Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han säger icke, att menniskan förintas, och han skildrar icke underjorden såsom gruflig. Fromma och redliga själar, säger han, komma till ett ställe, skönare än jorden, för att njuta ett lyckligare lif än detta. Du må ursäkta, min filosof, att jag tror min herre mer än dig. Kimon smålog medlidsamt och skakade på hufvudet. Han säger det, för att trösta dig, min gubbe, och mildra din fruktan för döden, som väl icke kan vara så långt borta. Krysanteus är en ädel man, och jag kan omöjligt tillskrifva honom annat än ädla bevekelsegrunder. Helt annat är förhållandet med många af hans likar och med de statskloke, som också vilja upprätthålla tron på skuggverlden, emedan hon är en mägtig tygel på den okunniga massan. Men tror du, att Krysanteus sjelf är förvissad om hvad han säger i detta hänseende? Visst icke, min vän. Dödens port öppnar sig inåt och vrider sig lätt på sina gångjern för de inträdande; men utåt öppnar han sig icke, och någon skugga har ännu aldrig återkommit från Hades till jorden. Af en sådan har Krysanteus således icke hemtat den förmodan, hvarmed han velat lugna dig. Af filosofien har han det väl icke heller, ty, som du hör, det gifves många filosofer, hvilka druckit bottenvattnet i vishetens brunn och derutaf blifvit bestyrkte i sitt tvifvel på odödligheten. Deremot gifves det gamla sagor, hopspunna i forntiden, som berätta oss om ett Hades och om själarnes tillstånd derstädes, om Kerberos och Karon, om Lethe, hvarur man dricker glömska, om de tre domarne, som med stränghet nagelfara de aflidnes lefnad på jorden, och annat mer, som måste förekomma hvarje förståndig menniska löjligt. Platon talar väl äfven åtskilligt om de dödes boningar, af hvilka en skall vara mycket herrlig; men hon skulle icke vara bestämd för sådane som dig, Medes, utan endast för oss filosofer, som gjort oss henne värdiga genom en lefnad, egnad åt forskningen i tingens hemligheter. Men allt det der är endast gissningar, osannolika förmodanden. Någon visshet gifves icke.
Om de administrativa besvärsmålen, hvilka äro af så mångfaldig art och fordra så olika erfarenhet och kunskaper för deras handläggning, skulle till allman domstol öfverlemnas, borde dennas sammansättning ske med tillökning af ledamöter från statsförvaltningens olika grenar; men dessa ledamöter kommo vanligen att sakna erforderliga djupare kunskaper och större vana vid de egentliga justitie-målens bedömande, och sålunda vore domstolens organisation uppenbart förfelad. De administrativa tvistemålen, hvilka ofta äro af beskaffenhet att fordra skyndsamt slut, skulle icke eller vinna på beroendet af de tyngre och långsammare formerna för domstolarnes förhandlingar. På dessa grunder har Konstitutions-Utskottet icke kunnat betrakta, den utväg, hvarå uppmärksamheten förut varit fästad, eller att ifrågavarande besvärsmål skulle till Högsta Domstolen öfverlemnas, såsom den rätta för afhjelpande af den anmärkta olägenheten. Den utväg, som kunde finnas i sådan förändrad organisation af Rikets Kollegier, att dylika måls fullföljd till Kongl. Majit kunde anses ej vidare böra medgifvas, skulle förutsätta en vidsträckt rubbning af nuvarande förhållanden, och derjemte strida mot den af Rikets Ständer tillförene yttrade åsigt, som fastat vigt dervid, att nationen sedan urminnes tider varit van att se högsta pröfniugen af frågor om lagarnes tillämpning vara landets regering tillhörig. Icke eller har Utskottet kunnat antaga den åsigt, som under öfverläggningar inom representationen i anledning af Kongl. Maj:ts ofvannämnda Nådiga Proposition af den 30 Oktober 1844 blifvit yttrad, att om de konsultativa StatsRådens antal ökades, så att flera fran Departemental-förrättningar lediga Rådgifvare funnos, ifrågavarande ändamål skulle vara vunnet derigenom, att sådana ledamöter af Stats-Rådet använde 'särskild omsorg på de så kallade besvärsmålens förberedande till Konungens pröfning.
Man skall nemligen hafva föreslagit, att bibehålla tunnans begagnande vid Ränteoch TiondeSpannemåls inlefverering till Kronans förråd, men fotingens vid alla utlefveringar från desamma, samt att Kronans räkenskaper skulle föras i foting, hvarigenom man velat bereda ett, som man trott, lämpligt medel att småningom öfvergå till det såsom riktigast erkände fotingssystemet. Ehuru jag för min del anser ett öfvergångsmede} i detta fall alldeles öfverflödigt, då Fotingen såsom utgörande jemt 10 kannor, år ett mått, som ej under någon förevåndning kan anses vara' villosamt för begreppet; men dess föreslående likväl möjligen kunde komma i fråga, utbeder jag mig att på förhand äfven dervid få göra en anmärkning. Jag anser nemligen att Tunnan i sådant fall borde alldeles oförändrad få begagnas vid Rånteoch TiondeSpannernålens inlefverering och Fotings-svstemet ensamt införas, så vål till grund för debiteringar, råkenskaps-föringar och alla öfriga legala transactioner, som för utlefvereringar från Kronans Magnziner. f hån - Den 27 Maji e, m. 673 I händelse återremiss bifalles anhåller jag att detta mitt anförande får åtfölja Betänkandet. Herr Montgommerie, Gujtaf: Jemte det jag förenar mig uti hvad den sist talande värde Ledamoten yttrat, skulle jag i händelse förevarande Betänkande varder återremitteradt, önska fästa Lagoch OeconomieUtskottens uppmärksamhet derå, huiuvida icke, då en förändring af Rikets Mått, Mål och VigtSysteme skall ske, det år skål att antaga det båsta, man för närvarande känner. Jag gör fullkomlig rättvisa åt allt hvad i denna del blifvit föreslaget och jag erkänner förtjensten af VetenskapsAcademiens project; men Academien säger sjelf, att den Franska methoden år den båsta ”och att härigenom alla fördelar, som möjligen vid det fullkomligaste system stå att erhålla, lika skördas ”af Vetenskaps-idkaren, affaires-mannen och den ”arbetande klassen.
T a n t e Cissy ". B land den kvinnliga skolungdomen i den goda staden Sköfde rådde för några veckor sedan stor oro och rörelse. som gifvit sig uttryck i firandet, och som lyste ur alla dessa barnaögon mot det kära festföremålet. En sådan tillgifvenhet af sina lärjungar vinner blott den, som i sitt kall satt in hela Det tisslades och tasslades i hvarje vrå, viktiga förtroensin personlighet, hvilken är för ungdomen ej blott uppfostrarinnan, den gåfvos och mottogos under » heliga tysthetslöften » med ytterst utan också den förstående vännen, hvars rika, varma hjärta hemlighetsfulla miner — på bord och stolar lågo allehanda brostår öppet för dem och deras kiga dräkter, hvilka i samråd sorger och fröjder. med mammor och tanter ifrigt profvades och synades. Den kvinna, som Idun i Det var verkligen icke utan dag har nöjet föreställa för att de annars alltid så samsin läsekrets, är just en sådan, vetsgrant skötta läxorna höllo jag skulle vilja säga idealisk på att betänkligt få maka åt skolföreståndarinna. sig i de små hjärnorna, så Cecilia Milow föddes i Göteöfverf ulla voro de af allehanda borg den 8 mars 1856. Förandra funderingar. äldrarne flyttade snart därHvad var då på färde? Jo, efter till Stockholm, där modalla dessa småttingars kära ren grundade en mycket an» Tante Cissy » skulle » fylla sedd skola, hvilken dock med år » och dessutom fira sitt tioanledning af familjens flyttårs jubileum som skolförening till Vestergötland uppståndarinna. Denna stora bemärkelsedag Cissy Milow och hennes måste högtidlighållas på ett systrar ha till stor del sin förutomordentligt sätt man ville träffliga mor — hvars vackra åstadkomma något » noch nie och vördnadsvärda hvita hufdagewesenes » — Tante Cissy vud ännu är den kära medelskulle firas med en lysande punkten i det trefna hemmet maskerad! Och då ändtligen — att tacka för den verkligt den efterlängtade dagen kom, fina och och goda uppfostran hade småttingarne fått ihop som de åtnjutit. någonting riktigt lyckadt.
Då således de jernvägar från Dalarne, hvarom nu fråga blifvit väckt, enligt Rikets Ständers åsigt, oaktadt sin längd och anläggnings-kostnadernas betydliga belopp, icke äro att anse såsom stamlinier, och då dessa sednares sträckning, dimensioner och anläggningssätt m. m. icke komma att ega något väsendtligt inflytande på de förra, hafva Rikets Ständer, med afseende derjemte å de förhållanden, som genom vederbörande embetsmäns och embetsmyndigheters anställda undersökningar och meddelade yttranden blifvit utredda, funnit sig ega all anledning att, redan vid denna riksdag, bevilja och anvisa de medel, som kunna erfordras för anläggningen af en ändamålsenlig jernväg från Dalarne, helst, i betraktande af hvad härvid är utredt och upplyst, denna jernvägs fullbordande, så snart omständigheterna möjligen medgifva, synes företrädesvis angeläget och maktpåliggande, ej allenast för den ekonomiska ställningens förbättring och näringslifvets utveckling inom nämnde vidsträckta landskap, utan äfven för dess natur-produkters och slöjdvarors inverkan på rikets allmänna handelsrörelse och bergshandtering. Betydligheten af de varu-qvantiteter, som redan under nuvarande besvärliga och tidsödande kommunikationssätt, fraktas till och från Dalarne, gifver visserligen anledning till den förmodan, att vid den tillväxt i all rörelse, som af underlättade ändamålsenliga kommunikationer städse framkallas, trafiken, åtminstone efter någon tids förlopp, skall kunna sysselsätta 2:ne jernvägar, ledande till så skiljda slutpunkter och genomgående trakter med så skiljaktiga natur-produkter, som de jernvägs-anläggningar, hvilka föreslagits från Dalarne till dels Mälaren, dels Östersjön; men innan åtskilliga andra delar af riket ännu kunnat förses med derstädes jemväl behöfliga förbättrade kommunikations-anstalter, hafva Rikets Ständer ansett sig icke kunna bifalla de för dessa företag afsedda tillgångars användande, till understöd för 2:ne större jernvägsanläggningar från en och samma provins.
I allmänhet sträcker sig försäkringsgifvarens ansvarighet ej utöfver försäkringssummans belopp. Hafva dock kostnader blifvit i god tro gjorda till det försäkrade föremålets bergning, vård eller frigörelse, eller har haveri skett flera gånger, och öfverstiga de sålunda gjorda utgifter försäkringssumman, eller inträffar sedermera total förlust; då svarar försäkringsgifvaren för kostnaden och förlusten, ändå att den öfverstiger försäkringssumman, ehuru ersättning för skada, som skett i hvarje särskildt haveri, ej kan åläggas honom till högre belopp, än försäkringssumman utgör. Är ej fulla värdet försäkradt, utgå de i denna § omförmälda ersättningar efter den i § 191 mom. 3 stadgade grund. § 233. Till försäkringsgifvaren ej erlägga de till följd af en olyckshändelse nödiga kostnader, utan heldre försäkringssumman utbetala, med rättighet att blifva från all vidare förbindelse fri; vare det honom tillåtet, så framt han inom tre helgfria dagar efter erhållen underrättelse om olyckshändelsen och del af de upplysningar, försäkringstagaren är i tillfälle att meddela, förklarar sig vilja af den rätt sig begagna. De kostnader till det försäkrade föremålets bergning, vård eller frigörelse, som blifvit gjorda innan försäkringsgifvaren förklarat sig vilja försäkringssumman utbetala, vare han dessutom skyldig att vidkännas. § 234. Har försäkringsgifvare afslutit försäkring under förbehåll af: l:o. “fri från krigsmolest“, då ansvarar han icke för krigsfara, ej heller för annan fara längre än till dess resan genom krigsfara hindras eller afbrytes; 2:0. “blott för sjöfara“, då ansvarar han icke för krigsfara, men väl för all an nan fara, äfven sedan rosan blifvit hindrad oller hämmad genom krigsfara; 3:o. “fri från skada utom i strandningsfall“, då ansvarar han endast för skada, tillkommen genom strandning, kantring, sjunkande och andra olyckshändelser, hvarigenom fartyget blifvit ovärdigt att iståndsättas, för kostnader, för skada, uppkommen genom eldsvåda, samt för skada, tillfogad genom beskjutning af fiender.
Ett ytterligare skäl more ännu, att RegeringsFormen wäl stadgat att Stats - och Justitiä - Räden ej singe äga flera Embeten, men ej uteslutit och ej kunnat utesluta dem ifrän bördens rättigheter. Friherre 8tsel von läoNkteia wille gerna conformera sig med Friherre Leäeiström, rncn kunde ej mera än medgifwa att det werkcligen ej rvore Konungen förbudet att till Landt-Marskalk wärja en Stats Räd; af detta skäl trodde Friherre Lise! att det borde i Riksdags - Ordningen införas att ingen kunde blifwa Landt - Marskalk som ej ägde Riksdagsmans - rätt. Grefwe körner: Efter hwad jag kan dö-mma af discurserna är Ven meningen tämmekigen allmän, att de höga Ämbetsmännen böra bibehälla säte och stämma bland Riksens Ständer. Tankarna synas deremot wara delade i frägan om bestämmandet af de mäk de ej böra fä kfwerwara. Om jag ej misstager mig bör man ej kunna säga att Regeringsmöten k allmänhet personligen röra en Stats-Räd, när frägan ej är om hans personliga ätgärd derwid. Wid mäl af sädan natur mätte deh wäl kunna wara hans rät - Den 21 October. 45 l? rättighet att meddela upplysningar, mm witzerligm icke att deltaga i besluten. Hwad äter igen angär att Konungen ibland Stats - Räden eller Ministrarna skulle wälja Landt - Marskajk synes detta mig sä litet förenligt med bägge Ämbetenas natur, att en sädan supposition nästan ej är trolig och jag kan ej inse akt Re, gcringen nägonsin skulle kunna wilja göra ett sädant wal; för att wid tillfälle förena meniugarne tror jag mig sluteligen kunna föreflä att den första punkten af § alldeles mätte utgä och Z begynnas med orden: Ej mä. Friherre Leäerttröm: Som tankar, na pä det sätt Grefwe farner förcflagit synas mig kunna förenas, har jag intet akt tillägga.
Vordo talde intill Dans slägte, tu och sextio tusend, och sjuhundrad. Assers barn, efter deras börd, slägter, deras fäders hus och namn, ifrå tjugu år och derutöfver, allt det i här draga dogde. Vordo talde intill Assers slägte, ett och fyratio tusend, och femhundrad. Naphthali barn, efter deras börd, slägter, deras fäders hus och namn, ifrå tjugu år och derutöfver, allt det i här draga dogde, Vordo talde intill Naphthali slägte, tre och femtio tusend, och fyrahundrad. Desse äro de som Mose och Aaron, samt med de tolf Israels Förstar, talde, af hvilkom ju en var öfver hvart af deras fäders hus. Och summan af Israels barn, efter deras fäders hus, ifrå tjugu år och derutöfver, det i här draga dogde i Israel, Var sex resor hundradetusend, och tretusen, femhundrade och femtio. Men de Leviter, efter deras fäders slägter, vordo intet räknade ibland med. Och Herren talade med Mose, och sade: Levi slägt skall du intet räkna, eller taga någon summo af dem, ibland Israels barn. Men du skall skicka dem till vittnesbördsens tabernakel, och till all dess tyg, och allt det dertill hörer; och de skola bära tabernaklet, och all dess tyg, och skola det sköta, och lägra sig omkring tabernaklet. Och när man resa skall, då skola de Leviter taga tabernaklet neder; och när hären skall lägra sig, skola de slå tabernaklet upp. Om någor främmande nalkas dertill, han skall dö. Israels barn skola lägra sig hvar i sitt lägre, och vid sins härs baner. Men Leviterna skola lägra sig omkring vittnesbördsens tabernakel, på det icke skall komma en vrede öfver menighetena af Israels barn. Derföre skola de Leviter vakt hålla vid vittnesbördsens tabernakel. Och Israels barn gjorde allt det Herren Mose budit hade. Och Herren talade med Mose och Aaron, och sade:
Den enskiltes sjelfkänsla kunde derigenom lättare uppgå i den allmänna fosterlandskänslan, statsärendena af enhvar öfverblickas, statens heliga intressen af alla bevakas. Blott i sådane samhällen var det menniskan möjligt att till hvardagslifvets bestyr, som endast afse hennes djuriska existens, medtaga den förädlande öfvertygelse, att hon var bestämd att verka i idéernas rike. Våra monarkier deremot äro ofantliga byggnader, barbariskt hopfogade af olika ämnen, uppförda utan annan afsigt än att stå, utan annan beräkning än att trotsa tyngdkraften. Deras undre delar äro bestämda till att uthärda tryckningen från de öfre ... till ingenting annat. Intet gemensamt intresse förenar dem. Samhället är en sammansättning af skrån, som hafva sitt fädernesland hvart i sin mästarelåda. Blott i sitt flendtliga förhållande till andra stater känner sig hvarje folk såsom ett helt, emedan dess alla schakter då genomströmmas af en enda känsla: sjelfuppehållelsens ...20 Vanloo tog de papper, Sigurd lemnat honom, genomögnade dem med en och annan blick på chiffernyckeln, och fortsatte derefter sin monolog: – Sköna afsigter, dessa herrar hysa, sade han. – Man kan icke neka, att de äro ganska säkra på sin sak. De köpslå redan om huden, innan de skjutit björnen. Nåja, de känna sina motståndares erbarmlighet och veta, att folket skall förhålla sig passivt, om de blott svepa sig i lagens mantel ... och det är en sak, som de förstå. De dela redan gods och värdigheter sins emellan, och en af dem föreslår tillochmed att frälsebönderna skola göras till lifegna. Han åberopar grannriket Danmarks och en mängd andra staters exempel, förklarar det vara en skam för ett kristligt-monarkiskt samhälle att hafva fria bönder, och slutar sin framställning, à la De la Gardie, med en latinsk fras: ungentem pungit, pungentem rusticus ungit 21. – Ha, utbrast Sigurd, som hitintills tyst åhört Vanloo, – är det möjligt, kapten? Våga de verkligen tala om något sådant? Göra bönderna till lifegna!
Om nu gällande JernvräkeriFörordning, såsom jag tror Motionairen hafva yttrat, icke noggrant eflerlefves, lärer väl sådant bero af de Tjenstemän, hvilkas åliggande det är att handhafva densamma, men icke böra leda till sådane förändringar deruti, att man icke billigtvis kunde fordra deras efterlefnad. De af Motionairen föreslagne förändringar eller tillägg afstyrker jag för min del, och anhåller vördsammast, att desse an* Den 29 December e. m. a4g märkningar få åtfölja Herr Lagerlieims motion till vederbörligt Utskott, Herr Lagerhjelm, Pehr: Detta ämne har ännu icke förekommit hos Commitléen för öfverseendet af BergsFörfattningarne, hvarmed det likväl synes äga sammanhang. Innan någonting derutinnan afgöres, torde likväl en slik Embetsmanna-liandläggning af ärendet böra förutgå, och jag tillstyrker derföre, att pröfningen deraf må intill dess hvila. Hvad sjelfva saken beträffar, så är det ostridigt, att en controll bör linnas så väl å tackjerns godhet och tjenlighet för vissa behof, som å annat jern; och för min del skulle jag tro, att, derest noga hand hölles öfver sådan controll, tillverkningssättet skulle uppdrifvas derhän, att contracter emellan tillverkaren och afnämaren på ett tackjern af visst slag skulle kunna afslutas och lagligen bringas till verkställighet. Hvarefter Hr Lagerlieims ofvanberörde Motion, jemte de af Herrarne Tham och Lagerhjelm nu afgifne yttranden, till AUmännn Besvärsoch Ekonomiutskottet remitterades. Ånyo föredrogs Herr Rothliebs, Carl Fredrik, den i5:de dennes e. m. på hordet lagde Motion, att Stämpelafgifteil å Tidningar må varda afskaffad, Den 29 December e. m. Herr Crusenstolpe> Magnus Jacob: Tiden är redan långt liden på aftonen. Jag skall derföre vara korrt i min framställning. Då mina åsigter äro i strid mot Motionärens, har jag trott mig böra yttra sådant.
Derför kan du gå in till dig och afvakta mina befallningar. Betjenten steg upp för att utföra husbondens tillsägelser. Den andra mannen gick en stund under tystnad af och an på kontoret utan att bevärdiga Arnold med någon vidare uppmärksamhet. Plötsligt tycktes han hafva fattat sitt beslut. Vändande sig till Arnold, sade han: – Följ mig! Arnold efterkom uppmaningen och båda stego upp för spiraltrappan. De gingo genom en temligen lång korridor och inträdde i ett komfortabelt skrifrum, hvars inbjudande trefnad bildade den bjertaste kontrast mot Arnolds känslor i denna stund. Hans ovanlige vaktare låste omsorgsfullt igen dörren efter dem och släppte ned portieren för att ej något ord skulle kunna tränga ut, i fall betjenten skulle fallit på den idén att lyssna vid nyckelhålet. Derpå kastade han sig på chäslongen framför kakelugnen och fixerade skarpt sin fånge. Omsider sade han: – Hvad väntar ni nu? – På polisen, som skall häkta mig, svarade Arnold i en ton af förtviflad resignation. Ni skall naturligtvis fullgöra er pligt mot samhället och sörja för att jag blir befordrad till laga straff. – Nå, det förvånar er väl inte? – Nej, jag vet att jag ej har något annat att vänta och hoppas heller ingenting. Ni kan triumfera! Ni har ju lyckats gripa en inbrottstjuf på bar gerning. Ni skall blifva berömd för er raska handling, och jag inspärras inom fängelsets murar kanske för åratal. Jag är ju en farlig karl, som samhället måste oskadliggöra. Det är rätt åt mig, jag förtjenar intet bättre. Jag har varit förfärligt dum och dumheten är något vida värre än sjelfva brottet. – O, menskliga rättvisa! Hvad du är sublim i din oändliga vishet! Du skall straffa mig, icke för brottet; ty det begick jag inte, utan för afsigten, försöket, för min gigantiska dumhet. Jag hade ju kunnat stulit, stulit ofantliga summor och dock gått fri, dock varit en man af ära, om jag varit klok. Jag skulle hafva stulit från de fattiga under hederlighetens mask, och den menskliga rättvisan hade tilldelat mig dygdepriset.
Möjligheten att idka något slöjdarbete, som i skogstrakter utgöra folkets sysselsättning under den mörka årstiden, är slättlandsboen betagen, och med knapp nöd förmår han skaffa sig så mycket bränsle, som nödtorfteligen erfordras för stugans uppvärmning, brödbakning och matens kokning, men att dessutom upplysa den under hösten och vintern, dertill saknar han medel. Under dessa årstider äger han derföre ingen annan utväg, än att fördrifva tiden med sömn, som vanligen tager sin början så snart skymningen inträdt och fortfar till dess dagsljuset återvänder. Häraf förklaras lätteligen den dåsighet och tröghet, som är allmän hos slättlandets invånare, och denna omständighet, i förening med nödvändigheten för samtlige medlemmarne af en familj, tjenstfolket deruti inberäknadt, att sammanflytta ofta i ett enda rum, måste naturligtvis äfven medföra osnygghet, osundhet och vantrefnad, samt äfven i moraliskt afseende vara högst skadlig. Skogsbristens menliga inverkan på klimatet torde äfven numera kunna anses vara en af både vetenskap och erfarenhet erkänd sanning; och allt uppmanar sålunda lagstiftaren, att icke vidare dröja med vidtagandet af de åtgärder, som erfordras att bota de bedröfliga följderna af skogens vanvård och, om möjligt, förekomma än farligare vådor för det allmänna af ett förhållande, som visserligen i flere andra delar af riket icke saknar sin motbild. Hvad bergsrörelsen beträffar, så vänder sig uppmärksamheten i främsta rummet till de vidt bekanta Dannemora jernmalmsgrufvor, hvilka under de ifrågavarande fem åren blifvit med all kraft bearbetade. De många på dem grundade såväl inom detta, som Stockholms Län, belägne jernbruk hafva från dem erhållit det för jerntillverkningen erforderliga malmbehof, utan att några oförutsedda händelser eller betydligare olyckor lagt hinder i vägen för grufarbetets jemna bedrifvande. Anledning att befara någon hastigt inträffande brist af malmtillgången är väl ännu icke för handen, ehuru de rikaste tillgångarne äro i det närmaste utbrutna och den återstående, i mägtighet mer och mer aftagande, fyndigheten med ökad kostnad måste sökas, såväl på djupet under, som på sidorna om, de gamla, af förfädren skördade, arbetsrummen.