Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Band. 29 452 Den 18 junii f. m. af Kungörelserne, och det skäl, hvarföre denna sak icke blifvit tillstyrkt, nemligen att beloppet icke vore kändt, så finnas åtskiilige sådane utgifter , hvilkas belopp icke är kändt, men hvartill medel likväl äro anslagne. Sådane äro till exempel fångars transport, deras underhåll, med flere utgifter. Då en utgift är ansedd som billig och ansedd som rigtig, och då man kan bedöma, att den icke kan blifva betydelig, är det origtigt af StatsUtskottet, att icke tillstyrka anslaget derföre, att icke ziffrorne kunna bestämdt uppgifvas öfver ett anslag* som aldrig kan blifva lika. Jag förenar mig derföre med Grefve Posse i den begäran, att Ridderskapet och Adeln måtte besluta, att medel skola anslås. Hvad åter angår frågan om lönetillökningen för Kronobetjeningen , har Utskottet väl ansett den nödvändig, men trott den böra uppskjutas intill den allmänna regleringen af administrativa verken. StatsUtskottet har, så väl vid denna som vid förra Riksdagen, erkändt behofvet af denna tillökning. Man lärer ej eller kunna undgå att erkänna, det personer som hafva om handen en så stor uppbörd af Statens inkomster, böra vara väl lönte , på det icke Staten måtte risquera mera, än om den uppoffrar några Riksdaler , för att förbättra deras vilkor. Det vöre derföre conseqvéntare, att de Einbetsmän, som äro af denna vigt, och så illa lönte, utan afbidan af en reglering, som kan komma att dröja många år, försättas uti åtnjutande af förbättrade lönevilkor, på det Staten icke måtte få vidkännas större förluster, än om Den 18 Junii J. m. de voro ordentligt lönte. Jag tror således, att Utskottets Betänkande, äfven i denna del bör afslås, och att Utskottet bör anmodas inkomma med förslag till de anslag, sorn i detta afseende kunna vara behöflige. Friherre Hjertciy Lars:
Utskottet bordt ■understödja Revisorernes i deras Berättelse gjorde hemställan om angelägenheten deraf, att R. St:r genom bestämde föreskrifter om hvad som af Hrr Fullmägtige Betänkande n. 379 bör iakttagas, vid lyftandet af de uti 63 §. af RegeringsFormen omnämnde Creditiver, på det derigenom en säker och ofelbar ledning må gifvas åt så väl Hrr Fullmägtiges, som Revisorernes omdöme och i afseende å den ränta som för de meddelade Lånen influtit, så synes det mig vara så mycket mera obestridligt, att samma Ränta bordt hållas R:g:sContoiret tillhanda, som detta Verk sjelf hittills till sine utgifters bestridande varit nödsakadt att emot Ränta upplåna Penningar. N:o 68- Memorial! Då R. St:r vid sista Riksdag, enligt Deras underd. skrifvelse till K. M:t d. 3 December 1823, beslutit,att Allmänna IndragningsStaten, hvilken förut, i sammanhang med R. St:rs Revisorers Berättelser, hvartannat år blifvit genom trycket meddelad, i det ställe skulle, endast vid hvarje Riksdag till hela dess innehåll genom Trycket utgifvas, samt att, vid de emellan Riksdagarne inträffande Revisioner af StatsVerket uti deröfver utfärdande Tabeller upptagas och allmängöras de förändringar, som sedermera förefallit och hvarigenom denna Stat blifvit ökad eller minskad; i enlighet med hvilket beslut R. St:r jemväl förordnade, att IndragningsStaten för samma år 1823 skulle till trycket befordras, samt på enahanda sätt som publika författningar utgifvas till allmän kännedom , jemte Extract af Rikshufvudbokens Capital-räkning med bilagor att med Postoch InrikesTidningen utdelas; så har Ut - 38o Stats-Utskottets skottet, med anmälan härom, funnit sig böra till R,. St:r vördsamt hemställa, huruvida R.
Då de sågo, att vi ej ämnade bo der, utan att sällsamma, glänsande metallredskap uppsattes derstädes, och att en i jemförelse med deras tältbelysning underbart rik ljusflod ständigt underhölls derinne med ett för dem alldeles okändt lyse (stearinljus och fotogenlampor), blef bland dem en nyfiken oro rådande, som vi ej kunde lugna genom det endast med ett eller annat tschuktschiskt ord inblandade teckenspråk, till hvilket våra meddelanden med infödingarne vid den tiden voro inskränkta. Äfven längre fram på året, då ett kraftigt, om ock ordfattigt internationelt, språk småningom oss emellan utbildats, gjorde de förfrågningar här vid lag – dock med temligen stor likgiltighet. Allt förståndigt folk bland dem hade tydligen redan kommit till den slutsatsen, att det var lönlös möda att söka en förnuftig förklaring till alla de tokerier, som de besynnerliga, på många jordiska håfvor, men ingalunda på praktiskt förstånd rikt lottade främlingarne företogo sig. Det var i alla fall med en viss häpnad och vördnad som de, då de undantagsvis erhöllo tillstånd dertill, en och en i sänder trädde in genom dörren för att se ljusen brinna och för att titta i tuberna. Mången gång stannade till och med ett långväga hundspann för några ögonblick vid ishuset för att tillfredsställa egarens nyfikenhet, och ett par gånger voro vi under svårt yrväder tvungna att här herbergera vilsekomna vandringsmän. När ishuset var färdigt och timobservationerna der börjat, antog lifvet om bord den prägel, som det sedermera bibehöll under vinterns lopp. För att gifva läsaren ett begrepp om vårt hvardagslif skall jag här meddela den lifliga skildring af en dag på Vega, som dr Kjellman lemnat i ett af sina bref till hemlandet:267 »Klockan är ungefär ½ 9 på morgonen. Den vakthafvande har återkommit efter fem timmars vistelse i ishuset, der temperaturen under natten hållit sig omkring – 16°. Hans uppgifter om vädret äro goda nog. Det är endast ett par och trettio grader kallt, halfklart och blåser för ovanlighetens skull icke. Frukosten är öfver.
StntsContoret och Kongl. Förvaltningen af Sjö-ärendena blifvit i ämnet hörde, förklarade Kongl. Majit, genom Nådig Resolution den 23 Januarii i833, alt, enär sökanden, uti sin till Kongl. Majit år 1825 insifne ansökning uttryckligen begärt, att blifva bibehållen vid sin å InterimsStaten då innehafvande lön, samt sedermera, till följd af Kongl. Majlis s Stats-TJlskotlets Utlåtande N.o gg. dertill i Nåder gifna samtycke, under åtta års tid oafbrutet begagnat tjenstledighet och lill fullo uppburit Kamererare-lönen till det belopp, hvarmed den utgick, då hans tjenstfrihet tog sin början, hvarigenom alla, på rättvisa och billighet grundade anspråk i detta hänseende voro tillfyllestgjorde, funne Kongl. Majit så mycket mindre skäl bifalla den underdåniga ansökningen, som de genom Ordinarie-Staten förhöjda lönerne inom Kongl. Förvaltningen blifvit anslagne endast för de i effectiv tjenstgöring anställde personer, men, i betraktande deraf, att Strandberg, såsom varande 66 år gammal och för nära 43 år tillbaka inträdt i publik tjenst, fullt uppnått den både lefnadsoch tjenste-ålder, som Kongl. Majlis Nådiga Bref den 12 November i8a3 föreskrifver, såsom vilkor för Civile Embetsoch Tjenstemäns rätt, att vid afskedet bibehålla sina löne-förmoner oafkortade; så, och enär Strandberg redan år 1825, jemte den, i anseende lill försvagad syn och förslappadt minne, begärde och då beviljade tjenstledighet, anhållit, att när Kongl. Majit i Nåder honom dertill pröfvade berättigad, på Allmänna Pensions-Staten under sin öfriga lifstid oafkortadt få åtnjuta den å Kongl.
Deri ligger en fördel, som är så stor alt om detta förhållande kommer att fortfara, så blifva tull-lindringarna en fördel för England och möjligen äfven för Holland, i händelse förslaget om reciprociteten der kommer till sitt fullständiga skick. Detta var det skäl, som föranledde mig till den förmodan att det icke låg utom ämnet att vidröra de åtgärder som fordras för att bibehålla Svenska flottan i den företrädesrätt den i 20 år, alltsedan reciprocitetsförhållandena begynte, har haft, och som den nu är på väg att förlora, i den händelse, att Sveriges Regering och Ständer skulle uphöra att gifva både den stora och lilla sjöfarten samma skydd för anskaffningen af sina skeppsförnödenheter så att de kunna täfla med de Engelska far - 510 Den 4 Juni e. m. tygen de må vara byggda huru som helst. Gör man det icke så blir följden den att Svenska sjöfarten som gått framåt på dessa 20 år, kommer att gå tillbaka. Jag utber mig sålunda R. o. Ad:s noggranna upmärksamhet när vi komma lill den artikel i tulltaxeunderrättelserna, som hufvudsakligen rörer denna fråga. Vidare har Hr von Hartmansdorff vidrört tvenne ämnen, som icke alldeles stå tillsammans med Frih. Bondes yttrande ang:de striden mellan den stora och lilla flottan. Det ena var rörande myntet, alt det icke skulle vara reelt och att följaktligen de Svenska köpmännen för sine liqvider mäste öpna kreditiv i Hamburg och London. Jag får fråga Hr von Hartmansdorff om icke Sverige äger ett reelt mynt, så snart vårt mynt är af den beskaffenhet att det har ett bestämdt reelt värde, fastän det går med sedlar. Jag känner visserligen att det möter stora olägenheter vid att draga vexlar i Svenskt mynt, men jag får återuprepa hvad jag förut omnämnt nemi. att för 147 år sedan då Sveriges industriella förhållanden obestridligen slodo på en lägre ståndpunkt än nu, visade sig en på Amsterdams börs annoterad vexel på Sverige, i Daler kopparmynt.
Man möter det glada lifsmod, den varma, fromma tro på Guds faderskärlek, den lugna lifsnjutning, det fulla, friska, frimodiga gemüth, den strålande godhet, den naiva humor och skälmska själfironi, hvilket allt öfverflödar hos den ljusa, milda själ, hvars enda önskan var att ha kunnat göra alla människor lika glada och lyckliga som hon själf! Med sonens rykte växte Frau Raths själfkänsla som »Goethes mor» och med en drottnings trygga värdighet mottog hon den hyllning, som ägnades henne emedan hon gifvit världen den son, om hvilken det i djupare mening gäller hvad hon själf yttrade om Napoleon: »Er ist doch einmal derjenige, der der ganzen Welt den Traum vorzaubert, und dafür können sich die Menschen bedanken, denn wenn sie nicht träumten, so hätten sie auch nichts davon und schliefen wie die Säck’» ett genialt ord, ensamt nog att visa hur naturligt det var att just hon hade födt Goethe! Sonens vänner och beundrare uppsökte henne i Casa Santa, som Wieland kallade hemmet i Frankfurt. Och de njöto kring det runda bordet – jämte det härliga rhenvinet och de goda rätterna på frankenthalerservisen – fru Ajas färgrika och konstnärliga berättargåfva. Denna hennes konst, som hänryckt sonen på pallen vid hennes fötter, fortfor att tjusa den ungdom, som växte upp vid hans verk. Fru Aja säger själf, att så fort hon började berätta blefvo alla nöjda och hon vet att hon är mästare, ej i att skrifva men i att berätta böcker! Och om hennes »anlete alltid var gladt», hennes »berättartalent alltid briljant» som hon själf säger – helt visst voro både blickar och ord mest strålande, när hon för de lyssnande skildrade Sohn Wolfs barndom och ungdom. Hon njöt af att sålunda ofta ha »huset fullt af vittra andar från ofvan till nedan», men dessa kära gäster kunna dock ej ersätta den alltid saknade sonen, med hvilken hon nu egentligen endast talade samman genom brefven, i hvilka den djupa, ehuru ordknappa, längtan efter hans personliga närvaro är genomgående.
Till och med lilla Gustaf har jag med smekande ord lockat från modershjertat, och den arma, eländiga Abraham har jag väl, med högfärdigt stoltserande öfver mitt bättre vetande, sökt att upplysa i hopp och tro, men hårdnackadt nekat honom det enda jag sjelf kunde gifva honom, som var kärleken, och med afsky, hån och förakt bortkastat den han ville skänka mig.17 Min moders minne har jag stundom fruktat, och bäfvat för hennes omkring mig sväfvande ande (fast jag dessemellan ofta anropat den) på samma gång som jag lockat satan och hans anhang intill mig. Mina gamla vänner och barndomslekkamrater har jag alldeles glömt bort. Min lärare, den gode pastorn, har jag väl icke förgätit, men mångfaldiga af hans vackraste läror, och ryst för tankan att ånyo träda fram för honom, och att han nu skulle se ned i mitt hjerta så, som han det gjorde, när jag, rentvagen af Gud och honom, nedföll vid altarfoten och bekom nådemedlen, som Jesus sjelf utdelar till sina barn.» Så ungefär hade en af Elins många sjelfanklagelser lydt, och allt som kroppen tillfrisknade, reste sig äfven själen upp i kraft och styrka, samt i växande enthusiasm för bättring, botfärdighet och försakelse af allt jordiskt godt, blott hon kunde vinna det himmelska goda: nåd och försoning, en salig död och ljuflig uppståndelse. Detta bad hon Gud om för sig, detta bad hon Honom ändå varmare om, för Gunnar. Det var ju ingen synd? Mot medlet af November månad började helsa, matlust och nattsömn att åter infinna sig hos Elin, och efter några dagar kände hon sig så styrkt af detta, att hon önskade åter komma ut bland de andra. Hon gjorde äfven försök dermed en aftonstund, och när hon med matta och något stapplande steg närmade sig stugan, och der hörde ej allenast husets folk, utan äfven någon annan, troligen Bengt, ifrigt samtala med Gunnar, då började hjertat högt att slå och blodet att rusa upp i kinderne.
Ständer utom behof af egen forskning i de källot, sorn deröfver kunna sprida ljilS; Sedan, i anledning af Riksens Ständers vid 1809 och lÖtö årens Riksdag hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjorde anmälan orri deras Vidtagna beslut, i afseende på deh så kallade vargäringens Upphörande, Kortgh Maj:t, genom Nådigt svar den gi Mars sistnämnde år, till Riksens Ständets bedömmattde framställt, hurti Riket dädanefter hiåtte ktinna försvaras, och om den för handen varande krigsmägten kunde anses dertill tillräcklig, samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi Utskottet blifvit uppdraget, att öfver dessa frågor till Riksens Ständer inkomma mad Utlåtande, och, under öfverläggningäfné derom, fionde-Ståhdet, genom sina ledamöter i Utskottet, låtit tillkännagifva sin föresats, att ej ingå på någon personlig försvars-skyldighet, med mindi re icke all i Riket befintlig oroterad jord förut till soldathåll indeltes; 6å blef, under den 10 April 1810, af Utskottet afgifvet étt Betänkande, deruti, under erkännande af så väl den ovillkorliga nödvändigheten af Rikets försvar, som den förutvarande krigsmagtens otillräcklighet dertill, föreslogs, att, såsom första medlet att öka detta försvar, all inom Rikets gränsor varande oroterad jord, af hvad namn och beskaffenhet sorti Besil, och Ekon, Utsk. Betänkandeh. Ö47 héldst, de Boställen endast undantagne, soth äf i tjenst varande militär personer innehades, borde, så snart Riket med krig hoiades eller oroades, genast uppsätta och med beklädnad förse det emot samma jord svarande försvarsmanskäp* hvilket Kongl* Majit egde att på fen gång med ordinära armeen låta uppbåda och iitcomiiietidei-ä; dock borde denna extra rotering vid krigets slut alldeles upphöra och aldrig oftare, än då Riket hotades med anfall, kunna uppsättas.
Widkommandes äter den projecterade uplämngen, uppå perrnamenta Annuiteter, och emot 7 Procents Ranta; sä finner jag nogsamt, at ehuru känbar denna dryga Ränta är derpä likwäl icke bör hafwas afseende, wid forhanden warande högst trängande Pennings behof; men det torde dock hända, at betänkeliaheter, wid detta uplänings sätt, lägga hinder för dest päräknade fulla werkan, uti detta Rike. der det är sä aldeles nytt och okändt, der icke sa stor penninge rörelse och tillgäng finnes som i England, samt där penninge - Den SL Augusti. 109g ägarne hälst begagna sine Contanter, uti winstgifwande rörelser, eller placera dem, pä sädane ställen, där de altid äro rörlige; för dem sjelfwe eller deras Arfwingar, af hwilka icke alla wilja lefwa af Räntor, utan, såsom för Riket gagneligare, en del äro hugade insticka dem, uti Landt - och Stadsmanna näringar och rörelse. -Wid öfwerwägande af desie betänkligheter, har hos mig den tankan och öfwertygelsen upstätt, at ifrägawarande negotiaticns-sätt ffulle bättre lyckas, om lanings-tiden blefwe utsatt pä 20 eller högst är, med wilkor, at Kronan när som hälst, under samma tid, ffulle äga rättighet, efter föregänqen 6 mänaders »plägning, återbetala Länen, men at Längrfwaren icke singe upsäga och äterfordra desi Läne-unnnra, förr ärr wid sagde 20 eller s? ärs förlopp. Mig tyckes och jag hoppas, at denna läne-tid bör wara tilräckelig, för Kronans Finanrers äterbrinaande uti önstad god belägenhet, örn de rätteligen stötas och wärdas, hwarom jag icke bör twiffa: Om Allmänna hushällningen wederbörligen handhafwes: Om Landets Inbyggare, hwar och en i fin mon, stöta deras yrken och näringar: Och ämeligen om, säsom en hufwudsak, genom en fortfarande klok
Jag anhåller om ursäkt för det jag onödigtvis upptagit Ridderskapets och Adelns tid. Herr Cederschjöld: I anledning af hvad en värd Talare yttrat, om hvad som förefallit i ConstitutionsUtskottet i afseende på Tolagen, utbeder jag mig blott ännu en gång få fästa uppmärksamheten på hvad jag förut haft äran säga, nemligen, att min mening varit att Kongl, Majrt icke agde magt att förhöja Tolagen, eller pålägga några nya afgifter, utan Rikets Ständers samtycke, emedan 78 §. RegeringsFormen stadgar: ”att inga nya pålagor, utskrifningar af manskap, eller af penningar och varor, må hädanefter, utan Rikets Ständers fria 7° D e 11 4 Januari! e. m. vilja och samtycke, i den ordning förut nämndt är, påbjudas, uppbäras eller fordras” Att Tolag är en sådan afgift, faller af sig sjelf, och att den ej kan hänföras under rubrik af de i AnsvarighetsLagen nämnda afgifter, som äro omnämnde i 3 §., är läll att inse. Der står i 3 : ”Skulle StatsRådsLedamot eller Konungens Rådgifvare i Commandomål tillstyrka Konungen att vidtaga sådant steg, hvilket uppenbarligen är stridande emot Regerings Formens bokstaf iga föreskrift uti 5y rörande Rikets Ständers beskattningsrätt, uti 6o till förhöjande af den Bevillning Rikets Ständer sig åtagit, eller af sådana artiklar, hvilka i densamma till Bevillning räknas: allt sådant till förökande af Kronans inkomster; dock härunder icke begripne sådana, i denna 6o ej omnämnde afgifter, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildtas gemensamma nytta och beqvämlighet , såsom Båk-, Bro-, Färgoch andra afgifter af dylik beskaffenhet &c.” Dessa afgifter, som Konungen kan pålägga eller förhöja, skola vara till gemensam nytta, nemligen för dem som gifva och taga dem.
Och denna regel gäller ej blott för det arbete vid hvilket driffjedern är en egoistisk känsla, det personliga intresset och fåfängan, utan äfven för sådant, som uteslutande ledes af oegennyttiga motiv, af behofvet att utforska sanningen eller skapa någonting skönt, af religiös hänförelse, naturligt ädelmod, menniskokärlek o. s. v. I den frie individens verkstad är driffjedern alltid oerhördt stark. » Oaflåtligt tänker modern på sitt barn, den lärde på sin vetenskap, uppfinnaren på sina uppfinningar, Pasteur på sina mikrober, Les-8eps på sina kanaler, barmhertighetssystern på sina fattiga och sjuka. » Man jemföre blott ifvem hos den, som arbetar för egen räkning, t. ex. jordbrukaren, köpmannen och industriidkaren, med den nästan rent mekaniska färdighet och tröga regelbundenhet, hvarmed en administrativ embetsman arbetar. För den förre står allt på spel; dag och natt måste han öfvertänka, huru han skall kunna förbättra sin ställning, utvidga sin affär, Öka sitt kapital eller undvika förluster. Den senare däremot kan vara nöjd, blott han punktligt förrättar sina åligganden. Han har ingen anledning att grubbla öfver huru han skall kanna åstadkomma förbättringar i den stora förvaltningsmaski-nen, ty dessa skulle, äfven om de blefve genomförda, hvilketär mycket osäkert, ej komma honom till godo. När han lem-nat sin byr&amp;, tänker han ej längre på maskinen. Det torde derför vara bäst och nyttigast att låta hvar och en sjelf välja siu roll på arbetets stora fält. Den enskilde bör hafva rätt att efter behag atvidga sin verkningskrets och in * skränka statens. Denne sistnämde kan blott göra anspråk på det som den enskilde ej vill befatta sig med eller försummar. Hvilka åligganden tillkomma då staten? Jo, först och främst sådana, från hvilka individen frivilligt afstår, emedan han ej eger i sina händer det för dessa uppgifters utförande oumbärliga verktyget, den väpnade styrkan. Hit höra i främsta rummet: skydd mot yttre och inre fiender, utskrifning af soldater, indrifning af skatter, lagarnes tillämpning, rättskipningen och polisen.
Ständer i sednare tider för hvarje statsregleringsperiod plägat uti tillfälliga eller extra anslag, för anskaffandet af vapen och annan krigsmateriel, anvisa öfver en half million Riksdaler Riksmynt, men att likväl, sedan Ständerne vid 1858 —1860 årens riksdag för nämnda ändamål beviljat 558,000 Riksdaler, vid 1862—1863 årens riksdag 777,000 Riksdaler, samt vid sistnämnda riksdag för försvarsverkets fullständigare ordnande ytterligare Tre millioner Riksdaler, har likväl, vid närmare undersökning af hvad landet eger uti tidsenliga och till krigsbruk fullt användbara gevär, det visat sig att antalet af sådana vapen inskränker sig till omkring 20,000, under det att behofvet för en armé af 60,000 man utgör 180,000 gevär, hvarföre äfven Kongl. Landtförsvars-komitéen, i dess nyligen afgifna underdåniga utlåtande, tillstyrkt att 160,000 gevär må för arméen anskaffas; och har det vidare, bland annat, visat sig att kavalleriet behöfver en ny omgång skjutvapen och artilleriet 60 fältkanoner jemte 50 stycken grofva kanoner, utom det för fästningarnes bestyckning afsedda artilleri, hvarom förslag är från Ingeniör-korpsen att förvänta. Också innefattar den Kongl. Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof, ehuru densamma blott upptager en ringa del af förestående behof uti krigsmateriel och, i afseende på extra anslagen, endast afser ett enda års statsreglering, en begäran om anslag för landtförsvarets materiel uti kanoner och andra vapen till belopp af 658,400 Riksdaler.
Under sådana förhållanden vågar jag hos Rikets Ständer vördsamt anhålla, att de ville såsom en gärd af erkännande af aflidne Prosten I. M. Winges sällsynta förtjenster om folkundervisningen åt hans enka Andriette Sophia Winge, född Rothman, och hans fyra oförsörjda döttrar Wallborg Sophia, Hedvig Cecilia, Maria Johanna och Rosa Gunhilda, hvilkas ålder af närlagde prestbetyg vitsordas, så länge de lefva ogifta, å allmänna Indragnings-staten anslå en årlig pension af 150 R:dr R:mt åt hvardera, att från detta års början utgå. Stockholm den 26 November 1862. H, G. Lindgren. Motioner i Pr este-Ståndet 1862. Af Doktor II. G. Lindgren: Om lönefyllnad åt Intendenten vid Landtbrulu-akademiens Experimentalfält. I det betänkande Kongl. Landtbruks-akademien den 14 sistlidne Juni till Kongl. Maj:t i underdånighet ingifvit, angående åtskillige åtgärder, som för jordbrukets och boskapsskötselns befrämjande borde vidtagas, har akademien, bland annat, fäst uppmärksamhet vid vigten och angelägenheten deraf, att den med statsanslag understödda anstalt, som under namn af akademiens experimentalfält sedan längre tid varit i verksamhet och i egentlig mening måste anses såsom en Staten tillhörig inrättning, måtte varda försatt i ett med tidens fordringar öfverensstämmande skick, så att de anspråk kunde tillfredsställas, som man egde på en offentlig i hufvudstadens närhet befintlig dylik anstalt, hvilken ofta besöktes af innevånare från olika delar af landet, äfvensom af resande från främmande länder.