Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De hafva såsom skäl för della afstyrkaude åberopat brist på medel, ehuru sådane funnits för andra behof, hvilkas företräde framför det ifrågavarande åtminstone är tve 31) tydigt. Med en tydning af Inqvarteringsoch Tåg-Ordningarne, som hvarken med billighet eller äldre Kongl. Beslut synes förenlig, hafva de afstyrkt beviljande af Inqvarlerings-ersätlning för trupp, som för helt andra än mililäriska ändamål varit samlad. 32) De hafva tillstyrkt en för Rolehållarne betungande ändring i stadgandet om den för en Infanteri-Rekryt vid antagandet lillåtne hög 2 3) sta ålder; men afstyrkt bifall lill ett, rörande ett indeklt CavalleriRegementes remonlering af Riksens Ständer väckt förslag, som för rust» liållarnes ekonomiska bestånd och truppens tjenstbarhet syntes lika fördelaktigt. 34) De hafva, utan att deremot göra någon föreställning, uttryckt den förmodan, alt Kongl. Maj:t för ett landskap, sorn, med hårdt luftstreck, men med en jordmån, som lill en del ersätter det ofördelaktiga läget, under den korta sommaren har mer än vanligt behof, men ock kan draga mer än vanlig nytta af armar, skulle afslå den redan år 1806, för den der förekommande nya rotering, erkända, af Riksens Ständer äfven för den gamla yrkade och af Landshöfdingen understödda grundsatsen, att denna rotering borde nedsättas till jemlikhet med det öfriga Rikets: en grundsats, genom hvars antagande på en gång ortens ekonomiska framsteg skulle påskyndas, och Riket erhålla en för sitt allmänna försvar användbar styrka, i stället för en, som icke, utan brott emot gifna löftens helgd, kan dragas från orten, hvilken numera icke behöfver dess skydd. 20) Vid uppgörande af 1834 års Handelsoch Sjöfarts-Tractat med Ryssland har Föredraganden alldeles försummat alt tillstyrka Hans Maj:t att begagna det af Kejserliga Ryska Regeringen sjelf föreslagna rådrum, under hvilket Riksens då församlade Ständers tanka i ämnet kunnat inhämtas.
Jag vet det icke, emedan jag tillbringat all min tid i Stockholm, ett blott vet jag – att jag finner mig ganska väl här. Du vill dernäst ha en beskrifning på mina tidsfördrif och nöjen, och veta hur jag tillbringar mina dagar. Välan! jag vill tillfredsställa din nyfikenhet. Klockan sju hvarje morgon stiger jag upp och går in till min goda mormor för hvilken jag läser en af Sturms morgonböner, hvarefter vi dricka kaffé och språka tillsamman. Derefter spelar jag alltid en timma fortepiano, under hvilken tid mormor i sin kammare läser tidningar, eller någon bok af hennes favoriter, som t. ex. Franzéns arbeten (hvilka jag tror hon väl sextio gånger genomläst). Det öfriga af förmiddagen tillbringar jag än i köket, under sysselsättning med hushållet, än i min kammare med ritning eller handarbete, än inne hos mormor, som oftast af mig behöfver handräckning. Än har hon tappat en maska på den stora gröna ylleschawlen hon stickar, än måste jag komma och knyta hennes löslockar, än sätta band på en negligé, o. m. d. – Så förflyter förmiddagen och vår lilla middagsmåltid är anrättad. Jag flyttar mormors stora länstol till bordet; vi spisa. Mormor är glad och jag – som morgonsolen. Under den tid hon som gammal behöfver längre än jag för att äta, matar jag hennes favorit-moppe, och ställer mig derigenom icke litet in hos mormor. På maten tar mormor sig en middagslur, och då passar jag på att läsa romaner, som en Magister här i staden har den godheten låna mig, men som mormor aldrig får veta utaf. Till min stora glädje sofver hon merendels halfannan timme, och då hon vaknar fuskar jag behändigt undan boken och låtsar som om jag sydde. Aftonen tillbringa vi merendels alltid tillsammans, sittande vid ett litet sybord; mormor med grön skärm för ögonen och glasögon på näsan, stickar, och jag stickar äfven i det jag läser högt ur någon Svensk eller Fransysk bok; dock är mormor mest road af resebeskrifningar och historiska afhandlingar, hvaribland Napoleons lefverne af Norvins är hennes synnerliga favorit. För romaner har hon en afgjord motvilja och kan aldrig öfvertygas, att det ges goda arbeten i den vägen.
Men af alla oredor kunde ingen öfvergå den, som förspordes bland madamerna och sillsalterskorna, hvilka senare gubevars väl också voro madamer, ehuru af en mera underordnad rang, ett faktum, som det likväl icke skulle varit rådligt för någon att vidröra. Alla dessa damer i gemen voro så morska, så krigiskt stämda och ursinniga mot norrmännen, som kunde drista sig att vilja klifva rakt på Sverge, då svenske kungen icke gjort dem något för när, att de hade bästa lust i verlden att ersätta den besättning, staden saknade; och högt svuro de på att de skulle försvara det stora kronobränneriet, som låg helt nära staden på norra sidan, der kungen hade sin spannmål och sitt bränvin. Emellertid hade hvarje nyhet, hvarje utspridd osanning om fiendens ställning och afsigter alldeles samma verkan som en nedfallen bomb, hvilken upprifver grus och dam. Också rök både grus och dam kring de förnämare madamerna, när de vid ett sådant der blindt allarm om fiendens annalkande togo till fötterna och tjatande flydde in i sina små stugor för att stoppa på sig sin lilla egendom, då sillsalterskorna deremot stodo som gamla grånade grenadierer: de skulle icke ha blifvit skrämda af tio regementen, men så hade de också anor, hvarom de inbördes grälade, tills de voro nära att lemna hvarandra utan ett hårstrå. Den enas mormor hade varit marketenterska under kung Carls ofred. Den andras farmor hade tjenat hos borgmästaren Kloth på Långgatan, der kungen bott, och en dag fått gnida fläckarne ur hans kyllerrock. Den tredje hade haft en moster, hvars svärtar blifvit dödad i Löwedals-fejden. Men den fjerde, som också satte hufvudet öfver alla, var köttslig dotter af kyrkstöten i Tanum, der de stannat med det kungliga liktåget, och han, kyrkstöten, hade icke blott sett kungen både som lefvande och död: han hade också sett hur de i Tanums prestgård fängslade Görtzen, ”den store förrädarn”, som de sedan tog hufvudet af i Stockholms stad, och till sist hade han också sett kung
Jag tror dock icke att nya föreskrifter hjelpa mera, än de gamla om de lika lamt handhafvas. Jag befarar att om än en sådan författning som Utsk. föreslagit hos Konungen begärdes och af Honom bifölles, skulle den likväl icke leda till det åsyftade ändamålet. Hufvudsaken är, enl. mitt förmenande, att gällande författningar emot föregifne handlande och lösdrifvare matte vidmakthållas. Derföre hemställer jag till R. o. Ad. att Betänk, mätte återremitteras. Om Utsk. då skulle finna för godt att föreslå en anhållan hos Konungen, att de författningar, som i detta hänseende finnas, och hvilka man anser tillräckliga om de rätt handhafvas, också mätte i verket sältas; ty alt rättelse i sådant fall behöfves, derom är jag fullt öfvertygad. Den grannlagenhet man påyrkat, att man icke borde besvära Konungen med framställningar i sådana ämnen, hvilka af Honom allena bero, synes mig vara något öfverdrifven, ty om man ville fullständigt iakttaga denna grundsats, skulle följden blifva, att R. St. aldrig skulle vända sig till Konungen i sådana mål, som behandlas af Ekon.Utsk., emedan den Ekonomiska lagstiftningen tillhör Honom allena och det alltid vore lika närgånget af R. St. all uti sådana ämnen yttra sin tanka. Hr Adelborg: Det är visserligen sanni, att jag kom att nämna ”virrvarr” i handelsrörelsen och på det viset inkastade en tändsticka i ett ganska eldfängl lager, men jag måste å andra sidan bekänna, alt dä jag sjelf tili lika hög grad som någon alltid varit frisinnad i afseende på handel och landets utveckling i allmänhet, så har jag dock alltid sökt att dervid göra mig reda för nödvändiga skillnaden emellan lagbunden frihet och sjelfsvåld, hvilket iakttagande äfven på den ekonomiska lagstiftningen torde böra tillämpas, enär denna, lika väl som den politiska, lätt torde kunna urarta. Jag har visst icke med beräkning sökt alt taga känslornas lifliga inverkan i anspråk; om så skett hafva de under talets fortgång af sig sjelfve utvecklat sig.
Äfven Theodoros igenkände qvinnan i den urblekta kitonen. Han hade sett henne strålande af glädje och helsa, klädd i dyrbara kläder och buren af slafvar i en gyllene bärstol. Hans hjerta beklagade henne icke mindre då än nu. Hetären öfvertygades snart, att hon ej var obekant för honom, ty han helsade henne med hennes namn Myro, och då han på hennes ansigte upptäckte ett spår af sinnesrörelse, stannade han och öppnade med henne ett samtal. Det sätt, hvarpå Theodoros under detta samtal framställde sina frågor och besvarade Myros, var sådant, att det likt en magisk nyckel öppnade hennes hjerta för honom. Medan de vandrade mot staden berättade Myro såväl sin egen lefnadshistoria, som Rakels. När de kommit i grannskapet af Långa Murarne åtskiljdes de, Theodoros för att begifva sig till en sjuk medlem af sin församling, Myro för att ila hem och se, om icke Rakel under hennes frånvaro återkommit. Men dessförinnan hade Myro lofvat Theodoros att följande afton infinna sig hos en ansedd och för sin välgörenhet bekant kristen matrona, hvars namn och bostad hon kände. Der skulle hon åter träffa Theodoros. Skymningen var redan inne, när Myro anlände till sin boning. Den var tom och intet spår visade, att Rakel varit derstädes under hennes frånvaro. Men en stund derefter inträdde Myros granne, den välvillige snickaren. Hans ansigte var mycket blekt, då han frågade Myro, om hon ännu visste, hvar Rakel och hennes barn vore. Myro svarade, att hon förgäfves hade sökt sin väninna å Krysanteus landtgård. – Och jag, som icke sökte henne, har likväl sett henne, sade snickaren. – O, det var förskräckligt! Den arma qvinnan! Jag sade det likväl förut ... jag såg det på hennes ögon. Vaggan lär nog icke blifva färdig, ty hon behöfs icke mera. – O J, gudar, hvad säger du? Hvad har händt dem? Hvar såg du dem? – Jag gick helt nyss öfver hamntorget, då jag nere vid kajen märkte en folkskockning och ville se hvad som var på färde.
Öfver soffan hängde ett porträtt i olja, synbarligen ett ungdomsporträtt af den matrona, som nu sjelf stod der nedanför, lifslefvande, korpulent och trivial. »Min man kan tyvärr inte ta emot. Han är så sjuk så — —» Denna robusta företeelse med det enfaldiga ansigtsuttrycket och den friska färgen var således hans hustru! Den främmande hade svårt att dölja sin förvåning, så föga motsvarade verkligheten den bild, hon i sin fantasi danat sig af fru Mathilde Heine, parisergrisetten, som förmått fängsla den tyska literaturens bortskämde don Juan för lifvet. En blek skönhet, med mörka gåtfulla ögon, något själfullt och månskenstrolskt — så hade hon tänkt sig henne. Och der stod nu i stället den förkroppsligade prosan, bredbent och elegant — och hon var maka åt romantikens döende sångarsvan! Fru Heine betraktade den främmande med ett frågande uttryck i sina bruna ögon. Hon såg ut som om hon med sin breda kropp velat hindra allt vidare framträngande. »En ung kompositör, som jag träffat i Wien, har gett mig i uppdrag att öfverlemna detta lilla häfte till den diktare, hvars sånger inspirerat honom till dessa kompositioner.» Den främmande talade i kort, afmätt ton. Hon hade trott, att hon skulle få se honom ett enda ögonblick, den store skalden, som hon älskat och beundrat så länge hon kunde minnas tillbaka. Hon hade icke gjort sig några illusioner angående detta besök. Hon visste ju, att han var sjuk, döende. Men hon hade nog ändå gått och burit på en hemlig förhoppning, att hon skulle få stå vid hans sjukbädd ett par sekunder, och redan detta hade förefallit henne vara en så stor lycka, att hennes hjerta klappat med hörbara slag hvar gång hon tänkte derpå. — Nu var det förbi. Nu visste hon, att hon icke skulle få se honom; och missräkningens bitterhet sammansnörde hennes bröst. »Jag får tacka så mycket — min man skulle säkert ha blifvit mycket glad men han är så sjuk så —» Den främmande stod i begrepp att gå. Med denna kvinna, som var hans hustru, hade hon ingenting att skaffa. En ömsesidig, instinktlik antipati stod emellan dem från första stund. En häftig ringning hördes från det angränsande rummet.
Jag förnyar min begäran om afslag å betänk. 26* 404 D« n 13 Mars. Hr Silfverstolpe: Man har sågfil, att, staden Sölfvitsborg förkofrat sig. Jag medgifver, att så förhåller sig, emedan dess handel och rörelse pä sednare 10 eller 20 åren tilltagit, men denna handel består nästan uteslutande i export frän Blekinge af varor såsom bränvin, hvilken vara icke är afsättlig åt den utrikes marknaden, ulan den afsändes till andra orter inom landet. Af spanmål utföres derifrån ett högst ringa belopp till andra delar af landet. Ifrån Skåne afyllras visserligen i Staden en stor del men hufvudsakligast till ortens innevånare, som behöfva spanmål för att upblanda den med potates, hvaraf de sedermera tillverka bränvin. Då nu bränvin är en vara , som icke kan afsättas å fremmande orter, utan utföres från Sölfvitsborg till andra delar af landet, har detta varit en anleda, för mig, att afstyrka stapelstadsrätt för staden, likasom att nu ytterligare begära afslag å betänk. II. Ex. Hr Flili. o. Landtnäs härefter lill bifall å förevar, betänk. framställda propos., besvarades med starka nej, blandade med ja; hvarpå H. Ex. hemställde om R. o. Ad. behagade afslå samma betänk., samt då härvid ropades starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna att denna sednare propos. blifvit besvarad med öfvervägande ja. Hr Rosenblad begärde votering. Upläsles lill justering och godkändes följande förslag till voter:s propos. Den, som bifaller Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:s betänk. N:o 50, i anleda, af väckt motion om meddelande af stapelstadsrätt för staden Sölfvitsborg, voterar Ja; den det ej vill voterar Nej; vinner nej, varder förenämnde betänk, af R. o. Ad. afslaget. Vid voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer Ja 23. Hr Ekenstéen:
Men hur tror du det ska gå med oss, om någon varit här, utan att vi skulle märkt det?" "Nåja, jag tänker man finge visa vägen åt de der herrarne, som sitta deroppe, till ett hetare ställe, än här är i natt." Emellertid kommo de talande allt närmare Sigrid. Månen började svagt genombryta molnen. Sigrid kröp ihop bakom det utsprång af stenen hvarpå hon stått. Få steg till, och karlarne skulle hafva upptäckt henne. Men nu skymtade en person fram från ett annat håll. Karlarne sprungo till, grepo denna och började släpa henne emot porten. "Hi, hi, hi. Jag tänker ni bli feta på fyndet", skrattade mor Annikas röst, "jo, jo, jag undrar just hur mycket besvär det vore, att blåsa ner kråknästet ert der, till straff för att ni inte låta folk gå i fred och söka rötter." Emellertid hade karlarne med sin fångst hunnit utom porten, den de noga tillåste, och då nu månen sken allt klarare, sågo de den lilla, torra gumman, som skrattade och hånade dem. "Hur kom du in, käring", frågade den ena karlen. "Ja si det var durrn det! Jaha, ja det var storkonsten. Finns det inte stickor och strå att rida på? Bättre hästar än dem ha ni, edra glopar, aldrig ridit. Jo, jo. Tokiga ä' ni, som tror, ni kan stänga ut den, som något vet, hi, hi, hi. Men si, nu hade jag nästan lust att gå in i täppan igen." "Pass på, låt bli med det, mor." "Nå, nog kunde jag nu väl också spå er en smula, innan jag går tillbaka, så lär ni väl inte neka mig, att der söka några rötter, som inte växa annestäns." Härom parlamenterades nu en stund, karlarne gåfvo icke med sig, men Annika lofvade slutligen, att ändå spå åt dem och så hade hon lyckats, att för en ganska lång stund upptaga deras uppmärksamhet, så att Sigrid fann lägenhet, att utföra sitt värf. Sedan porten blifvit tillstängd, försummade hon intet ögonblick, ehuru hon darrade så, att hon knappt kunde hålla sig oppe.
Herr Tham bör ock tillrätta visas i den uppgift, alt oerfarne, om Egodelningsmålen okunnige, Extra Domare, kunna komma att sådane mål handlägga; detta lär icke kunna inträffa, enär HofRätterne serskildt blifvit i Nåder anbefalde, att, då vid Ordinarie Domares tjenst - Den 22 December e. tn. irjg i ledighet från sine vanlige Embetssylor, de det oagtadt icke kunna afgöra Egodelningsmålen, serskilde skicklige personer dertill skola af HofRätterne utses och förordnas. Jag vill för öfrigt sluta denna punkt med den enkla fråga: hviketdera är lämpligast oell nied begreppet om Constitutionel ordning närmast öfverensstämmande, antingen att Skiftesmål, deri frågor om graderingar och andre för sjelfva jordäganderätten lika vigtiga ämnen ingå, behandlas af Domstol, sorn är i tillfälle att på stället munteligen höra parterne och inhämta nödige upplysningar, eller att desamma afdömas efter en föregången, oftast illa förd skriftväxling vid LandsCanzliet af en Embetsmyndighet, hvilken efter Allmän Lag aldrig ägt^ Domsrätt i dylikt ni ål ? Vidare säger Herr Tham har juridisk oreda uppkommit deraf, att mål, som förut kunnat vid 1 och 2 Domstolar af göras j nu skola handläggas vid a och 3. Hvilka mål de äro, som blott en Domstol förut handlagt, torde Herr Tham behaga uppgifva; jag känner dem icke; och att man icke låtit Collegier vara Förste Domstol i åtskillige verklige Juridiske rättsfrågor, då deremot i alla andra flere Instantier finnas, derigenom skulle jag tro, alt juridisk reda blifvit beredd. Jag har icke föreställt mig, att någon skulle finna sig belåten, att 200 Den 22 December e. m. t. ex., i en Contractstvist med Kronan, bli dömd i första Instantien af Krigseller KammarCollegierne eller Förvaltningen af SjöÄrenderne, och vidare af Kongl. Majit i StatsRådet. Åtminstone hanner jag, att Allmänheten högt klagat öfver en sådan.
Sqvadrons-cheferne vid nyssnämnda regemente hafva hos Eders Kongl. Majit i underdånighet anhållit, att då, i följd af de i Skåne, hvarest regementet är förlagdt, i sednare tider antagna förändrade åkerbrukssätt, prisen på de vigtigaste foderartiklarne numera så betydligt stegrats, att sqvadrons-cheferne ej längre kunde besörja utfodringen af regementets hästar för det uti 1816 års passevolance-kontrakt bestämda och alltsedan gällande rationspris af 77 R:dr 32 sk. Banko årligen för hvarje häst, en förhöjning deri måtte med 12 R:dr 12 sk. per häst i nåder beviljas. Eders Kongl. Majit har väl, rid pröfning af denna anhållan, under den 23 sistiidne Juli i nåder förklarat densamma för närvarande icke kunna bifallas; men då kostnaden för fourageringen af de artilleri-hästar, som uti Skåne för Eders Kongl. Majits och kronans räkning, utan passevolans underhållas, faller sig högst betydligt dyrare än det af sqvadrons-cheferne begärda förhöjda rationspris af 89 Ridr 44 sk. per häst, samt alltså antagas kan, att, i fall passevolansen komme att upphöra och kronan sålunda sattes i nödvändighet att öfvertaga utfodringen af Kron-Prinsens husar-regementes hästar, statsverket linge derför vidkännas kostnader åtminstone till det belopp, sorn omförmälda förhöjning, beräknad för regementets 537 hästar, utgör, eller 6,578 Ridr 12 sk.
Sedan Kongl. Maj:t i Nådig Proposition till Rikets senast församlade Ständer förmält, att, då från äldre tider Lotsoch Råk-Inrättningen, i anseende till dess nära samband med Rikets Sjöförsvar, varit stäRd under Flottornes styrelse, med undantag af några åt enskilde under entreprenad upplåtne Fyrar, hvaribland numera endast befinnas Landsorts och Korsö Fyrbåkar, hvilka af enskilde, emot uppbärande af vissa andelar utaf Lots-, Råkoch Last-, penningarne , underhållas , men Kongl, Maj:ts Nådiga uppmärksamhet icke kunnat undfalla, å ena sidan, olämpligheten deraf, alt Inrättningar af så allmänt och stort inflytande på handeln och sjöfarten stå under enskild förvaltning, samt, åden andra, huru det både för Kronan och det allmänna vore af mycken vigt, att ofvanberÖrde, genom Contract, åt enskilde under entreprenad upplåtne Fyrbåkar blef - Kongl. Maj.ls Nådiga Propos. N:o 2~J. 7 vo, för Statens räkning, inlöste och satte under samma publika tillsyn och styrelse, som de öfrige Båkarne i Riket; och, i anledning hvaraf, samt då innehafvar-' ne af nämnde Båkar, hörde genom Förvaltningen af Sjö-Ärendena, förklarat sig viljji aflåta desamma, egaren af Landsorts Fyrbåk , med Fyrväklare-hus och Kolbodar samt alla Inventarier, hvaribland ett större parti Stenkol, för 35,000 R:dr, samt egaren af Korsö , äfven med åtföljande Inrättningar och Inventarier, för 18,000 R:dr, Kongl. Maj:t låtit Handlingarne i målet till Rikets Ständer öfverlemna, i ändamål alt de för inlösningen erforderliga medel mätte anviste varda; så hafva Rikets Ständer i underdånigt Svar dertå och med erkännande att Lotsoch Båk-Inrättningarne icke böra stå under enskild förvaltning, utan böra tillhöra Staten, väl bifallit, att förenämnde tvänne Fyrbåkar må, för Statsverkets räkning, inlösas, men endast såvida Köpeskillingen varder lämpad;, efter de fördelar Staten af dessa Fyrbåkar kan med säkerhet påräkna, i hvilket afseende Rikets Ständer funnit anledning förekomma, att uti den för Landsorts Fyrbåk begärda köpesumma torde kunna vinnas en nedsättning af minst 5ooo R;dr, äfvensom en betydligare minskning i den för Korsö Fyrbåk fordrade Löseskilling, hvilken, i 8 Kongl. Maj.ls Nådiga Propos.
Huset skuggades mot middagssolen av lummiga ekar och skildes från viken av en trädgård, vari ett urval av nejdens skönaste blommor prunkade vid sidan av växter, nyttiga för hushållet. Väggarna i Krysanteus' hus voro smyckade med tapeter vävda av Hermione, och till det enkla bohaget, förfärdigat av nybyggarne, sällade sig böckerna och cittraa, som påminde om huset vid Tripodgatan och genom Teodoros lyckligen ditflyttats från Aten. Teodoros hade valt sin bostad i grannskapet av Krysanteus' hus, vid mynningen mellan två berg, varifrån utsikten öppnades över en grönskande dal, där nybyggarnes hus här och där skymtade mellan lövmassorna, och på vars sluttningar man såg deras talrika hjordar beta. Det var en skön vårafton. Medan en del av nybyggarne var samlad hos Krysanteus för att med honom rådslå om åtskilliga ärenden, som rörde deras samhälle, hade Hermione gått att lustvandra och härunder mött Teodoros. Deras samtal vände sig nu, som nästan alltid, när de voro tillsammans, kring religionen. Teodoros fortsatte oförtrutet sitt omvändelseverk och med dess större iver, som det gjorde synbara framsteg hos filosofens dotter. Hermiones tankar voro mer än någonsin riktade på det översinnliga, sedan hennes jordiska förhoppningar sjunkit i graven. Hon kände kravet på en kraftig, själens innersta genomströmmande hugsvalelse, men ägde den icke i sin filosofi. Hon kunde icke tänka tillbaka på det sista år hon tillbragte i sin födelsestad, utan att dessa rysliga händelser, som ryckt brudgummen ur hennes famn, återgivit henne en älskad broder vansinnig, skördat en hjälte, av vars kraft hon väntade världens räddning, samt över den älskade faderns huvud samlat så många sorger, svikna förhoppningar och faror hon kunde icke i sitt minne återkalla dessa händelser, utan att mörka tvivel hos henneuppstodo om naturen av den makt, som styrvärlden och människornas öden, och hon kände, att livets skumma gåtor, för att vinna e lösning, som tillfredsställer hjärtat i stället för att krossa det, kräva den fasta tron på en kärleksrik fader i himmelen.