Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag har ej heller förut vågat säga något, men nu — öfverraskningen — Ingeborg, säg, att du också älskar mig och vill blifva min hustru! » Hon kunde knapt andas, och icke för sitt lif fick hon fram ett ord. Men en ångest pjjjjVad Teater och musik. Kungl. Operan. I nästa vecka återupptages Andreas Hallens opera » Harald Viking ». Inga ofrankerade försändelser lösas. att hon nu genom sin eländiga obeslutsamhet skulle kunna förspilla sitt lifs lycka grep henne, och utan att besinna sig slog hon armarne om hans hals och brast i gråt. Han förstod henne och lät henne gråta ut, smekte hennes vackra hår och kysste lätt hennes panna, och efter några ögonblick lyfte hon upp sitt tårsköljda, glädjestrålande anlete och sade ömt och blygt sitt ja till hans bön. » Men hvar är mamma? » frågade han, ifrig att få dela med sig af sin glädje. Med några ord berättade nu Ingeborg, huru ängsliga de alla varit, och huru de begifvit sig ut att söka honom. Förundrad såg han och hörde på henne. Hon talade raskt och lifligt, och hennes ögon glänste. Stelheten var försvunnen, och det fina ansigtet var nä- stan skönt, ty nu hade det kommit uttryck deri. Hon såg hans förundran. » Jag är som en ny menniska, » sade hon och log. » Det är som om några hårda band omkring hjertat nu bade brustit — jag vet inte, huru det är, men jag känner mig så fri, så stark — » » Så sjelfständig, » ifylde haD. » Det kan hända, » sade hon leeende, &gt; men nu — nu kommer någon! » Det var Marie, trött och uppgifven. » Äh, der är han ju! » utropade hon och kastade sig om brödrens hals. » Du stygge, älskade Algot, som gjort oss alla så ängsliga! Hvar i all verlden har du hållit hus? » » Jag följde med skolläraren, herr Berndtson, du vet, han, som är så godt som blind, sedan solen gått ned — » » Hönsblind, » af bröt Maria, och nu kunde hon redan skratta. » Kalla det hvad du vill.
Icke var det underligt att salig drottningen Kathrina häraf drack lika gerna, som hennes herre, högst salig Hans Majestät, konung Johan.” ”Goda Anna, jag ber dig”, sade Siri, ”låt mig bära in ölet.” Anna var högst nyfiken att få titta in i hertigens rum, så att hon gerna hade åtlydt befallningen att uppbära ölet, men när hon såg på Sigrid och varsnade den ångest, hvarmed denna bad att få aflösa henne i tjensten, så svarade hon: ”Gu signe er, jungfru. Nog hade jag gerna gått sjelf, men så J ser ut, har väl ingen hjerta att neka er, som alltid är så färdig att göra en hvar till nöjes. Men kannan är tung för en sån liten fin hand, må hon veta, jungfru.” Sigrid grep ifrigt kannan och följde efter tjenaren, utan att hvarken denne eller postkarlen gjorde någon anmärkning. Så snart hon inträdt i rummet, befriade tjenaren henne från sin börda, och väntade att hon skulle bege sig bort, sedan hon, som han trodde, fått tillfredsställa sin nyfikenhet. Men i dess ställe pekade Sigrid på en dörr vid hvilken stod en annan tjenare och frågade: ”Är Hans Fursteliga nåde der?” ”Tyst, tyst! Der äro herrar, och i rummet der innanföre är hertigen sjelf. Nu måste ni gå bort, att ingen kommer och träffar er här.” Sigrid stod qvar, betänkande huru hon skulle kunna ställa till, för att slippa in till hertigen. Tjenaren uppmanade henne allt ifrigare att bege sig bort, och var högst förlägen då hon ej åtlydde honom. Att åstadkomma något buller, vågade han alldeles icke. Härunder öppnades den inre dörren och en gammal herre utträdde. Hans undersättsiga figur rördes fram åt golfvet med bastanta steg och något krökta knän. Hen mörke, barske mannen syntes icke mycket kunna väcka Sigrids förhoppningar om hjelp, men i blicken låg dock något vänligt och frimodigt.
Det heter nemligen: ”Varder man af annan med våld eller hot sä ölverfallen, att lara är för lif eller helsa", o. s. v. Hvad här bör förstås med ordet helsa är emellertid allt för tvifvelaktigt samt lemnar lätt rum för en inskränktare tolkning af samma ord, än som måhända dermed varit afsedd, och denna farhåga är, enligt Rikets Ständers åsigt, så mycket mera grundad, som derefter tillägges: ”eller sker våld eller hot för alt någon till otukt tvinga," hvaraf tydligen följer, att försök till våldtägt, eller annat i afseende å farans vidd dermed jemförligt våld, ej i allmänhet skulle anses få innebära fara för helsa; ty i sådant fall hade tillägget varit öfverflödigt. Att åter taga ordet helsa i den bemärkelse som skulle detsamma icke afse det kroppsliga välbefinnandet eller den personliga friden för tillfället, utan endast motsatsen af en verklig, längre eller kortare lid fortfarande sjukdom, stöde i strid med den allmänna billighetskänslan Expeditions-tJukottets Förslag till anderd. Skrifvelse N:u 175. 135 och skulle ofta görn nödvärnsrälten betydelselös, enär den öfverfallne sällan kunde veta vid hvilket moment af våldet detta antoge en för helsan vådlig rigtning. En annan oegentlighet i förevarande § innebär uttrycket ”olofligen beröfva någon hans frihet”, hvilket uttryck Rikets Ständer derföre ansett böra förtydligas, och har af denna anledning, samt då de sista orden i §, ”der man ej sträckt värnet längre än till farans a/värjande nödigt var”, med afseende å innehållet af 58 § funnits öfverflödiga, 55 § erhållit följande lydelse: ”Varder man af annan öfverlällen med våld eller hot. som innebär trängande fara; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör.”
In fidem Protocolli, A, G. Silverstolpe. Dea 2g Juli e. m. *34» Fredagen den 28 Juli. Plenum kl. 9 om aftonen. Upplästes och lades på Bordet följande 2:ne från BancoUtskottet inkomna Memorial: 1:0 Af den 26 Juli, angående regleringen af Discontrörelsen i Riket, sedan Privata Delägares Octrojer till ända gått. öro Af den 28 Juli, i anledning a£ Högloft. StatsUtskottets sednare Betänkande angående åtskilliga omständigheter, som äga sammanhang med Rikets penningeväsende. Upplästes ett Memorial från Bevillningsutskottet, af denna dag, hvaruti Utskottet, i afseende på hvad Hedervärda BondeStåndet yrkat, att i BevillningsFörordningen, i stallet för orden: Grufvchfelp och Man talskol, borde tecknas Grufvchjelp eller Mantalskol, föreslår den jemkning i melingen, att den, i likhet med år i8xö‘, projecterade redactionen af 5:te momentet, Hr följande lydelse: Allmogen i Herjea - *542 Den 03 Juli e. tn. dalen, den del deraf, inom Storn Köpparbergs Län, sorn utgör Grufvehjelp till Stora Kopparberget , eller Mantalskol, samt österoch Vester Dalds Fögderierna i samma Län, varde från Bevillning efter 1 \sta och 9.ulra Artiklarna till hälften frikallade, hvar jemte de, sam utan att deltaga i dessa onera, utgöra Grujvehjelp till Löfås Silfververk, samt den su kallade Kungsgårdshjelpen, så länge dessa onera fortfara, för en fjerdedel förskonas. Denna jemkning bleF, uppå aF Herr Grefven och LandtMarskalken gjord proposition, af HÖglofl. Ridderskapet och Adelö godkänd.
Astley stötte i häftigheten af sitt dåliga lynne opp fönstret med sådan fart, att en af dess rutor föll klingande i gatan. — Men för tusan Astley, hvad kommer åt dig? Du hade ju sjelf stält till den här lilla lyckade afskedsrispen, efter som du reser i morgon, för några utvalda vänner, hederliga präktiga pojkar allesammans, du har sjelf skaffat punschen och sjelf varit värd på det mest furstliga och nådiga sätt. — Tig, med det der utslitna gycklet! Ursäkta mig, men jag begriper, fan ta mig, icke, hvarför du är missnöjd; jag tyckte, alltsammans var innerligen trefligt, den Bodin är för rolig med sina historier, och hans ständigt rökande lerpipa gör, att man icke känner lukten af hans alltid våta skor, och hur kan du finna torfven i kaminen obehaglig? Jag för min del är rent af förtjust i torfrök, den påminner mig om löfbuskarna och svedjefallen i mitt fattiga Småland. — Ja visst, och i fall Bodins tobak icke öfverskylde lukten af hans skor, så skulle du utan tvifvel finna surt läder ega en utsökt parfym, som förde ljufva känslor till ditt hjerta — sade Astley skrattande. — Du gör narr af mig. — Nej, men jag finner ständigt med ett slags nedslagenhet och kanske afund, att liksom planeten Saturnus är omgifven af hemlighetsfulla bälten, så måste du vara omgifven med en särskild atmosferisk ring, hvarigenom alla verldens obehag och ledsamheter brytas och förvandlas, innan de hinna fram till din uppfattning, då jag deremot finner obehag, plåga och missnöje i nästan alla de förhållanden, hvari jag af ödet blifvit försatt, jag längtar efter och begär tusen saker, som jag ständigt måste sakna, jag förbiser och föraktar hvad jag har i verkligheten, för att titta upp i molnen efter en inbillad lycka. — Men det der är ju galenskaper. — Ja, tusen gånger ja, det är galenskaper, jag en fattig student, utan slägt, utan fädernesland, utan far, med ett namn som .. som är min mors, jag är högmodig, äregirig, törstande efter rikedom, rang och makt. Ah, hvilken dårskap!
Adlersparre, behjartat, pti samma glng de visat, att foretagsamhet och darsduglighet hos vtirt kon viil kan forenas med konstniirlig sans och ideel nppf attning. Hmdarbetets viinner kan nu efter en 20-&amp;rig tiUvaro (foreningen stiftades den 11 maj 1877) sk %da tillbaka pti en lysande rad af segrar och framghgar. Som den sista men ej minsta af dessa kunna vi rakna sommarens stora snccks pB Konstoch industriutstdhingen, dar foreningens utsokta samling af textilforemiU ej blott erofrat guldmedaljer, utan varit for konstkannaren och hemslojdens. sanna vanner ett trosterikt bevis for att handaslojden i vHrt land stHr under en lika insiktsfull son1 af konstn5i.rlig uppfa.ttning besjalad ledning Forenirigen utofvar en dubbel verksamhet, dels i sin egenskap a£ undervisningsanstalt och konstskola p i det textila omridet, dels sHsom en a.ff ar, hvilken tillhandahHller allmiinheten de vaclrra prof ven pH sin konstskicldighet. Handarhetets v b n e r s praktiga utstdhingslokal i Stockholm och de smakfulla arbeten, som darifrfin utgHtt, aro ofver hela landet tillracldigt kanda for att har tarfva en narmare beskrifning. Den insats soln foreningen gjort till hojande af den textila grenen c1.f v&amp;r konstindustri fir afven sB allmant erkand, att ingen tor bestrida densanma 118 detta omrHde den forsta platsen. Frokept Sojia Gisberg, en af f oreningens verksammaste medlemmar och arbetande krafter, stHr p % konferensprogramet a.ntecknad for ett foredrag rijrcande)) Handarbetets vanners verksamhets.
De handlingar, som af parter vid domstolar presenteras, äro af 2;ne slag: antingen sådana, hvartill, enligt LagUtsk:s vid sista riksdag gifna definition, hufvudskrift är hos vederbör, embetsmyndigheter att tillgå, d. v. s. egentligen endast underrätternas protocoll i målet, eller ock sådana enskilda handlingar, som parter förete, för att dermed styrka sin talan, såsom testamenten, arfskiften, eontraeter, bouppteckningar m. fl. vigtiga documenter. LagUtsk. och R. St. vid sisla riksdagen tillstyrkte dock endast återlemnande af sådana handlingar, som finnas att tillgå i hufvudskrift hos vederbör. embetsmyndigheter, och Hr Hjerta har endast begärt, att den då af R. St. gjorda und. framställningen måtte förnyas, och fråga är således blott om sådana handlingar, hvilka för parterna äro af ingen vigt att behålla och förvara, och sora de ofta löst allenast för att inlemna i högre instansen, der de erfordras för målets pröfning, och hvarest parten, i händelse lian är intresserad af att behålla hufvudskriften, kan ingifva behörigen styrkt afskrift deraf. Å andra sidan skulle deremot stor olägenhet uppkomma deraf, att till öfverrätt inlemnade handlingar återlemnades, sedan målet blifvit pröfvadt och afgjordt, emedan för erhållande af nödiga upplysningar röride afgjorda mål, särdeles från en mera aflägsen tid, erfordras att aga tillgång till en complett act i målet, hvilken måste finnas hos den domstol, som sednast dömt i saken. Mål kunna nemi. förekomma af enahanda beskaffenhet med förut afgjorda, och parter kunna åberopa föregående domslut, i hvilka fall domaren beliöfver gå till acten, som måste vara complett, såvida erforderlig upplysning i förefallande särskilda omständigheter skall kunna erhållas. Enahanda är förhållandet i frågor om resningseller nådansökningar, som ofta inkomma till K. M., långt efter det målet blifvit slutligen afgjordt.
Hår år frågan om en besparing, och således har det icke varit ur vågen att niotio52^ Den. ir April e, m. nen, med afseende å en billig besparing, kornmit ifrån Ministären* Herr Grefve af Wetterstedt har ytterligare sagt, att det ej finnes nå« got, sorn föi binder Konungen att fästa afseende på Sina Rådgifvares framställningar. Jag kan ej dela denna tank», utan år fullkomligen Öfvert ygad derom, att intet nyttigt och godt kan af Ministéren .framställas, sorn ej fäster uppmärksamheten hos en vis Regent. I afseende på hvad Herr Grefven yttrat om min rättighet att anmäla den klandrade åtgärden hos Co risti .ntionsUt skott et, får jag förklara, att jag ej tror mitt anförande hafva gifvit anled-^- xiing till den förmodan, att jag ansett Ministerens förhållande \id detta tillfälle vara af dea natur, att ett direct åtal bord* i anledning deraf äga rum. Och härmed anser jag Herr Gref-r ve af Wetterstedt yttrande vara af mig be^- svaradt. Herr Grefven och Landt Marskalken erinrade, det öfver läggningen nu syntes afvika från det egentliga ämnet, hvarefter Herr Grefven och LandtMarjkalken låt upplåsa ett Memorial, som Grefve Gyllenborgr Johan Henning, inlemna!,. så lydande: (ÖSe Bilagan N:o 4.) Grefve von Schwerin: En vård Ledamot, Herr Grefve von Platen, har tiflkånnagifvit den önskan, att Ridderskapet och Adeln genast inåt, Den ii April e, ml 527 te afgöra frågan och ej återremittera Betänkandet. Jag åter vågar hoppas, att Ridderskåpet oell Adelnr tillåter äterremiss. Jag är öfvertygad att pluraliteten hellre' ser, att anslaget utgår såsom gård, ån på sätt StatsUtskottet föreslagit. Men härtill kommer afven ett annat skäl.
" Ja, jag vet inte rätt, men det retade mig så förskräckligt, att doktor Ivarsson sade att det var darwinism att låta dig resa. " " Darwinism? Är det något ondt i darwinismen? " " Visst inte! Nog trodde jag så en gång; men nu förstår jag, och det kan du tala om för din vän doktorn, att darwinismen är bra bara man ger den en liten tillsats af samvete. ' ' Om samskolan. @ edan några år står samskoletanken på dagordningen i den skandinaviska norden. Danmark har börjat tillämpa den i sina bästa folkhögskolor. Finland har upptagit den på enskildt initiativ i flera privatskolor. Norge har sedan några år med framgång tillämpat den genom att göra " komrnimeskoler " i några mindre städer, tillgängliga också för flickor. I Sverige upptogs tanken på samundervisning i vissa af statens skolor, förslagsvis af ett riksdagens utskott redan 1868. H r Ernst Beckman skildrade vid återkomsten från en längre studieresa i Förenta staterna samundervisningen i der rådande skolsystem och framhöll i lärorika och entusiastiska uppsatser den amerikanska samskolans stora fördelar. Kom så den så kallade " stora läroverkskomiten " 1882-84, men i motsats till hvad man kunnat vänta så väl af dess starkt reformatoriska tendenser som af riksdagens en gång tagna initiativ och af de fördelaktiga underrättelserna om det ainerikanska systemet, rörde komiten icke vid samskoletankeii. Deremot framstälde en af dess medlemmar, ledamoten af andra kammaren hr A. Hedin, år 1886 en motion om skrifvelse till K. M: t rörande flickors tillträde till statens elementarlaroverk för gossar. c Motionen afslogs men gaf anledning till ett diskussionsmöte, anordnadt af " Eöreningen för gift pinnas eganderätt ", hvarvid många kraftiga uttalanden till samskolans formån afgåfvos. Dagny hade då en uppsats i ämnet, skrifven af en entusiastisk vän af samundervisningen, men beledsagad af några varnande ord af red: n, som visserligen trodde samskoleideen innebära mycket godt, men likväl kräfva stor varsamhet i tillämpningen. Under tiden sammanträdde den af K. M: t utsedda flickskolekomiten.
Vid hon nu såg sig ut genom vind-ögat, och märkte det fagra skenet, blef hon högeligen förundrad, och sporde hvad detta månde vara för en sällsam glans; »icke lär det väl komma sig af solen som går ned?» ’Nej,’ svarade tärnan; ’det är visst inte af solen, utan det är den lilla vall-pigan, som sitter vid borga-grinden och spinner på så fager en gull-slända.’ Häraf blef drottningen mycket nyfiken, och steg genast upp, gick utför högan lofts bro, och kom till grinden der den lilla satt och spann. Som hon nu fick se den gyllene sländan, kände hon öfvermåttan god lust att ega den; ty hon var lika girig som hon var annars elak. Hon sade fördenskull: »hvad vill ett torpare-barn, som du är, med en sådan kostbarhet? Gif sländan åt mig, så skall du i stället få dig en ny vadmals-kjortel. Den kan du bättre behöfva.» ’Nej,’ svarade den lilla, ’inte gifver jag bort min gull-slända för en vadmals-kjortel, såsom du sade. Men jag vill föresätta dig ett annat vilkor.’ »Hvad då för ett vilkor?» Sporde drottningen, och var mycket ifrig. ’Jo,’ sade prinsessan, ’detta är mitt vilkor, att du skall få min gull-slända, om du låter mig sofva i natt hos din allerkäraste.’ Vid detta tal blef drottningen mörk i hyn, och såg på vallpigan med inte mycket blida ögon. Men såsom hon var väl förfaren i all slags ränker, och dertill öfvermåttan gerna ville ega den fagra gull-sländan, gaf hon omsider sitt samtycke; och blef nu så aftaladt, att drottningen fick sländan, men den lilla skulle sofva om natten i prinsens kammare. Drottningen vände nu tillbaka in i kungs-gården, och hugsade under vägen bara uppå falskhet, huru hon skulle komma ifrån sitt löfte som hon gifvit vall-pigan. Till den ändan satte hon sig om aftonen att dricka med sin aller-käraste.
Här är förhållandet, hvad mig sjelf beträffar, det, att jag mycket gerna ingär pä det ifrågavarande förslaget; de talare, sorn yttrat sig nu, och sorn talade då frågan förra gången förevar, hafva erkänt, att anomalier förefinnas mellan 56 och 81 §§, att behof är för bauden att dem förtydliga, att sätta dem i sammanhang med hvarandra. Nåväl! jag vet icke hvarföre man dä skall underlåta att begagna det tillfälle, som erbjudes att kanna åstadkomma en förbättring i våra grundlagar. Jag delar ej med Gr. Frölich den lankan, att hvad här skulle heslutas, icke hade något att betyda; man har sett saker af mera invecklad beskaffenhet omsider kunna lösas till allmän belåtenhet. Hvad man här egentligen klandrar är, att dä 3:ne Ständ afslagit en fråga, skulle det bero af det 4:de Ståndets bifall, eller tvertom, då 3 Ständ gillat och det 4:de ogillat ett förslag, det sistnämnde skulle kunna tvinga de öfrige alt underkasta en fråga votering i förstärkt Utsk. Men detta dr ju en olägenhet, hvaraf vi nu lida, och såvida man måste erkänna, att denua olägenhet icke kan afhjelpas på annat sätt än genom en förändring i grundlagen, men alt en sådan synes omöjlig alt få, så ser jag ej hvarföre man skall fästa sig vid denna omständighet. Vidare har man anmärkt, att detta förslaget vore sämre än det förra. Jag vill ej uppehålla mig vid besvarandet deraf, utan blott erinra, alt man understundom får taga en sednare gäng mindre än hvad man en föregående försmår att antaga. Jag är öfvertygad, att del financeförslag, som vunnit Sländernes bifall, kommer säkerligen att framkalla detta förhållande hos många affärsmän, som, vid en uppkommande kris i penuingeväseudet, få taga vida mindre än hvad dem varit erbjudet. Jag tror det vara bättre alt uu antaga delta förslag, än att underkasta v.jr mening förstärkta Const.Utsk:s pröfning, der densamma säkerligen ändå blir underlägsen. Den 17 Maj. 547 Hr von Hartmansdorff:
Enär en oriktig föreställning i afseende på skattebördornas och statsutgifternas belopp, då det nu gällande statsskicket infördes, samt deras, förmenta oafbrutna ökning efter denna tidepunkt skulle vara allmänt gängse och då en sådan föreställning måste tillskrifvas den förvillelse, som jemförelsen mellan de äldre och de nuvarande riksstaterna föranledde genom skiljaktiga beräknings-grunder för indelda räntorna och kronobonden samt upptagandet af tillförene i dessa stater icke uppförda ränteoch tionde-anslag för presterskap samt skolor och bospitaler m. fl. inrättningar, har uti ett af Ridderskapet och Adeln till Stats-Utskottet remitteradt anförande, Hr Rosenblad, Bernhard, som, för bedömandet af statsförhållandena, ansåg det vara af stor vigt, att en klar och tillförlitlig jemförande utredning uti ifrågavarande hänseende funnes att tillgå, föreslagit: ”att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit måtte i nåder låta utarbeta en jemförelse emellan Statsoch Riksgälds-verkens alla inkomster och utgifter år 1809 och nu (för förstnämnde år dock icke inberäknadt Krigskostnaderne) äfvensom af de serskilda bördor, såsom rotering o. d. m., som serskildt till fördel för staten (ej någon enskildt kommun) åligger de skattskyldige, bestämdt utvisande, i hvad mån någon skatt eller statsbörda tillkommit, upphört, ökats eller minskats.” I anseende till de mångfaldige förändringar, som tid efter annan blifvit beslutade och verkställda i fråga om grunderna och sätten för skattebidragens samt statsutgifternas beräkning och utgörande, måste en jemförelse emellan skatternas och utgifts-titlarnes nu - Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 334. 13 varande belopp och hvad desamma vid 1809 och 1810 års riksdag utgjorde, blifva i hög grad missledande, så vida icke behörigt afseende fästes å dessa förändringar samt deras och penningeförhållandenas gemensamma inverkan på de inkomstoch utgifts-summor, riksstaterna, likasom de allmänna räkenskaperna, utvisa.
Älskade, slut mig tätt, tätt till ditt hjerta“, tillade hon ängestfullt; och nu brast en flod af klar blod öfver hennes läppar. Brusande for vinden fram öfver sjön och förde den lilla båten till lands; men endast en förbleknad blomma bar ynglingen opp derutur, öfver de blomstrande blommorna på insjöns strand. Fläktarnes lek. Nere i en liten blomstrande däld höllo små fläktar sin skämtande lek. Det var ett lif! De tumlade om hvarandra, de brottades, de kastade ikring små strån, de hade tusende upptåg för sig. „Ser ni, der ligger en underlig sak“, sade en fläkt. „Åh det är ju bara ett frö“, sade en annan. „Vänta jag vet“, sade en, som såg mycket snusförnuftig ut, „ser ni, just här stod den der präktiga blomman som var så rik på sköna dofter, att de räckte till att leka med hela dagarne om och att bära omkring. Nog är detta ett frö af den blomman“. „Ack, så skönt, ack så galant“, ropade alla och började maka på fröet. Fröet hade långa fjun, och den ena fläkten lyftade på ett fjun, den andra på ett annat, somlige, de raskaste, vände till och med litet på sjelfva fröet; men se der låg det ändå, och de yra, ostadiga fläktarne ledsnade snart vid arbetet och började åter sin lek och lemnade fröet att ligga, der det låg. Men en liten fläkt ruskade allt ännu smått på fröet och ryckte i fjunen och sade vid sig sjelf: „skall man då vara en sådan stackare att man icke skall kunna få det fröet dit opp; och det vore ju så rart, om en så der präktig blomma växte der uppe. Nå, kan man leka, så må man väl ock kunna arbeta“. Och så tog han uti med ett riktigt dugtigt tag och fick hela fröet i famnen med fjun och allt. Men se det var ingen lätt sak att bära det opp på kullen. Med den tunga bördan orkade fläkten ej alls svinga sig opp öfver grästopparne, utan han måste söka sig väg mellan gräsen och rasta än här, än der på de gröfre stråna och stöda sitt frö emot något blad.