Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om då stadgades, att detta belopp, i fall af sådan utgång, borde ovilkorligen tilldömas vid domens fastställande, alltid med' tillägg ej blott af skadestånd för särskilda genom rättegången vållade förluster, utan ock af en förhöjning i ersättningsbeloppet för rättegångskostnaden, svarande mot hvad som utöfver ta riffen kunde visas hafva blifvit verkligen påkostadt och varit behöfligt; så skulle äfven det stadgande kunna tilläggas, att nämnde uppskattade belopp (med uteslutande af tilläggen), sådant det i motvädjade domen vore bestämdt, måste af den vädjande före fullföljandet nedsättas i allmänt förvar, med vilkor att icke kunna återtagas i annat fall, än om domen underginge ändring, och att eljest få af den vinnande motparten lyftas. Vid uppgörande af tariffen är det dels penningevärdet och dels tvistämnets invicklade beskaffenhet, som bestämmer behofvet af biträde till sakens utförande. När detta behof antages vara för hand; bör afseende hvarken på parternes personlighet eller aflägsenheten af deras boningsort behöfvas, så vida deras egen närvaro blir öfverflödig; utan frågan härom hänförer sig då väsendtligen, om ej uteslutande, till den grund, hvarefter biträdets aflöning må kunna billigtvis bestämmas. Låter det först och främst bestämma sig, när behofvet af ett sådant biträde är för hand? Jusi.-Ombudsmans Emb.-JJeräll. till 1850 års riksdag. 8 58 Att pröfva detta behof är i många fall omöjligt för någon annan än den, sorn erfar det. Af sakens beskaffenhet kan endast bedömas, huru nacken lagkunskap som fordras till dess utförande, men icke, huruvida denna kunskap hos sakägaren finnes. Endast af sakens beskaffenhet måste det således bero, huruvida kostnaden till fullmäktigs användande skall anses erforderlig. Men när behofvet anses vara för hand, och fullmäktig (synligt biträde) likväl icke begagnas; skall väl sakägarens kostnadsanspråk deraf bero? Är lian ej, såsom då sjelf antagligen lagkunnig, att anse berättigad till enahanda vedergällning åt sig sjelf, som lian kunnat fordra åt sitt ombud? Derom synes mig föga tvifvel äga rum.
Utskottet föreslår alltså: 2:o att, vid inlemnandet af bref å Post-kontor eller Post-expedition, till porto-afgiftens erläggande skola begagnas s. k. frimärken, hvilka böra vara brefven åsatte; men att det likväl må på bref afsändaren ankomma alt portot med penningar betala; hvarvid han dock tillika skall erlägga en särskild afgift af en skilling för hvarje bref, hvilken afgift tillfaller Post-förvaltaren. Hvad åter angår de bref, som nedläggas i särskilda breflådor, hvilka, efter GenerälPost-Stvrelsens föranstaltande, skulle flerestädes anbringas, så medgifver icke beskaffenheten al dessa breiemottagnings-ställen kontant liqvid af bref-porton, utan måste antingen detta porto erlägges genom frimärken, eller ock frankerings-frihet medgifvas. Att Ovilkorligen påbjuda det förra skulle tvifvelsutan i ganska väsendlig mån försvåra anlitandet al dessa breflådor, då icke blott saknad tillgång på frimärken, utan äfven ovisshet om brefvens verkliga vigt ej sällan torde inträffa. Deremot bar den hittills för bref, som afsändas med Diligenser och ångbåtar, under en lång följd af år medgifna frankerings-frihet betydligt underlättat korrespondensen, utan att, så vidt Utskottet kunnat erfara, någon klagan öfver missbruk af denna frankerings-frihet försports. Något giltigt skäl att befara missbruk af samma frankeringsfrihet, utsträckt äfven till öfriga, utom post-expeditionerne anordnade brefemottagnings-ställen, synes icke heller nu lörelinnas; men del lider deremot intet tvifvel att korrespondensen skulle på sådant sätt beredas ganska väsendtlig lättnad.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., med anledning häraf, att de af E. o. Ad:s Ledamöter, hvilka begagna denna väg för attupkomma i RiddarhusSaleu, behagade för bemälde Underofficer upvisa sina polletter. Sedermera erinrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, att, jemlikt 39 § Riddarh.Ordn., det berodde på R. o. Ad. huruvida främmande åhörare må få bevista Ståndets öfverläggningar, hvarjemte H. Exc. hemställde om R. o. Ad. bifölle att äfven vid denna Riksdag främmande åhörare må erhålla tillträde till läktaren i RiddarhusSalen, samt att med utdelningen af biljetter finge tillgå som hittills. Ropades Ja. Härefter behagade H Exc. upropa Gr. Lewenhaupt, Erik Aug., som anförde: Vid 2-.a anteckningens 2:a uprop i går afton upvisades en så lydande fullmakt: »Till den lagtima Riksdag, som i Stockholm skall hållas och tager sin början d. 15 Okt. 1859, befullmäktigas härmed Kapitenen Frih. Axel Wilhelm von Knorring att för Adeliga ätten de Laval N:o 355 intaga säte och stämma på Riddarhuset, hvarvid han ovilkorligen förpligtas, att ställa sig till efterrättelse den af K. M. och R. St. antagna och besvurna R. F. af d. 6 Juni 1809, jemte R. O. af d. 10 Febr. 1810 och öfriga gällande Grundlagar. Bockerud och Elgarås d. 14 Sept. 185 9. Carl Fredrik de Laval, f. d. Kapten.»
Lands-karnererarne innehade i allmänhet inkomster, inberäknadt provisioner m. m., samt lösen, uppgående till och något öfverstigande 2000 r:dr, undantagande inom Hallands, Gottlands, Jemtlands och Norrbottens län, och ansågs lönefyllnad endast böra ifrågakomma i det förstnämnda länet till 2000 r:dr och uti de öfrige, tillhörande minsta lönen, till 1,666 r:dr •32 sk. Landssekreter ar ne hade, med färre undantag, och så vida löneanslagen till läns-notarier samt lönetillökning för lands-kanslisterne beviljades, icke behof af sådan tillökning; och var Departements-chefen betänkt på att, derest läns-notarier blefve å stat uppförde, hos Kongl, Maj:t i underdånighet föreslå bestämmande för läns-notarierne af någon andel i sådan expeditionslösen, som lands-sekreterarne nu tillfälle. I denna tjonstegrad var uppförd lönetillökning för lands-sekreterarcn i Stockholms län med 400 r:dr, i stället för det extra anslag, som för närvarande mäste af sjette Hufvudtitelns besparingar anvisas, samt för lands-sekreterarne i Jemtlands, Vesterbottens och Norrbottens län med tillhopa 920 r:dr, till fyllnad i ett lika inkomst-belopp med lands-kamererare, eller 1,666 r:dr 32 sk. Landt-räntmästare innehade i allmänhet ilöne-inkomst 1,500 r:dr och derutöfver. Der undantag förekomma, hade löne-tillökning till sagde belopp ansetts böra ega rum, utom i de 3 nordligaste länen, der miniBih. till R. St. ' It 10 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 71. mi-lönen antagits till 1,333 r:dr 16 sk.
Ridderskapet och Adeln ett Memorial af Herr Öfverste-Iaeutenanten Bo Oxehufvud, som , efter att hafva anmärkt den ringa verkan, stadgandet i g §. af Kongl Förordningen den 20 September 1815, angående hvad vid uppkommande stridighet emellan Räntetagare och Räntegifvare om Tiondeeller AfradsSpannemålens duglighet iagttagas bör, förmått åstadkomma till de sednares skyddande emot förtryck och obehörig behandling af de förre, samt de olägenheter, som för Räntegifvare uppstå deraf, att de med sin Tionde vanligen blifva till flere ställlen anvista, föreslagit, att den, efter nu gällande Författningar, Tiondeoch Afradsgifvare åliggande forselskyldighet måtte upphöra, samt dessi 1 stället berättigas, att antingen i närmaste Krono - Magazin lefverera ifrågavarande Spannemål, eller ock hos KronoFogden få densamma efter Markegångspris, och emot erläggande af forlön, med penningar lösa; i hvilka fall Räntetagaren äfven borde, antingen vid första uppbördsstämma af Kronofogden åtnjuta betalning för den honom anslagne Tionde och Afrad, eller ock äga, att inom den 1 Martii hvarje år Spannemälen in natu - Statsoch EesvärS-Utskottens Betunkanden. 1103 ra från Krono - Magasinet afhämta; hvarjemte Herr Ofverste-Lieutenanten, så väl för vinnan» de af det roed Förslaget åsyftade ändamål, Räntegifvares och Räntetagares ömsesidiga fördel, sorn till förekommande af förlust för Staten,' ansett, i händelse af dess antagande, nödigt, dels att Spannemalens värde vid de årliga Marke» gångssättningarne bestämdes elter det verkeligen gångbara priset, ined förhöjd forlön, dela att tjenliga utvägar vidtogos emot ofog och prejeri af Magazins-betjeningen, och dels att Lefveranteurerne, i fall af Spannemålens försummade torkning ålades såsom intorkningsmål vid lefvereringen lämna några kappar på hvarje Tunna.
Hvad första frågan, eller upphäfvandet af Allmänna Magazins-Inräftnlngen betiäffir, så sysselsattes nu, i följd af flere emattagne Remisser, StatsUtskottet, gemensamt med Banco-samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, att i detta ämne öfverlägga, om ett generelt Betänkande, hvilhet oförtöfvadt skall till Riksens Högloft, Ständer varda inlemnadt, Vidkommande åter det af Riksdagsmannen Gnstaf Earsson föjreslagne anstånd, med utkräfvandet af oliqviderade Spannmålsskulder, har Stats-Utskottet trott sig böra till tidens vinnande häröfver särskildt yttra sina tankar, och får alltså till bifall af Riksens Höglofl. Ständer hemställa, det ytterligare betalningsanstånd för afla restskyldlge, som ännu icke förmått godtgöra den Uudsättnings-Säd, de från Allmänna Magazins-Inrättningens Förråd utbekommit, må beviljas till första Upbördsstämman för innevarande års Kronoutskylder , hvilken vanligtvis pågår i November eller December månader, genom hvilket rådrum de nödstälde under tiden torde finna utväg för betalningens erläggande, och hvartill före skörden all möjlighet på många ställen lärer saknas, så vida man önskar, att undvika påskyndandet af de fleste Skuldenärers obestånd, och har Stats-Utskottet för detta tillstyrkande äfven hemtat skäl derifrån, att Kongl. Maj:t uppå gjord un - Stas-Utskottets Betan leanden. 185 derdånig ansökan, redan före detta tillerkändl åtskillige nödlidande orter en dylik förmån. I den händelse Riksens Högloft. Ständer godkänna hvad Stats-Utskottet nu anfört, torde underdånig anmälan härom, Uti afgående skrifvelse till Kongl. Majit blifva expedierad; hvilket allt vördsamt underställes Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande. Och varder någre Ledamöters särskilda farb ka härhos bifogad. Stockholm den 13 Augusti 1823 Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Höglofl.
Artilleriet till den möjeligaste höjd af fullkomlighet hwartill det lätt kan komma, fordras ett nödwändigt medel dertill, och det är hästar - huru manga till antalet warit Kongl. Götha och Wendes Artillerie-Regementer anst agne wet jag ej med wisihet —meri snart ett är har Kongl." Swea Artillerie Regementet uti Stockholm haft M stpckcn, med detta ringa antal har Regementet stolat exerceras sä rväl uti Ridkonsten, som uti sättet med äkande Artillerie — beklageligen öar Regementet mycket vacancer och destutonckstarka commenderingar hwilket ansenligen minffat antalet af 1000 mar: med Befäl inberäknadt ungefärligen som utgör Regementets hela styrka, till boo hwilka i är stolat i ofwanbestrifne delar öfwas. — För Eder mine Herrar som warit och ännu ären militairer lärer det säkert fatta fig mycket lätt, att inse orimligheten uti detta stätt, att stapa ett dugligt och öfwat Fält-Artitterie — jag tilltror mig ock med all säkerhet kunna förwifta Herr Baron och Landt-Marskalken samt Högloft. Ridderstapet och Adeln att pä dylikt fortfarande wis underställer Staten Zo hästar nästan utan ändamäl. Det har warit omöjeligt för mig kunna dölja detta yttrande af min öfvertygelse, äfwensom att jag ffulle anse det oförlåtligt försumma iaattagandet af detta tillfälle dä Riksens Högloft. Ständer äro församlade, utan art ej yppa min enda förmodan wara den, att härvida Swensta Artilleriet stall bibehälla sitt' frän längre tider förwärfwade anseende jemförelse - wis mot andra Staters Fält-Artillerier, samt Kronan och Staten äga rätt att fordra tillbörligt stöd af detta wapen, sä mäste medlen lämpas derefter, och såsom Hufvudsakligen bidragande till ändamälets tvinnande, tror jag, att 100 hästar böra bestäs och tilldelas hwarje Artilleris-Regemente.
Således blir bibliotheket det förnämsta föremålet för anslagen till materiellen. Allt det öfriga, nemi. astronomiska obser vatoxåum, anatomi-salen, chemiska laboratorium och mineralsamlingen, modellkammarcn m. m. skulle tillsammans få blott hälften mot bibliotheket allena. För Lunds universitet uppgaf Läroverkscommitte'en behofven till 34,ooo r:dr. Deraf har universitetet genom anslaget vid sista riksdag erhållit 7,55o r:dr; då återstå 2Ö,45o r:di-. Endast 16,460 i"dr äro begärda ; således fattas ännu 9,982 r."dr i det anslag, sorn skulle beliöfvas. Af hvad som nu begäx-es, påräknas till löneförhöjning för redan befintliga lärare och tjenstemän ?.,5o3 r:dr efter samma beräkning som i Upsala, af 1800 r:dr för de äldre och i5oo r:dr för de yngre pi-ofessorerna. För nya läi-arebestdllningar äro bei-äknade 9060 r:dr ; dessa äro: en profession i handelsoch camei’al-lagfarenheten. Lunds universitet är ännu fattigare än Upsala på juridiska professorer, ty på förra stället finnes blott en. Denna underrättelse torde vara tillräcklig för att visa, det åtminstone en ny behöfves. En annan skulle inrättas för de physico-mathematiska vetenskaperna, för hvilka i Lund blott finnas a:ne, då i Upsala äro 3, nemi. en i ren mathematik, en i physik och en i astronomi. Likaså borde det för ämnenas omfattnings skull vara i Lund. Den 3:dje nya pi’ofessionen skulle inrättas för statskunskapen, motsvarande den i Upsala af enskild man stiftade s. k. Skyttianska. För Lund föreslås derjemte en bibi iothekarie med mindre professorslön samt 2 emeriti-lönei-. Bibliothekarie-befattningen skulle blifva särskild för sig äfven i Lund, hvarest en egen professor för de moderna språken redan genom enskild stiftelse finnes.
Det är icke rätt, derföre att denna tjensteman, enl. Instruktionen för nämnde embetsverk och sin derpå grundade fullmakt, är berättigad att såsom arfvode upbära ett visst belopp af de medel, hvilka genom hans embetsåtgärd indrifvas. Om R. St:r, i st. f. att låta Statsverket emottaga de medel, hvilka till följd af Adv.-Fisk:s åtgärd blifvit tillgänglige att när som helst i Kronans kassa inflyta, finna för godt att efterskänka dem åt vederbönde, så böra dé likväl icke med detsamma bortskänka tjenstemannens lagliga arfvode, utan låta honom åtnjuta det oafkortad!. Det är icke heller klokt att annorlunda tillvägagå, ty ingen befattning kan vara obehagligare att utöfva än ifrågavande tjenstemans. Derföre är det af vigt att ej de 394 Den 8 Februari. från tjenslen härflytande sportler tillfalla denne åklagare, så vida man vill påräkna alt till sysslan få en skicklig och nitisk innehafvare. Denne tjensteman har sig ålagdt att för försummelse eller oredlighet i förvaltningen af Kronans medel tilltala embetsman, äfven de högre. I det nu förenande målet har han haft det obehaget att nödgas åtala sin egen chef. Om denne Adv.- Fiskal Understundom måste, för sina pligters utöfning stöta sig med de förnämsta embetsman i Riket och derigenom blottställa sig för att icke få vidare befordran, så lärer J finna, Mine Hrr, att till hans egenskaper jemväl hörer ett mod, som är sällsynt nog, och som förmodligen blifver sällsyntare, om nödig bergning af löneinkomsterna saknas. Häruppå lider Kronan i första hand. Det är således en missförstådd hushållning att betaga tjenslemanncn hvad honom för åklagarekallets skötande tillfalla bör. Jag anhåller derföre om återremiss af nu föredragne Utlåt. Hr Bildt, Didrik Gillis:
För de förra fordras industri , för det sednare inga stora jordpossessioner, besuttne åkerbrukare och fria oberoende arbetare, hvilka icke, derföre att de äro torpare på annan enskild mans grund, måste träla hos honom för intet, kunna efter hans nyck, kanske när deras kralter af ålder och arbete svigta och de hafva en mängd minderåriga barn, belöfvas både boning, utkomst oell derigenom äfven frihet. Deras tillstånd ar värre än forntidens lifegnas; ty dem föd - D*n io Februari e. m. 167 de oell underhöll deras herre lill deras död; desse måste olla söka en fristad i fattighusen, stundom få de den på correctionshusen. Man liar anfört Irlands öfverbefolkning och fattigdom, Chinas öfverbefolkning ocii den snart sagdt ståndig» hungersnöden der, att icke tala om den periodiska, hvilken ofta bortrycker millioner, såsom exempel på hvad som hotar oss, om vi icke söka hämma folkökningen. Jag säger: Irlands onda är icke dess folkmängd; det är, utom religiösa förhållanden, att några tiotal af män äga nästan hela landet och det öfriga är sprängdt till obesultcnhelens ruiner. Chinas olägenhet af dess folkmängd härrör dels af dess isoleringssysleine, dels deraf, att Chinesarne icke äro activa, sjelfve inoch exporterande handlande; dels deraf, att de inskränka sin industri till några få näringar, att deras handel icke består uti ett utbyte af produeter, dervid myntet endast begagnas såsom ett medel att göra handelsrörelsen vigare, utan uti ett utbyte af produeter mot endast klingande mynt. Skulle Englands genom en högt drifven industri tillkomna befolkning endast underhållas af landets egen afkastning, vore dess öde likt Chinesarnes. Men Engelsmännen vilja ej ensamt lefva af sitt eget lands produeter, de utbyta sin industris öfverflödiga alster till en del mot lifsmedel; Chinesarne deremot endast mot silfver, sednast äfven mot opium.
Wi hafwe i Nader funnit stal att anstånd med betalningen lemnäs till den första Uppbördsstämman, som hålles i sista qwartalet arel efter initzwäxc-aret; men för hwad da icke godwilligt crlaggeS stall betalning genom pantning genast utan skonsmål uttagas, sa att allt inom årets stut ar crlagdt: dock att, vin sivar mitzwaxt äfwen det paföliande arel ffulle inträffa, sadant scrstildt ina ho§ Otz i underdånighet anmälas innan pantning hos de stvldige företages. — Medlen stola i den man de inflyta, til! Eder lefwereras, och siut-liqviden ofelbart, wid wile af En R:dr för hwarje öfwcrstjucande dag, samt ränte-betalning af Sep för hundrade a influtna men ej lefwererade beloppet, inom den sista derpå följande Februarii wara fran Landshöfdingen afsänd. Deremot hafwe Wi ansett billigt att befria Landshöfdingen ifrån ben i 1798 ars Kongl. Bref honom alagda owillkorliga ansivars - skyldighet, enär han behörigen styrker sig ingenting hafwa uraktlåtit till bewakande af War och Kronans rätt; utan böra de brister eller förluster, som icke statt at! förekomma i sadane fall stanna för War och Kronans räkning och i behörig ordning till afskrifning anmälas. Widare aterstar till Wart Nådiga yttrande frägan om de Ränregifwandes Försel, skyldighet. Ibland de wigtigare föremålen för Eder 01m tanka anse Wi det, att, genom tidiga dispositioner och upphandlingar i de orter, hwarifrän Sjö-krans porl - Den 17 Iulin »74? port kan ste till de Mogazin, der, serdeles för Garnizonerncs behof, en större Utdelning af Spaumäl inträffar, lindra Allmogens forsling, sa widt vmständigheterne det möjeligen medgifwa och någon förlust för Magazins - Fonden derigenom icke uppkommer.
Den treöjs perioöen, arén i8o3—-1809, börjar med Länkens beröröe utsganöe, stt restisers en viss lie! sf L:g.'s8eölarne. Ven äger krän öe tvenne föregäenöe öet utmärksncle, stt, i stället för ilen öerintill såsom grunclsatts gällanöe inskränkning i Lsnkens Läne-rörelse, msn unöer clenns perioci sökte uti en stsrk Viscontrörelse vinns, öels, genom enskilclte sctietecknares insättningar i silfver, en förstärkning för reels Voncjen, clels ock, genom soclel i Viseontvinsten, tillgäng till L:g:s8eölsrnes inlösen. Utom LiKsVisconten, bvsri Lunken öeltog kör oeb som ps Lanken erböll en närs oinskränkt sssigneriogsrätt mot tre proc:ts ränts, upprättsljes i Oötbsborg, lVlglmö oeb Uro sfenskilclte Lolag, men uncier Lsnkens besk^öö, irenne Viseonter meö bestämcle Lreclitiver, mot samma ränts, bvilks ssmtxligs Viseonter älaöes att sk uppbäranöe vinst öfver 7 proctt till Lsnken erlägga en treöjeöel. Dessa inrättningar gskvo, unöer bägt örifven Lånerörelse, aetieägarne en utöelniog af änöa till 28 proelt, en vinst sälunös egenteligen grunöaö pä bankens kärsträekuingar oeb Länkens Oreöit.
Jag föreställer mig, att med sädane fattigare innevånare, ej bör förstas sädane personer, sorn äga tillfälle och krafter, att genom arbete förtjena sin fulla bergning, hälst desse aro genom de nu så högt uppstegrade arbetsoch dagslöner, minst i behof, att af allmänna Medel njuta undsättning till lifsuppehälle och lära dessutom, fast ock de största uppoffringar till deras förmån skulle göras, icke derföre vilja nedslå sina pretensioner. Det är således endast för den nog talrika mängd individuer, af båda körWn» men mäst af det qvinliga, hvars yrken och arbetskrafter, icke tillåta dem, att i en tid, då Spannemålens dyrhet förorsakar ettså högt brödpris, förtjena sin fulla bergning, som dessa välgörande anstalter vidtagits; men det är ock just de, sorn af dem minst fått sig begagna. Det ligger i tingens natur, att, då man, för att befrämja en sak, nyttjar icke rätt beräknade medel, motarbetas de af egennyttan och andra förhållanden, hvarigenom de blifva onyttiga. Jag förbigår de rykten, sorn misstroendet och erfarenheten af nuvarande tiders rofgirighet kunnat utsprida, om händelser, obeviste, rnen lika lätt verkställare, som svåre att förekomma. Men det är påtageligt, att, genom förenämnde anstalt, brist eller åtminstone mindre tillgång på gröfre brödsorter nödvändigt skulle uppkomma och verkligen uppkommit. Då endast de större Bageriverken, eller de, som hålla så kallade utbodar, kunnat eller fått, mot föreskrefne vilkor antaga anbudet, ha alla d® öfrige, utgörande nära hälften, måst upphöra och BesvärsUtskottens BetänkandenL ined ali bakning af groft bröd, då de ej kunde hålla det Allmänheten tillhanda efter en taxa, som påstås afven vara lag för dem, sorn dertill kunde använda den, mot så nedsatt pris erhållna Spannernålen; dessutom, hvem kan controllera, att den till sitt hela belopp till grof brödbakning användes, ehuru Bagarne påstå, att de genom detta åtagande lidit en så kännbar förlust, att de ej äro i stånd att längre dermed fortfara?
Bko, blir hela summan 1,893 Rdr 36 sk., således icke långt ifrån 2000 Rdr, och antager jag tillverkningsvärdet, såsom Den 28 Mars f. m. 479 nyss nämndes, till 100,000 Rdr; sä finner man att förevarande personer komma att till det allmänna skatta, icke 21 proc. af sin inkomst, utan nära 2 proc. af fabrikernas hela tillverkningsvärde, och sådant måtte väl vara orättvist. En annan omständighet, som också visar att minimi-afgifterna äro oriktiga, hemtar jag från jemförelsen mellan sådana fabrikanter,' som här äro i fråga, och dem, hvilka hafva rättighet att på grund af s. k. försörjningsratt arbeta för egen räkning. Det är sannt att desse personer icke äro befogade att i sin tjenst använda andra biträden än sådana, som tillhöra familjen eller tjenstefolk; men vid jemförelse mellan fabrikanternas antal och arbetarnes, finner man att öfverhufvud 2 arbetare tillkomma hvarje fabrikant. Nu skulle, efter den af Utsk. upställde skala, hvarje handtverkare i förenämnde kategori, icke komma att i skatt betala mer än 3 ltdr Rmt, och ser jag på fabrikanternes egenskap med afseende å hvad de hafva att förrätta, eller också på förhållandet emellan dem sjelfve och deras arbetare, så kan jag draga den slutsats, att deras förtjenst icke kan vara mycket större än deras, som arbeta på grund af försörjningsrätt. Derföre anser jag det hårdt och obilligt, att bibehålla minimi-afgiften, sådan som den var enligt gamla författningen. Utsk. yttrar att »der någon näring undantagsvis bedrifves i så ringa omfång eller med så liten framgång, att den lemnar mindre inkomst, der hafva taxeringsmännen både rättighet och pligt att nedsätta afgiften.» Men jag frågar, hvartill skall då egentligen denna afgift tjena, när Taxerings-komitéerna i alla fall hafva både rättighet och pligt att nedsätta den så snart det behöfves. Ar detta icke en motsägelse. Denna afgift tjenar också endast till chikan och, såsom Frih.