Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Majoren och Riddaren Gyllenkrook. Herr Directeuren von Stockenström. Herr Doctor Mellgren. Herr Kongl. Hof-Predikanten Ruus. Herr Prosten Hasselrot. Herr Grosshandlaren Lamberg. Före* 38o Den 8 Mars'. Företogs den under senast förflutne dagar fortsatte granskning, af Magazins-Räkenskaper och Verificationer till klockan 12, da Herrar Revisorer åtskilldes och förfogade sig till Plenum i Kongl. Stats-Gontoiret. In fidem Protocolli Lini. Neijber. Protocoll hållet hos Riksens Högloft. Ständers Herrar Revisorers RäkenskapsFördelning i Kongl. Allmänna Magazins-Direction den 1 Decemb. 1813- Närvarande: Ordföranden Herr Hof-Marskalken m. mi Friherre Fock. Herr Majoren och Riddaren Gyllenkrook,. Herr Directeuren von Stockenström. Herr Doctor Mellgren. Herr Kongl. Hof-Predikanten Ruus. Herr Prosten Hasselrot. Herr Grosshandlaren Lamberg. Fortsattes genomgåendet af Rerlogörandernes Räkenskaper, till klockan 12, dä Herrar Revisorer åtskilldes för att sammanträda till Plenum i Kongl. ötats-Contoiret. In fidem Protocolli Lud. Neijber, Pro - Den 8 Mars, 3 8 \ ProtocoII hållet hos Riksens Högloft. Ständers Herrar Revisorers Rakenskaps-Fördt lning i Kongl. Allmänna Magazins-Direction den 2 Decemb. 1813- Närvarande: 1 Ordföranden m. xn. Herr Friherre Fock. Herr Majoren och Riddaren Gyllenkrook. Herr Direcleuren ven Stockenström. Herr Prosten, Doctor Mellgren. Herr Kongl. Hof-Predikanten Ruus. Herr Prosten Hasselrot. Herr Grosshandlaren Lamberg.
En evangelisk ton Af frid och kärlek klang i allt, han sade, Han ofta återkom till nådens ljus, Hvars rena frälsningsstrålar än besöka De många arma, som » i mörkret sitta ». Och, bäst det var, den lille, som hört på, Men mig det tycktes, att ett skimmer föll Af hög förklaring på den vackra gruppen Af gubbe, kvinna, barn, som tagit plats, Där sparfven näste fått och svalan bo, Invid ditt altar, Herre Zebaoth. (MLU ?TRAT8R: David Ljungdahl.) 410 stående, sedan af en allmän återgång inom hela kulturtillståndet. De, hvilka anse själfuppoffringen som det högsta sedliga målet, glömma dessutom att den, som icke för egen del lefvat, älskat, längtat, lidit, sträfvat, felat, upprättats — den har heller intet att gifva andra af djupare medkänsla, förstående, tröst, hjälp eller utveckling. Medmänniskors hunger kunna de mätta, deras sjukdomar kunna de vårda, men ett andligt lidande förstå de icke, lika litet som « t t hungrande hjärta. » För att kunna ge ett själf, måste man äga ett jag » • — och o m dessa nu helt offervilliga verkligen hafva ett » själf » att hängifva, så är det endast emedan de en gång icke varit lika mycket utan ett » j a g », som de nu äro. Dessutom, o m vi antaga, att alla verkligen nådde till själfutplånelsens ideala höjd, hvem blefve där föremål för deras offervillighet? Då alla människor endast gifva, hvar äro de, som skola mottaga? Eller, för att antaga det mera rimliga, att en stor del af mänskligheten blefve helt uppoffrande, så skulle den andra delen, af hvilken intet kräfdes, för hvilken allt offrades, ju bli ytterligt stärkt i sin själfviskhet och sålunda få ytterligt svårt att ens i någon ringa mån närma sig det fullkomliga offerlifvets ideal? Detta kan i själfva verket icke uppehållas som det allmängiltiga, öfverallt och alltid eftersträfvansvärda målet, annat än med det omedvetna, men af erfarenheten mycket djupt motiverade antagandet: att det alltid blir ytterst få, som verkligen komma att följdriktigt genomföra idealet.
Nu förgingo flere år, under hvilka Chopin så godt som uteslutande var hänvisad till umgänget med sina landsmän; då mötte han ännu en gång i sitt lif en kvinna, hvilken skulle komma att öfva stort inflytande på honom. Den snillrika madame Aurore Dudevant, bekant under skriftställarnamnet George Sand, hvilkens första roman just då väckte berättigadt uppseende, hörde en gång, hur Liszt med beundran uttalade sig o m Chopins talang och » poetiska geni ». H o n förskaffade sig hans kompositioner, och hvad som ur desamma klingade hennes själ till möte, berörde henne öfvermåttan sympatiskt. Det blef nu hennes lifliga önskan att få göra komponistens personliga bekantskap; men Chopin, hvilken innerligt afskydde alla litterära damer, undvek länge att träffa henne. Då de slutligen möttes, erfor han till en början stark motvilja för hennes person. » Hvilken osympatisk kvinna! Månne hon verkligen är en k v i n n a? » sade han till Hiller. I själfva verket hade Sand någonting manligt i sitt väsen, som ytterligare förhöjdes af den mansdräkt, hon ofta och med förkärlek bar, enär den tillät henne att för sina lifsstudiers skull besöka platser, som ej voro tillgängliga för kvinnor. En sträng uppfostran hade tryckt en prägel af hårdhet och energi på hennes person, men äfven skärpt hennes säregna intelligens. I hennes bröst hade mötet med Chopin väckt till lif helt andra känslor än dem hon förmått upptända hos konstnären; hans väsen motsvarade de föreställningar hon gjort sig o m honom, och hon var rörd i sitt innersta. Flere gånger sade hon honom utan alla omsvep att hon älskade honom. Dessa försäkringar måste naturligen beröra honom, som ännu tärdes af saknaden efter Maria " Wodzinska, på det angenämaste; han började intressera sig för den ovanliga kvinnan, och då de närmare lärt känna hvarandra, drogos de magnetiskt till hvarann, oaktadt, eller kanske snarare till följd af motsatserna i deras karaktärer. Det uppstod från och med nu mellan den manhaftiga kvinnan och den fem år yngre, förfinade och ömtålige konstnären ett förhållande, som bragte Chopin mycken och rik glädje, men också många bittra lidanden.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 11 Aug. 1860. Preste-Ståndet den 11 Borgare-Ståndet den 11 Bonde-Ståndet deri 11 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förhöjda böter m. m. för oloflig el g jagt. (Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 17.) S. A. K. Enär nu gällande lagar och författningar rörande jagt och djurfång vore i många afseenden olämpliga och larfvade förbättring, på det att tillgången på nyttigt villebråd icke måtte allt för mycket förminskas eller alldeles upphöra, samt detta sednare särskildt vore att befara i afseende på Nordens ädlaste vilda djurslag, elgen, har hos Rikets Ständer fråga blifvit väckt, att, i likhet med hvad tillförene understundom föreskrifvits, en författning måtte utfärdas, hvarigenom allt dödande, fångande eller förföljande af elg blefve under en tid af tio år, räknade från och med det innevarande, förbjudet, och att för öfverträdelse af detta förbud mätte stadgas tredubbla böter emot hvad nu gällande författning bestämmer för jagande af elg under icke lofgifven lid. Då emellertid med skäl torde kunna ifrågasättas såväl rättmätigheten, som lämpligheten af en dylik åtgärd, hvarigenom en jordegare under en lång följd af år skulle helt och hållet betagas den honom naturligen tillkommande rättigheten att tillgodogöra sig den å hans område befintliga vildafvel och hvarigenom frestelsen till lagbrott i berörda hänseende utan tvifvel skulle blifva större än nu; samt det icke synes vara riktigt att genom förbud emot elgens jagande äfven under den årstid, då, till följd af naturliga förhållanden, jagten låter förena sig med slägtets bibehållande, söka åstadkomma en motvigt mot verkningarne af en på olämplig tid utöfvad jagt; hafva Rikets Ständer 256 Expcdilions-U(skottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o '109. ansett det i stället vara lagstiftarens uppgift alt söka förhindra denna sednare.
Emedlertid må detta ingalunda blifva så uteslutande, att icke, serdeles i början, smärre odlingar, egenteligen beräknade att utföras med Landtbrukareegen sjelfständiga arbetskraft, äfvenledes genom sådane Låne-biträden befordras; helst de mera artificielt, medför tillfället legda krafter tillvägabragte Odlingarne, icke altid hafva samma naturliga säkerhet för deras bestånd, sorn de förra. 3:0. Näst härefter må tillses, att Låne-tillgångarne uti någorlunda proportionerlig! förhållande varda, i mon af skeende ansökningav, Länen emellan fördeldte. Banko-Utskottets Betänkandetl. 4:0. De, sorn, i brist ar tillgäng, det ena året leie kunnat tili .Län förhjelpas, bafve, det påföljande, företräde till erhållande deraf, då öfriga förhållanden äro lika: och galle för dem de förra året afgifne besigtnings-hatidlingar, 5:0. Uti intet fall må Låne-itnderstödet få uppgå högre än som svarar mot Värdet af Sjua Atta Tunnor Spannmål, hälften Råg och Korn, för hvart Tunnland af Odlings-företaget: priset på Spannmålen uträknadt efter medeltalet af Länets Markegång för de näst förflutne feni åren* enär Lånet sökes. 6:0. Tryckte forinulärer, sorn af Kongl. Landtbruks-Academien till Kongl. Maj:ts Nådiga sanctina i underdånighet föreslås, upprättes: till Låne-Änsökriing, till beskrifning öfver företaget, till kostnads-förslag, till a (kastnings-berak ning, och t i i 1 de årliga uppgifterné otti Arbetets fortgång, Banko-Styrelsen utfärde Formulaire till Skuldsedel och Borgens teckning. Arti 3 dje. Örn utbetalning från Banken oell Säkerhetens bevakande. l:ö.
Men om Konungen förut afsagt sig pröfnings-rätten i förvaltnings-ärenden, och fördenskuld mistat den uteslutande lagstiftnings-rätten, hvad dem angår, sä hade han ingenting att efterskänka, utan hans magt hade blott försvagats, under det att Ständernas tillvuxit. Ingen eftergift af deras envälde torde då vara att förvänta. Huru skulle Konungen under den form, man nu velat gifva Reg.-R:n, ens få veta att rättelse i den ekonomiska lagstiftningen behöfdes? Stats-Räden hade ingen officiel anledning dertill, ty de föredroge icke några besvär öfver författn:nes olämplighet, utan de finge, lika som Han, läsa derom i tidningarne, eller höra enskildte personer, eller möjligen någon embetsman under hand klaga öfver sådana brister, men någon officiel underrättelse att den eller den författnin vore felagtig erhölle de icke med mindre Justitiae-Ombudsmanhen anmälte det hos R. St:r, eller möjligen hos Konungen. Reg.-R:n komme naturligtvis att förfara lika som Högsta Domstolen, nemi. att blott tillämpa författnme, utan att föreslå rättelse deri förr än utlåtande öfver andras förslag till ändring infordrades. Om Konung eller Ständer eller beggedera funne något Reg.- Råd icke motsvara deras förväntan, utan vara antingen okunnigt, likgiltigt eller möjligen vrångvist, huru skulle de blifva af med Ben 12 Juli f. m. 201 en sådan embetsman? I händelse något dylikt inträffar med ett Juslitiae-Råd, så kunna Ständerna, genom Opinions-nämnden, entlediga det. Jag gillar icke Opinions-nämnden, i hennes närvar, skick, utan anmärker blott att så förhåller sig. Den som tillämpar den allmänna lagen är således icke säkrare på sin plats, än att han kan flyttas undan af den ena Statsmakten. Men den som tillämpar de ekonomiska förfatln:ne, han kan hvarken af Konung eller Ständer undanskaffas, utan sitter qvar till allmän skada, så länge han icke begått så grofva fel, alt Riks-R:n dömer honom från embetet.
Der framlades skälen för unionistpartie ts ytterligare stärkande; der påpekades hurusom qvinnorna nu hade långt mera makt i sina händer än för blott några få år sedan, och huruSju grenar af som ' naakt iir i hca ?.je sin minsta partikel pligt. ' associationen hafva insänd t petitioner om beviljande af valrätt åt qvinnor. Men vid senaste parlamentsession upptogs den inlemnade billen icke ens till andra läsningen. * * * I Förenta staterna hafva qvinnorna just i höst vid det pågående presidentvalet, stått midt i virfveln af den politiska kampanjen. Och hvad mera är, de hafva befunnit sig der på direkt inbjudning af olika politiska partier. Förenta staternas president väljes som bekant för fyra Den egentliga valstriden gäller valet af de elektorer, hvilka sedan utse president och vice president. Det direkta valet är nämligen Linder nu rådande, väl ordnade valagitation, en blott formalitet. Elektorsvalet tillgår på det sätt, att hvar och en af unionens stater utser ett lika stort antal elektorer, som staten skickar senatorer och representanter till kongressen. Ingen senator eller representant eller någon af Förenta staternas ämbetsmän får väljas till elektor. Elektorsvalet eger rum " den tisdag, som följer pk den första måndagen i november ". Val striden utkämpas hufvudsakligen af de båda gamla partierna, fi Demokrater 170ch Republikaner ". Men vid sidan af dem hafva under senare år uppstått tvänne andra partier Prohibitionisterna17 och " Henry Georgeeller arbetarnes parti.I7 Demokraterna, som stält frihandel och sparsamhet på sitt program, hafva den nuvarande presidenten Cleveland till sin kandidat. Republikanerna verka för och hafva utsett general Harrison till kandidat. Prohibitioiiisterna hafva på sitt program nykterhet och tullskydd. Som bekant innebär valet af en ny president, att statens förutvarande embetsmän afgå, och nya tillsättas af presideiiten, hvars anhängare då vänta a t t i ett högt lönadt embete finna belöningen för sitt nit. Det torde ock vara bekant att denna osed utgör ett mycket omtvistadt, och med skäl klaiidradt drag i den amerikanska konstitutionen.
Stockholm den 7:de Maj 18.15. Eric Jokansson från Stora Tura, Härmed instämmer: Olof larsbert från Simtuna SockenHans Hansson från Thorssäng. Tehr Nilsson från Äppelbo. Anders Olsson från Leksand, Lars Anderssen i Mora, I arg Dea 8 Maji ‘t anledning häraf beslöt Hedervärda Bonde-» Ståndet instämma uti HögVördiga Prest-Ståndéts öfvanberörde beslut) med tillägg, att, på sätt Joli. M. Wassing och Eric Johansson med flere föreslagit, en berättelse om förenänihda för Fäderneslandet märkvärdiga och dyrbara händelser tillika skulle författas på Bankfens bekostnad t tryckas och näst efter Titelbladet intagas uti de Förbättrade Kyrko.Sångerna ; skolande de öfriga Respectiva Stånden vördsamt och vänligen inbjudas att sig härutinnan n/ed Bonde-Ståndet förfena. Ut supra» Fik Prötocölld Olof Werlinv S. ID. Sed an det från Högloft. P.idderskapei och Ädeln i dag ankomna Protocöl is Utdrag , innefattande dess rörande de genom Föreningen mel. lan Sverige och hforrige uppkornrta Cönstitutionella förhållanden tagtia beslut * blifvit uppläst och deraf inhämtats, att dessa beslut tili aila dfe» lar öfverensstämma med dem I leder värda Bonde. Ståndet i ämnet fattat, meu ätt Riddersicapet och Adeln tillika uppdragit åt CöttStittitiöns-Utskottet Redactioheri deraf, under anmodan ätt thed densam itta ofördröjligen till Riksens Ständets Plena inkomma, fann Bonde-Ståndet för godt att uti detta tillägg instämma, hvarom betnälte Utskott Skulle genom Utdrag af Piotocollet Uriderrättass Ut supra» Ex Protocoiiö Olof Werlint 6.
Da förewarande amne förra gängen i Ridderstapets och Adelns plenum war under ventilation, anmärkte jag jemte flere warda Ledamöter, at Stats-Merker stulle ärligen mycket förlora, om Kungs-ängarne Ut-Lrrenäeraäcs mot hö, som singe löfås efter Markegangen, da Stallet! stulle nödgas, enligt Utstottets förflag, at genom ^Eion inköpa det gvantum Hö, som til Hof-Srallenö underhall erfordras , men Utstonet ^ har ej trott sig dera böra göra något afseende. Jag får således nu, da wi med förändringar kunna antaga Utstottets Betänkande, underställa Högloft. Ridderstaper och Adeln, Den 27 Mars. nz5 Adeln, om ej det sätt Urskottet föreslagit, skulle medföra en motsatt werkan mot hwad Utskotrer äsyfiat, och hemställer om ej den af mig förra gängen gjorde Anmärkning nu kunde antagas, och således alt det Hö, som fordras ril Hof-Stallens behof, af de kring Mälaren belägne eller annars med nära Sjö-Transport försedde Kongs-Angar mä i natura lefwereras; samt at sedan Stallens gvan. tum ar upfyllr, resten ma, enligt Utskottets Förslag, fä lösas efter Markegängen. Varligare anmärkte jag afwen wid 4:de punLlen af Utskottets Betänkande, ar Stängsel-skyldigheten borde enligt allmänna Lagen och Kongl. Förordningen af den 9 Februarii 1802 bestridas: Men som Utskottet ej derä gjort afseende, fär jag föreslä, at denna förändring nu mätte göras i Utskottets Betänkande. Der är ost alla bekant, mine Herrar! ar Stängsel-Förordningen medfört den största Nytta i alla Orter der den blifwir införd, och jag tror der ej wara ost tilstandigt, at föreskrifwa för en del Jord andra rättigheter, än som tilkvmma Jord i allmänhet, och finner jag platt, intet skäl at föreskrifwa Arrendatorer af Kongs-Angar, metboclen pä hwilka de böra behandla dem.
Jemte tillkännagifvande, det serafimer-ordensgillet, på grund af vid ansökningen fogadt behörigt läkarebetyg, beviljat doktor Engström ett års tjenstledighet, har ordensgillet, i anledning af Engströms tillika framställda ofvanberörde anhållan om pension vid afskedstagandet, hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet hemställt, att, som den sjuklighet, hvaraf doktor Engström lider, är en följd af öfverdrifven själsansträngning i hans mer än 20 år bestridda mödosamma tjenst vid behandlingen af det betydliga antal vansinniga, han å hospitalet haft under sin vård, hvilket årligen utgjort 200 och vid innevarande års början uppgått till icke mindre än 275 personer, samt Engström, enär han i sin sjukliga belägenhet icke är i tillfälle att genom enskild praktik något förvärfva, skulle, derest han nödsakas lemna hospital-iäkare-tjensten, blottställas för det hårda öde att med sex oförsörjda barn komma i saknad af det nödvändigaste för sitt och deras uppehälle, Eders Kongl. Maj:t, med afseende å de särskilda förhållanden och ömmande omständigheter, hvilka sålunda i fråga om doktor Engström sig förete, samt då hospitalsfondens ställning är sådan, att han derifrån ej kan erhålla pension, täcktes, genom nådig framställning till Rikets Ständer, bereda tillfälle för honom att, när han ej vidare kan vid. hospitals-läkaretjensten bibehållas, varda uppförd å allmänna indragningsstaten och der, under sin återstående lifstid, få årligen uppbära ett belopp, svarande mot den lön, han nu vid hospitalet åtnjuter med 1,000 r:dr banko om året. Till hvad serafimer-ordensgillet sålunda i underdånighet hemställt, fann Kongl. Majit skäligt, jemlikt Statsrådets underdåniga tillstyrkande, lemna nådigt bifall. Här - 65 Härjemte befallte Kongl.
Det stadgas vidare, att om son eller dotter, dör barnlös, hemföljd skall återgå, men att om barn lefva efter, de få den behålla med samma vilkor, som deras fader eller moder den haft, samt att om de barn dö förr, än någondera af dem, som hemföljd gifvit, den då skall återgå. Hemföljd kan gifvas i jord, hus eller lösören, och skall, i den händelse, att när återbäring bör ske, husgeråd är borta eller ej kan återbäras så godt, som det gafs, detsamma gäldas elter thy, sorn det värdt var, då det gafs. 1 detta sista fall uppkommer fordran för hemföljd, likasom man för lån eller inlags fä, när det är förvandladt och ej i behåll, blir fordringsägare jemlikt 17 kap. 2 § Handelsbalken. Men i allt annat läll är rättigheten till hemföljds återfående icke att förblanda med fordringsrätt. Hemföljden blir icke emottagarens egendom, utan fortfar att, så länge den finnes i behåll, tillhöra samma ägare, som den lemnat, men icke dermed afhändt sig eller förvttrat den. Hemföljd är således hvarken mer eller mindre än lån — icke försträckning, utan hvad lagen i 11 kaj). Handelsbalken förstår med lån (commodatum) hvartill äganderätten hos långifvaren qvarstadnar. Till förebyggande af allt missförstånd har dessutom lagen i 16 kap. Gifterm.balk. uttryckligen förklarat, att om man till barn, vid deras giftermål, eller när de utur hus och bo skiljas eller vid annat tillfälle, vill till full ägo gifva penningar eller andra lösören, eller ock jord å landet eller hus i staden, man dertill må hafva fri makt, samt att det, som så gifvet är, ej må till skiftes återbäras. I ett läll, der tillämpning af dessa stadganden kommit i fråga*) var hemföljden gifven år 1843 i lösören, enligt förteckning med åsätta värden samt qvitto af mågen, hvilken å dotterns vägnar persedlarna emottagit, alldeles såsom lagen derom löreskrifver.
Då i affeende härpå Utlkottet förbehåller fig att längre fram närmare lå uppgifva fina tankar, torde i förbigående endaft böra anmärkas, 3tt då å ena fidan födfelfts rättigheter vid deltagandet i Lag. ftiftningen, fynes gifva allt för mycket åt flum. pen, lemnäs återigen igenom blott val, allt för mycket åt ögonblickets intryck och föränderliga omfländigheters inffytelfe. För den ftadga och jämnhet i grundfatfer forn äfven vid Lagfliftningen är ett Samhällets verkliga behof, äfven forn för den fjeifiländighet forn bos Lagv fliftaren bör gifvas, ej blott i anfeende till de Styrandes men äfven i anfeende till mängdens ofta obilliga eller mifsräknade påflåenden, fy»es ett lika oberoende å ömfe fidor vara af vigt och förtjena en nogare granikning. Emedlertid gifves ett annat i alla Samhällen fladig, varande, ehuru i mer eller mindre grad märkbart intereffe, forn derföre vid val-rättighetens utöfning och béftämmandet af villkoren för att kunna väljas måfle komma under öfvervägande. Det är förmögenhetens och ägande rättens, forn tyckes fordra, att i famma mon man erläo-ger mera i Ikatt till Staten, i famma mon böra rättip-heterne till valet af Defs Lag O O fiiftare okas, och den forn lagligen förvärfva! fin egendom derigenom njuta fäkerhet, att ej defs egendom måtte honom orättvift beröfvss. Varnande efterdömen hafva bort hos alla Nationer genom feönare tiders händelfer djupt intrycka vigten af ägande rättens helgd, och al. la tiders erfarenhet, få väl forn fakernas nöd. vändiga förhållande bevifar, att ingen nation defsförutan Kunnat uppftiga till välmagt och ära.
Sedan år 1881 tjänstgjorde B ö g h s o m K. teaterns censor, en befattning, hvilken förskaffade hon o m många o c h bittra vedersakare, enär han visade sig vara absolut o f ö r m ö g e n att förstå den lifskraftiga m o d e r n a dramatiken o c h allvaret i dess syften. S o m enskild person var B ö g h en i sällsynt grad g o d m o d i g o c h älskvärd natur; därför ägde han långt flere vänner än fiender, o c h särskildt i Sverige, s o m han äfven på gamla dagar ofta gästade, är han djupt saknad af en stor o c h h o n o m varmt tillgifven vänkrets. På väggarna ett par af antikens skönaste kvinnohufvuden i fina kopparstick, på b o r d e t en m y c k e n h e t böcker, papper, bläck o c h pennor. Invid detta sitter en högväxt, enligt tidens sed väl snörad u n g kvinna m e d en ofantlig — m a n ' är frestad att säga — b y g g n a d på hufvudet, uppdraget s o m håret är öfver valkar, tills det m e d hela ansiktets höjd öfverskjuter detsamma. Det h ö g a hårtornet öfver den tämligen låga, m e n breda pannan verkar afskräckande, liksom den alltför kraftiga, nästan manliga näsan; o c h den fint skurna intelligenta m u n n e n krökes i. detta n u till ett bittert, hånfullt leende, hvilket formligen vanställer den. Stora, mörka, m e d ett outgrundligt djup, blicka d e kallt kritiskt m o t betraktarinnan, ända tills en slöja drager sig öfver d e m, o c h hennes bild ter sig f ö r h e n n e s o m g e n o m ett sakta silande regn. » Jag älskade h o n o m, » m u m l a r h o n lidelsefullt — » hvilken dårskap hur skulle han någonsin kunna tänkt på att se åt m i g — » H o n biter sig i läppen, skjuter häftigt spegeln åt sidan o c h söker åter fördjupa sig i sin läsning.