Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Regeringsformen, tillerkända rätt att utnämna och beordra infödde Svenske män till alla de embeten och tjenster, hvarå Konungen fullmagter utfärdar, med afseende endast å de sökandes förtjenst och skicklighet, anser sig Utskottet icke kunna tillstyrka någon Rikets Ständers åtgärd i anledning af denna motion. Ank. till Exp. Utsk. d. 4 Dec., kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion, angående Rikets Ständers underrättande om de åtgärder, som i afseende på folkskolorna blifvit vidtagne. Uti en till sammansätta Statsoch Ekonomi-Uukotten remitterad, nten sedermera till enson behandling af detta Utskott öfverlemuad, motion, har Hnr Ribbing, Arvid, anfört, att, då han af ett vid Kongl. Majris Nådiga Pioposition onr Statsverkets tillstånd och behof fogadt Stats-Råds-protokoll inhemtat, all, så snart äskade upplysningar hunnit inkomma, angående tilli äckligheten af de vid sisla Riksdag beviljade anslag för folkskolorBth. liil R. St. Be sv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande, N:o i02. ca, Rikets Ständer hade att från Kongl. Majit förvänta Nådig Proposition j ämnet, funne motionären, som redan sistförflutne
Hvad åter angår den af nämnde ledamot uppgifna redaction till §, med afseende å nödvändigheten, efter hans tanke, att af alla församlingar inom en stad, der flera sådana finnas, bilda ett enda fattigvårdssamhälle i stället för att splittras i flera, så instämmer jag visserligen deruti, att den satsen är ganska riktig, alt hvarje stad bör bilda ett sådant fattigvårdssamhälle; men deremot kunna sådana förhållanden inträffa, att fattigvården i vissa hänseenden är territorial, som i Slockholm, och omständigheter kunna förefinnas, hvilka hindra en sådan förening som Hr von Hartmansdorff önskat; hvartill kommer, att §:n redan förut innehåller, att församlingar af samma starl, om de åsämjas, kunna förena sig om en gemensam fattigvård och således utgöra ett eget fattigvårdssamhälle; jag kan då ej finna någon ändring i redactionen af J:n vara nödig i detta afseende, utan inskränker mig till att begära alt ordet ”medel” måtte utbytas emot ordet utvägar. Frih. Cederström, Jacob: Det är mera än v i g t i g t i fråga om lagstiftning för fattigvård, att ställa så till, att den icke blir föremål för rättegångar emellan dem som äga och dem som icke äga något. Vi hafva exempel derpå ifrån andra länder, som intyga att individer funnits, som, tillföljd af det felaktiga i samma länders falligvårdslagstiftning, yrkat att få ett understöd, hvarpå de ej under andra förhållanden skulle hafva tänkt. För min del får jag förklara, det jag ej kan gilla denna i § och anser densammas uppställning oriktig. Föremål för fattigförsörjning måtte i främsta rummet vara de som genom fysisk oförmåga att kunna sig försörja äro i verkligt behof af underhåll. En krympling, som icke kan gå eller röra sig, måste af samhället underhållas, men en person, som något kan bidraga till sitt underhåll, är icke i samma calhegori som den nyssnämnde olycklige, utan måste i en annan ställas. Del hade således varit väl, om CJlsk:n icke framkommit med ett förslag, sådant som det hvilket i i §:n innefattas och som ovillkorligen skall föranleda till rättegångar, communerna och enskilda emellan, angrde de förres underhållsskyldighet om de sednare.
Jag kan ej finna någon nödvändighet i dgt stadgande, Hr Gunther föreslagit. R, o. Ad. beslutade i går, att man borde hafva det förtroende till Bnncofullraägtige, att till deras bedömande kunde öfverlemnas att fördela tillgångarna emellan de associationer, som anmäla sig ti|l cassapredjtiv; och då den nu väckta frågan, såsom mig synes, redan ingår i detta beslut, kan jag ej finpå behofyet af något särskildt tillägg här. Frih. Ehrenborgh; Jag har tyckt mig finna, att Hr Gunther åsyftar ett reglementarisk! stadgande i anledning af R. 0. Adis beslut om fastighetslånefondens öfverflyttning till hypotheksföreningar; jag skulle likväl tro, att de föreskrifter, som i detta afseende blifva nödiga, och till hvilka Hr Lefren uppgifvit hufvudgrunder, som finnas intagna i BancpUtskis befäiil;. Nio 6, i allt fall blifva föremål för Utsk;s öfverläggning, i händelse de öfriga RiksSt. antaga R. o. Adis inbjudning att instämma i beslutet pm fastighetslånep. Äfven jag tror, att i sådant fall särskilda föreskrifter om fou - Den 31 Joli f. ra. 4*3 dens fördelning blifva nödvändiga; men dä Utsk, ändock mäste inkomma med förslag till jemnkning emellan de i IliksSf. fattade olika besluten, tror jag ej, att vi nu behöfva upptaga tiden med discussion om dessa föreskrifter, helst de bäst utarbetas af Utsk. Jag hemställer således, om ej motionen kunde få förfalla för närvarande. Hr Gunther; Till svar på hvad Frih, Palmstjerna anfört får jag blott erinra, att jag stödt min framställning på R, o, Ad:s beslut, att jnga handlingar till erhållande af lån på fastighet få i Banken emottagas längre än till den i Jan, 1835. Det är således nödvändigt att få veta, om meningen härmed ar, att de provinser, der inga hypotheksföreningar uppstå, skola blifva ulan alla fastighetslån. När It. o.
Han rodde och rodde och hon satt och stirrade likgiltigt ut mot hafvet, färden roade henne icke, luften var för stark, solen för varm, båten för liten och allting just så, som det icke borde vara. Anders var alldeles för entusiastisk, satt han inte där och himlade sig öfver denna »intressanta» ö, som om den varit själfva lycksalighetens, hunger och törst generade honom icke, sällskap var hans plåga och ensamheten med henne hans största glädje! Hon älskade omväxling, en smula sällskap, skön natur men helst civiliserad. Synd att deras smak var så olika ... om man bara snart komme hem... Med en trött blick på sin man fingrade hon på det välfriserade håret, hatten och det nästan osynliga hvita floret. Båten svängde i detsamma om en af klipporna och de fingo sikte på en liten täck, grön strand, liksom gömd mellan tvenne branta berghällar. De gingo i land och följde en liten vacker stig, som slingrade sig mellan grupper af lummiga träd fram mot en dal, omgifven af grönskande kullar. Häradshöfdingen var förtjust, han beundrade allt hvad han såg. Hon nickade förströdd och steg med sina spetsiga, högklackade skor försiktigt på tufvorna mellan de mossiga stammarne. »Jag har aldrig sett en vackrare naturlig park eller något så präktigt, som de kolossala mossbeklädda stammarne häromkring!» utropade han. »Och källan här, hör du hur den porlar och sjunger och hviskar? Ser du hur asparnes ljusa färg vackert stiger fram mot den mörka bakgrunden af de höga granarne, och hur enarne stå likt grafcypresser omkring en jättemausolé?» »Så poetisk du är, Anders, jag bara tänker på hur hungerns kval förtär mig», suckade hon, »och längtar att komma till folk ... nu är vi visst nära.» Stigen blef bredare och de stodo verkligen snart framför ett tämligen stort halfförfallet tvåvånings trähus, hvars dunkla och gardinlösa fönster, likt en blind gubbes blick, tomt stirrade ut mot en gårdsplan, på hvilken man ännu kunde skönja tydliga spår af att den en gång varit en trädgård.
Under tidrymden från år 1822 till och med år 1855 motsvarade folkökningen, enligt förra femårsberättelserne, i det närmaste 45 procent, eller för år räknadt 1,35 %>. Städernes andel i denna tillökning var dock procentvis något ringare än landets. För år 1822 uppgafs nemligen städernes folkmängd tillsammans till 22,251, hvadan den under åren till och med 1855 ökats med endast 9,518, eller i medeltal för året föga öfver 11 procent å förstnämnde års folknummer, hvaremot landets folkmängd, som år 1822 uppgafs till 108,376, men 1855 uppgick till 157,381, visar i medeltal för året en tillväxt af i det närmaste lf procent. Under o perioden 1856—1860 var förhållandet deremot omvändt. A landsbygden hade nemligen under denna tid folkmängden ökats med 12,116 utöfver det i förra femårsberättelsen för år 1855 upptagne antal af 157,381, hvilken tillökning, enär föregående femårsberättelsers folkmängds-uppgifter, såsom afseende uppbördsåren, grundade sig på nästförutgående årens mantalsoch skattskrifning, följaktligen bör på 6 år fördelas, hvaraf för året uppkommer föga mer än 1J procent. I städerna åter var tillökningen under berörda period 7,577, som för året motsvarar 3,97 procent. En öfvervägande andel i denna sistnämnda procent-tillökning belöper sig på Göteborg, hvarest innevånarnes antal ökat sig med 6,530, som på den för år 1855 uppgifna folknummern motsvarar i medeltal för året en tillökning af 4,4 %. Närmast derintill kommer Uddevalla, ögonskenligen är denna stadsbefolkningens starkare tillväxt i främsta rummet att tillskrifva en mer än vanligt vidgad industriel verksamhet. Att folkökningen å landsbygden under ifrågavarande period varit något ringare än tillförene, dertill förekommer ej annan förklaringsgrund, än att under berörda tidskifte en elakartad rödsot förnyade gånger varit i särskilda landsorter gängse.
I anledning häraf har Utskottet förskaffat sig kännedom om hvad angående nämnde del af ärendet hos Kongl. Maj:t förekommit, och har Utskottet i sådant hänseende inhemtat: att samtliga domkapitlen lemnats tillfälle att i underdånighet yttra sig öfver Rikets Ständers omförmälde skrifvelse, och att det i förevarande afseende föreslagne stadgande blifvit utaf domkapitlen i Upsala, Linköping, Strengnäs, Westerås, Lund, Götheborg, Calmar och Hernösand samt af Stockholms stads konsistorium ovilkorligen, och af domkapitlen i Carlstad och Wisby, med någon mindre förändring, i underdånighet tillstyrkt, hvaremot domkapitlen i Wexiö och Skara samma stadgande afstyrkt, till stöd hvarför hufvudsakligen anförts: af domkapitlet i Wexiö: att rett sådant stadgande skulle, i kousistorii tanke, mera skada än gagna; ty om en folkskolelärare sökt och vunnit en bättre folkskolelärare-befattning, som genast kunde tillträdas, så vore han genom ett lagbud, sådant som Rikets Ständer föreslagit, tvungen att qvarstadna sex månader i sin innehafvande tjenst, från hvilken han af en lätt förklarlig längtan efter den nya, mera lönande befattningen, ju förr dess hellre skulle önska sig skiljd, och i hvilken han, emot sin vilja qvarhållen, icke skulle ådagalägga särdeles nit och skicklighet. Det kunde äfven hända, att en folkskolelärare blefve erbjuden en tjenst af helt annan art, än den han förut innehaft, t. ex. såsom förvaltare af en egendom, trädgårdsmästare eller något dylikt, med vilkor att han skulle genast tillträda densamma. Då vore det mindre billigt oan folkskoleläraren, hvars arbete är för kropp och själ mycket ansträngande, och hvars löneinkomster i allmänhet äro ringa, ensam bland alla tjenstemän, skulle tvingas att försaka en bättre plats, för att qvarstadna på en sämre. Dertill komme, att ett så beskaffadt lagbud, som Rikets Ständer föreslagit, skulle vara i strid med ännu gällande stadgar.
– Tre halfva och en svagis, sade Lars Johan. – Var så god och behåll. Han lemnade en krona. – Det är djäfligt med de där drikspengarna suckade Lars Johan. När de kommit in på kafét, gick Lars Johan fram till disken, tog en pris ur den stora snusdosan, och snusande gick han långsamt fram till en soffa, i hvilken han med en djup suck slog sig ner. Grane föreslog nu, att Hultin, innan det kom för mycket folk, skulle läsa upp hvad han skrifvit, så att de fingo höra det. Lars Johan tände sin cigarr och gjorde ansträngande förberedelser för att kunna följa med. Och Hultin började. Utredning från antropologisk teologisk ståndpunkt af satsen: probi Deo serviunt et serviendo prefectiores evadunt. – Läs om det där igen, sade Lars Johan. Hultin läste det långsamt en gång till. – Hvad betyder latinet? sade Lars Johan. – De rättrådige tjäna Gud och gå därigenom längre i fullkomlighet. – Det var fan, sade Lars Johan. – Förstår du? – Ja-a. Hultin fortsatte: – »För att klargöra denna sats fordras först ett klargörande af, hvad som menas med, att en människa arbetar på sin fullkomlighet, för att man må kunna tillse, huru vida människan ej just därigenom tjänar Gud.» – Det är förbannadt bra skrifvet, sade Lars Johan och bestälde in en half punsch. Hultin började igen. – »Människans ändamål kan sägas vara att nå fullkomligheten. Nu mena vi i almänhet med en saks fullkomlighet, att den motsvarar sitt begrepp, och när vi säga, att den har en högre eller lägre grad af fullkomlighet, mena vi, att den mer eller mindre tydligt uttrycker detta sitt begrepp. Det samma måste då naturligtvis gälla om människan.» – Ja, det är klart, sade Lars Johan med ovanlig liflighet. – »Hon är såsom sådan fullkomlig, endast för så vidt hon aktuelt uttrycker sitt begrepp. Enligt sitt begrepp är människan ett medvetet och fritt handlande väsen. Detta måste således vara hennes ändamål, och något annat mål för hennes verksamhet kan omöjligt tänkas, emedan anden i sin sträfvan ej kan gå utom sig själf.
Vi stannade i två dagar, och så kom stunden för afskedet från Sicilien. Klockan var sju på morgonen. Ångbåten, som skulle föra oss till Neapel, låg färdig till afgång ute på redden. Roddarne i sina brokigt målade båtar ilade fram och åter, förande passagerare och fraktgods; vid hamnen höllo några sjåare frukost på nystekta kastanjer, utroparnes gälla röster trängde genom den lätta morgonluften, åsnornas bjellror klingade, och i rännstenarne lekte grupper af solbrända, svartögda, halfnakna barn, gifvande färg och värme åt de gråhvita husväggarne. Det kändes tungt att fara. Månader af solljus och trefnad, af rika minnen och nya dyrbara erfarenheter hade sammanväft sig till ett band, svårt att slita, men det måste ske. Vi voro de sista, sem lemnade stranden. Ankaret vindades upp, båten gled sakta ut ur hamnen, och Messinas gator och hus förtonades allt mer och mer i fjerran. Men plötsligt kastade Aurora med ett häftigt ryck tillbaka den rosenslöja, som hittills hvilat öfver bergstopparne, och ännu en gång strålade Calabriens kust mig till mötes i underbar skönhet och prakt. Det var »den sista bilden från Sicilien». ITALIENSKA CAUSERIER. Italienska causerier. En karnevalsdag i Neapel. Det var med en viss hjertklappning, som jag den morgonen drog upp rullgardinen. Tänk, om det regnade! En karneval i regn! Kan man tänka sig en bedröfligare syn, i synnerhet för den, som för första gången skulle få deltaga i dess upptag och glädje! En halfskymning hvilade ännu öfver jorden, morgondimman insvepte hela staden i sitt mjuka famntag. Men plötsligt bröto dagen och solljuset fram i överväldigande prakt. Hela den beundransvärda viken strålade som ett enda ljushaf; röken från Vesuvius höjde sig som lätta guldkantade moln, och på afstånd hägrade Capris och Sorrentos klippkust, trolskt och underbart, som hägringar ur sagans land. Dagen blef den härligaste man kunde önska sig.
Alla ville njuta af Aromasias luktklaver. Alla hade hört talas om den förskräckliga olyckshändelsen vid senaste föreställningen i Göteborg, men ingen kände någon fruktan för att en dylik olycka skulle inträffa denna afton. Tilldragelsen i Göteborg tycktes endast öka ifvern att infinna sig på konserten i Tivoli. Alla ville se den så underbart räddade konstnärinnan och erfara prof af hennes utomordentliga förmåga såsom ododist. Konserten gafs i den store jättepaviljongen som låg ungefär midt i Tivoli och hvilken bestod af genomskinliga väggar af klart, böjligt kresim som utvidgade sig i stark värme och växte i höjden, så att man äfven utan någon särskild temperaturreglering aldrig behöfde frukta för alt för stark hetta i salongen. Men kresimsväggarne voro därjämte så täta, att icke några dofter kunde tränga sig ut genom någon springa, en missräkning för det stora antal Tivolibesökande som ej kunnat finna plats i paviljongen och som i fria luften med girigt vidgade näsborrar sökte uppsnappa några af de konstnärliga doftackorderna. Så väl i konsertsalen som i parken och för öfrigt på flera ställen i Tivoli syntes denne afton åtskillige underlige skepnader. Än såg man en herre utan rock, kanske till och med utan de ännu oundvikligare plaggen, än ett fruntimmer utan armar eller med blott halft hufvud, något som väckte både öfverraskning och förskräckelse. Äfven fullkomligt hufvudlösa personer visade sig. Här och där fick man se en half kropp eller blott ett par ben eller ett ensamt hufvud sväfva fram bland mängden. »Det där kommer af diafot,» sade de som redan kände till det nya ämnet, »men man har haft för brådt med att söka använda uppfinningen. Det är ju blott halfgjordt arbete.» »Fröken Fotorup lär ännu icke kunnat tillverka så stor mängd diafot som man bestält hos henne. Men hon håller på att anlägga en ofantlig fabrik hvilken grundats på aktier här och i Göteborg. Det är bankdirektören Giro som leder aktieteckningen. När diafot en gång finnes i tillräcklig mängd, skall det sannolikt kunna uträtta ganska mycket.» »Ingen kan nu förutse alla följderna. Hvem hade kunnat tänka något dit åt ännu för kort tid sedan?»
Huru anse vi föredragnings inverkan på beslut? — Månne såsom ringa? Upphöre grundlagen då alt med så fruktansvärd ansvarighet belägga föredragande. — Eller såsom betydlig? — Men huru uppenbarligt väsendtlig är ej då dess oafbrutna conseqvens! —- Nu sjuknar jag, chef t. ex, för Finance-departementet, och min föredragning öfverlages af en suppleant med den af Coust.Utsk. åt honom föreslagna ”rätt och ausvar enl. Reg.Fm.” Dissidens är osannolik hos en exped - clief, men särdeles tänkbar hos en collega. Uppkommen Den i December. 39 utur min frossa, och återtagande portföljen finnér jag mig tvungen att fortfara i diametral inconseqvens ined mina a nteacta så val i förvaltningssom i befordring*- och all annan väg. — Mig är icke obekant huru absurd min sats i förstone blef ansedd, flvad — Lief utropadt — skall denna depar !.- chef ligga ansvarig i sin sjuksäng? Ja! svarar jag ovillkorligare än någonsin. — Ja! så länge han genom språkröret, suppleanten, kan gor a sig hörd i Conseljen. När lian detta icke kan, är att med tillförsigt förutsätta att vid valet af substituten alseende göres på systematisk horriogeneitet. — Men inför monarken, representationen oell allmänna omdömet, skall depart.chefen, salve sådant sallspordt undantag, i fi an det han beträder rådgifvareembetet och intilldess lian det frårrträdt, vara oafbrutet lörman och oafbrutet ansvarig -— unus et semper idem. Så är praxis i aila kända stater. Så viija alja representerade folks Constitutionella läror. —- Allt annat ar en trångt juridisk, alls icke politisk uppfattning af ansvarigheten, sorn endast sålunda blifver egentlig och sannfärdig. Hr Rosenblad, Rei nh.: Jag skulle verkligen instämma med den sisla välda talaren och deraf göra tillämpning pä livad Coust.Utsk. har löreslagit, om Ulsk. sjolft hade gjort en sådan tillämpning och icke i de förslag, som förut varit under R.
Derigenom undgå också Rikets Ständer obehaget alt utfärda en befallning, som de tilläfventyrs icke ega magt alt tvinga Constitutions-Ulskottet att verkställa. Det åsyftade ändamålet kunde i alla fall säkrast vinnas derigenom, att enskilda Riksdagsmän gjorde de ifråga varan - 4 Constitutions-Vtsleottets Memorial JV:o JJ. de motionerna i Constitutions-Utskoltet, hvilket torde blifva benäget att derpå göra önskadt afseende, sedan det förlorat hoppet att kunna hindra förslaget om Indragningsmagtens upphörande att hvila till nästkommande Ständers afgörande. Och hvad slutligen angår det alternativ, som det Hedervärda BondeStåndet framställt, nemligen att Juryn endast skulle besvara den frågan, om skriften är brottslig efter Tryckfrihets-Lagen; så torde, vid närmare eftersinnande, det Hedervärda Ståndet benäget finna skäl att låta denna anmärkning förfalla. Genom en sådan förändring i Tryckfrihels-Förordningen skulle det nemligen kunna hända, ätt hvarje Juryman ansåge skriften brottslig efter ett serskildt Lagbud: och att den tilltalade sålunda blefve fälld, oaktadt icke mera än en Juryman ansett honom hafva begått något visst brott: samt att han sålunda kunde blifva fälld för brott, hvarför han icke blifvit tilltalad eller fått tillfälle försvara sig. — För den oförmodade händelsen, att Hedervärda Bonde-Ståndet icke skulle behaga nedlägga denna sin anmärkning, får jag emedlertid uppgifva följande förslag till proposition för votering i Förstärkt Constitutions-Ulskott: ”Den, som gillar det af Bonde-Ståndet framställda förslag, att den fråga, som, enligt 4 morn. 5 §. Tryckfrihets-Förordningen, skall till Juryns besvarande framställas, bör, ifrån dess nuvarande lydelse: ”är skriften brottslig efter det Lagens rum, Åklagaren åberopatförändras till: ”är skriften brottslig efter T ryckfrihets-Lagenvotere Ja;” ”Den det ej gör, votere Nej.” ”Vinner
Men skall den åsigten göra sig gällande att utgå från dessa detaillerade föreskrifter för Ban costyrelsen, kan jag ej annat än tro, alt den bank är beklagansvärd, hvars styrelse fått sig ålagd skyldigheten att så noggrannt följa detail-föreskriftei", den kan då ej vid tillfälle af en kris fylla, hvad man af den har att vänta. Jag befarar, att della kan blifva fallet, och jag kan ej underlåta att gifva vigt åt det skäl, hvarför jag så förfarit. Jag tror ej, att det är någon fara för Bankens ställning; men väl kan det måhända blifva fara för Riket. Detta omdöme är ännu måhända för tidigt, och jag reserverar det till punkter längre fram, då jag närmare skall utveckla min mening dermed. Hr Rosenblad: Det är ganska sannt, att io:de punkten står och faller med den2:dre, ty den är en logisk conseqvens deraf. Då här just är satt i fråga ett fall, der skadligheten af Utsk:s förslag om en stor minimifond lomme att visa sig, vill jag åter upptaga den del af frågan, jag i förmiddags uppskjöt alt behandla, dels för att icke matta R. o. Ad., dels för att icke matta mig sjelf. Det omtalade förhållandet skulle vara farligt både för Banken och näringarna. Banken skulle blifva lii liad till sömn, och inträffade då en ofördelaktig handelsconjunctur, måste silfret gå ut; men just på samma gång uppstår det tillfälle, att näringarna behöfva hjelp och ej tåla någon indragning till Bankens förstärkande. Stora uttagningar af silfver kunna ifrågakomma af tvenne orsaker, dels af misstroende till Bankens sedlar eller deras öfver rörelsens behof utelöpande mängd, och då måste ovilkorligt indragning ske; dels ock genom behof att under ogynnande handelsförhållanden använda penningar till betalning utrikes. Som ej sedlarna gerna dertill kunna användas, mäste silfret begagnas; men som detta ej sker af misstroende till Bankens sedlar, sä utöfvar den minskade proportionen emellan återstående cassa och de omlöpande sedlarna icke den ringaste verkan på förtroendet till dessa och Banken.
St:r till K. M:s d. 1 Juni 1854 aflåtna Nåd. Propos. lemnat bifall», men hvad sålunda är vordet af Utsk. andraget, synes mig vara så klart och tydligt vederlagdt genom de af Hr Frih. Paijkull och Hr Professor Lindgren emot Utsk:s Betänk, afgifna reservationer att ej något är att i afs. på frågans rent juridiska sida tillägga, hvarvid jag blott vågar anhålla att den, som vill ytterligare öfvertyga sig om riktigheten af Professor Lindgrens upfattning af meningen med B. St:rs beslut, ville genomläsa StatsUtsk:s vid förra Eiksdagen i ämnet afgifna Utlåt., som igenfinnes under N:o 211 och hvilket ibland annat utvisar att Utsk. bifallit K. M:s Propos. utan annan förändring eller tillägg, än att för arbetstidens förlängning det vilkor skulle stadgas att jernvägen från Örebro till Köping skulle icke allenast, såsom K. M. föreslagit, vara fullbordad inom slutet af år 1855, utan äfven för allmänna trafiken öpnad. De Bolaget tillförsäkrade förmåner finnas upräknade i 13 g af det för Bolaget d. 13 Nov. utfärdade privilegium, hvaremot åliggandet att nedsätta 200,000 Kdr Bko omtalas i 4 g, och återställandet till Bolaget af större eller mindre del af denna summa väl ej, efter vanligt språkbruk, kan förklaras utgöra en rubbning af de Bolaget tillförsäkrade förmåner. — Utan att således vidare inlåta mig på den rent juridiska sidan af saken, hvarom nu ej heller är fråga, då anmärknm afser förbiseende å StatsEådets sida af Bikets sannskyldiga nytta, utbeder jag mig endast att, så kort som möjligt, få redogöra för de skäl, hvilka föranledt mig att, då jag ansett laga hinder icke möta, tillstyrka det Nåd. beslutet. Köping-Hults-bolaget var det första i vårt land, som företog en större anläggning af ifrågav:de beskaffenhet. Att det dervid, i saknad af någon föreg:de erfarenhet, skulle komma att möta hvarjehanda svårigheter och få vidkännas opåräknade utgifter, var lätt att förutse.