Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t föreslagna sättet att sörja för fornminnenas upptecknande och bevarande för närvarande, skulle vara så mycket mera ändamålsenligt, som derigenom vunnes en samverkan mellan Staten och de provinciela fornminnesföreningarne, hvilken för bevarandet af fosterlandets minnen bör vara i hög grad fruktbärande. Med anledning häraf tillstyrker Utskottet, att Rikets Ständer, i enlighet med hvad Kongl. Majit uti ifrågavarande hänseende behagat föreslå, bevilja för instundande statsregleringsperiod årligen 5,500 R:dr. Hä rigenom har Utskottet jemväl besvarat en af Grefve E. Sparre, hos Ridderskapet och Adeln väckt, till Utskottet remitterad, motion (N:o 179), deruti motionären, jemte erinran att, Antiqvitets-intendenten ovedersäghgen i landsorterna behöfde vissa personer, till hvilka han vid utförandet af sitt ansvarsfulla kall kunde vända sig, särdeles som besöken på de ställen, der fornminnen funnes, deras upptecknande m. m. kräfde kostnader, hvilka den enskilde icke torde vilja underkasta sig, föreslagit, att till lön åt en särskild Antiqvitets-intendent. i Westergötland och Dalsland, hvilka provinser egde den rikaste tillgång på fornminnen, ett årligt anslag af 500 R:dr måtte beviljas. 156io. Vid de två sednast förflutna riksdagarne hafva Rikets Ständer beviljat ett anslag af 1,500 R:dr årligen för runstenars uppsökande och aftecknunde samt dessa teckningars ulgifvande, hvilket anslag Kongl. Majit behagat tilldela den förtjente fornforskaren Richard Dybeck; och har Kongl. Majit nu begärt att ett dylikt an slag måtte jemväl för nästa statsregleringsperiod anvisas.
De ärendcr som förr föredrogos af StatsKc-crecerLi en för Inrikes ärendcr ensam, äro uti litte §. fördelade emellan tre, At de ärendcr som anga Religionen, klcclesiIrnttjus Werket och allmänna uxfostran, böra.skiljas frän de egentligen sä kallade Inrikes Arender, är utom all fraga. Den 5 Irmtt. 52g fräga. De förre fordra et helt annat behandlingssätt än de sednare; helt andra skags kunskaper behöfwer den man ät hwilken upfosiringswerket blifwit anförtrodt, än den som har wärdén om Rikets economis. Deremot kan jag ej inse egenteliga orsaken, hwarföre de economiskrr. arenderne äro kemnade til 2:ne ämbetsmäns föredragning. Hwar äemills för sig blir ej tilräckelia as fysielsätta L:ne personer,' hos hwilka man ätmindsione bör suyyonerA skicklighet och drift. Drätsel-werket kan ej gifwa mänga ämnen för Ämbetsmanna handläggning, dä Rikets penningewcrk gansta wisligen äro "öfwerlemnade i Riksens Ständers wärd. Gränsen emellan de olika grenarne af economlen är sä swär at med noggranhet bestämnra, at cotillon wid ärendernes handtering blir nästan oundwikelig. De ärender h synnerhet som röra Drätsel-werket, äro af sä lika art med de camer-il-g, hwilka likwäl i den omnämnde §. äro ätstiljde, at jag tror redighetcn i arbetssättet fordra, det alla de sä kallade inrikes ärenderne öfwerlännäs til en enda Ämbetsmans handläggning. Den Stats-Rädets Ledamöter älagde styldighet attil Urorocoliet yttra sina tankar uti ds mål som der komma at föredragas, är utan twifwel folkets hufwudsakeligaste stöd emot den Negerandes möjliga egenmägtiga företag, desi skydd emot wäldet och tiltagsenheten.
Jag hade trott att innan man förkastar någon anstalt, som verkligen på många orter till och med de fleste varit klanderfri skulle man föreslå någon ting båttrej men det ser så ut som många skulle tro, att fattiga blifva försörjde med några på papperet Utförda tomma ord, och vidlyftiga omvägar. Men i sjelfva verket förhåller det sig icke så, ty fattigvården år en helig pligt, som at' hvarje redlig Svensk iakttagas och ömt bevakas bör, samt allra bäst och lättast utgöres efter de föreskrifter, sorn Pastor i hvarje Församling och öfrige Socknemännen'öfverenskomma inom sig sjelfva. Ingen följer lättare någon Lag, än den han sjelf stiftar. Jag hade mycket att omtala och anmärka i detta ämne, meri som jag hoppas, att Riksens Höglofl. Ständer omfatta denna fråga med ömhet, så fär jag gigt yttra min önskan, att Lagen för fat» LagUtskottéts BetHnknnden, 7.5 tigförsörjningen ej blir så stadgad, att derigenom motverkas ändamålet af alla barmhertighetsverk.” Herr Norström åberopade sin vid Utskottens firra Betänkande i detta ämne afgifne reservation, för att hafva tillfallet öppet till dess vidare fullföljande under Öfverläggningarne inom Ståndet. Uti samma anmälan instämde äfven Herr Lagerm Strand, Ut supra, Ex Protocollo, A. Fryxell N?o 208, Ankom <3. 7 Nav. 1823, Betänkande ofver Herr C. G. R. von Hauswolff.s Memorial, angående uteslutande af alla andre mål, än de, sorn angå eganderätp till Jast Egendom eller ock Egoskillnad eller delning af Jord eller annan Fastighet, Jrån det renskrifne Exemplar af UnderRätts allmänna SakProtocoll, som till ÖfverRätt bor insändas, Höglofl. Ridderskapet och Adeln har till Lagutskottet remitterat ett Memorial 7® LagUt skottets Betänkanden. af Herr C. G. von Hauswolff, deruti yrkas, att i enlighet med LagCommittéens förslag, uti 9 Cap. 16 §.
Myntet för samma år inlemnade, dessa uppgifter likväl dels för vissa år endast voro framstalda förslagsvis, i anseende dertill, tillverkningen ännu icke varit afslutad, del? i alla fall icke kunnat, emot Forslinds bestridande, visas vara med rätta tillverkningen vid Löfås öfverensstämmande, och hvarföre han ej ellef på grund af den i målet då förekomne bevisning , kunde, såsom Bergs-Collegium antagit j anses vara öfvertygad att hafva tillverkat mera Silfver, än hvad han till Myntet inlemnat, hvilken omständighet icke eller varit föremålet för Actors förde talan ; ty och. enär således icke vigadt vore, att de af Bergs-Collegium , i afseende å Grufdriften, gifna föreskrifter äro vordne eftersatte, pröfvade K. M. rättvist, att, med ändring af Bergs-Collegii öfverklagade Utslag, förklara, det Forslind icke kunde anses, efter lag, de till Silfver.Verkets drift upplåtne förläningar och förmåner hafva förverkat. Genom Högstberörde Nådiga Skrifvelse hafva Riksens Ständer jemväl blifvit underrättade: att E. K. M., vid slutlig pröfning af hvad Riksens Ständer uti detta mål i underdånighet framställt, funnit
Hushållskaffe ä 1,25 pr paket Fint kaffe ä 1,50 » Finaste kaffe ä 2, — » ä Va på ditt rum och stanna där, tills vettet växer på dig! » Morgonen därpå, så snart fadern gått ut på ägorna, tog Ann-Lovis gråtande farväl af modern och systrarna, ty redan samma dag skulle hon till Spånga. Och med sina få ägodelar lassade på en kärra drog hon bort till det nya hemmet. Då grefven fick veta af dotterns flykt, gick det en stormby öfver huset, som lämnade damerna med angripna nerver och förgråtna ögon. En afton då Ann-Lovis som vanligt arbetade i trädgården hörde hon hästtraf på vägen. Hon var rufsig i håret, jordig om händerna och klädd i lif stycke och bomullskjol. Hon gick mot grinden gnolande: » God natt, vackra rosor på marken, God natt, kära kuku i lund, God natt, alla liljor i parken, Sött slumren i midnattens stund. » Då hon igenkände sin far, stödde hon armarna mot grinden och inväntade honom utan ett spår af oro i sitt ansikte. Grefven såg på henne och förstod, att allt hvad han ämnade säga skulle bli förgäfves, och han vände långsamt om hästen. » Du kommer aldrig inför mina ögon igen, och aldrig får du sätta din fot på Ekeby! » » Som min far befaller, » svarade hon ödmjukt. » Hälsa min kära mor! » Åldrig mer se Ekeby, aldrig höra modern sjunga! Hon började gråta, där bon stod och såg efter fadern. Men så mindes hon det tomma, onyttiga lifvet i hemmet och den glädje hon känt under de få dagar hon varit på Spånga. Hon hade ett mål att arbeta för, hon var fri och oberoende, lifvet var fullt af möjligheter och Spånga den underbaraste plats på jorden, ty där rådde ingen annan än hon. » Vill man vinna nå- got, får man också offra något, » tänkte hon och återvände till sina grönsaksland. Under de första åren måste hon arbeta mycket strängt för att kunna sköta gården med hjälp af endast en dräng.
De arbetande Folkclasierne i Städerne och pä Landet läsa Predikningar, Skrifteral, sä kallade Andaktsösningar, de köpa ät sina barn Catecheser, Läroböcker i Christendomen för barn och ungdom. Dä öfrige Lagar skydda en i wart Samhälle antagen Religion, dä Staten lönar de Embetsman eller Lärare, som stola förkunna densamma, tror jag afiven del wara b.^e billigt, klokt och rakt, att Re, gerjngen marte genom wisa anstalter besörja, att alla Skrifter, forn urgifwas i della ändamål för ungdomens - Den s Zebruarii?r mens underwisning i Religionen, för den Allmän, na Gudstjensten eller för den enstildta andaklen, mätte befinnas pålitlige till deras innehall, öfwerensstammande med wär antagne Lära och duglige till den grad tidens skick kan kräfwa eller medgifwa. Jag förestår derföre, "att alla wid den offentliga ^ Gudstjensten hällne Tat och Predikningar, alla "till enskild husandakt ämnade Skrifter, alla Läroböcker i Christendomen för barn eller ungdom, stola "före tryckningen' undergå censur, icke blott i afseende pä renlärigheten, utan äfwen i afseende pä stil "och uttryck". En sädan censur, det är sant, hindrar blott Titeln pä en Theologist Skrift, men också sökas sädane Skrifter af Allmänheten blott för TitelnS skull, dä den sällan eller alldrig efrerfrägar någon Theologist Afhandling under annan form. Denna lilla instcänfning i Tryckfriheten stall efter min tanka långt ifrän akt äkerhälla allmän upplysning, bereda den, och underhålla förtroendet till det stags Skrifter som kanste mer än andra bidraga till den wanlotkade Allmänhetens förständsodling och sedlighet. ' Jag anhäller att detta mitt wördsamma utlåtande mätte fä ätfölja Utskottets Betänkande till de respective Sländen 0. von ^eilenstein. Härmed förenade fig till alla delar Herr Pro» festoren m. m. Doctor Wijkman.
RegeringsFormen är tydlig, att de, i frågor, som denna, bestämma Rikets Ständers beslut. Äfven vill jag vederlägga den svåra beskyllning Herr Lefrén gjort deni, som fordra fullständiga propositioner af Regeringen. Sådane hafva aldrig blifvit ifrågasatte, då det angått Rikets Ständers praerogativer, endast i afseende å landets hushållning och ekonomiska ämnen, hörande till Folkets önskningsrätt. Så långt har ej pligten emot Nationen blifvit bruten, att man begärt förslag af Konungen, då det angått våra praerogativer; med dem har Konungen ej att skaffa. Jag förbigår bristerne i förslaget; de äro redan tillräckligt ådagalagde. Det är klart, att ingen annan lag behöfves, än tillämpnings vanan, och att, genom nya påfund, man införer detaillefrågor. Missförståndet 1823 gjorde, att man förlorat rättigheten för Revisorerne att göra anmälan hos Kongl. Maj:t; och säga hvad man vill, är detta ej detsamma, som att af Kongl. Maj:t begära laglig undersökning, eller att göra anmälan hos IlikeLs Ständer. Detta bevisas bäst genom för - Den 15 Jan n arli f. m. 189 hållandet med Magazinslnrättningen. Hvar och en inser, att all jemförelse emellan StalsUtskottet och Revisorerne är oformlig. Sia IsUtskottet finnes blott, då Rikets Sländer tillika finnas; Revisionen är en åtgärd, som står i stället för Rikets Ständer, emedan de ej sammanträda hvart annat, utan blott hvart femte år. Är det ej billigt eller formligt, att desse ombud äga begära juridisk undersökning? Jag kan ej begripa, huru man på allvar vill försvara denna sats. Då jag ej vill upptaga tiden med uppräknande af en mängd farhågor, sorn äro nödvändiga med en sådan representation sora vår, enär de granskande ombuden ej på 3 å 4 år få se hvad som passerat, i följd hvaraf oreda uppkommer just af oanmärkta oordningar, skall jag öfverlemna åt framtiden att bedomina, huruvida jag sorn en narr föreställt mig hvad sorn ej inträffat.
Men då dervid ock hans flit, belöningar och njutningar skildras, framträda i samma mångfaldigt skiftande följd äfven de svenska landskaps-fägringar, folkseder, folkfester (och i allmänhet folknöjen), med hvilka hvarje särskildt slag af landtmannens mödor och skörd-intägter är förenadt; hvarjemte ämnet också helt naturligt föranledt, att på episodiskt vis, mellan ”philosophens betraktelser enahanda för hela mennniskoslägtet”, infläta sådana fosterländska forn-minnen och folks-egenheter, i hvilka Sveriges nuvarande landtmannalif bör ”med nöje igenkänna sitt första tillstånd, sina äldsta stamfäder, sina fordna välgörande Konungar, stiftningen af sina lagar, sina gamla hjeltar, sagor och skalder, sina högtider och sedvanor, sina krigsmäns hemkomst från slutade fälttåg, och de gamla Svenskars dygd förenad hos deras ättlingar med vetenskapernas förädling, sedernas mildring och konsternas behag”. I detta, väl mestadels idylliskt–didaktiska, men emellanåt äfven idylliskt-episka förherrligande af det Svenska Fäderneslandet, har förevarande skaldeverk sin objectiva enhet; sin subjectiva har det i skaldens lyriskt varma natur-uppfattning och fosterlandskänsla. – Storhet fattas icke denna plan. Oxenstjerna tänkte sig föreningen af ett ämne, härstammande från vårt slägtes patriarkaliska urtid, med en skaldesång härstammande från den, som då ”i menlöshetens frid spelte för åkermän och herdar”, och som nu skulle påminna, än om denna menlöshet, än om det svenska hjertats käraste och heligaste föreställningar. Hvad hade icke af utförandet kunnat blifva! Och likväl – varom evigt tacksamme för det, som deraf verkligen blifvit! Bortser man från den nyss angifna enheten: då upplöser sig detta verk i en myckenhet särskilda och föröfrigt blott löst sammanhängande taflor. Sådant är en följd af dess innehålls art. Många – kanske de flesta – utmärka sig genom oförgätliga enstaka skönheter. Så t. ex. glömmer man åtminstone ej lätt intrycket af denna nya helsning till Solen och denna målning af sommarsol-uppgång 156:
Häruti ligger egentliga orsaken till det afgifna klandret och detta k.an vät ej Frihin förneka. Fullm. bemyndigade verkligen personer att såsom ombud i Götheborg verkställa vexelköp, men derföre att man ej åt dem afven Den 11 Januari e. m. 97 äfven Updragit att sälja vexlar på Statslånefonden, liar det varit, som man så mycket klandrat Fullmäktiges handlingssätt. Tåg frågar Eder, mine Hrr! om det ej varit BankoUtsk:t,s skyldighet att bedöma, huruvida detta Fullmäktiges förfarande verkligen för sig haft någon giltig grund eller ieke Detta omdöme har dock ntehlifvit. och man har blott i allmänna ordalag förklarat, att. sedan nu Ständernas beslut om Bankens vexelhandel i Götheborg således omsider blifvit af Fullmäktige satt i verket, så har Ut.sk:t funnit. 1858 års Revisorers i fråga vide erinran icke böra till någon vidare åtgärd föranleda. Häruti anser jag BankoUtskit haft orätt; ty när man skall bedöma andras åtgärder, skall man ej se saken blott från den ena, utan från båda sidorna. Hvad Frilun än vidare må till Utskits försvar andraga, står alltid min anm. qvar. att BankoUtskit. genom ordet »omsideraframkastat en förebråelse, hvilken Fullmtge, enl. min öfvertygelse, alldeles icke hafva förtjent. Frih. Tersmeden; Jagj vill blott med ett par ord besvara Hr Printzenskölds sednaste yttrande. Han påstod, att Fullmäktige omedelbarligen ställt sig till efterrättelse R. Stirs fattade beslut i alside på vexelhandel i Götheborg. Jag vill visserligen icke betvifla, att så var förhållandet, men hvad jag med bestämdhet vågar påstå är, att, ehuru Riksdagen slutade d. 10 Mars 1858, ännu d. 15 Sept. samma år inga genomgripande åtgärder voro i och för samma vexelhandel vidtagna. Visserligen hade Fullmäktige utsett vexeldeputerade, men någon fullmakt för desamma var då annu ej utfärdad. Ofverläggningen förklarades fulländad och Utsktis Utlåt, blef af R. o.
Men uti deras förvaltnings/ätt och uti deras till öfverdrift Jlräckta rörelfe. Deras Creditiyer utgörande vid Filial Disconternes första inrättning omkring En Million Riksdaler blefvo vid i8<5 års Riksdag, då en Jifligare Handelsrörelse i och för ContinentaiSystemet x dan upphört till dubbelt belopp vidgade. En bristande controll mot MalmöDisconts svekfulla förfarande, och Götha Canalbyggnadernes bedrifvande med dess Disconts, (foutan/a tillgångar, skulle verka att, när den 354 Den 2 2 Jul ii /. rn. förra föll den sednare saknade medel att för ögonblicket uppehålla sin Credit. Rättigheten Actieägarne i Malmö och Götheborgs Discon ter agde att utbekomma årets vinster, gjorde äfven att inga Fonder bereddes för oförutsedda händelser eller för deras betryggande, gom der insatte gina Penningar. Omständigheten att den ena Disconten förräntade medel hog den andra, att tillgångarne erböllos genom insättningar i Stockholm, men åter utlånades i derifrån aflägsne Orter, verkade tillika att vid säkerhetens granskning deras interesse, sorn tillsläpte medlen icke eller blef med behörig omsorg bevakadt Men desse och dylika oJägenheter kunna förekominas. De Disconter, sorn förut existerat i Stockholm, hafva alltid gjort nytta åt allmänna rörelsen, upplösts med vinst för Actieägarne och underlättat Industrien. De hafva satt gångbara penningestocken i en lifligare circulation. Förlägenheten för enskildta Låneutgifvare och Lånetagare att sammanträffa och utröna säkerheten har genom dem varit undanröjd: Capitalisten och Köpmannen hafva ägt en eljest uteblifvande vinst både uppå Actierne, och derigenom att de njutit lindrig ränta å summor, som vissa tider skulle legat döda per Caes». Slockholm är Rikets största Handelsstad, en stor personal af förmögne är der bosatt , en större consultation af Inrikes produeter äger der rum, penningemassan är på stället i betydlig mohn concentrerad.
Det 8r alltså nödigt för Statsmakterne att kunna kontrollera användandet af de medel, som till Flottan anvisas. Till denna fråga hör ovilkorligen förslaget i den K. Propos:n om sammanförande af nybyggnadsoch reparations-anslagen. För dem, som icke medföljt Irågan, torde mig tillåtas att anmärka att så var förhållandet intill 1851 års Riksdag. Då beslöto R. St:r, på grund af K. Propos:n, att dessa båda anslag borde skiljas. Någon olägenhet af ett sådant serskiljande har Depart:sChefen icke upgifvit utan endast sagt, att det skulle förorsaka någon liten svårighet vid bokföringen. Ett sådant skäl kan jag icke erkänna, ty då en så beskaffad bokföring låter sig göras inom den Engelska Sjöförvaltningen, att för hvarje fartyg i Flottan föres ett särskildt konto ifrån dess nybyggnad intilldess det afföres ur rullorna, måste väl åtminstone särskiljandet af de båda anslagen jemväl kunna verkställas inom vår Flotta. Jag går så långt, att, om man endast vill, kan till och med det af mig nu omnämnda bokförings-sättet i England äfven hos oss införas, hvaraf högst väsendtliga fördelar skulle vinnas. Olägenheterna af de båda anslagens sammanförande bestå deruti, att man omöjligen kan kontrollera om och i hvad mån man ombesörjer underhållet af Flottan och dess materiel. Det ligger i sakens natur, att då jag skall använda mina bästa krafter för att bålla hvad jag en gång lofvat, eller att anskaffa ett visst antal fartyg, men penningarna dertill icke förslå, måste jag naturligtvis försumma underhållet och använda de befintliga tillgångarne till det som mest är i ögonfallande. Jag beder Eder, mine Hrr, eftertänka Svenska Flottans tillstånd under de sednare 60 ä 70 åren, och om det icke visor tydligen ett behof för denna flotta att försättas i ett helt annat skick än den nu är. Frånvaron af den af mig äskade kontrollen bar till följd, att sedan man på Flottan offrat stora summor, finner man sig förvånad, då hon en gång behöfves, att man måste iordningsätta, hvad som icke genom bruk blifvit skadadt. Genom besök på de särskilda stationerne kunna R.
Det rådde ett ögonblick en andlös, spännande tystnad, under hvilken hvar och en af de båda väntade på, hvad den andra skulle säga. Tystnaden bröts af Eleonores röst alldeles bakom dem. — Förlåt, om jag stör, men min hufvudvärk är så svår, att jag måste hem, det var bara det jag ville säga dig, Konrad. Jag har telefonerat efter vagnen, och den är kommen. Godnatt! — Jag följer med dig, sade han hastigt. Ursäkta fru Kurt, min hustru är illamående. Tack för i afton! Sof godt! Det låg något retligt, nästan ohöfligt i den ton, hvarmed han yttrade dessa ord. Hon svarade: — Tack, godnatt. — Min hustru, min hustru, mumlade hon så sakta med ett smekande tonfall, i allo olikt det Säfve begagnat. Det var endast orden, som klingade igen, satta till en annan, vemodsmättad, stämningsfull melodi. Alma Kronfelt hade nyss lemnat Eleonore, hos hvilken hon i närmare två timmar gjort sin plikt. Hon hade börjat mycket varsamt med förfrågningar om hufvudvärken var bättre sedan i förgår, det var den lyckligtvis. Med värmen på den Edbergska supén till utgångspunkt, var det helt naturligt, att fru Kronfelt förde samtalet öfver till Wanda och till det besynnerliga utfall, som gjorts mot den där statyen. Hade inte Eleonore också tyckt, att hon talat med en häftighet, som om något personligt legat under? Det var nog sant, att det inte var första gången, som fru Kurt kommit fram med dylika fantasier för att briljera och visa sig originell, men det här hade varit något särskildt. Alma Kronfelt för sin del ogillade allt sådant. Tänk, om en annan skulle säga allt det, som föll en in! Det skulle kanske låta lika märkvärdigt, men man fick väl lof att ge litet akt på sig själf! Det vore inte godt, om alla ville utmärka sig som fru Kurt. Hon hade nog upprepat den där Junoföreläsningen, när herrarne kommo in. Fru Kronfelt visste det inte, men tog det för alldeles afgjordt. Det var inte svårt att förstå, att den egentligen var ämnad till deras uppbyggelse. Hvad de alla gouterade henne!
Ständers ofvanberörda underdåniga framställning i fråga om vidtagande af sådana förändringar i afseende å postväsendet, hvilka utan Rikets Ständers hörande kunde åvägabringas, till lindring i postföringsbesväret, vare sig genom brefvens afsändande med ångbåtar eller på annat sätt, har E. K. M:t till Rikets Ständers kännedom meddelat: att, enligt derom gifven nådig föreskrift, alla ångbåtar, äfvensom diligencer, äro försedda med breflådor för emottagande af bref till de orter, mellan hvilka ångbåtarne och diligencerne färdas, hvarförutan bref försändas med paketposten; att jemväl öfverenskommelse är träffad med alla de ångbåts-rederier, hvilkas fartyg lika fort som posten eller fortare än densamma till bestämmelse-orterne anlända, angående befordrande, dels kostnadsfritt, dels emot en ringa afgift af Postverket, så väl väskor som paketer; samt att följaktligen alla de åtgärder, som för vinnande af ofvanberörde ändamål kunnat utan alltför stor kostnad för postverket och utan uppehåll vid brefbefordringen ega rum, redan blifvit vidtagna; hvarjemte, enligt Kongl. Brefvet den 3 December 1842, de föreskrifter, hvilka, i afseende på den tyngd, som finge lastas efter hvarje häst, äro i och för gästgifveri-skjuts gällande, äfven skola vid postföringen tjena till efterrättelse, hvadan således de poslskjutsskvldige redan egde rättighet att uppbära skjutslega för hela det antal hästar, som till posternes fortskaflände är behöfligt och utgår. Vid öfvervägande af hvad uti detta ärende förekommit, hafva Rikets Ständer fiunnit, hurusom genom post-skjutslegans tid efter annan skedda förhöjning, äfvensom genom åtskilliga meddelade föreskrifter angående postskjutsens utgörande, väl Expeditions-Utskoltets Forsing till und. Skrifvelse, N:o 181.