Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t i Nåder antagit för de 3o påföljande åren, räknade ifrån midfastan 1817; i följe hvaraf denna Hof-StallÄng, emot ett sådant arrende och derföre ställd vanlig borgen, blifvit till en vid namn Sven Jansson Engblom } såsom arrendator, under nämnde tid öfverlåten. Efter Engbloms några år derefter inträffade död, hade hans Ellka, i början af år 1820, hos Kammar-Collegium anmält, att, sedan ali dess egendom, till gäldande af återstående arrende för år 1819, blifvit medtagen, hon sålunda blifvit oförmögen att kunna med arrendet vidare fortfara, och begärde alt derifrån blifva skiljd; hvarföre ock då Engblom? Löftesmän äfven förklarat, det de icke ville samma arrende öfvertaga, Ängen blifvit genom Kammar-Collegii försorg under nytt arrende på de åter» stående 27 åren å auction utbjuden, först den 6 Junii och sedan den 5 Joln 1820; men som vid bägge desse tillfällen högsta anbudet, det förra af 25oo och det sednare 2600 L:pd Hö, icke blott varit betydligen mindre, än Engbloms arrende, utan äfven den ena gången med 740 L:pd och den andi a gången med 640 L:pd understigit det intill år 1816, för Ängen erlagde belopp af 3,24o L:pd, hvilket Riksens Stän - Stats-Utskottets Iietäiikcmden. 77 der såsom det minsta bestämt, och hvarunder således Kongl. Maj:t ansett något anbud icke kunna af Kongl.
R:dr hvilket Stats-Utskottett Betänk anden. 1323 Utskottet förmodar desto häldre blifva tillräckligt från nästa års början då Regleringen häraf skulle vidtaga, som dessförinnan ytterligare besparingar troligen uppkomma, hvilka då blifva att tillgå; Men för innevarande år, hvarunder hela den uppgifne personalens aflöning måste bestridas af Stats-Verket från och med den tid densamma upphört eller upphörer att utgå af Kongl. Majits Hofhållnings-surnma, erfordras serskildte medel; Och då denna utgift icke kan närmare beräknas, än att o,m indragningen af alla dertill uppgifne personer antages vara skedd den x sistl. Aprill då Hans Majit Konungen »kulle tillträda nämnde Hofhållnings - summa, borde Nio månaders aflöning eller tre fjerdedeiar af Pensions-summan utgå från Stats-Verket; så och enär förhållandet härmed beror på närmare’ utredning lära Riksens Höglofl, Ständer finna lämpeligt att anslå denne utgift uppå Sistlidet års öfverskott å Stats-Verkets intrader. I öfrigt och då det ej kunnat undfalla ftats - Utskottets uppmärksamhet att bland de personer som äro upptagne på den erhållne Indragnings-Eistan finnas någre för hvilka, i likstämmighet med hvad Riksens Ständer vid bestämmandet af Indragnings-Statens grunder förklarade, undantag nu skäligen torde äga ruin från tillämpningen af desse grunder, har Utskottet hvad angår Herr Öfver - Kammarherren m, m. Grefve Strömfeldt, Herr Captgli - Rådet af Leopold samt Herr Hof-Medicus L. P. Ek* man, hvilka dels genom mångårig tjenst vid Kongl. Hofvet och derunder upphunnen högre ålder, dels serskild förtjenst af Fäderneslandet 3JS4 StatS-TJtskoUets Betänkandeni och dels utmärkt omsorg och bemödande ut| Högstsalig Konungens tjenst synas berättigade till Riksens Ständers välvilja trott sig böraE härvid hemställa det Riksens Höglofl.
hvadan han ansell rådligast att lills vidare inskränka sig till utförande af allenast den del af förenämnde linie, hvilken företrädesvis bort komma i fråga, nemligen den, som förenar landels stora insjöarv emedan fullbordandet deraf måste rycka de båda stäf Kongl. Majils Kåll. Skrifvelse, Nio 85'. $ derna Slockholm och Götheborg, äfvensom alla mellanliggande orter, mycket närmare hvarandra genom jernvägens sammanhang med redan befintliga ångbålskommunikalioner; ali då visserligen en jernväg mellan Wenern och Mälaren bäst skulle uppfylla detta ändamål, men längden af en dylik väg måste göra etl större kapital för anläggningen erforderligt, än om jernvägen inskränktes till ett sammanbindande af Wenern och Hjelmaren, grefven ansell det första jern vägsförelaget böra omfattaendast linien mellan stadenörebro och den närmast derintill belägna hamn vid Wenern, nemligen vid Hults lastageplats, hvilken hamn erbjöde flera väsentliga fördelar åt sjöfarten; all rörelsen vore beräknad alt på hela linien underhållas medelst ångvagnar eller så kallade lokomotiver; att, ehuru sjelfva banan anlades för djjbbla spår, likväl endast afsetts utläggning af en enkel bana, intilldess rörelsens tillväxt påkallade användandet af en dubbel; alt, i afseende på linien mellan Örebro och Hult, väl inga öfverenskommelse!1 med jordegarne om marks afträdande blifvit träffade i den form, som kunde innefatta en laglig öfverlåtelse, men deremot flere af de mest betydande egendoms-egare, öfver hvilkas jord linien är utstakad, erbjudit sig alt afstå den för jernvägen erforderliga mark på de billigaste vilkor; att, sedan en priliminär aklietekning egt rum vid 1847 års fästingsmarknad i Christinehamn, grefven under sisllidne Frebrnari månad utfärdat en offentlig inbjudning till aktieteckning, hvars resultat dock ännu icke hunnit visa sig; samt att grefvens afsigt vore, alt arbetet vid ifrågavarande jernväg mellan Örebro oell Hult skulle börjainstundande sommar och fullbordas år i85o.
4:de punkten, ang:de ifragastäldt återuplifvande af den vidsträcktare förpassningsskyldighel, som egde rum enligt Förpassningsstadgan af den 28 November 1833. Hr Prytz: Afven i detta fall finner jag stora olägenheter af den nu gällande förpassningsstadgan,' hvilken helt och hållet afser att underlätta landväga transporter, men fullkomligt åsidosätter alla kontroller, som erfordras för att förekomma missbruk af landlransporterne; men af det skäl, som jag uti mitt förra yttrande uttalade, får jag äfven nu endast anhålla att mitt yttrande mätte reservationsvis i prot. antecknas. Hr von Hartmansdorff förklarade sig äfven i detta hänseende instämma med Hr Prytz. Gr. Sparre: Jag ber, såsom medlem af Utsk:n, få tillkännagifva, att Utsk:n noga öfverlag!, detta ämne, men trodde sig icke kunna föreslå en återgång till hvad den gamla förpassningsstadgan innehöll, enär just olägenheterna af denna förpassningsstadga föranledt de sedermera deruti införda förändringarne, och då dessutom de modifikationer deruti, som kunde anses nödiga, kunna af K. M. vidtagas, så ansågo Utsk:n icke lämpligt, att nu föreslå en återgång till den gamla författningen. R. o. Ad. biföll Utsk:ns i denna punkt afgifua yttrande. 240 Den 1 December. 5:te punkten, ang:de rättigheten för Kustbevakning s-korp sen och Jäkl-up syning smän, att under tjenste,utöfning fegagna sina vapen. Denna punkt blef af R. o. Ad. bifallen. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Meni. och Betänk., nemi. från S ta ts-Uts kottet: N:o 378, med förslag till de sista Afdeln:ne af Riksg:sKont:s nya Reglemente; N:o 382, i anledn. af ålerremisser å den i Mern.
Den 27 November gagna denna frihetHu?hä!löbekymmer och G.:rdSbruks-aniäg-uherer för en och annan manad, lägger hjerta; wistcrlrgen icke i wtgtskälen wid en lräga, der vepa aldrig böra blifwa ren första betragrelsen. Wid z:ke, L:te ?:de punkten har jag ej widastt wöeosammast erindra, än der, att täta behof af dispensation af en lag, tyckes bewisa lagens obc. hörighel Flere Stats-oeconomister anse all flaas FideiCommiH-egenskap mycket skadelig, sä wäl för innehafivaren som för Samhället: Innehafwaren hwarken kan eller bär wilja lämna all erforderlig kost, nåd för egendomens widmagthällande och sörbät, »ring: Han har Hustru och flere Barn och hjerta för dem. Egendomen skall wanwärdaS, askastningen förminskas, Samhället förlora. I frågor om död Mans yttersta wilja angående Fidei-Commister, Bolag, Stipendier med mera, önskade sag den författning, att deste anstalter skulle för EmbetSmän till hanvhafwande äga alls ingen förbindande kraft, i annat fall än dä Veste anstalter wörö af Konungen, sedan wederbörande Embetsmän deröfwer blifwit i näder hörde, särskildt, gillade och saststälde. En död Mans yttersta wilja, ehuru l bästa wälmemng, borde icke belasta Embetsmän med nya omsorger och beswär till Samhällets skada.
Verk eller publik tjensteman, eller meddela något beslut eller föreständigande, sådant bör ske, utan omvägar, igenom direct brefvexling, ulan afseende på högre eller lägre värdighet, Embetsmyndigheterne emellan; 2:0. att sådan brefvexling endast i det fall må ske indirecte, då utlåtande eller åtgärd tillika bör af den medelbara Embetsmyndigheten afgifvas ; 3:o. att Domstolar och lägre Embetsverk äfven böra utan omgång inbördes brefvexla samt med publika embetseller tjenstemän, såsom Kronofogdar och Pastorer, äfvensom desse sins emellan i allmänna frågor och meddelanden, utom hvad angår uppbörd och handräckning till utbekommande af kronomedel, hvarom är serskildt stadgadt; /po. att för sådant ändamål hvarje allmänt Verk eller serskilde embetsoch tjenstemän böra åtnjuta fribrefsrättighet; 5:o. att, då flere skrifvelser eller stämningar till enskilde, såsom t. ex. Concurskallelser, böra igenom allmänna myndigheters försorg expedieras i ett och samma Län, vederbörande Domstolar eller Verk må ega rätt alt vända sig omedelbarligen till Konungens Befallningshafvande i det Län, hvarunder ifrågavarande parter vistas; 6:0. att hvarje Embetsverk och publik tjensteman bör vara ovilkorligen förpligtad att hålla
Da Den 24 Mars. rozz Dä Riksens Ständer ej utur nägon Synkuntt kunna annorlunda anses än såsom Keprexentanter för Swensta Folker, hwilket ät dem upbragit detz rättighet, ar ä deras magnar, efter al hafwa bestämt de nödiga utgifternes fördelning, beräknat detz nogaste belopp af kinman, lämpad ester dijonens krafter ar den utgöra, ä detz magnar den samma bewilja; sa har ocksä Riksens Ständer ikladt sig den i Naturen grundade Medborgerliga skyldighet, at ester förmåga befrämja det allmänna bästa. Alt hwad Riksens Ständer förelager sig, ster ä Swensta Folkets wägnar och i detz namn. Deraf följer salunda, at det är en ostridig fordran hos detta Folk, at fä kännedom af hwad Ständerne företaga, de anledningar som grundat keLultatcrne, och således äfwen ac RiksSrändenö?iotocollc:r rryckes, hwarigenom hwar och en ester sitt sätt at bedomina, kommer i til» fälle at se huruwida deras ombud sökt smara emot sitt lika hedrande som osta kinkiga och magtpaliggande förtroende. Den owäldige Granstaren äger härigenom tilfälle at utforska antingen allmänt wäl eller eget Inrererss warit starkaste driffjädrar för personers yttrade öfwertygelse, och ma hända stall just samma krotocoller af en eller annan, som sedan passionernas ebb och stod sammanstött, och han i sällskap med det lugnade förnuftet läser sine under sinnesrörelse eller i förlitande pa en mängd Partisaners kraftiga medhåll, yttrade meningar, åtminstone, för sig sjelf bekänna at han haf orätt, och til nägon del minsta ett af blotta inbillningar stapadt sjelfförtroende. I narwarande t'd>x>uE har ocksä upplysningen gjort der Jättesteg, at til och med intet enda Riksstånd nu wägrar läka trycka sina krowcoUsr. Sam - rv54 Den 24 Mars.
Vi få åtnöja oss med mindre och lappa det gamla. H. Ex. Hr Gr. Brahe: Hr Cederschjöld behagade påminna sig, att under discussionen vid återremissen ingen enda ledamot bestridde, att oöfverskuret kläde är användbart för aromens beklädande, men att jag yttrade, att erfarenheten visat, att oöfverskuret kläde af Svensk tillverkning, sådant som det här blifvit förevisad t, varit af den beskaffenhet och af så ringa bonitet, att det omöjligen kunde användas. Ingen, som sett det kläde Engelska armeen begagnar, skulle väl kunna annat än önska, att vi i detta afseende måtte kunna likna England; men då vi derifrån icke få införskrifva sådant kläde, och dylikt icke kan tillverkas inom landet, lärer enda utvägen vara att begagna, hvad man här har användbart. Hvad gevärens brungöring beträffar, skulle det ändamål, som Hr Cederschjöld åsyftar, icke derigenom vinnas; ty utom det, att första brungöringen skulle erfordra betydliga anslag och medel måste anvisas för den årliga brungöringen, hvilken under den dagliga tjenstgöringen snart afnötes, skulle denna anstrykning icke förminska de täta sönderskrufningarna, emedan de egentligen äga rum för låsens inie rengöring, hvarföre nötningen å de der befintliga mindre skrufvarna således blir enahanda, äfven om gevärens yttre delar brungöras, då deremot brungöringen hindrar upptäckandet af rostlläckar, hvarigenom gevären lättare kunna förstöras och således förr blifva obrukbara. Här har äfven blifvit yttradt, att jag, såsom Gen.Adjutant, å Styrelsens vägnar förklarat mig belåten med det af mig och flera ledamöter här tillstyrkta nedsatta anslaget för beväringens beklädnad. Jag har aldrig sagt, att detta anslag vore tillräckligt, utan att, då det af Styrelsen begärda högre anslaget, af brist på tillgångar, icke kan erhållas, åtminstone det mindre anslaget måtte beviljas för behof, hvilkas fyllande omöjligen kan uppskjutas. Här är icke fråga om en beklädnad, som skulle användas i krigstid, utan om den, som oundgängligen erfordras i fredstid.
M. söka utverka nåd för Hr Assessor Crusenstolpe; — jag anser, att det ej borde kunna vara mig förvägradt att vidtaga en ändring uti min motion, äfven efter motionstidens slut, då det ej blifvit förment flera andra ledamöter göra det, sedan denna tid var förfluten, såsom Gr. Spens, Frih. Fleming, Hr Oxehufvud, så mycket mindre som jag, redan innan prot. justerades, anhållit örn Ståndets bifall att ändra den, då jag blott uteslöt ordet oförtjent, såsom det enda, som enligt min förmening kunde stöta de för vår domaremakls infallibilitet fin - 20 Den i April. känslige; 2:0 dä den, såsom Hr Frih. 0. Landtm. förklarade, skulle anses för en ny motion, gaf 56 §:n Riksd.Ordn. mig äfven rätt, att, i aniedn. af den redan afgifna, göra en sådan; detta kunde ske, icke allenast i öfverensstämmelse med grundlagen, utan jemväl med den inom Ståndet vid denna riksdag följda praxis. Utan att roan satte det grundlagsvidriga deraf i fråga, tilläts det Hr von Troil i plenum näst efter det, då min motion blifvit förändrad och till följe deraf förklarad för en ny, att, med aniedn. af 5 punkten af Const.Utskts mern. N:o 5, väcka en motion. Att 56 §:n Riksd.Ordn. fått tillämpas under förra riksdagar, hafva flere ledamöter visat. — Hvad särskildt den vägrade communicalionen med MedStånden angår, så gifver 52 §:n Riksd.- Ordn. min rätt dertill tydligt vid handen: man ville invända, att jag ej hade rätt dertill, emedan det, hvilket jag begärde få communiceradt, ej var en allmän fråga. 44 §:n Riksd.Ordn. upplyser hvad en allmän fråga vill säga.
Vidare yttrade Ilr Gr. o. Landtm., alt, hvad åter det andra mom:t angick, yrkanden blifvit gjorda om så väl antagande af detsamma, som ock afslag derå; hvarefter propos. på moimts antagande framställdes och besvarades med ja. Efter förmälan, att, hvad slutligen det tredje mom:t vidkom, endast afslag derå blifvit yrkadt, framställde Ilr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall lill detsamma, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå, hvilken propos. med ja besvarades. § 39. Bifölls. § 40. Hr Olivecrona: 1 denna § uppräknas de effekter, hvarmed fartyget skall vara försedt, då det utgår till sjös, och hvaröfver det tillhör befälhafvaren att hafva tillsyn, fin sak synes mig dock i §:n vara förbigången, och det är stadgandet, alt han skall vara pligtig tillse, att ombord äfven finnas nödige medikamenter. I Norska lagens 15:de § heter det att »förnöden medicin» skall finnas på fartyget, och detta stadgande syses mig 330 Den 16 September e. m. verkligen vara af behofvet på kalladt att här äfven införa. Jag känner ett fall, då en förhoppningsfull yngling af god familj under en längre sjöresa på elt Svenskt handelsfartyg ådrog sig en obotlig sjukdom, som slutade hans lif, derföre att det icke lanns ringaste tillgång på ens det enklaste medikament ombord. Men som jag icke är beredd på att nu säga livar tillägget lämpligast i §:n skulle kunna införas, får jag anhålla om återremiss i den syftning, att detta af mig föreslagna tillägget på tjenlig plats niå inpassas. Frih. Leijonhufvud: Jag erkänner, att det kanske skulle varit en fördel, om man insatt föreskrift om nödige läkemedel.
Den, som lemnar i sitt skrifbord dylika blad, kan ej gerna ha utkastat orden på papperet för att trösta sig sjelf, de stå der således för något annat ändamål. Skulle de en dag finnas för att kasta en förklaring öfver idén till ett af hans arbeten (sorgligt att minnas, med all dess mångomskrifna kritik)? Detta får man ej heller tro – hvad skall man då tänka? Det var ej för en roman han skref. Man har sagt – det är måhända sanningen närmast – att han nedskref hela massor öfver allt som föll honom in, och att han ej var räddare derom än att han till och med bortskänkte sådana manuskript. Det kunde blott vara Almqvist som dylikt hände. Emellertid lät fortsättningen af hans öde sålunda: — »Jag beslöt att hellre för min del dölja mina känslor och lida. – Utgången har visat hur orätt jag gjorde. Nu måste jag framsläpa mina dagar med en varelse som med mig är mycket olikartad. Jag högaktar inför Gud och värderar henne, och jag älskar henne för allt det goda som hos henne finnes. Men den känsla emellan makar som uppkommer af senterad, hjertlig och själisk likhet, kan icke uppkomma, då denna likhet ej finnes. Det är alldeles icke hennes fel. Hon är sådan hon är; icke rår hon derför. Vi hafva olika tycken, olika känslor, olika tänkesätt. I början af vår samvaro led jag mycket; men när jag icke längre kunde dölja min smärta öfver att se henne nästan i intet, äfven det obetydligaste, vilja godvilligt rätta sig efter mig, så försvagades småningom min själ, dysterhet lade sig öfver hela mitt väsende, och sedan har jag nog också kunnat göra henne pinsamma stunder. Må hon förlåta mig det; jag råder icke öfver mig sjelf . Nog kan jag hvila i hoppet på Gud och evigheten: detta hjelper mig i det stora. – Men i hvarje enskildt fall förvissnar mitt arma olyckliga hjerta, min ande faller tillsamman jag har ingen lust till arbete, jag förmår knappt tänka. — Jag kan icke en gång hafva den trösten att mitt exempel kan vara en varning för någon annan. Ty huru skall menniskan göra?
Danmark, sedan dess ministére invecklat landet i ett olyckligt och illa lördt krig, försmåddes. Vid sådant förhållande hemställer jag, om man kunnat fordra, att Sverige ensamt skulle kasta sig in i ett krig mot Tyskland, deraf Sverige ovilkorligen skulle tillskyndas oerhörda uppoffringar, utan att Damnark derigenom kunde skörda någon nytta. Hvad följderna häraf skulle blifvit, framgår så Den 4 April f. tn. 37 tydligt och klart för hvar och en, som t. o. m. endast flygtigt följt med denna fråga och tagit kännedom om Danmarks sätt att gå till väga i densamma. Alla dessa förhållanden måtte emellertid vara för Frih. Raab fullkomligt okända, ty eljest skulle han, sorn jag förut yttrat, talat mot bättre vetande. För min del tackar jag Gud, att vår ministére varit så klok att icke lala förleda sig att inblanda vårt land i denna strid, och af ingen regeringshandling har mitt fosterländska hjerta känt sig så tnanadt till tacksamhet, som af denna. Frih. Raab: Det förefaller mig, som om Utrikes Stats Ministern skulle med afseende å det biträde, han erhållit af Hr Dalman, med skäl kunna åberopa det gamla ordspråket: »Gud bevare mig för mina vänner, med mina ovänner reder jag mig nog.» .lag vill endast citera en enda strof ur Hr Dalmans anförande, som lydde ungefär så här: »Att man från början icke så noga tänkt på följderna af de sympatier, man visat, och de råd och löften man gifvit Danmark, men, då faran deraf kom på närmare håll, då gjorde man rätt, som drog sig tillbaka;» och jag hemställer, om det är lämpligt att fälla ett sådant yttrande på ett Riddarhus eller värdigt en riddersman, samt om detsamma är i någon mån egnadt att försvara den af Regeringen följda politiken. Då Hr Dalman föreställt sig, att jag icke tagit kännedom om de Danska förhållandena och hvarken läst de af K. M:t vid förra riksdagen R. Skr meddelade diplomatiska handlingar eller de inför Danska riksdagen framlagda, har han misstagit sig, och jag får i detta afseende hänvisa honom att enskildt genomläsa mitt i dag afgifna skriftliga anförande i denna fråga; men Hr
» » Nej, förstå mig rätt! » » Nå, att roa sig då? » » Det fattar jag också, m e n. » » Att tänka! Ja, det räknar jag inte heller till hälsovården, de starkaste hälsorna tänka inte ett dugg. Tänkandet hör till skönhetsmedlen. » » Briljant! » » Nå, det var roligt, att ni förstår mig. En frisk kropp är en god sak. Har man den. så är det ens skyldighet att söka behålla den, och har man den inte, måste man försöka förskaffa sig den. Men Gud bevare oss för våra sportherrar? Dessa, som ådra ' sig ägghvitssjuka för att slå ett rekord på velociped, som offra ett lif för en sekund, som sätta äran i så futtiga mål och — som jag tror — i regeln inte ha några andra intressen. Man är väl själ i främsta rummet, och — man måste vara vacker! » » Ni tänker således! » » Om ni inte såge så ironisk ut, skulle jag kunna säga er mycket mer. » » Fröken Agnes! » » Nå, nu ser ni hygglig ut igen. Då skall jag också säga — men det blir i förtroende oss emellan — » 325 » Säg ut! » » Jag känner också. Ni vet, hur lifvet är, alltjämt stöter man på ledsamheter, som vilja stjäla bort ens glädje, fulheter, som vilja kyla af ens entusiasm, dåligheter, som vilja få en kall och hård och likgiltig. Men jag gör motstånd mot allt, jag resonnerar bort, hvad jag inte kan uthärda, jag låter inte förkrossa mig eller förslöa mig, jag håller mig ung och varm och frisk och frimodig — för jag vill vara vacker, och det är ändå själsuttrycket » til syvende og sidst » som bestämmer, o m man är ful eller — skön. Har jag rätt? » » Ni är mer än skön, fröken Agnes! » » Se så! » » Förlåt mig! Jag tiger. » » Ja, gör det, men se inte så löjlig ut för det! Jag tänkte förtro er ännu en sak, eftersom vi nu en gång skulle tala uppriktigt. Det är. på sätt och vis. en svaghet jag vill bekänna. Har ni haft någon gammal tant eller faster eller moster, som ni inte har tyckt o m? » » Tusen!
Jag förenar mig uti den första delen af den siste värde talarens yttrande, nemi. att den inskränkning, som Utsk. föreslagit, måtte få bibehållas, men jag önskar likväl att då vi hafva vidtagit den princip, alt man skall göra anmärkn:r emot Utsk:s Betänk., få instämma uti förslaget, att ordet ”kokrum” i denna § måtte borttagas. Jag vid fästa upmärksamheten derpå, alt detta kokrum aldrig behöfvcs, så vida man har en redskap, hvars hatt är ben 27 Å pri 1 f. m. 509 ändamålsenligt construerad. Det är kändt af en livar, som tagit kännedom om brännei irörelsen, alt nu mera, om hatten är ändamålsenligt construerad, det kokrum, som behöfves, finnes i hatten. När således en panna är upmätt till 12 k:r, så kan man vara fullt öfvertygad derom, att man kan ifylla denna panna med 12 k:r mäsk, och det är väl denna rymd, som man vill beskatta. Om nu delta är eli sanning, så förefaller det mig besynnerligt, att man vill bestämma en föreskrift om ett kokrum, som icke behöfver finnas, endast i afsigt att lindra skatten. Jag medgifver, att om vi nu besluta att delta kokrum skall gå bort ifrån pannans innehåll, så blir också de facto skallen något förhöjd emot hvad Utsk. ämnat föreslå, men det blir också tillfälle, att, om man skulle finna för godt att när vi komma till den §, hvari talas om pannorne och huru de beräknas i afseende på afverkningen, derom besluta. Jag vill icke anticipera på den §:n och inskränker mig derföre nu endast till att säga mina skäl, hvarföre jag anser det vara alldeles oriktigt att här tala om kokrummet. Hr Braunerhjelm: Afven jag anhåller om bifall till Utsk:s förslag af det skäl att grunden till beskattningar för de små pannorna aldrig kan blifva så säker att de icke möjligen kunna afverka mera än den qvantitet, hvartill de blifvit stämplade. Delta förslag, som afser att inskränka pannerymden, är således vigtigt.