessa samhällsfrågor blifvit vågade till Ståndens och Adelns försvar. Orsaken är den enkla: att de satser, från hvilka anfallen utgå, genast på sakens yta framställa sig såsom handgripliga sanningar, och fördenskull äro, äfven för den minst tänkande, i blinken till hands; då deremot de, på hvilka svaren grunda sig, samtligen fordra en större kunskap, ett djupare både historiskt och philosophiskt inträngande. På denna sidan har derför ock visat sig en verklig progression i uppdagande och utvecklande af skäl; under det på den andra, i det hela, blott upprepas det samma och samma. I sjelfva verket innebäras dock svaren redan i folks-instinkten, ehvar den ännu finnes oförvillad. Men ingen instinkt (äfven den bästa) kan, såsom blott sådan, på längd skydda sig mot en öfverallt belägrande omhvärfning af sophismer. Och just fördenskull kunna de angripande alllid påräkna, att äga – eller bekomma – hopen på sin sida. De måste segra i samma mån, som de städse mera undantränga allt evolutionärt reformerande genom ett revolutionärt, d. v. s. ett ideligt vädjande till Massans röster – slutligen till dess armar; öfverhufvud till hennes lägsta passioner, och derjemte (ändtligen oförtäckt) till hennes okunnighet, såsom varande synnerligen helsosam just för de högsta samhällsproblemernas lösning.
Genom så beskaffade stadganden blefve kyrkau, som först efter år 1823 kommit i besittning af någon större inkomst af sina hemman, för framtiden tryggad, och åboerne vunne den fördel, att, om hemmanen i deras hand uppodlades eller eljest uppbringades till högre afkastning, de icke, såsom nu, skulle vid arrendetidens slut äfventyra att få arrendeua så uppstegrade, att de måste från hemmanen afgå och såmedelst förlora hvad de med omtanka användt till hemmanens förbättring; varande slutligen till förebyggande af alla rättegångar mot nuvarande innehafvare af kyrkohemmanen om företrädesrätt till åboskap för afkomlingar efter äldre åboers och för nuvarande innehafvares bibehållande vid hemmanen, hemstäldt, att stadgas måtte, att de som innehafva sådana hemman, vare sig på grund af arrendekontrakt, städjebref eller till följd af köp utaf förutvarande innehafvare eller åbo och i mantalsoch skattskrifningslängd äro såsom åboer skrifne, skola ega rätt att framför andra å hemmanen erhålla städjebref. Vid öfverlemnandet af detta, utaf Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Hallands län och Biskopen i Göteborgs stift afgifna yttrande, har Kammar-kollegium i underdånigt utlåtande den 21 Oktober 1861, efter redogörelse för de ärenden, hvilka rörande de Halländska kyrkohemmanen i allmänhet förut varit handlagda, hufvudsakligen förmält, att de utaf Rikets Ständer föreslagna stadganden skulle hafva till påföljd en uppenbar orättvisa, när derigenom all rätt afskures Kronan och kyrkan att genom rättegång i laga ordning tillvinna sig hvad den ena eller andra verkligen tillhörde; att den svårighet, som tillförene ansetts ega rum att afgöra tvister om de Halländska kyrkohemmanen, numera vore undanröjd, sedan genom den af Kongl. Maj:t anbefallda och af Ofver-direktören Falkman verkställda undersökning i Danska arkiverna och dermed förenad utredning af ämnet, gällande kraften af 1569jårs
Directioner och Förvaltare, för hvilkas hushållning intet ansvar borde åligga Länen, hvilkas ovilkorliga rätt det varit att , emot erläggande af 3 sk. för hvarje mantalsskrifven person, erhålla fri vård för de af venerisk smitta angripne sjuka, utan afseende derpå, om afgiftens belopp förslog eller lemnade öfverskott; och skall äfven i de Län, der Inrättningarne egt öfverskott , sådant icke hafva kommit dem till godo vid den , efter Beslutet vid sista Riksdag, förändrade reglering : Af Eric Andersson Bång från Jemtlands Län: att ifrågavarande afgift endast syntes böra betunga de orter, som blifvit besmittade, , gten med det aflägsna Herjeådalen in - 3,0 Statso. Bevilhi, Utsi. Betänkande N:o 87» träffade det lyckliga förhållande, att ingeri nu vore eller i mannaminne varit besvärad af den knappt till namnet kända veneriska sjukdomen, ehuru afgiften af Provincens, i förhållande till andra orter, vanlottade invånare utgått med det dryga beloppet af 3 sk. Banco för person ; hvarföre billigheten syntes fordra , att denna afgift för Herjeådalen alldeles försvunne, eller att, om hinder dervid molte, och Östersunds Curhus-Inrättning ytterligare funnes böra från Herjeådalen understödjas, afgiften måne nedsättas till minimibeloppet 1 sk.; samt af Nils Insulin från Stockholms Län ; att, då en betydlig fond genom Curhus-afgiften skall vara samlad, hvilken blott inom Stockholms Län lärer uppgå till 50,000 R:dr, samt smittan dessutom, såsom förhållandet vore i berörde Län , om ej helt och hållet upphört, åtminstone ganska betydligt aftagit, Insulin hemställt, om ej nämnde afgift, såsom hädanefter öfverflödig, mätte alldeles upphöra • och har större delen af Hedervärda Bonde-Ståndet instämt uti Petter Perssons förenämnde yttrande. Dessutom hafva serskilde Motioner i denna fråga blifvit gjoids, inom Vällofl.
I följd häraf komma de uti närvarande Riddarhus - Ordnings 3:dje, 33:dje, och 39:de §. som nu komma såsom 3:dje, 3i:sta, och ^rde §. §. att numereras, gjorde hänvisningar på andra §. §. att efter dessas nya numerering rättas, så att i 3 §. i stället för i/pde och i5:de§. §. införas i2:te och i3:de; i 33:dje nu blifvande 3irsta, i stället för 37:de §., den 35rte; och i Sprde nu blifvande 37:de i stället för 33:dje den 3irsta. r86 Den 20 December c. m. Hvad de öfrige förslagen till förändringar i nu gällande Riddarhus-Ordningen vidkommer, så kunna WI af ofvan anförde skäl dem icke för det närvarande i Nåder antaga; Hvarom J, Herr Grefve, lärn nen Ridderskapet och Adeln behörig del. WI befalle Eder Gud Allsmäktig synnerligen nådeligen. Stockholms Slolt den 18 December 1823. CARL JOHAN. G. af Wetterstedt. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus: Då Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse innehåller, att tiden icke medgifvit pröfning af alla de förändringar i Riddarhus-Ordningen, sorn Ridderskapet och Adeln ansett nödige, och för sin del beslutat, får jag vördsamligen hemställa, om icke undersökas borde, huruvida genom de förändringar, hvarå Kongl. Majrt redan täckts lemna sin Nådiga sanction, Riddarhus-Ordningen fått den helhet, som Ridderskapet och Adeln önskade, och af hvars saknad i den förra Riddarhus-Ordningen Ridderskapet och Adeln blifvit föranledde att densamma omarbeta.
Den klokaste och upmärksammaste förwaltning, det försiktigaste behandlande af de allmänna medlen blifwa atrid ottllräckclige, der till behofwens fyllande nödige medel brista; Och om de an för en kort tid skulle kunna aflägsna följderna af en sadan bekymmersam ställning, framställa sig dock snart de oupfylda behofwen med ett starkare kraf pä deras snara tillfredsställande. Den altid för ett Nike sa trye - Ten 5 Zebruarii. 225 tryckande Stats-br^ en, icke wid alla tillfallen en följd af mindre söcstk-ig och warsam hushällning med Statens medel, utan ofta föranledd af oförutfedde och oundwikelige händelser, stall, dä alla anledningar till desi tillmark icke sorgfälligt förekommas, långt ifrän att minstas, deremot med ett förökad stigande påskynda Statens manmakc; Och förökade Statsbehof, stola en dag med en förnyad tyngd äierfalla pä Nationens redan förut högt ancktade förmäga. Pä desta anledningar, och dä Staks-Utstottek icke kan inse möjeligheten af Stats: Werfets uprätthällande, om der för innewarande är stall blifma i saknad af den utaf Stats-Utstotket förestagne ersättning till fyllnad i hwad Uti Srats-behofwen brister, kan Stats-Utstotiet ingalunda stänga dest förslag om nödmändighe en af en sadan ersättning. Om StatsUtskottet, hwars åliggande, enligt Regerings-Formen, är att för Riksens Högloft. Ständer upgifwa Stats-Werkets tillständ, förwaltning och behof, underlåtit, atr för Riksens Högloft. Stander framställa detta wiqtiga amne uti dest rätta beskaffenhet och eftertankeliga följder; Sä hade Stats»Utjkottel icke swarat emot det detsamma updragne förtroende; Och bäde samtid och esterwerld skulle med den mäst grundade anledning haft rätt, cnr göra Utskottet den förebräelse, att Utskottet antingen uraktlätit, eller ock icke welat med tillbörlig upmärksamhet och nit för Statens wäl och bestånd behandla delta ärende.
När Socknestämma anbefalles af Konungens Befallningshafvande eller Biskopen eller Dom-capitlet eller i stad af Magistrat begäres, får kungörelse derom icke vägras. bifallet. bifallet. 3 §. i mom. bifallet. bifallet med iagttagande, att den i de 2:ne sista raderna förekommande meningen: "och ege sökanden att deröfver klaga, på sätt för besvär öfver Socknestämmo-beslut stadgas''’, utbytas emot denna: ”jemte besvärs-hänvisning , på sätt om Socknestämmo-beslut stadgas.” bifallet. bifallet. 4 §• Sista meningen deraf bör sålunda förändras: Påkallas öfverläggning i ämnen, som gemensamt röra flera socknar af olika pastorat, sker anmälan derom hos Konungens Befallningshafvande, eller Dom-capitlet, som förordnar om Ordförande samt till sammanbifallen med den förändring, att §:n slutar med de å i2:te raden förekommande orden: ” som finnes lämpligt, sammankallas”, hvarigenom de derpå följande a:ne puncterne helt och hållet utgå. bifallen. * bifallen. A II Utskottets förslag, enligt Betänkandet N:o ig. Ridderskapets och Adelns beslut. Preste-Ståndets beslut. Borgare-Ståndets beslut. Bonde-Ståndets beslut. t 5 §. 6 §. i puncten. 6 §. 2 puncten. träde bestämmer tid och ställe, och eger hvarje socken att utse Deputerade, som, för sådan öfverläggning, sammanträda med Deputerade från de öfrige socknarne. afslagen. lörändrad lydelse: Rösträttighet i Sockneslämma på landet ege i allmänhet en hvar egare, arrendator eller innehafvare af fastighet, jemte andra socknens invånare, som för lön, fabrik, verk eller inrättningar, handtverk och annan näring eller rörelse, erlägga bevillning efter 2 Artikeln. Röst-rättigheten beräknas efter hemmantalet, der sådant finnes åsatt. För 10 R:dr bevillning efter 2 Artikeln vare lika rösträtt som för ~:dels mantal, for 5 lika med gidel för 2-, lika med r'?:dels mantal.
Enligt en från Norska I)ep:tet för det indre till Svenska Civil-I)ep:tet ankommen skrifvelse, har emellertid blifvit upplyst, att ofvanämnda Propos. icke vid Stortinget blifvit fullföljd, enär man inom orterna understödt särskilda alternativer för väganläggningar från gränsen till Glommen. Det lärer nemi. gifvas 3 särskilda anslutningspunkter, såväl å den Norska sidan som å den Svenska, nemi. vid lvaikelandstorp, Midlanderiforss, och ännu ett tredje ställe. Ur de handlingar, som i afseende på denna sak blifvit hit öfversända, anhåller jag att få meddela innehållet af amtmannens i Hedemarken yttrande: »Amtmanden bemaerker sluttelig, at han väl ikke anseer Oparbeidelse af Vei fra Rögden» (Kaikelandstorp) »af större Vigtighed end et Veianlseg fra Midtandersfors; men i det han formener, at begge bave sin fulste Berettigelse og begge nu eller senere maa komme i stand, antager han, at Anlaegget fra Egnene ved Rögden, der tidligene er bragt paa Bane, idet det allerede gjennem mange Aar har vaeret omventileret, ogsaa först bör nyde Fremme, saa fremt ikke Statskassens Midlermaatte tillstede, at begge samtidigt tvinges till udförelse.» Då man häraf ser att den auktoritet å Norska sidan, som har dessa anläggningar att ombestyra, anser företaget företrädesvis böra komma till utförande, men att Propos., till följd af bristande penningetillgångar, ej vid detta Storting blifvit fuMlöljd, torde, för att denna väganläggning ändock å Svenska sidan måtte komma till stånd, det vara bäst att slutet af Utsl::ts Betänk, i denna punkt förändras. Man skulle väl kunna anmärka, att tillräckliga skäl ej förefinnas att vid denna riksdag bevilja anslag för ifrågav.de ändamål, men då några medel icke blifvit beviljade för någon väg 176 Den 5 September f. m. i samma sträckning som denna, synas dock öfvervägande skäl tala för bifall.
Jag kände i denna stund verkligen så mycken sympati för det unga paret, att jag af ren instinkt höjde mitt glas nästan med en vördnadsfull rörelse emot dem båda, och jag såg på hennes fuktiga blick, när hon log emot mig, att hon trodde sig hafva missförstått det leende, hvilket framkallat denna lilla scen. Den verkade i stället nästan som ett föreningsband mellan oss alla tre. Den förde oss in i en blid samhörighetsstämning, hvilken kom oss att glömma allt som var smått, lågt och föraktligt utom och inom oss själfva, och det var kanske ur den, som hela denna dags rika och lifliga samvaro hämtade sin näring. När vi skildes, skedde det med en värme, hvilken säkert var uppriktig å ömse sidor. För Tore Gam är jag viss, att det stod som en helt naturlig sak, att denna dag skulle återförena honom och mig på allvar. Och det föreföll mig ett ögonblick själf, som om en dylik önskan fanns äfven hos mig. Men knappt hade jag blifvit ensam, förrän jag öfverfölls af en plötslig känsla – skulle man kunna tro det? – af förargelse. Jag var ond på mig själf, som hade låtit mig lockas in i ett förhållande till dessa båda människor, hvilket förr eller senare skulle ställa mig i en fullständigt falsk dager. Jag var ond på Tore Gam, som hade öfverrumplat mig, och till och med mot den unga flickan, hvilken ju var oskyldig i alltsammans, kom jag i en afvog sinnesstämning. Jag tyckte att jag låtit dupera mig af två unga älskande, hvilka alltid presentera sig fördelaktigt i vårstämning, af vinet, som under middagen flutit tämligen rikligt, ja, af själfva solen, hvilken bidragit att narra mig ut och förvandlat min arbetsdag till en festdag. Med ett ord – jag hade låtit locka mig till en hel dags fullkomligt omotiveradt känslorus, och morgondagens ånger infann sig redan på samma dags afton. I fullkomligt sinnesuppror började jag att utan att tillkalla min värdinna städa undan i mitt rum. Jag tvättade glasen, ställde undan flaskorna, öppnade fönstren för att få bort tobaksröken, och jag blef icke lugn, förrän jag åter fått draga ned gardinerna, tända lampan och återtaga den plats vid mitt skrifbord, som jag på förmiddagen blifvit tvungen att lämna.
På lif och död vill jag kämpa med lifvets svårigheter. Skall jag döda en dröm, måste det ske utan skoning och fullständigt. Och utan grubbel vill jag lefva det lif, som ödet beskär mig. Bredvid mig såg jag denna veka, svaga kvinna, hvars ögon fylldes af tårar som under grubbel, en tyst, sluten, lidande kvinna, hvilken böjdes ned af att icke lefva i den sfer, dit hon längtade. Hennes svaghet smittade mig. Den angrep min spänstighet som en smitta. Och jag fruktade hennes blotta närhet, därför att bredvid henne tappade jag väldet öfver mig själf och lusten att verka. Jag minns dessa vinteraftnar. Å, hur väl jag minns dem. Jag satt vid mitt skrifbord, sysselsatt med att förbereda mig till morgondagens lektioner, och från min plats såg jag i skenet från förmakslampan skuggan af hennes gestalt som föll öfver mattan. Jag hade förmått henne – icke utan strid – att afstå från att sitta i mitt rum, när jag arbetade. Men jag kände hennes närhet. Och du kan ej göra dig en föreställning om, hur den irriterade mig. Jag satt inne hos mig, så länge det var mig möjligt, för att undgå den tortyr, som låg uti att tvinga ett samtal oss emellan till stånd. Och när jag ändtligen kom ut till henne, tog jag en bok eller en tidning och läste högt för att slippa tala. En gång såg hon upp emot mig, när jag kom ut, och sade till mig: »Hvarför skrifver du icke mera som förr?» Hvarför jag icke skref som förr! Hon menade på dessa anteckningar, hvilka förberedde mitt verk, och som hon plägat hjälpa mig att ordna. Och hon tillade: »Jag tyckte, det var så roligt att veta, hur ditt arbete växte.» Det var hon, som sade mig detta, hon, för hvilkens skull jag kastat alltsammans öfver bord. Det föreföll mig, som om jag hoppat i sjön för att rädda en drunknande, och denna främmande människa grep mig till tack i strupen och pressade mitt hufvud under vattnet för att tvinga mig att dö. Jag minns ej hvad jag svarade. Men jag minns, att dessa ord förföljde mig i i den grad, att jag nästan tyckte mig se dem lysa som med fosforsken från väggarna i skolsalen.
Herr Friherre ./. G. Paijkull har instämt i denna reservation. jwso ssr Ank. till Exp.-Utsk. den 20 April 1800, kl. 10 f. lil. Memorial till Rikets Ständer, med förslag till den ändring i o § 3 momentet Tryck fri hels-läi ror ilningen, alt hinder icke må vara för Mosaiske Trosbekännare att kunna till Jurymän utses. Vid pröfningen af frågan om vidsträcktare medborgerliga rättigheter för de j riket bosatte Mosaiske trosbekännare, har, uppå dertill utaf ledamoten af Bor - Konslilulions-Vlskoltds Memorial N:o 41. 13 gäre Ståndet. Herr C. F. Waern gifven anledning, Koiistitutiöns-Utskottet jemväl i öfvervägande tagit den, huruvida medlemmar af nämnda trosbekännelse må vara behörige, att utses till ledamöter uti den Jury eller Nämnd, hvilken, enligt Tryckfrihets-Förordningens föreskrift, har att pröfva lagligheten af åtalade skrifters innehåll. Sedan stadgandet i 17 kap. 7 § Uättegårtgs-Balken, att ochristen ej må vittna, blifvit, genom Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849, förklaradt icke innefatta hinder för Mosaisk Trosbekännare att vittne bära, finnes numera icke något lagrum, som bestämdt förbjuder, att till jurymän i tryckfrihetsmål utse medlemmar af nämnda trosbekännelse: men lydelsen af den ed, söm bör af jurymännen afläggas, utgör fortfarande ett hinder för Mosaiska Trosbekännare att kunna utöfva j urym anna-k all et» Den deri förekommande förpligtelsen, vid Gud och Hans Heliga Evangelium, kan icke affordras den, som icke erkänner Evangelium; hvadan ock, så länge någon ändring i denna förpligtelse icke är medgifven, Mosaiske Trosbekännare måste anses uteslutne från förtroendet att vara ledamöter uti Tryckfrihets-Nämnd.
Vare detta sagdt, just icke såsom någon hotelse, utan såsom ett öppet och ärligt tillkännagivande, att de icke ega annan utväg, såvida man betager dem de stöd på hvilka de skola kunna operera roed inrikes län. Ehuru jag visserligen anser åtskilliga saker äfven i de andra punklerne, utom den l:a, rör:de minsta lånebeloppets nedsättande till 400 r:dr, hvilken icke bör bifallas, vara af beskaffenhet alt böra ändras, skall jag dock icke hafva något emot, om förslaget, med undantag af förenämnda l:a punkt anlages sådant det är. Många ledamöter hördes ropa på propos. Gr. Liljencrantz: Jag ber om ursäkt, att jag med några ord nödgas uptaga Hr von Hartmansdorff sista anförande, hvilket jag icke kan låta gå oell gälla som grundad!, dä jag anser det vara felaktigt. Talaren yttrade ungefärligen, alt om Hypotheksföreningarne hade kreditiv-rätt, denne skulle begagnas för att lill verkställande af liqvider utomlands uttaga silfver, utan att i utbyte deremot sedlar drogos utur rörelsen. Jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att här icke är fråga att minska lånerörelsen med 500,000 r:dr, ulan att frågan är om denna summa skall användas till kreditiv för Hypotheksföreningarne, eller på något annat sätt utlemnas i låneväg från Banken. Hr von Hartmansdorff anraärkn. hade varit grundad, såvida fråga vore att indraga, men sådani är icke förhållande!. Beviljas icke kredilivet för ifrågavar. ändamål, så stå penningarne qvar odisponerade, att åter användas vid den fond, hvarifrån de tagits, nemi. fonden för publika pappersbelåningen, hvilket dock icke är troligt, enär det linnes så mänga lånehungrige, alt man alltid hittar på något bättre sätt alt använda dessa lediga 500,000 r:dr, än att återföra dem till en fond, der de visat sig ej vara behfiflige. Skillnaden blir sålunda den, alt, i st. f. att understödja Hypotheksföreningar, hvilket jag anser vore klokt och riktigt, så utlånas desse medel antingen emot pant af fastigheter eller i vanlig diskoutväg.