Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kamereraren vid dervarande Contor, J. G. de Mares Enka, Henriette Ch. Redevig, till Directionen ingifven ansökning, att varda anmäld till undfående af ett årligt understöd från Banken, såsom hjelp i sin nödställda belägenhet; vid hvilken ansökning blifvit bilagde så val afskrift af den efter Karnereraren de Mare den i5 sisth April upprättade bouppteckning, utvisande, att boets tillgångar, osäkre fordringar inberäknade, utgjorde 2,159 R:dr 35 sk. 8 r:st. och dess skulder 6,o52 R:dr 27 sk. 9 r:st., som äfven ett af Kyrkoherden Gullander afgifvet betyg, vitsordande Enkans aktningsvärda vandel och beklagansvärda belägenhet, såsom betagen allt Lopp, att emot de efterlemnade 7 späda barnen kunna uppfylla moderspligterne, samt Baneo-Fullmägtige, med afseende å de synnerligen bevekande omständigheter, som förekommo till bifall af Enkan de Mares omförmälde, af Låne-Contorets Direction på det högsta understödda ansökning, pröfvät, i förmågo af 4 A.rt. 5 Afd. 11 och 12 §§. uti i83o års Banco-Reglemente, skäligt, att, till understöd för bemäldeEnka och hennes 7 minderårige barn, å Fullmägtiges dispositionsräkning N:o 2, anslå en årlig gratification af 222 R:dr 10 sk. 8 r:st., motsvarande en tredjedel af Kamereraren de Mares å Låne-Contorets Stat innehafde årliga lön, hvilken gratification komme att, från och med den 1 April innevarande år, utgå med 55 R:dr 26 sk. 8 r:st. för hvarje qvartal; hafva Banco-Fullmägtige, med åberopande af 11 §. 2 mom. i ofvanberörde Art. och Afd. af Banco-Reglementet, Banco-Utskoltets stadfästelse underställt det sålunda beviljade anslag.
När ytterligare någon tid gått, begynte det krascha inom studentkåren. Man föll med en stat af 50 000 kronor i passiva samt en omgång kläder och ett udda antal stöflar eller utsigt till en docentur i aktiva. Vexlar protesterades massvis; lån uppsades, emedan afbetalningarna uteblifvit. Namn stodo icke mer att uppdrifva; och bankerna ratade allt i första förfäran. Som alla hängde samman i en och samma enorma ärtruska, A. med B., och B. med C., och så vidare i oändlighet, kunde ingen känna sig säker. En enda jobspost, – och han måste cedera. Truls hemtade fram och genomgick listan på sina förbindelser; men deraf lät sig ingenting säga. Deremot hade han disponibla medel; och de kunde åtminstone förbrukas så länge. Allt låg i gudarnes knän; gjordt var gjordt, och kunde inte ändras; ergo lefva lös, så länge lefvas kunde; icke se framåt, ej heller tillbaka, utan göra det bästa möjliga ut af det närvarande. Det var ett dagoch natt-dagdrifvarlif i tempo furioso till turkisk musik. Å ena sidan. Å den andra stod ännu hans förhållande till fröken Clara. Det ena skärpte det andra och gaf detsamma dess säregna, pikanta krydda. När han i dagar och nätter tumlat rundt i bullrande och monotona lag, var det en egendomlig njutning, att en hel lång afton sitta i fröken Claras jungfrubur, matt belyst af den mörkröda ampeln i taket, mjuk i sin stämning som beröringen af en kvinnohand och tyst, tyst, – sitta der hela långa hvilfulla timmar så godt som ensam med en ung dam, med hvilken man kunde spela de mest sammansatta och slummerstilla melodier och hvilken blott och bart med en beröring med sin fingerspets, med doften af sitt hår, med ett enda litet drag i sitt sensitiva ansigte, med en blick af en sekunddels varaktighet, eller med en nyans i tonfallet, som han allena i hela verlden kunde uppfatta, framkallade i honom förnimmelser helt annorledes intensa och fylliga än dem, han fört med sig deruteifrån, från sina föregående nätter, i hvilka kvinnor gifvit sig helt, banalt och nakna.
D e t aflopp naturligtvis ej utan ett par kullerbyttor, men hvad gjorde det, gräset var sä mjukt, o c h Nisse bar henne så lätt, som o m hon ej haft någon tyngd alls. D e t var förtjusande r o l i g t: Elsa hade aldrig förr ridit på något slags djur, det kändes, som o m hon flög. Fröken R o s a l b a sprang efter o c h skrattade som en liten afgrundsande, o c h Elsa stämde in med sitt barnsliga, klingande skratt, o c h i samma ö g o n b l i c k låg hon där raklång på marken, o c h Nisse stod bredvid o c h buffade henne oupphörligt med pannan, o c h hon skrattade så öfvergifvet och hejdlöst, att hon ej kunde resa sig på en lång stund. Men nu skulle de valsa o c k s å! D e t var Elsas i d é; hon hade b l i f \ i t ännu vildare än den andra. A t t få u p p Nisse på bakbenen var ingen konst, o c h sedan slog hon armarna om honom o c h drog honom med sig, sjungande på en gammal vals, medan fröken R o s a l b a kastade sig ner på marken o c h skrattade, så att tårarne runno, hon måste stödja emot med båda händerna för att ej ramla omkull af skratt. » R o s a l b a! » ropade Elsa. ser du inte, att han tar mig o m lifvet! — A j, nu trampar han mig på t å r n a! » Hon släppte sin kavaljer, o c h denne var tydligen ej road af att valsa, ty så fort han b l e f l ö s, kilade han genast undan i ett hörn, och där stod han i försvarsställning o c h sneglade på Elsa med en min af k o m i s k förlägenhet. De muntra upptågen i inhägnaden skulle säkerligen ha fortsatts ännu längre, o m ej Elsa plötsligt upptäckt en liten glödande punkt i det öppna sängkammarfönstret där uppe mellan almarnas mörka löfmassor. D e t var Haralds cigarett. H o n blef hastigt lugnare o c h började släta på sin klädning, o c b nu märkte hon, att hon nyss hade kallat den främmande flickan du.
» Det lyste som ett solsken öfver den gamles ansikte, och han tackade Edvin, som om det gällt en af hans egna. Så kom den lille gossen till kronofogdens. Han var ett vackert barn, stor för sin ålder, frisk och välskapad. Hans lilla säng fick stå intill Edvins och från morgonen när solen väckte honom, tills han om kvällen blef omstoppad, trött och halfsofvande, var det farbror och alltid farbror han höll sig till, så ofta dennes göromål det tilläto. Eljes var han hela hushållets gunstling — för Edvins såväl som för sin egen skuld — och skulle hafva blifvit bortskrämd om icke farbror hållit emot, sträng, men rättvis och med hvilket ömt älskande hjärta. Han kunde sitta uppe till sent på natten och med en oändligt lång tråd på den gröfsta nål han kunnat finna söka fästa dinglande knappar på den lilla kavajen (hvilket han föröfrigt alldeles icke behöfde). Men hade gosTiargåta. Bidrag mottagas med tacksamhet. 4 2 25 10 3 26 11 Mitt första är ett vackert hälsningsord, Fast nu det räknas till * de gamla » orden. Mitt andra hör nog till begreppet jord, Men höjer sig dock högt, högt öfver jorden. då blef han den stränge, obeveklige domaren. När gossen sof och det icke fanns några knappar att fästa, studerade skrifvaren — den gamle skrifvaren, som han numera ofta kallades — icke längre » Resor i främmande land », utan » Våra barns uppfostran » och dylika lärorika skrifter. Han tog sitt faderskall lika allvarligt som förr uppslagskatalogerna, gjorde ofta anteckningar i kanten och förde dagbok öfver pysens framsteg. Han lärde honom själf att läsa och undervisade honom m e d klappande hjärta i geografiens första grunder. Om söndagarne lekte den lille med sina jämnåriga vid stranden. De hade barkbitar till båtar, stora ståtliga fartyg » på utlandet », och farbror Edvin gaf dem destinationsort och berättade för sina intresserade små åhörare om de främmande land, de skulle besöka. Men icke alla båtarne kommo riktigt åstad, utan några af dem lågo envist kvar vid stranden eller återvände efter en kort utflykt. De voro föremål för ett stort förakt; endast farbror Edvin tog dem något litet i försvar. (Slut.)
Långsamt arbetade sig en tanke fram ur kaos. Denna tanke spred sig vidare, som ett ljus tränger till de dunklaste hörnen af ett mörkt rum, och sakta gled det sista årets historia förbi min syn, visande mig mitt eget jag med denna pinsamma obarmhärtighet, som när man kommer att sitta framför en spegel och fascinerad af sig själf, tvingas att följa sina egna rörelser, sitt minspel, det minsta drag, som skiftar i det ansikte, hvilket man icke mäktar vända bort. Den första tid jag mindes, var den, då vi först flyttade hitut. Jag hade sedan några år varit anställd som verkställande direktör i ett bolag, och mitt arbete var af den art, som gaf mig aftnarna lediga, men sysselsatte mig ungefär hela förmiddagarna. Bolagets affärer voro ganska vidtomfattande, och emedan jag under denna tid kom i liflig beröring med en massa människor, var det naturligt, att jag också rycktes med i det umgängeslif, som karakteriserar Stockholm, och hvars tyngdpunkt allt mera förlägges från hemmen till restauranterna. Det var tider, när min hustru och jag knappast sågo hvarandra oftare, än när jag kom hem för att hämta henne ut, och icke träffades på tu man hand, förrän vi vid tolfeller ett-tiden stodo ensamma på gatan, sökande en droska, som skulle föra oss hem. Det var jakten i detta lif, som första gången vållade liksom en förstämning mellan oss båda. Jag kan ännu minnas, hur vi, ifall vi händelsevis en afton sutto ensamma hemma, kunde känna oss oroliga, som om vi saknat något eller önskat, att något skulle inträffa, som kunde fylla upp de timmar, hvilka ej voro upptagna af arbete eller nöjen. Vi voro liksom brydda öfver denna ovana tête-à-tête, kunde icke finna någon anledning att afbryta den, lika litet som någon sysselsättning för att få tiden att gå. När aftonen kom, blef denna oro outhärdlig. Behofvet efter att se människor, höra buller, kanske också begäret efter förfriskningarnas stimulus – allt detta förenade sig till en feber, som ej gaf oss någon ro. Som om vi fruktat, att i ensamheten tankarna skulle tränga för djupt och visa oss den afgrund, vid hvilken vi firade fester, började vi söka en anledning att afbryta detta på tu man hand, hvilket väckte vår oro.
Ropades Ia° Wid förnyad föredragning af Stats-Utstottets den y dennes första gängen upläste betänkande om Skats-Regleringen samt project till Riks-Stat för innewaranbe och följande ar, blef detsamma af Ridderstapet och Adeln bifallit. Ä nyo föredrogs Stats-Utskottets i sista plena pä bordet lagda betänkande angäende ben wid i8Z>9 och 1810 arens Riksdag föreflagne revision öfwer förwaltningen af alla Rikets medel sedan 1800 ärS Riksdag. Friherre Ltael von hollstein. Da betänkandek gär derpä ut att wisa swärigheterna af en revision, sä fär jag först nämna, alt det är stridande Ändra DelN:o 14. 21» Den rz Julli. dande emot constitutionen, att lemna räkenskaper oreviderare, sann man alt wara upwiste för Rik« sens Ständer och desi Stats-Uljkott, för dem lemna decharge, hwarom mera i Riksdags Ordningens 76 Z. Jag begär altja, att detta mätte äter till Stats-Uljkoitcts åtgärd warda remit-eradt. De: skulle landa till ett prejudicat och oordning i framliden om rakningar utan granskning godkändes, 1808 och 1809 ärens räkenskaper mäste således infordras och wederdörligen granjkas, antingen genom en CornilL >'om Konungen förordnar, eller af ledamörer eif Riksens Ständer, eller och andra, pä enahanda sätt som den Comitie hvilken granjkar Krigsräkenskaperne, som också äro wiblyftig.» och beswärliga, emot ett bestämdt och icke alt för högt arfwode, eller ock till godo njutande af en wist anmärknings procent.
I afseendeå de årliga arfvedel!, hvilka af Mililiae-Boställs-Cassan, Nja MöteSrPassevolancefonden och Wadstena Krigsmans!] us-Ca-ss.a utgått till 5 Civil-Ledamöter i Kongl. Krigs-Collegium; (Pag. io5.) Angående elt till nybyggnader vid Carl Gustafs Stads Gevärs-Faclori a nord na dt belopp af 82,000 R:dr utaf extra-anslaget till försvarsverkets islåndsättande; (Pag. 117.) Rörande beviljad eftergift af en Capitamen Lagerberg ådömd ersättningssumma. § 68. (Pag. ig. Förkl. 175.) Med anmälan, att, enligt 1835 års Riks-Hufvudbok, 1,919 R:dr 12 sk., utgörande förhöjning för de under lönerne vid Post-Verket anslagne 2,55g tunnor spanmål blifvit på Post-Verkets Stat besparde och införde bland aldra Bufvudtitelns allmänna besparingar, hafva Revisorerne, enär bland Stats-Verkels inkomster upptagits en summa af 100,000 R:dr, såsom påräknad nettoinkomst af Post-Verket, och^detta Verks öfriga inkomster böra användas till dess aflönings-stater och utgifter, yttrat den åsigt, att spanmålstillökningen under lönerne jemväl bordt af Post-Verkets inkomster utgå, utan att inräknas bland den summa, hvilken skulle från Riksgäldskontoret till Stals-Verket öfverlemnas, såsom ersättning de år, då Riksmarkegångspriset öfversteg 6 R:dr tunnan. I anledning häraf har Kongl.
Öfver dess rörelse. 4:o Gener cil-Boksluts-Contor, som i de fleste fall, dock icke i allt, controlerar Låne-Bankens ränte-uträkningar, förer dupplettnumerböcker öfver dess serskilda gäldenärer, verkställer uträkningarne till anmaningar, expedierar sjelfva anmaningsbrefven, uppsummerar och afslutar LåneBanco-Hufvud-Bokens samtlige räkningar per månad, och uppgör, på grund af dessa afslutningar, Bankens General-Hufvud-Bok. 5:o Revisions-Contor, som controlerar under årets lopp vissa af Låne-Bankens uträkningar, reviderar ali afslutad räkenskap, vårdar och fordrar redo för materialen af sedelformulairer och Blanketter m. m. oeh har närmaste bestyret med det oeconomiska, ehuru hvarje serskild utbetalning, sådant oaktadt, upptages antingen i Commissariatets eller Fullmägtiges Protocoll och i detail ingår uti Låne-Bankens bokföring. Emot hvilka 3:ne sistnämnde Contor blifvit anmärkt, alt deras befattningar under tidernas längd synas hafva lämpats mera efter tillfälliga förhållanden än någon viss plan, hvarigenom de till någon del förlorat enhet och bestämdt syftemål för hvarandra. 6:0 Fiscals-Contor , som har att besörja dels den inre policen, dels de yttre exsecutiva och öfrige rättegångsärenden. Hvarjemte Utskottet anser sig böra korteligen omnämna de förhållanden, som för närvarande inom Banco-Verkets serskilda Departement ega rum, i afseende på handhafvandet och bevakandet af göromålens ordentliga gång.
Deremot har Utskottet anslagit eller rättare i bestämda ordalag antydt, att ganska betydliga arfvoden böra tilläggas så kallade stifts-inspektörer och en öfverinspektor för folkskolorna, hvilka riva slags embetsmiin likväl icke skulle ega att gifva några föreskrifter, utan blott råd och upplysningar. Denna åtgärd är föreslagen efter utländskt mönster, Engelskt eller Skottskt, men jag betviflar, att utländingar, i synnerhet så praktiske män som Engelsmän, jemte införande af så beskaffade inspektörer, bibehållit den verkligt ordnande omtankau för folkskolan åt, auktoriteter, som ansetts ej eea skicklighet eller tid, att ett slikt uppdrag fullgöra. 1 afseende på de föreslagna förändringarne i folkskole-stadgan äro många andra anmärkningar att göra, roen de torde nog af andre ledamöter i Utskottet framhållas; och då det sålunda lärer vara tydligt, att Kongl. Majit icke kan, utan att infordra upplysning från vederbörande Domkapitel i flera hithörande hänseenden, företaga frågan till slutlig pröfning, hvarigenom äter skulle inträffa alt hela den anslagna delen af personliga skydds-algiften möjligtvis under hela nästföljande statsreglerings-period’ med tillhopa en half million Riksdaler Ranko skrinlägges och 56 Sammansatta Stats-, Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk. Bet.
N:o 25, är detta grundadt på en framställning af ledamoten i Borgare-St., Hr Björck, och utgår från den synpunkt, att det vore af synnerlig vigt att det Svenska silfvermyntet ställdes i ett visst bestämdt förhållande till den i hela Tyskland antagna Vereins-thalern, hvilken å sin sida till en del är grundad på den Franska grammen. Hr Björck visar att den Svenska silfverspecien innehåller 25^ Franska gramm finsilfver, af hvilka vanligen * gramm går förlorad för innehalvaren af det Svenska myntet, då han i utlandet vill göra sig det till godo. Om vi således förändra vår myntfot till 25 gramm, skulle derigenom den Svenska specieriksdalern blifva fullkomligt likställd med denTyska Vereins-thalern, och den omnämnda förlusten undvikas. Derigenom skulle ock den fördel vinnas att en större öfverensstämmelse blefve åvägabragt med de i Hamburg gängse mynt. Då nemligen den Preussiska eller, som är det samma, Vereins-thalern motsvarar 40 skilling Hamburger kurant, så skulle, efter samma kurs, genom den föreslagna förändringen den Svenska specieriksdalern gälla 60 skilling kurant. Detta är utan tvifvel en fråga af icke ringa vigt, men Hr Björck har icke inskränkt sig härtill allena, utan jemväl påpekat en sak, som synes vara af ännu långt störe betydelse. Han har nemligen fästat uppmärksamheten på vigten af öfverensstämmelse mellan de Svenska mynten och de öfriga Skandinaviska ländernas. Härom yttrar Hr Björck: »Den förmån af ett lika mynt i de Skandinaviska länderna, som icke bör förbises vid en förändring af våra myntförhållanden, skulle, enl. förslaget, icke kunna vinnas i annan mån, än att jemförelsen mellan det föreslagna myntet och det nuv:de Danska och Norska skulle blifva lika lätt, som med Hamburger-riksdalern, så vidt för jemförelsen samma grund gjorde sig gällande, som i fråga om förhållandet mellan Preussisk kurant och Hamburger banko, då den obetydliga skilnaden mellan det nya Svenska myntet och det Danska och Norska icke i allmänhet folie oss till last.
Men en sådan förfalskning har sin gräns, hvarutöfver den ej kan sträckas, då nemligen urkunden, som man vill förfalska, finnes i hela iolkets händer. Det är icke alla delar af dess innehåll, om hvilkas rätta mening man kan vara eller låtsa vara oviss. Det gifves en grad af tydlighet, som genom ingen förtydning kan bortskymmas. Men så länge denna grad af tydlighet icke är vunnen i alla lärans punkter; så länge det ännu är möjligt att äfven med någon insigt i läran, misstaga sig om dess mening i någon lärosats; är lärobokens redaktion säkerligen ännu icke fullbordad. Det erfordras, att kyrkans lärde ytterligare derpå arbeta. Om ej på detta sätt allt en gång kan blifva så klart, att ingen mera misstager sig; åtminstone bör dock fältet för villfarelse kunna mer och mer inskränkas; och hvarje gång detta sker, har ju en oberäknelig vinst tillfallit sanningen och kyrkan. För detta påstående tror jag mig icke sakna erfarenhetsbevis i samtidens händelser. De irrlärare, som stifta oro inom kyrkan, åberopa till sitt lörsvar just läroböckerna; och det kan ej alltid med fulla skäl ådagaläggas, att deras meningar strida mot dessa böckers klara ordalydelse. Utan tvifvel skulle sektledarnes inflytande hos det enfaldiga folket minskas, i fall det blefve dem omöjligt att inför sjelfva kyrkans myndigheter förfäkta sina läror, utan att med de antagna symbolerna komma i sådan motsägelse, som äfven för den enfaldige vore uppenbar. Folket skulle ej så lätt bringas att förneka dessa myndigheters renlärighet, om sektledarne icke förmådde att i folkets ögon gifva sken af renlärighet at sina egna satser. Såsom exempel må nu väljas kanhända den stridigaste, och på samma gång den vigtigaste bland de läropunkter, i hvilka folket al sektlärare missledas. Viljans irihet, sorn städse varit så mycket omtvistad, har äfven inom församlingen utgjort ett af de svåraste stridsämnen.
Stats -Utskottet har för öfrigt genomgått och granskat de utaf Herrar Commitéfade för Allmänna medlens Förvaltning aflemnade Räkenskaper för åren 1815. 1816 och 1817, hvilka innefatta redogörelse öfver Subsidiioch KrigsFonds-Medel, sorn genom Tractater och liqvider med de Allierade Makferne till flut i t Riket och af Stais-Verkets öfverskott på Intiraderne varit att disponera. Af desse Räkenskaper har Utskottet inhämtat, att, enligt en dervid fogad underdånig Berättelse under den 30 sisth Octoter af Herr 3v ammar-Rätts Rådet Paul Öhrwall, sorn haft sig uppdraget att utföra Liqvidations Verket i Tyskland, komma samtlige Allierade Makterne vid Stats-TJtsköttets Betänk and eni slutliqviden att ytterligare erhålla amiel i hvad som influtit eller må kunna inflyta utaf rle Uppbördseller Utgifts Poster, hvilka voro outredde vid Liqvidations arbetets upphörande i Wien, enligt Slut - ProtocoIIet deröfver af den 7 Junii 1815, hvilka Poster äro uppgifoe till en Summa af 5,712,121 Francs 93 Cent:s, utom sergkildté tili beloppet okänd revenueivfi-åry Sachsen samt Gouveiner, ernet Frankfurt; hvilket förhållande Utskottet ansett sig bör 1 upplysningsvis anmäla i afseende å den, likmätigt Tractat, för Sverige belöpande uti omförtnälie Summa. Vidare har Utskottet utaf en desse jRitken.» skaper bifogad utredning öfver Kongl. Majus och Kronans behållne samt Krigs Fonden tillslagne andel i Tull afgif/erne för de i Göthe-; borg, till följd af Kongl. Kungörelsen den 5 Augusti 1812, seqvesfrerade men fridöma© varor, funnit, att af det upptagne beloppet '221,3.74;.'
Derefter förekommer på listan en mängd mål, hvilka endast äro en gång bordlagda, och det torde derföre icke vara utan vigt, att R. o. Ad. i dagens plenum kan behandla dem, så alt om andra gången bordläggningen begäres, den nu kan ega rum. Uppå i anledn. häraf framställd propos., beslöts alt med föredragningen af BankoUtsk:s utlåt. N:o 65, skulle anstå till morgondagens plenum. Föredrogos, men bordlädes ånyo, uppå derom af Gr. Lagerbjelke, Gustaf och Gr. Taube, Henning Edv., gjord begäran, StatsUtsk:s d. 26 dennes första gången bordlagde utlåhn och mera.: N:o 258, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de Hospilalernes förbättring och underhåll; och N:o 259, ang:de de i R.F:s 63 § föreskrifne kreditiv-summor. Vid föredragning af SlalsUtsk:s d. 26 dennes på bordet lagda mern. N:o 260, i anledn. af erhållue återremisser å utlåt. N:o 128, fann R. o. Ad. för godt att bifalla nämnde utlåt. N:o 128, hvilket Utsk. uti förevande mern. vidblifvit. Föredrogos men bordlädes på begäran af Hr von Troil, Sam. Gust. och Gr. Taube, Henning Edv. nedannämnde d. 26 dennes första gången bordlagde mern., betänk:n och utlåt.: BankoUlsk:s mern. N-.o 66, i anledn. af RiksStåndens skiljaktiga beslut öfver utlåt. N:o 56; Samma Utsk:s mern. N:o 67, med förslag till åtskillige be stämmelser, rör:de Lönekontoret i Wisby; LagUlsk:s betänk. N:o 36, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de ändring i vissa delar af föreskrifterne om rättegång i Domkapitel; Samma Utsk:s betänk.
Tror grefvinnan på denna försyn, som gaf akt på sparfvar och hufvudhår? Ingen har styrt den, ingen skall styra den.» »Men vi, vi människor, hvad blir det då af oss?» »Detsamma, som vi varit – stoft. Den, som är utbränd, kan ej brinna mer; han är död. Ved äro vi, som kringfladdras af lifvets lågor. Lifvets gnista flyger från en till en annan. Man tändes, flammar och slocknar. Det är lifvet.» »O, Eberhard, ges då intet andelif?» »Intet.» »Intet hinsidan grafven?» »Intet.» »Intet godt, intet ondt, intet mål, intet hopp?» »Intet.» Den unga kvinnan stiger fram till fönstret. Hon ser ut öfver höstens gulnade löf, öfver georginer och astrar, som med tunga hufvuden hänga på af höstvinden brutna stjälkar. Hon ser Löfvens svarta vågor, höstens mörka stormhimmel, och för en stund hänger hon sig åt förnekelsen. »Farbror Eberhard,» säger hon, »hvad världen är grå och ful, hvad allt är gagnlöst. Jag vill lägga mig ned att dö.» Men då hör hon liksom en jämmer i sin själ. Lifvets starka krafter och de sjudande känslorna ropa högt efter lyckan att lefva. »Finns då intet,» utbrister hon, »som kan ge lifvet fägring, sedan ni tagit ifrån mig Gud och odödlighet?» »Arbetet,» svarar gubben. Men hon ser åter ut, och en känsla af förakt för denna arma visdom smyger sig öfver henne. Det outgrundliga reser sig framför henne, hon känner anden boende i allt, hon förnimmer makten, som ligger bunden i skenbart död materia, men som kan utveckla sig i tusenfaldigt skiftande lif. Med svindlande tanke söker hon efter namn för Guds andes närvaro i naturen. »O, Eberhard,» säger hon, »hvad är arbetet? Är det en gud? Äger det i sig själft ett mål? Nämn ett annat!» »Jag vet intet annat,» svarar gubben. Då har hon funnit namnet, som hon söker, ett armt, ofta besudladt namn.