Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Ekon.Utsk:s betänk. rör;de stångjernssmidet och den gröfre jerntillverkningen samt kolhandeln i Riket på grund af dervid gjorda anrnärkn:r af R. o. Ad. återremitterades, tog jag mig friheten framställa några betänkligheter vid det då uppgjorda förslag, att utvidga stångjernssmidet inom de egentliga bergslagerna. Jag yrkade då och yrkar ännu, att jernhandteringen hos oss icke bör betraktas eller behandlas såsom en alldeles ny och främmande handtering, i hvilket sednare fall den helt och hållet borde öfverlemnas till den enskildes egen omtanka alt efter godtfinnande tillverka tackjern eller stångjern, samt afsätta dessa produeter inom eller utom landet, der han för sig funne förmånligast; men att under närvarande omständigheter, då jerntillverkningen hos oss är flera sekler gammal, således rotfästad, och bedrifven efter våra localaoch naturförhållanden, måste de föreskrifter och förändringar, som vidtagas till dess ytterligare utveckling, noga öfvervägas och utföras med den yttersta försigtighet, på det sätt att tredje mans rätt derigenom icke förfördelas, och så, att de åtgärder, som vidtagas, icke må åstadkomma skada i stället för gagn. Af denna anledn., och då Ulsk. icke behagat fästa afseende på mina anmärkmr, och, med de åsigter i ämnet som nu äro rådande, jag nogsamt föreser, att Utsk:s förslag hos R. St. skall göra sig gällande, anhåller jag att lili R. o. Ad:s prot. få nedlägga skälen, hvilka föranleda mig att rösta emot detta förslag, som enligt min öfvertygelse kommer att motarbeta det ändamål man söker, som är och måste vara Svenska jernhandteringens fria utveckling, framgång och förkofran, men icke motsatsen deraf.
För krigsadministrationen måtte faran icke synts så trängande, när vi ännu i denna stund, mine Hrr! utan någon synbar tanka till förändring, hafva vår förnämsta krigsmateriel här, när vi, utan att jag sport någon enda tanka å äfvenlyret, ännu äga bankens hela silfverförråd förvaradt här, under det att vår mäktiga granne begagnat detta tredjedels förflutna sekel att anlägga en till alla delar fruktansvärd fästning vid Bomarsund, hvarifrån, genom ett ganska lätt, ett ganska obetydligt militäriskt steg, allt detta säkerligen kunde blottställas för den största fara, utan att den på något sätt kan motas, hvarken af Carlsten eller af Carlsborg. Det må förlåtas mig om jag icke anser något för Sveriges försvar väl beräknadt hafva varit tillgjordt, eller någon plau i sådant hänseende varit synlig, som kunnat tillvinna sig del medborgerliga gillandet. Kunna dessa förhållanden jäfvas, kunna de förklaras annorlunda än efter den uppfattning jag här ådagalagt? Jag tillägger således ingalunda den nuvar. krigsadministrationen något annat, än att under förändrade förhållanden möjligen hafva för litet vidgat synkretsen i afseende å det arf, hon ifrån fordna tider emottagit. Jag fruktar också att de medel, som i synlig måtto för försvaret användas, Den 30 November f. m. 79 icke alltid äro förvara förhållanden så ändamålsenligt beräknade; och att grundsatsen för ett land af Sveriges konstruktion, alt under freden på personalen spara allt hvad sparas kan, för att kunna desto mera använda tillgångarne på materieln uti dess mest vidt omfattande bemärkelse, icke visat sig så iakttagen, som måhända varit önskansvärd!. Att uppställa fordringar för några 1000 man mer eller mindre här och der, liknar mera ett qvartals-förslag, än det kan tillvinna sig anseendet af en försvarsplan, som ingifver förtroende hos folket och derigenom så betydligt lättar utvägarne att bevilja medlen. Jag öfvergår lill detaljerna af Hr Krigsministerns anförande emot de anmärkmr jag afgifvit.
Lo Krigs-kollegii den 12 sistlidne Februari afgifna underdåniga skrifvelse, med anmälan *tt, sedan betalning för det år 1822 exporterade och genom Handlanden J. P. Wallén till Paschan i Tripoli Jussuf Caramanli försålda parti krut, tillsammans utgörande2, 050 centner, deraf 1,000 centner tillhörde Kongl: Maj:t och Kronan samt återstående 1,050 centner egdes af enskilde personer, sistlidet år till Utrikes Departementet ingått i vexlar dels på London, dels på Berlin, och dessa genom Handelshuset Michaelson & Benedichs här i staden blifvit inkasserade och indragna med sammanlagdt 45,796 R:dr 17 sk., hvarifrån afgått kostnader för negocieringen af vexlarne m. m. till belopp af 535 R:dr 25 sk. och af behållningen, 45,260 R:dr 40 sk., Kronans andel utgjort 22,078 R:dr 22 sk. Banko, allt på sätt jemväl underdånigst öfverlemnad afskrift af den från förenämnda handelshus till Kollegium ingifna samt derstädes, å Kronans vägnar, gillade och godkända uppgörelse närmare utvisa de, så hade sist omförmälda belopp blifvit af samma handelshus inbetaldt till Kollegium, som, jemlikt föreskriften i Kongl. Brefvet den 19 December förlidet år, af Kongl, Maj:ts Nåd. Proposition JY° 95. dessa medel till f d. General-konsuln A. Hahr anordnat värdet af 731hårda piaster, efter 2 R:dr 32 sk. per piaster, med 1,951 R:dr 10 sk. G r:st. Banko, då således återstoden utgjorde 20,127 R:dr 11 sk. 6 r:st. samma mynt, som vore i Rikets Ständers Bank mnestående och i Kollegii räkenskaper upptagen utan sammanblandning med öfriga influtna krutförsäljnings-medel.
Och prisa dins rikes äro, och tala om ditt välde; Att ditt välde må menniskors barnom kunnogt varda, och dins rikes härliga majestät. Ditt rike är ett evigt rike, och ditt herradöme varar förutan ända. Herren uppehåller alla de som falla, och uppreser alla de som nederslagne äro. Allas ögon vänta efter dig, och du gifver dem sin spis i sinom tid. Du upplåter dina hand, och uppfyller allt det som lefver med behag. Herren är rättfärdig i alla sina vägar, och helig i alla sina gerningar. Herren är när allom dem som åkalla honom, allom dem som med allvar åkalla honom. Han gör hvad de gudfruktige begära, och hörer deras rop, och hjelper dem. Herren bevarar alla de honom älska, och skall förgöra alla ogudaktiga. Min mun skall säga Herrans lof; allt kött lofve hans helga Namn alltid, och förutan ända! Halleluja. Lofva Herran, min själ. Jag vill lofva Herran, så länge jag lefver, och lofsjunga minom Gud, så länge jag här är. Förlåter eder icke uppå Förstar; de äro menniskor, de kunna intet hjelpa. Ty menniskones ande måste sin väg, och hon måste åter till jord varda; då äro förtappade alle hennes anslag. Säll är den, hvilkens hjelp Jacobs Gud är; hvilkens hopp på Herran hans Gud står; Den himmelen, jordena, hafvet och allt det derinne är, gjort hafver; den tro håller evinnerliga; Den rätt skaffar dem som våld lida: den de hungroga spisar. Herren löser de fångna. Herren gör de blinda seende; Herren upprättar de som nederslagne äro; Herren älskar de rättfärdiga. Herren bevarar de främlingar och faderlösa, och uppehåller enkorna, och tillbakavänder de ogudaktigas väg. Herren är Konung evinnerliga, din Gud, Zion, förutan ända. Halleluja. Lofver Herran; ty att lofva vår Gud är en kostelig ting; det lofvet är ljufligit och dägeligit. Herren bygger Jerusalem, och sammanhemtar de fördrefna i Israel.
Sbr skulle frångå sin förr påyrkade grundsats, i öfverensstämmelse med den åsigt, StatsUtsk:t nu tycks hysa, sä torde man icke böra misströsta derom, att K. M. gillar en grundsats, som Han redan för 30 år sedan gillat, ehuru den då icke vann R. St:rs bifall. Men denna fråga har, såsom en reservant ganska riktigt anmärkt, intet direkt sammanhang med upskattningsfrågan, emedan, om den senare nu skulle göras beroende af den ifrågavide grundsatsens antagande, man med lika mycket skäl kunde fordra, att ett fullständigt löneregleringsförslag lernnades till R. Shrs pröfning innan den nya upskattningen egde rum, — hvilket hvar och en borde finna vore icke blott utan ändamål, utan äfven omöjligt. Att nu använda detta skäl till afstyrkande af ifrågav;de anslag, är således att anticipera på kommande Ständers beslut, hvars beskaffenhet ingen kan förutse. Huruvida något eller några Reg:ter skulle i boställen och indelta räntor, efter verkställd ny upskattning af boställena och ökad aflönings-stat, erhålla större tillgångar än den nya Staten erfordrar, är icke möjligt att med någon tillförlitlighet på förhand utreda. Man bör likväl icke dölja, att man, på grund af redan kända förhållanden, kan hafva skäl till den förmodan, att ett dylikt öfverskott vid ett eller annat Reg:te, ehuru ganska få, möjligen kan upkomma. Men dessa öfverskott kunna, efter alla anhr, hvilka, såsom grundade på vidlyftiga och endast aproximativa beräkningar, vid detta tillfälle vore mindre lämpliga att framlägga, likväl icke blifva större, än att de till stor del medtagas till aflöning åt korporalen spel och andra löntagare, som icke tillhöra den egentligen militäriska personalen och som derföre icke blifvit uptagne 182 Den 11 April f. m. i ilen hnr ofvan föreslagna staten. Om således K.
Man har anmärkt obilligheten af de inskränkningar, som i denna del för närvarande finnas, och för rättvisan af den yrkade utsträckningen åberopat de beslut, som härutinnan vid flera föregående riksmöten blifvit fattade, under förmenande alt de skäl, hvarpå Utskottets afstyrkande grundas, ej voro tillfredsställande. Då Utskottet nu går att, i anledning af dessa anmärkningar, sitt utlåtande afgifva, får Utskottet lill en början förklara, att Utskottet ingalunda af herr Dalmans förslag haft anledning tillstyrka en så beskaffad teslamentsfrihet, som hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet blifvit ifrågaställd. Berörde förslag går nemligen derpå ut, att belt och hållet upphäfva a>fvejordssystemet, hvaremot den ifrågaställda testamentsfrihelen i sjelfva verket skulle innebära ett befästande af samma system. Men om än denna omständighet i förevarande hänseende ej utgjorde något hinder, anser likväl Utskottet sig ej kunna understödja omförmälde lagförändring. Först och främst kunde ändamålet dermed icke vinnas utan på bekostnad af rättvisa. Om nemligen lösen skulle utgå efter den arffallna fastighetens fulla värde, så qvarstod den öfverklagade svårigheten emot lösningsrättens begagnande; och derföre vore ock nödigt, att låta lestaior antingen, på sätt yrkadt blifvit, inom börd fritt förordna om sin jord, eller ock bestämma en sådan lösesumma att dess lifgifvande ej blifver svårt för den af slägtens medlemmar, hvilken berättigades att utlösa medarfvingar; men i detta fall komma alltid desse senare att lida i sin rätt; och, vid sådant förhållande, skulle en lag i denna syftning blifva i uppenbar strid emot den grundsats, som gjort sig gällande i 1845 års arfslag.
Att statsutgiften eller sjelfva summan 10,000 rdr, skulle vara ett hinder för motionens antagande, torde ej någon påstå, åtminstone icke de, hvilka med frikostig hand i öfrigt pläga utströ penningar, äfven med landets skuldsättande; dock förefaller det mig något besynnerligt att, när fråga är att söka rädda menniskolif, såsom afsigten är med förev:de anslag, finnas för densamma föga sympatier; men i fråga om en statslyx, ehuru ämnet visserligen är synnerligen vackert och värdt upmärksamhet, t. ex. uti 148:de punkten om 20,000 rdrs anslag till en afgjutning i bronz af Prof. Molins Bältespännare, dervid finnas ej några betänkligheter. Tyckes icke uti detta spåras någonting för känslan beklagansvärdt, frammanande en bildlig föreställning af ett guldfemissadt skal, som döljer en maskstungen kärna? För att nu, i den händelse att punkten ej blifver återremitterad, på ett ställe och då denna fråga, eller ang:de allm. barnhuset i hufvudstaden, helt säkert uti större omfång vid en kommande riksdag måste upptagas, — få, hvad på mig ankommer, detta ämne så fullständigt utredt, anhåller jag om ursäkt för det en del, hvad Den 1 Maj. 21 specielt Barnhusinrättningen angår, samt för att derigenom visa att motionen ingalunda är uti outredt skick för ett halft år sedan afgifven, nu tillika utur motionen citeras eller början deraf: »Då, genom fattigprocentens upphörande vid bouppteckningar, Stora Barnhuset i Stockholm mistat en ej ringa årlig inkomst; äfvensom genom nya strafflagens införande åtskilligä bötesandelar frångått detsamma, ehuru i afseende å den sistnämnda förlusten godtgörelse synes vara tillämnad uti det i K. M:ts Nåd.
Betånkanåén. handlande i tillfälle att vid hastigt påkommande behof fournera flottan med åtskilliga nödvändigheter, å den andra, att genom i möjligaste måtto utvidgad sjöhandel bereda en, i första hand, tillgång på öf» vadt sjöfolk, äfvensom att genom ett väl fourneradt coopvaerdievarf, i brådskans stund, bispringa med materialier och timmermän (och kan jag i parenthes tillägga, att ett sådant i denna stund förefinnes i Carlskrona, der de fleste och bäste handelsfartyg i hela Riket byggas), och ändtligen, att åt landets producter bereda en i större scala ordnad afsättning; dessa villkor kunde icke förenas med ömsesidig förmån — att således bibehålla Ronneby, blef i denna plan icke möjligt, och magtspråket, som den tiden var lag, under en må hända härd, men rätt styrande spira, godtgjorde uppoffringen åt det allmänna, genom concessioner och nya rättigheter, under det att den enskilda fria viljan dtffvades, och den lilla obetydliga staden Ronneby flyttades till Carlskrona, utan mistning likvisst af de localfÖrmoner, sorn, i förening med Carlskronas handelsinrättningar, utgjorde villkoret för den nya anläggningens uppkomst, fork of. rån och bestånd. Ronneby blef således handelsköping under Carlskrona stad, men I öfrigt ställd under landsrätt. Detta ville med andra ord säga: att Ronneby borgerskap, bosatt i Carlskrona, handlade, mann - Bern. och Ekon. Vtik. Betänkanclen. 1191 facturiserade och idkade handtverkerier par convenance, så väl på ena, som på andra stället, och Carlskrona har uppstigit bland. i:a rangen af Rikets städer, under det att Ronneby, med i sednare tider för köpingar ovanligt utvidgade rättigheter, tillaggt ett förträffligt åkerbruk, en högt drifven brännvinsbränning, samt ganska otvungen och liflig inhemsk handel, uppstigit till jemnare välmåga än hvad den någonsin som stad egt, eller troligen någonsin, äter gjord till stad, lärer förtoå öfverskrida.
Något undantag från ett sådant, på den innersta rättsgrund hvilande, lagstadgande, borde väl knappast tänkas, myckel mindre ega rum i verkligheten ; men icke förthy, hafva vi just i delta fall ett undanlag. Detta undantag igetrfinnes uti de adeliga privilegierne af den 10 Oktober 1725, § 8, och rörer säterierne i Skåne, Halland, Blekinge och Bolms län, hvilka enligt delta privilegium äro från brooch vägunderhällningsskyldigheten fria. Att en sådan befrielse från ett så svårt på andra hemman tryckande onus, skall åtnjutas af ett fåtal större egendomsegare inom några af Bikels provinser, andra hemmansegare derstädes till men ; detta är så mycket hårdare, som eli sådant undantag aldrig kan hvila på någon sann rättsgrund, eller af det allmänna medvetandet om rätt och orätt gillas och försvaras. Jag behöfver väl icke här mycket orda om hvad hvar man känner, att dessa säteriegare, lika väl och lika mycket som andra, begagna sig af de allmänna vägarne ; men när så år, så höra de väl i likhet med andra underhålla dem. Jag hoppas alltså, alt delta mitt påstående, det ofvanberörda säterier höra i vägunderhållnings,skyldigheten i likhet med andra hemman deltaga, skall vara så klart, billigt och rättvist, alt Rikets nu församlade Ständer redan vid denna riksdag icke skola underlåta för sin del vidtaga en högst nödig och önskvärd förändring härutinnan. Men på samma gång en sådan förändring yrkas, får motionären äfven, i full analogi med hvad redan rörande säterierne anfördt blifvit, före slå : det alla på landet varande fabriker, verk och inrättningar, som för inkomst af kapital eller arbete erlägga bevillning till Slaten efter 2:dra Ari., måtte kännas skyldige i vägunderhållningsskyldigheten deltaga. En sådan skyldighet, för fabriker, verk och inrättningar å landet, är så mycket 176 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Uchoncrant^s yttrande ansett sig böra afgifwa en särskild förklaring deröfwer tror utskotter sig i anseende til ofwannämde puncter icke behöfwa inga i någon omständelig utweckning af skälen til sina nu upgiorde förslag men i anseende til de uti irsta a:dra och z:dje puncrerne innehällne upgifter och anmärkningar sär Utskottet följande »vid handen gifwa. De af älskillige Ledamöter af de respective RiksStänden upgifne tillgängar arv hufwudsakeligen följande: i:o Indragning af extra Löner och pensioner. Utskottet tror sig längesedan hafwa erkänt lampelighet en as sädane besparningar, dä de aro möjelige, det will säga enlige med allmän rättwisa och enskildas billiga fordringar. Men da detta fodrar en längre undersökning, dä i de fläste fall sädane Indragningar icke annat än efter hand och småningom kunna werkställas och en längre tid således fordras innan de kunna utgöra nägon betydelig winst för Stats-Cassan, samt behållningen deraf i alla fall icke kan wara nägon wiss beräkning underkastad, har Utskottet farväl i anseende till owissheten af sjelfwa beloppet, som af tiden dä det skulle wara att tillgä, icke anfelt sig kunna uptaga det i beräkningen af Statens Den 5 Zebruarii. 217 örliga tillgängar för desi ärliga bestämda utgifter. Dä Riksens Höglofl. Ständer sfelfwe tvid flere tillfallen yrkat löneförbättringar dels för Civiledels för Militaire Staten, har Utskottet deremot trott att de genom indragningar efter hand besparde medel lämpeligast till ett sädant ändamål skulle kunna anwändas och wägar förmoda art Riksens Ständer i enlighet med deras förut yttrade önskar icke ogilla ett sädant förslag. 2:0 Redovisning hos wista Krono-Upbördsmän, som man ansett icke böra utgöra en sä obetydcljg Summa.
Med stod af sednare tiders bedröfliga erfarenhet, att vårdslösa gäldenärer, sedan de inom fäderneslandet till yttersta grad missbrukat medborgerligt förtroende, derefter fly landet och medelst skydd hos nästgränsande magter frikalla sig från alla de ansvar, Svensk lag en vårdslös gäldenär ålägger, föranledes jag hemställa: om icke R. St. böra ingå med und. hemställan till K. M., att den öfverenskommelse må med främmande Magter träffas, att hvardera Rikets för gäld rymda undersåtare må kunna reclameras. Denna vördsamma motion anhåller jag måtte, genom remiss till LagUtsk., underställas dess bedömande. Lades på bordet. Hr Gunther, Carl Gust., hade inlemnat följande: En genom sina förtjenstfulla bemödanden för fosterlandets väl utmärkt statsman har sagt: ”alt lagstiftande magten i Sverige ej begagnat ao års tillvarelse, under nästan oafbruten fred, för annat än att gå i en cirkelgång till samma punkt af obetydlighet och brist på den inre oeconomiens försummade fält, hvarifrån den utgått, medan andra länder, mindre välsignade af Försynen, under denna tid gjort jettesteg till utveckling och förkofran." Förlåt, mina Herrar, att jag här erinrar om dessa betydelsefulla ord, hvilka innehålla en uppmaning till nu församlade R. St. att riktigt uppfatta deras höga kall och vidtaga sådana samhällsförbättringar, som kunna föra fosterlandet fram till välstånd, bildning och frihetskänsla. Denna samhällets utveckling beror väsendtligen af stadga i myntväsendet och fastmera af ett väl och ändamålsenligt ordnadt creditsystem, hvars utvecklande nu, då fråga är om realisationens verkställande, är af yttersta vigt för näringarnas, handelns och rörelsens lifvande; ty det förutan kan realisa - Den i Mars c. m. tionen hvarken medföra det gagn, man deraf hoppas, eller kan den det förutan blifva varaktig.
Åtminstone har, när vid nå got föregående riksmöte dåvarande Lag-Utskott framställt förslag om arfsrätt åt oäkta barn, men dervid undantag gjorts för barn, födda i hordom och förbudna leder, detta blifvit af förslagets motståndare framhållet såsom en inkonseqvens i förslaget. Utskottet omfattar derföre i denna del Riksdagsfullmägtigen Östmans förslag, hvilket förslag Utskottet dock icke kan godkänna, för så vidt derigenom åsyftas inskränkning i oäkta barns arfsrätt dels till endast half arfslott efter föräldrarne, för den händelse dessa tillika efterlemna äkta barn, dels ock till blott lösören, för hvilken inskränkning giltig grund icke synes Utskottet förefinnas. Häremot och med hänsigt till det närmare förhållande, som i allmänhet eger rum emellan modren och det oäkta barnet, än mellan detta och fadren, samt den svårighet, som i de flesta fall eger rum i afseende å bevisningen om faderskap, finner Utskottet det vara nödigt att inskränka oäkta barns arfsrätt efter fadren till det fall, att han erkänner barnet samt icke efterlemnar äkta barn eller bröstarfvinge. Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en författning, angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af hvad i 8 Kap 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aflade i lönskaläge utan äkten skapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder lika med äkta barn; så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom in för Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt samt fadren ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar » Stockholm den 5 Oktober 1863. 4 Lag-Utskottets Betänkande JVf 69. Reservationer: af Herr Grefve Sparre; af Herr Friherre Armfelt; af Herr Doktor Forssell; af Herr Domprosten Björling: »Emot ofvannämnda Betänkande får jag reservera mig af följande skäl. '1.
Han har trott att genom den föreslagna förändringen statsverket skulle komma att allenast disponera räntan af de ifrågavtde fonderna, men ieke deras kapitalbelopp. Dock står i Utlåt, »att, hvad angitige sådana medel, deraf äfven kapital-tillgången möjligen kunde komma i fråga att vid förefallande behof i större eller mindre mån användas, denna tillgång skulle, vid anfordran från styrelsens sida, af Riksgäldskontoret tillhandahållas.» Vidare har Hr Gr:n föreställt sig, att, när ersättningsanslaget lemnade något öfverskott, skulle detta icke kunna insättas på samma sätt, som kapitalet, i KiksgäldsKontoret. Dock säger Utsk:t uttryckligen »att möjliga besparingar i de årliga ereättningsanslagen kunde, under enahanda vilkor, som de ursprungliga kapitalen, af RiksgiildsKontoret göras räntebärande.» RiksgäldsKontoret är i sjelfva verket Sveriges enda skattkammare, ty StatsKontoret är egentligen ingenting annat, än en centralisation af de speciella redogörelserna, och alltifrån Konung Carl XI:s tid är det till och med förbjudet för detta verk att göra några utlåningar. Frågan är för öfrigt icke ny; ty redan för 36 H. II. ‘ 28 434 Den 23 D ecember. år sedan föreslogs i en komité, som då var nedsatt i och för embetsverkens reorganisation, af en bland de konservativa grundsatsernas starkaste kämpar, Presidenten von Hartmansdorff, att de under Statens förvaltande verk stående kassor skulle öfverflytlas, icke till RiksgäldsKontoret, men till Banken, hvilket dock är till principen detsamma. Man har yttrat farhåga i afs:de derå, att upsägningen och indragningen af de utlånta medlen möjligen skulle verka ofördelaktigt på den allmänna rörelsen. Visserligen har Utsk. antydt, attén tillgång kunde genom itrågv:de fonder beredas för sådana större statsutgifter, hvilkas bestridande borde ske genom uplåuing.