Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och Jonathan sade till sin vapnedragare: Kom, låt oss gå utöfver till dessa oomskornas lägre; tilläfventyrs varder Herren något uträttandes genom oss; förty det är icke Herranom tungt hjelpa genom många, eller genom få. Då svarade honom hans vapnedragare: Gör allt det i dino hjerta är; gack åstad, si, jag är med dig såsom ditt hjerta vill. Jonathan sade: Nu väl, när vi komme ditöfver till det folket, och de få se oss; Om de då säga: Står qvare, tilldess vi komme till eder; så vilje vi blifva ståndande i vårt rum, och icke stiga upp till dem. Men om de säga: Kommer hitupp till oss; så vilje vi stiga upp till dem; så hafver Herren gifvit dem oss i våra händer; och det skall oss vara för ett tecken. Då nu de Philisteers lägre fingo se dem båda, sade de Philisteer: Si, de Ebreer äro utkrupne utu hålen, der de sig gömt hafva. Och männerna i lägret svarade Jonathan och hans vapnedragare, och sade: Kommer hitupp till oss, vi vilje väl lära eder. Då sade Jonathan till sin vapnedragare: Träd efter mig, Herren hafver gifvit dem i Israels händer. Och Jonathan klef med händer och fötter uppföre, och hans vapnedragare efter honom. Då föllo de neder för Jonathan, och hans vapnedragare slog allt ihjäl efter; Så att första slagtningen, som Jonathan och hans vapnedragare gjorde, var vid tjugu män, på en halfvan åker vid pass, som ett par oxars dagsplöjning är. Och en rädsel kom på markene i lägret, och på hela folket i lägrena; och de som utsände voro till att förhärja, dem kom ock rädsel uppå, och landet skalf dervid; ty det var en förskräckelse af Gudi. Och Sauls väktare i Gibea BenJamins fingo se, att hopen skingrades, och lupo hit och dit, och vordo slagne. Saul sade till folket, som när honom var: Räkner, och ser till, hvilken af oss är bortgången; och då de räknade, si, då var Jonathan och hans vapnedragare icke der.
Då och då kom det några ord, föllo ned på mig som en gissels remmar, lemnande blodiga ränder qvar med en brännande sveda. Det kom med långa mellantider och pauser, – förebrående, bittert; med något af smärta. – Jag var just en sådan menniska som han afskyr mest af allt i verlden, en sådan som klyfver sig midt itu och låter den ena halfvan sitta och betrakta den andra. Att unga menniskor på en nitton-tjugu år kunna vara så, det kan han förstå, fast han aldrig sjelf varit sådan och fast hans första bok ”Om dualismen” varit rigtad just emot det, men att jag, vid mina år !125 Om jag kunde begripa hvad det var honom vidrigt och onaturligt, detta värre än allt annat. – Och så ofint och plumpt att dissekera upp allting så der. Om det funnes något som vore oåtkomligt för reflexionssjukan så borde det väl vara en kyss. Kan man tänka sig någonting mera förskrufvadt än att sätta sig och afhandla hvarför man kysser hvarandra. Leta efter motiv, analysera upp det. Det är onaturligt som att när man ser sångfåglar flyga omkring tänka sig dem uppstoppade och trädda på pinnar. – Ja, ja, ja! Hvad skulle jag svara annat än att han hade rätt. Det afväpnade honom icke. – Han hade trott mig vara en verklig menniska och så framstod jag med ens som detta vidriga, – mötte honom med just det, som han alltid sökt bekämpa. Jag var honom så främmande, våra naturer vore oförenliga, just hvad han hatade mest, det hade jag stält upp emot honom. En enda gång hade jag ljugit för honom, men den gången kapitalt, det var när jag på mitt kort till honom skref att jag var mera menniska än författarinna (det tror jag för resten att han citerade fel, jag skref nog, ”ty jag ställer det högre att vara menniska än författarinna.”) Jag var ju icke menniska, jag var ju blott en skribent som gick och trädde upp mina egna stämningar på nålar. – ”Tror ni aldrig det kan gå öfver? – Jag satt på en stol vridande mig under hans sarkasmer som en mask.
Hvad vi imellertid på förhand krinne upplysa är det, att trefjerdedelar af skjutsrtingsbesväret besfrides för det närvarande af på sin höjd ^del af de så kallade skjutsskyldiga som ligga nära vid stora stråkvägarna , till hvilken HedersCllass vi hafva den äran räkna oss, och erfara icke vi en snar och hnfvudsakelig lindring uti detta odrägeliga onus, blifva vi nödsakade alt helt Och hållet undandraga oss allt slags utgörande af annan skjutsnings-skyldighet än Kongl. Majit, KronOch Arf-PrinSarne, Kongl. Färfiillen, Hofvet, saint Kronans effeCter, och detta af den orsak , att vi uke hafva något annat val öfrigt, än det att i annat fall gå ifrån våra hemftiansdelar, hvilket vi allt således, i kraft af de ifrån våra hemmavarande Medbroder erhållna uppdrag, härigenom velat reservera. Stockholm den 2g Juni 1815. Nils Pehrsson från Christianstads Län. Jacob Ericsson ifrån Örebro Län, Fullmägtig för Fellingsbro, Örebro och Glanshammars Härader. Häruti instämde Ronde-Ståndets samtelige Ledamöter. 5ife Bandat. 177. 178. Herr 1410 Den 16 Juli. HerrHandelsmannen Stabeck ingaf ocla uppläste likaledes följande Dictamen: ' Jemte det jag instämmer med hvad Jacob Ericsson ifrån Orebro Eän uti skjutsnings-frågan anfört, kan jag icke undgå att emot ett och annat ställe i Beredningens Betänkande göra följande Anmärkningar : Utom de flera skäl som i Betänkandet åberopas, såsom talande för en låg skjutslega, förekommer äfven följande: Alltid är Staten i behof af sådana yngre medlemmar, som genom Studier skola danas skicklige att blifva Tjenstemän uti Församlingen eller, vid Civila och Militaira värf. Jag bestrider visst icke, att Staten är i behof af skickelige Tjenstemän, tvärt om har jag länge nog erfarit att Staten varit af sådana i ett stort behof. Men jag tror icke, att genom en låg skjutslega, desse desto förr tillskapas.
Den förändring torde derför vara af behofvet påkallad att barmhertighets-inrältningar tillhöriga fastigheter äro från all bevilln. fria; hvarom jag derför hemställer, att föreskrift uti den bevilln.förordn., som nu kommer att utfärdas, måtte meddelas. Vid föreg:de riksdagar har fråga blifvit väckt derom, att arbetsfolk på landet måtte befrias frän utgörande af bevilln. efter 2:dra art. Jag förnyar nu detta förslag och hemställer, att uti den blifvande bevilln.stadgan måtte utgå den nuvar. föreskriften om nyssberörda afgifls utgörande. Att upprepa allt eller något af hvad förut blifvit sagdt till stöd för min motion i denna del, anser jag ej vara af nöden, enär motionen enligt min tanke har 334 Den 22 December L m. det starkaste stöd uti den billighet, hvarpå den är grundad, ty då af denna bevilln:s-afgift årligen måste för fattigdom afkorlas mer än hälften, ådagalägger detta nogsamt att utskylden drabbar den fattigaste samhällsklassen, och man kan i följd deraf med säkerhet jemväl antaga, att utgiften, der den verkligen äger rum, i allmänhet för den skattskyldige medför försakelse af lifvets oundgängligaste behof. Skulle likväl, emot hvad jag nu föreslagit, bevilln. för arbetsfolk å landet bibehållas, vågar jag, enär det hittills icke blifvit närmare bestämt hvilka böra en sådan bevilln. vidkännas, göra den framställning, att för inhyseshjon, backstugusittare, fördelstagare m. fl. bevilln. efter 2:dra art. skall upphöra. Remitterades till Bevilln.Utsk. 2.
I afs:de på 4:de §, som handlar om kyrkomötets kompetens, så anser jag, att om det förnämsta ändamålet med ett kyrkomöte 408 Den 4 November e. m. skall kunna vinnas, så måste åtminstone petitionsrätt medgifvas. Mötet blir visserligen i tillfälle att yttra sig öfver de förslag, som framställas; men man kan tänka sig, att församlingen på det högsta önskade en förändring, med afs:de på hvilken intet förslag af Konungen framställdes, och hvarom mötet, enl. Utsk:s förslag, och så framt det icke egde rätt till nya frågors framställande, ej skulle kunna inför thronen uttala sin mening. Det vore i hög grad obilligt, om ett sådant möte skulle ega mindre rättighet, än hvarje sjelfvilligt sammanträdande församling, hvarje kommun, ja, snart sagdt, hvarje enskildt person i Riket. Men Konungen synes mig böra ega rätt att uplösa mötet, efter förloppet af en viss, till några dagar åtminstone, på förhand bestämd tid. Med afs:de å 7:de g, som innehåller: att arfvode lill mötets valda ledamöter, så ock öfriga kostnader derför, skola af allmänna medel gäldas, så hafva redan flere talare anmärkt det vara mindre passande, att kyrkomötets medlemmar således blefve besoldade. Afven jag tror, att man utan svårighet skulle kunna finna värdiga personer, hvilka utan någon ersättning ville deltaga i ett möte, som endast komme att räcka några dagar. Slutligen får jag förklara, att ett allmänt Riks-kyrkomöte måste, efter min öfvertygelse, ega vida större behörighet, än någon annan auktoritet, att yttra sig öfver alla sådana kyrkliga frågor, som K. M. nu afgör, efter att hafva hört PresteSt. vid Riksdagen, R. St:r eller vederbörande Konsistorier, och ehuru jag betviflar, att något fullt tillfredsställande förslag till ett sådant kyrkomötes organisation nu kan upgöras, anser jag, att man nu bör taga det goda, om sådant erbjudes, i hopp att framdeles få det bättre, samt tillstyrker derföre återremiss af Betan k: t, på det Utsk:s förslag må blifva omarbetadt, hvar så behöfves, och derefter om möjligt, såsom ett R.
Den skiljaktighet i åsigter, som uti närvarande fråga eger rum, härrörer från sammanblandning mellan sak och form. För mig är det klart, att, ehvad man anser principfrågan angå form eller hufvudsak, leder den dock till ett mål. Således kan jag ej med min röst biträda annan mening, än att felaktighet vid voteringen blifvit begången, meni fråga om påföljden skall jag ej gå den väg Grefve Posse anvisat, eller besvara Herr Cederschjölds hemställan. Jag har säkrare grunder att följa. Man har talat om straff. Detta förutsätter uppsåt att fela. Nå väl, kan man väl säga, att här något uppsåtligt fel blifvit begångit? Dertill måste man sluta efter den directa eller indirecta inverkan den öfverklagade åtgärden haft på saken. Det sednare, men ej det förra, har här egt rum. Man behöfver, må hända, en längre rutin som Domare, än Grefve Posse och Herr Crusenstolpe haft, för att i ögonblicket finna denna skillnad, men af båda bör man förmoda, alt de vid närmare eftersinnande godkänna Lagprincipen. Af de Riddarhusets Ledamöter, som icke äro jurister, har man ingen rätt att fordra, det de skulle, oupplyste om Lag - 22 Den 20 J u I i I, principens fordran, inse den indirecta verkan på hufvudfrågan, sorn voteringen i formfrågan medförde; och då vi nu erfara, att Grefve Posse, som varit HofRättsLedatnot, och Herr Crusenstolpe, som är det, äro sins emellan skiljaktige i frågan om voteringens laglighet, så synes mig delta förhållande tillräckligt bevisa ofoget uti alt lägga de Skyldeman något till last, som, utan att ana någon olaglighet, trott sig kunna votera i form frågan. Att domina dem till ansvar derför; och att tillämpa till dem bestraffningen af Representationsrättighetens förlust för denna Riksdag; det vore att begå ett vida större fel än de begått; ty det vore att begå en orättvisa, hvartill ingen Lag berättigar oss. En värd Ledamot har, till försvar för voteringen, åberopat, att Herr LandtMarskalken skall hafva gifvit tillåtelse dertill.
»Torra som den stickan hafva de böner varit, som han gett vår Herre,» sade mannen. Den, som gick honom närmast, stannade ock. Han tog upp en torr kvist och kastade den dit, där stickan fallit. »Detta är rätt offer åt den prästen,» sade han. Den tredje i flocken följde gifvet föredöme. »Som torkan har han varit: stickor och strå är allt, hvad han låtit oss behålla. Den fjärde sade: »Vi ge honom igen hvad han gifvit oss.» Och den femte: »Till en evig skam kastar jag detta till honom. Må han förtorka och förtvina som den här kvisten!» »Torrt foder åt torkprästen,» sade den sjätte. Folk, som kommer efter, ser hvad de göra och hör hvad de säga. Nu få de många svar på sitt långa frågande. »Ge honom hvad honom tillkommer! Han har dragit torkan öfver oss,» heter det bland hoparna. Och en hvar stannar, en hvar säger sitt ord och kastar sin gren, innan han drager vidare. I vinkeln mellan vägarna låg snart en hög af stickor och strå. – Skamhögen öfver Brobyprästen. Det var folkets hela hämnd. Ingen lyfte sin hand mot prästen eller sade ett ondt ord till honom själf. Förtviflade hjärtan aflastade en del af sin börda med att kasta en torr kvist på denna hög. De togo ej själfva hämnd. De utmärkte blott den skyldige inför vedergällningens Gud. »Om vi ej dyrkat dig rätt; se det är den mannens fel. Var barmhärtig, Herre, och låt honom ensam lida. Vi märka honom med skam och vanära. Vi äro ej ett med honom.» Det blef helt hastigt bruk, att en hvar, som gick förbi prästgårdsvägen, kastade en torr kvist på skamhögen. »Må Gud och människor se det!» tänkte en hvar vandrare. »Äfven jag föraktar honom, som dragit öfver oss Guds vrede.» Den gamle girige lade snart märke till högen i vägkanten. Han lät föra bort den – somliga sade, att han eldade sin köksspis med den. Nästa dag hade där på samma ställe samlat sig en ny hög, och så snart han lät bortföra denna, blef en ny uppkastad.
Uti 27 § Riksd.Ordn. heter det neri}!.: ”jemte alla propostr från Konungen till R. St. ”eller deras Utsk. böra Statsrådets och, i lagfrågor, äfven ”Högsta Domstolens deröfver lemnade yttranden tillika meddelas. ” Att Statsrådsprottn skola medfölja de K. skrifvelserna är således i grundlagen föreskrifvet; och det lärer väl icke vara meningen, att dessa prot. skola förfalskas, så att de .komma att innehålla, hvad som icke blifvit yltradt. Dessa yttranden må linnas mer eller mindre lämpliga eller behagliga, så kunna de dock icke, emot grundlagens tydliga förbud, i RiksSt:n klandras eller tagas till föremål för discussion. Det har blifvit yttradt af Gr. Horn, att hans tanka om den ministeriella ansvarigheten i Sverige icke varit annat än en dröm. Deröfver har jag svårt att afgifva något omdöme; men det foctiska är, att ansvarighet för Konungens rådgifvare? underlåtenhet i utöfningen af sitt kail finnes, och att intet land gifves, hvarest denna ansvarighet är strängare än hos oss. Örn Gr. Horn icke begriper detta, så är det ej lagens fel. Mun har vidare yttrat, att opinionen är sådan, att den vill, det ministerens vilja skall vika för Konungens personliga vilja. Detta är ett i grundlagen constateradt factum; ty det är Konunger allena, sorn styrer Riket. Grundlagen har icke velat gifva Statsrådet annan rättighet eller skyldighet, än att meddela upplysningar och säga sin mening. Hr Dalman har sagt, att emedan Konungen icke kan medhinna att ensam styra Riket, så borde Statsrådet göra det. Jag skulle tro, att det är Konungens sals att lemna åt delegationer utaf Styrelsen att utföra hvad han sjelf icke kan medhinna; och sådana finnas uti åtskilliga allm. verk och corporationer, hvilka för sina handlingar äro ansvariga inför lagen; men här kan icke någon person ställas till ansvar, och det är ett oeftergifligt vilkor för yttranderätten, att formerna noga iakttagas.
Uti alla bondstugor finnes en «Schwarzwalder Bote» eller något annat annonsblad, som tillika innehåller inhemska och en eller annan utländsk nyhet, ekonomiska uppsatser, berättelser, verser o. s. v. «Kalendermannen», almanackan, vanligen i qvartformat, med en mängd uppsatser i hvarjehanda ämnen, utgör en vigtig periodisk skrift för allmogen. De talangfullaste män anse ej under sin värdighet att öfvertaga dess redigerande. En sådan kalenderman var «der Rheinische Hausfreund,» som länge utgafs af den berömde Hebel, författare till «Allemannische Gedichte», och med lika nöje lästes af den bildade och obildade, samt derföre egde en utomordentlig afsättning. I afseende å en sådan bildande och underhållande läsning för allmogen, står norden ännu långt tillbaka. Detta slags författareskap fordrar också mer än vanlig talang och insigt, om företaget skall kunna hoppas framgång. Vägen från Heidelberg inåt Schwaben är den herrligaste, så ofta den följer den egentliga Neckardalen. Men då den aflägsnar sig från floden, upphör den rika och omvexlande vegetation, som ger denna dess förnämsta behag. Vingårdar, maisfält, med mellan maisstånden liggande orangefärgade pumpor, de skönaste frukter, isynnerhet oförlikneligt goda päron i stort öfverflöd, åkrarne omvexlande med olika sädesarter, bland hvilka «Korn» och «Dinkel» i norden okända, ängarne besådda med klöfver, thimotei och den prydliga Lucern, hvars violetta blommor skönt afsticka mot klöfverns mörka grönska – allt detta ger en bild af söderns yppighet. Mandelträdet, som redan här trifves och ger frukt, fulländar detta intryck. Landskapets milda behag, de ända upp till spetsen med fruktträd och vinrankor prydda bergen, öfverst krönta af löfskogar, ofta äfven af en fruktträdgård, omvexlingen af kullar och dälder, som genomskäras af den lilla floden, aflägsnar det för ögat tröttande en odlad slätt eger.
Beträffande det af honom erhållna län, hvilket, derest arbetsföretaget blifvit utfördt, efter 5 års förlopp från lånesummans lyftning, bort liqvideras genom inbetalning af 5 procent: årligen å det ursprungliga lånebeloppet och med beräkning dervid af 3 procent årlig ränta å kapitalåterstnden, så medg-åjvo Rikets sednast församlade Ständer, att ifrågavarande lån finge, under fortfarande skyldighet lör lån-innehafvaren att erlägga den för detsamma förut stadgade ränta, med en tiondedel ärligen till Riksgälds-kontoret återbetaläs under en tid af 10 år, räknad från 1851 års början; dock fästades vid det sålunda medgifna anståndet det särskilda vilkor, att sådan säkerhet, sorn af Fullmägtige godkändes, skulle ställas för den föreskrifna ränte# och kapital-inbetalningens behöriga Murande. Sedan nyssnämnde vilkor blifvit uppfyldt samt de 2 :ne första årens inbetalningar i stadgad ordning verkställda, har riksdagsfullmägtigen Olof Pehrsson frän Westerbottens län, uti. en hos Bonde-ståndet vid innevarande riksdag. 6 Siats-Utskottets Utlåtande, X:o 39. väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion, jemte anmälandet af låntagarens derom gjorda ansökning, föreslagit det återstående lånebeloppets afskrifvande i anseende till den betryckta ställning, deruti expeditionsfogden Moritz, som numera icke egde någon annan tillgång än sin ringa lön såsom länsman inom en mindre församling, sig befunne, och de stora kostnader samt de ansträngningar, han uppoffrat för ett arbetsföretag, hvars fortsättande och fullbordande genom oförutsedda och oöfvervinnerliga naturhinder sedermera fanns vara omöjligt. Enligt hvad af Kongl.
Och har motionären, i sammanhang med berörda yrkande, förklarat, att han, i öfverensstämmelse med dess den 1 Februari 1851 hos Ridderskapet och Adeln afgifna yttrande, ”under intet vilkor ville åtaga sig någon befattning med berörda Författnings-Samlings utgifvande för Statens räkning, äfven om en sådan befattning honom erbjöds.” Enligt livad Utskottet erfarit, innehåller Kongl. Maj:ts nådiga Bref till Krigs-kollegium af den 11 December 1849, att arbetet med den ifrågavarande Militär-Författnings-Samlingens utgifvande, hvilket då redan fortfarit tre år utöfver den derför utsatta tiden, likväl icke fortskridit så långt, att någon approximativt tillförlitlig, än mindre bestämd, uppgift kunnat lemnäs, när detsamma slutligen skulle hinna fullbordas, samt att detta arbete som fortgått alltsedan år 1837, men hvars färdiga delar icke torde utgöra hälften af det hela, redan kostat Staten en summa af mera än 31,000 R:dr B:ko, och i fall det skulle fullföljas på samma sätt som hittills, otvifvelaktigt komma att ådraga Staten en utgift, hvilken ingalunda stöde i skäligt förhållande till arbetets allmänna nytta. Vid sådant förhållande fann Kongl. Maj:t skäligt i nåder förklara, att Författnings-Samiingens utgifvande icke finge på förut stadgade vilkor längre fortfara än till 1849 års slut, dock att Kapitenen Stjernsvärd, för fullbordande, så vidt ske kunde, af redan lill utarbetning företagna delar af samlingen, egde uppbära arfvode intill utgången af Maj månad 1850, vid hvilken tid samtliga handlingar borde till Krigs-kollegium aflemnas; hvarjemte Krigs-kollegium anbefalldes Stats-Utskotiets Utlåtande, N:o 286. 17 anbefalldes alt vara betänkt på utväg, huru det ofullbordade arbetet måtte på annat lämpligt och för Slaten mindre kostsamt sätt till slut bringas samt att, då tillfälle dertill sig yppade, bos Kongl. Majit derom göra underdånig anmälan.
Hr Carlheim-Gylleuskjöld, det jag uti mitt förra anförande alldeles icke påståtf, att utanläsningen är i lag anbefald, utan endast att den ifrågav:de läroboken är anbefald för folkskolelärarin. Så länge den lärobok, som begagnas, är en lärobok, upstäld i frågor och svar, kommer dock utanläsningen att såsom en gifven följd qvarstå. Då dessutom hvarje vetande har sin historia, måste ock kristendomen hafva sin historia, hvilken ligger för oss uti Guds ord, sådant det i den heliga Skrift är uppenbaradt. Hr Carlheim-Gylleuskjöld: Hr Tersmeden har yttrat, att vådan af alt öfverlemna ifrågavide mundtliga förklaringar till folkskolelärarin paralyseras derigenom, att vederbörande presterskap vakar öfver undervisningen. Om ock vår erfarenhet icke vederläde denna upgifts riktighet, borde man dock knnna inse, att det, äfven med bästa vilja, icke är möjligt för presterskapet, särdeles i större församlingar, hvarest somligstädes 3 till 6 folkskolor med särskilde lärare finnas, att så kunna vaka öfver kristendomsundervisningen, att icke, deras bemödanden oaktadt, brister, för att icke säga irringar, skola i denna undervisning upstå. För att komplettera berättelsen om den folkskolelärare, hvars mundtliga förklaringar jag uti mitt förra anförande omnämnde, får jag tillägga, att denne lärare slutligen måste afsättas för sitt sätt att sköta sina åligganden. Hr Tersmeden har uti dess senaste yttrande misstagit sig om rätta meningen af en utaf mig förut meddelad npgift. Den värde talaren De ii J8 A 11 g ne ti. 177 talaren synes nemligen hafva upfattat mig så, att han tror, att det varit vid skolexamina hår i Stockholm, som de af mig omlaita förhör utan begagnande af katekesutanlåsnlng ifiågakommit.
M:s disposition, för att användas i och för vår sjömateriels tillökning. Hr Lilliehöök, Bertil: Då jag vid motionens afgifvan de yttrade mig, må det äfven nu tillåtas mig att säga några ord. Hade motionen varit en famslällning, att R. St:r skulle anslå en million tili inköp af ett pansarfartyg, skulle jag hafva tvekat att med min röst understödja densamma; men då så ej är förhållandet, utan motionären afser att denna summa bör till K. M:s disposition öfverlemnas, för att påskynda vår flottas nybyggande, tror jag verkligen att R. St:r icke gått längre än de i en dylik fråga bort göra. Då jag gjorde en resa förra sommaren i den mening att se, hvad andra nationer i afseende å sitt sjöförsvar gjort, blef totalintrycket af min uppfattning härutinnan på långt när icke så ofördelaktig, som man här gjort sig föreställning om. En föreg:de talare har här ordat om pansarfartygs olämplighet. Enär de skjutningar, som af denne värde talare blifvit åberopade, likväl icke hafva hindrat ett fortsatt byggande af pansarfartyg, , då nemi. man för närv:de håller på att såväl i Triest för Österrikiska regeringens räkning bygga sådana af en något större storlek än den hittills brukliga, som äfven i Frankrike i Bordeaux, Nantes, med flere ställen, synes dessa förhållanden ingalunda gifva något stöd åt det antagandet, att de sista skjutförsöken i England utdömt alla pansarfartyg. Det är emellertid gifvet, att ett eller två pansarfartyg för oss icke är så mycket, men det är dock mycket mera än intet. Enligt min åsigt skulle man nemi. utan något sådant stå alldeles redlös mot en nation, som har ett enda; och tror jag detta kunna rättfärdiga mig till det tillstyrkande, jag nyss gjorde. Samme talare har vidare sagt, att monitorer hittills befunnits vara osårbara. Detta strider likväl mot erfarenheten, då nemi. flere stycken blifvit skadade vid Gharlestons belägring på ett afstånd af 700 yards. Afven dessa hafva således, liksom Achilles, en häl, som kan såras. Slutligen har man här äfven talat om kanoner.