Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrätten har meddelat utslag den 12 Juni 1865 och funnit, då Landssekreteraren numera aflidit, åtalet, i hvad det honom rörde, hafva förfallit; hvad åter an gin ge den emot Herr Landshöfdingen förda talan, så enär Advokatfiskals-embetet förklarat sig icke fullfölja åtalet i afseende på ofvannämnda fyra mål, erfordrades derom icke vidare yttrande; men emedan, enligt hvad upplyst vore, uti öfriga här ofvan omförmälda mål och ärenden, de der alla bort, enligt 49 § i Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion för Landshöfdingarne i Rikets län den 10 November 1855, med all möjlig skyndsamhet behandlas och med slut afhjelpas, obehörigt dröjsmål ägt rum, i afseende på dels beredningen dels ock slutliga handläggningen och expedierandet af beslut deri, hvilket dröjsmål för åtskilliga af berörda mål och ärenden utsträckts ända till flera månader; ty och som Herr Landshöfdingen, hvilken jemlikt åberopade nådiga Instruktionen ensam hade beslutanderätt uti här ifrågakomna mål och ärenden, följaktligen ock varit pligtig vaka deröfver, att desamma i laga ordning och utan onödigt uppehåll blifvit handlagda; men Herr Landshöfdingen, oaktadt hvad såsom ofvan förmäles, i afseende på behandlingen af berörda mål och ärenden, uppenbarligen hafva kommit vederbörande föredragande till last, dock icke, på sätt 66 § i meranämnda Instruktion föranleder, vidtagit någon åtgärd för lagligt beifrande af försummelsen, i följd hvaraf Herr Landshöfdingen måste för densamma ansvara; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, härför fälla Herr Landshöfdingen att böta Trettio Riksdaler Riksmynt till treskiftes mellan Kongl. Maj:t och Kronan, Carlstads stad och Kongl. Hofrättens Advokatfiskal.
Inträffar ledighet under mellantid, ersättes den genom serskildt val, men endast för den tid, som återstår af den afgångnes påräknade tjenstgöringstid. 2 Mom. Valen anställas hvarje år å den tid, som i hvarje samhälles serskilda reglemente bestämmes, efter förut af Ordföranden lemnad uppgift å dem, som äro i ordning att afgå. Valbar till Ordförande, vice Ordförande och ledamot, vare hvarje välfrejdad medlem af samhället, som i socknestämma eger rösträtt, och till Ordförande eller vice Ordförande må äfven den väljas, som förut innehar annan befattning inom Faltigvårds-styrelsen. För den befattning, som genom sådant val blifver ledig, utses annan person i föreskrifven ordning. Rättighet att afsäga sig sålunda erhållen kallelse tillkommer den, som, efter de 2:ne sisLförflulne årens tjenstgöring i styrelsen, är i ordning att derifrån afgå vid det ombyte, hvarå valet haft afseende; den, som är 60 år gammal, den, som har svag helsa eller annat hinder, hvars giltighet styrelsen eger pröfva, samt embetsoch tjenstemän, som af sina befattningar äro hindrade att styrelsens åliggande fullgöra. §• 6. Sockne-Nämnden vare å landet fattigvårds-styrelse, men för stad utses sådan styrelse i den ordning, hvarom kan öfverenskommas eller framdeles varder föreskrifvet. §. 7. Faltigvårds-styrelsen skall hafva förvaltningen af alla Fattigvårds-angelägenheter och eger pröfva hvarje i delta afseende förekommande behof, samt om och i hvad nion understöd bör lemnäs, i förhållande till de behöfvandes större eller mindre egna förmåga, och med iagtlagande af den ansvarighet för behofvets afhjelpande, hvartill enskilde kunna, enligt denna Stadga eller annorledes, vara lagligen förbundne. §. 8. Expeditions-Utskottets Förtlag till lindSkrifvelse, JV.o 401, ggi §. 8. Föräldrar och barn skola ömsesidigt vara förbundne att bidraga till hvar4 andras försörjning, i moa af behof å den ena och förmåga å den andr^ sidan. §• 9.
För att vinna en större publik uppförde ock Messenius sina stycken endast vid marknaderna, då en stor massa menniskor strömmade samman till Upsala. Att Messenii företag väckte uppseende, derpå finnas många intyg. Ja, det bevisas icke minst af skriket mot hans komedier. Af Messenii sjelfförsvar i epilogen till ”Blancka Märeta” ser man, att i hans omgifning icke saknats bittra tadlare. Han åberopar på detta ställe till sitt försvar andra länders exempel, och huru ”förståndige Män” äfven hos oss hafva gillat skådespel, han vänder sig mot dem, som kalla en sådan lek ”narrespel,” och han låter förstå, att okunnighet, afund och ondska äro tadlets grund. ”En part lastar, som saken ej förstå, Andra förtryta man kan göra så: Någre til sådhant beweekes aff wredha. Ingen kan sigh från förtaal undledha!” Tegel anför, att Messenius för hemliga papistiska ändamål sökte få under sin ledning förnäma adelsmäns söner, dem han föga annat lärde än ”spela svenska komedier, dansa, springa och fäkta.” Äfven sednare författare lägga M. till last, att han infört bruket att låta studenterna spela komedier308. Att så icke var förhållandet, känna vi, ty Rudbeckius hade förut låtit uppföra latinska och grekiska stycken. Menas deremot svenska komedier, så är Messenius troligen den, som infört dem i Upsala. Och att detta varit en anledning till anmärkning bland hans samtida, synes af Tegels yttrande, och det kan förklaras deraf, att mången säkert ansåg, att, om än skolynglingar kunde uppföra skådespel på modersmålet, så var det dock under studenters värdighet att från scenen tala annat språk än de klassiska309. En annan anledning till klander skola vi längre fram omnämna. Men att å andra sidan Messenii komedier icke saknat beundrare samt lyckats tillvinna sig ett ganska vidt utbredt bifall, det bevisas af de många upplagor de upplefvat, det bevisas ock deraf, att, då man 1612 ville med stora högtidligheter i Stockholm fira hertig Johans bröllop, kallades Messenius med sina studenter till hofvet för att der uppföra en af honom för tillfället skrifven komedi.
Riksdag beräknades till 9,500,000 Rdr och redan år 1858 uppgick till 10,125,012 Rdr, sedermera så tillvuxit, att den vid sisthållne Riksdag ansetts kunna beräknas till 13,500,000 Rdr, måste den härpå beroende svårigheten vid skäliga jemkningar i tullen å dessa varor finnas hafva väsendtligen förminskats; och enär, genom den redan år 1857 vidtagna ofvanomförmälda åtgärden att från tullafgift fritaga vissa slag af ifrågavarande råämne, både tullinkomsten, som från denna artikel kunnat hemtas, förlorat i betydelse och sjelfva grundsatsen, att råämnet borde vara tullfritt, synes hafva blifvit erkänd, på samma gång likväl en annan grundsats om jemlik beskattning lemnats å sido i det välmenta men ur lagstiftningssynpunkt förkastliga syftet att genom detta konstlade medel inverka på industriens val af råämne, finna sig komiterade ega alla anledningar att nu underdånigst tillstyrka beviljande af tullfrihet för alla slag, till pelsverk ej hänförliga, oberedda hudar och skinn; och detta så mycket heldre, som det derförutan, enligt komiterades tanka, icke vore tillrådligt att antaga de eljest så önskvärda tulln edsättningar å beredda hudar och skinn, hvilka nu äro i fråga. Det missförhållande emellan nuvarande tullbestämmelser å de råa och beredda hudarne, hvilket, såsom nyss är antydt, sedan 1857 års tullreglering egt rum, skulle, utan nedsättning i tullafgifterna å de beredda slagen, naturligen, genom berörde afgiftsfrihet för råvaran, blifva ännu större, och är derföre en sådan nedsättning äfven ur denna synpunkt af behofvet påkallad.
Stats.ML nisterns och Konungens Rådgif vares i Ju st i t ice-Åren d en omsorg och behandling, sd och huruvida en serskild Gransknings-Comité ma för ord nas, Då Ijag-Comiténs förslag till ny Brott» måls-Lag ännu är ofulländadt; då de anmärkningar, som emot Ci vil-Ragförslaget redan arn eller hädanefter blifva infordrade, synas böra i främsta rummet undersökas, öfvervå'gas och besvaras af dem , som förslaget författat, Jielst La§Ulskoltets Betänkande N:o 74. <ji' de ändringar eller tillägg , som ml finnas nödige, lämpligast kunna af dem i förslaget införas; då de kostnader, som för Lagarbetet redan blifvit använde, skulle vara frugtlöst förspillde , om aroetet afstannade utan att vara bragt till slut; da anledning ej är att betvifla de Comiterades nit och skicklighet för det uppdrag dem blifvit anförtrodt 5 och då de Justitise-Minisierns samt Konungens Badgifvares i Justitiee-Arenden embeten åtföljande göromål ej lära lemna tillräcklig lid öfrig för utförande af de delar af Lagarbetet, sorn ännu ej hunnit utarbetas; tillstyrker Utskottet, ätt Lag-Comitén må fortfara, så länge Kongl. Maj:t anser behofvet deraf ega rum , ej endast för det återstående af Lagverket, utan ock för granskning af vederbörandes anmärkningar samt för behandling och bearbetande af allt hvad med ärendet eger gemenskap; i följd hvaraf något yttrande öfver frågan örn förordnande af en serskild Gransknings-Coraité ej är erforderligt. 'jto Huruvida någon viss tid till Lagarbetets fullbordande bor Comitén föreläggas. 42 LagUtskottets Betänkande N.-o 74.
Reservationer: Af Herr Biskopen Doktor Bring: ”Uti de motiver, som Utskottet anfört för sitt tillstyrkande af den föreslagna lagen om kyrkomöte, har jag icke kunnat till alla delar instämma. Lika litet som vid föregående riksdagar, dä jag deltagit i behandlingen af kyrkomötesfrågan, har Lag-Utskottets Betänkande JVs 31. 9 jag nu kunnat tor mig fördölja, att en sådan institution, som den föreslagna, icke passar väl tillsammans med vår bestående ordning, och att densamma lätt kan komina att hafva med sig större och svårare olägenheter, än man nu i allmänhet torde vara benägen att förmoda. Endast med afseende derpå, att så många tidstecken visa, huru en större åtskilnad, än hittills hos oss funnits, emellan den borgerliga, och den kyrkliga författningen alltmera blifver för vår kyrka oundgängligen nödvändig, har jag icke vägat med min röst motsätta mig det steg, som man nu åt ett sådant håll vill taga. Utom de förändringar, som Utskottet uti den nådiga propositionen föreslagit och hvilka alla jag biträdt, har jag tillika önskat en annan, såsom mig synes, ganska vigtig förändring, och hvilken angår den föreslagna förordningens 2:dra paragraf. Då nemligen kyrkomötet är en rent kyrklig institution, har jag trott sakens natur fordra, att, på sätt äfven Rikets Ständer vid 1857 års riksdag föreslogo, icke blott de presterliga, utan äfven lekmans-ombuden väljas, icke länsutan stiftsvis. Skall kyrkomötet handla i kyrkans namn, så bör redan sjelfva valet af dervid fungerande personer framträda, äfven till sin yttre form, såsom en kyrklig handling och således utföras inför kyrkliga auktoriteter. Och är det efter stiften, men ingalunda efter länen, som de kyrkliga förhållandena, sedvänjorna, behofven gestalta sig olika, så bör ock tillses, att församlingarnas ombud blifva efter en bestämd måttstock på de särskilda stiften fördelade. Att så kommer att ske, är icke af den nu föreslagna lagen tillräckligen betryggadt. Tvärtom kommer det, om andra paragrafen oförändrad antages, att för de flesta stift bero af en tillfällighet, huru många lekmanna-ombud derifrån komma att sändas.
Då jag finner, att Hr von Hartmansdorff ämnar begära votering för att hindra återremissen, anhåller jag att i anledning af de sista anmärkningarna få säga några ord. Hr von Hartmansdorff har ansett det vara fullkomligen onödigt, att motionärer uppstå såsom objudna förmyndare för fideicommissarierna. Jag får då förklara, att fråga här icke är om fördel endast för fideicommissarierna eller en och annan individ, utan om samhällets allmänna fördel; frågan är nemi., att fideicommissarien må beredas tillfälle att erhålla medel för att sköta sin jord, så att den ej må ligga för fäfot, som man säger. Ändamålet är att jemväl göra ett capital rörligt för industrien, hvilket kan ske genom fideicommissariernas intagande i hypotheksföreningarna. Hr von Hartmansdorff har trott det vara ganska lätt för en ordentlig fideicommissarie att få låna penningar, utan att sätta annan pant än sin heder. Jag tror dock, att man för så sbetydliga lån, som fideicommisarierna kunna behöfva, sällan anser sig hafva tillräcklig säkerhet i en menniskas heder, enär återbetalningen, låntagarens heder oaktadt, ganska lätt kan uteblifva. Hvad här blifvit yttradt, att fideicommissarien vore att anse endast som en förvaltare af fideicommisset, finner jag vara en fullkomligen falsk grundsats. Det är orimligt, att man skulle hafva rättighet att för en långt aflägse framtid föreskrifva vilkor för nyttjande-rätten 3S Den 3 Maj f. m. af jord; och om sådana vilkor blifvit föreskrifna i en tid, då man ej kunde beräkna eller förutse en annan tids förhållanden och behof, samt i hvad mån samhällets fortgång och utveckling kräfde förändrade lagar, så synes det mig vara en pligt för lagstiftaren att upphäfva dem. Också utgick man vid r8io års riksdag från denna grundsats och föreskref, att dylika dispositioner i afseende på nyttjanderätt ej borde vara bindande för längre tid än för fideicommissalien i andra led. Jag har ej en sådan vördnad för gamla former, att jag kan tro, det någon enskilds rätt förnärmas genom dessa formers förändring i enlighet med tiden.
Rikets Ständers vid sistlidne riksdag gjorda framställning angående förändringar i institutets organisation, hvarom Kommers-Kollegii öfver framställningen infordrade underdåniga utlåtande ännu icke inkommit, hemställde Departements-Chefen, — deruti Stats-Rådets öfrige ledamöter äfven instämde, — att Kongl. Maj:t, som framdeles torde vilja till Rikets Ständer aflåta nådig proposition i frågan, nu endast måtte föreslå, att för uppgifna ändamålet blefve beräknade 6,000 Riksdaler om året. Sedan Departements-Chefen ytterligare anmält, att den af Styrelsen för den af Svenska Slöjdföreningen i Stockholm inrättade Söndagsoch Aftonskola väckta, inför Kongl. Maj:t förut i underdånighet anmälda fråga om uppförande å LandtbruksAkademiens nuvarande tomt af en byggnad, som skulle inrymma icke blott slöjdskolan, utan äfven lokal för slöjdoch industri-expositioner, utställning af Landtbruks-Akademiens samlingar af åkerbruksredskap, äfvensom geologiskt museum, ännu icke hunnit slutligen beredas, enär ifrån Stockholms stads myndigheter icke inkommit yttranden, huru stor andel i kostnaden som staden ville öfvertaga, hemställde Stats - Rådet emellertid att Kongl. Maj:t ville hos Rikets Ständer föreslå, att den andel i byggnadskostnaden, som beräknats skola af statsverket gäldas, jemte upplåtande till Landtbruks-Akademien af det åt Teknologiska Institutet för närvarande begagnade hus, måtte, i afbidan på den proposition i ämnet, som Kongl. Maj:t torde vilja afgifva, vid statsregleringen beräknas med 300,000 Riksdaler, att utgå under tre år, med en tredjedel under hvartdera året. Befrämjande i allmänhet af Slöjderna.
Ridderskapets och Adelns Plenum den iiApril.->8ro. S. D. Bifölls till alla delar hwad Riddarhus-Utstottet uti Memorial af dcn 15 Mars, hwilket den sg herpä följande blifwit pä bordet lagdt, andraget och hemstalldt rörande Adcliga Jungfru-stiftets ärenden, hwarjemte, uppä gjord anhällan i Memorial af Adeliga Jungfru-stiftets Ombudsman Aflessorcn ll-rm-rn viöric llszeolismpk Ridderffapet och Adeln under gillande af Utskottets ätgard, att honom i anseende till uraktlåtenhet i wis, sa Stiftö-Eastans angelägenheter frän tjenstens utöfning tills 364 Ven is Aprik. tills widare skilja, likwal tittat det mätte han, enär han till fullo godtgör Adeliga Iungfru-Stifts-Casian hwav densamma genom hans efterlätenhct kan finnas blifwa tidande, och emot ställande af Vederhäftig borgen pä satt Utskottet i fista punkten af ofwanberörde Memorial i afseende pä Ombudömans antagande hädanefter föreslagit, äter fa tillträda utöfningen af Ombudsmans-tjeusien med »tt odeladt ätnjutande af den samma tjenst Åtföljande lön. Lm hwilket allt Niddarkus-Utstottct skulle genom Utdrag af Protocollet underrättas, ttlt supr,. / I anledning af det nyst justerade Protocolls-Utdragct rörande arfwode för Friherre k^srts, t^xel, såsom Ridderffapets och Adelns Ombud, anmälte sig bemätte Friherre och uppläste till Protocollet följande:
Med anledning af hvad sålunda förekommit, hade Utskottet i dess Utlåtande N:o 80 hemställt, att Rikets Ständer måtte, Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet med frångående af sina redan fattade beslut, för sin del, i sammanhang med antagande af den nya Strafflagen besluta en författning, hvarigenom, med ändring af 1855 års förordning och 71 § i Kongl. Förordningen, angående mord, dråp och annan misshandel, den 29 Januari 1861, förordnades, att medlem af Svenska kyrkan, som gjort sig skyldig till straff för något af de i Utskottets förra förslag uppräknade brott, ej finge af den heliga nattvarden komma i åtnjutande, innan han af sin själasörjare i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallade, låtit sig enskildt skriftas och aflösas på sätt särskildt föreskrifvet vore. Vid förehafvande af detta Utlåtande, hafva skiljaktiga beslut fattats af Riks-Stånden i så måtto, som Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet vidhållit sina förut fattade beslut, Rorgare-Ståndet afslagit Utlåtandet och Bonde-Ståndet, lika med Ridderskapet och Adeln godkänt hvad Utskottet i Betänkandet N:o 57 tillstyrkt. Då nu tre Riks-Stånd, Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Bonde-Stånden, för sin del, beslutat förändring i nu gällande lagstiftning angående kyrkotuktens uppehållande, och frågan följaktligen torde hafva kommit i det skick, att den icke kan förfalla, utan måste, jemlikt 73 § i Riksdags-ordningen, genom omröstning i Förstärkt Lag-Utskott afgöras, får för sådant ändamål Utskottet härmed för Rikets Ständer vördsamt framställa a) för votering om kontraproposition i den slutliga omröstningen denna Voterings-proposition: Den, som vill, att till kontraproposition i hufvudvoteringen skall antagas Preste-Ståndets beslut, lydande sålunda: »Med ändring af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, förordnas, som följer:
Barnbördshusen. 33:o. Sedan Sundhetskollegium fästat uppmärksamhet på otillräckligheten af den, för underhåll af 12 frilärlingar vid den i hufvudstaden befintliga undervisnings-anstalt för barnmorskor, vid 1823 års Riksdag beviljade anslagssumma, 864 ll:dr B:ko eller 1,296 R:dr R:mt, motsvarande 8 R:dr B:ko i månaden för hvarje elev under 9 månaders lärotid, samt Kollegium, som, lika med Direktionen öfver allmänna barnbördshuset härstädes, kommit till den öfvertygelse, att enda vilkoret för beredande icke allenast af hjelplig bergning åt frieleverna under lärotiden, utan ock för ulöfvande af erforderlig uppsigt och kontroll öfver deras flit och uppförande, vöre, att dessa inom inrättningen erhölle kosthåll, på sätt för de vid den nya läroanstalten i Götheborg antagne frielever blifvit medgifvet, derjemte anmält, att, efter approximativ beräkning, en sådan utspisning kunde åstadkommas för omkring 21 sk. 4 r:st b:ko om dagen för hvarje lärling, eller för omkring 13 R:dr 16 sk. i månaden, samt för hela lärotiden, beräknad till 9 månader, uppgå Expeditions-Utskotlels Förslag lill anderd.
Ständer öfvervägat så väl frågan om sjelfva anslaget som den om lämpligheten af ett dylikt dispositionssätt i allmänhet, hvarvid, oansedt anslag vid de sista Riksdagarne på sådana öfverskott blifvit anvisade, Rikets Ständer dock funnit dylika anvisningar på tillfälliga tillgångar vara af alltför oviss beskaffenhet, för att böra 'K"gas till grund för en Statsreglering, hvilken bör innefatta säkra och bestå, ida tillgångar för alla StatsVerkets erkända behof, med iakttagande derjemte af besparing utaf allt som, till fyllande af dessa behof, icke oundgängligen erfordras. Genom anvisandet af bestämda anslag å öfverskotten af Stats-Verkets inkomster, kunna Rikets Ständer äfventyra att öfverskrida Stats-Verkets tillgångar och föranleda en skuldsättning, för hvars betäckande icke någon fond är be - Expeditvons-Utskotlets Forsing till und. Skrifvelse N-0 x5o. redd; hvaremot, i händelse anvisning på sådane öfverskoltsmedel skér en» dast i den raon de dertill lemna tillgång, ett angeläget och vigtigt ändamål kan, genom brist på tillgångar, förfelas, och E. K. M. derigenom blifva urslåndsatt att åstadkomma de förbättringar, för hvilka Rikets Ständer trodde sig hafva anvisat medel. Dessutom inflyta Statsinkomsterne till stor del på det sätt, alt deras verkliga belopp, och huruvida de utfallit med brist eller öfverskott, icke med full visshet är kändt förr, än omkring ett och ett halft år efter det årets slut, för hvilket de ingå, så att ännu på andra året efter det, då medlen hort vara använde, ovisshet råder, huruvida tillgång till den gjorda utgiften finnes eller icke; och ett sådant sätt för utgifternas reglering hnfva Rikets Ständer ansett icke vara öfverensstämmande med den ordning, som hör vara första grunden för ett väl regleradt Stats-Verk.
Efter hvad Revisorerne kunnat utröna, bar sådant liärledt sig derifrån, att sedan, i följd af Riksens Ständers åtgärd sista Riksdag, en hufvudsaklig förändring i sättet för Indeldtalnfanteri-Regementernes Beklädnad, blifvit genom Kongl. Maj:ts, under den 3o December 1819, utfärdade Nådiga Förordning vidtagen, så att, enligt 2 §., det skulle ankomma på Rotehållarne, att antingen årligen till Beklädnads -Directionerne erlägga en sjettedel af en Soldat-Beklädnads värde efter upprättande särskild Markegång, eller ock förblifva vid Knekte-Contracterne, och i sednare fallet, efter fastställd beräkningsgrund utgöra de bidrag samt deribland Stofferingspenningarne, sorn i följd deraf, från ålder bordt erläggas för Beklädnaden, bar, vid tillämpningen häraf, möjligen kunnat uppstå ovisshet, om i förra händelsen några Beklädnadseller Stofferingsmedel vidare skolat utgifvas eller ock huruvida de antingen till BeklädnadsFonderne eller till Stats-Verkets Cassa bordt levereras. Någon närmare undersökning härom har likväl hvarken kunnat åstadkommas eller egentligen tillhört Revisorernes befattning; men som förhållandet härmed synes skäligen kunna gifva Riksens Höglofl. Ständer anledning, att derom fordra upplysning samt bereda den åtgärd härutinnan, att en viss grund och föreskrift till behörig efterrättelse fastställes, så Revisorers Berättelse. 483 alt, derest ifrågavarande inkomst finnes böra fortfarande utgå, Stats-Verket icke kommer deraf i saknad, eller i annat fall beräkningen af Beklädnadsmedlen såsom Stats-Intrad nedsättas, hafva Revisorerne ock skolat härom anmälan göra, ankommande det dervid jemväl på Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande, huruvida restitution af de Stofferingsmedel, som emedlertid blifvit utaf en del Regementers Rotehållare erlagde, må böra ega rum.
I stället att postföringen tillförne endast kom i fråga en eller två gånger i veckan, måste ordinarie posten nu i flere orter fyra till fem resor i veckan skjutsas, oberaknadt den extra postföringen, som äfven flere gånger i veckan inträffade. Dessutom vore snällpostens fortskaffande förbundet med serdeles stora olägenheter, hvaribland serskildt blifvit anmärkt den hastiga framfart, som dervid egde rum, och hvilka icke uppvägdes af den derför erhållande tillökning i skjutslegan af 4 sk. B:co för hvarje mil. Stort besvär medförde äfven utrikes-posten, hvilken komme oregelbundet och derföre fordrade ett ständigt tillhandahållande af folk och hästar. Den skyldighet, som ålåge postförare att forsla och utdela enskilde personers lösväskor utan ersättning, bidroge ock att göra postföringen tryckande. Postförarne hade sig tillagd mindre lega än för gästgifveri-skjuts, och erhöllo ingen ersättning för åkdonens begagnande, ehuru så väl hästar som åkdon, genom ders hastighet, hvarmed posten både i godt och dåligt väglag borde fortskaffas, mera skadades än i annan skjuts. Emot rättvisa och billighet funnes stridande, att, oaktadt posthemmanen vore så hårdi betungade, bevillning dock fortfar att af desamma utgå. För att kunna uppfylla sitt ansvarsfulla åliggande, hafva postbönderne dessutom i senare tider måst öka antalet af tjenstefolk och hästar, hvilket senare åter föranledt till en för åkerbruket högst skadlig minskning i ladugården. Från nu anförde omständigheter hafva motionärerne hemlat anledning att påkalla Rikets Sländers uppmärksamhet å nödvändigheten att vidtaga åtgärder till upphäfvande af posthemmanens i fr Agas tä I ld e besvär, el - Stalssamt Allm.