Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid detta förhållande synes mig dessa ordalag vara de lämpligaste, hvar för jag förnyar den i början af detta anförande gjorda anhållan. Frih. Raab: En talare, Frih. Cederström, har nyss sagt, att mitt förslag i denna del vore framkalladt af en grannlagenhets-känsla mot fullmägtige. Det är dock ingalunda denna känsla, som varit upphof till mitt yttrande, utan känslan för rätt och billighet. Frih. af Ugglas åter har nyss nntydt, att som fullmägtige redan afslulat lånet, så behölde de icke deruti göra någon förändring. En sanning är visserligen, att derigenom ändamålet med lånet var vunnet; men fullmägtige borde väl icke vara helt och hållet liknöjda för de bättre vilkor, som kunde beredas. Don 10 Januari f. m. 71 Man liar vidare sagt, alt da liiir i Sverige lyckligtvis lotterispel äro föi himilia, så borde äfven denna transaktion icke vara tilläten. Icke heller i Frankrike äro sådana spel tillåtna; men jag erinrar mig dock alt, då jag i fjol var derstädes, upptogs der ett stort sådant lån. Fiir min del kan jag således icke finna, att det varit lätt fiir fullmiigtige att afslå ett sådant lån, som är vanligt i många andra riken. Frih. af Ugalas har ytterligare sagt, alt vår prannlagenhetskänsla borde hindra oss alt vidtaga sådana åtgärder, som kunde vara förbjudna liiir i landet; och detta sä mycket mer. då fråsan rörde utlandet. Utgående frän en sådan synpunkt, bör icke heller utlörsel af bränvin till utlandet vara tilläten. Detta skulle ock blifva en följd deraf, att bränvin icke finge utminuteras. Lyckligtvis har dock denna sats icke vidare några kämpar för sig. Uti båda de af mig nu angifnc fall anser jag grannIagenhelen vara a Ut för långt drifven. Linder diskussionens lopp har jag blifvit gjord uppmärk* sam deruppå, att möjligtvis det af mig understödda förslag lättare skulle gå igenom, om man vidloge en liten förändring uti samma försl a es ordalag.
Det låter då tänka sig att en Bank under en följd af år blifvit inblandad i en massa konkurser, och att den förlust, som motses att drabba Banken, ehuiu den ännu ej är till siffran bestämd, vida öfverstiger den liondedel af grundfonden som här omnämnes. Det torde således vara af vigt att uti denna g införa en bestämmelse för detta fall, men som det är svårt att slumpvis beräkna den behållning som kan blifva i en konkurs, och å en annan sida bestämmelsen icke torde böra göras alltför sträng, så torde man böra utsätta en temligen hög siffra för de fordringar, som få innestå i konkurser innan särskild åtgärd kommer i fråga. Men nåeot stadgande bör finnas och enl. min tanka borde man näst efter l:sta mom. införa ett af följande innehåll. »Lag samma Vare om genom inträffade konkurser ibland Bankens gäldenärer 50 (40—30) proc. af Bankens uleståendc fordringar blifva på utredning af dylika konkurser beroende.» Bolaget borde nemi. under sådant förhållande ställas under utredning och upplösas, så vida icke bolagsmännen på en af sådan anledn. sammankallad bolagsstämma förklarade sig villiga att sammanskjuta den summa som erfordrades för att betäcka den förlust, Banken supponerades skola lida. På grund af hvad jag haft äran yttra anhåller jag om återremiss af denna punkt. Gr. Sparre: Jag fruktar att det af den siste värde talaren föreslagna tillägg skulle kunna hafva ett menligt inflytande. Om t. ex. under en sådan tidpunkt som den närv:de, då, temligen allmänt, fallissementer inträffar till följd af bristande pennningetillgång, ehuru man får hoppas att förluster ej skola upstå åtminstone vid Den (fl December e rn. 313 dem alla, en Bank skulle tvingas att ställas under utredning derföre att den råkat komma in i några konkurser, så tror jag att det allmänna deraf skulle hafva större skada än nytta. Det är nära nog omöjligt att bestämma, huru mycket som kan komma att förloras i en konkurs, oell hvad särskildt angår de konkurser, som sednast inträffat, så lär flera af dem komma alt lemna full liqvid.
Vid många af här föreslagna reglementariska stadganden skulle vidare och , som jag tror, grundade anmärkningar kunna göras; men de äro öivcrflödiga intill dess hufvudgrunderna för saken b ifvit stadgade Jag slutar med den förklaring, att mina anmärkningar äro enliga med min öfvertygelse om rättvisa, billighet och klokhet, jag är ej ibland dcin,som frukta för hemmavarande Principalers granskning af Riksén? Ständers beslut. Denna granskning kan man lätt uthärda, när man handlat efter öfvertygelse, och den är svag, som af en Opinion, om den vore aldrig så allmän, deri låter sig <ubbås: men jag anser vid detta tillfälle vådligt att, genom det afgifn3 Förslagets antagande, stöta allmänna Opinionen, emedan denna Opinion då vore grundad i känslan af hvad som är rätt och billigt: Jag anser det vådligt, ej af fruktan för missnöiens farliga utbrott, men derföre, att det allmänna förtroendet, den verkhga patriotismen, kärleken till Lagen och till Staten, hvilar på hvar Medborgares innerliga öfvertygelse, att hans lagliga rätt är orubblig, Friherre Stael von Holstein, Corfitz Lud• *38 Den 17 Martil, e. tti. vig.: I detta ämne har jag redan förut yttrat mina tankar, nemligen, att så framt Riksens Ständer förklarade sig icke skyldige att honorera Disconternes Skulder, de ock å icke skulle befatta sig med dem , utan öfverlemna besty, ret härom till Borgenärerne sjelfva, såsom deras lagliga rätt. Att jag intet varit ensam af denna mening , visa några Yttranden af Utskottets Ledamöter, nemligen Frihetre Ceder? ströms och Doctor Hedréns.
I anlcdning as bwad anfördt finnes, får Utskottet »vördsamt föreslå följande tillägg i RiksdagsOrdningens 49 H: Ätersörtvisar nägot Riks-Ständ ett redan beredt mål till »vederbörande Utskotts ytterligare utlåtande, aligge Utskottet, att dermed inkomma till det Ständ som återremitterat; kunnandes likiväl ej, genom denna atersörwis - Memorial N:o 18. 333 ning, de öfrige irenne Ständens beslut deras kraft och werka» till expedition betagas. Stockholm den 3l Oktober 1800. Pä Constitutions-Utskvttets ivägnar: U. Nannsrlreim. 6arl von Uoboiiktsin. vnnisl LdorLtoin. ck:son trekort. />. ires. N:o 18. I anledning af äterremifi af Utskottets förslag till ett tillägg i 49:dc tz RiksdagS-Ordningeu. Wördsamt Memorial. Under den 2 innetvarande har Högloft. Ridderskapet och Adeln till Constitutions-Utskottet ätersörwisat deh ivid Riksdags-Ordningells 40 A föreslagna tillägg, med den anmärkning, att deruti saknades något stadgande rörande det särskilda förhållande, som tvid ätcrremiher af Grnndlagö-frägor bör iakttagas. Oaktadt dell yrkade föreskriften härom torde kunna anses, utan uttrvckliga ord, innefattad under den af Utskottet profccteradc, isynnerhet som beslutets werka» till expedition ej lärer komma i fraga, förrän detsamma, enligt Grundlagens innehall ocb i derstädes upptagne särskilda fall, wunnit »verklig egenskap af Riksens Ständers beslut, får likwäl 334 Expeditioner till Riks-Ständen.
Hernösands k vi ka är ej heller den enda domkyrka, som är utan anslag at Staten. Äfven på andra ställen måste domkyrkor och till och med biskopshuset underhållas af staden. Kostnaderna blifva helt undra, då det är fråga om att vidmakthålla en sådan kyrka som den i Upsala, hvilket ej kan begäras af den enskilda communen. Af alla dessa förenade skäl förenar jag mig i den gjorda begäran att utlåt, mätte afslås. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: Jag hur ej del - D c ii 3 April i. m. tagit uti Utsk:s beslut, att ifrågavar. 124 t:r spanmål borde förflyttas ifrån Upsala till Hernösand; men då vi tömt beslutat och gillat ett slags rättsanspråk derpå, att denna spanmål borde tillkomma Hernösand, och ej Upsala, så kan jag ej undgå att linna, att det verkligen skulle innebära ett kringgående af det beslut, som R. St. redan fattat, att anslå någon ersättning lill Upsala domkyrka, när saken blir fullständigare utredd. Om detta varit meningen, så hade ärendet utan tvifvel kunnat mycket enklare behandlas, då detsamma första gången handlades emedan man då, i stället för att anslå ett understöd lill Upsala, hade kunnat tillstyrka ett anslag directe till Hernösand. På dessa skäl får jag så mycket hellre hemställa, att R. o. Ad. mätte bifalla StatsUtsk:s betänk., sorn jag, efter hvad jag uppriktigt mäste tillstå, ej inser meningen med Frih. Cederströms begäran, att betänk, skulle afslås. ålan kan väl icke neka, attJUtsk:s utredning är riktig, och att de skäl äro grundade, hvarpå Utsk. stödt sitt afstyrkande i sjelfva saken. Jag inser således ej af hvad anledning betänk, borde afslås, och hemställer till den som yrkat det, om det icke då vore mera skäl att ändra det, samt vidtaga något beslut, hvarigenom Upsala domkyrka linge anslaget, hvilket Utsk. ej kunnat tillstyrka, af det skäl, som jag haft äran anföra, nemi. att Utsk. ej borde gifva anledn. till att kringgå ett beslut, som R. St. förut fattat.
Besökens antal uppgingo till omkring 8,000 (1863 till 7,500) eller i medeltal omkring 40 (1863 till 30 ä 40) på hvarje dag, som poly kliniken varit för allmänheten tillgänglig. Då nu härjemte, för att afsluta denna, i och för behöriga upplysningars vinnande korta, ehuru uti en tidningsartikel visserligen vidlyftiga, utredning, torde bemärkas: att af inom hufvudstaden 1865 födda barn voro 2,220 äkta, 1,214 oäkta (ifrån en församling blott uppgifven totalsumman 499, som tillkommer); Äfvensom barnamordens ännu mera beklagliga tillväxt för hvarje år; — så torde den af mig den 8 No v. 1865 (således före den af barnhusdirektionen den 7 Dec. samma år afgifna, ofvan citerade underd. berättelsen) vördsamt afgifna och till Stats-Utsk:t remitterade motionen, ang:de allm. barnhuset, vara i allo behjertansvärd och, enligt mitt förmenande, såsom rörande ett samhällsvigtigt ämne, icke böra sakna representationens och äfven utom densamma stående fosterlandsvänners sympatier.» Visserligen tror jag att frågan härmed skulle kunna anses vara till fullo utredd, särdeles som Hr Frih. von Schulzenheim derjemte uti flera delar supplerat hvad nu ej blifvit behandladt; dock anser jag mig böra tillkännagifva i afseende å Hr Gr. Posses villrådighet beträffande de af Hr Gr.n framstälda 3:ne alternativen ang:de inlösningspriset af barn å allm. barnhuset, att det 3:dje alternativet var det af mig åsyftade.
Det militäriskt nyttiga, ändamålsenliga, för kronan besparande skall icke tillbakasättas eller undertryckas för det blott formella i behandlingssättet, och den förebråelse man väl icke utan allt skäl gör, den kollegiala formen alt, med förbiseende af det egentliga ändamålet i saken, anse kollegiet eller verket för ett ändamål i sig sjelf och ärendena deraf beroende, då likväl ärendena äro hufvudsak och verket blott är medlet; detta misstag, så menligt för ärendena, och så oroligt inverkande på underordnade beroende myndigheter skall icke i den nya förvaltningen gerna kunna ega rum. Att krigskollegii nuvarande form icke är böjlig för de nya förhållanden som vid ett krig eller blott krigsrustningar inträffa, ådagalägges genom nödvändigheten, att vid sådana tillfällen bilda alldeles fristående inrättningar, för att utan kollegiala omvägar bereda försvarsmedlen. Det är visserligen klart att vid sådana utomordentliga tillfällen af mer omfattande verksamhet utomordentliga åtgärder måste vidtagas, men det är dock önskvärdt, att den fredliga organisationen är sådan, att den med sjelfva krigsorganisationen har något likartadt så att den genom ökad personal kan ur sig sjelf utväxa, och icke få en bredvid sig stående utväxt utan allt sammanhang med henne. Efter denna öfverblick af krigsförvaltningens (krigskollegii) uppkomst och första organisation, de förändringar deri som stundom egt rum, af Rikets Ständer sednast blifvit begärda och af 1838 års komité för Styrelseoch förvaltnings-verkens ombildning föreslagna, äfvensom de anmärkningar mot detta förslag, krigskollegium hufvudsakligen framställt, och hvilka anmärkningar, der de icke ansetts 52 grundade, blifvit till besvarande upptagna, öfvergå nu kommitterade till sjelfva det förslag till en ny organisation af krigsförvoltningen som af dem blifvit utarbetadt. Krigsltollcgii ombildning till cn krigsförrättning.
Detta brefs stil, så fri från allt tillkonstladt och med möda framtvingadt skämt, är redan ett stort och talande bevis på huru fritt hans sinne börjat bli från allt skeft, från humorn i sorgdrägt eller kanske rättare från tungsintheten i narrdrägt. Och detta visar sig äfven i ett annat breffragment, skrifvet den 14 augusti till den förre korrespondenten, der det heter: »Då du af vännen Talis har hört huruledes jag har det, behöfver jag nu endast berätta att jag bor qvar på samma ensliga klippa i skärgården och att baden bekommit mig förträffligt. Jag har nu den poetiska afdelningen af kalendern ändteligen färdig och håller som bäst på med den välsignade novellen. När luntan blifver afslutad kommer jag troligen oförtöfvadt upp till Stockholm och dermed bör väl icke dröja längre än till omkring medio af nästa månad. (Här utsätter han just den tid då han befann sig mellan sin sista bädd och grafven). Derefter framställer han den önskan att vännen måtte skaffa honom en fullkomligt afskild och tyst bostad, och tillägger: »Aldrig har jag så mycket längtat efter att återse mina vänner i Stockholm som efter denna långa skilsmessa, och särdeles efter denna sommar, under hvilken jag fört ett fullkomligt eremitlif, icke hört göken gala och knappt sett ett grässtrå växa på klippan der jag bor. I detta brefs P. S., der han upprepar åtskilliga helsningar till bröderne, lyckönskar han Bjursten hjertligt till den erhållna befattningen och tillägger: »Jag vill hoppas att han hädanefter kommer med storverk i stället för hastverk». I fall icke detta bref från Braun nu låg framför mig, och om jag icke ännu lyckades läsa dess datum, den 14 augusti, så skulle jag knappt tro att det skrefs då – ty Adlersparre berättar om ett bref, skrifvet den 16 augusti, just af Bjursten till en vän i hufvudstaden och från Lysekil, hvari Bjursten omnämner sin vistelse i von Brauns egen bostad på Kornön, der han synes vara hemmastadd och omtalar att Braun mottagit honom med följande citat från den grekiske vise: »Du, som dig ensam fann i den menniskohvimlande öknen,
Men om man anser saken af allmän vigt, tyckes det vara skäl att, på sätt Hr Lagerhjelm redan omnämnt, derför reservera några medel. Mig förefaller denna canal vara af synnerlig vigt för bela medlersta Sverige i conimerciel! hänseende, särdeles för landets vigtiga jerntillverknings-inrättningar; men, såsom jag tror, kan denna canal äfven blifva af ganska stor vigt i händelse af ett krig; och om olyckan gjorde att Götha-canal blefve spärrad i sin mynning, så hade man i alla fall igenom landet en båtled eller en canal. Jag tager mig friheten hemställa,att Utsk. ville reservera en summa af 100,000 r:dr om året till K. M:s disposition från den tid dä alla förberedande undersökningar och alla planer öro fullständigt uppgjorda samt något bolag inom Riket är bildadt, som kunde biträda med sina hiding och i framtiden sköta canalveiket m. 111. Om dessa 100,000 r:dr örn året ställas på det fondsysteme, som här förut är omnämndt, så skulle med måttlig årlig kostnad denna canal snart nog kunna blifva färdig, ehuru kostnaden efter förslaget uppgår till mer än 3£ millioner r:dr. I andra rummet tagei; jag mig friheten att till ömt behjertande framställa Strömsholms canal. Den är också af Den -i5 No v emli er e. m. slör vigt för landet, såsom allmänt kändt är, och det skulle väl blifva en vanära för landet örn kostnaderna för detta företag ej skulle kunna bestridas under en tid, då statscassan är fylld af penningar. Det tredje företaget, jag äfvenledes tager mig friheten recommendera, är Höganäs hamnanläggning. Skälen för denna hamnbyggnad äro uti Hr Anckai svärds vid betänk, fogade reservation och Hr af Ulirs nu afgifna skriftliga anförande så väl utvecklade, att jag icke dervid har något vidare att tillägga. Vidkommande slutligen de i betänk, omnämnda väganläggningarna, hvartill en för helo Riket så obetydlig summa som 5o,ooo r:dr äro anslagna, så bardet förefallit mig, att, ifall R.
St. att för sin del förklara, det stångjerns-tillverkningen numera, om den skall kunna bestå, måste befrias från de band, som hittills tryckt densamma, och förklaras fri, likväl med vissa öfvergångs-perioder, så att densamma först efter io års förlopp skulle vara fullkomligt fri, så väl utom, som, emot vissa villkor, äfven incm bergslag, samt att Ekon.Utsk. trott, att ej förr än vid denna period denna näring bör skäligen beröfvas det skydd, den hittills åtnjutit genom förbud emot utförsel af tackjern. Jag har trott mig böra lenina H. Sevillu. Utsk. del af detta beslut, ifall Utsk. skulle i någon man Den 12 Augusti f. m. man vilja biträda detsamma vid den nya behandlingen af frågan rör:de tackjernsrexporten. Hvad åter brännvinet särskildt beträffar, bar jag redan baft äran inför Utsk. förklara min åsigt, att ett exportproemium på denna vara vore önskvärdt och troligen särdeles nyttigt, om också ej högre än hälften af den skatt, som kommer att för densamma bestämmas; och vidhåller jag nu detta så mycket hellre, som jag finner detta förslag äfven vara framstäldt af ledamöter inom H. Bevilln.Utskottet. Jag anhåller, att detta mitt yttrande må åtfölja remissen till Utskottet. Remitterades till Bevilln.Utskottet. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. § till 3 e. m. In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Onsdagen den 12 Augusti 1840. Plenum kl. 6 e. m. Ånyo föredrogs StatsUtskis den 25 sistl. Juli och den 1 de nnes på bordet lagda utlåt. N:o 218, i anledn. af erhållna återremisser å utlåt. N:o62, ang:de reglertn af utgifterna under riksstatens tionde hufvudtitel. R. o. Ad. ansåg detta mål böra punktvis pröfvas, och att utlåt. N:o 62 borde tjena till grund för föredragningen. irsta punkten. Glereci-staten, Bifölls. 2:dra punkten. Lappmarks’ Eccl esias ti k-verk.
Då han märker sin stränge värds förakt och afsky för den främmande qvinnan, upphöjer han hennes ånger öfver fariséens sjelfrättfärdighet. Han säger: henne varda många synder förlåtna, emedan hon älskade mycket, men den, som mindre förlåtes, han älskar mindre. Och Jesus förkunnar, att hon är frälst igenom sin tro. Myro smälte i tårar. Detta enda drag ur Galiléens lefnad var mägtigt att eröfra hennes själ åt honom. Hon igenkände sig sjelf i synderskan och skulle, som hon, velat kasta sig till den gudomlige mästarens fötter, om han i synlig gestalt stått för hennes ögon. Detta blef ej det enda tillfället, då Myro i samma krets af vänliga och glada menniskor fick höra Evangelium förkunnadt af Theodoros. Någon tid derefter hade den förra hetären, Afrodites Pandemos prestinna, blilvit en trosvarm medlem af Kristi församling och en ärbar tjenarinna i det hus, der hon gjorde sin första outplånliga bekantskap med det glada budskapet. Vid samma tid afled den rike mäklaren Baruk, såsom man sade af sorg öfver sin dotter. Huru förvånades man icke i Athen, när man fick veta, att Baruk hade testamenterat en ansenlig summa penningar åt den bekanta hetären! Hufvuddelen af sin förmögenhet hade han skänkt till tempelbyggnaden i Jerusalem, det öfriga till sina fattiga trosförvandter i Athen. Det var rabbi Jonas, som meddelade Myro underrättelsen om testamentet. Hon emottog penningsumman, men öfverlemnade den till Theodoros för att användas till barmhertighetsverk, sedan hon först ombesörjt, att en enkel vård blef upprest på Rakels och hennes sons graf. Vården var en urna utan inskrift, ty det var ingen, utan Myro, som ville känna dem, hvilka hvilade derunder. TOLFTE KAPITLET. Bröllopet. Tillrustningarne till Karmides’ bröllop med Hermione voro redan började. Ännu tvenne dagar, och man hade hunnit den, på hvilken föreningen mellan de begge älskande skulle fullkomnas. Under den sednast förflutna tiden hade Hermione likväl icke känt sig lycklig. Karmides hade undergått en plötslig förvandling.
De unga oskyldiga qvinnorna blifva då snart nog betydligt reducerade, och man behöfver icke längre beklaga qvinnan i äktenskap med en utsväfvande man. Qvinnan blir då äfven i det afseendet fullkomligt likstäld med mannen, – det blir »partie égale»15. Skulle lagparagrafen mot osedlig litteratur tillämpas på Strindbergslitteraturen, skulle naturligtvis ett förskräckligt skrän höjas öfver ett sådant himmelsskriande attentat mot yttrandefriheten. Det förtryckta »folket» skulle då förstås puffas fram igen såsom en martyr för »öfverklassens» despotiska tyranni och såsom sina kränkta rättigheters hämnare. Och det är väl också derför vederbörande äro rädda. Men har man klara papper, behöfver man icke vara rädd, såvida man icke är så ohjelpligt feg, att man icke kan annat än vara rädd. Det bör icke vara svårt för lagens väktare och handhafvare, om de gå till väga på rätta sättet och handla med samma energi som de, hvilka i eget intresse uppvigla folket – det bör, säga vi, icke vara svårt att upplysa folket om det bedrägeri, för hvilket det är föremål, och att här alls icke är fråga om folkets rättigheter, utan om »rättigheter», som några författare, förläggare och tidningsskrifvare sjelfva taga sig, i trots af lag och rätt, för att fylla sin egen pung16. Folket – jag menar nu det verkliga folket, vår ordentliga och hederliga arbetareklass – bör lätt kunna upplysas om att så väl dess rättigheter som andra hederliga medborgares blifva kränkta just derigenom, att ett sådant gift ohejdadt får spridas ibland oss. Man talar om dryckenskapens offer, men jag undrar, om man icke har lika mycket skäl att tala om den osedliga litteraturens offer, icke blott bland ungdom, utan äfven bland äldre personer, och kanske icke sällan just bland arbetsklassen. Jag hörde nyligen talas om en handtverkare, förut en nykter och ordentlig karl, hvilken genom Strindbergs skrifter fått veta, att menniskan är ett djur, som skall följa sina »naturliga» drifter, och som derför blifvit en utsväfvande drinkare, hvilken nu funderar på socialismens välsignelser i stället för att arbeta. Eller om vi se saken ur en annan synpunkt:
Hvad uti 32:dra punkten blifvit hemsläldt, att nemligen arrenden af statens egendomar malte bestämmas i penningar eller i spanmål eller i beggedera, med iakttagande, att spanmålcn borde, efter ofvan föreslagne medelpris å lionden, lösas med penningar, har bos Ridderskapet och Adeln blifvit bestridt, under åberopande af det utaf erfarenheten vitsordade förhållande, att genom arrendeafgifternas bestämmande i spanmål proportionen emellan afgilterna och egendomarnas afkastning säkrast bibehölles. Från Preste-ståndet har denna punkt jemväl blifvit, i sammanhang med den nästföregående, återremitterad. Borgareoch Bonde-stånden hafva deremot bifallit Utskottels tillstyrkande i denna del; vid hvilket förhållande Utskottet anser sig böra samma tillstyrkande förnya. Utskottets uti 33:dje punkten i afseende på markegångssältningen gjorda tillstyrkanden hafva framkallat ålskilliga anmärkningar inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet. En talare inom förstnämnde Riksstånd har anfört, att de olägenheter, hvilka Utskottet uppgifvit vara förenade med det sätt, hvarpå inarkegångeu för närvarande verkslälles, icke i sjelfva verket förefunnes. De priskuranter, som till markegångsdeputerade aflemnades, grundade sig vanligen på de serskilda priser, som under hela den förflutna delen af året varit gällande. Man egde alltså härigenom en vidsträcktare kännedom om varuprisen, än den, Utskottet ansett nödig för markegångens be - ■Siats-Utskottet» Utlåtande, JY:o 312. 27 slammande; ly denna kännedom omfallade 10 månader, räknade från årets början, och således en tid, då handeln varit I i fl igast med landtmannaprodukler och prisen å dem vunnit ali den stadga, som möjligen kunde ega rum.