Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han yttrar, att det vikande i tidehvarfvet har till en viss grad rätt, då det icke själfmant vill bortgå; ty, såsom det besitter det förflutna, äger det inom sig den hittills varande bildningen, har i sina händer det närvarandes orsaker. Men det har orätt i att icke vilja låta dessa orsaker bekomma sina följder. Han framhåller, att det är hindermännen uppifrån och uppviglarne nedifrån som framkalla revolutioner. Ty hvarje reformyrkan börjar mildt, full af aktning mot det äldre, men då den afvisas med förakt, födes harmen, och man höjer sin ton för att bli hörd. Almqvist framhöll, att det tredje ståndet nu ser på arbetsklassen, som adel och präster en gång sågo på det tredje ståndet, och att tredje ståndet nu kallar arbetsklassens strid för sin rätt ett fräckt uppror, såsom det tredje ståndets kamp också en gång kallades. Almqvist var klart medveten om, att fjärde ståndets framryckande är lika oundvikligt, lika rättvist, som det tredje ståndets en gång var. I fråga om den under hans tid diskuterade representationsreformen var hans program likt nutidens i viss mån: allmän rösträtt för alla myndiga, oberoende af förmögenhet, men valbarhet endast för den, som ägde ett visst mått af bildning. Han ville hafva en första kammare med större makt och sammansatt så, att den kunde häfda framsteget; den andra åter skulle hafva mindre makt och vara sammansatt så, att den häfdade återhållet. På rättskipningens och fångvårdens områden hafva vi småningom börjat närma oss de ideer, genom hvilkas uttalande Almqvist i så hög grad främjade omdaningen af vårt fängelsesystem, ehuru vi ännu äro långt ifrån Almqvists yrkande, att högskolorna icke blott borde utbilda professorer för att dömma brottslingar utan ock professorer för att förädla dem. På undervisningens område var han en nästan profetisk nydanare. Han antydde folkskolans rätta utveckling, innan folkskolorna börjat verka, uttalade tanken om folkhögskolor och lärareseminarier, långt innan sådana uppstodo. På elementarskolans område var han valfrihetens och själfverksamhetens genialiske målsman och yrkade att de klassiska studierna endast böra brukas som invigning i den klassiska litteraturen.
Det största felet hade dock varit, att, då man, bland annat, ansett en löneförhöjning för de examinerade lärarne till 400 R:dr vara ytterst nödig, man likväl ej stadgat delta såsom minimi-lön, utan låtit uppbringandet deraf bero på huruvida församlingarne ville tillskjuta hvad som motsvarade Statens bidrag. Häraf hade den beklagliga följd uppstått, att då benägenheten ej mera var stor för de fasta skolorna och församlingarne i stället med en verklig hunger kastade sig öfver de 75,000 R:dr till folkskoleväsendets upphjelpande medelst småskolor, af hvilka några församlingar förvärfvat sig ända till 20 å 50, så hade för delta ändamål från statskassan år 1 061 utgått öfver 100,000 R:dr, hvaremot anslaget 80,000 R:dr för löneförbättringar åt lärarne blifvit till hälften obegagnadt. Huru man än inrättade socknens folkskoleväsende antingen med en enda fast skola och examinerad lärare eller tillika med flera småskolor för den förberedande bildningen, vore det dock nödvändigt att del blefve ett ordnadt sammanhang mellan och en naturlig öfvergång från det ena till det andra, äfvensom alt den examinerade läraren blefve tillräckligt aflönad. Desses lön borde vara icke mest, utan minst 400 lt:dr, och Staten skulle icke erbjuda sitt bidrag till småskolelärares anställande och aflönande förr, än vilkoret om den examinerade lärarens aflöning vore af församlingen uppfyldt, ty uppenbart vore att om man också inrättade aldrig så många småskolor i socknen, men läte den fasta skolans lärare, som både skulle utöfva tillsynen öfver oell utgöra den omedelbara ledaren af socknens folkskoleväsende, nedsjunka i modlöshet och förtviflan öfver sin bergning, så vore de förra medlen till en stor del bortkastade. Ändtligen borde man vara betänkt på, att de examinerade lärarnes löner icke alltid blefve på samma fot, ulan alt de, efter vissa år väl vitsordade i skolans tjenst, skulle kunna ökas för en gång med 100 R;dr.
Denna tvistefråga borde således betragtas såsom längesedan afdömd till kyrkornas förmon, och någon resning i domen icke yrkas, sedan den snart i 200 år egt laga kraft. Ville man ålägga hvar och cn Svensk Slats-Utihottets Utlåtande, N:o 182. 37 man eller Corporation att med bref och insegel frän 1500-talet styrka sin egandeeller räntetagande-rätt, så skulle mänga ostridiga lätts-lörhållanden sättas på spel. Frågans utredning fordrar slutligen ett öfvervägande af tvänne förmenta exempel, hvarigenom de auctoriteter, som afgifvit underdåniga utlåtanden, trott sig kunna styrka, att Danska Konungar utöfvat egandeoch dispositions-rätt öfver kyrkohemman. Om också en sådan slutsats kunde, ulan konstlad tolkning, dragas af de åberopade handlingarne, så kunde dock ett eller två enskilda facta, som hafva Danska Lagen emot sig, omöjligt gälla för annat, än, hvad de då voro — olagliga tillgrepp. Men handlingarne sjelfva innehålla verkligen icke, hvad man utur dem velat bestyrka. — Konung Fredric II upplät till Herr Sten Bilde af Vandas (såsom orden lyda i Salu-brefvet af den 13 Februari 1562) ”vår och Kronans rättighet, sorn är herrligheten af sju kyrkohemman uti Gjöding härad, Broby socken, Lundomb by, till evärderlig egendom'", men med undantag af ”hvad landgille och rättighet, som hörer till Önnesta kyrka”; Och Kongl. Kammar-Collegium tvekar icke att förklara herrlighet här höra anlagas betyda så väl egandesom dispositions-rätt. Men sjelfva Salu-brefvet tillerkänner ju Önnesta kyrka någon mera rättighet utom landgillet; och till denna ytterligare rättighet hörde städsmal elter Dansk Lag. ‘'innu mera! Vid den likaledes af Kongl.
– Blif ej misslynt på mig för det jag ej kan låta bli att vara rädd för »eldsvådor», genom dem blir jag ofta så kall att tänderna skallra. Jag är sjelf brandfri som ett kassaskåp, men »solsken» ack hvad det är varmt och godt! Man känner sig så snäll och lycklig » »Jag kan älska men jag älskar på mitt vis, jag älskar allt hvad Gud har skapat – Hur du kan säga att förlofningstiden är en plåga kan jag aldrig förstå, jag förstår nog hvad du menar i alla fall, men jag kan ej tycka detsamma, nog är det ledsamt att skiljas men man kan ju hålla lika mycket af hvarandra för det. Man vet ju att man snart träffas igen så vida man lefver och gör man inte det så är man väl aldra lyckligast. – För min del skulle jag ej alls önska att förlofningstiden snart skulle taga slut om jag under tiden hade husfred samt fick träffa dig ofta, för mig kunde den då få räcka huru länge som heldst.» » ’om vi kunde som svalorna fara mot södern då vintern kommer och förvandlar våra fält till drifvor och våra träd till kristall’ – nej, nej, det skulle jag ej önska, hemtrefnaden trifs bestämdt bättre i vår kakelugnsvrå än i en italiensk villa, nog nyper nordanvinden våra kinder och näsa väl hårdt ibland, men han är oss kär ändå, man blir lätt veklig i söder men i Norden bli vi starka och härdade. Förr svärmade jag för Rom och myrthenlunder, för en glödande sol och vilda röfvaranförare, för Venedig och lätta gondoler, då egde jag endast en längtan, ett mål, en kärlek; en religion egde jag men äfven den var konsten, för den ville jag lefva, för den ville jag dö. Jag älskade den som martyrerna Gud, jag hade gjort det så långt jag med redighet kunde minnas tillbaka. O! ’äfven jag har varit i Arkadien’. Jag var 16 år, jag hade en brinnande lust att måla, jag visste att jag hade anlag, alla sade det, jag gick utan undervisning i teckning förbi mina äldre kamrater, jag bönföll, jag besvor min far att låta mig fortsätta, ett bleklagdt nej var det svar jag fick i ett bref från pappa.
Vill man vara billig mot räntetagaren: så bör man i beräkningen införa prisen å räntepersedlar under hela året, såsom PresteSt. jemväl yrkade i 11 punkten af sitt bemedlingsförslag 1848, att låta priskuranterna bestyrkas, af Sockenstämmor och Magistrater, är föga tillförlitligt, emedan bäggedera äro partiska. Bland jordegare på landet äro flere räntegifvare än räntetagare. De förres fördel är, alt räntepersedlarnes pris utsättes lågt, och stadsboerne äro intresserade derför, att landtmannavarors pris må i verkligheten vara så billiga, som möjligt. Att då notera dem högt skulle strida mot ändamålet. Såsom Bankofullmäktig har jag förnummit, att kursnoteringarne i Hamburg icke alltid äro tillförlitliga, ehuru denna ,264 Den 3 Maj. stad är en af hufvudorterna för penninge-omsätlningen i verldshandeln. Huru skall man då kunna förlita sig på varuprisens notering i våra obetydliga städer, der tillförseln, af några få tunnor säd, mer än vanligt, fäller priset? I alla fall äro markegångsdeputationernas sammansättning öfvervägande till ränlegifvarnes förmån. Bondeoell BorgareStms Deputerade hafva samma intressen, som Sockenstämmor och Magistrater. För att motväga dem, skulle fordras, att alla deputerade af Prester och Adel vore räntetagare. Om blott en af Adelsmännen äro räntegifvare, och ofta äro de det allesammans: så är öfvervigten på de betalandes sida. I somliga län, t. ex. Norrbottens och Gottlands, torde det till och med vara svårt att finna så många Adelsmän, att deras fjerdedel blifver fulltalig, än svårare att fä honom sammansatt af räntetagare. Likväl har Konungen icke föreslagit någon ändring i markegångs-deputerades sammansättning, eller röstberäkning. Som denna är, genom 75 § R.F. bestämd: så är det fruktlöst att vänta någon rättelse, sä länge erforderlig grundlagsändring icke blifvit vidtagen; och när skall en sådan lyckas?
Dock tror jag, alt. man hade bort göra sig litet reda snarare för grundlagens anda och mening, än hålla sig lill dess tvetydiga ord. Grundlagsstiftaren har ju icke kunnat förutse det fall, som nu inträffat, alf nemi. Coust.Ulsk. icke förmår att utarbeta ett förslag till grundlagsändring sådan som Ständerne önska, och således torde intet lagstadgande finnas, som är för ett så oförväntad! beslut fullt tillämpligt, icke ens rict nyss upplästa 2 mom. af 34 § Riksd.Ordn. Dä det emedlertid der säges, att det är ämnets beskaffenhet, som skall bestämma Utsk., och ämnet här icke är ett grundlagsförslag utan en comité, som önskas, så torde denna fråga, såsom önskningsmål, höra till Ekon.Utsk. — Vore man säker pä alla fyra Ståndens iikslämmiga beslut derom, så kunde man — efter sjelfva ordalagen äro i förslaget framställda — skicka det direcle till Exped.Ulsk.; ty hvarken utredning eller utarbetning af förslag behöfves. — Jag är nu Den 14 Mars. 341 i denna formfråga nog olycklig att icke hafva någon annan secundant än Frih. Cederström, Jacob, men jag ber att få fästa uppmärksamheten deruppå, att det är icke gifvet, alt han alltid skall hafva orätt i sina grnndlagstolkningar. Ekon.Utsk. har dessutom alltid plägat få emottaga alla sådana ärenden, som icke egentligen tillhöra något annat Utsk. Vi veta t. ex. att frågan om und. adress till K. M. om extra åtgärder i och för choleran gick dit; vi veta också alt Ständernas allmänna petilionsrätt alltid ex praxi gått dil. Del förefaller mig dessutom otjenligt, att en slags dualism i Ståndets beslut skall ådagaläggas; men en sådan uppkommer onekeligen om man skickar denna motion lill Consl.Ulsk. eller till detsamma Ulsk., som förut fått våra gemensamma tankar att arbeta pä. Della Ulsk. måste nemi. då fråga sig:
Den värde talaren känner nogsamt, hurusom tullförfattningarne knappast upnå 2 års ålder, förr än man är färdig alt uphäfva dem. Sålunda kan man icke af denna grundsats hemta något giltigt skäl för bifall till Betänk. En ledamot har omnämnt, hvad jag förut kände, nemi. alt frågan är hos K. M. anhäugig, att K. M. deröfver har infordrat vederbör:des und. utlåt., och jag skulle således vilja med den värde talaren dela den åsigt, att det måhända vore olämpligt att besvära K. M. med en underd. skrifvelse i ämnet, men saken är af för mycken vigt för att jag här vill tillämpa den grundsatsen, att derföre, alt frågan är af ekonomisk beskaffenhet, man icke bör opinionera inför Konungen. Min fullkomliga öfvertygelse är alt K. M. icke lärer underlåta att begagna Sin lagstiftningsrätt i ämnet, i hvilket beslut R. St:r än må stanna; men jag skulle dock önska alt, om efter vederböndes hörande K. M. skulle finna behofvet och landets väl kräfva återuplifvandet af de gamla förfallningarne ronde saltuplagen eller utgifvande af en ny författning för detta ändamål, K. M., i händelse R. St.r besluta den nu föreslagna skrifvelsen, skall i densamma finna ett stöd för sin åtgärd i delta fall, och skulle K. M. finna nyttigt och nödigt att utfärda en författning, så får K. M. underkasta sig det omdöme, som öfver motionären blifvit på delta rum uttaladt, att vara välment men kortsynt. Gr. Gyldenstolpe. Ant. Gabr.: Jag är lill det mesta förekommen af Frih. Tersmeden, i hvars yttrande jag till alla delar instämmer. Lagar böra aldrig stiftas lill följd af en tillfällighet, man bör icke låta förskräcka sig af en ringa omständighet, emedan lagar böra gälla för en längre tid. Afsigten med saltuplagen eller de författningar, som voro gällande före år 1841, kunde icke vara någon annan än förekommande af saltbrist.
Hr Ribbing, Arvid, uppläste föLjande: Då K. M:s nåd. propos. om inrättande af folkskolor torde komma att, i afseende på den af K. M. äskade anvisning å tillgång af 65,000 r:dr b:co årligen, remitteras till StatsUtsk., anhåller jag att få till Utsk. medsända några korta anmärkningar, dem jag framdeles äfven, i fall frågan kommer till Ekon.Utsk., kan få tillfälle alt, såsom dess ledamot, närmare utveckla. Under erkänsla af K. M:s nåd. omtanka att vilja befor - Den 12 Februari f. m. dra folkundervisningen, måste sattet likväl föranleda en närmare granskning. Det är redan nämndt, att ett anslag af 65,ooo r:dr årligen för bildande och allönande af nya skollärare skulle komma i fråga att utgå af statsmedlen. Då man önskar något, pläga tankarna först falla på hvad man redan har, oell jemförelse äga rum, om det önskade i någon mån Liefve bättre. Då K. M. önskat, att skollärare för alla Rikets församlingar mätte bildas lili en viss, i den nåd. propostn bestämd, skicklighet och kunskap, samt erhålla hvardera minst 16 l:r spanmål i lön; månne det undfallit Konungens rådgifvare, att hvarje församling i sin klockare borde hafva sin skollärare, med lön, ofta vida öfver den önskade?
Med händerna knutna om ryggstödet på min stol, bakom hvilken jag ställt mig, afvaktade jag ankomsten af det fantom eller den människa, hvilkens närvaro jag motsåg med en onämnbar ångest. Och i själfva verket kom Greta ut genom den öppnade dörren och tycktes vilja nalkas mig. I samma ögonblick, som hon blef mig varse, stannade hon, och jag behöfde flere minuter för att vid hennes åsyn återvinna min fattning. Hela min öfverretade sinnesstämning försvann ej, den tog blott, när jag igenkände det förmenta spöket en ny riktning, bytte om färg och form. Det hemlighetsfulla fanns där fortfarande, fast ej så som jag tänkt mig det. »Greta!» utbrast jag, gick fram och tog den gamla tjänarinnan – ty det var verkligen hon – i armen. »Hvad gör du här?» Den gamla syntes bestört öfver att se mig, och hon framstammade något om, att jag ej skulle vara ond på henne. Jag märkte, att mitt upphetsade utseende måtte hafva skrämt henne, och i det jag så godt jag kunde lade band på mig, upprepade jag min fråga: »Hvad gjorde du därinne?» Den gamla såg skyggt på mig: »Jag satt där och tänkte på den stackars frun, som är död,» svarade hon. Detta svar upptände på ett egendomligt sätt hela min fanatism å nyo, och i det jag åter bröt ut som i vrede, nästan skrek jag till henne i den högsta upphetsning: »Men, människa, hur har ni kommit dit?» Hon såg alldeles förskrämd ut, betraktade mig med något af den ångest, med hvilken man möter en farlig dåre. »Jag gick dit in, innan lektorn kom hem.» »Ja, men hur kom du in?» »Genom dörren.» »Hur kom du in genom dörren?» »Jag har ju min nyckel.» »Till tamburen, ja. Men till denna dörr! Hur kom du in genom denna dörr?» Jag pekade på den ännu ej stängda dörren, och jag ropade som i vrede för att ändtligen få denna gåta löst. »Nyckeln satt ju i, vet jag. Dörren var inte låst.» »Var den inte låst?» »Det vet väl lektorn. Den har inte varit låst allt sedan den första kvällen.» »Hvem har öppnat den, säger jag?
I anledning af Revisorernes anmälan, alt emot delta Verks räkenskaper för åren 1827 och 1828 någon annan anledning till anmärkning icke förekommit, än alt i balancerne af Verkets behållningar och fordringar äfven ingå sådane proprie baiancer, hvilka på serskild utredning, indrifning eller afskrifning äro beroende, hvadan Revisorerne ansett en lika beskaffad åtgärd böra vid Postverket vidtagas, som den Revisorerne trott i afseende på Tullverkets hufvud-böcker framdeles böra iakttagas, till beredande af proprie balancernes skiljande från de såsom löpande behållningar under balance-lilel upptagna tillgångar, har Öfver-PostDireclionen, sorn vid förslaget i denna del icke haft något att erinra, uti dess underdåniga utlåtande förklarat sig afvakta hvad Kongl. Majit i anledning häraf kan i Nåder finna godt förordna; och som nödig rättelse härutinnan således är alt förvänta, anser Utskottet någon dess hemställan i delta ämne icke erfordras. §. 36. Förkl. i5.) Vidare hafva Revisorerne vid 1827 års räkenskaper anmärkt tvänne extra utgifts-poster, såsom, enligt deras tanka, icke egentligen tillhörande Postverket, nemligen den ena på go R:dr 2 sk. Hamb. Courant, utgörande kostnaden för 2:ne för Cabinettets räkning från Hamburg till Briissel afsände estafelter, och den andra stor 106 Riksbankdaler för en estafette från Elseneur till Hamburg.
Jag har trott mig böra begagna de upplysningar, jag varit såsom Revisor, i tillfälle att inhämta om Saltpetters-ärendet i hela dess vidd, för att med framställningen deraf kunna ådagalägga Jordbrukarens obilliga behandling, som blifver mera obillig och mera tryckande ju längre den oförändrad bibehålles, och förmodar att för den oväldige torde det förekomma mindre enligt med rätts-principer, att då alla Landtmanna-producter blifva af förnyade Handels-tractater med Ryssland, till fortfarande införsel ifrån Finland tiliåtne, såsom Spannmål, Hö, Potatoes, Humbla, Kreatur med mycket annat, som Jordbrukarens Hemman kan lemna till afkastning, som skulle kunna umbäras, hvarigenom priset pS dess Producter nedsättesj skall likväl Salpetter, som icke utan kostnad, och af ingen Bonde ensam kan tillvägabringas, allena vara till införsel förbudit, på det att denna Handel innom Landet, skall i följd af tvångs-lagarne blifva för de tvungne Köpare, dubbelt tryckande än om äfven denna Product vore till införsel tillåten, som jag likväl icke yrkadt utan blott att en afgift i penningar, svarande emot Saltpetters-värdet, då Riksens Ständer vid 1800 års Riksdag sig denna afgift åtogo, må bestämmas. Jag tror för min del att skäl icke saknas, att Betänkandet till förändring, till Ben 4 April. Utskottet återremitteras, sorn jag till Höglofl. Ridderskapets och Adelns bedömande undersfälles, och, i händelsej af återremiss, anhåller vördsammeligen att dessa Anmärkningar må Batänkandet få åtfölja. Friherre Stael von Holstein, Corfitz Ludvig, anförde skrifteligen: Med Herr Grefve Gyllenborg conformerar jag mig till det mästa i det som rörer dess väckta Motion, om Saltpetter-Inrättningen i Riket. Att likväl det skulle varda de Gärdskyldige tillåtit, i fall de sådant åstunda, med Penningar betala sin Saltpetrer-gärd , lärer icke vara tjenligt. Ett skäl till den förändring, som vid JSoo års
Jag tror dock, att, om både riksbanken och den enskilta banken finna sådant beredande af ömsesidig fördel, sådant alldeles icke möter några stora än mindre oöfvervinnerliga svårigheter. Jag har här egentligen i dag yttrat mig derföre, att åtskilige talare ansett' Utsles förslag vara omöjligt samt icke ledande till något resultat. Dessa ledamöter synas tro att ingen hjelp står i denna sak att erhålla, utan vi äro sålde under privatbankerne sådane de nu äro, och derunder skola vi evigt förblifva. Detta godkänner jag icke och jag tror att denna åsigt delas af de flesta inom landet. Såsom förut yrkar jag ännu bifall till Utskis tillstyrkande. Hr Lagerhe i m: Gr. Ridderstolpe har gjort anmärkn. emot mitt yttrande derom, att den syndaflod af gröna, blå, röda och grå privatbankssedlar, som nu öfversvämma landet, medförde stor olägenhet för allmogen vid kronoutlagors betalande, emedan uppbördsmännen icke äro skyldige att dem vid uppbörderne emottaga. Grefven har derjemte uppgifvit ett sätt att förekomma denna olägenhet, som lärer praktiseras i det län, hvars styresman han är. Det är likväl tvifvelaktigt huruvida en sådan åtgärd är fullt laglig. Mig synes lagen vara kiar derutinnan, att ej några andra sedlar än R. St:s banks få i uppbörden emottagas. Dessutom må det vara möjligt i Westerås, i medelpunkten af riket, att inom 24 timmar eller något dylikt få privatbankssedlarne utbytte emot riksbankens, men i norra orterne, der, såsom i Gefleborgs län, afstånden frän läsnresidenset till länsgränsen uppgår till 20 å 30 mil och närmaste privatbanksstation är än aflägsnare, låter detta icke sig göra, I det stora hela blir det alltid bestående, att dessa utelöpande olika slags privatbankssedlar medföra stora olägenheter för allmogen; och jag är öfvertygad att det icke finnes någon af denna klass inom hela Sveriges rike, som icke skulle blifva mycket belåten om någon åtgärd till följd af den nu föreslagna und» skrifvelsen blefve vidtagen* 6 H. 2 18 Den 9 Juni. hvarigenom det öfverklagade onda kunde nndanrödjas.
Från Borgare-Ståndet har Utskottet erhållit återremisser å följande punkter, nemi.: 16:de punkten, angående anslag lill fullbordande af hamnbyggnaden i Ystad, samt 21:sta punkten, angående anslag till öppnande af en kanal-ledning ifrån Mälaren lill Storsjön uti Daga härad; men sorn berörde punkter blifvit af de 3:ne öfrige Riks-Ståuden bifallne, och följaktligen, jemlikt 75 § Riksdagsordningen, äro af Rikets Ständer afgjorde, anser Utskottet, någon åtgärd, i anledning af återremisserne, ej vara att vidtaga. Öfrige punkter uti Utlåtandet M 163, äro af samtlige Riks-Stånden antingen bifallne, eller lagde till handiingarne. Stockholm den 10 Juli 1851. Reservationer: Vid 7:de punkten, i fråga om anslag till Kalmar hamn. af Grefve Mörner, C. G.: »Med anledning af tre stånds återremiss af 7:de punkten i Stats-Utskottets Bet. JVs 163, har Utskottet funnit sig föranlåtet frånträda sitt förra beslut i denna punkt och i stället tillstyrka Rikets Ständer att för förbättring af hamnen vid Kalmar, hvartill kostnaden blifvit beräknad till 33,127 R:dr, bevilja ett anslag af 35,386 R:dr R.ko. Enligt mitt förmenande hafva de skäl, som Utskottet i sitt förra Betänkande framställt för sitt då afgifna afstyrkande utlåtande, icke blifvit till deras giltighet förringade genom hvad till stöd för anslagets beviljande är vordet inom de serskilda Riks-Stånden andraget, och derföre har jag ej öller kunnat uti pluralitetens nu fattade beslut instämma.