Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fadern var lika utfattig som förnäm — det vet hela världen — och magen hade en kassakista utan botten. » 67 » Jag undrar, om hon är lycklig? » » Lycklig? » Öfverstinnans ögon fingo ett vemodigt spörjande uttryck då, hon betraktade sin gäst, där hon stod under ljuskronan, samtalande med hennes man — som från första stunden gjort sig till hennes riddare — samt några yngre officerare, hvilka ifrigt eftersträfvade samma ära. Ljusskenet föll öfver det fint formade hufvudet och den något skarpa profilen. Den mjuka sammeten slöt sig tätt till den smärta, något tillbakaböjda figuren och visade till sin fulla fördel skuldrornas och armarnes behagfulla linier. » H o n är märkvärdigt bibehållen — men det gör ondt att se på henne, » tänkte öfverstinnan, då hon gick för att taga emot en ny gäst, som visade sig i dörren. » Nej, jag har aldrig förr varit här i staden och känner ingen, » svarade föremålet för den allmänna nyfikenheten på en af de frågor, som ställdes till henne. I det samma tog hon ofrivilligt ett steg tillbaka, medan färgen vek från hennes kinder och ögonen fingo ett frågande nästan förskrämdt uttryck. Framför henne stod en man med djupt nedböjdt hufvud. Hon kände igen honom just därpå, ty ingen hade någonsin i sitt sätt att hälsa henne förstått lägga denna hyllning utan ord. Ett ögonblick var det, som hade det stora upplysta rummet förvandlats till ett böljande dimmigt haf, och det var nära att hon förlorat besinningen; men med uppbjudande af hela sin viljekraft blef hon åter världsdamen för hvilken det framför allt gäller att maskera sina känslor. Öfver blodvågorna, som slogo upp i hennes ansikte och återgåfvo det sin ungdomsfägring, kunde hon lika litet befalla som öfver den ofrivilliga glädjeblixten i ögat, och när hon såg upp med fuktigt varma ögon, visste han, att hon ej förmått glömma, hon heller. Deras händer möttes för en sekund, medan de utbytte några ord utan mening eller sammanhang. Båda kände, att nyfikna blickar följde dem, och i nästa ögonblick tog hon öfverstens arm och lät föra sig till buffeten, medan han sällade sig till en grupp lifligt samsprå- kande herrar. Hur aftonen förflöt, visste ingen af dem.
Hr Gr. o. Landtm, härefter hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla den punkt af StatsUtsk:s mern., som innehöll föreskrifter om sättet, hvarpå Riksg.cont. borde upplåna medel för lilla creditivet och andra förestående utbetalningar, anmälde och yttrade sig Hr von Hartmansdorff: På de skäl, Frih. Palmstjer na, Nils, anfört, anhåller jag, att den sista meningen i denna punkt, eller orden: ”får denna icke i något fall öfverstiga 5 proc., eller rabatt å obligationernes capitalbelopp medgifvas”, måtte utgå, emedan deras qvarstående ofelbart skall medföra omöjlighet för Riksg.cont. att få några medel. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. Den 14 Maj f. m. 477 bifölle den ifrägavar. punkten, med den af Frih. Palmstjerna, Nils Fredr., och Hr von Hartmansdorff, yrkade förändring, att orden: ”och får denna icke i något fall öfverstiga fem (5) procent, eller rabatt å obligationernes capitalbelopp medgifvas”, borde uteslutas. Ropades ja. Uppå sedermera framställd propos. biföll R. o. Ad. det af Utsk. föreslagna formulär för anordningen å stora creditivet. Föredrogs Statssamt Allm. Resv.- o. Ekon.Utsk:ns i gårdagens plenum på bordet lagda utlåt. N:o 117, i anledn. af återremiss på Utskms utlåt. N:o 69, ang:de väckt fråga om anslag till Stockholms lycieum och realgymnasium. Då proposition till bifall å detta utlåt, framställdes, ropades ja och nej, hvarpå H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., med tillkannagifvande, att lian icke hört mer än ett ja och ett nej, nemi. af Gr. Lagerbjelke, som svarat nej, och Hr Bildt, som svarat ja, yttrade, att förnyad proposition torde böra framställas. Härvid tillkännagåfvo Frih.
4 Sami 1 Afd. 30 Höft. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 112. gång ingått, samt de, som efter Borgmästare-gradens upplagande i berörda inrättning utnämndes till Borgmästare, borde vara pliglige att deruti deltaga och stadgade afgifter erlägga; att retroactive afgilier borde betalas af dem, sorn innehade Borgmäslaretjenster år 1826, eller då Pensions-inrältningen vidtog, från samma års början, och af dem, hvilka sedermera tillkommit, från början af det år, då de till tjernsten utnämndes; alt, vid blifvande Borgmästare-ledigheler, löne-inkomsten under tre så kallade bggemåuader skulle Pensions-inrältningen tillkomma; att begtafnings-hjelps innehållning börtie ega rum för Pensions-Cassans räkning, med rättighet för dem, som erhöllo pension, att, vid frånfälle, från Pensions-inrältningen undfå Begrafnings-hjelp; att nådårs-besparingen vid Borgmästares afskedstagande borde bestämmas till ?:delar af det årliga Pensions-belopp, innehafva ren egde att påräkna, samt att classilicationen borde upprättas på det sätt, att Borgmästare i Götheborg samt i l:sta, 2:dra och 3:dje classens släder uppfördes i Pensions-regle men tets Tredje Glass, der Pensions-beloppet utgjorde 500 R:dr, Borgmästare i Fjerde Classens Städer, uti Fjerde Pensions-classen med 400 R:dr pension och Borgmästare i Femte Classens Städer uti Femte Classen af Reglementet med pension af 300 R;dr:
Commilteen aldrig får tillåta sig något afseende på det inconstilutionella af Betänkandet, hvilket såsom afslaget vid i8i5 års Riksdag, måste anses för afslaget, och således ingalunda får af Committeen anses för ännu möjligt, och ännu mindre såsom af 1818 års Ständer till hälften medgifvet; så alt, med ett ord, Committeen ej må i sitt arbete taga sig minsta anledning till ingrepp i Constitutionen. Om detta förbehåll icke bifalles, begär jag votering. Herr Munck af Rosenschöld: Jag ber om förlåtelse, att jag ännu ytterligare vågar upptaga några ögonblick, men det förefaller mig nog besynnerligt, att Friherre Boije, som så mycket ifrar för våra Grundlagars helgd, sjelf glömmer, att, då ett Betänkande första gången är under pröfning, det ej går an att partielt antaga detsamma, utan att det måste antingen helt och hållet godkännas, eller med dervid gjorde anmärkningar återförvisas. Särskilta Utskottet har för sitt arbete begagnat alla de 356 Den 27 Maji. upplysningar, äfven den 1810 för samma ändamål nedsatta Committees handlingar, samt hvad Tit. Rönbeck redan hunnit utarbeta, som möjligen varit att tillgå, och jag tror, att inga upplysningar saknats, för att uppgöra grunderna, ehuru de kanske för detaillerne varit otillräcklige. Hvad den af Friherre Boije yrkade consequence beträffar, torde jag få erinra, att för det första Riksens Ständer ej nu äro hindrade af förra Ständers beslut, och att, för det andra, ifrågavarande förslag ej är detsamma, som det, hvilket 1812 framlades. Utskottet har nu, i enlighet med vår nuvarande Regeringsform, icke ansett någon Minister böra få särskilt inför Konungen föredraga målen, utan deremot att sådant bör ske collegialiter i StatsRådet. Jag tror, att detta utgör en hnfvudskillnad emellan de båda projecten.
Man kan, såsom nyss inträffat, t. ex. blifva insnöad på vägen; det kan ju då ej vara annat än obilligt, om ett sådant förfall skulle utestänga från rättighet att deltaga i vården af Ståndets angelägenheter. Hvad åter Hr Anreps förslag om allmän rösträtt beträffar, torde detta vara fullt bemött af Frih. Cederström. På grund af hvad jag nu anfört, yrkar jag bifall till de föredragna 3 mom:n af7§:n, med iakttagande af den redaktionsförändring, Frih. Klinckowström föreslagit. Hr Anrep: Då mitt förslag ej blifvit af någon talare understödt, afstår jag derifrån, ingalunda emedan jag är skrämd af Frih. Cederströms hot om de 3,328 adelsmän, som skulle uppkomma till adelsmötet, utan derföre att jag ej är nog förmäten att vidhålla ett yrkande, hvilket sådane män, som Gr:ne Hamilton och Björnstjerna motsatt sig. I stället förenar jag mig med Frih. Klinckowström. Frih. Braunerhjelm: Då jag i mitt förra yttrande hos Hr Gr. o. Landtm, anhöll om propos. på bifall till Utsk:ts för Den 7 April e. m. 117 slag, förbisåg jag, att några smärre redaktionsförändringar deri voro nödvändiga, och får jag nu i stället förena mig i Frih. Cederströms yrkande. Gr. Hamilton: Afven jag har begärt ordet lör att rätta ett förbiseende, Min uppmärksamhet har nemligen blifvit fäst derå, att frågan om fullmäktigskap ej förekommer endast i 2 mom:t, utan äfven i 3 momd, och får jag derföre nu yrka återremiss af båda dessa raom:na och bifall endast till det första mom:t. Frih. Klinckowström: Jag begärde ordet för att hem ställa, huruvida, för den händelse Gr. Hamilton yrkat återremiss af mom:t 2, icke hvarje mom. i denna § borde särskildt föredragas. För öfrigt får jag på de skäl, Gr.
På företag inom detta län till åstadkommande af en underlättad kommunikation torde således med afseende dels på den relativt ringa anläggningskostnaden, dels ock på de fördelar i större omfattning, som beräknats deraf uppstå, kunna jemföras med det af en sammanbindningsbana mellan Lidköping och den under byggnad varande jernvägen emellan Uddevalla—Wenersborg—Herrljunga. Det är ej nog att Lidköpings och Håkantorps jernvägsstation förenas och att staden Lidköping derigenom beredes en för sin framtida utveckling nödvändig och behöflig fördel. Frågan gäller här i lika hög grad de vidsträckta, bördiga och i produktivt afseende redan långt framskridna trakter, som ligga deromkring och omfattas af sistnämnda härader. Produktionens möjlighet beror väsentligen af afsättningens lätthet och omfång; och det skulle icke kunna undgå att medföra en på dessa orters produktiva förhållanden i hög grad menlig inverkan om staden Lidköping, som genom sitt naturligt goda läge i hjertat af dessa orter, hittills utgjort och allt framgent kan förblifva en fördelaktig afsättningsort, skulle, i saknad af nu ifrågasatta jernvägsförbindelse, komma att framdeles förlora sin egenskap af vigtig handelsplats och i stället under en nära förestående tid nedsjunka till en försäljningsort, hvarest landtmannen ej skulle kunna vinna afsättning för sina produkter i annat, än ringa och, med afseende på orternas ständigt stigande produktion, otillräckligt omfång. Det är nemligen klart för uppfattningen att, om möjligheten till afsättning minskas och nedgår från 150,000 tunnor, hvartill årliga uppköp af orternas öfverskott af sädesproduktion någon gång inom staden uppgått till 40 å 50 tusen tunnor och möjligen äfven derunder, sådant skall i hög grad verka tryckande på landtmannens ställning och för honom försvåra möjligheten dels att i penningar kunna förvandla sina produkter, dels ock att i sitt närmaste grannskap erhålla mången gång väl behöfliga förskott. Men landtmannen skall derjemte Hih. till R. St.
Inom hvarje af ofvannämnda Expedition åro på stat anslagne åtta löner, nemligen i Expeditions-Secreterare®, 2 Protocolls-Secreterares, i Registrators 2 Canzlistoch 2:ne Copist-löner. Otillräckligheten af detta antal Embetsoch Tjenstemän inom verk der göromålen dagligen ökas och der de äro af den beskaffenhet och vigt att de omöjligen kunna anförtros åt andra än verkets Tjenstemän och der det till och med är förbjudit att låta en expedition renskrifvas af en läjd hand, har länge varit känd och af erfarenheten styrkt. För att i en hast och utan tunga för Staten afhjelpa detta, har man befordrat till ordinarie befattning utöfver stat, med lika tjenstgörings-skyldighet som den löntagande; denna utväg var visserligen ej att klandra och dess verkningar skulle icke eller hafva blifvit skadliga om man stadnat vid att befordra 3 å 4 utöfver det föreskrifna antalet, intill dess man åt deni kunnat anslå löner, men detta missbruk, om jag så får kalla det, har gått så långt, alt tid efter annan Tjen - Bil. till Ridd, o, Ad, Pr. 2 Band. 25. 586 Den 3 Martil, atemånnens antal inom Expedition ökats till 2ö å 3o; då ej mer ån 8 af dessa hafva lön, kan man lätt föreställa sig hurö långe de yngre få vänta på den inkomst, hvaraf de genom sitt arbete göra sig förtjenta. Denna tid sorn ofta varit 12 a i5 år,fördröjes äfven mycket derigenom att många Tjenstemän dels få ståndig tjenstledighet, med bibehållande af lönen, dels förordnas till andra befattningar utom Canzliet utan att derigenom från detta veik skiljas.
Pröfningen af gjord anmälan tillkommer RiddarhusDirectionen. Upstå skiljaktiga meningar, afgöra de flesta rösterna, men äro för särskilda meningar lika många röster, gäller den, som bilrädts af Ordföranden eller, der han ej är tillstädes, den för tillfället närvarande främste ledamot. Möler för Adelsman, som sig sålunda anmält, icke något hinder att säte och slämma pä Riddarhuset under Sammankomsterna intaga, varde hans namn och värdighet antecknade uti en för sådant ändamål inrättad upropslista och honom tillställd en med Riddarhusets sigill påtryckt pollett med påskrift af ättens nummer och namn, den antecknades förnamn samt nummer på den bänk, hvarest säle /ör ätten är anordnadt. §. 13. Vid den första af dessa anteckningar utlemnas pollett allenast lill hufvudman och, der hinder enligt denna Riddarhusordning befinnes för honom möta alt säle och stämma för attén inlaga, afven åt närmaste dertill oförhindrade ättemän. Vid andra anteckningen ega jemväl öfrige, ättemän äfvensom fullmäktige, på sätt och i den ordning g 7 bestämmer, sig anmäla och polletter erhålla. drog. 11. Derefter må anteckning verkställas och polletter utdelas af Rhs-O. Riddarhus Utskottet, hvilket den i näst föregående g omförmälda pröfning då tillkommer; börande nämnda Utskott för sådant ändamål sammanträda en half limma före början uf hvarje Ridderskapet och Adelns sammanträde. §. 14- d:o§ 12. Har ättemän i behörig ordning antecknad blifvit, ege i såRhs-O. dant fall hufvudman rättighet att, på grund af behörig fullmakt, säte för annan ätt intaga. Har hufvudman fullmakt utgifvit, vare han för den Sammankomsten skiljd från rättigheten all deruti taga del, sä framt icke fullmäktig aflidit, sin rätt förlorat eller sin pollett till Riddarlius-Utskottet äterlemnat.
Samma grundsats uttalades af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet och gillades af Rikets Ständer vid sista Riksdagen, ehuru, vid tillämpningen deraf, den oinskränkta friheten endast medgafs för sådane verkstäder, som kunde uppvisa en bestämd kol-tillgång för hvarje härd, hvaremot andra, som ej egde en sådan tillgång, borde qvarhållas vid de gamla banden. Denna inskränkning var utan tvifvel i sig sjelf orättvis, då den mindre fabricanten har samma behof och naturliga rätt, som den större, sÉlm. Bese.- och Ekon.-Ut skottets Betänkande, IV.'o 109, j 5 a-tt, efter förmåga, fritt få använda de tillgångar, han eger för bedrifvandeaf. sin näring; men den kunde då försvaras ur den synpunkt, att man, vid öfVergången till ett nytt system, icke vågade sig längre, utan att förut inhemta erfarenhet om de verkningar, det lemnade medgifvsndet till en början skulle medföra; hvaremot, efter den erfarenhet, som sedermera vunnits, och den vida större utsträckning af friheten, sorn under tiden genom. Kongl. Maj;ts Påbud erhållits, Utskottet nu mera anser denna öfvergångsåtgärd icke svara emot det för handen varande behofvet, och således ickekan tillstyrka Rikets Ständer alt dervid' stanna. Det bär åberopade
Kommitén, som nu till Eders Kongl. Majits nådiga bepröfvande öfveidemnar detta sitt, underdåniga betänkande, med tillhörande författnings-förslag och öfriga bilagor, skall måhända synas, vid dess uppgörande, hafva''utgått, mera från ekonomiska, än från rent militära åsigter, och sålunda uraktlåtit att föreslå förändringar, hvilka, djupare ingripande i hela beväringsinrättningens organism , kunnat bereda försvarsverket, ensamt för sig betraktadt, större krafter och tillgångar; men, utom det att ett dylikt omskapande icke legat inom Kommiténs befogenhet, har Kommitén, på sätt redan i början af detta betänkande blifvit yttradt, ansett sig endast böra framlägga sådana förslag, som, — utan att rubba grundvalarne för vår bevärings-inrättning, utan att öka bördan af en hittills med förtroende och tillgifvenhet omfattad värnepligt, utan att lägga några hårdare band på folkets personliga frihet, på näringsflitens fordringar 11 82 och omsorger, samt utan att verka störande på nationens öfvertygelse om utskrifningssättets rättvisa och deraf beroende håg för beväringspligtens fullgörande, — åt beväringsinrättningen öppna en väg och gifva en form, hvilken på en gång stärker försvarsverket i sin helhet, genom att åstadkomma en innerligare samverkan emellan dess hittills skiljda delar, och bereder beväringssystemets vidare fullkomnande i den riktning, behof och tidsförhållanden framdeles kunna kräfva.’ Att uti en tid, då en långvarig fred utplånat bittra men lärorika minnen, då nuringsomsorgerna vunnit en allt större utveckling och då slutligen betydliga uppoffringar nyligen skett för vapenöfningarnes utsträckande, framlägga ett förslag, hvarigenom alla de brister, som ur militärisk synpunkt kunna anses vidlåda vårt beväringssystem, skulle fullständigt och på en gång kunna afhjelpas, lärer dessutom icke vara möjligt utan att räkna på tillgångar, genom så väl kontanta anslag som personligt tjenstetvång, för hvilkas erhållande ingen sannolikhet finnes, och som tvifvelsutan vore allt för stora att med hopp om framgång kunna ifrågasättas.
Privalbankerne hafva hittills med utmärkt ordning och redlighet blifvit förvaltade samt fullgjort sina förbindelser lill det allmänna och till enskilda, hvarföre de ock tillvunnit sig ett rättmätigt förtroende hos alla de personer, som gjort sig mödan att om desamma taga en närmare kännedom. Och om en eller annan person i låneväg förlupit sig bos privalbankerne, lärer sådant likaså litet böra lillskrifvas dem, sorn om förlöpningen skett bos sjelfva riksbanken, eller bos enskilda långifvare. Om den olycka skulle träffa någon privatbank, att den måste inställa sin verksamhet, så löpa dess skulder, kreditsedlarne, med högsta lagliga räntan tills de blifva inlöste, hvaremot om sådan olycka träffade riksbanken, så uteblifver räntan, och hvad af kapitalet erhålles berodde på Ständernas gunst och nåd. Af hvad jag i det föregtde anfört, kan man med skäl fråga, om man kan fordra mer af privalbankerne, så i afseende lill säkerheten, som ock till den nytta, de åstadkomma, samt om de förtjena, enligt molionärernes yrkande, att beläggas med en bevillning af 20 till 25 procent för sin behållna inkomst, å hvilken inkomst Utsk:s majoritet bestämt bevillmn till 15 procent för all den behållning, som öfverstiger 6 för hundradel? Svaret ligger i öppen dag och kan ej utan den mest uppenbara orättvisa göra sig gällande mot privalbankerne. Må R.
— I denna broschyr, hvars genomläsande jag på det högsta rekommenderar Ilr af Kleen och alla, som nitälska för vårt försvarsväsende, står bland annat sid. 13: »Det är mot en sådan coup de maine, som måste medelst befästningar sättas i försvarstillstånd, bygdt ensamt, hvad deras besättande angår, på de trupper som äro ständigt inom Stockholm att tillgå, emedan någon annan hjelp icke hinner ankomma»; och sid. 14: »Att gå härutöfver eller att af Stockholm vilja dana en ny basis för vårt försvar, skulle deremot hafva vårt bestämda fall till följd»; och sid. 16: »Det omilitäriska, att icke säga det oförnuftiga i en dylik försvarsanordning ligger för en öppen dag och hehöfver inga vidare bevis.» Det oaktadt bevisar förf. på ett slående sätt det oriktiga uti Stocky holms befästande i stor skala och dess antagande till samlingsplats för större delen af svenska armén; samt säger vidare sid. 18: »Men hvad som först och sist och utan allt hänseende till dessa redan anförda motsägelser och olägenheter gör ett sådant befästningsoch försvarssätt af Stockholm förkastligt är, att detsamma alldeles icke tryggar hufvudstaden för en öfverrumpling, emedan det är bygdt. på en försvarsarmé eller truppstyrka, som icke i hvarje ögonblick är på stället att tillgå, utan först efter en längre tid här kan samlas»; samt slutligen sid. 19: »Stockholms försvar bör således i första handen inskränka sig till den strängaste defensiv och grundas ensamt på de trupper, som inom hufvudstaden äro att tillgå, och de befästningar, som den derför gillade planen upptager, hvilka dermed kunna fullt besättas»; samt »allt öfverskridande af denna plan är gagnlöst och blir förderfligt, om man derjemte öfvergår till någon slags tanke om, att af denna punkt tillskapa något, hvartill den i följe af sitt läge icke är ämnad.»
Det var, som om han varit struken bort från de platser, där man eljes aldrig kan undgå att träffas, och jag vet i närvarande stund icke, om han afsiktligt undvek mig, eller om jag själf, ledd af ett begär att antingen såra honom eller plåga mig själf, instinktlikt sökte nya restauranter, kaféer och samkväm. Allt nog jag kom bort från den krets, där vi förr träffats, och tiden gick sin gång och kom mig slutligen att glömma, att jag någonsin haft behof af hans umgänge och vänskap. Men innan dess skulle jag ännu ett par gånger stå ansikte mot ansikte med denna människa, hvars bild med hvarje drag jag erinrar mig, står allt mera lefvande för min själ. Första gången detta skedde, var liksom den första gången vi öfverhufvud träffades i Stockholm, en vårlik dag i medlet af mars, när snön rann från taken, himlen var varmt blå, och lenvädersblåsten svepte genom de gamla träden utanför min bostad. Jag hade stannat hemma från biblioteket och gjort mig en stilla studiedag, under hvilken jag glömde både vårvädret, som ångade utanför mitt fönster, och hela den enformiga arbetsdag, från hvilken jag under en förevändning gjort mig fri. Jag erfor den fullkomliga tillfredsställelse, som endast studiemänniskan erfar, när alla dörrar till den yttre världen för några timmar äro fast och säkert tillstängda. Då knackade det plötsligt på dörren. Innan jag hann ropa: »Stig in», öppnades den, och någon inträdde. Det var Tore Gam. Utan ett ord till förklaring, tog han mig i hand, medan hela ansiktet lyste, och öfver hans väsen låg något af det egendomliga uttryck, som jag observerat vid vårt första sammanträffande, när han lämnat akademien. Inte med en min lät han märka, att hvad som en gång passerat oss emellan, lämnat efter sig ens så mycket som ett obehagligt minne, och den stelhet, hvarmed jag instinktlikt mötte denna öfversvallande hjärtlighet, lämnade honom oberörd på ett sätt, som ytterligare irriterade mig. De få ord, som först föllo oss emellan, kan jag nu efteråt icke erinra mig.
Alla sådane betydeliga falt som likväl kunna med fördel odlas ligga nu så till sägandes öde, utan att lemna deras ägare annan afkastning, än några få lass för kreatur föga näringgifvande Starrfoder, eller så kallad agg> som nyttjas till hustäckning, oaktadt dessa vattensjuka fälts bördiga egenskap är undersökt, och vitsordad af flere kännare , och jemväl af den bekanta Engelsmannen Staffens. Min tanke Sr således, att hvad de mindre vattenverken Ven 12 Julii e. nu angår, böra de få på lämpeligt sätt utlösas; men beträffande de större verken , såsom fiskerier, bruk med flere, så bör dessas vigt äfven öfvervägas såsom jag här ofvan omnämt, och der verket är större och angelägnare för allmän nytta än odlingen kan blifva, bör det förra ingalunda utdömas; men der odlingen synbart kommer att skänka staten eller det allmänna större förmoner, måste den äga företräde. I afseende på lösen, liar fråga uppstått, huruvida endast de, hvilka begärt verkets utrifning, skola ensamme lösen utgifva, eller om alla, som deraf hafva gagn, äfven dertill skola bidraga. Jag finner, på de skäl Herr von Hartmansdorff anfört, det förra vara obilligt och det sednare obestridligt, ty efter enskiftes Lagarne samt Landtmäteriocli Stängsel-förordningar äger den vitsord, som vill dela eller hagna ägorne, och om Q personer ej vilja dela eller hägna, men den tionde lottägaren åstundar det, måste de andre dertill beqväma sig. Hvarföre skulle då icke, med analogie derifrån, samma förhållande här vara? På Gottland finnas mador eller så kallade myror, uti hvilka flere Kyrksocknar äro delägare; örn nu en by eller en enskild man ej skulle vilja med de öfrige begära ett hindrande vattenverks utrifning, skulle derföre alla öfriga förhindras ifrån ett nyttigt odlings-företag, eller den gensträfvige lottägaren få deraf draga fördel utan någon kostnad?