Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan E. K. Maj:t under den 14 sistlidne Augusti uti Nådig Proposition till Rikets nu församlade Ständer meddelat, att dels den 26 sistlidne Juni en på fullkomlig reci Erocitet grundad Handelsoch Sjöfarts-traktat blifvit emellan de förenade rikena och konungariket Belgien afslutad, dels ock den 16 derpåföljande Juli emellan Belgien, å ena sidan, samt Sverige och Norige jemte flera stater, å den andra, blifvit afslutad en allmän traktat rörande Schelde-lullens upphörande, samt genom förstberörda traktat, egnad att öka och underlätta de redan icke obetydliga handelsoch sjöfartsförbindelserna emellan Sverige och Belgien, Sverige, med afseende å tullsatserna, ej allenast kommit i åtnjutande af alla de förmåner, som i Belgien åt andra nationer beviljats, utan ock derutöfver erhållit en icke obetydlig nedsättning i tullen å stångjern, tackjern och gjutgods äfvensom trävaror, och, beträffande sjöfartsafgifterna, genom samma traktat blifvit stadgadt, alt från och med den dag, då, genom en allmän öfverenskommelse, Schelde-tullens kapitalisation blifvit försäkrad, tonnage-afgifterna i Belgien skola upphöra, lotsafgifterna i hamnar uti Belgien och vid Schelde-floden nedsättas med 20 procent för segellarty, 25 procent för bogserade fartyg och 30 procent för ångfartyg samt beloppet af de lokala sjöfartsafgifterna i Antwerpen i sin helhet nedsättas, och i öfrigt svenska fartyg och deras laddningar blifvit i Belgien tillförsäkrade enahanda behandling, som belgiska fartyg och deras laddningar derstädes åtnjuta, äfvensom i allmänhet blifvit stadgadt, att de förmåner, som i fråga om handeln och sjöfarten äro eller ytterligare kunna blifva de mest gynnade nationer beviljade, jemväl skola komma Sverige 4 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Det måtte han gerna vara, jag ämnade inte störa honom; han kunde ju helt enkelt låtsa som om jag icke funnes. Jag ämnade icke hänga efter honom, men det trodde han kanske för mina två brefs skull. De voro emellertid intet bevis. Orsaken att jag skref dem var helt enkelt att jag saknar någon att tala med. Jag kunde likså gerna ha skrifvit dem till mannen i månen. Ja mina bref voro båda ”förfärligt exalterade”. Och så kom det speglosor och förlöjligande och grimacer. Jag hade inbillat mig att det i det första fans ”stoff”, men der fans bara fattigdom och dumhet, jag hade inbillat mig att det fans något af psykologiskt värde, men det var bara som jag inbillade mig, ty intet som är så medvetet som detta kan vara af psykologiskt värde för någon. Det enda som kan vara det är sådant som kommer fram mot ens vilja. Jag medgaf att det fans öfvernog af dumhet i brefven. Att förneka deras sanning var mig omöjligt och att förfäkta den skulle efter detta varit för motbjudande. Hvad angår det honom hvad jag tänker! Och så hån igen. Jag hade på senare tiden börjat syssla för mycket med mitt eget jag. Sådant kan aldrig bli intressant utan för författaren sjelf. Jag hyste en alldeles för stor beundran för honom sjelf – Här vågade jag opponera mig. Och så refrängen, den eviga refrängen: det besvärar honom att jag kommit hit. Jag var ursinnig, jag krympte mig under förödmjukelserna, och på samma gång kände jag smärta öfver att få slagen just af honom. Ursinnet var dock det förherskande. Har jag månne förtjent allt detta! Förtjena? Hvad är det för dumhet jag pratar! Sådant förtjenar man icke. Hvad som med naturnödvändighet framgår ur bådas karaktär, det sker. Jag har arbetat mig till en relativ likgiltighet för honom. Jag måste se till att den blir absolut. Det blir svårt. Jag erkänner att det är som ja det är som en svår fysisk operation, eller snarare som att bli beröfvad alla sina käraste husgudar.
Då denna fråga undergått en särdeles vidlyftig och uttömmande behandling i tal och skrift, och då vi i densamma dels sett, dels vänta att få se, uppträda Riddarhusets utmärklaste män, dess mest framstående talare, kan det måhända synas mindre grannlaga af mig att begära ordet; men då saken är af stor vigt, och densamma bör skärskådas från så många sidor och ur så olika synpunkter som möjligt, har jag trott att R. o. Ad. skulle utan otålighet under några ögonblick lyssna äfven till en ovan talare, till en person, hvars hela verksamhet — tillfölje af lynne och förmåga — fallit inom det enskilda och kommunala lifvets trängre krets, men som derunder sökt att — om äfven på afstånd — följa med tidens och dagens stora, brännande frågor, bland hvilka — lör vårt länd — otvifvelaktig! främsta rummet intages af den, som nn föreligger till R. St:rs slutliga afgörande. Såsom skäl dels emot reform i allmänhet, dels för bibehållandet, så mycket möjligt är, af vår nuv:de representation, har man anfört, att vi under densamma gått så betydligt framåt, att nationen på ett förvånande sätt utvecklat sig så i andligt som materielt hänseende. Jag är den förste att erkänna denna utveckling, detta framåtskridande, de äro i sanning förvånande, men, långtilrån att deruti se ett skäl emot reform, tror jag att just deruti ligger den inre tvingande nödvändigheten till att en reform mäste företagas; nationen och samhällsförfattningen utöfva en ständigt fortgående vexelverkan på hvarandra; hvarje ny samhällsförfattning måste — om den är god — stå på höjden af sin tids politiska utveckling, den måste mer eller mindre vara framom sin tid; den drager och tvingar då nationen att gå framåt, och nationen följer dess ledning, arbetar och utvecklar sig, närmar sig alltmera samhällsförfattningens ståndpunkt, upphinner den slutligen och — om samhällsförfattningen under tiden står stilla — går densamma förbi; men nu tvingar den i sin ordning samhällsförfattningen att gå framåt och åter sätta sig i spetsen för den stora rörelsen. De förändringar, som genom detta verkande och återverkande åstadkommas, kalla vi reformer, när de i lugn och på laglig väg genomdrifvas; de blifva då vanligen länge beståndande och utöfva en gagnerik in - Den 4 December.
Med anledning deraf, att, sedan Kongl Maj:t genom Nådigt bref den 18 Februari 1848 tillåtit, alt till byggnadsplats för ett då tillåmnadt nytt sjukhus i suden Götheborg finge användas bastionen Carolus Dux af Götheborgs f. d. fästning, det i afseende å den utsedda byggnadsplatsens omgifning förekommit, att denna plats angränsades af det tomtqvarter, som år ISIS blifvit af Götheborgs stad kostuadsfritt upplåtet till stall-bvggnad för Götha Artilleri-regemente, och hvilket qvarter till mer än hälften, eller den näst intill sjukhustomten belägna rymden, begagnades till upplag för spillningen från nämnde regementes stallar, samt direktionen för det numera under byggnad varande sjukhuset, som ansett, att den osunda utdunstningen från det på omförmälda ställe befintliga spiltnings-upplag, ofelbart korame att menligt inverka på sjuk-personalens hälsovård, fördenskull hos Magistraten i Götheborg gjort framställning om anvisande af annan plats för spilluingeus uppläggande, har bemälde magistrat, på grund af vederbörligen erhållet uppdrag, under den 1 Februari 1850, uti en af Kongl. Majrts befallningshafvande i Götheborgs och Bohus län insänd och förordad skrift, i underdånighet anhållit, att den del af förenämuda, at Götha artilleri-Regemcnte år 1818 öfverlåtua, tomt-qvarter, hvilken närmast gränsade intill sjukhusets område och hittills varit begagnad för uppläggande af spillningen från berörde regementes stall, samt, enligt en af magistraten aflemnad charta, innehölle 114 Jalnars längd och 25 alnars bredd eller en areal af 2,920 qvadratalnar, måtte till Götheborgs stad återlemnas, emot det att staden i utbyte skulle åt kronan, för regementets behof i nyssberörde hänseende, upplåta en dertill lämpligare ansedd tomt - Stats-Vtskottels Utlåtande, K:o 26. 5 plats af enahanda rymd, innehållande 73 alnars längd och 40 alnars bredd samt belägen emellan regementets begge stallar, Larmgatan, Artilleri-platsen och Vallmuren; Iwarjemte Magistraten hemställt, att, i händelse det sålunda föreslagna tomtbytet blefve i nåder bifallet, detsamma finge ega rum efter förloppet af ett år, vid hvilken tid sist omnämnda tomtplats, som då var utarrenderad, kunde af staden disponeras.
Kristian Fredrik gjorde straxt härefter en resa till Trondhiem, och att nu resa till denna stad, der Norges konungar fordom blifvit krönta, ansågs både bland norska folket och i grannrikets provinser betyda att prinsen tänkte låta kröna sig till konung. Så der ljuder ofta folkets profetia i förväg. I Trondhiem hördes likväl ingenting af i detta fall. Dock hade menniskor under nästan hela färden strömmat emot prinsen och under jubelrop för honom sjelf anropat hans medverkan emot det afskydda ok, som snart räcktes dem. Det var otvifvelaktigt att entusiasmen för Kristian Fredrik, hvilken strödde omkring sig de vänligaste blickar, de lifligaste bedyranden att göra allt till besvarande af den kärlek och det förtroende, som mötte honom, nu stigit till den höjd att hans djerfva och snillrika tanke kunde sträcka sig till det allra högsta målet. Prinsen begaf sig emellertid på hemvägen utan att, såsom nämdt är, något hörts af. Dock var det derföre icke sagdt att han skulle återkomma till Kristiania såsom dess ståthållare, hvilket han i alla fall snart måste ha upphört att vara, då de svenska sändebuden kommo för att emottaga sina rättigheter. Under återvägen stannade han på Eidsvold, fordom guldverk, nu jernbruk, dit han sammankallade landets vigtigaste män. Här lät Kristian Fredrik först klart förstå att, då konungen af Danmark frånsagt sig sin rätt till tronen, han (Kristian Fredrik) för sin del likväl icke ville afstå sina rättigheter till en arfsföljd, som sträckte sig så långt tillbaka, och att han under landets för närvarande så bekymmersfulla ställning, då allt afsvor Sverge, vore redobogen att såsom en norsk regerings öfverhufvud taga på sina skuldror de öfverhängande svårigheterna, hvilka han med Guds makt och folkets förtroende skulle söka afhjelpa, så att efter den regeringsform, som komme att utarbetas och antagas, ett nytt sjelfständigt lif kunde uppblomsta i Norge. Till en början möttes han af de storättade norrmännens inkast mot den förklarade arfsrättigheten.
då Härads-Rättens beslut meddelades, stundom ginge förbi, innan målet kunde, utan bekostande af Urtima Ting, hos LagmansBih. till R. St. Skrifvelse IV.-o Rätten fullföljas, och, i fall målet då måste uppskjutas till nästa lagtima ting, åter ett helt år, innan Lagmans-Rättens dom eller utslag erhölles; att, hvad åter Iiämners-Rätterne beträffade, deras umbärlighet tillräckligen ansetts bestyrkt af det förhållande, att af de städer, der Kämners-Rätt ej vore, några hade dubbelt större folkmängd än en del af dem, i hvilka Käinners-Rätter funnos, utan att rättvisans skipande eftersattes mera i de förra, än i de senare; att om doms fullgörande stadgades såsom vilkor för vads fullföljande från Härads-Rätt och Rådslufvu-Rätt till Hof-Rätt, anledning till den förutsättning, att Hof-Rälterne skulle, om Kämnersoch Lagmans-Rätterne afskaffades, blifva besvärade med flere vädjade tvistemål, än nu dit inkommo, i och med detsamma syntes vara undanröjd, helst om vade-skillingen i Härads-Rätt derjemte bestämdes lill lika belopp med den, som i Lagmans-Rätt erlades; att Rikets Ständer, utan afseende derå, huruvida det af Lag-Comiteen författade förslag till allmän Civil-lag en gång kommer att till större eller mindre del antagas eller icke, hyste den öfvertygelse, att den ifrågastälide indragningen af Lagmans-Rätter och Kämners-Rätter, med undantag likväl af Kämners-Rätterne i Stockholm, hvilka, såsom i Tryckfrihets-förordningen omförmälde, ej kunde afskaffas, både borde utan uppskof för sig gå och jemväl kunde genom några mindre betydliga ändringar i nu gällande lag tillvägabringas; samt slutligen, att Rikets Ständer ansågo af Lagmans-Rätternas indragande blifva en följd, att den serskilda Öfver-Rätt för vissa egooch rättegångs-tvister, som i lagen benämndes Riddare-Syne-Rätt, borde, i sammanhang härmed, afskaffas.
Varken Hartman eller hans far eller Nilenius var här, utan den gamle diakonen Arvidsson. Han var mycket åldrad sedan han sist såg honom, hans hår var glest och vitt. God dag, sade han med darrande gubbröst, jag kom här förbi och Gud skickade in mig. Hur är det? Ganska sjuk. Jag skall säga till i byn att man skickar hit mat och en häst och kärra. Nej, låt bli det! ropade David matt i det han satte sig. Jag är snart bra nu. Kommer ni hemifrån? Jag har träffat din far. Han är en rätt kristen, svarade han stillsamt. Sedan såg han forskande på David. Detta ansikte, tänkte David, kan ej vara en galnings eller skrymtares. Han var en gammal präst vilken blivit för mycket kristen att predika i en kyrka. Han ansågs tokig av sockenborna. Hans ögon var en profets, David krympte ihop inför denna blick. En hög panna och en något för vass näsa och något gult, någonting av förvissnat liv under ögonen. Jag har hört av din far, sade han svagt i det han tog upp en av böckerna från golvet och läste titeln (det var en volym av en tysk filosof), att även du varit berörd av de ting som icke är av denna världen. Han lade försiktigt ifrån sig boken utan ett spår av vanvördnad. Söker du Gud? Frågan kom så plötsligt att David röck till. Han svarade: Jag kan inte tro, fader Arvidsson, och jag beder aldrig. Jag har försökt vara en kristen och misslyckats. Varför ville du bli kristen? frågade han ödmjukt. Kanske inte en kristen jag ville ha frid. Säg hellre lycka. Han såg varnande på David. Men inte jordisk. Han log. Någon annan lycka kan du ej få in i ditt hjärta. Du ville ha vänner, förståelse, ett drägligt jordiskt liv. Det är inte kristendom. Du ville ha kärlek har du försökt älska i stället? David nästan härmades över alla dessa frågor. Arvidsson fortfor: Du har läst filosofi. Du vill hitta något har du funnit det? Letar du efter bevis för en odödlig själ? Låt oss antaga att jag har en själ, ropade David ivrigt, i det han stirrade in i den gamle prästens rynkiga ansikte, inte nervsystemets själ eller hjärnans själ utan något mitt eget riktiga jag. När jag dör flyger det likt en fågel ur kroppen. Vart skall han då ta vägen, den konstiga Fågel Jag?
Disconträntan icke tjena till annat, än vålla trängsel Bland lånesökande , och beröfva Banken en vinst af sina capitaler, hvilken hvarje enskild penningeägare åtnjuter. Man förebrår Utskottet, att hafva sträckt sina förslag utöfver realisationen och den tid, då lägre penningeränta Borde vara att förvänta. Men det har ej kunnat göra annorlunda; ty lånerörelsen måste Bestämmas från den ena Riksdagen till den andra, och det är ovisst, under hvilket år emellan desamma, som Realisationen kan äga rum. Så snart sker den i alla fall väl icke, att utländska capitaler kunna före nästa Riksdag Den 27 Julii £ m. 3i göra Bankens lånebiträde i någon molin urnbärligt; och i sådant fall, skulle BancoFullmägtige, enligt Betänkandet N:o 5a, äga att åter nedsätta Disconträntan. Hvar och en som lånar för en rörelses bedrifvande, bör ock kunna på förhand med säkerhet beräkna tiderna och villkoren för lånets afbetalning och omsättning. Derföre går det icke heller an, att bestämma lånerörelsen för kortare tid, än till nästa Riksdag. I afseende å det andra väsendtliga föremålet för detta Betänkande, nemligen fördelningen mellan särskildta låntagareklasser, af de medel, Banken har att utlåna, liar man yrkat, att fastighetslånen skulle upphöra, samt Discontfonden deremot ökas, och tvärtom. Sådant är lätt sagdt; men må man försöka, att från en corps eller class af låntagare borttaga någon del af deras lånetillgångar, för att tillägga dem en annan, och man skall få se, om det lyckas. Jag för min del har velat börja förändringen med den ringa, och i min tanka syftesvidriga, odlingslånefonden; men misslyckades i Utskottet; och så går det troligen äfven inom Stånden. Det har jemväl blifvit sagdt, att Utskottet bordt icke blott bestämma ett maximum, utan äfven ett minimum för lån. Om dermed menas föreskrifter, att de särskildta lånens belopp icke få understiga vissa summor, så är önskan redan uppfylld.
I afseende på sistnämnda anmärkn. tager jag mig friheten erinra, att ilen egentligen icke hör till förevande ämne; men hvilket Depart. skulle väl då handlägga dessa mål? Förmodligen Justitie-Depart. Men dessa slags mål, ehuru de tillfälligtvis kunna blifva rättsfrågor, äro det likväl icke lill sin natur: ty så länge fattigvården uteslutande tillhör församlingarne, och ordet ecclcsia får öfversältas med församling, lära väl dessa mål böra afgöras af Ecclesiaslik-Depart. och följaktligen äfven af den myndighet, som nu är föreslagen att underordnas delta Depart. Hvad åter sundhetsvården angår har en annan värd ledamot, hvilken mer än någon inom detta hus haft tillfälle alt taga känne - 202 Den 1 September. dom om dessa ämnen, yttrat åtskilligt mot förslaget och den deri åsyftade organisation, hvarvid likväl, och hvarå Hr von Hartmansdorff redan fästat uppmärksamheten, man bör taga i betraktande, att frågan om organisationens detaljer afhandlades i motionens motiver, men icke förekommer i Ulsk-.s tillstyrkande. Der är organisationen helt och hållet öfverlemnad till K. M. Den anmärkn., som gjorts emot mångsidigheten af Presidentens befattning, skulle med lika mycket och mera skäl kunna göras emot Ecclesiastik-ministerns. Sundhetsmålen tillhöra ju redan till en stor del Ecclesiastik. -Depart. De sjukas vård var ju af ålder, såsom Hr von Hartmansdorff redan visat, jemte de fattigas, kyrkans ensak, på den grund, att i äldre tider inga andra egentligen fattiga funnos än bräckliga och ålderstigna personer. Tiderna ha förändrats, men ostridigt är, att örn äfven dessa ärenden behandlades af det föreslagna Kothm, man derigenom vunne enhet samt besparing i tid och kostnader. För min del vill jag emellertid lika litet som motionären strängt vidhålla denna punkt, då den af en så sakkunnig person blifvit bestridd, så framt den skulle ogillas af R. o. Ad. Jag tillåter mig likväl fästa Ståndets upmärksamhel deruppå, att, såsom det torde vara de fleste af Hrnne bekant.
Jag får förklara, att jag icke fäster mig vid sjelfva summan, ty det kan vara likgilltigt huru man beskattar dessa fullmakter, och capitalräkningen i den för 1837 afslutade rikshufvudboken visar att bevillningen å karaktersfullmakter endast uppgått till 3o4 r:dr, hvar - Den 7 Octo ber e. m. if>3 med troligen fåfängan icke utrotas här i landet, hvarföre således hela den 3:dje art. endast är att anse som en opinionsyttring. Man har sagt, att karaktersfullmakter blifvit utdelade utan skäl och utan afseende på förtjenst: jag tvekar icke att deltaga i en sådan opinionsyttring, och jag beklagar att vi icke i afton hafva den nog sällsynta lyckan att finna ibland oss någon Konungens rådgifvare, som kunde blifva delaktig af den opinion, som här uttalas. Jag har uttalat min i den reservation jag afgifvit, och vidblifver densamma, förenande mig med dem, sorn yrka att 3:dje art. må ur hevilla.förordn. försvinna. Hr von Hartmansdorff: Om här ej finnes någon af Konungens nuvar. rådgifvare tillstädes, så finnes här åtminstone en f. d. rådgifvare. Han kan i det fallet upplysa något, åtminstone för sin del. Han är ingen älskare af karak tersfullmakter, och han har visat sin tro med sina gerningar ända derhän, att han, för motståndet emot en karaktersfullmakts meddelande, troligen fått sig en mäktig ovän. Han har för två andra fall gjort motstånd, så långvarigt, att de, som skulle hugnas med karaktersfullmakter, funno ingen annan utväg, än att skaffa sig hoftitlar, hvilket bättre lyckades. Hvad sjelfva beskattningen angår, så är jag af samma mening, som flere talare yttrat, nemi. att den är olämplig. Bevilln.förordn. åsyftar, som förnuftigt är, att beskatta inkomst; men att beskatta hvad sorn vanligen för innehafvaren vållar utgift, det har man icke velat på, i annat hänseende än här.
17 äro af en särdeles låg och vanärande beskaffenhet och följaktligen val förtjenta af sådan påföljd, hemtar stöd af Ridderskapet och Adelns samt Preste-Ståndets godkännande af §, får Utskottet inbjuda Borgareoch Bonde-Stånden, att om antagande af ifrågavarande §, oförändrad, sig med de två öfriga Riks-Stånden förena. £& Släp. 11 §. Af enahanda anledning, som vid nyssafhandlade 16 § af 16 Kap. sägs, har förevarande 11 §, deri stadgas, att föraldrar, fosterföräldrar, förmyndare, lärare eller andra, som genom koppleri till otukt förleda barn eller dem, som under deras lydnad eller uppsigt ställde äro, skola, jemte annat straff, dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustige, blifvit af Borgareoch Bonde-Stånden till Utskottet återremitterad. Utskottet finner dock, för sin del, ej skäl till någon lindring i fråga om berörda påföljd; och då Utskottets förslag i denna del blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkändt, får Utskottet inbjuda Borgareoch Bonde-Stånden, att om antagande af ifrågavarande 11 §, oförändrad, sig med de två öfriga Riks-Stånden förena. U §. Utom någon mindre redaktionsförändring, skiljer sig denna § från motsvarande 15 § i Kongl. Maj:ts Proposition deri, att det i den sednare utsatta bötesstraff af högst ett hundra riksdaler, blifvit af Utskottet nedsatt till högst femtio riksdaler, samt att den i den Kongl. Propositionen föreslagna skärpning af straffet för tredje gången eller oftare itereradt fylleri blifvit af Utskottet borttagen. Nu har g:n blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet antagen i enlighet med Utskottets förslag, af det sednare Ståndet dock med ytterligare nedsättning af bötesbeloppet till högst tjugu riksdaler. Preste-Ståndet har för §:n antagit den lydelse, som motsvarande § i den Kongl.
Då kolerafarsoten år 1848 hotade rikets gränser, hvilka den tyvärr slutligen beträdde, så anordnades öfverallt i Länet Sundhetsnämnder, hvarjemte karantänsbevakning inrättades vid alla kuster, och såväl i städerna, som mångenstädes på landet vidtog man förberedande åtgärder, för att vid inträffande behof kunna skyndsamt inrätta kolerasjukhus. Från den fruktade farsoten blef 32 Länet likväl förskonadt ända lill den 6 Oktober 1850, då i Döderhultsviks köping yppade sig ett dödsfall, som förklarades vara af Asiatisk kolera. Vid första underrättelse om sjukdomens utbrott blef en läkare härifrån afsänd till Döderhultsvik, för att i sjukvården biträda der stationerade Provincial-Läkaren, och efter några dagars förlopp aflöstes den förre af fyra, utaf SundhetsKollegium till Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes disposition ställde extra koleraläkare. I köpingen inrättades genast ett kolerasjukhus och dervarande Sundhetsnämnden vidtog i öfrigt lämpliga åtgärder lör att i möjligaste måll minska sjukdomens framfart. Den fortfor dock i 7 veckor, hvarunder af köpingens befolkning 95 personer insjuknade och deribland 48 afledo. I öfriga delen af Döderhults socken blefvo tre personer angripne af kolera, men af dem dog endast en. Åtskilliga angränsande församlingar företogo sig, under den af sjukdomens granskap injagade förskräckelsen, alt genom hvarjehanda spärrningsåtgärder söka hindra kommunikationen med köpingen, som derigenom saknade tillräcklig tillförsel af matvaror och andra förnödenheter; men dessa åtgärder blefvo af Eders Kongl. Majlis Befallningshafvande genast upphäfne och undanröjde. Huru farsoten kommit till Döderhultsvik har ej kunnat utrönas; men märkligt är, att gaslriska febrar och diarrheer hade under hela September månad varit gångbara såväl i köpingen som kuststräckan deromkring. Till andra orter i Länet sträckte sjukdomen sig icke. Släde mc. l:o Stapelstaden Calmar: