Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är alltså till denna redliga öfvertygelses upplysande, innan den öfvergår till beslut, som jag tager mig den friheten att uppmana. Naturligt och ursäktligt lärer det vara, att jag, med den jag yttrat, ej tvekar att gå samtiden offentligen till mötes, och, i fall af behof, vänta rättvisa af en kommande tidepunkt. A. G. Silverstolpe Anförande till Constitutions-Utskottets Protocoll den 30 Maji 1815 af Herr Munck af Posenschöld. Jemte det jag i hufvudsaken förenar mig med hvad Herr Kammarherren Silverstolpe och Herr Baron Jacob Cederström anfört, får jag särskildt yttra följande: Frågan är icke nu, som Herr Biskop Rosenstein påstår, om ett Stånd skall kunna tvinga eller påtruga 822 Riksdagen 1815. de tre andra Stånden att upptaga och afgöra förslag till ändring i Grundlagarne, utan frågan är, om de tre Stånden skola kunna tvinga ett Stånd att icke begagna sin i Grundlagen stadgade och nu yrkade rättighet att få redan utredda och sedan förra Riksdagar hvilande förslag till ändring i Grundlagarne upptagna och afgjorda. Ett Stånds rätt förhåller sig här till de andra Ståndens, som en Ledamots af ett Stånd till ett helt Stånds. En Ledamot kan väl ej påtruga ett Stånd något, men Ståndet äger ej rättighet att hindra en Ledamot att få en af honom i laglig form gjord motion upptagen och afgjord. Jag anser Grundlagens föreskrift tydlig, att alla vid en Riksdag väckta och beredda Grundlagsfrågor böra vid den nästa afgöras. 81 § af Regerings-Formen stadgar härom på tvänne särskildta ställen. På första stället talas om de ändringar, som Constitutions-Utskott föreslår och föreskrifver, att Riksens Ständer icke må å den Riksdag, då Utskottet någon sådan förändring föreslår, utan först å den nästföljande derom besluta. För mig är det klart, att här menas, det Riksens Ständer väl icke förr än å nästföljande Riksdag, men nödvändigt då, måste om den föreslagna ändringen besluta.
Med min ostämda giga Uppå Parnassi klint; Och lära der så spela, Att jag ej skulle fela: Men si! jag har ej hinnt. Afräknar man från Wallins verldsliga poemer den öfvervigt, som en stegrad vältalighet och öfverhufvud en större språkets och smakens odling skänka, så äro Spegels dem i allt annat jemnlika; ty äfven i Spegels kunna vi uppleta spridda smärre bitar och drag, som emotsäga den dom, hvilken icke dessmindre ovederläggligt gäller om det hela. Långt annorlunda skulle vårt omdöme bestämmas, i fall hans digra och öfvermåttan långsläpiga arbeten, om ”Guds Verk och Hvila”, om ”det Tillslutna Paradiset”, om ”det Återvunna Paradiset”, mäklat bibehålla samma anda, som lifvar det Företal och den Hymn till Gud, med hvilka det första begynnes. Både företalet och hymnen äro nämligen sannt poetiska: det förra, genom sitt brinnande nit för Poesien och sitt värdiga, med all dess värma tolkade begrepp om hennes väsende; den sednare, genom sin verkliga och höga skönhet. Hvad kan man ej hoppas, när man läser följande inledning, ställd ”till Poesiens rättsinnige Älskare”? ”De Gamle hafva sagt Poesien vara den första vaggan, i hvilken Vishet hafver hvilat, och är så dejlig, men så oförmärkt uppvuxen, som perlan uti perlemor. Hedningarne hafva ment Poesien vara Gudarnes eget tungomål, det menniskorna ej kunna lära, med mindre dem gifs en synnerlig beqvämlighet ifrån Himmelen. Thy hafver Ennius kallat Poeterne helige, sägandes dem genom Gudarnes besynnerliga nåd sändas hit på jordene. I lika måtto betygar Ovidius det vara en gudomelig ande, som uppväcker sådant lif och ljus i förståndet, att man i korta verser kan sammanfatta så åtskilliga ting. Thy äro ock alla de gamlas lagar, alla sibyllina oracula, samt de äldsta sede-läror, på det sättet beskrefna; och fördenskull så mycket mer utaf gemene man trodda och vördade.
N:o 67, i ani. af väckt motion om KrigsHofRms indragning; N:o 68, i ani. af väckte motioner om åtgärder på det den tjenande och s. k. arbetande klassen må hafva penningar afsatte för ålderdomen; samt N:o 69, i ani. af väckte motioner om Styrelseoch Förvaltmsverkens reorganisation. Hr von Francken, Georg'jWolfgang: Med anledn. af Gr. Pukes afgång från Riddarh.Direkt:n, får jag hemställa, att R. o. Ad. behagade åt Riddarh.Direkt:n updraga att å R. o. Ad:s vägnar tolka R. o. Ad:s tillfredsställelse och högaktning för det ut märkta och förtjenstfulla sätt, hvarpå Gr. Puke fullgjort sitt åliggande som Ordf:de i Riddarh.Direkt:n. I ani. häraf hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade åt Riddarh.Direkt:n updraga, att för Gr. Puke betyga R. o. Ad:s särdeles tillfredsställelse och högaktning för det utmärkta sätt, hvarpå han fullgjort sina åligganden såsom Riddarh.Direkt:ns Ordf-.de. Ropades Ja. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ på 4 e. m. In fidem protocolli, Alberl Munck. Lördagen den 21 Mars 1857. Plenum kl. 10 f. m. Just. ett prot.-utdr. för d. 18 dennes. Uplästes till justering och godkändes nedannämnde från Exped.- Utsk. inkomne förslag till R. St:rs underd. Skrifvelse till K. M.: N:o 43, ang:de berättelsers afgifvande om fortgången af de med statsbidrag understödde - arbetsföretag; N:o 44, ang:de förändradt sätt för utbetalningen af de för Statens jernvägsbyggnader anslagne medel; N:o 45, ang:de förklaring af K.
Akt osta penuinge affairer i RiksgäldsContoirel förekomma der Banqvens biträde er» fordras, och att göromälen i intetdera efter Hwav jag tror, aro sä trägna, att icke de kunna af saMmct Fullmägtige bestridas, haldst Commistariatet i Ban» qven egenleligen answarar och utför werkställighetest Ljer-e Band49, 52. af 386 Den 4 November. ^ G af de beslut, som detta werk auga och betjeningen i allt fall blefwo ätfkiljd pä samma sätt den nu är. Här förutan'är det en kand sak, att' sammanträden hos Fullmägtige wanliglwis ieke inträffa of are än twerine dagar i weckan för RiksgaldsConkoirets angelägenheter, och i Banqven än mera sällan; Jag stulle i sadan händelse tro, att fyra eller högst fem Fullmägtige kunde förordnas, som förwaltade bägge werten, och jag Åsyftar således mindre någon besparing än en bättre communicalion och deraf följande förbättrad förwal ning. Detta synes wara desto wigtigare, som antalet af tre synes wara wid öfwerlaggning om os a förekommande wigtiga ärender nog liket i synnerhet dä, såsom lätt kan inträffa, hinder ' af ffukdom eller andra omständigheter för en eller flera Ledamöter inträffar, hwarföre, och om sa nödigt pröfwas, och arbetet befinnes blifwa bc'ydligt drygare, den genom minskning af Ledamöterne uppkomne besparing, kunde komma de äterstäende tillgodo.
R:dr hvardera, till belöningar åt nitiske vaccinatörcr 1000 R:dr, samt till bestridande af utgifter för materiela behof, såsom vaccin-ämnes upptagande, förvarande och försändning, tryckningskostnad för blanketter m. m. 535 R:dr 16 sk. Då Kongl. Maj:t ansett behofvet af ökadt anslag för ändamålet kunna inskränkas till ett belopp af 1,200 R:dr, att, jemte nuvarande tillgångar, fördelas på det sätt, Kongl. Majit-komme att framdeles bestämma, får Utskottet, i betraktande af 28 Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 75. nödvändigheten, att behöflige medel finnas för befrämjande af ifrågavarande, för hälsovården vigtiga, angelägenhet, tillstyrka, att anslaget för vaccinationens befrämjande må med det äskade beloppet till 2,400 R:dr förhöjas. Farsoters och smittosamma sjukdomars botande. 31:o. Med föranledande af 1851 års Stats-revisorers anmälan om otillräckligheten af det för nämnda föremål i Riksstaten med 9000 R:dr uppförda förslagsanslag, har Utskottet af Kongl. Stats-Kontorcts räkenskaper förskaffat sig kännedom om utgiftsbeloppen å samma anslag under åren 1849, 1850 och 1851, hvarvid inhemlats, alt brist derunder uppstått, år 1849 af 12,480 R:dr, år 1850 af 9,760 R:dr och ar 1851 af 8,180 R.dr; men dä, såsom Utskottet tillika erfarit, dessa brister hufvudsakligen uppkommit derigenom, att anslaget blifvit, i enlighet med •Rikets Ständers beslut, anlitadt för utgifter i följd af den berörde år gängse smittosamma lungsjukan hos nötkreaturen, samt dessa utgifter måste anses hafva varit af tillfällig beskaffenhet, har Utskottet å bilagde tabell uppfört ifrågavarande anslag till oförändradt belopp. Svenska Läkare-Sällskapet. 32:o.
R:dr införselstull per Skeppund Stapelstads-vigt, återstår endast att få afgjordt, huruvida det öfriga skall sammanfattas under en eller två rubriker samt värde och tull derå; och hemställer Utskottet i dessa afseenden till Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, att de ville, med frånträdande af deras sins emellan skiljaktige meningar, biträda Presteoch BorgareStåndens beslut, enligt hvilket, på sätt nyss är nämndt, för all annan spik samt allt Manufactur och handtverkssmide skulle antagas ett gemensamt värde af 3 R:dr och tull af i R:dr per skålpund; men om denna inbjudning icke vinner bi fall, synes, för frågans afgörande, omröstning blifva nödig i följande ordning: 6 i:o. Den, som vill, att till contraproposition i hufvud voteringen om ”ali annan ([spik än af 2 tums längd och deröfver) samt allt manufacturoch handtverks-smide, ej specificeradt, skall antagas Presteoch Borgare-Ståndens beslut, att derå bör bestämmas ett gemensamt värde af 3 R:dr och införselstull af i R:dr per skålp. röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, kommer contrapropositionen att utgöras af Ridderskapet och Adelns beslut, att sagde rubrik skall ytterligare fördelas i två, nemligen den ena "ali annan” med 32 sk. tull värde och 8 sk. införselstull per skålpund, samt den andra ”rnanufacturoch handtverks-smide, ej specificeradt”, med införselstull al 33 Bevill nings-Ui skottets Memorial, N-.o 3o, 55 R:dr 16 sk. för ett tallvärde af 100 R:dr, och följande stadgande: ”Minsta värde bestämmes lill 1 R:dr skålpundet och hvarje serskildt slag bör lill både vigt och värde angifvas.” 62:o.
För att ratt bedömma berörde Afhandling, mäste man betrakta NiksgäldsCou oirets omständigheter är i8v7. RiksgälbsContoiret war dä uti den fördelaktiga ställning, att Contoiret, i stället för alt behöfwa Län, fjelsi utlänt penningar, sä art Conkviret^ redan wid 7806 ars stut hade utestående fordringar hos enstilde till ett belopp af Rdr. 589,532: 35 st. i runst. Specie. Contoirets inkomster moro jemwal sä ansenliga, att, sedan alla intresien och faststälde afbetalningar pä utrikes gälden blifwit likviderade, Contoiret kunde räkna pä ett ärligt öfwerstott af 5 a 620,200 Riksdaler Specie, sä akt Contoiret äfwen för den kommande tiden icke kunde behöfwa något biträde as .inrikes län. Akt bespara den ränta, som för Allmänna BrandförsakringsFonderi skulle erläggas, war således, ä RiksgaldsContoircts sida enda föremälet för Afhand lingen; Och till wirmande af en sädan besparing as ränta, ingingo Herrar Fullmägtige uti den förbindelse, art bispringa Allmänna BrandsörsäkringsForr» den med Län. Ett sädant Åtagande, hwarigenvm Contoiret stulle försattas uti nödwändighet, att hälla uti beredskap penningar till Brandskadors ersättande sedan hela Fonden af Directionen lill enstilde war mlänt, har LZ2 Den n November har Stalslkflotter wäl funirit wara gansta betungande för Contoiret^ Och hwilkel StatsUtstottet eniel Herrar Fullmägtige äfwen anmärks; men SkatsUkstöttet har hyst för mycken aktning för helgden af förbindelser hwilka u'i Ri'fens Högloft.
En annan sak är, att skämtet kan hållas i en sådan ton, att icke allvaret, utan endast det ' lustiga däri lyser fram. Våra skämttidningar t. ex. anses nog af de flesta för att vara enbart roande, och de, som utgifva dem, hafva troligen ingen annan af sikt med dem de heller. Men detta hindrar icke, att i deras skämt ligger en god portion allvar, fastän så serveradt, att endast den, som vill, behöfver finna det. Där delas ut snärtar till höger och vänster, till madam Skarp, fröken Sipp, fru Dryg, herr Toffelbom och tusen andra, men för att snärtarne icke skola verka som slag i luften, måste de ovillkorligen hos alla dessa löjliga människor träffa någon svaghet, något lyte, som vi veta verkligen fin IDUN 1898 Det är i själfva verket nes hos dem. du — jag — vi alla, som visas fram för publiken, naturligtvis med vår minst fördelaktiga sida vänd utåt. Vore så icke förhållandet, skulle det brokiga sällskapet i skämttidningarnas spalter förefalla oss som idel ointressanta främlingar och ej som nu så innerligt väl bekanta med lätt funna motsvarigheter i vår omgifning. De typer, som framställas, kunna, hur talrika de än må förefalla, sammanföras i några få hufvudgrupper. Vi hafva barnen med deras naivitet, tarfligt folk med dess enfald eller fyndighet och slutligen öfverklassens män och kvinnor. Ägna vi vår uppmärksamhet åt de båda sistnämnda slagen, finna vi genast en afgjord olikhet, icke i sättet hvarpå det skämtas med dem, ty det är alltid lika obarmhärtigt, men i arten af de snärtar, som gifvas dem. Hvad man gycklar med hos mannen är i regel hans svaghet för det andra könet, för glaset och ett godt bord, hans räddhåga för » huskorset », fru eller svarmor, hans snobberi, hans lust att, ehuru fullkomligt ovärdig, framstå som skicklig sportman o. d. Allt detta är onekligen svagheter väl värda att gisslas, men på det hela taget äro de dock af ett ganska ofarligt slag, ty något direkt ondt eller elakt ligger det icke i dem. Kommer så ordningen till kvinnan.
Då det likväl onekligen är af högsta vigt, att armeen, vid utbrottet af ett krig, är försedd med regementsoch bataljons-läkare af den ålder och rörlighet, att de kunna åtfölja sina korpser under marcherna och med dem dela fälttågets besvärligheter, men detta angelägna ändamål otvifvelaktigt säkrast ernås, om tillfälle beredes regementsläkare att vid upphunnen pensions-ålder, då de, fastän möjligen mindre användbara för den större verksamhet fordrande fält-tjenstgöringen, deremot, i följd af sin vunna erfarenhet, blifva särdeles tjenliga såsom öfver-läkare vid de större provisoriska sjukhus, sota alltid måste finnas inrättade bakom arméens rygg och hvarest den egentliga sjukvården ifrågakommer, kunna lemna sina befattningar och inträda uti fältläkare-korpsens reserv, för att i omförmälda hänseende ständigt vara för arméens behof att påräkna, anser jag ifrågavarande arfvoden för reserv-läkare företrädesvis böra vid instundande riksdag af Rikets Ständer begäras, på det att, genom dessa arfvodens tilldelande åt pensions-berättigade regements-Iäkare af såväl iudelda som värfvade arméen, en erfaren reserv må inom fäitläkare-korpsen kunna bildas för behofvet under ett möjligen inträffande krig. Deremot torde tills vidare kunna anstå med fyllandet af öfriga utaf merbemälda kommitté uppgifna behof för regleringen af arméens sjukvård, såsom hufvudsakligen af materiel art, och således lättare att, om så skulle erfordras, i hast afhjelpa.
Betraktar jag dessa tabeller, så utvisa de, på sätt i min reservation finnes upptaget, att under de 6 år, 1857—1802, som förflutit sedan all tull på lifsmedel hos oss borttogs, man importerat utöfver export-qvantiteterna, af det spanmålsslag, som utgör vår hulvudsakliga brödföda — eller råg, icke mindre 3,279,274 kubikfot omalen råg, och 5,173,930 lisp. rågmjöl. Man skall i sanning hafva hos sig inpräglat föreställningen om vårt lands rikedom såsom en fix idé, för att kunna tillåta sig åberopa dylika skäl, emot hvad faktiska förhållanden utvisa. Visserligen ådagalägga ifrågav:de tabeller en högst betydlig utförsel af sädesslaget hafre, men om man besinnar att detta endast lörtäres al kreatur och att genom deras riktiga underhåll ökas och förbättras de gödningsämnen, hvilkas användande utgör vilkoret för frambringandet af de ädlare tdl menniskans uppehälle egnade sädesslagen, så kan man icke säga annat, än att jordbrukaren med denna export undergräfver sin existens och att således nämnde export icke borde utgöra föremål för någons fägnad, som opartiskt vill och kan bedöma våra förhållanden. Den föregående talaren har fästat R. o. Ad:s uppmärksamhet på huru omärkligt den tull, sorn nu är föreslagen, skulle verka på konsumtionspriset och således i högst ringa mohn hafva inflytande på de arbetande klassernas lefnadsvilkor. Härmed må nu vara huru som helst, så bör man väl icke förgäta, att det är jordbruket som här i lardet sysselsätter de mesta armarne, och att, om man icke ställer så till, att det bär sig lör dess idkare, man för arbetaren försvårar möjligheten af utkomst, och alt dennes välstånd är otänkbart, om det icke föregår och betingas al arbetsgifvarens. Den 27 Maj f. in. 501
M:t i underdånighet hemställa, att. deu kommitté för afgifvande af förslag till allmänt ordnande af presterskapets aflöning, om hvars tillsättande Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 6 näsliidne Juli anhållit, jemväl måtte erhålla Nådigt uppdrag att taga denua fråga i öfvervägande samt i underdånighet föreslå de åtgärder, som till del åsyftade ändamålet må finnas ledande. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 4 November 1857. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 28 Okt. 1857. Preste-slåndet £den 31 Borgare-ståndet den|si Bonde-ståndet den 4 Nov. — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse'[angående tillstånd, att till Häradshojdinge-bosliille använda f. d. Ryltmästare-boslället Hörrum, m. m. (Stats-Utsk:s Utl:de N:o 137.) S/A. K. Vid det förhållande alt genom bildandet af en domsaga utaf Wäne, Bjerke och Flundre Härader i Elfsborgs län, hvartill förut hörde jemväl 2:ne andra härader, uemli - 432 Expedit iöns-Utskottets Förslog till underd. Skrifvelse N:o 151. gen Ahle och Wettle, inkomsterna för domhafvanden derstädes blifvit sä förminskade, att de ej utgjorde iner än 2,200 R.dr banko, men hvaraf hälften alginge lill utgifter i och för tjernsten, har hos Rikets Ständer blifvit föreslaget, det mätte, lör beredandet af någon lön-tillökning ät bemälde Domhafvande, till boställe åt honom anslås eli till statsverket indraget f. d.
Att nu genom en medgif» ven så kallad publicitet tillåta någon rubbning af detta oberoende, är stridande emot Adelns Stånds intresse, är dolkstynget i dess opinionliga ära, ty några andra än Ståndets orepresenterade medlemmar, böra icke äga skäl att åhöra våra öfverläggningar, hvaraf några obehörige icke kunna inhämta någon uppbyggelse och än mindre, böra de deråt få gifva någon impulls. Jag tror således af ofvananförde anledningar, att med vårt nu varande Representationssätt, äfven en verklig publicitet icke är förenlig, aldraminst ledande till någon, mot olägenheterna svarande, nytta. Jag tror vidare, nemligen hvad jag i mitt första anförande i detta ämne, inom detta rum, hade den äran yttra, att, hela vårt Representationssätt först bör förändras, och sålunda de nuvaran-' de fyra Ståndens egna och enskildta förening föregå, innan man, förhastande, beslutar dea allmänna. Detta Stånds höga bestämmelse, nemligen: att uppehålla Folkets ära och höja Furstens själ till ädla idéer,” säger en stor Författare, ”är en änitu nödvändigare serskildt del af Folket i små än stora StaterDet tillkommer således Högloft, Ridderskapet och Adeln ätt med en fästad 78a Den 17 Martil. blick på denna höga bestämmelse, ledde af äran, med värma omfatta hennes heliga fordringar, och med värdighet besluta i detta ämne, som vissserligen för närvarande synes af föga vigt, men som i en okänd framtid kan äga de största, jtg ville icke säga de obehag* ligaste eller mäst oväntade följder. T. ex. vid de tillfällen då inom detta rum, hvilket förhållande inträffar hvarje Plenum, att nemligen saker afgöras på LandtMarskalkens framställning, med utrop af Ja och Nej\ om Läktaren vore fylld med åhörare, hvem skulle kunna urskilja deras med Ridderskapet och Adeln instämmande rop af Ja eller Neji och på detta sätt skulle våra röster innan kort blindas med hopens och må hända af den öf> verröstas om icke tillintetgöras.
Grefve Cronhjelm, Polycarpus, anförde skriftligen; (Se Bilagan N;o 1). 5g6 Dea 27 Octo ber e. m, Herr Hjerta, Gu fl af'. Det är ej första gången som man från ConstitutiaosUtskottet denna Riksdag sett, att ej Grundlagarne efter ordalydelsen blifvit tolkade. Det är således ej för att ut... trycka min förundran deröfver som jag uppträder ej eller för att söka ändring i hufvudsaken.. Dertill äger jag ingen rätt. XJtskottet har afgifvit sitt yttrande enligt constitutionen, och Rid-, derskapet och Adeln är olyckligtvis bunden vid. hvad Utskottet föreskrifvit. Det är blott för en sak sorn jag anhåller om återreiniss. Utskottet har nemligen aldeles öfverskridit sina rättigheter, och då Utskottet sökt fullständighet, har det gjort. Utlåtandet så ofullständigt], att det blifver svårt för Ridderskapet och Adeln , att uppgöra Instructionen för Riddarhus Directionen. Det är just der Utskottet yttrat sig, att det vill söka fullständighet, som jag tror att Utskottet hade bort sätta gräns för sitt yttrande, och ej domina orri en instruction , sorn ensamt tillkommer Ridderskapet och Adeln att bedömma.
På Truls, som han satt och betraktade skeft öfver glasögonen, såsom gamla magistrar pläga, gjorde han det intrycket, att han spelade öfverdådigt bestämd och slagfärdig, för att icke gifva andra tillfälle att taga honom såsom han väl egentligen var, d. v. s. en genomsnittlig och något trivial hvardagsmenniska af grofkornigt stoff. Truls kände sig vid det oväntade återseendet helt varm om hjertat; hans kollega hade skakat hans hand så hjertligt och kraftigt, som om han ville säga: välkommen hit, och var bara trygg, ty här har jag hemma. Blicken förstod han icke rigtigt; den skar mot handslaget; Grazelius satt och undersökte honom så försigtigt pröfvande, nästan fientligt afvaktande, tycke Truls, med sneda blickar öfver glasögonen. «När har ni kommit hit?» «Har ni någon anställning här?» «Nej, nej,» svarade Truls afvärjande. Grazelius satte glasögonen till rätta och såg skeft på skåningen, – man fick ju ingenting ut af menniskan. «Kanske ni ämnar er in i publiciteten här?» – Grazelius’ blick blef djup och stilla. Truls kunde icke svara på sådana bestämda frågor, då han inga som helst precisa mål hade. Grazelius såg osäker ut; han ville veta, hvar han hade sin man. «Har ni bekantskaper, några förbindelser?» trefvade han sig fram. Truls skakade på hufvudet, medan den tanken drog igenom det, att han ju vore bekant med herr Grazelius. De gingo efter slutad frukost samman upp igenom Humlegården. Grazelius utvecklade, medan han trippade på sina korta ben och oupphörligt sköt glasögonen till rätta, huru bekymmersamt och otacksamt det vore att fresta den literära banan i Stockholm. «Jag blir verkligen rädd, när jag tänker på, hvad det skall bli af er allesamman,» sade han, tvärstannade och såg energiskt-medlidsamt på Truls. Denne, som rakt icke begrep, hvart hans följeslagare ville hän, tog det alltsammans helt opersonligt, ergo likgiltigt. «Nej, ska man komma någon väg,» fortsatte Grazelius, «så ska man ge djefvulen i sin öfvertygelse.»