Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln, som godkänt Utskottets i 2:dra och 6:te punkterna gjorda förslag och i anledning af Utskottets framställning i 4:de punkten öfverlemnat åt Riddarhus-direktionen att bestämma, huruvida någon del af Riddarhusarkivets samlingar må till riksdagsarkivets och bibliothekets ökande och kompletterande kunna aflåtas, har deremot till Utskottet återremitterat de i Usta, 3:dje och 5:te punkterna gjorda framställningar. Då emellertid Utskottets i sistberörda punkter gjorda förslag äro af de tre öfriga Riks-Stånden bifallna, lärer Ridderskapet och Adelns återremiss deraf icke kunna till någon åtgärd föranleda. Stockholm den 15 Maj 1866. Bih. till R. St. Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Maj 1866, kl. 10 f. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Majds nådiga Proposition, angående ytterligare förlängning i den för uppmuddring af Ystads hamn bestämda arbetstid. (R. Å.) Vid 1853—1854 års riksdag anvisade Rikets Ständer för uppmuddring af hamnen vid Ystad en summa af 60,000 R:dr Banko, att utgå med 20,000 R:dr såsom anslag utan återbetalningsskyldigliet och 40,000 R:dr såsom lån, under vilkor, bland annat, att staden förbunde sig att ansvara för arbetets fullbordande inom fem år; och blef derefter mellan Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader, å Kronans vägnar, samt Hamn-direktionen i Ystad kontrakt afslutadt, hvarigenom vederbörande förbundo sig att under loppet af September månad 1855 påbörja och till den 1 September 1860 fullborda detta muddringsarbete. Till följd af oförutsedda hinder och svårigheter medhanns likväl icke arbetet inom den sålunda bestämda terininen. Hamn-direktionen ingick derföre till Kongl. Majit med underdånig ansökning om fem års förlängning i den för arbetets fullbordande föreskrifna tid. Denna ansökning öfverlemnades till pröfning af Rikets Ständer, som funno skäligt medgifva den begärda förlängningen och bestämde tiden för arbetets fullbordande till den 1 September 1865.
Ehuru Utskottets pluralitet helt och hållet afstyrkt bifall till Kongl. Maj:ts förslag, hafva likväl åtskillige af dess ledamöter icke varit obenågne att framdraga jernbanan till Stadsgården, antingen för att för alltid der förlägga en bangård för den södra trafiken, eller såsom en förment början till en blifvande förening med den norra stambanan öfver Clara, fastän denna sednare åsigt lyckligtvis föll för en betydligt 96 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. större majoritet ån Kongl. Maj:ts förslag. Nu torde det med lätthet inses att om vid denna riksdag medel endast skulle anslås till att framdraga jernbanan till Stadsgården och till anläggande af ytterligare en provisorisk station inom Stockholm, med detsamma jemväl all tanke på en hangårds anläggande vid Clara sjö och de norra och södra jernbanornas förening derstädes, åtminstone för den närmaste mansåldern, måste öfver gifvas. Man måste nemligen icke förglömma, att om den vestra banan nu stadnar uti Stadsgården, och den norra på Ladugårdslandet, följaktligen omedelbart kommer att påbörjas och innan nästa riksdag, om äfven med stora kostnader, fullbordas, i afseende hvarå bör i förbigående anmärkas, att något kostnadsförslag för denna bangård icke finnes uppråttadt, det äfven kan för alldeles gifvet antagas, att Rikets Ständer, sedan de anslagit nödige medel till båda dessa bangårdars anläggande, hvardera med betydliga kostnader, hädanefter icke låra finnas benägna att bevilja anslag till ytterligare en bangårds byggande eller ens till banans dragande öfver Clara, hvartill kommer att, äfven om så lyckligt inträffade, denna sammanbindning då komme att erfordra betydligt större summor ån nu. Man må således icke vara blind derför att de, som påyrka banans nedförande till Stadsgården, endast såsom en förment förberedelse till en bangårds förläggande vid Clara, i sjelfva verket aldrig vilja eller ens kunna föra den längre, hvaraf således blefve en följd att bangården för all framtid komme att stadna uti Stadsgården och att de norra och södra stambanorna aldrig, eller åtminstone först uti en aflägsen framtid, blefve med hvarandra förenade.
Yid föredragningen häraf inför Kongl. Maj:t i StatsRådet den 28 Oktober 1834, instämde Konungens Rådgifvare uti de åsigter i sak, som lågo till grund för dessa Rikets Ständers underdåniga framställningar; men då de derjemte innehöllo föreskrifter, som endast Grundlagarne kunde lemna, inskränktes rådslagen i följd häraf till sådane iakttaganden, som öfverensstämde med bevarandet af Kongl. Maj:ts grundlagsenliga rätt. Emot dessa rådgifvandeåtgärder hade väl icke bordt förväntas anmärkningar efter 106 § Regeringsformen och derpå följande ansvarspåståenden, emedan bägge delarne synas ligga utom den af Grundlagarne derför öppnade rätt; men om än man för ett ögonblick ville antaga, att Rikets Ständers här omförmälda förbud i afseende på besparingarnes anvisande till löner på ordinarie Stat egde kraft af Grundlagsstadgande, förekommer härvid den omständigheten, att anvisningar af denna tillgång till lön å ordinarie Stat icke egt rum, enär det af Kongl. Maj:t till Rikets Ständers pröfning 1834 framlagde förslag till nya ordinarie Stater för de Embetsverk, hvarom här är fråga och hvarför dessa föreslagne lönbelopp skulle å behörig Statstitel uppföras, ingalunda blef antaget. Den gamla ordinarie Staten måste derföre bibehållas, ty Grundlagarne tillåta endast ordinarie Staters tillkomst, sedan Rikets Ständer pröfvat de af Kongl. Maj:t derför uppgifne behof och antagit det förslag till stat för dem, som blifvit Ständerna för detta ändamål förelagdt, och de extra lönefyllnader och arfvoden, som till berörde Embetsverk utgått från ofvannämnde tid, utöfver det belopp sistnämnde Stat utsätter, hafva, till följd af Kongl. Maj:ts vederbörande meddelade beslut, utgått af besparingarne och således icke ökat den för ordinarie Staten fastställde utgiftssumman — ett förhållande, som, på sätt i förklaringarne ådagalägges, äfven inträffar med den högre Presidentslönen i Kongl. KammarRätten, ehuru densamma ej utgått af besparingarne utan af Rikets Ständers anslag för den gamla ordinarie Staten.
Men då utbröt den förfärliga farsot, som ödelade vårt land de sednaste åren af det förflutna århundradet, sedan missvext och hungersnöd förut härjat till den grad, att för farsoten intet syntes qvar att taga. Min mor föll ett offer för pesten. Gråtande vandrade jag ur vår ringa boning, för att söka hjelp hos någon af grannarne. Jag gick från gård till gård. Döde eller med döden kämpande mötte mig i alla hem, förtviflans stelhet hade gripit de få öfverlefvande, eländet var för stort, för att någon skulle bekymrat sig om andra. Jag återvände slutligen hem ensam, utan råd, utan tröst eller hjelp, och låg tvenne dagar gråtande öfver min mors lik. Slutligen började hungern plåga mig. Litet bröd som funnits hade jag under dessa dagar småningom förtärt; ett barn glömmer ej hungern för sorgen. Åter gick jag ut. Ett stycke från hemmet mötte jag en blek, afmagrad gestalt, det var värden från vår närmaste granngård. För honom klagade jag min nöd. „Gosse,“ svarade han mig, „Gud har skickat dig till mig. Mitt hemman är öde, alla äro döda, jag ensam är qvar, kom med mig!“ „Han vårdade mig som en far, och sålunda blef jag, ättlingen af en af våra äldsta adliga ätter, en verklig finne, en man af folket, i stället för en svensk, sådan vår adel mer och mer älskat att vara. Men detta sorglösa lif blef alltför kort. Väl hade vi länge hört huru kriget brann i andra delar af landet, men i vår nejd kände vi tyngst det krig, som fördes i aflägsna länder. Några få tusen man fingo gå ut till Finlands försvar, under det att inom några år endast från denna del af landet ett halft hundra tusental utskrefs, för att skickas till krig på fremmande jord. En ny utskrifning påbjöds strax efter det pesten ånyo anställt förfärliga härjningar. Nu voro ej ens hemmansägare frikallade. Min fosterfar jemte flere hundrade husbönder togos till soldater, och så lemnades äfven det hemman, der jag uppvuxit, öde, såsom åtminstone halfva antalet af alla de öfriga i landet.
» Nu ska vi söka ut en treflig vrå åt oss, » sade han, » och bjuda till a t t inte ha allt för tråkigt. » » Vi kanske kan få ett litet kotteri, » föreslog Elsa lifligt. » Åh nej, » nästan bad han, » låt oss slippa det. Jag skall vara så litet banal som möjligt, » tillade han hälft ironiskt. Och de fingo ett litet fridfullt hörn i den stora matsalen, där det brusade af röster, klang af skratt och skramlade med silfver och porslin. Elsa hade tagit handsken af sig och vårdslöst lagt den på bordet utan att draga ut den. En sådan liten barnhand med korta fingrar, kapten Eeuter såg länge med ett egendomligt uttryck på den lilla hvita tingesten, hvilken låg där så sällsamt lefvande i samma form som fem lifliga fingrar nyss krupit ur den. Elsa var ingen svår bordsdam a t t underhålla; hon pratade om sitt studielif i Upsala, om den resa hon på sommaren företagit till England och om sitt hem. Kapten Reuter rycktes med; han lutade sig emot henne, berättade lustiga historier från Karlberg och mindes så plötsligt, a t t han för många år sedan varit i Köln. Det var gulnade blad ur sitt memorandum han drog fram, men det var som de fått lif och färg på nytt, när han mötte det intresserade uttrycket i Elsas ansikte. Hon hade skjutit tallriken ifrån sig och satt med de bara armarne mellan händerna, som näi ett barn lyssnar till sagor. Efter supén lät hon honom servera sig kaffe och en cigarett. » Åh, hvad jag godtar mig, » utbrast hon belåten, där hon satt, uppkrupen i ett soffhörn och blåste ut små l ä t t a rökringar från cigaretten. Kapten Keuter hade tagit en stol och satt midt emot henne. Han lekte med hennes lilla handske, som hon glömt ute i matsalen och som han därför tagit till vara. » Vet fröken hvad, jag har aldrig så tydligt som i afton förstått Andersens saga om den » Uartige Dreng », sade han skämtande, men allvaret skymtade nästan tungsint fram. » Den gamle Poet är jag. » » Gammal! Man har sagt mig — » hon tystnade.
Hos dessa menniskor stannade de fyra skeppsbrutna hela vintern och hade det temligen godt. När vädret tillät det, voro de samojederna behjelpliga att fånga säl, och vid oväder fördrefvo de tiden så godt de kunde, hvaremot samojederna då gerna sysselsatte sig med att spela kort eller dam. För att undgå skörbjugg, rörde sig samojederna ofta i fria luften och åto renköttet dels kokadt, dels rått, samt drucko blodet. De bodde i huset till fram i mars, då de af brist på bränsle måste sönderhugga det. I stället flyttade man då in i ett tält af renskinn. Dessa samojeder tyckas till namnet varit kristna, ehuru de måtte haft högst besynnerliga begrepp om sin nya gud. När de t.ex. sågo en säl, men icke träffade den med sitt skott, sköto de mot solen, emedan de trodde, att guden var vredgad på dem. De lefde i ett slags äktenskap, men om mannen blef ovän med hustrun eller ledsnade på henne, kunde han taga en annan; ur hade de icke, men hade dock någorlunda väl reda på tiden med hjelp af stjernorna och solen; i stället för almanacka begagnade de ett trästycke, hvari de för hvarje dag skuro ett hak. Ehuru de emellanåt trätte och hotade hvarandra, voro de dock i det hela fredliga och fogliga samt visade mycken godhet mot de fyra skeppsbrutna, hvilka de försågo med varma skinnkläder och hela tiden med en efter omständigheterna riklig föda, så att desse icke ledo någon nöd. Ole Andreas Olsen och Henrik Nilsen hade, då de i snöyran skildes från kälkpartiet, hvardera ¼ kilogram kött och sina gevär, men ingenting vidare. Någon fångst lyckades det dem icke att göra, och ehuru de icke voro mycket långt från huset, behöfde de dock 3½ dygn, innan det lyckades dem att komma tillbaka dit. Emellertid hade äfven dessa båda olyckskamrater blifvit skilda åt. Henrik Nilsen fann först huset, tände upp eld, stekte och åt några stycken räfkött, som lågo qvar.
Då vi om morgonen den 6 okt. för en liten stund stannade vid ett större värdshus invid vägen, sågo vi, att ett halft dussin unga bondflickor afslutade sin toilett på värdshusgården. I förbigående må nämnas, att en japansk bondflicka, såsom flickor i allmänhet, kan vara antingen ful eller vacker, men att hon oftast är, hvad man ej alltid kan säga om bondflickorna hos oss, renlig och af ett intagande väsende. Vid en på gården belägen vattenledning tvättade de sig, slätade sitt konstigt upplagda, men af den japanska sofkudden föga rubbade hår och skurade sina bländande hvita tänder. Vid tvättningen användes ej tvål, utan en med kli fyld bomullspåse. Tänderna skurades med en träpinne, hvars ena ända var genom bultning förvandlad till en borstlik samling af trätågor. Tandpulvret bestod af finrifna snäckskal och koraller samt var förvaradt i små nätta trädosor, hvilka jemte tandborstar och små fyrkantiga bundtar af ett mycket starkt och billigt papper, alltsammans tydligen afsedt för böndernas behof, såldes för en obetydlighet i de flesta af de otaliga salubodarne längs landsvägen. Sådana högvisa förordningar, som förr i Europa försvårade landthandeln och ofta tvungo landtmannen att taga en motion till närmaste stad för att köpa några hästsöm eller en rulle tråd, tyckas nämligen ej finnas i Japan, hvarför äfven de flesta vid landsväg boende bönder söka en biförtjenst i handel med smärre för allmogen nödiga och angenäma saker. Uppträden af det nämnda slaget hade vi sett så många gånger förut, att det denna gång ej skulle hafva ådragit sig någon vidare uppmärksamhet från vår sida, så vida vi ej derigenom fått en erinran om, att äfven vi måste sköta vårt yttre, innan vi kunde intåga i Japans hufvudstad. Vi framtogo derför från vagnen våra korgar med linne, rakdon och tvättsaker, slogo oss ned omkring den vattenledning, vid hvilken flickorna stodo, samt började genast att tvätta och raka oss. Nu blef det allmän uppståndelse.
Man har upptecknat sifferuppgifter från de olika valdistrikterne, uppsatt dem uti vanliga aritmetiska tal och till qvot erhållit — förslagets förkastlighet. Men man har, enligt mitt förmenande, dervid begått det väsendtliga misstag, att förbise, att man vid en dylik beräkning icke har att göra med döda, utan med lefvande siffror, der hvarje enhet får olika valör efter graden af snille, talanger, praktiskt förstånd, samt moraliska och intellektuela egenskaper, hvarigenom enheten stundom blir lika med hundra, tusen, ja tio tusen och tvärtom. Derföre har detta sätt att aå tillväga, åtminstone för mig, saknat all bevisande kraft. Såsom ett af de vigtigaste skälen att icke antaga det hvilande representations-förslaget, har man åberopat farorna af penningens för stora inflytande. Ja, Mine Hrr! penningen är verkligen en makt, och jag kan gerna tillägga, en af de kraftigaste häfstängerna inom ett samhälle. Så har det varit, så är det, och så skall det sannolikt blifva i evärdeliga tider. Nekas kan icke heller, att denna makt har blifvit och framdeles kan blifva missbrukad. Men lika öfvertvgad är jag, att dess mäktiga inflytande på alla samhällsförhållanden icke kan inskränkas genom hvilka lagparagrafer som helst. Jag vet blott en makt, som är ännu starkare och som ensam kan beherrska densamma, och det är intelligensen. Derföre, i samma mån kunskaper, bildning och allmänt vetande sprida sitt ljus och intränga i nationens innersta merg och kärna, skall penningen förlora sin hotande kraft och blifva hvad den endast bör vara, ett medel till ett idogt folks framåtskridande på civilisationens bana. Hvad är det för öfrigt, om vi vilja vara rätt uppriktiga, som ytterst legat till grund för, eller åtminstone bidragit till R. o. Ad:s mäktiga inflytande på fosterlandets öden, om icke penningen? Icke har det ensamt varit de lysande namnen, de stora, vördnadsbjudande minnena, som förmått skänka R. o. Ad. den vigt i rådslagen och bibehålla den sekelgamla rättigheten att så väsendtligt ingripa i hela nationens vigtigaste angelägenheter.
Ja nog är mycket nu annorlunda än for 14 år sen; men så tyckte också sjelfve Bismarck då han var vid Strindbergs ålder och &lt;lå blickade tillbaka mot begynnelsen af sin bana De ord, som han då nedskref, skulle måhända Strindberg nu kunna göra till sina, Det skadar ej att anfcra dem, de lyda så här: » Huru har ej min verldsåskådning på de fjorton åren genomgått måbga förvandlingar, af hvilka jag alltid hållit den sista för den rätta; huru mycket är mig icke nu litet, som förr tycktes mig stort, huru mycket nu ärevördigt, som jag då bespottade. Huru månget löf torde icke i vår inre människa grönska, beskugga, susa och värdelöst forsvinna, innan nya 14 år gått till ända ». — Ja, när de 14 åren gått till ända då hade Bismarck börjat sina tag med » blod och järn », och Strindberg börjat taga de första fjäten på sin bana som skriftställare. Nya 14 år hafva sedan dess gått till ända, och det Bismarck-välde, hvar-öfver Strindberg klagar, synes ju nu också med dem hafva förgått I uppsatsen Om modemt drama och modem teater proklamerar förf. » naturalismens drama », hvilket på sin blif-vande utvecklingsbana kommer att &gt;räkna Zolas Therése Raquin som första milstolpen och därbredvid satte året 1873 ». Den dramatiska kraftens förenkling och koncentrering framhåller han här som ett oeftergifligt postulat. Prof-bitar i den vägen äro de tre dramatiska styckena Fordrings-egare, Paria och Samum. De gifva intrycket af ett till-bakasprång till Aeskylos och den antika ödestragedien, men ett tillbakasprång för att » taga sats » framåt i fullt modern riktning. Icke är det väl alldeles nödvändigt, att man vid detta » djupa gräfvandet i människosjälen », alltid skall träffa på sådana afgrundsdjup, som förf. i de nämnda tre situa-tionsstyckena velat afslöja.
Hvem skall väl förverkliga dina drömmar om rikedom? – Alltid blir det väl någon. Det knackade på dörren. En gosse lemnade Nora en biljett. Hon ryckte på axlarne och räckte Arnold biljetten: – Se der en att börja med! Och der kan du äfven se hvad verlden tänker om min dygd. Gossen affärdade hon med orden: – Du kan gå. Det behöfs ej något svar. Arnold var blek och häftigt upprörd. – Och sådant här tål du! Du blir inte ond öfver en så hänsynslös oförskämdhet. Nora genomögnade hastigt biljetten, som innehöll en invit till maskeraden följande dag, kostym, vagn, biljett och supé erbjöd sig brefskrifvaren att bekosta. Derpå vände hon sig med ett egendomligt leende till Arnold. – Hvarför skulle jag bli ond? Jag är van vid sådant. Baron Fagerhjelm är rik och vacker. – Se så, ingen svartsjuka nu! – Han värderar min dygd till en maskeradbiljett och en supé eller sammanlagdt femtio kronor. Nå, det är då billigt åtminstone. – Den oförskämde slyngeln! O, om jag hade honom här! – Inga dumheter och intet slags förmynderskap för mig. – Nå, tänker du gå? – Ja, om det roar mig i morgon. Jag är min egen herre och gör hvad som faller mig in. – Men med denne Fagerhjelm! – Känner du honom? – Jag vet att hans broder förslösade sin hela förmögenhet på spel och qvinnor. Det berättas också, att han på mindre honett sätt skaffade sig medel för att underhålla en varietésångerska. – Hans broder? Är denne lik honom, då är han min man. – Tala inte så, Nora! – En förmögenhet för dens fötter, som man älskar! – Du gör mig förtviflad. Ja, du har rätt, du är i stånd till allt för att nå ditt mål. Du tycks fordra allt, blott icke kärlek. – Du misstar dig, min vän. Jag fordrar tvärt om en omätlig kärlek.
Nej, gör slut på det här lekverket, som du nu kan ha pröfvat nog. Far i stället till kofferdis, så blir du snart din egen: det menar jag skall icke anstå dig illa.” ”Då måste far bygga mig ett fartyg – sådant vill det till att ha i sigte, om jag just nu skall tänka på skilsmässan mellan mig och kronflaggen.” ”Kronflaggen – kronflaggen, kantänka ... bara högmod! Det var mor som satte de der grillerna i hufvudet på dig från början. Jaja, Greta, min vän, du har alltid varit stolt i själen. Derom vittnade tillräckligt den röda silkesduken, som du aldrig ville erkänna var min, fastän du vet det lika säkert som jag ... nå, det hör ej hit ... Men det gick ej an för unga herrn att helt simpelt gå samma väg som far och farfar: epåletterna och stickerten lekte i hågen ... Nog nu, som sagdt, med lekverk! Gossen skulle bli gamla karlen, innan han hunne upp till officer, och att kanske i all sin tid gå som underofficer, när han väl hunnit dit, dertill är han, menar jag, för god.” ”Men hörde du far hvad Paul svarade? Han talte om fartyg.” ”Ja, på det löftet hänger det!” bifogade unga Paul modigt. ”Ingen byggde något fartyg åt mig, gosse – och icke tar jag brödet ur munnen på mina gamla skeppare för att rikta unga pojken. Jag arbetade mig upp, det var ordet ... Men i alla fall är det min mening – det vet du mor – att bygga en ny skonert, som skall uppkallas efter äldste son och yngsta dottern. Och vill du, Paul, gå mina vägar, en simpel ärlig mans, som nog kan ge kronans karlar en kaka bröd, men icke begär en kaka bröd igen af kronan, så tör det väl hända att du om några år får föra skonerten Emilie-Johanna.” ”Topp då, far!
Jag vill lemna derhän, om 1789 års bref, såsom tillkommet före vårt närvar, statsskick, möjligen må anses 85 Den 8 September. böra qvarstå, ehuru det aldrig kan blifva rättvist, att theatrarna i landsorten skola bidraga till theatern i Stockholm; men 1831 års bref, ett bref, sorn ålägger landsortstheatrarna att bidraga till K. Hofcapellet, är en fullkomligt rättsvidrig handling. Stark fråga uppstod jemväl i IJtsk., om icke anmärkn:sanledntmg i ämnet borde i Constit.Utsk. väckas; och denna fråga förföll med endast en knapp pluralitet. Här är endast fråga om att återföra ett olagligt förhållande till ett lagligt. Den Svenska artisten måtte väl icke vara mera utesluten från den Svenska lagens beskydd, än hvarje annan medborgare; och dessa kunna icke beskattas genom några Konungabref. Med utländska artister är förhållandet icke detsamma; men Utsk. har dock funnit lämpligt, att de afgifter, som på den ifrågavar. vägen kunna inflyta, lämpligast borde tillkomma de eommuner, hvarifrån den förtjenst utgått, deraf skatten Ingés. Att, såsom Gr. Mörner, från någon grundsats söka skäl att beskatta*, den ena theatern eller det ena konstyrket för samma yrkes skull på ett annat ställe, kan jag omöjligt godkänna. Jag yrkar bifall till Utskts förslag. IJr von Hartmansdorff: Då jag yttrade mig emot lista punkten af Utsk:s förslag, antydde jag, att lika säkert, som nämnde förslag verkade till förstöring af vår scen, lika säkert skulle detta sista förslag stärka samma verkan. Vi komma nu till denna sednare omständigheten. Jag får dervid först förklara, alt jag anser åtskiljandet af capell och theater vara alldeles olämpligt. Af ett capell, som icke dagligen öfvas i större stycken, lärer aldrig kunna förväntas några produeter af verkligt musikaliskt värde. Deremot ser man nu, att män, som hedra Svenska namnet, som gifvit musik åt Frithiof, m. m. tillhöra capellet; men derföre är det ock nödigt, att de pensioneras på sin ålderdom, så att de icke under sin verksamhetstid behöfva frukta en framtid af armod.