Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vandrade därför gärna omkring i den gamla stadsdelen, där nu blott några smala gator, några gamla gafveloch korsverkshus ge en bild af det Frankfurt, Goethe ur minnet skildrar, det af hvilket hans vidvakna sinnen än njöto, än pinades – isynnerhet genom smutsen och slaktarborden! De skymtar, han såg af den trånga, mörka, slingrande Judengasse, fyllde barnets fantasi med tjusande hemska aningar. Och han lyckades sedan som yngling tränga in där, ej blott när han hjälpte till vid en rasande eldsvåda, utan äfven för att besöka skolorna och bevista några judiska högtidligheter. Andra gripande intryck voro offentliga exekutioner – t. ex. brännandet af en bok! – och den ständiga åsynen af en på Mainbryggan uppspikad dödskalle, hvilket allt försatte gossen i den medeltid om hvilken han drömde, i synnerhet när han vandrade på Römerberg – den öppna, sakta sluttande platsen framför der Römer – men framför allt när han ströfvade omkring i der Römer själf, med dess stora salar, dess vackra arkitektoniska enskildheter, dess minnen från kejsarval och andra historiska ögonblick, eller i domen, hvars skulpterade grafstenar och höga, mörka hvalf gåfvo honom rysningar af en mystiskt högtidlig stämning. Han tjusades af det medeltida i de hemlighetsfullt slutna klostergårdarna, de då ännu kvarblifna tornen, portarna, vallarna, grafvarna och murarna och dessemellan fördjupade han sig i samma tid under läsning af Gottfrieds krönika. Men hans vandringar väckte äfven hans sinne för nuet, för det lefvande lifvet omkring honom, för »de rena mänskliga tillstånd, hvilka framträdde i mångfald och naturlighet, utan några anspråk på särskildt intresse eller skönhet.» Framför allt älskade han att stiga upp på stadsmuren och vandra längs den rundt omkring staden för att sålunda blicka ned i trädgårdar, gårdar, verkstäder, i fattigare och rikare hem, i fabriker och kyrkogårdar, en under en kort stund mångfaldigt växlande värld, som nu är alldeles borta. Borta äro äfven de landtliga platserna utanför staden, från hvilka Goethe hade så kära barndomsminnen.
Jag förblifver vid min tanka att Kyrkoherden bör vara permanent ordf:de, och derför möter intet hinder; såsom bevis hvarpå man skulle kunna åberopa ett förhållande något högre upifrån; det nemi. att Erkebiskopen är sjelfskrifven ordf:de i Stockholms Stads Consistorium, ehuru ordförandeskapet utöfvas af en annan, då han är frånvarande; så att om annexförsamlingar finnas, de der äfven måste hafva Fattigvårdsstyrelse, bör Kyrkoherden vara sjelfskrifven ordfide i denna styrelse då hans tid medgifver honom att vara tillstädes, och det torde icke ligga utom möjlighetens gräns att antingen välja en annan person i hans ställe eller ock genom en bestämd före skrift förordna, hvem som i hans frånvaro bör föra ordet. Frih. Cederström, Rud.: Då jag icke är ledamot af Lagoch Ekon.Utskm, utan af ett helt annat Ulsk., hvars göromål för närvande så sysselsätta mig, att jag icke kan medhinna att taga noggrannare kännedom af andra ärenden, än dem, som ligga inom området af detta Ulskis tillgöranden, har jag nödgats underlåta genomläsandet af de serskilda motionerne i förevarande fall. Jag kan således icke veta om någon motion verkligen är väckt derom, att Kyrkoherde må vara ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen; men så mycket ser jag, att betänk, icke deiför redogjort. På denna grund vet jag icke heller om det går an att bifalla Hr Printzenskölds förslag i detta hänseende. Deremot och i afseende på valet till ordf:de, så synes mig, på det detta val må vara fullt fritt, att, på sätt Frih. Palmstjerna föreslagit, man bör samtycka till motionen i della serskilda hänseende. Att åter speciellt stadga det Kyrkoherde må vara ”ordf:de eller ledamot i Fattigvårdsstyrelse”, det finner jag innefatta en pleonasm; är han ordhde, så år han också ledamot, men visserligen 9 H. 23 354 Den 21 Augusti. icke vice versa. Ledamot önskar Utsk:n att Kyrkoherden deruti alltid mätte vara, och det önskade äfven R.
Tidende säljarna glädja sig öfver den goda nyhet (om Christinas thronbestigning) de hafva att förkunna. En fransos, utkommande ur fäktskolan, lofvar att för drottningen våga lif och blod; en Engeländare, kommande ur en sockerbod, gläder sig åt nyheten lika mycket som åt ett fat fullt med konfekt och spår, att Christina skall komma Elisabeth att glömmas; en Holländare, kommande ur en ölkrog, vill dricka hennes skål i öl och tända sin pipa henne till ett rökoffer. Pan manar herdar och herdinnor till dans. Diana prisar Christina bland annat för hennes kärlek till jagt och säger till sina nymfer, att, om de såge henne förfölja ett djur eller anordna en jagt, skulle de tro henne vara Diana sjelf; och nymferna svara, att, då de en dag blifvit efter på jagten, hade de sett en jungfru, som de i början tagit för Diana, ehuru de sedan funnit, att hon mer liknade Bellona, och denna var den svenska drottningen. Fyra trälar, undertryckta furstar i Tyskland, hoppas, att drottningen skall återgifva dem friheten. Två Spanjorer uppträda med trots och hot, men drifvas tillbaka af två frimodiga soldater (en svensk och en fransman). En förlamad krigsman, buren på en annans rygg, prisar Christina, som likt fadren älskar krigsfolk och lindrar deras nöd. Skrymteriet vill innästla sig vid drottningens hof, men Tiden och Sanningen förbjuda det. Unio lofvar att hålla samman hennes undersåter och bundsförvanter. Fyra personer, till hälften klädda som svenskar, till hälften som fransmän, svärja hvarandra ett oupplösligt förbund. Den stora Balletten dansas i svenska adlens namn. Som prof på alexandrinerna i denna ballet anföra vi Skrymteriets tal: ”Jagh som medh mitt förgifft besmittar alle Land, Och under en falsk Larf the landen hafwe i hand, At iagh föruthan wåld i stillheet kan them kränckia, I theras diupe frijdh, som the ej annat tänckia, Skal iagh nu see och sittia tyst ther til,
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att det första förslag till förändring af de ifrågavar. orden , som blifvit gjordt, vore att lydelsen skulle blifva följande: ”och efter det ljud på tjenligt sätt b 1 i f v i t äsk a d t.” Frih. Boye: Jag erkänner alldeles att så var, ty det var jag sorn framställde det; men jag jag beger mig mycket gerna ifrån detta förslag och begär propos. på Hr von Hartmansdorffs, såsom fullkomligen uppfyllande samma ändamål. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt då den ledamot, som först framställt förslag till ändring af de ifrågavar. orden, afstått från sill förslag, komme då i ordningen det Den )4 April f. ra. 387 andra förslaget i detta afseende, sorn varit af Hr von Hartmansdorff, ehuru visserligen Frih. Cederströms förslag varit förut framstäldt, hvilket yrkat uteslutande af alltsammans; men som denna Frih. Cederströms mening vore än mera utsträckt än någondera af de öfriga meningar, som vore i fråga, torde R. o. Ad. finna, alt det alltid stöde öppet alt komma till Frih. Cederströms mening på det sätt, att alla öfriga meningar, som blifvit föreslagna till ändring af ordalydelsen i den föredragna delen af §:n, Liefve af R. o. Ad. afslagna. Hr von Hartmansdorffs förslag vore, att denna del af §-'0 skulle få följande lydelse: ”och efter det ljud blifvit äskadt;” hemställande Hr Landtm., om R. o. Ad. behagade antaga denna redaclion. Ropades ja och nej. Hr Landtm, förnyade samma proposition. Ropades starka nej, blandade med många ja. Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att nej öfverrösta! ja. Hr Landtm, hemställde derefter, om R. o. Ad. behagade antaga den redaction Hr Lefren föreslagit, enligt hvilken redactionen skulle blifva följande: ”och efter det ljud, helst genom trumma eller trumpet, blifvit äskad t.” Ropades starka ja, blandade med nej.
„ 138,000: — eller tillsammans R:dr 718,000: — hvadan det ännu härstädes inncstående beloppet af lånet för jern vägsanläggningen mellan Borås och vestra stambanan utgör R:dr 718,666: 67. skolande denna jernväg, derå arbetet börjades i Oktober sistlidet år, vara fulländad och för allmänna trafiken upplåten före nästa års utgång. Stats-Utskottets Memorial N:o 3. ‘23 Enligt den, genom Kongl. Brefvet den ‘25:te sistlidne April, Eullmägtige meddelade underrättelse, har frågan om utförandet af en jernvägsanläggning förbi Hedens forssar i Luleå eif, hvartill Rikets sednast församlade Ständer beviljade ett lån å 93,000 R:dr, förfallit, emedan det lör verkställigheten af detta företag erforderliga antal aktier icke blifvit tccknadt. Bland vilkoren för åtnjutandet af det låneunderstöd af 833,000 R:dr, som under sistförflutne riksdag anvisades för anläggningen af en jernbana mellan sjön Södra Dellen och Hybosjön invid Ljusne eif samt vidare till vattenfallet vid Edeby inom Jerfsö socken i Helsingland, stadgades, att arbetet å denna jernvägsanläggning skulle vara påbörjadt före den 1 Maj året efter det, under hvilket det för sagde företag bildade bolag blifvit förvissadt derom, att de anvisade lånemedlen funnes att tillgå i Riksgälds-kontoret. Enär den sålunda för arbetets börjande föreskrifna tid tilländagick med sistlidne April månad, utan att, såvidt kändt är, sagde jernvägsanläggning dessförinnan företagits, har vederbörande bolag följaktligen förlorat rättigheten att, på grund af Rikets Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut, från Riksgäldskontoret utbekomma det för nu ifrågavarande jernvägsanläggnings utförande beviljade vilkorliga lån.
Det kan vara möjligt att mitt minne felat i afseende derpå, huruvida den ifrågav:de motionen blifvit väckt på detta rum eller icke, men jag ber alt få erinra Gr. Lagerbjelke, alt denna motion haft samma uprinnelse som de motioner hvilka af Hr Grin, i anledn. af Const.-Utsk:s s. k. Decharge-betänk. härstädes och sedan af Ståndet undertrycktes, nemi. den ena ang:de naturalisation åt utländske mån, och den andra, som i gårdagens plenum förevar, ang:de en fråga, den jag nu för ögonblicket icke drager mig lill minnes. Om Gr. Lagerbjelke icke väckt motion i detta ämne så är det likväl ett faktum, att den fråga som nu blifvit af Ekon.-Utsk. behandlad, äfven varit framstäld af Const.Utsk., samt att R. o. Ad., vid behandlingen af detta sednare Utsk:s framställning, förklarat, att Utsk. olagligen Den 6 Augusti. 143 förfarit, enär den väckta frågan icke blifvit hänförd lill hvarken den 106 eller 107 § R. F., och derföre lagt denna dess framställning till handiingarne. Då således ostridigt är, att ifrågavrde motion uprunnit från en olaglighet, begånget af ett R.St:s Ulsk. anser jag mig i full konsequens med hvad jag vid ett föregrde tillfälle yttrat, fortfarande hafva skäl att protestera emot en sådan frågas upptagande till behandling, och, ehuru godt och nyttigt ändamålet än må vara, är detta sätt att frambringa skrivelser lill K. M. aldeles stridande mot vår grundlag och med min röst kommer jag aldrig alt dertill bidraga. Gr. Lagerbjelke: Den siste värde talaren har omnämnt att man bör vara konsequent i sitt förfarande, äfven medgifver jag gerna alt den värde ledamoten i denna fråga förfarit ganska konsequent, ty i sitt första anförande bedrogs han af sitt minne och på grund af ovigtig uppgift drog lian sina konklusioner.
Bedrager jag mig icke i hela detta föreställningssätt om kritikens och den offentliga yttranderättens frihet; så kan denna icke vara i fäderneslandet rnedgifven, med mindre hvar man äger ostraffad yttra, hvad man fört mig till last att hafva yttrat. Jag har således icke trott mig behöfva, och ej heller försökt, alt åberopa någon åt min embetsbefattning enkom förlänad yttrandefrihet eller granskningsrätt — endast att hvad hvar man deraf tillkom såsom rättighet, kunde såsom ovilkorlig pligt mig i och för embetet åligga. Skulle mig ater förmenas, hvad derutinnan står hvar och en enskild fritt; då inser jag icke, på hvad sätt mitt åliggande kunde uppfyllas; och jag äger likväl ej heller föreställa mig, att hvad instruktionen för min embetsutöfning derom innehåller, är ord utan mening. Men så länge jag förbinder en mening med dessa ord, kan jag också lika litet lyssna till det föreställningssätt, jag jemväl sett framkastas, att min behörighet i och för den befattning, Rikets Högloft. Ständer behagat mig uppdraga, ej skulle kunna sträcka sig vidare, än Hufvud männens egen behörighet, hvilka det välförståendes icke tillkommer att undersöka eller bedöma lagskipning och einbetsförvaltning i allmänhet, och såledeles ej heller att häckla Högsta Domstolens åtgärder, hvilket dock jag tillåtit mig. Häraf följer imedlertid icke blott, att jag bordt afhålla mig från ett sådant häcklande, utan ock att hvarken någon åklagaremakt är mig anförtrodd eller mig åligger att utreda lagskipningens tillstånd, emedan ingendera af dessa befattningar kan af R. H. Ständer sjelfva utöfvas; och det följer äfven, att Konstitutionsutskottet, såsom Deras deputerade, ej kan utföra befattningar, till hvilka De sjelfve ej äro behörige. Jag vet icke, hvem man kan hoppas att förvilla med så beskaffade framställningar; men åtminstone lärer det icke lyckas med någon, som gjort sig leda för betydelsen af en representatif samhällsförfattning, der sjelfva folkrepresentantens uppdrag oundvikligen måste innefatta behörighet lill, hvad kommiltenterna sjelfva icke tillkommer alt utföra.
Rådstufvurätten meddelade utslag den 31 December 1862 och yttrade: ehuru åtalade felen tillkommit den tid, M. varit förordnad att i Magistraten och Rådstufvurätten i Warberg förestå en Rådmansbefattning och dermed förenade Magistratssekreterareoch Notarietjenster; likväl emedan hvarken lag eller instruktion funnes, hvarigenom Notarien vid Rådstufvurätten fått sig ålagdt annat, än att uppsätta protokoller och ansvara för att utgående expeditioner med de förra öfverensstämde, hvaremot protokollernas justering och tiden derför vore beroende af Rättens ordförande och ledamöter, hvilka måste äga tillhålla protokollsföranden att, inom tjenlig tid och vid bestämd påföljd, fullgöra sin i ofvanberörda afseende eftersatta skyldighet; ty, och då hvarken sådant eller ens protokollsjustering i förevarande fall 52 syntes hafva ägt rum, och M:s, såsom tillförordnad ledamot i Rätten, ifrån ordförandens och öfriga ledamöters oskiljaktiga ansvarighet, i och för embetet, lika litet som desse sednares tillhörde Rådstufvurättens bedömande, samt enskild part ej heller blifvit lidande af hvad M., i egenskap af Notarie, vore i målet till last fördt, saknade Rådstugurätten stöd af lag att på den uttagna stämningen M. något ansvar ådöma.
Den hade gifwit ombytliga ukflag af Forliist och Winst: dock öfwerwägde den sednare; ehuru Langnens befattning war underkastad ständiga besvärligheter emellan pre» rentiorier af Kronan, skyldigheten at försvara och reclLmera rättigheter, förluster pa en del Systlomä», och owighet, hmuwidä det löpande äret skulle gifwa winning eller icke. Wld Myntets afträdande behöll likwäl Lznguen samlingen af' lVlecleillL-Stamplarna^' dem knuczusn dels hade köpt, dels pä egen bekostnad-' lätit förfärdiga.. ?)ttei'liqarer lorvis pä- Mncxneng^ äterMMNar ksis"stäily -echMs öm, M-ree Md rr^z-t - MkMK. Mavcke Aamte dä werkstäsld afskrifning af a skilliga privargx Skulder, njöt Lcan-Werket eftergift, af >a ival 47g,2gz D.r 8 öre Romant Sllfwcrmynt, hwarmcd ftniguLi, bikrädt lil Swenska H-irwern ro, gnriersnäo ur fängeiisckap, som ock 48Z,Zt6 D:r 224 öre sin. Ma Mynt uri odetalka Intorezlen för strlsva Krono - skulden. Sa betydeligt detta La war, sy«res mai, dock dermed icke nöjd, uran man awftade deruceswer Räntans nedsättande för Krono Länen frem 6 c?! ; eiler 44 prvtäc.ik; wäckt ar 1727 och förs nvadr wid och 1758 arens Ntksdagar, wann det dock ingen framgång. Lika Ke singö Lftven nagra krös kk»r j penningewagen. Såsom stridande mot knncj ie, 8 inrättning, atslogos, der, lil uprarrande af e„ Imubrrcl, och det, rörande
Det vitsord, P:n lemnade åt den af Z. och S. gemensamt gjorda uppgift, att ingen af S. till P:n den 8 Sept. 1844 utgifven förskrifning blifvit med borgen af Z. försedd, var af enahanda beskaffenhet med det vitsord, P:n lika med hvarje annan afträdande gäldenär, hade att gifva åt sina borgenärers kraf; och någon särskild frestelse att falskt erkänna giltigheten af sin i fråga varande förbindelse, genom vitsordande af ett deri begånget misstag, hvaraf den eljest skulle blifvit betydelselös, var desto mindre för hand, som P:n, om han velat och kunnat undandraga sig detta erkännande, med beräkning af någon verkan i öfverensstämmelse med Hofrättens mening, hade dermed minskat summan af sin gäld, då han deremot, genom erkännandet och fordringens dermed åsyftade giltighet ej kunde hämta någon vinst af den inteckning, som åsyftades, och för hvilken regress till honom skulle tillkommit fastighetens köpare, hvari inteckningen skett. Af inteckningssökanden Z. har saken blifvit ytterligare fullföljd; och först hos Nedre Just.-Revisionen uppstod fråga om oegentligheten eller den påstådda origtigheten af sjelfva in teckningsansökningen. Denna ansökning skedde genom skrift den 24 Febr. 1845, med be gäran om inteckning i P:ns fastigheter; men de fastigheter, P:n ägt och hvari Rådst.rätten beviljat inteckningen, hade han redan den 12 Juli 1844 afyttrat; och om detta afsalu hade Z. destomindre varit i okunnighet, som han vid saluafhandlingens upprättande varit närvarande och densamma såsom vittne undertecknat.
Adeln beslutat, att Hr Friherre af Wetterstedt* Och Hr Friherre Lagerbielke* anföranden skulle tjena till grund för bestämmandet af gränsorlia för det särskildta Utskottets befattning. E* mellan bägge dessa Herrars yttrande hade den slags skiljaktighet varit, att Friherre La. gerbjelke egentligen utmärkt, hvarmed detta Utskott icke borde lå sig befatta, och Friherre af Wetterstedt besämdt föreslagit befattningen: och hade det således varit etter detta sedna-; Den 19 April. 457 re egentligast, som undertecknad redigerat Protocoi IsUtdraget. Detta ProtocollsUtdrag mätte nu vara enligt medRidderskapets och Adelns önskan, eller ej, trodde uhdertecknad, att efter de upplysningar han nu lemnat, det enda å tersiående öfverläggningsämnet, grundadt på Herr LandtMarskalkens sista proposition, måste vara, huruvida Hr Friherre af Wetterstedt* och Friherre Lagerbjelke* gjorda förslag kunde sammanjemkas till bestämmande, af Ridderskapets och Adelns beslut. Undertecknad uppläste derefter så väl Friherre Lagerbjelke* som Friherre af Wetterstedt* införanden, sådana de blifvit honom förlidne gårdag af bemälte Herrar sjelfva tillställde: innehållandes det sednare följande ordalag, hvilka undertecknad förmälte hafva tjent till grund för det af honom författade ProtocollsUtdrag, remligen: att Utskottet borde få 5’sig uppdraget, att till Riksens Ständer inkomma, för 5 att derefter till Kongl. Maj:t Nådiga afgörande öfverlemnas, med en allmän öfversigt af ’’Riket* närvarande Oeconomiska städning, jemte ”särskildt afseende på medlen att hämma öf5, verflödet, och att, efter undersökning af de 5 mest umbärliga utländska varor, så vidt möj. ''ligt vara kan, inskränka deias införsel och ”förbrukning inom Riket.” Friherre Boije, Ludvig: Vördsammast an* häder jag att få göra Höglofl. Ridderskapet oc! Adeln uppmärksamma på distinctionen af frågan.
Detta kan, utan serdeles kostnad tillvägabringas genom upplåtelse af en del af Castenhofshuset till Sessionsrum för Police-Kammaren och till Fängelse för dess Arrestanter; hvaremot Stadens Norra Kämners-Rätter, som nu derstädes hålla sina Sessioner, skulle förläggas till Rådhuset, åtskillige der befintlige Styrelseverk till Stadens Auctions-hus vid Myntgatan', och Auctions-Kammaren till den af Kongl. General-Assistance-Contoret förut begagnade Egendom, der tillräckligt utrymme finnes ej mindre för det nya nya Pant-LSne-Contoret, än för Stadens Auctions-Verk; dock beror verkställigheten häraf på Rikets Ständers bifall till Förslaget, att Staden får tillbyta sig sistnämnde Egendom emot det nyligen inköpta f. d. Hessensteinska huset på Riddarholmen. Under Hnfvud-Afdelningen, Politie, återstår, enligt Formulairerne för denna Berättelse, att redogöra för Undervisnings-, Fattigförsörjnings-, Sjukvårdsoch Arbets-Inrättningarnes bär i Staden nuvarande tillstånd, så vidt det derom i 1828 års Berättelse uppgifna förhållande sedermera blifvit förändradt, eller uppgifterne derstädes kunna anses fordra tillägg eller rättelser, A) Läroverk och Schöl or; De som lyda under Kongl. Directionen för Stadens Undervisningsverk: a) Stockholms Kongl. Gymnasium: Till 4 Ordinarie Lectorer samt Gyranasii-Adjuiict och Cantor, utgå i årlig aflöning 480 Tunnor Spannemål och 1,420 R:dr i contanta penningar. Gymnasii-Ungdomens antal år i832 var 83; och äger Läroverket en Capilul-Fond af 2,118 R:dr 43 sk. 2 r:st. Banco. b) C/arw Församlings Högre Lär doms-Schola, med Rector, 3: ne Colleger, Dupplieant och Cantor. AHöningen till dem, inberäknad lönen för a:ne Emeriti, utgör 135 Tunnor Spannemål oell 1,715 R:dr i penningar.
med dess sirliga hof~nannamankr och utsolrta artighet och 5i andra sidan dess ytliga och frivola ton och slappa rnoraliska begrepp. Rainen till denan frarnstiillning f r h tjusarkonungens tidehvarf utgol-es af de enkla iinska forhAllasden, i hvilka forfattaren liiter beriitfelseas bAda ' hnfvadpersoser efter femtio iir Aterfinna Iivizrai~dra .pii den gamla fbrfallna herrgctrden 12antdryla. Omgifningen verlrar hiir stisom en rustilr ram lrring ett fint pastellportriitt. I beri %ttelsea ' i i. ~ inflgtczd en liten ~ ~ a c k e 11.iirlel.rshistori: 1. r. Det andrn af. dessa haftem, det feinte, i~melliiller flere sin3rre beriittelser och nppsater, hvillrs nog biist torde uppfattas af adre. Detta giiller siirsliildt om berattelsen, &gt;) R~.nsla ntan aamn)), hvilken skildrcir forhBllandet inellan Dilichel Angelo oc11 Vittoria Colonna. Under titeln: &gt;) Om och ur det fordolda)) bar forfattaren s a d a t en ~nangd esempel pti sm3i barn! slrogens vilddjui:. 0111 btida desse hiiftea torde iilc~n k i ~ n n a siign, att de friiinst 1iin: pa sig fijr Bldre, l~vjlket ju icke hindrai., ' a t t forsigkolninen ocll poetislrt anlagd nngclom lran ined noja ocli gagn ' l&amp;sa dem.
Han tyckes nemligen medgifva , att ett stadgadt myntvärde är nödvändigt för de förbättrade creditförhållanden, de privata låneanstalter, som han förebrår sista realisationsbeslut att hafva lemnat ur sigte; men, emedan dessa förbättringar, som under närvarande förhållanden icke kunnat uppkomma, Dea 20 Februarii f. m. 21 nu icke finnas, tillstyrker han förblifvandet vid hvad som är. Hvad en annan värd talare beträffar, så hade jag helst önskat att ej behöfva upptaga hans yttrande, då jag ej älskar upplifvandet af ganda tvister, och för egen del icke fruktår undersökningen, huruvida alla bemödanden inom mili förmåga blifvit använda att motsvara det förtroende, 11. St. (i inledningen till Banco-reglementef) satt till, ”rådigheten, omtankan och nitet” hos mig såsom Banco-fullmägtig, att derpå grunda ”tillförsigten, att de Välgörande ”påföljder, sorn med realisationsbeslutet varit åsvftade, skul”le i verkligheten ernås, samt af möjligen mötande svårig”heter och tillfälliga oföresedda hinder ej hämmas eller omintetgöras. Men då nu samme värde talare, hvilken såsom Revisor, med skyldighet att tillse efterlefnaden af R. St:s beslut och deribland af ”lagarna angående myntbestämningen och för R. St:s Bank” föreskrifvit FuIImägtige att anse såsom vilkorligt budet skall i frågan om fullbordandet af alla förberedande åtgärder till silfvervexlingen, men deremot till ovilkorligt lagbud upphöjt egna, ensidiga, i reglementet onämnda vilkor för sättet af dennä fullbordan; då denne talare nu för andra gången yrkat den sats, att, emedan man ej var färdig vid 1831 års slut till siIfverutvex 1 ingens början, lagbudet derom upphört. Utan att ingå i omdöme öfver det bidrag till kännedomen af den värde talarens sätt att förstå ett Revisors-uppdrag, sorn denna bekännelse lemnar, vill jag endast erinra, att hvarken myntbestämningslagen eller något Ständernas beslut bestämmer dagen, då silfvervexlingen skulle börja.