Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Måtte då Regeringen upplysa I Den 10 Augusti e. m. oss om, hvaruti faran beslår, ty jag anser clet icke värdigt ett fritt och tappert folk att uppoffra allt för en suponerad fara, som synes mig långt fjerran, och hvilken man med kraft kan mota, om någon besparad kraft hos Nationen finnes att tillgå, hvaraf följer att man bör hushålla och värdera denna kraft, så att den icke onödigt förspilles. Då våra Politiska förhållanden undergått så betydliga förändringar, och då vi nu mera icke veta, hvart vi skola kasta våra eröfrings-blickar med hopp om framgång i förening med fördelar, så böra vi taga i öfvervägande, alt freden nu är sluten, och att Sverige och Norrige äro förenade, hvarigenom vi icke mera äga någon fiende att bekriga till Lands, hvarföre också de talrika Armeerna kunna förminskas. Sannolikt skall Nationens trefnad och sällhet utveckla sig i samma nion, som vi ordna ett National-försvar, så att vi icke allensst trygga vår sjelfständighet, utan äfven i förening dermed göra denna oundvikliga börda för Nationen så lätt som möjligt. Efter dessa mina åsigter kan jag icke rösta för Indelningsverket, hvarföre jag vill undersöka och framställa verkningarne af dess tillvaro, då vi beklagligen skola finna olägenheterna vida öfverstiga de deraf följande förmåner; hvartill kommer det vigtiga Cardinal-skäl, att om Indelningsverket verkeligen vore så för - Den io Augusti e. m. förträffligt som dess försvarare nu anse det, så hade, utan tvifvel, åtminstone någon hland verldens upplysta Nationer antagit det under en tidrymd afi5o år, sedan det i Sverige infördes. Carl den XI var onekligen en stor Statsman, och hade han kunnat uppstå för att verka hlott 5o år sednare, så hade han visst icke bibehållit hvarken Indelningsverket, eller Presterskapets aflöningssätt, hvaremot han torde ansett betänkligt, att så mycket som sedan skedt, förändra flera andra sina verkeligen förljenstfulla administrativa åtgärder, bland hvilka dess Lagverk synnerligast må nämnas.
Uppå gjorb framftättning har Äongl. 9Jiaj:t funnit ffäligt upphäfma srcanufafti»* bet från älbre tiber i reglementet för mattufaftursbiffontiurättningeu bibel)åttna fiabgattbe om rättighet för 2)iffoittsombubömannen att, i fatt lagföfning blifmit af honom anjlättb, fåfom utföfningéproöiftoit uppbära tmå procent af fapital 5lf näntnbe biftont l)ar unber hmartbera af åren 1834 och 1855 blifmit i manlig biffoittmäg fåfom lån utbetalbt ett bes lopp af ontfring 2,600,000 9i:br banfo, hvarjemte titt fötlagölån unber famina år ett Capital af en b)alf million begagnatö. Unber åren 1854—1856 har låiterätteit i manufafturbiffonteit ommerlat emellan 12 i od) 16? procent för i:fta flaöfenö tillmerfningar, 9 i od) 12? procent för 2:bra flajjeitö fanit 6 i och 8 ? procent för ben 5;bjeé. 52 SSerättetfe om fjwab t Olif et ocf) befö tlwetfningä' (£ommerce Imbe år 1854 öfatö tift nära 30 mitlioner orf) uppgift år 1855 tift ontfring 35 mitlioner. 3 titlmerfningöroärbet wib ftä SJtaftd nåbiga (tabfäjtetfe imber be febttare åren blifmit fött od) ntebbetab å reglementen för tatrifa af 9Raj:t tittifa förorbnat orbförattbe t ftotbireftionerna. ®en a®männa odt) inbultrierpofttion, font år 1855 tjöttö i flarid od) i f)toitfen utåttga af ©meriged utmärftafte åferbrufare, tttbu
Uti de tillagda anmärkn:na förekommer i 2:3 punkten, att bonden äger ensamt rätt köra sin eller sina 2:ne hästar sjelf. Jag tror detta ej vara billigt, att man skall tvingas lemna i en full eller iIlsken bondes våld, sitt, hustrus och barns lif, dä jag ej vill nämna åkdonets öde. Åkdonets beskaffenhet kan också vara för detta .stadgande ett hinder. De skjutsandes ovarsamhet att köra sig sjelfva är tillräckligt känd, så att jag vågar hoppas detta stadgande helt och hållet förkastas. Uti den 3 punkten står; ”att den skjutsande skall anvisas lämplig plats att sitta å det åkdon han skjutsar;'’ jag tror detta uttryck "lämplig” vara bra ofullständgit och olämpligt. 3'iO Den 10 Junie ni. Slutligen får jag tilltigga, att jag tror det vara mera betungande för den mindre bemedlade af allmogen, att, då han har en pålitlig son vid 12 ä i5 års ålder, denne ej får medfölja i skjuls, utan för det han skjutsar en gång i månaden vara nödsakad hålla dräng hela året. På förbtidsedeln kan ju utsättas, om den resande önskar en större dräng för att medfölja. Med anleda, af hvad jag nu haft äran anföra, vågar jag vördsamt anhålla om Hr Frih. och Landtmarskalkens proposition till afslng på ifrågavar. Allm. Besvärs-och Ekon.- Utsk:s betänkande Nto 26. Hr af Schmidt, Georg Lars: Till styrka för hvad Ulsk. föreslagit och ålskiIlige ledamöters yttrade önskan att entreprenader måtte inrättas, får jag anmäla, alt inom Westerbottens län finnas 8 gästgifverietvid stora landsvägen, der entreprenader mot nuvar. skjutslega blifvit uppgjorda, och de gä ganska väl, så att både allmogen är ganska nöjd dermed och ingen resande blir strandsatt.
Lån, är min öfvertygelse: att ingångne äldre skuld förbindelser måtte honoreras och aktning visas för sådana Medborgares grundade reclimationer , 60m under den förflutne tiden gjort uppoffringar för Staten och redan länge varit i saknad af deras tillständig» rätt — framgången af den nya Creditoperationen torde med skäl till en betydlig del blifva beroende af den noggrannhet hvarmed denna princip iagttages. Jag anhåller om återremiss af BetänkanBil. till Ridd. 0. Ad, Pr. VIII. Den i6 September e. m. det och att detta mitt anförande måtte få it' följa återremissen. Herr von Francken, Augufl; StatsUtskottet tyckes, sorn orden, i dess utlåtande lyda: funnit allmänna röflen inom Rik%- Stånden förenad deruti, att' undantag fran hvad För fattning arne fladga om pen fion för affhedstagande Embetsmän, bör göras för Landsbo ding Järta, och har ansett sig i följd häraf böra tillstyrka ifrågavarande 2000 R;dr Banco. Jag kan ej likt Utskottet tro detta vara allmänna röstens önskan, oaktadt några Ledamöter inom 3;ne Stånd yttrat sig derföre; tvertom jag skalle anse mig misskänna pluraliteten om jag hyste den tanke att de i vår nu varande mindre lyckliga financiella ställning skulle vilja så misshushålla och så illa årligen använda 2000 R;dr, sorn, om de ej directe gåjjafBevill» ningen, ändock i det hela utgöras af hvad den skattgifvande tillskjuter. Det passar mig ej att disputera det Herr Järta varit en skicklig Embetsman. Höglofl. Ridderskapet och Adeln känner det otvifvelaktig! hura dermed förhållit sig, men det jag vågar påstå, är, att många våra Embetsman varit och äro i sine kall lika skicklige och många såsom Embetsmän äfven förtjenstfullaxe än han, utan att vi tili dem hvarken villja i Den 16 September e. m. 147 eller kunna lemna 0000 R:dr om året för deras öfriga lifstid.
Eller hvarföre skall den ena menniskan behöfva försvar af en annan, och icke vara tillräckligt skyddad endast af Lagen? Om för öfrigt man ville tvinga de obesutne, att förse sig med laga försvar, borde man också vara skyldig att skalla dem laga försvar, då de yttrade sin önskan att erhålla det. För att slippa detta, är det väl bäst, att saken lemnäs såsom den Den 13 Mars e. ra. 235 är, och att inga fiya tvångsband läggas på någon, förr än han genom brott, eller åtminstone genom tiggande, deraf gjort sig förtjent. Jag är så mycket mera föranlåten lill denna framställning, som jag vet, att föig års Författning om lösdrifvare ej blifvit så handhufd, som den borde hafva blifvit; ty, oaktadt dess föreskrifter, hafva många blifvit beröfvade sin frihet och insatte i häckten, hvilka nästan kunnat anses som uppfostrings-anslalter till laster och brott; hälst den försvarslöse kommit i sällskap med tjelfvar och andra grofva missdådare. Vill man förbjuda folk att vara utan bestämdt näringsfång, så måste man väl åtminstone bereda det en möjlighet till hederligare näringsfång än just fängelsernas. Af desse anledningar anhåller jag om återremiss af StatsTJtskottets Utlåtande. Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelm : Jag anhåller att, i anledning af hvad Herr Cederschjöld nyss yttrat, få lemna den upplysning, att Kongl. Majrt redan varit betänkt på att utgifva en allmän författning i det ämne, sorn fästat Herr Cederschjölds uppmärksamhet. Jag tror således icke, alt en återremiss behöfves blott för det yttrande, som influtit i Utlåtandet, då jag är öfvertygad, att den underdåniga Skrifvelse, sorni anledning deraf afgår till Kongl. Majrt, icke lärer ändra de principer, Konungen, redan i ämnet fattat; och i alla fall tror 236 Den i3 Mars e. m. jag ej att det kan skada, att Kongl. Maj:t får taga i öfvervägande hvad Rikets Ständer härom hemställt.
— E — Cl — af allmänna medel till Häradsskrifvaren C. E. Ruckman för den förlust, han lidit derigenom, att hans innehafvande boställe blifvit för högt uppskattadt, angående: B. X. 3, 60, A. 61, E. 161. —, angående ändring af föreskriften i Kongl. Brefvet den 15 Augusti 1829, om den till svaga rotars understöd bestämda B. XI. 258, 288, 297, A. 297, E. 328. — för sådana af Kongl. Stats-Kontoret förskottsvis bestridda utgifter, för hvilka Stats-anslag ej blifvit af Rikets Ständer beviljade, angående: B. X. 247, 282, A. 282; E. XI. 115. — till vissa räntegifvare, som icke fått erlägga sina skatter efter de vid ränteförenklingen bestämda allmänna grunder, angående: B. V. 240, A. 278.' — för Herr Landtmarskalkens och Herrar Talmäns Riksdags kostnader, angående; motion af Herr Didrik Gillis Bildt: se Motioner. Ersättniugs-skyldighet, angående eftergift af f. d. Landskamrerare!! S. Lindberg ådömd sådan: B. III. 313, 457, 526, A. 526. Eskilstuna Kungsladugård, om Öfverlåtande af ett stycke mark derifrån till egaren af Eskilstuna mekaniska verkstad, Theofron Munktell, såsom byggnadstomt för arbetare-bostäder: III. 273, IL 272; B. Evangeliskt-Lutherska läran, angående rättighet för bekännare deraf att, under af Kongl. Maj:t stadgade vilkor, bilda församlingar, oberoende al jordområdet, m. m.; motion af Herr Henrik Adolf Oskar Carlheim-Gybenskjöld: se Motioner. Expeditioner, angående åläggande för domare på landet att kostnadsfritt tillställa rättsökande de expeditioner, som ej i behörig tid varit" tillgängliga att lösas: B. VI. 555; VII. 136, A. 136.
Få tillfällen kunna, mer än det närvarande fallet, påkalla en kraftfull opinions-yttring af den ena Statsmagten till stöd för den andras åtgärder, då dessa synas vara beroende af vilseförande fordringar på Regeringens förutseende förmåga, att skydda landet emot den härjande Cholera-farsotens kringspridande. En villfarelse, som den executiva magtensjorganer i vissa fall måste dela, då spärrningar och qvarantainer inom landet ömsom påbjudas, ömsom npphäfvas. Om dessa vore möjliga att i ett helt system anordna, skulle de måhända afdet pröfvande förnuftet kunna gillas; men dåden minsta, på sakkännedom grundade eftertanka torde ådagalägga, hvad andra länders erfarenhet i rikt mått bevittnar, att alla spärrningar och qvarantainer till lands varit utan ändamål, och i intet fall bevisligen hindrat smittans spridande; men deremot, såsom i Ryssland, tvärtom synes hafva befordrat denna olycka, borde intet tvifvel uppstå om olämpligheten af en åtgärd, som under de mest despotiska lagar varit magllös, och som med de liberala former, hvaruti Sveriges Regering verkar, måste framalstra den fullkomligaste anarki. Hvar finnes väl den autoritet, som tilltror sig nog inflytande, för att till efterlefnad kunna beskrifva de gränser, utom hvilka farsoten ej bör spridas, och hvar finnas de medborgare, som, utan tvånget af Lag, skulle godtyckligt låta påtvinga sig de större vådorna af ett instängande intill smittad ort, utan rättighet att från motsatt sida hemta en lätt åtkomlig hjelp, ofta skiljde från anhörige och egendom?
— Så är det också när jag försöker skämta någon gång — som nu,» tillade han med ett småleende. — »Det är alltid i en ton, som om jag läste upp en likpredikan öfver mig själf.» Hon visste ingenting att svara. Det blef ett ögonblicks tystnad, och han strök sig nervöst med handen öfver sin panna, gång på gång. — Så sade han sakta: »Man kan hvad man vill. — Ja, det är väl sant ändå. Jag ville inte komma hit.» Hon såg upp med en skrämd blick och hennes hjärta började slå med korta, häftiga slag. Det kom öfver henne en aning om, att nu, i nästa ögonblick, skulle någonting hända, som skulle slita i sär hennes lif. Men hon såg honom sitta så lugn och stilla där borta i skuggan, en smula blek, men fullkomligt behärskad. Han höll ögonen nedslagna, liksom af fruktan, att de eljes skulle kunna förråda någonting, som han icke ville röja. Och hans röst ljöd så trött som en tiggares, när han för tusende gången upprepar sin inlärda bön om bröd: »Förstår grefvinnan inte, hvarför jag blef borta? Och när hon skakade på hufvudet, tillade han: »Det är annars inte svårt att förstå!» Återigen blef det en paus. Och nu var det som om en sorgens ängel gripit kring hennes hjärta med två varma, mjuka händer och som om hjärtat krympts samman under denna lena tryckning. Det var icke någon ren sorg hon kände, ej heller någon ren glädje, utan en blandning af glädje och sorg. Men tårar fyllde långsamt hennes blåa ögon. Han såg icke på hennes ansikte; men genom hennes tystnad kände han, att hon nu hade förstått. »Ja — inte sant? Det var skäl nog för mig att hålla mig undan, hur mycket det än sved. Men jag har aldrig varit van att inrätta mitt lif efter hvad som för ögonblicket lockat mig mest eller att företaga någon handling, som mitt förstånd ogillade.» Han talade alltjämt i samma lugna, trötta ton: »Nu förstår grefvinnan, hvarför jag inte kom och jag skulle inte heller ha kommit nu, om jag inte fått det lilla brefvet. Men det brefvet afklippte trådarne mellan min vilja och mina handlingar — och nu käns det som om viljan vore förlamad.
Axel; För min del kan jag ej annat än gilla LagUtskottets förslag. Jag linner det vara vål grundadt. Det år gifvet, att når andakten år lifvad, bör den ej sysselsättas med andra föremål. Att då afhöra kungörelser som angå oeconomiska ämnen och andra, hvilka till och med åro illa passande för unga communicanter, såsom t. ex. Stons betäckning m. fl., lärer vål ingen neka vara olämpligt i en stund då man går till Herrans Nattvard. Då Friherre Cederström yttrat att närvarande methode af Kungörelsers upplåsande ifrån Predikstolen år nödvändig, på det alla måtte vara underrättade om innehållet af Allmänna Författningar, så tror jag, att samma utväg kan antagas i Sverige som i andra Länder, att nemligen, når ett ställe finnes utsatt, der Kungörelser åro att tillgå, det blir hvar och ens ensak, att der underrätta sig om deras innehåll, och taga kännedom af Författningarne, samt att, om man då ej känner dem , det ej kan anses såsom någon ursägt. Når i alla fall en stor del af menigheten icke är i Kyrkan, kan icke hvar och en ovilkorligen genom det nu varande medlet, underråttas örn Författningarne» innehåll. Det år enligt min tanka nog, örn ställe och tid be - Deli g Maji f. ht, SS beståmmas > der man kan inhUmia erforderlig kännedom» Herr von Hartmansdorfft ÄUguft'. Jag instämmer i Herr Grefve LöWenhjHms tillstyrkande af bifall lill Utskottets Betänkande.
Ett tjäll där står, och fagra barn där dansa; D e äro mina — äro, hvad jag var! Och när min kala tinning de bekransa, Jag vårens fulla blomsterprakt har kvar. » Frågan om gift kvinnan äganderätt bar ock varit före i andra kammaren och rönt ett mottagande, som är glädjande. I måndags antog den nämligen utan votering grefve H&gt;imiltons motion, som afser ett förnyadt uttalande från riksdagens sida o m Önskvärdheten af en lagstiftning, hvarigenom dels makars förmögenhetsförhållanden så ordnades, att äktenskapsförbindelsen icke åstadkommer rubbning i någondera makens äganderätt, dels mannen förklarades obehörig att utan hustruns samtycke förfoga öfver boets fasta egendom å landet eller i staden. Men — återigen detta men — äfven här hänger det nu på, hvad förstekammarfäderna kunna komma att säga o m saken. Trängseln om brödet. Ej mindre än 400 unga kvinnor ha anmält sig för att erhålla platser i postsparbanken. Till Chicago. ' För kvinnliga resande till Chicagoutställningen har mrs Potter Palmer, slagit ett stort slag. Hon antager, att det är tusentals mindre bemedlade kvinnor, som önska resa till Chicago för att se utställningen, men draga sig för de dryga hotellkostnaderna. För att afhjälpa detta, har hon satt i verket att bygga ett hotell, där 5,000 fruntimmer samtidigt kunna erhålla snyggt logi för 30 till 40 cents pr dygn. Medel härtill anskaffas genom subskription. Den rike järnvägsvagnsfabrikanten Pullman har skänkt tomten till byggnaden. Damernas Idun — » Nya Idun » — hade förliden lördag sitt sista samkväm denna vår, därvid glad feststämning väcktes genom ett högst lyckadt majskämt, benämnt » Revue öfver svenska romanförfattarinnor och deras arbeten », författadt och framsagdt af en af sällskapets medlemmar o c h illustreradt af tablåer, samt genom kvicka kupletter, författade och sjungna af fr. H. Widmark. Sång utfördes af fröken Holmstrand, musik för piano af fruarna Sellholm och Bay. Fröken Anna Palm hade i ett alster af sin pensel ägnat Nya Idun en vårhälsning, och fröken Hedda Westman utställde för aftonen några vackert utförda bokband.
Kommande derest denna tillstyrkan varder af Rikets Ständer bifallen, sådant att, vid redactionen af den §., som skall motsvara §. io3 uti Banco-Reglementet af den 26 Maj i835, iagltagas. Stockholm den 9 Juni 1841. Ank. till Exp, Utsk, den 10 Juni, kl, 1 e. ro, Utlåtande, i anledning af Undervägaren A. E. Brundins ansökning om eftergift af öfverränta ä skuld till Banco-Discont-ferket. I anledning af en utaf Undervägaren vid Stockholms Jernoell Metall-våg, förre Victualie-Handlanden Anders Emanuel Brundin hos Utskottet gjord ansökning om eftergift af straffränta å hans skuld till Banco-Discont-Verket, har Directionen öfver nämnde verk, hvars yttrande öfver ansökningen blifvit infordradt, uti afgifvet Utlåtande, upplyst; att Brundin häftat i skuld hos Discont-Verket, dels för ett i hans eget namn upptaget, den 2 Dec. 182D förfallet lån å 720 R:dr, derföre Handlanden 4 Banco-Utsliottets Utlåtande, No 200. C. E. Påhlman och Sadelmakaren Svedberg ingått borgen, dels ock för ett af Påhlman upptaget, den 8 Mars 1826 f01 fallet, lån å 36o R:dr, derföre Brundin, jemte Sadelmakaren B.
Ridderskapets och Adelns och Hedervärda Bonde-Ståndets gemensamma beslut, hvaruti Högvördig» Preste-Ståndet, efter inbjudning, sig förenat, och som äfven alldeles instämmer med Vällofl. Borgare-Ståndets förklarande, i fråga om Fonden af 5oo,ooo R:dr, betraktad såsom serskild och för sig afsatt lill fortfarande belåning på Actier och Docuraenter, det är af samtlige Riks-Slånden förordnadt: att, i afseende på dispositionen af nyssnämnda Fond, skall gälla såsom allmän grund, alt vid pass |:delar afses för Ilufvud-Contoiret i Stockholm, |:del för Låne-Contoiret i Götheborg och J^-:del för Låne-Contoiret i Malmö; BancoFullmägtige likväl sedermera förbehållet, att, efter sig företeende omständigheter, kunna jemnka och förändra dessa proportioner. Denna punkt ingår följaktligen i BancoReglementet. BancO-Utskottets Memorial /T.-o 120. 11 Utskottets förslag, enligt punkten 1) Mom. Litt. a (se Uti. N:ö 82, pag. 88) att såsom hypothek må antagas, med gemensamt afseende å Lån-sökandens, In visnings* gifvarens och Acceptantens vederhäftighet, enskildes med vederbörlig accept försedda Invisningar i Svenskt mynt, å betalningen för afyttrade varor, under förbehåll, att sådan Invisning ovilkorligen skall vara lill infriande förfallen inom Lånets förfallotid, är af Högvördiga Preste-Ståndet bifallet; hvaremot detta Moment blifvit af Höglofl.
Vi ega rätt att ändra, npphäiva och stifta civil-, kriminaloch kyrkolag, men vi hafva ej rätt att bredvid en lag, som gäiler, äfven bibehålla en annan, sorn är suspenderad. It. St:r kunna för sin del besluta dödsstraffets afskaffande och sedermera åter upplifva det, i händelse det skulle visa sig, att det förra beslutet ej varit lämpligt, men deremot tror jag ej, att It. St:r kunna besluta, att en lag skall stå qvar, men för en viss tid icke efterlefvas. Då jag således ej kan gilla, att It. o. Ad. under den sista tiden af sin tillvaro skulle fatta ett, åtminstone enligt min åsigt, ej fullt grundlags enlig! beslut, anhåller jag om bifall till Lag-Utsk:ts nu föredragna Betänk. Fril), af Ugglas, Gustaf: Utan att vilja ingå i bedömande af lämpligheten eller olämpligheten af dödsstraffet, ber jag att endast få hålla mig till den formelia sidan af saken. Man har föreslagit suspension af dödsstraffet under vissa år. 87:de §:ii B. F. säger icke något annat än, att B. St:r ega alt stifta allmän civil-, kriminaloell kyrkolag och att sådan förut stiltad lag förändra och upphäfva, och lika med Gr. Mörner anser jag det minst sagdt tvifvelaktigt, huruvida grundlagen tillerkänner R. St:r rätt att suspendera gällande lag. För öfrigt skulle en sådan suspension ingripa på visst sätt i Konungens benådningsrätt. Då härtill kommer, att frågan för denna gång fallit genom tvenne Stånds bifall till Utsk:ls hemställan, och att inom några månader en ny riksdag sammanträder, der det af Hr Olivecrona åsyftade mål kan i fullt grundlagsenlig och fullt lämplig ordning vinnas, genom väckande af motion om dödsstraffets alskaffande, hemställer jag att B. o. Ad. ville godkänna Utsk:ts Betänk. Hr Nordenfalk, Garl: Då jag icke varit ledamot i Utsk:t vid behandlingen af detta ärende, behölver jag icke göra mig till riddare för Utsk:ts skäl.
Sigrid sin hand på sin mors arm och sade: ”Mor, monne icke J nu måste foga eder i hvad helst det än må vara, för fars skull. Börjar man röra opp den saken, så rädes jag att det blir upptäckt att han lefver, ty fru Brita och hennes herre vilja visst icke afstå från hvad hertigen gifvit dem; och de sätta säkert alla spel i rörelse, för att vinna saken.” ”Barn, barn, skall jag låta våld gå för rätt? Och vore det sen till en annan; men denna arga påfågel! Skall hon njuta hvad mina fäder förvärfvat och lemnat mig i arf?” ”Om än morkär kunde lyckas att återvinna detta godset, (som icke troligt är, ty hvem kan strida emot hertigen); men om J än kunde återvinna det; icke ville ju morkär sätta fars lif i fara, genom att väcka fråga derom?” Fru Metta stod fundersam. Hastigt grep hon sina nycklar och sade: ”Visst må jag vara så mycket fru i mitt hus, att jag kan ställa, så herr Erik ej skall behöfva lida nöd. Drängarne foro i morgons till skogen och komma hem först sent i qväll. Nu låter jag alla pigorna gå i badstun, som väntar på dem. Emellertid packa vi skyndsamt lasset åt Elias och han får dermed fara bort i mörkret, och jag hoppas att han sålunda kan komma härifrån utan misstankar. De tro att du varit rest till moster Karin, och tro väl nu att karlen, som skjutsat dig hem, är af hennes folk. Det skola de få tro.” Pigorna gingo i badstun, slädan packades så tungt, som det dåliga föret tillät, med saker, sådana som kunde lända herr Erik till trefnad och som lättast kunde bortföras, utan att saknas. På slutet uppstod nästan en strid emellan fru Metta, som alltid ville stoppa något till i slädan, och Elias, som påstod att omöjligen mera finge pålastas. Slutligen satte sig Elias opp på lasset och körde bort, oaktadt alla fru Mettas påståenden, att denna lilla påse åtminstone icke skulle göra något ondt. Men Elias lät ej säga sig, utan reste, och lyckades äfven att oanmärkt hinna åter till sin herre på nybygget i skogen.