Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes porträtt är det enda kvinnliga, som ända tills jag blef öfver 40 år, någonsin stått på mitt bord, och af andra kvinnor har jag aldrig erfarit andra intryck än ett ögonblicks rus. Jag gick genom världen, som om den icke berört mig, och min enda stora glädje var, när jag kunde taga mig en månads ledighet och ensam resa bort, för att i främmande länder tillfredsställa det behof efter ett rikt lif, fullt af underliga tankar och starka intryck, som alltid fyllt mig sedan jag gick ensam under hembygdens granar och önskade mig vingar, för att jag skulle hinna den öppna plats, där skogen tog slut. När jag då från en vandring på Seinens kaj eller i Tyrolens bergstrakter kom hem på mitt rum och händelsevis fick se min bild i spegeln, kunde jag icke afhålla mig från att le. Detta lugna ansikte med sina vårdade, smala whiskers, som hängde samman med mustascherna och lämnade hakan bar, dessa kalla, kanske något vemodiga gråa ögon och denna allvarsamma mun – det syntes mig alltsammans stå i den mest besynnerliga motsats till en människa, hvilken lycklig och fri ströfvade världen rundt, glömsk af kontor och fakturor, endast sökande den stillhet midt i folkvimlet, hvars egendomliga sus städse försatt mitt inre i harmoni. Då log jag i tankar mot mig själf, och det föll mig in, att så gammal jag var, gick jag ännu och väntade på, att lifvet skulle lösa sin gåta inför mina ögon. Jag var icke en åskådare af andras öden, en främling i tillvaron, jag var ute på en lång, lång resa, och min enda reskamrat satt hemlig och dold djupt i mitt bröst, hviskande till min tanke för örat ohörbara ljud, mottagande mina förtroenden och bevarande dem som ingen. Jag klädde af mig i min ensamhet och gick till sängs, och i mitt öra ljöd som ljudet af en stämma, hvilken besvarade mitt godnatt. Om jag väntade på, att lifvet en gång skulle lösa sin gåta inför mina ögon, så stod detta i samband med en underlig religiös känsla, hvilken alltid fyllt mig vid tanken på döden. Någon fasa har dödskänslan aldrig ingifvit mig, endast varit beledsagad af en allvarlig sinnesstämning, som legat nära, hvad man plägar kalla vetgirighet. Döden skulle egentligen förklara det hela eller afklippa det.
Mitt yttrande afsåg nemi. endast de embetsman, som närmast omgifva folket, och om dem var min mening att säga, att de ej äro så beskaffade, att folket kan vara belåtet med dem och för dem hysa den aktning, hvaraf folket bör kunna fordra, att de skola göra sig förtjenta. Hade jag varit närvar., då Gr. Lövvenhjelms anmärkning gjordes, så hade jag mera fullständigt utvecklat mina tankar i detta fall; men jag vill nu inskränka mig till denna förklaring. Frih. Ehrenborgh: Jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att, såsom jag förmodar, Hr Dalman misstagit sig deruti, att det skulle vara Constit,- Utsk:s åliggande att framställa något förslag i sådana frågor som denna. TJtsk:s åliggande har varit att tillkännagifva, hvad det emot rådgifvarepersonalen anmärkt. Detta liar af Constit.-Utsk. blifvit fullgjordt, och nu vidtager R. o. Ad:s rätt att tillämpa 107 §. Reg.F., om R. o. Ad. finner Rikets väl det kräfva, och denna tillämpning lärer icke kunna ske på annat sätt, än att Hr Gr. o. Landtm, täckes, göra till Ståndet den propos., huruvida Ståndet anser Rikets väl kräfva, att en und. skrifvelse, rörtde Statssecret, Skogmaus entledigande, afgår. Skulle denna Hr Gr. o. Landtnäs propos. af Ståndet blifva afslagen, anser jag, att ej annat återstår, än att lägga Dtskts betänkm till handlingarna. Frih. Boye: Jag förenar mig med den siste värde talaren, likväl i omvänd ordning. Jag tror formen fordra en Onnan ordning, och får derföre anhålla, att Hr Gr, o. Landtm, först täcktes göra propos. om betänk:nas läggande till handl:na och derefter, om Ståndet anser Rikets väl fordra, att en und. skrifvelse i ämnet afgår. Den sednare propos. kan ieke uppkomma, förrän den förra är gjord. Gr. Posse:
»Nå?» sade hon. »Der ligger det», – han pekade på brefvet, »men nu kan det för resten vara detsamma.» Hon sade ingenting mer, men lade sin ena arm på bordet och den andra på hans axel, medan hon böjde sig ned för att läsa. Han var butter ännu, men hon låtsade sig ej gifva akt derpå. Hennes arm hvilade stadigt och hårdt mot hans axel, – intresselöst, som hon skulle stödt den mot ett dödt ting. Han lade märke till det, och det gladde honom. Denna fasta tyngd hade lika litet af bryderi som af välbehag. För henne kunde han så gerna vara ett stycke trä, och han satt och fann det löjligt, att han kunde se någonting angenämt just i det. Han skulle haft lust att säga, att han kände det, som om hon vore hans syster – nu, men det skulle varit en faddhet, derför teg han. Selma pekade på öfverskriften i brefvet. »Kära Elvira», stod der. »Skrifver du alltid så?» sade hon. »Alltid. Hvarför frågar du om det?» »Bara af nyfikenhet», svarade hon men blef röd. Hon tyckte att det lät så enkelt och så vackert. Och så det, att han alltid skref det samma! Derför att det var just detta, som var sant ... Patronen brukade variera sina öfverskrifter i det oändliga: »älskade dyra», eller »dyrkade maka» eller »rara min älskling». Det var ingenting att få tag i, ingenting verkligt. Och så tecknade han alltid under: »din älskade Pål». Det var både löjligt och förargligt. Hade hon någonsin sagt att hon älskade honom! Det der var ett ord, som hon aldrig begagnade. Jo, det var sant, i vigselformuläret stod det. Men då hade hon upprepat det själlöst som en papegoja. Hon slog om brefvet för att jemföra. »Din Richard», stod der. Ingenting mer. Han skrattade, ty nu var han alldeles god igen, och de läste båda, hufvud vid hufvud. Det var tydligt att brefvet roade henne. »Aldrig visste jag, att du är en så förträfflig stilist», sade hon, då hon vände ett blad. »Jag får väl göra min flit, jag skall ju bli författare», svarade han. »Du!»
Ull. N.-o 92. litt, hvarmed Roterings-bördan inom Provincen var fotdelad, anhållit, att en Indelnings-jemkning matte, till afhjelpande af denna olägenhet, få anställas, samt Rikets Ständer, i Skrifvelse den 27 Julii samma år, denna begäran till Kongl. Majtts Nådiga bifall i underdånighet anmält, täcktes Kongl. Maj t, uti till Rikets Ständer den i4April 1818 aflåten Nådig Proposition, förklara, det Kongl. Majit, — sorn funnit att Provincen Blekinges indelning, för Båtsmäns underhållande, sådan den nu utgöres, ”skall vara ojemn och ”tryckande, enär erfarenheten visat, att af i5oo ”Båtsmän, som Blekinge bordt utgöra, ofta ett ”stort anta! måst vara vacant, genom en del Rust”hållares oförmåga att dem upprätta och utru-, ”sta, och att den rättighet Författningarna vid ’’utehlifven Båtsmans-uppsättning lemna, att utskrifva de Rustande sjelfve. rycker skattdragan”de Jordbrukaren tili ett yrke, som deraf föga ”vinner, hem tät anledning att ej aflägsna den lid punktj dä rättelse härutinnan kan åstadkommas, pä '”det alt det antal Båtsmän Blekinge derefter åläg”ges j verkligen må kunna utfordras j utgå och på"räknas, samt Författningarna, emot försummelse derutinnan, behörigen handhafvas. I anledning af denna Nådiga Proposition , samt det deruti meddelade förslag till en ny Statssamt Allm. Be,sv.- o. Oec.-Utsk. TJtl.
Jag tror derföre, att pröfningen af dessa Grunder är öfverflödig, och att vi blott kunna hålla oss till Tulltaxan, som resulterar deraf; samt lika litet förnöta tiden med discuterandet af dessa Grunder, som Ständerne brydde sig om att till pröfning företaga Grunderne för SUlsRegleringen, förrän den - Den 28 Oe t o b e r f. m. a/)9 samma definilift blifvit afgjord. Helt annat vore föi hållandet, om Ständerne skulle öfverlemna åt sina Fullmäktige i Banken, att uppgöra Tullbevillningen; då vöre vissa grunders fastställande af nöden; men nu då Ständerne sjelfve derom gå att fatta beslut, hemställer jag, om vi icke kunde genast begifva oss till pröfningen af Tulltaxan. Visserligen är bär en och annan principfråga, som fordrar särskildt afgörande, t. ex. den, i hvad slags mynt tuilafgifterne böra erläggas, och om Kongl. Maj:ts rättighet att vid Tractaters uppgörande med främmande Magter iakttaga reciprocitets-förhållanden i anseende till tullen. Men dessa frågor synas lämpligast kunna pröfvas, sedan Tulltaxan blifvit genomgången. Jag hemställer derföre vördsammast till Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken, om vi ej nu kunde få företaga pröfningen af sjelfva Tulltaxan, och intilldess den för sig gått, uppskjuta allt utlåtande öfver de så kallade Grunderne. Herr Hjertdj Gustaf: I hufvudsaken är jag visserligen förekommen af Friherre Åkerhjelm, men jag bar med förundran hort en Ledamot af BevillningsUtskottet påstå, att ifrågavarande Grunder icke skulle omförmälas i den underdåniga Skrifvelse, som Ständerne böra aflåta till Kongl. Majit angående Tulltaxan.
Att bestämma aQöningen till högst 3 r:dr 16 sk. om dagen, för uppsyningsman öfver destination, när dubbla beloppet, ellet 6 r:dr 32 sk. blifvit bestämdt för den, som har tillsyn öfver bränvins bränning, synes mig vara desto mera origtigt, som kostnaden kan vara lika, och som man derigenom försvårar möjligheten att få, till bägge befattningarne, begagna samma personer. Jag anser följaktligen siffran böra höjas till 6 r:dr 32 sk. Det är derföre icke sagdt, att tillsyningsmannen alltid skall erhålla detta högsta belopp, utan aflöningen bör naturligtvis rättas efter hans möda och de erforderliga kostnaderna, samt alltså vara i städerna, der inga resor behöfva företagas, mycket ringare än på landet. Det förekommer mig äfven vara en misshushållning att beräkna underhåll för en häst om dagen, åt den tillsyningsman, som behöfver resa, antingen han begifver sig från stället eller icke. Han vinner då på, att hålla sig stilla. Ansloge man deremot skjutspenningar för 2:ne hästar: så kunde man hoppas att han desto oftare före, åtminstone med en, och oförvarandes komme öfver destillatorerne. ' Att tillsyningsman skulle, hos destillatorn, få tillgodonjuta boningsrum och kost, kunde på landet, Hvarest destillationen blott med en 12 kannors panna be drefves, blifva så betungande, att näringen fördenskujd icke kunde, med den minsta tillåtna panne-ryn^den, idkas. Annat är förhållandet med den minsta tillverkning för hvilken en/bränvins-brännare, som skall hysa och föda en kontrollör, får anmäla sig, nemligen 300 kannor om dygnet. I stad torde dessutom ingen tillsyningsman behlöfva att bo hos destillatorerna, hvarigenom dessa blefve der lindrigare beskattade, än på landet.
Detta oaktadt hafva någre af dessa adjuncter under tiden varit nödsakade att frånträda sina befattningar, af det gill t ign, ovederläggiiga skäl, att de, sorn under ad junctionstiden varit beröfvade möjligheten af all annan förtjenst, medelst förordnande att hålla häradseller lagmansting, tjenstgöring vid Ilofrättens protocoll, o. s. v. icke velat öfver höfvan öka sin skuldsättning, att de saknat erforderliga medel för sin subsistens, och alt de, under en lika trägen som ansvarsfull tjenstgöring, icke kunde svälta. Blott en enda har alltifrån början intill närvarande tid, således nära 3:ne år, fortfarit med den lönlösa adjunetionen, endast i följd af mitt enträgna öfvertalande och min innerliga önskan att för all lid vid Hofrätten binda en ung man, af lika älskvärdt och redbart väsende, som sällsynt skicklighet och arbetsförmåga. JM är en chef uti ett embetsverk på detta sätt, efter yttersta förmåga och bästa öfvertygelse, söker att upprätthålla verkets anseende, genom valet af utmärkta och skickliga arbetare, samt att gagna allmänheten genom påskyndande af arbetets gång och undanrödjande af all billig anledning till klagan öfver långsamhet eller onödigt uppehåll; då, mine herrar! är det i sanning påkostande, det är förödmjukande, att se sinå redliga bemödanden af folkets ombud, icke allenast icke erkännas och vederfaras rättvisa, utan tvertom lönas med otack. Det må då ingalunda föras honom till last, om han tröttnar i dessa sina bemödanden, och om han tillika undandrager sig all ansvarighet för de menliga följder deraf, som icke länge skola dröja att uppenbart visa sig. Jag har uti min motion uppgifvit, alt de lönlöse adjuncterne utaf adjunctionsmedlen årligen uppburit allenast 120 a i3o r:dr b:co hvardera. För innevar. år stiger deras andel icke ens till detta belopp. Med härhos fogade utdr. af Hofrätleus prot. för d. l nästl.
Den utesluter ej en sund stränghet, där sådan kräfves, men den ersätter undvikliga fall af en stränghet, som, isynnerhet om den med som i förra veckan kora våra prenumeranpedantisk barskhet fordrar soldatmässig punktter tillhanda, har väckt allmänt bifall, enlighet på bestämda klockslag, lätt får karakligt hvad många till oss ingångna skrifveltären af brutalitet och gärna ingifver barnet ser gifva vid handen. Några tveksamma den föreställningen, att rätt är blott detsamha gjort förfrågningar, om det verkligen är ma som öfvermakt, lyda blott detsamma som meningen, att hvarje prenumerant erhåller tvingas. numret med detta eleganta omslag helt och Barnet skall lyda, utan att reflektera, säger ett behändigt sätt anbriDga » fällor » här och hvar. En moder lofvade sin lilla skrikhals, att bara han godvilligt följde med in i sängkammaren, skulle han få se något riktigt märkvärdigt, som hon skulle förklara för honom. Det tog skruf. Men saken var tillika den, att man icke såg det riktigt bra annat än från bädden. Det blef en anledning att raskt förfoga sig dit. Vidare borde lampan vara släckt, så blef det mycket vackrare. \ Det vackra julnumret, en och annan. Det är en skef uppfattning. Läres barnet att, på samma gång det lyder, i sin mån äfven reflektera öfver det nyttiga och lämpliga i att lyda, vinnes en vida högre grad af lydnad, med ett vida rikare inre värde, än tvångets oreflekterade lydnad besitter. Det kan vara svårt nog ibland att trösta de små i deras sorger och förluster, såvida man icke har till hands en reel ersättning, som håller den lidande skadeslös. I stället för några tomma tröstegrunder, som barnet från sin ståndpunkt ej alls fattar i — för att nu ej tala om kall likgiltighet — kunde det vid sådana fall ej skada att genom applicerandet af en högst ofarlig » fälla » leda in den sörjandes tankar på nya banor och därmed höja hans mod. Då flickan slagit sönder sin vackraste docka och förråder alla symptomer af otröstlighet, verkar det i hög grad ambitiöst lyftande på hennes tryckta sinnesstämning, om hon desslikes ser mamma så pass ledsen öfver katastrofen, att hon känner sig manad trösta mamma en smula.
Då de flesta nu befintliga hospitaler äro temligen väl belägna för uppfyllandet af sin bestämmelse, så vidt nemligen af det geografiska läget beror, och ett afvikande från denna anordning skulle, gmom det framkallade behofvet af flera nya hospitals-inrättningar, medföra allt för dryga utgifter, i synne>het, som de redan befintliga, hvilka blifvit betydligt påkostade, ändå behöfde bibehållas, och, för att bringas till full ändamålsenlighet, i allt fall tarfvade förändringar, som, ensamt företagna, i och för sig komme att föranleda stor kostnad, hafva kommitterade, i betraktande häraf, ansett sig vid besvarandet af sistnämnde fråga böra antaga, att alla nu befintliga hospitaler, utom det i Nyköping och Malmö, böra bibehållas, samt på lämpligt sätt utvidgas och förändras, hvarjemte i stället för det sistnämnda, ett nytt hospital borde på annan mera lämplig plats inrättas. Hvad serskildt angar hospitalet vid Danviken, så har, på sätt Öfver-ståthållare-embetets förenämnde underdåniga framställning innehåller, långt för detta blifvit adagalagdt, att darhus-anstalten der16 Kongl. May.ls Nåd, Proposition, N:c 63. städes icke uppfyller ändamålet med en kurativ-inrättning för sinnessjuka, och icke heller kan å sin nuvarande lokal erhålla dertill erforderlig utvidgning och förbättring; och har af sådan anledning fråga nu blifvit väckt att för ofvan antydda ändamål inlösa en å Kongl. Djurgården belägen egendom och densamma med erforderliga nybyggnader förse. Med antagande således af ett total-utrymme å samtliga hospitalen för omkring 1,500 sinnessjuka, skulle detta antal, enligt det föregående, komma att på följande sätt approximativt fördelas, nemligen vid: l:o.
När i ett land, som njuter förmonen af en lagbunden styrelse, som icke oroas af yttre fiender, eller skakas af inre stormar 'och som i tilli äcklig mängd frambringar allt hvad till lifvets uppehälle erfordras, likväl lif och rörelse saknas i hvarje näringsgren; den reela egendomen, jorden icke äger något värde; en del menniskor lida brist på Den 21 Februarji, 499 lifsmedel, under det andra sakna afsättning derpå; hvarje allmän tillväxt af production nästan anses som en olycka för den enskildte producenten; den production medborgaren ser sig nödsakad, att neka sig, icke blott luxen, utan äfven de större eller mindre beqvämligbeter, som, i olika förhållanden, för hvarje menniska utgöra vilkor för lifvets angenäma njutning ochsparsamhet icke medföra någon förbättring i tillståndet; den skuldsatta jordägaren icke äger någon utväg att förekomma sin undergång, än mindre att förkofra sina omständigheter ; då måste förlägenhet existera; och en förlägenhet, som åtminstone helt när» gränsar till nöd, ty lidandet är dermed före-j nadt. Sådan är ställningen i de från hufvudstaden mera aflägsna provincerne, mera i somliga, i andra mindre, men mäst i de orter, hvars nästan enda Näring går ut på production af Säd; der penningar icke inflyta på någon annan väg, än genom afsättning af denw na vara, utan tvärtom största delen af ally männa utskylderne derifrån utföres. Sådan äc ställningen i Westergöthland och attderärsådan äfven i flera andra provincer, derom vittnar den klagan, som från snart sagdt alla Rikets delar här försportsUndantag torde finnas, men de bevisa intet. Kronoutskylderne utgå visserligen ännu, utan betydeliga restantier.
Jag förenar mig med Frih. Nauckhoff, och önskar att man ej må fatta det beslut att vid gränsorten beskatta sådana personer, hvilket då komme att ske utan all norm; ty man kan ju ej veta , om desse personer under sitt vistande här komma att förtjena något eller intet, ja, det kunde ju hända, att de icke fingo rättighet att ens gifva någon enda representation. Deli 3 October f. m. Hr von Qvanten: Jag vi!! fästa B. o. Adis uppmärksamhet på den stora skilnad , som äger rum mellan en Probenreuter och en theatertrupp. Probenreutern reser med betydliga capita ler, han gör goda affärer , han betjenar så väl de mindre som de större handlandena i städerna, han är således icke en så oäfven person i Sverige, som sådan betraktad. Han har erlagt en betydlig afgift, när lian betalt too r:dr b:co; men dessa 100 r:dr kan han erlägga, emedan han är förmögen och har stora arfvoden af sina coramittenler i den ort, hvarifrån han kommer, allt i speculation att bär kunna försälja en mängd varor af hvarjehanda slag. En stackars theater-directeur deremot kommer ofta hit med en betydlig trupp och äger icke en gång 100 r:dr; han beböfver först gifva en representation för att kunna lefva för dagen, — så är oftast förhållandet med en sådan. I alla fall får icke, enl. hvad äfverr Gr. Posse ganska riktigt anmärkt, tili följe af ett emaneradt K. bref, en sådan theatertrupp eller någon sorts speculant i denna väg komma till Riket utan särskild K. tillåtelse. Jag får derföre förnya min begäran, att sådana utländska personer, då de till Sverige anianda på speculalioti, icke måtte åläggas annan afgift, än den sora kan bestämmas för hvarje representation de här gifva, men alldeles icke någon särskild bevilln. Helt annat är förhållandet med inhemska thealertrupper, de äro i Sverige skattskrifna, de kunna taxeras. Frih. Nauckhoff:
För honom är » the mental princip » redan den högsta principen i menniskornas väsen och hvad som kan kallas själ är endast det högre och mer kombinerade af hjernans verksamhet — desto fullkomligare ju lyckligare en hjerna är konstruerad. För att finna » la bête humaine » har han derför endast behöft taga ur högen elfer åtminstone endast välja bland vissa eflerblifna naturer, brotts-lingsnaturer, hos hvilka han har anledning att antaga att djurisk atavism förefinnes — i alla händelser gör han ingen nämnvärd skilnad mellan dessa och andra menniskor. Men när han åsidosätter och ignorerar den moraliska känslan af ondt och godt, som utgör menniskans företräde på samma gång som hennes olycka i jämförelse med djuren, begår han ett lika stort våld på verkligheten som Bulwer i den nämda sällsamma historien och företager ett experiment af ungefär samma art som Adel-bert von Chamisso med Peter Schlemil, mannen utan skugga. Det är äfven en annan fullblodsromantiker, som fallit mig in vid läsningen af Zolas bok och det är, så konstigt det än må låta, — Hans Kristian Andersen. Man drar naturligtvis på munnen och rycker på axlarne, men det må verkligen förlåtas mig, om jag måste tänka på den gamle sagoberättaren, när jag gjorde bekantskap med La Lison, flickan-lokomotivet, som så ömt älskades af Lantier och hans eldare och hade » des qualités rares de brave femme » och » la personnalité de la machine, la vie ». Mången tör i sjelfva verket hafva lagt märke till den barnsliga naivetet som stundom hos Zola kommer till synes,midt ibland det stora och gräsliga, i synnerhet när han är i tagen med att gifva ett lefvande väsen åt den döda materien, och han har då bra mycket större likhet med en sagoberättare än med en halft vetenskaplig författare. Det är mig blankt omöjligt att icke erinras om Andersens lefvande bollar och stoppnålar, hans vandrande silfverslant och småpratande porslinsfigurer, hvarje gång La Lison — jag hade så när sagt, den snälla menniskan — uppträder på skådeplatsen.
M:s afgörande hänvisa mål, som förut af underordnad myndighet varit ofejorde. Till de skäl, jag ofvan anfört mot en sådan förändring af Flottans Öfverstyrelse, som nu blifvit föreslagen, skulle jag kunna lägga flera andra, hemtade från förslagets detaljer, men vill dermed ej nu uptaga R. och Ad:s tid. Endast ett förhållande anser jag mig icke böra förbigå, nemi. att, om den mängd malerialier och persedlar, som för Flottan årligen behöfves, skall anskaffas, såsom i förslaget omförmäles, genom uphandlings-auktions anställande endast på Stationen, eller i allmänhet blott på ett ställe, derigenom utan tvifvel skall upkomma mångfaldigt större kostnader för Flottan, än hvad genom Förvaltmns af SjöArendena uphörande kan komma att besparas. De föreningar emellan spekulanter, som för prisens upjagande kunna inom ett mindre samhälle ingås, förlora sin menliga inverkan, då, såsom nu sker, auktioner hållas samtidigt på 2:ne ställen. Man behöfver blott jemföra de vid Carlskrona Station och inför Förvaltn-.n af SjöArendena förda auktions-prot:r, för att härutinnan erhålla full visshet. Ehuru jag icke kan finna något skäl till det i motionen förekommande yttrandet, »att man sökt, liksom med beräkning, genom nuvar:de institution (Förvaltmn) förhindra samverkan emellan de auktoriteter, som hvar för sig borde äga grundligaste kännedom om Flottans detalj-ekonomi», anser jag icke omöjligt att åt de förvaltande verken kan gifvas en lämpligare sammansättning än de nu äga, men är fullt öfvertygad om vigten och nödvändigheten deraf, att en mellan-instans gifves, för att till öfverensstämmelse sinsemellan sammanhålla lokal-auktoriteternas åtgöranden och att i möjligaste måtto så i tekniskt afseende som form, åstadkomma konseqvens och ärendenas fullständiga och noggranna utredning, och att således det ifrågavar:de förslaget till förändring af Flottans ekonomiska styrelse, hvilket afser att blott i en underordnad instans lemna beslutande rätten åt en person, ej skall medföra de fördelar, som med förändringen åsyftas. Ä50 Den 10 December f. nr. Gr. von Platen: