Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han teg blott, och det dröjde länge innan tystnaden åter bröts. Detta gamla minne rann mig osökt i hågen, då jag läste er beskyllning, att jag ensidigt håller mig vid det råa och ohyggliga, som kan finnas hos allmogen. Ni beskyller mig härigenom för att vara orättvis emot denna allmoge, men jag fruktar, att ni sjelf – kanske utan att vilja det – är orättvis icke allenast emot mig, utan äfven emot denna allmoge. »Och det är värre». Meningsutbytet fortsattes, derom vittnar nedanstående: Till »Vårt Land» (privatim) d. 29 Maj (1886).25 Anmälaren var arg – det var inte jag. Tvärtom har jag det hopp, att min skånska godmodighet skall understödja min fasta föresats att hålla mig lugn vid alla hugg – lugn och seg. Förr eller senare skall jag drifva det derhän, att man måste erkänna, det jag står icke blott som ett nummer i ett partis leder (det må nu bära hvad namn det vill) utan att jag verkligen får betraktas som en individ, den der svarar för sig sjelf, och för sig ensam. Korrespondensen mellan tidningens redaktion och Ernst Ahlgren tyckes – liksom sedermera det privata meningsutbyte med d:r C. D. af Wirsén – bekräfta brefskrifvarinnans maxim: att det aldrig skadar att tala förnuftigt med en menniska. Af nedanstående bref framgår nemligen alldeles otvetydigt, att kontrahenterna, sedan de vexlat ett par värjstötar, befunnos vara de bästa vänner i verlden – alldeles som när i en duell »hederns fordringar äro uppfyllda». Ja, redaktionen af »Vårt Land» gick till och med så långt i välvilja, att den anhöll om bidrag för sin egen tidning af samma hand, som nedskrifvit den upprörande historien om Håkans hökass. Härtill svarade Ernst Ahlgren (2 juni 86). Herr redaktör! Tack för brefvet. Om ni visste hur godt jag skrattade åt den högvigtiga ton, hvarmed man bemötte mitt »försvar» för Håkan! Det var som om det rört ett samhällsproblem – och om en sådant strunt-historia!
Och Ammons barn voro utdragne, och skickade sig till strid för stadsporten; men Konungarna, som komne voro, höllo besynnerliga i markene. Då nu Joab såg, att både för honom och bak honom var strid emot honom, utvalde han af alla unga män i Israel, och skickade sig emot de Syrer. Det andra folket fick han under Abisai sin broders hand, att de skulle draga emot Ammons barn; Och sade: Om de Syrer varda mig för starke, så kom mig till hjelp; om Ammons barn varda dig för starke, så vill jag komma dig till hjelp. Var tröst, och låt oss trösteliga handla för vårt folk, och för vår Guds städer. Herren göre hvad honom täckes. Och Joab drog fram med det folk, som med honom var, till att strida emot de Syrer; och de flydde för honom. Då nu Ammons barn sågo, att de Syrer flydde, flydde de ock för Abisai hans broder, och drogo in i staden; men Joab drog till Jerusalem. Som de Syrer sågo, att de för Israel slagne voro, sände de ut båd, och läto utkomma de Syrer på hinsidon älfven; och Sophach, HadarEsers härhöfvitsman, drog för dem. Då det blef sagdt David, församlade han hela Israel, och drog öfver Jordan; och då han kom till dem, skickade han sig emot dem. Och David skickade sig emot de Syrer till strid, och de stridde med honom. Men de Syrer flydde för Israel; och David slog af de Syrer sjutusend vagnar, och fyratiotusend män till fot; dertill drap han Sophach härhöfvitsmannen. Då HadarEsers tjenare sågo, att de voro slagne för Israel, gjorde de frid med David och hans tjenare. Och de Syrer ville icke mer hjelpa Ammons barn. Och då året omgånget var, på den tid som Konungar utdraga, utförde Joab hären, och förderfvade Ammons barnas land; kom och belade Rabba; men David blef i Jerusalem. Och Joab slog Rabba, och bröt det neder.
D e egenskaper, s o m tidigare tillskyndat den begåfvade sångerskan framgång i detta parti, göra sig fortfarande lyckligt gällande: den höga, klara rösten, den högt utvecklade koloraturen o c h ett briljant teaterutseende. Publiken har också m e d värme hälsat henne åter på en denna gång tyvärr allt för flyktig visit. K. D e två första akterna innehålla en del ganska träffande uttalanden o m den sceniska konsten, dess uppgift o c h utöfvare, uppblandade d o c k m e d en alldeles förvrängd framställning af m o d e r n journalism samt m e d en bastant portion lätt genomskådadt publiksmicker. De två senare akterna falla alldeles ur ramen för den utan tvifvel högst m o d e r n t afsedda sedeskildringen ur skådespelar-, journalisto c h författarlif o c h bli till fullblodig m e l o d r a m. En kuriös blandning alltså det hela! Den tog heller aldrig publiken med. H r Lindberg hade gjort en ganska fin figur af teaterförfattaren Kant m e d i andra akten riktigt briljanta detaljer, men fru Hartmann hade åtagit sig en roll, s o m alls ej låg för henne, o c h hvarken hr Fredrikson, hr Personne, fru Fahlman eller fröken Jansson presterade något af synnerHönsföda, iéå ligt intresse. V i förstå o c k, att uppgiften ej kan ha verkat vidare inspirerande. Bifallet — s o m det hela — var matt. Som den sköna ballerinan, när detta skrifves, redan väl för evigt torde ha lagt sina trötta b e n till hvila efter sina få o c h vacklande språng på stockholmsk scen, anse vi oss kunna inskränka eftermälet till den goda gamla frasen: hvile de i frid! S ö d r a t e a t e r n invigde i måndags ett nytt program under de lyckliga auspicierna af en recett för hr Av.g. Warberg. Det blef också en skrattsuccés. I den lilla enaktsfarsen » Otellos triumf » har hr W a r b e r g ofta förr k o m m i t oss att grina som solvargar, o c h s o m den rollpluggande Otello in spe har han ej legat af sig.
Härvid har likväl förbisetts, dels att R:dr-sedlarnes förbytande i silfver komme att ske småningom, så att någon betydlig förminskning af metalliska kassan på en gång ej borde uppstå, och dels att för endast en del af dessa sedlar silfver komme att i och för rörelsens behof inom landet uttagas; ty då det är lättare att för de dagliga, mindre liqviderna städse vara försedd med sedlar å 1 R:dr, än ett lika belopp i silfvermynt å samma eller andra valörer, skulle bruket af småmynt sannolikt komma att minskas. Men om ock vid den tid då förevarande fråga sednast utgjorde föremål för Rikets Ständers pröfning, omförmäldta anledning för bibehållande af sedelvalören 1 R:dr R:mt kunde äga stöd af metalliska kassans ställning, kan samma anledning nu ej åberopas, sedan nämnde kassa stigit till omkring 24,000,000 R:dr R:mt i Silfver; Och Revisorerne hålla dessutom före, att den förminskning, kassan undergår, genom spridning i rörelsen inom landet af ett minskningen motsvarande belopp i silfvermynt, icke kan utöfva något menligt inflytande på realisationens bestånd oell sålunda ej heller påkalla serskildta åtgärder till metalliska kassans förstärkning. Tvärtom dela Revisorerne den hos Rikets Högloflige Ständer ofta uttalade föreställning, att realisationen vinner i stadga derigenom att sedlarne’|förbytas mot verkligt mynt, och Revisorerne tveka således icke att ånyo upptaga denna fråga och att söka vederlägga de skäl, som hufvudsakligen blifvit anförda till stöd derför att sedlar å den låga valören 1 R:dr Runt fortfarande böra af Banken utgifvas. Sålunda, och utom hvad här ofvan blifvit till vederläggning upptaget, har den åsigt uttalats att, genom indragning af Bankens skillings-sedlar och deras ersättande med silfvermynt, allmänheten, åtminstone till någon del, redan bibringats en riktig föreställning om myntets verkliga värde, så att för vinnande af detta ändamål ytterligare åtgärder kunna undvikas.
Det är sannt, att den i anförda § 42 omtalade lagen skulle afse närmast de koristitutionela förhållandena båda länderna emelian; men ingen skall väl kunna påstå, att då jemnlikhet och politisk likställighet är den erkända grundprincipen för förhållandet mellan det Svenska och Norska folket, att, säger jag, en alldeles motsatt princip skulle ligga till grund för förhållandet mellan Sveriges Konung och Noriges Konung. Detta är. som man finner, en ren orimlighet — enär Norige och Sverige båda två äro koristitutionela stater, i hvilka Konung ej eger några rättigheter, sorn ej mer eller mindre omedelbart äfven äro folkets. Jag finner alltså, såsom jag redan sagt, att politisk likställighet och inbördes jemlikhet oemotsägligt är den hufvudprincip. hvarpå unionen blifvit bygd, samt att denna princip finnes i tydligaordalag uttalad i de båda ursprungliga unionsdokumenterna, nemi. RiksAkten och Noriges Grundlov. Och sjåsom ett sådant, såsom bygd t på inbördes jemlikhet, har förliållandiit mellan Sverige och Norige under tidernas lopp äfven ingått i den populära uplättningen af unionen; såsom sådant har det blitvit uttryckt vid otaliga mer eller mindre högtidliga tillfällen, i komitébetänkm, i offentliga tal, såväl som i enskilda samtal. De punkter, hvilka ej stått i konseqvens dermed, såsom t. ex. utrikesrepresentationen, hafva ej förmått rubba denna uptättning; de hafva ansetts för hvad de äro, nemi. såsom enstaka undantag, under det att åter den inbördes jemlikheten och likställigheten i regeln betraktats såsom unionens basis. Att missförhållandet mellan hvartdera rikets bidrag till unionsutgifterna är en omständighet, som det är af vigt att få reglerad, måste naturligtvis erkännas af hvar och en; men att den är af en sådan art, att den i och för sig förmår uphäfva ilen ömsesidiga politiska likställigheten, torde dock omöjligt kunna på allvar påstås.
Ögat fick ett strängt uttryck, o c h han höll det fäst på golfvet, m e d samma stränga uttryck öfver dragen, länge efter sedan dörren stängts efter tjänarinnan, Så lyfte han åter blicken m o t taflan, den hvilade där länge, den tinade upp, den ljusnade vid dess åsyn. Och så! Ett gammalt minne står plötsligt för h o n o m, nästan hviskadt i hans öra; det är en sä- gen o m dvärgarna, hvilken han staf vat på som gosse, utan att förstå, men som nu — fast glömd under många år — nu åter träder fram. Och så lydde den sägen: De äro små o c h grå o c h tassa tyst, m e n inte äro de vordna små g e n o m sitt arbete, ty arbete gör ingen liten, och inte äro de dvärgar, därför att de tassa tyst. Små äro de, därför att de aldrig se uppåt, o c h dvärgar äro de, därför att de yfvas öfver, att mössan deras är röd för andras ögon. De stanna framför en sten, betäckt m e d daggglimmande gräs o c h med en vajande björk på sitt krön. I björken hålla fåglar till o c h under den sitter en kvinna, röd, hvit o c h lyssnande. » Hvarför är du inte grå, via. ' grå v i? Där står ett tempel i lugn, hvit höghet m e d mörknande koppartak och hvalfbågade fönster. En reslig man står där m e d handen på portvredet, färdig att stiga in. Och strax fråga de. » Har du skinnförkläde, d u? Kan du hamra guld, d u? » .&gt;. : A7 — IDUN 1899. Det är dvärgalåt det däri Sådana dvärgar, som ej vilja lära sig, att ej alla skola bära toppmössa o c h förkläde eller hamra guldl Sådana små dvärgar, s o m ej vilja lida, att män finnas, hvilka växa högre än de, män, hvilka älska templens pelarsalar o c h fåglarnes sång! Stackars små d v ä r g a r. Så sagan.
Jag får alltså föreslå, att genom en allmän förordning måtte förbjudas att vidare utgifva skuldförbindelser ställda till i n n eh a f v ar e n, och alt det måtte förordnas , att skuldsedel , ställd till ordres, ovillkorligen skall transporteras, då den ifrån en till annan Öfverlåtes, af öfverlåtare!) på emoltagaren, med rättighet för denne att, i händelse af bristande betalning af sedel-utgifvaren, hålla sig till öfverlåtaren, och ifall äfven der betalning brister, lill föiegtde öfverlåtare, samt så vidare man ifrån man till den sedeln först belänat; anseende jag, att lagen i detta fall ej bör tillåta, alt stadgandet kan eluderas, genom det eljest begagnade förbehållet medelst påskrift, ”utan ansvarighet,” eller ”sans retour,” m. m. Jag anhåller att denna min motion måtte till LagUtsk. remitteras. 5. Jemte det jag föreslår, att II, St. måtte antaga de delar af nya lagförslaget i Utsökntsoch Handels-b:na, som afse förändrade föreskrifter för tillämpning af bysättnings-tvånget, vågar jag vördsamt anhålla, att H. LagUtsk. måtte utreda, huruvida det icke vore lämpligt att, genom ett tillägg till de i nämnda förslag föreslagna stadganden, äfven förordna: 1:0 ”att bysättning för skuld icke må äga rum, dä skul ”den ej uppgår till femtio r:dr b:co, såvida den ej kan ”alldeles upphöra;” 2:0 "att bysättning icke må räcka längre än 6 måna3 H. 41 De n 7 M a r s e. m. ”der, då fordringsägaren inom denna tid ej begagnat sin rätt ”att försätta gäldenären i coneurs-tillstånd.” Anledntna till dessa föreslagna förändringar äro lätt insedda af en hvar, som vill egna uppmärksamheten till hvad egentligen bör vara afsigten med bysättnings-tvånget, sådant lagarna stadgat det.
Ad. måtte vidblifva sitt förra i ämnet fattade välbetänkta beslut. Gr. Gyldenstolpe: Jag får på förhand bedja om ursäkt, ifall jag orätt upfaltat en del af Hr Rosensvärds nyss afgifna yttrande. Såsom jag tyckte mig höra, frågade Hr Rosensvärd huru det skulle gå med säkerheten, derest bolagets affärer skulle blifva så goda, att under de sista åren något bidrag från Statens sida icke skulle komma i fråga. Det är sannt att ingenting finnes alt i sådant fall innehålla, för att försätta jernbanan uti fullgodt skick, men jag hemställer till hvar och en, om icke Staten då skulle komma alt befinna sig uti den aldra lyckligaste belägenhet. Den har ingenting tillskjutit och får jernbanan ulan lösen, denna jernbana, som inbringar så mycket, att något bidrag från Staten icke kommer i fråga. Jag skulle tro, alt något hvar ville emottaga en anstalt eller en inrättning, som gaf en så riklig afkastning, och detta skäl anser jag icke böra förorsaka R. o. Ad. någon betänklighet alt bifalla punkten. Hr Rosensvärd: För att besvara Gr. Gyldenstolpes emot mitt förra yttrande riktade anmärkt]., anser jag mig endast behöfva hänvisa på de ytterligheter, lill hvilka motsidans talare älska alt gå. Gr. Gyldenstolpe har nemi. sagt, att Staten uti det af mig upgifna fall skulle få banan för intet och att delta vore det aldra bästa, men jag ber all härvid få erinra, alt jag aldrig sagt, att Staten icke skulle komma att behöfva tillskjuta medel för alt den garanterade summan skulle till fullo utgå, utan att mitt yttrande var det, att Staten under de sista åren kanske skulle komma att utbetala mindre än förut, och att i sådant fall den omtalade säkerheten vore ringa. Gr. Mörner: Den siste värde talaren har uti sitt första yttrande sagt, att frågan om öfverlemnande! åt K. M., att meddela de ytterligare föreskrifter, som kunde finnas nödiga till företagets befrämjande och betryggande af Statens rätt dervid, skulle hafva kommit uti förändradt skick, derigenom alt R. o. Ad. bragt å bane en serskild fråga om säkerhets ställande för banans afträdande uti fullgodt skick.
Prot. 1847 och 1848 j 4 Sami 1 /l/d. 2b Höjt. 2 10 Stals-Utskottets Utlåtandej N:o 86. ningsterminerna; hvarjemte Kongl. Maj:t uti högstberörde proposition föreslagit, att, enär ifrågavarande lånesumma utgått af det å Riksgäldskontoret vid 1840 och 1841 års riksdag anvisade mindre kreditiv och derföre borde till detta verk åter inbetalas, Riksgäldskontoret, som redan öfvertagit befattningen med byggnadslånet, äfven måtte få sig uppdraget att vaka öfver förlagslånets återbetalande; i hvilket lall Wexjö stads magistrats och äldstes afgifna förbindelse å samma låns belopp, 30,000 r:dr, skulle komma att på Riksgäldskontoret Öfverlåtas. Då genom nyssberörde åliggandes öfverflyttning på Riksgäldskontoret och lånemedlens i följd deraf skeende omedelbara inbetalning till samma verk, den omgång, tidsutdrägt och dubbla bokföring, som dessa medels inlevererande till Kongl. Stals-kontoret måste förorsaka, kan undvikas, så anser sig Stats-utskoltet böra tillstyrka Rikets Ständers bifall till hvad i omförmäldte hänseende blifvit af Kongl. Maj:t i nåder föreslaget; lärande Riksgäldskontoret, jemte ofvannämnde förbindelse, få emottaga den till Kongl. Stats-kontoret redan verkställde kapitaloch räntebetalning; hvaremot ett hela lånet motsvarande belopp bör, såsom genom besagde öfverlåtelse och liqvid godtgjordt, derefter afföras å de i Riksgälds-konlorets räkenskaper ännu balanserade fordringar för de medel, som af mindre krediti vet blifvit utbetalda. Stockholm den 28 Febr. 1848. Ankom till Exp. Ulst. den 29 Fehr., kl. 7 e. in. Utlåtande 3 i anledning af föreslagen afskrifning af det för Kottholms-kanalens anläggning och sägströinmens upprensning beviljade lån.
Utdrag, af deu 13 i Prof. Utdrag deri 22 Januarii 1830. 105 denna månad, hvaruti Borgare - S(5ndet| ined ogillande af Bevillnings-Utskottets yttrande, förklarat, att frågan om Tolags upphörande pa de i sådant afseende uti Utskottet3 Memorial, N:o 5^, uppräknade varuartiklar, kan. genom Tre Stånds sammanstämmande beslut afgöras, funnit denna fråga icke böra af Ståndet underkastas omröstning i förstärkt Statsutskott , utan, såsom varande af Privilegiimals egenskap , böra i öfverensstämmelse med 114 Regerings-Formen behandlas; samt af den 18 i samma månad, innehållande inbjudning till de respective Med.Stånden att med Borgare-Ståndet sig förena uti anmodan till Bevillnings-Utskottet, att med förnyadt Förslag till Tullafgifter å ifrågavarande varuartiklar inkomma , oberoende af Städernes rätt till åtnjutande af Tolag och således uteslutande förutsättningen af denna rättighets upphörande , såsom varande en med be vil 1— ningen ej gemenskap egande fråga , hvars reglerande på Kongl. Majtts eget Nådiga godtfinnande ankommer ; och beslöt PresteStåndet , att, enär Borgare-Ståndet, uti det senare beslutet , sitt förra yrkande om frågans behandling efter 114 Regerings-Formen frånträdt , deltaga i anmodan till Bevillningsutskottet, att med förnyadt förslag till Tullafgifter å de varuartiklar, hvarå Utskottet tillstyrkt Tolags upphörande inkomma; hvarjemte Ståndet fann för godt besluta, att uti en under? joG Prat. Utdrag den a2 Januarii iSoo, dånig Skrifvelse till Kongl.
Skrifvelse, ]S:o 86. 149 slut, efter hvilken tid ingen med den gamla indelningen försedd mätstock må krönas, om ock den nya tillika skulle vara derå anbragt; att under loppet af 6 år, från den 1 Januari 1857, det må slå hvar och en enskild fritt att i sin handel och rörelse använda, efter eget godtfinnande, det hittills gällande eller det nya måtteller vigt-systemet; att till Kronans förråder och magasiner efter nya stadgan inrättade mätstockar, målkärl och vigter skola anskaffas före 1857 års utgång, så att skattesäden lör året 1858 bör inmätas med de nya målkärlen, äfvensom att ulleverering på samma sätt verkställes, — dock att, om någon skattskyldig åslundar, att sädens uppmätning kontrolleras med förut brukliga målkärl, sådant, utom hvad det afskaffade kappmåttet angår, icke må förvägras; att i Kronans räkenskaper för skatteoch uppbörds-året 1858 och fyra nästpåföljande år, äfvensom i debetsedlar för samma år, så väl gamla måttet och vigten, som de nya, skola särskildt utsättas; att, under samma tid, de årliga markegångs-laxorna, äfvensom alla taxor och förordningar om debitering eller uppbörd i varor och effekter, samt afhandlingar mellan enskilde och statens myndigheter, skola upptaga både gamla och nya måttet och vigten ; men att, från och med den 1 Januari 1863, i Kronans räkenskaper och förhandlingar endast det nya systemet må användas, och att, vid nämnde tidpunkt, den nya stadgan jemväl i öfrigt skall träda i full verkställighet. Och har E. K. M:t slutligen i Nåder tillkännagifvit, att, för att desto säkrare bibringa allmänheten kännedom om det nya måttoch vigt-systemet, i händelse det varder antaget, E. K. M:t ansåge en kort handledning med jemförelse-tabell böra, genom Vetenskaps-Akademiens försorg, i nästkommande almanacha införas. Ilögstberörde Nådiga Proposition med densamma åtföljande handlingar hafva Rikets Ständer i noggrann! öfvervägande tagit och, med hänseende till de af E. K.
Att, bestämman,-, enligt de föreskrifter, sorn, det af den grund, hvar' särskildt varda meddelaefter Snede-myntet korn de , rån, attallmän utvexdess sedlar utvexlas, ma., li/rg af 'Specipmymt kan, till framtiden, Uppskji/f företagas , densamma tasverkställes efter enahanda grund, som för i rine, liing nu anta ge a. Herr Cederschjöld', Pehr Custaf Jag hast fänge tvekat, huruvida jag, som blifvit öfvers röstad i frågan om hufvud - grunden för Fl-, riance'regle^ngen, borde deltaga uti disGussior pen om de nu ifrågavarande alternativen, och, jag bär tvekat, om icke det borde vara öfver* lemnadit åt dem, sorn fattat beslutet om grun?, derne, att äfven uppgöra detaillerne , på det att de ensamme måtte blifva Natiopen ansvarige för följderne ; men vid närmare eftersin-, pande har jag ansett mig så mycket mindre böra underlåta att yttra mig vid detta tillfälle, sorn det är att förmoda, att många af dem, hvilka deltagit uti beslutet i sistledne Plenum * ej komma att bevista nästa Biksdag. Deh 15 Juli i f. m. 79 3 Jag får således afstyrka första alternativ Tet såsom obilligt » och såsom tilläfventyrs olfnöjiigt att utföra. Jag tror det nemligen vara obilligt, att på förhand bestämma det agio, hvarefter en framtida realisation skulle korndia att ske. Man skulle derigenom lemna den galdskyldige fuil säkerhet att ej Myntet imelfertid kunde förbättras, men alldeles ingen säkerhet åt papitalisten, att Myntet jn icke kunde ytterligare försämras. Jag anser det obilligt, att gynna den ena parten, och lemna den hopp, att Myntet kan fritt försämras, men ej lemna den andra det allra ringaste hopp om Myntets möjliga förbättring.
Gr. florn, Claes Fredr.: Det är en gifven följd af R. o. Ad:s sista beslut, att det återstående af denna punkt måste förfalla, och samma förhållande äger jemväl rum med 3:dje, måhända äfven med 4:^e punkten. Jag yrkar icke vidare någon propos. i frågan. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, instämde till alla delar i Gr. Frölichs reservation. Frih. Hermelin, Aug, Söderling: Äfven jag anhåller, att i prot. få nedlägga min reservation mot det beslut R. o. Ad. angtde detta betänk, fattade i sista plenum. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg de öfriga mom:n i 2:dra punkten, till följe af R. o. Ad:s ronde mom. litt. a) fattade beslut, böra förfalla. Hl' Ribbing, Bengt, uppläste följande: Emot 2:ne af de beslut, sorn i sista plenum fattades, anhåller jag att få till prot. reservera mig. Det lörsta: att med föredragningen af SlatsUlsk:s betänk. ]\r:o 345 skulle uppskjutas, intilldess prot.utdr, derom från de andra Stånden hunnit inkomma. Det andra: innehållande afslag på litt. a) nf 2:dra punkten uti StalsUlskrs betänk. Niis 170 och 326 hvilken, med vissa undantag, tillstyrker indragning af alla indelta räntor och kronotionde, som ära anordnade lill staters och corpsers aflöning eller särskildta verk oell inrättningar rn. fl. behof, hvilka sedan skulle ersättas af contanla löner och anslag.