Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Simons runda, glada ansigte bjöd till att antaga det högtidligaste och alfvarsammaste uttryck, som var möjligt, men ikring munnen spelade ett drag af skälmaktighet, som omöjligt lät sig öfverskylas. Biskopen såg högst alfvarsamt på presten. ”Skall det då alltid vara klagomål öfver eder, Simon”, sade han slutligen. ”Redan gammal prest, och dock ständigt streck, som skulle anstå den okynnigaste djekne.” ”Högvördigste herr Biskop”, svarade presten. ”Denna gången åtminstone synes mig, att jag handlat välbetänkt. Skulle jag väl tillåta guds församling att bortsofva julottan? Eders vördighet torde icke hafva förgätit, att när ryssarne plundrade här under sista ofreden, bortförde de ock vår klocka. Huru skulle nu församlingen sammankallas? Icke kunde den stå på kyrkbacken i kölden i timtal och vänta. Men si, när koskällan ringdes, visst kröp der folk ur alla stugor, båd byggare och deras kyrkqvartersgäster. Icke tycktes mig eller skällan sämre, för det min ko ringt med den; nog ha många andra nöt ringt klockorna, äfven till samgång, utan att deröfver blifvit klagat hos biskopen.” Mäster Erik runkade nästan omärkligt på hufvudet och sade: ”en rättskaffens prest sörjer för att klocka anskaffas; men du har försummat denna skyldighet, såväl som mången ann.” ”Högvördigste fader, det skall visst ske, bara bonden har ett spann råg öfver att bestå till klockhjelp, nu har han ej ens ett sådant att blanda i barken, till att fylla sina och barnens magar.” Åter runkade Biskopen smått på hufvudet, men sade blott: ”för denna gång må dig förlåtas ditt tilltag, i betraktande af, att det kanske skett af enfald; men låt icke en annan gång sådant komma dig till last.” Herr Simon bugade djupt och drog sig tillbaka, småskrattande bakom sin hatt, i det han halfhögt sade: ”Kan väl härnäst ställa mig sjelf på kyrktaket och ropa folket till kyrkan; ty skrika kan jag, om derpå kommer an, och det så det hörs.”
Retraktar man arten och vigten af de tillfällen, då den vid Konungens beslut bundna ansvarigheten ansetts böra utsträckas till eli större antal af Stats-Rådels ledamöter, eller, med andra ord, dä inhemlandet af deras mening och råd af Grundlagen blifvit antaget såsom för Konungen önskvärdt och nödigt, kan man väl möjligen ur äldre förhållanden förklara, men ej finna med Grundlagens anda förenligt eller med dess öfriga stadganden följdriktigt sammanhängande, att Konungen, enligt 12 § Regerings-Formen, eger alt i afhandlingar och förbund med främmande makter ingå, sedan Han deröfver hört endast Stats-Ministern för Utrikes Ärendena och någon annan tillkallad Siats-Rådets ledamot. Om det nämligen, å ena sidan, visserligen kan inträffa, att Kolningen finner nyttigt alt ingå i Afhandling med en utländsk stat, äfven angående en eller annan fråga af underordnad vigt, lärer väl icke förnekas, att så väl afhandling som förbund med en främmande makt kan vara bestämmande för ett lands icke blott yttre, utan, (ill någon del, äfven för dess inre förhållanden under en lång följd af år och således blifva vida mer ingripande i dess öden, än till och med ett krig, att icke jemföra detsamma med t. ex. en mindre väsentlig förändring af en redan gällande författning, för hvars vidtagande likväl erfordras, att Stals-Rådets samtlige ledamöter, der de icke laga förfall ega, skola vara tillstädes. Utan att i ringaste måtto underkänna vigten och värdet af Konungens rätt att allena besluta i dylika frågor, kan man likväl ej förbise, att nyare tiders lättare och lifligare förbindelser folken emellan gjort deras känsla af sin inbördes ställning till hvarandra klarare och att således exempelvis ett förbund till gemensamt försvar, uppgjordt i strid med denna känsla, skulle kunna medföra oberäkneliga vådor och förvecklingar. 1 sådana fall, om någonsin, är det af vigt, att Konungens beslut grundar sig på en mångsidig öfverläggning samt mogna och fosterländska rådslag.
Ständer skola dä et nptt Konungahus utkora, med bibehällande af denna Regeringsform, och förordna huru styrelsen föras mä, intil desi den walde'Konungen kan densamma emottaga. §» 9Z Om emot förmodan Stats-Rädet underläte Ät i de fall föregäende 91, 9Z och g4 Z. Z. omförmala, Riksens Ständer genast sammankalla, dä äligge det owilkorligen Riddarhus virectionen, Dom-Laxitlen i Riket, lvlL§i8tiLten i Huff wudstaden, samt Landshöfdingarne i Länen, at, genom offentliga kungörelser, underrättelse härom meddela, pä det wal af Rilsdagsmän, der sädane wal äga rum, genast mä kunna anställas, och Riksens Ständer sammankomma, at Deras och Rikets rätt iakttaga och skydda. Sädan Riksdag öpnes ä femtionde dagen efter den, dä Stats Rädet sist bordt kallelse dertil i Hufwudstadens kyrkor lära kungöra. §. 96. Riksens Ständer stola wid hwarje Riksdag förordna en för lag-kunstap och utmärkt redlighet känd Man, at, säsom deras Ombud, efter den Instruction de för honom komma at utfärda, hafwa tilsyn öfwer Lagarnas efterlefnad af Domare och Ämbetsmän, samt at wid wederbörliga Domstolar i laga ordning tiltala dem, som Mi sine Ämbetens utöfning af wäld, mannamon eller annan orsak nägon olaglighet begä, eller rinder - 420 Den 2 Iunir. underläka at sine Ämbetspligter behörigen fullgöra. Ware dock han i allsi mätto underkastad samma answar och pligt, sorn allmän Lag och Rättegängöordning sör ^ctorer utstaka. Z. 97. Denne Riksens Ständers gustin Ombudsman wäljeö af Riksens Ständer genom Lise. lorer, til et lika antal af hwarje Ständ nämnde.
Det är likafullt visserligen gifvit, att livar och en är Adelsman, hvilken Kongl, Maj:t behagar upphöja dertill, men han erhåller ingen representations-rätt, förr än lian är introducerad. Sådant har ofta skett en lång lid efter, hvarpå exempel kan anföras från i8o(), då Adeliga Ätter introducerades, hvilke, ända till 100 år förut, blifvit till adelig värdighet upphöjde. Det var då i alla fall nödvändigt, att Stamträdet skuK le anses börja från den, som upphöjdes i Adeliga värdigheten. Jag tror ingen svårighet bör vara dervid, att lemna §:n iden form den nu har. Herr Cederschjöld: Det har blifvit förklaradt, att meningen vore, att anse för Stamfar den, genom hvilken Attén blifvit introducerad; men då synes mig olämpligt, att nyttja ordet "upphöjd.” Det är väl icke Ridderskapet och Adeln, sorn genom inlroduetionen upphöjer någon till Adeligt Stånd, ulan Kongl. Maj:t genom utnämnandet. Om derföre en, som blifvit adlad, icke sjelf söker introduktion,' utan denna till exempel tages af en yngre Ättemän , så skulle det vara underligt om den Adlades äldre ättegren 264 Den g November. derigenom skulle för alltid utestängas frän Representations-rätten. Detta skulle likväl blifva följden enligt den föreslagna Redactionen. Om delta verkligen vore meningen och kunde anses för rätt, så bör åtminstone, till undvikande af ali tvåtydigbet, ordet ''upphöjd’’ borttagas, och istället sättas till exempel, den, genom hvilken ätten först blifvit på Riddarhuset Introducerad. Herr Hjerta: Jag fruktar, att den si ste värde Talaren glömt den föreskrift, att introduction måste sökas inom arne år. Då man känner detta förhållande, synes icke någon utgrening af Attén på så korrt tid vara att befara. Hvad angår Herr von Hartmansdorffs förslag, anhåller jag få veta , hvari skillnaden består, emellan hans och Utskottets Förslag, emedan det för mig icke varit möjligt att höra. För min del anser jag Utskottets redaction tillräcklig, endast 3:dje Momentet kommer att utgå.
Främlingarne, hennes elever, kallade henne alltid med pietet “Lamartines gamla väninna“, och en dristig engelska, som brukade visa hennes namnteckning i sin Birthday MottoBook, gissade mystiskt på ett ännu intimare förhållande mellan Mademoiselle Bock och “den store romantikern“. Nu såg hon emellertid icke ut, som om hon skulle kunnat dåra någon romantiker – lång, skefaxlad, ett groft rödbrusigt ansigte med en luden vårta på ena näsvingen (ett “grain de beauté“ sade samma fantasirika engelska), och stora vattenblå ögon med röda kanter omkring. På hufvudet hade hon grått hår i tre nuancer under en svart tyllrosett, som aldrig ombyttes, och det betydde föga, hvad drägt hon var klädd i – hennes person gaf i sin helhet alltid oföränderligt samma intryck af flottigt, ljust manchester-sammet. Hvar vår reste hon till en syster i Hamburg – på tredje klass, med matsäck och kautschukkudde. Hon uppträdde då beständigt i en outslitlig resdrägt af glansigt, grått lasting, med en smal plissé på kjolen och omkring bluskoftan, samt hvit schäferhatt med hängande svarta sammetsband, som rundade sig i ändarne. Alice var icke vidare hänryckt öfver ressällskapet. Först och främst måste hon, för att slippa resa på tredje klass, betala biljettskilnad för henne ända till Hamburg, och så hade hon till på köpet tvånget af att ständigt vara tillsammans med “Lamartinskan“, (som hon ilsket kallade henne för sig sjelf) under hela denna vårresa genom Tyskland, som hon drömt sig så stämningsrik. Madame försäkrade emellertid, att hon inte för sin död kunde försvara för Mademoiselle Brandts vördade föräldrar, om hon läte Mademoiselle resa ensam den långa vägen. Ingen vet, hvilka faror unga flickor kunna bli utsatta för – se nu bara på den stackars Mabel Men Alice var vid dåligt humör öfver hela tillställningen. Hon kunde icke förlåta Mademoiselle Bock, att hon med sin matsäck och sin gråa lastingsklädning ödelade för henne afskedet från Genfersjön.
Som vinkar ömt till dig, för att dig tillgift ge. Farväl! Ett annat, af högsta och sannaste tragiska pathos, är den fångne Stures hela monolog i fjerde aktens första scen. Återkommen till Sverige 1782, i en föga mindre snöplig belägenhet än den hvari han hemlände från Goda Hoppsudden, synes han af den misslynte Konungen, till en början, blifvit lemnad åt sitt öde. Han nödgades derföre nu åtaga sig ett kall, för hvilket han bar den största afsky. I företalet till sin ”Medea” yttrade han sedan: ”Till skolmästare blifve den för evigt dömd, som väger ord, då han har tillfälle att gråta”. Det var just till detta, eller till Informator hos en Baron Åkerhjelm på Margretelund, som han, i brist af annat underhåll, måste förvandla sig. Han trifdes der sämre, än bland Hottentotterne. Värst af allt var, att han, såsom han förtäljer i ett derifrån skrifvet bref, nödgades, i stället för vin, dricka ”Spaa-vatten”; hvilket han kallar ett ”sig ovärdigt fluidum”, som gjorde honom ”sömnig”. Han tillägger: ”Jag är nu en imbécile. Margretelund är ett englars hem; Naturen ler – och Menniskorna grina. Nåder till höger och venster, hvilkas rangsjuka är odrägligare än tandvärk. Lägg härtill det fasliga ödet, att i nio timmar om dagen för en dum pojke läsa om Hustaflan och Magnus Ladulås, om Monomotapa och Svinmagen301. Den, säger Shakspeare, som vid vissa tillfällen ej förlorar sitt förnuft, den har ej något att mista. För mig är hög tid, att blifva galen. Men mitt grymma öde skall förändras; det skall! och jag reser”. – Detta bref, som äfven innehåller några sorgliga knäppningar på lyran, börjande: På en af stormar härjad tall Förutan strängar lyran hänger o. s. v. kallade han sjelf ”Bref i Werthers styl”.
I. vid » 15. för statens jernväqstrafk räkenskaper » 127—132, 266. Se reservationerna å sid. 279—280. -— öfver stamhollånderierna räkenskaper » 146—147. Bilagorna litt. I. och W. vid —• öfver statens jernv äg sbyggnader räkenskaper » 109—127, 266. Se reservationerna å sid. 278—279. öfver stuterierna räkenskaper » 140—142. Bilagan litt. I. vid » 15. Se reservationen å sid. 181. Revisionsberättelsen Utl&tandena. f Summarisk uppgift öfver tillgångarne å hvarje särskild hufvudtitels allmänna besparingsfond sid. 11. Bilagan litt. H. vid » 11. Sundhets-kollegii räkenskaper » 51. Bilagan litt. L. vid » 51. Svartsjö och Drottningholms lustslotts räkenskaper » 170—171. Svenska Akademiens räkenskaper » 177—178. — Läkaresällskapet. Bilagan litt. L. vid » 51. — språket, anslag till ordbok öfver » 178. — Trädgårdsföreningens elevskola » 156. Sveriges deltagande i 1862 års industri ocli konstexposition i London » 261—262. Se reservationer å sid. 281. i 1863 års landtbruks utställning i Hamburg . .. Sveriges gamla lagar, anslag till kostnader vid utgifvandet af n 259. Sveriges och Norriges gemensamma Kon sulsfond, bidrag till » 32—33, 58. Svärdspensioner » 76. Säkerhetshandlingar, Kongl. Räntekammarens » 24. Konvoy-kommissaria tets » 59. 305-306. — Krigs-kollegii » 76—77. — Post-verkets » 47—48. Södra stambanan » j ^ ^’ ^22' Söndagsoch aftonskolan i Stockholm Bilagan litt. X. vid » 155. Se reservationen å sid. ' 70. Tekniska elementarskolorna » 155.
Man tyckte sig så liten o c h så ensam i allt detta, o c h det kändes s o m en lättnad, då jag på trappan af portiéren mottog några bref från de kära i hemlandet. Efdemie var dock hela den aftonen i mina tankar. På m o r g o n e n dagen därpå spred sig hastigt den underrättelsen, att armeniskan under natten träffats af en blodstörtning, som ändat hennes lif. — Det var en underlig procession, s o m sedan följde henne på den sista färden ned i dalen (ill den lilla akasieomkransade, stilla kyrkogården. V i v o r o ju alla idel främlingar för henfie. D o c k alla m e d en samhörighetskänsla af stundens gripande allvar. Nedåt, nedåt skred den lilla processionen. Den lilla Efdemie ' s lätta, frigjorda ande hade dock redan svingat sig ofvan alla m o l n dit upp, där det aldrig, aldrig skymmer. — 4 — IDUN 1899. VÅRA ILLUSTRATIONER. Den af Ingel Fallstedt modellerade John Ericsson-stoden, s o m rests v i d entrén till Kungsportsavenyen, har n u aftäckts i Göteborg under en enkel, m e n värdig högtidlighet. Kl. 3 e. m. den 6 dennes hade kring stöden samlats, u t o m särskildt inbjudna, en betydlig människomassa, s o m fyllde närgränsande gator o c h alléer. Bland d e närvarande märktes särskildt stadens mekaniska o c h elektriska arbetare. Sedan Chalmerska institutets elever o c h lär j ungarne vid Göteborgs högskola under sång uppmarscherat till stöden o c h grupperat sig kring densamma, utförde Första Göta artilleriregementes musikkår Wennerbergs h y m n: » O Gud, s o m styrer folkens ö d e n », hvarefter stadsfullmäktiges ordförande, prof. Wijkander, höll högtidstalet, hvari han på ett kärnfullt sätt skisserade John Ericssons rastlöst verksamma o c h betydelsefulla lif o c h uttryckte e n önskan, att John Ericssons bild städse måtte stå s o m e n maning för gamla o c h unga att ställa lifsmålet högt i kampen f ö r vårt lands såväl materiella s o m kulturella utveckling.
Utan härmed skall han gå in: Med en ung stut till syndoffer, och med en vädur till bränneoffer; Och skall kläda den helga linna kjortelen uppå, och hafva det linna nederklädet uppå sitt kött, och gjorda sig med ett linnet bälte, och hafva den linna hatten uppå; förty det äro de helga kläden; och skall bada sitt kött med vatten, och lägga dem uppå; Och skall taga utaf menighetene af Israels barnom två getabockar till syndoffer, och en vädur till bränneoffer. Och Aaron skall hafva fram stuten, sitt syndoffer, och försona sig och sitt hus; Och sedan taga de två bockarna, och ställa dem fram för Herran, inför dörrena af vittnesbördsens tabernakel; Och skall kasta lott öfver de två bockarna; den ena lotten Herranom, den andra fribockenom; Och skall offra den bocken till ett syndoffer, på hvilken Herrans lott föll. Men den bocken, öfver hvilken dess frias lott föll, skall han ställa lefvande fram för Herran, att han skall försona honom, och släppa den fribocken i öknena. Och så skall han då hafva fram sins syndoffers stut, och försona sig och sitt hus, och skall slagta honom; Och skall taga ena panno, full med glöd af altaret, som står för Herranom, och handena fulla med stött rökverk, och bära det inom förlåten; Och lägga rökverket på elden inför Herranom, så att dambet af rökverket skyler nådastolen, som är på vittnesbördet, att han icke dör; Och skall taga blodet af stutenom, och stänka med sitt finger upp åt nådastolen, frammantill. Sju resor skall han så stänka af blodet för nådastolenom med hans finger. Sedan skall han slagta bocken, folkens syndoffer, och bära af hans blod derinom förlåten, och skall göra med hans blod såsom han gjorde med stutens blod, och stänka desslikes dermed frammantill, upp åt nådastolen; Och skall alltså försona helgedomen af Israels barnas orenhet, och ifrå deras öfverträdelse i alla deras synder.
(Tulle följaFteligen, för betäcfanbet af (Tillnabcn emellan DviFögälb&JContoretö utgifter odh infomfter imber meranämnbe år erforbraö omFting l,926,ooo3c:br; men forn åtfFilliga imber benna SttFébag bcrörbe kontor ålagba utbetalningar äro roilForliga och ffola merFjTöHaö enbafl få tniba od) i ben mån be för an* flagent eller lånenö utbeFontmanbe flabgabe ivilFor od) förbehåll iparba upp* fpllba, hafme <3öt anfelt meb fagerhet Funna antaga*, att icke alla bojia anjTag od; lån Tomma att till h^la jitt hår förut beräFnabe belopp utbetala* före 1850 år* utgång, roib hroilFet förhållanbe c2Si funnit en betoillningéfumma af 1,850,000 9v:br toara fullt tillräcklig att fplla briflen t 3viF*gälb**.S?ontoret* tillgångar unber åren 1848, 1849 och 1850; eganbe för öfrigt måre §ullmäF* »4 tige t RifögdlOö»il?ontoret att, i fyänbelfe fåbant, för werfjlällanbet af Äonto» retö utbetalningar, ftntteö ounbgängligen nöbmänbigt, unber be i wårt för bemälbe kontor utfärbabe Reglemente jlabgabe milfor od) förbehåll, upp» låna l)drtill erforberliga mebel, emot betta (2fierfö obligationer, fiäiiba till in» löfen antingen efter reif? förfallotib eller efter föregången uppfägnittg.
Vi ha ingendera något ondt WOLFF, hastigt. Sätt på dig kappa och hatt och kom. SIGRID. Hvart skola vi gå? Hem till Charlotte eller till dig? WOLFF. eftermiddag. Men när hon inte träffat dig där, har hon SIGRID, omfamnar honom. Till Charlotte. Hon skulle söka dig på hotellet i säkert gått hem. (Nervöst.) Men skynda dig, skynda dig... dig ensam skall jag finna mig själf och bli stark och själfständig. WOLFF. Ja... Ack, Custaf, frihet... oberoende... Hos Ja ... fort, fort bara! Sigrid går in i sitt rum. TREDJE AKTEN TIONDE SCENEN WOLFF. MARIE. Det skymmer allt mera. Wolff går orolig fram och åter. Dörren till vänster öppnas, och man hör Marie säga de första orden af sin replik ute i tamburen. Wolff ryggar tillbaka. Marie kommer in, får se honom, springer fram, griper hans arm och håller sig intill honom. MARIE. Gustaf, hjälp mig, hjälp mig! Låt mig vara! Pastorn sade ju själf, att han är här. WOLFF, i det han lösgör sig, rädd. ni galen? Om någon får se oss... Släpp mig! Släpp mig, hör ni! Hvad vill ni? Är MARIE. De kalla mig otuktig, därför att jag har ett barn! WOLFF. Lugna er, lugna er... MARIE. inrättning, som... Gustaf, det vill du inte. WOLFF. De vilja taga barnet ifrån mig och sätta mig på en Alla vilja bara ert bästa. MARIE, griper hans arm ånyo. Nej, nej! (Lågt.) Det är ditt barn, Gustaf. VÄRFLOD WOLFF, rädd. ber er... Inte här ... inte nu... Tyst, hör ni! Det är inte sant! Jag ber er gå, jag MARIE, släpper honom, ser på honom, sakta. Åh... herr Wolff, det trodde jag inte om er! WOLFF. vill, bara ni går härifrån nu. Hvad vill ni ha? Säg bara? Pengar? Allt hvad ni MARIE. olycklig. Ingen vill kännas vid mig, ingen vill försvara mig... Och herr
I afseende på ifrågavarande reglering hade Domkapitlet beräknat lönerna till följande minimibelopp, nemligen: för hvardera af Kyrkoherdarne i Föllinge, Dorothea, Fredrika och Frostvikens församlingar, der kännedom af Lappska språket vore mindre behöflig, 1,800 Ridr, men för hvar och en af dem i Åsele, Wilhelmina, Lycksele, Stensele, Sorsele, Arvidsjaurs, Arjeplougs och Jockmocks pastorater, hvarest Kyrkoherden måste ega kunskap i nämnde språk, 2,000 R:dr; för Kapellpredikanten i Tärna, der Lappskan vore det rådande språket, 1,200 R:dr, men för hvardera af de öfrige Kapellpredikanterne, nemligen i Hotagen och örträsk, hvarest detta språks kännedom icke erfordrades, 1.000 R:dr; för hvar och en af Kyrkoherdarne i Juckasjärvi och Karesuando pastorater, uti hvilka Finska språket allmännast talades och der samma svårighet att upprätthålla den presterliga tjenstgöringen förekommit, som i de egentligen Lappska församlingarne, 2,000 Ridr, men för Kyrkoherden i Gellivare pastorat, hvarest gudstjenst hålles både på Svenska, Finska och Lappska språken, 2,500 R:dr. Komministern i Qvickjocks till Jockmocks pastorat hörande annexförsamling, hvilken prestman tillika vore skolmästare och vid de förenade befattningarne åtnjöte en årlig inkomst af omkring 1,000 R:dr, har, likasom öfrige prestman, de der bestrida skolmästaretjenst, ansetts icke böra i löneregleringen inbegripas.
Alla dessa magaziner styras efter det år 18i4 Nådigst fastsällda Reglemente. På grund af Eders Kongl. Majus Nådiga befallning att höra sakkunnige män inom Länet öfver Kammar-Rådet Welins förslag till inrättande af Districl-magaziner har underdånigt Betänkande blifvit ingifvet; men har jag, på grund af omnämnde förslag, ansett några förändringar med afseende å allmännare lånräitigfiet ifrån Magazinet och bevarandet af halfva sädes-qvanhteten af råg, intill Jet visar sig om större missvext är att befara, i Magazins1'eglementet vara nyttiga. Innan jag underdånigst framställer förslag bärtil1 skall, sedan församlingarne redan häröfver i sockenstämmor hlifvit hörde, utan alt fullkomlig enighet vunnits, jag ytterligare med deputerade i håda Häraderna deröfver samråda. Första undervisningen i läsa har inom alla socknar af ålder lemnats af en för hvarje socken antagen skolmästare, hvilken befattning numera, i anseende till den dervid varande ringa lön,' öfverallt är sammanslagen med klockare-tjensten. Ph fida ställen meddelas dock äfven denna undervisning af andra personer. Utom de 3:ne Vexel-undervisnings-scholorne vid Roma, på Fårön och och vid lingstäde, som i sednaste Femårs-Berättelse äro upptagne, hafva ytterligare tillkommit 2:ne, nemligen i Hejde och Dalhems pastoraler. En dylik schola hade för flera år tillbaka bordt vara i ordning i Barlingbo församling, fonden dertill testamenterad utaf aflidne hemmansägaren Melin; men uppstådd tvist med gåfvotagerskan, till hvilken testatorn skänkt hela sin fasta egendom med förbindelse att upprätta scliolan, bär fördröjt verkställigheten af schol-inrättningen, hvilken dock nu, genom träffad förlikning, hör snart komma i stånd.
Landtmätaren vid granskning af för skottsräkning, derföre skiftesmannen redan fått uppbära arfvode, i något fall orätte/igen förfarit, sådant skall anses såsom annat tjenstefel, derför så jordegare, som Skiftesman, ega rätt att honom vid laga Domstol tilltala; dels ock att efterföljande ffff uti högstberörde Nådiga Taxa mätte erhålla följande förändrade lydelse, nemligen: $ 22. Lagoch Ekon.-UlskotUni, Betänkande, N:o 51, 5 § 23. Jr Landtmäteri-förrättning af den vidlyftiga beskaffenhet, att den första året icke medhinnas kan, eller varder den utan Landlmätares vållande uppskjuten; då må Landtmätare, efter till jordegare af gifven räkning, under vilkor, sorn i nästföljande § sägs, uppbära trefjerdedelar af nämnde räknings belopp. $ 23. Tredskas jordegare alt Landtmäteri arfvode betala, njute Landtmätare hos Konungens Befallningshafvande skyndsam handräckning till dess utbekommande; och vare den som vid förrättningens slut jorden innehafver, alltid skyldig att, utan afseende å > gande-rälts-, bördseller konkurs-tvister, Landtmäteriarfvode gälda