Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det var bra, annars kommer jag ju att se ut som en luftballong. Och mamma, det viktigaste är, att jag inte får höga klackar på mina skor, för då kan jag inte dansa. Alma Vestberg har skor, som är så höga som styltor. Tror mamma inte, att man kan få en skomakare att göra ordentliga skor, om man ber honom väl. — Det ligger nog inom möjlighetens gränser, men jag vet något, som är ännu bättre. Gå efter trappstolen, bed inte Beate, då blir hon bara ond på dig, och tag ner från öfversta hyllan i min garderob den där långa, hvita asken, som står i högra hörnet. Där har jag ett par skor, som vi kunna låta kläda öfver till dig. De ha låga klackar och äro ändå nätta. Strax därpå hördes Ellys röst från sängkammaren. Den lät dof, man märkte, att hon talade från det inre af ett skåp. — Mamma, fins det mer än en hvit ask i det högra hörnet? — Nej, det tror jag inte, det är en lång smal ask. — Här fins bara en och den kan det omöjligt vara. Jag kan inte se, hvad som ligger i den, men den luktar så besynnerligt, som om den vore full af torkade blommor. — Tag ner den! — Det står »minnen från den 19 Februari 1867» på locket. — Det är den, jag menar. Den långa, smala gulhvita pappasken lades i modrens knä. Hon lyfte långsamt af locket. Öfverst lågo några hopskrumpna kotiljongsbuketter, blommorna påminte mer om pappersblommor än om naturliga, några färger kunde ej urskiljas, möjligen kunde man upptäcka, hvad som en gång varit gula terosor, det gröna var jämförelsevis bäst bibehållet, för resten var det nästan endast de hvita uttaggade papperen, som genom sin form häntydde på, att det frasande, halfvittrade innehållet, hade varit blommor. Långsamt och försiktigt lade modren buketterna den ena efter den andra på sybordet framför sig. — Det står något på hvar bukett, mamma! Får jag se? utbrast Elly. — Ja, men akta dem! De äro från min första bal. — Nej, men hur föll det mamma in att gömma dem? Tio buketter från samma bal? Hvad mamma måtte varit firad!
Hvilket synts Revisorerne föranleda tillden förmodan, att noggranheten vid Författningar nes tillämpning kan vara ganska olika. ( 4? ) 2:o Till afbjelpande af den ofullständighet i Räkensfcaperne, som förut ägt rum, i så målto, att af Hufvudböckerne icke-kunnat upplysas StatsYerkets hehållna inkomst af Stämplade Pappers-afgiften, äfvensom till befordrande för öfrigt af mera redighet i Räkenskaperne samt af en närmare controll, har Kongl. Maj:t, uppå Kongl. StatsContorels derom gjorda underdåniga hemställan och förslag, genom Nådigt Bref den 11 Februari innevarande år, icke allenast fastställt nya Formulairer till serskilda Räkningar af Försäljningsmännen och LandtRänterierne samt generelt öfver hela Chartae-Sigillalae-Uppbörden i Länen, utan ock meddelat åtskillige, på nu gällande Charlce-Sigillatas-Författning hufvudsakligen grundade stadganden, i afseende på medlens förvaltning och redovisning; hvarom allmän Kungörelse, under den i4 sistlidne Mars, blifvit af Kongl. StatsGontoret utfärdad. Denna nya Räkenskapsmethod har i Hufvudboken för år i83o, i de delar sådant kunnat åstadkommas, blifvit iakttagen. Och synas Proprie Balancer böra för framtiden, om icke helt och hållet, åtminstone i det närmaste förekommas, i följd af föreskrifter ne i Kongl. SlatsContorets omförmäldte Kungörelse, samt sedan, enligt Kongl. Kungörelsen den 27 Mars i83o, Domare och andre Embetsman nu mera skola, lika med hvar och en annan, som på credit undfår stämpladt papper lill försäljning, för beloppet deraf ställa behörigen pröfvad och gillad borgen. V å (j S t a t c rn c i Fahl u n och siw c s t a hafva uppburit KopparRuinta och Slagskatt för År 1329. Tunabergs D:o „ 1:ii.ii. 1: 5.19.
I anledning af hwad Eder Ma:jt lälunda i Näder pttrat, hafwa Riksens Ständer funnit de af Eder Mast siramställde grunder i afseende pä skyldigheten till de fattigas sörscrsaude, och sättet att bestämma de dertill erforderlige asqifter, enlige sä wLl med ännu gäl. lande Författningar i detta ämne, som med samhällS. ordnmgens ostridiga fordringar, och derföre ansett sä mycket mera skäl, att till alla delar bifalla och gilla dessa grunder, som, dä de inom hwarje Stad eller Församling ä Län. det r följd deraf widtagne beflut, om asqifter till de Fattigas underhäll böra af Eder Mast prö'waS och fastställas, all farhäga för dessa asgifters ojemna och egenmäktiga fördelning, synes förswinna, och de wid Socknestämmor förut ingängne friwillige öfwecenskommelser om de Fattigas försörjande, emedlertid kunna, pä sätt manligt warit, tjena till efterrättelse: dock hafwa Riksens Ständer trodt till större tydlig, het, det böra bestämt uttryckas, att plmaliteten wid fattande af ofwannämde beflut skall be. räknas efter det ä hwarje ställe i sädane frägor wanliga omröstningssätt. Riksens Ständer framhärda ic. Utdrag Den 16 October. 2ZZ Utdrag af Högloft. Rrdderffapets och Adcins Protokoll wid llrtima Riksdagen i Örebro den 16 Octob. lZrv. S. D. >°-^edan Ridder skåpet och Adeln denna dag gilladt Bewillnings. Utskottets utlätande af den 15 dennes, i afseende pä TyenstehjonS Bewillnings-afgift, fann Ridderffapet och Adeln sig ej kluuia instämma i det Wällofl.
”Jag har så gjort, men han går ej framåt; isen är väl så svag, att den ej håller längre.” ”Nå låt vara då!” sade Ferdinand, i det han hoppade ur slädan. ”Kanske vi re’n äro nära det arma barnet. I samma ögonblick hördes åter, såsom svar på hans ord, ett svagare rop helt nära. Ifrigt skyndade Ferdinand framåt, men vid hvarje steg, han tog, brakade isen och blott med yttersta möda kunde han försigtigt skrida längre utan att falla in. Slutligen stod han vid den öppna vaken. Här syntes intet och på en stund hade äfven alla nödrop upphört. Vid stjernornas skimmer varseblef han dock ett föremål, som flöt på vattnet. Efter mycket bemödande lyckades det honom att få fatt derpå och, då han bringat det upp från vattnet, såg han, att det var en kälke, vid hvars ena mede en liten gosse ännu höll sig krampaktigt fast, ehuru han var stel och orörlig. Full af glädje återvände nu Ferdinand med sin räddade skatt till slädan, och det lyckades honom att utan något äfventyr, ehuru med stor fara, finna den på samma ställe, der han lemnade den. ”Kör på, kör på!” ropade han sättande sig i slädan. Det bar av i svindlande far. Omsorgsfullt svepande sin pels kring det våta och stela barnet, satt Ferdinand tankfull och ängslig, tryckande den lille okände till sitt varma hjerta. Han ville föra barnet till Elisabeths boning och med tillhjelp af en ditkallad läkare söka återbringa honom till lifvet. Sedan skulle han återföra den räddade till de tacksamma och bedröfvade föräldrarne. Snart stannade slädan vid trappan till det hus, dit han ämnade sig. Med sin börda på armarna sprang han uppför trappan och in i huset. Till den första, han mötte, ropade han: ”skaffa hit en läkare!” och störtade så in i ett rum. Här lade han den räddade ned på en bädd och kastade en blick på de små, bleka dragen. O himmel! de voro honom väl bekanta, det var ju Leonhards och Elisabeths barn, med ett ord, lilla Otto. Häpen betraktade honom
Detta företag förtjenar all upmärksamhet, och, jemte det jag hänvisar dem, hvilka interessera sig för frågan, till Utslcs fullständiga och väl skrifna Betänk., anhåller jag om bifall derå. Hr Anckarsvärd: Då denna kommunikationsled skall tillvägabringas medelst anslag, måste det ligga i landets intresse, att erhålla kommunikation för billigaste priset, och detta vinnes icke genom jernvägs-anläggning. Den upgifna beräkningen öfver produkter, som på denna kommunikationslinia skola transporteras, är allt för hög. Möjligen kunna de upgifna beloppen transporteras några år, men sedan är ock slut med skogen. Frågan om jernvägs-anläggningen torde tåla någon betänketid. Det är ju icke omöjligt, att statsbanor komma att anläggas i denna riglnirig och äfven till Wexiö. Jag anser således att jernvägs-anläggningen nu icke bör ifrågakomma och förnyar min anhållan om återremiss. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Den, som med en blick på kartan genomgår Utslcs Betänk., skall finna, att ifrågavide företag är ett af de vackraste, som under sednare tider blifvit föreslaget. Genom detsamma kommer en ganska betydlig del af Småland i direkt förbindelse med hafvet och kan afsätta sina skogsprodukter Den 7 December. 127 pä utlandet, hvarigenom dessa skogar, som nu hufvudsakligen användas till svedjande, erhålla ett stort värde. En talare har visserligen sagt, alt en kommunikation skulle kunna erhållas för hilligare pris än genom anläggning af jernväg fiån Almundsryd till Carlshamn, men han har likväl icke upgifvit sättet, hvarpå detta skulle kunna ske. Om lian än skulle kunna angifva detta sätt, lärer det viii förblifva en omöjlighet att angifva eli sätt, hvarpå så stora qvantiteter kunna forslas som de hvilka komma att på kanalen nedföras. Ilan må väl kunna föra en och annan båtlast på kärror och slädar, men då fråga blir om forslandet af 1,000 tolfter limmer, plank och bräder, inser väl en hvar, att hästkraften är otillräcklig, och återstår intet annat medel än lokomotivet med ånga.
Bevillnings-sumnian med detta undantag har hitintills utgått, och att detta undantag icke kan verka någon felagtighet i Författningen, hälst de, sorn innehafva lån Utur dessa Cassör, icke lära kunna för ett nekat afdrag skull, hädanefter mera än förut, då de vid sin låne-förmån bibehållas, anse sig oförrättade. — Kyrko-Cassor hafva dessutom, jemte Församlingarnes större och mindre bidrag, sin egentliga fond ifrån den vinoeh byggnadssäd, Sorn Staten för dem anslagit; men om otillräckligheten deraf vittna de många collecter och stamböcker, sorn för kyrkobyggnader årligen öfver Iliket uppbäras. De öfrige Cassornes till. stånd är äfven nogsamt kändt, att någon skärf derutur skulle kunna -synas böra fråntagas. — Fattigvård är en upplyst och Välgörande Nations pligt, äfven vid detta Riksmöte anmanad och påkallad. Uselheten behöfver sitt nödbröd, den meddellöse ynglingen sin penning, sjuklingen sitt läkemedel, den misslottade sin omvårdnad, enkan sin nödhjelp, och den vid fosterjordens försvar ledbrutne och bräcklige sin hugnad. — Jag följer min öfvertygelse och min pligt och tror mig bäst ansvara inför de Committenter, som lemnat mig sitt förtroende, då jag förklarar mig högtideligen emot detta beskattnings-system, och i ödmjukhet anhåller, att denna min vördsamma reservation får det Höglofl. Utskottets Betänkande till Riks-Stånden åtfölja. Bevillnings-Utskottets Betänkanden. 67 Den 28:ste Ap-‘il. S. D. Herr Arnell reserverade sig mot dea af Högloft. Utskottet föreslagna Bevillning å Sparbanker; i hvilken reservation Herr Uggla, Göran, Gustaf, Herr Vingård Joli. af, Herr von Ehrenheim och Herr Bäckman instämde. Herr Stahle uppläste följande : Då jag mot min öfvertygelse ej kunnat för ena mina tänkesätt med Högloft. Utskottets fattade beslut, rörande grunderne för Bevillnings utgörande, anser jag det vara min skyldighet, att inför Riksens Högloft.
Borgh i underdånighet gjord ansökning, att den summa af 583 R:dr 3 sk. 3 rst. banco, som, i följd af gjorda anmärkningar vid Sökandens numera aflidne Faders, Öfver-Inspectoren P. Borghs förvaltning af Westerås Krono-Magasin, genom Kongl. Kammar-Rättens Utslag d. 11 Maji i832 blifvit Sterbhuset till betalning ålagd, måtte af Gunst och Nåd efterskänkas, enär dels anmärkningen icke blifvit väckt förr än flera år efter Fadrens afskedstagande och för en längesedan förfluten förvaltningstid, eller för åren 1813 och j814> dels han, vid anmärkningens emottagande, uppnått en ålder af 90 år och, i anseende till svag helsa och nästan fullkomlig blindhet, varit oförmögen att densamma nöjaktigt förklara, samt dels Boets ställning varit så dålig, att tillgångarne måst till fordringsegarnes förnöjande afslås; och har, efter det Kongl. Kammar-Rätten blifvit hörd och uti underdå - 8 StatsUt $ kottets Utlåtande N:o i5. nigt utlåtande den 24 Maji iS33 ansökningen afstyrkt, på den grund, alt då ännu var outredt, i hvad moa Öfver-Iuspecloren Borghs Concurs-massa lemnade tillgång till gäldande af Boets skulder, och huruvida eftergift af hvad genom Iiammar-Raltcns Utslag blifvit ådönuit skulle bereda en ökad tillgång för öfrige Borgenärer eller tillfalla Borghs efterlemnade Enka och Dotter, Capitainen Borgh, uti en ytterligare ingifven skrift, i underdånighet förmält, det han, genom träffadt accord, förnöjt Sterbhusets alla öfrige Creditorer och att, då han numera, utom Kongl. Maj:t och Kronan, vore den enda Fordringsegaren, det äfven kunde med säkerhet antagas, att den nu i underdånighet sökta eftergiften i sjelfva verket skulle komma hans 73 åriga sjukliga moder till godo.
HDen 14 Juli. 1361 Votering företogs härefter med slutna Sed* lar , men hvaruti Vällofl Borgare-Ståndets I^edamöter, enligt deras förut fattade beslut, ej deltogo. Efter Voterings sedlarnas Öppnande befanns voteringen hafva utfallit på följande sätt: Af Högloft. Ridderskap et och Adeln Elfva Ja och Ett Nej. Af Högvördiga Prest-Ständet Tio Nej och Ett Ja. Af Hedervärda Bönde-Siandet Elfva II Ja. Härefter gjordes Proposition till bifall å 2 punkten af Beredningens Betänkande, rörande en fri utrikes Handel, hvilken Proposition af de 3:ne Ståndens Pluralitet med Ja besvarades. Proposition framställdes nu i ordningen å första alternativet, uti Beredningens Betänkande, rörande Product-Placatets upphäfvande , hvilken af Höglofl. Ridd. och Adeln samt Hedervärda Bonde Ståndets Ledamöters Pluralitet med Ja besvarades, men Högvördiga Prest-Ståndetk Medlemmar förenade sig med det uti Beredningen afgifna 2:dra alternatif angående sistnämnda fråga. I öfrigt bifölls Beredningens Betänkande, rörande de öfriga omständigheter , som i sammanhang härmed blifvit af Beredningen upptagna och besvarade. I anledning^ af hvad nu förevarit, ansåg Prest-Ståndets Ledamöter den fria inrikes Handeln böra inskränkas alli Landtmannä-producter , och att redaction uti Betänkandet i likhet här5-e Bandet. 171. 172, me^L 13G2 Den 14 Juli. med borde förändras; hvarjemte Prest-Ståndet, sorn förenat sig uti de öfriga delar af Betänkandet , afgaf följande yttrande, i frägan om Product-PIacatet : ”Det ifråga sälte Product-Placat har tillkommit, i ändamål att underhjelpa inhemska Skeppsrederierna, och den vinst som tillkommit Riket, genom! egen sjöfart samt Fragt-handel, är genom flera bevis ådagalagd; äfvensom erfarenheten vittnar, att Rikets nu varande förlägenhet blifvit i betydlig mån genom den under de sistförflutna år utländske
RiddarhusOrdningens nyttjade benämning af Bänkman, då den, såsom det ofelbart måste medgifvas, icke förklarar sig sjelf, måste vål efter Grundlagen förklaras. Då nu en bokstaflig lydelse, hvilken ån fullkomligare »kulle motsvara det begrepp, som man skulle vilja fästa vid lagbudets nu ägande bokstafliga lydelse, icke heller blefve gynsam för Ministrarnas anspråk på BånkFullmågtigskap, så synes följa, att den tolkning nian skulle vilja gifva åt lagbudet sådant det nu lyder, icke kan vara rigtigt. De Herrar, hvilka så samvetsgrann! vilja bindas af lagbudets bokstafliga lydelse, tor. de icke böra förbigå den annars visserligen obetydliga omständighet att lagen säger: ”i val till Utskotts Ledamöter” den säger icke: i val af Utskotts Ledamöter _ stöde der; i valet af Utskotts Ledamöter, så skulle man möjligen hafva hafva kunnat tydl hans afsigt varit, att blott frän Valförrättningens sista iristance Ministrarne skulle uteslutas. Men hår står i val till Utskotts Ledamöter, och efter Svenska språkets både lagar och ordningar, måste härmed vara menat, icke till sista västgården till Utskotts-L» d ' öler blott, utan alla val-åtgärder till Utskotts -Ledamöternes kallande. 38 Dan 20 Janiiarii, Meri år det då så påkostande att medgifva, att man misstagit sig i tolkningen af lag. budet eller att man rent af glömt, att det fanns? För min del måste jag göra denna bekännelse. Under 3 Riksdagar som jäg bevistat har den varit mig obekant. Får det gälla såsom ursågt att man kan uppgifva den som förledt till glömskan, så får jag skylla på Riddar_ husOrdningen, som icke med ett enda ord omnämt eit lagbud, hvars tillämpning nästan blott inom Riddarhuset kan komma i fråga.
Jag trodde på min Gud, förr’n det fanns till, Och än jag hoppas, han mig skydda vill. Den kung, han gifvit svärdet uti hand, Jag strider för till lifvets sista rand. ERIK BRAHE. Ert sista ord? STÅLARM. Jag underhandlar ej. LAUR. PAULINUS. Det svaret skall ni ångra än med sorg. Minns hur ni redan en gång blef besegrad Af hertigen och tvangs att honom hylla, Minns hur det löfte då ni honom gaf, Ni bröt på nytt. Snart skall han komma åter. (Pekande på verserna ofvanför balkongen) Den versen der, han då i muren högg, Han hugga skall i blod på häfdens blad. (Uppläsande den) »Hit jag, Karl, har kommit och sett och betvingat ett uppror, Härifrån åter jag går, lemnar ej spår af min hämd. Men jag skall komma igen, enhvar förrädare bäfve! Ingen förskoning då finns undan min straffande hand.» STÅLARM. Vi den ej frukte. Orörd der den sitter Och håller skarp vår blick och blankt vårt svärd. Må detta bli det sista ord vi byta! BISKOP PETRUS. Så fortfar då att anse mera värd En brottslig konung, än er fosterjord. Med sorg vi resa åter, snart med svärd Afgöras skall, hvad vi här bytt med ord. (Erik Brahe, Laur. Paulinus och Biskop Petrus af Wexiö gå.) Fjerde Scenen. ARVID STÅLARM. JOHAN FLEMING. OLOF KLAESSON. OLOF KLAESSON. God natt med er, J riddare af ordet, God morgon strid och muntert lif igen, God natt med kutter under jungfruburen, God morgon trummors larm, kanoners brumbas, God natt med middagslur och gäspning lång, Snart börja vi vårt glada näringsfång! JOHAN FLEMING. Af rättvis harm mitt hjerta mot dem lågar. STÅLARM. Vill än’ du från oss resa? JOHAN FLEMING. Resa nu? Förråda vore det min konungs land, Och fast mitt svärd i striden väger ringa, Jag för min kung skall veta det att svinga.
Det finns den som jag aldrig förlåter, den som gjort mig mera ondt än om han vore hin onde sjelf, den som i all evighet vill ställa sig mellan dig och mig, och han må akta sig om jag en gång möter honom i skogen med min goda bössa, det svär och utlofvar jag. – Ack tala icke så – bad Elin, som så gerna ville lugna och stilla Gunnars mer än någonsin uppjagade sinnen. – Jo, så må jag väl tala! – svarade denne med ifver. – Du vet icke allt om den djefvulen. Nu vill han äfven locka dig i snaran, sedan han gjort mig allt det onda, som en karl kan göra en annan. – Tror du då att det är patron, som angifvit den här ledsamma bränvinsbränningen till länsman? – frågade Elin, som trodde han menade detta och dylikt. – Åh ja! – svarade Gunnar – både som angifvit den och kanske narrat Lena till det, och som skyllar mig för tjuf och sätter skamfläck på mitt ärliga namn, och som nu till vill rycka dig ifrån mig, men det skall icke ske utan vill du som jag Elin – fortfor han i högsta grad lidelsefullt och häftigt – så bry vi oss ej om hela denna verlden mer, utan göra som två andra stackare, hvilka älskade hvarandra öfver all måtta och som aldrig kunde få komma tillhopa här i verlden, de knöto ett tåg om sig och en sten vid sig, och kastade sig handlöst i djupa hafvet, och fingo åtminstone dö tillsammans. – Hu! min gode, älskade Gunnar – bad Elin – tala ej så okristligt och hemskt. Jag blir så rädd att sitta när dig. Ack nej! lugna dig och blif förnuftig igen. Jag känner intet igen dig, du är så besynnerlig i qväll. – Ja, så gif mig en kyss, en enda – enda kyss, för första och sista gången – bad Gunnar med flammande blick. – Nej, min gode vän – svarade Elin – intet nu, intet här i denna nattliga stund, men en annan gång framdeles kanske – Framdeles – upprepade Gunnar med ett vildt hånskratt. – Hvem vet om man har något sådant der «framdeles»! Det kan vara slut i morgon dag. Gif mig en kyss nu, flicka – eller
Då den föreslagna ombyggnaden af Chalmerska slöjdskolans lokal vore af omständigheterna påkallad och medel dertill kunde inom inrättningens egna tillgångar beredas, allenast densamma betryggades för nödig förhöjning i årsanslaget till undervisningens bestridande; då en tillökning i lärarekrafter jemväl syntes oundgänglig, när denna särdeles gagnande läroanstalt vunne de genom ombyggnaden åsyftade medel till utvidgning och ett ändamålsenligare ordnande af undervisningen; och då emot det uppgjorda förslaget till aflöningsstat någon anmärkning icke vore att anföra; hemställde Departements-chefen i underdånighet, att Eders Kongl. Majit ville af Rikets Ständer äska beviljande af en förhöjning i det nuvarande årliga anslaget till skolan med 18,500 R:dr, så att detsamma komme att uppgå till 32,000 R:dr, deraf, oansedt det vore af vigt att det förhöjda anslagets hela belopp redan vid innevarande riksdag för läroanstaltens betryggande bestämdes, likväl, enär de nya byggnaderna icke hunne blifva färdiga förrän år 1868, under år 1867 erfordrades endast så stort belopp, som svarade emot räntan af inrättningens för byggnaderna åtgående kapitaltillgång, från hvilken således under samma år icke kunde beräknas eljest utgående bidrag till undervisningens upprätthållande, — eller i jemnt tal 8,000 R:dr; och har, med bifall härtill, Eders Kongl. Majit äskat den af Departementschefen tillstyrkta anslagsförhöjning för nämnda läroverk, af hvilken förhöjning dock under år 1867 icke erfordrades mer än 8,000 Ridr. Rikets Ständer hafva tagit denna fråga i öfvervägande; och funnit skäligt bifalla hvad Eders Kongl. Majit i förevarande hänseende behagat föreslå. 41:o. Af Eders Kongl. Majit är i Dess nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, vordet begärdt att, såsom tillökning i det nu till den af Svenska slöjdföreningens uti hufvudstaden inrättade söndagsoch aftonskola utgående årliga anslag, 15,000
(Se Bil. 0.) Af Skärgårdsartilleriets personal erfordras således så mycken krigsbildning och vidsträckt praktisk duglighet, som inom ett och samma vapen rimligen kan begäras. Men skulle det åligga dess officerare, jemte uppfyllandet af ofvannämnda fordringar, äfven navigera på verldshafven, samt eftersträfva de kunskaper och den sjömannavana, som erfordras för att i strid på örlogsskepp ute på oceanen eller öppna sjön mäta sig med fiendens sjöofficerare, hvilkas hela krigsbildning omfattar endast denna del af krigskonsten, så är det ganska visst, åtminstone enligt all mensklig beräkning, att så många olikartade pligter, hopade på en och samma officer, skulle medföra en sorglig skörd af svikna förhoppningar, fäderneslandet blottställas för oberäkneliga förluster, och kriget, som åt den yrkesskicklige erbjuder så mycken oförvansklig ära, blifva för den tappre, men af de många pligterna öfverbelastade svenska officern en bitter kedja af idel motgångar och förödmjukelser. Han kunde vara förvissad att, såsom fartygsbefälhafvare, ute pä hafvet möta en på detta element mer erfaren fiende, som vore honom öfverlägsen i sjörnansskap, utmanövrerade honom och sålunda frånryckte honom segern: och fastän han, iföljd utaf mångsidigheten af sina pligter, icke kunde hafva haft tillfälle att använda någon synnerligt stor del af sin tjenstetid ombord å fulltacklade örlogsfartyg, åt navigeringeu och manövern på verldshafven samt förvärfvandet af de merkantila kunskaper hvarje sjöofficer, som rätt uppfattar sitt yrke, ej bör uraktlåta inhemta, så hade dock denna tjenstgöring och dessa studier, ehuru otillräckliga att bilda honom till en praktisk och kunskapsrik sjöofficer, varit en försummad lid för de många nödvändiga arbeten och öfningar, som fordras för att blifva vuxpn de strider, hvilka, såväl i samband med som oberoende af armén, förekomma i skärgårdskriget.