Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den uti -5:te punkten gjorda erinran, att utgifter för byggnadsmaterialier orätt införts under titel reseoch traktamentskostnader, besigtningsarfvoden m. m., synes hafva tillkommit genom förbiseende af det förhållande, sorn räkenskaperna likväl utvisa, att hufvudtiteln generella utgifter omfattar kostnader för alla förenämnde jemte flera behof; hvadan någon oriktighet i berörde hänseende ej förelupit, äfvensom de af Revisorerne omfönnälda ”flera likartade förhållanden” torde få antagas — 265 — med likartad förklaring kunnat bemötas, derest de blifvit närmare antydda. Och vågar Kollegium, såsom följd häraf, antaga, att, derest vederbörlig uppmärksamhet blifvit fästad på den formella uppställningen af utgiftstitlarne, all anledning till öfvertygelsen, att bokföringssättet icke motsvarar hvad man med skäl har rätt att fordra i afseende å redighet och tillförlitlighet vid åskådliggörandet af statsmedlens användande, skulle uteblifvit. Enligt 7:de punkten, hafva Revisorerne fästat uppmärksamhet å det belopp, hvartill afskrifningsprocenten för Redogöraren vid Carlsborgs proviantförråd år 1848 uppgått; erinrat, att medelpriset, hvarefter afskrifningsprocenten beräknats, varit högre än de levereringspris, som å upphandlingsauktionen den 6 Oktober 1848 bestämdes; af dessa förhållanden hemtat anledning till den åsigt, att nu gällande afskrifningsreglemente behöfver öfverses och förändras, desto hellre som detsamma ej bestämmer efter hvilka grunder medelpriset bör beräknas; samt derjemte antydt angelägenheten af ett förändradt, bagerireglemente å Carlsborg och anmärkt, att mjöl, som skolat förbakas, ej aflemnats direkte från qvarnen, enligt 2 dra momentet i kontraktet med Bagaren, utan tillhandahållits från magasinet, hvarigenom betydlig afskrifningsprocent utgått, Kronan till förlust. Penningevärdet. af de år 1848 såsom afskrifningsprocent beräknade proviantartiklar har uppgått till 1,455
Jag får bekänna, att jag för min del läste den utan allt slags intresse och tyckte mig visst aldrig ha känt igen mig själf bland någon af nämnda typer. Därtill tycker jag, att äfven mannens svaga sidor bli fullt lika skarpt och ofta häcklade som kvinnornas, så jag ansåg oss ha lika litet som de att beklaga oss öfver, och att vi skulle göra oss ännu löjligare, om vi toge till orda mot dem. Emellertid har väl i artikeln funnits något frö, som funnit lämplig jordmån äfven hos mig, ty oftast när jag minst förmodat har artikeln dykt upp i mina tankar. Är icke den envishet, hvarmed vi kvinnor omfatta den egna åsikten, det som oftast fastar skämtarens blick på oss, och är icke det ett af de allmännaste eller mest gemensamma felen? I det dagliga umgänget är det ej sällsynt att träffa på denna envishet bland både begåfvade och goda kvinnor, kvinnor som ända till fanatism ge sig i strid för de enklaste bagateller, » bara för att visa att de ha rätt. » Själf va Ellen Key har ju också och inte utan orsak gifvit oss » påskrifvet » för denna vår envisa stridslystnad i småsaker. Ja, detta i allmänhet, med hvad jag nu isynnerhet ville påpeka är vårt sätt att behandla de efter hvarandra tätt följande diskussionsfrågorna i Idun. Det är ju visserligen så, att det är våra personliga rön vi då skola framlägga för hvarandra till allmän nytta och nöje, men är det månne bara oförmågan och ovanan vid det skriftliga framställningssättet eller är det ej vår häcklade och förlöjligade skötesynd som gör, att våra » svar » oftast se ut som om vi utan prut ville tvinga egna åsikter på de öfriga och det med en despotism, som ej synes tåla den minsta motsägelse. Äro vi verkligen så egenkära, att någon af oss kan tro sig ha funnit den för hela mänskligheten absolut rätta lösningen af någon ens den minsta fråga? Jag tror, att om det är något, vi kvinnor riktigt väl behöfva lära oss och som vi ofta borde gå till rätta med oss själfva öfver, så är det vår stora svårighet att gifva andra rättvisa och att hänsynsfullt tala om det vi själfva tro vara riktigt.
Maji P. 48- -— angående ersättning föi hastar, som stupat eller 118 blifvit skadade, under så kallade Kungsskjutser. Maji P. 48. Expeditioner till Konungen, Riksens Ständers, angående utgörande af den Kronotiondespannemål, som genom tiondesättningar hitintills icke blifvit till beloppet bestämd. Maji P. 48, — angående arrenden å Kyrkohemman i Skåne. Maji P. 48. — angående prestanda till Bruken af åboerne å de hemman, som Bruksägare till skatte inlöst. Junii P. 8, 46» —- angående emottagandet af de Norrske Deputerade, som komma att bevista Hans Kongl. Höghet Kronprinsens FörmälningsAct. Maji P. 422. — angående ersättning af Landtmarskalkens och de öfrige Talmännens representations-kostiiad. Maji P. 490. —- angående aflöning för RiksStåndens och deras Utskotts Secreterare, Cantzlier och Vaktbetjening, Maji P, 490. — adress till Hennes Kongl, Höghet Kronprinsessan, med lyckönskning öfver Hennes Kongl. Höghets ankomst till Sverige. Junii P. g. — angående godkände förslag till ändringar i Rikets Grundlagar. Junii P. 119. — i anledning af Kongl. Maj:ts Remiss uppå GeneralLieutenanten von Rosenheims underdåniga ansökning om utbekommande af innestående lön. Junii P. 119. — angående Magistrater och Borgerskap tillagd rättighet, att vid publike förrättningar, utom Städernes område, åtnjuta skjuts och tractamente, efter ReseRegle - 119 mentet. Junii P. 119. — i anledning af Assessoren Hellbergs ansökning om ersättning för liden förlust å en contraherad lefverans af Artillerihästar. Junii P. 120. Expeditioner till Konungen, Riksens Ständers, i anledning af Capitaine Schougs ansökning om eftergift af Kronan tilldömd imruissionsrätt i hans extra-lön.
Man har i Betänk, åberopat den satsen, att friheten i handel och sjöfart fordrade, att Norrmännen er hö 11 o den ifrågavar:de rättigheten. Men jag frågar Eder, mine Hrr, huruvida det finnes någon konseqvens i ett sådant yttrande! Man säger att Norrmännen böra äga rättighet att segla öfverallt i Sverige, med samma fördelar som Svenskarne sjelfva, men man vill ej gifva Svenskarne rättighet att skicka sina varor tullfritt till Norrige! Man säger alt Norska fartyg, som inkomma till våra hamnar, böra få gå mod last till andra Svenska hamnar, men man finner det ej vara onaturligt, att Svenska fartyg icke tullfritt få föra produkter till Norrige! Man åberopar nödvändigheten deraf, att den Svenska industrien begagnar sig af de Norska fartygen. Detta är alldeles icke nödigt, ty, såsom vi alla veta, söka Svenska fartyg, på både närmare och fjermare haf, fraktförtjenst, emedan de icke få den i sina egna hamnar. För att styrka riktigheten af sina satser, åberopar man Englands exempel. Men detta exempel är ej i förevar:de fall tillämpligt, ty Sverige kan ej jemnföras tued England. Jag vet icke huruvida England har en handelsflotta, som i närmare och fjermare haf söker fraktförtjenst, men hvad jag vet är, att England har verlds-industrien i sina händer, och behöfver nästan hela verldens fartyg för att frakta sin industris alster. Så är icke förhållandet med Sverige. Dess industri har ej växt till sådana dimensioner, att den för sina produkters fraktande behöfver den Norska handelsflottans hjelp. Vi veta, mine Hrr, att Navigations-akten i England uphäfdes år 1849, och att andra nationers fartyg då fingo rättighet till fraktfart i England, men detta hade äfven det inflytande på Englands egen handelsflotta, att då år 1848 den utgjorde 72 proc.' af det lästetal, som förde varor från England, så nedgick den år 1850 till 67 proc., 1854 till 66 proc. och 1855 till 59 proc.
C) Semi litt in g $en>t Ilning^ or b ning 1858. 25 C) fikvillntttg af Sorfrbruket. § 19. 2(f faft egenbom, {jernman och lägenheter å lanbet, font meb egattbe rätt innehafva^, erläggeé, utan affeettbe på beraö natur, SSevidning meb Qéit 9?:br för hwarje £ufenbe af bet uppffattabe värbet, och i famma förl)ådanbe för värbe berunber. £orp och lägenheter, font på längre eller fortare tib äro affönbrabe från jin rätta SSolfiab, och fåbane, font från älbrc tiber blifvit upptagne å allmänningar, äfvenfout till ettffilbeö nöje och beqvämlighet nppförbe åbpggnaber å upplåtne platfer, värberaé och utgöra SBetviflnittg lifa meb annan jörb på lanbet fanit faftigheter i ftäberna. 5lda öfriga torp och lägenheter inbegripa^ nttber hemmanen^ toärbe och fontina fålebeé icfe att färjfilbt tareraö. Utjorbar och nrfjeHar, font ej äro i heinntaitévärbet inbegripne, anfcé, efter beraé bejfaffenhet, lifa tneb annan jörb. § 20. ^ör kronohemman famt ada aitbra hemman och lägenheter, h^ilfa inne* hafvaö meb åborätt, böra åbocrne erlägga enaljanba äSevidniitg, font vore be fjelfve egare. Slboer, font bejttta hemman meb lifétib&jtäbja, erlägga SSevidiiing fåfom egare. § 21. ^rälferäntor beräfitaö, efter föregåettbe åretö ntarfegång, tid kapital efter fem procent, och erläggeö för bet fålunba nppfontmanbe belopp af Diänte^egareit afgift lifafont för faftighet.
När i ett land, sorn njuter förmonen af en lagbunden styrelse, som icke oroas af yttre fiender, eller skakas af inre stormaT och som i ti lii äcklig mängd frambringar allt hvad till lifvets uppehälle erfordras, likväl lif och rörelse saknas i hvarje näringsgren; den reela egendomen, jorden icke äger något värde; en del menniskor lida brist på Den 2i Februarii, 499 lifsmedel, under det andra sakna afsättning derpå; hvarje allman tillväxt af productioa nästan anses som en olycka för den enskildte producenten; den production medborgaren ser sig nödsakad, att neka sig, icke blott luxen, utan äfven de större eiler mindre beqvämligfaeter, sorn» i olika förhållanden, för hvarje menniska utgöra vilkor för lifvets angenäma njutning och sparsamhet icke medföra någon förbättring i tillståndet; den skuldsatta jordägaren icke äger någon utväg att förekomma sin undergång, än mindre att förkofra sina omständigheter ; då måste förlägenhet existera, och en förlägenhet, som åtminstone helt nära gränsar till nöd, ty lidandet är dermed förej nadt. Sådan är ställningen i de från hufvudstaden mera aflägsna provincerne, mera i somliga, i andra mindre, men mäst i de orter, hvars nästan enda Näring går ut på production af Säd; der penningar icke inflyta på någon annan väg, än genom afsättning af denna vara, utan tvärtom största delen af allmänna utskylderne derifrån utföres. Sådan är siällningen i Westetgöthland och attderärsådan äfven i flera andra provincer, derom vittnar den klagan, sorn från snart sagdt alla Rikets delar här försports. Undantag torde finnas, men de bevisa intet. Kronoutskylder^ utgå visserligen ännu, utan betydeliga restantier.
Maj;ts Befallningshafvandes i Hallands län disposition, för att, efter Nödhjelps-komiténs i Warberg hörande, användas till beredande af arbetsförtjenst åt de genom branden mest nödlidande; dervid företrädesvis borde komma under öfvervägande, huruvida icke af ifrågavarande medel skulle kunna utgå arbetslöner för ordnandet af de allmänna platser, hvilkas reglering af branden föranleddes, äfvensom för återupprättandet af de offentliga byggnader, som blifvit af elden härjade. 110:o af den 17 November 1863, angående med konungariket Belgien afslutade traktater om upphörande af Schelde-tullen m. m. (166.) 1863 den 27 November i underdånighet anmäld, och Rikets Ständers beslut delgifvet konvoykommissariatet, med förklarande att, beträffande sättet för verkställandet från Handelsoch Sjöfarts-fonden af de årliga utbetalningarne för Sehelde-tullens aflösning, Kongl. Maj:t ville meddela konvoy-kommissariatet nådig föreskrift, sedan närmare öfverenskommelse i sådant afseende blifvit med Kongl. Belgiska regeringen träffad. lil» af den 21 samma månad, angående allmänna vilkor och stadganden i afseende på de under riksdagen beviljade statsbidrag för väganläggningar och vägförbättringar, brooch hamnbyggnader samt vattenkommunikationer. (176.) Denna skrifvelse meddelades den 4 December 1863 Styrelsen för Allmänna Väg-och Vattenbyggnader till efterrättelse, för vidtagande af de på Styrelsen ankommande åtgärder i anledning af Rikets Ständers beslut. 112:o af den 24 November 1863, i fråga om Nämndemäns och Fjerdingsmans rätt till ersättning för extra förrättningar. (177.) 1863 den 30 December i underdånighet anmäld, och nådig Kungörelse i ämnet utfärdad. 113:o af samma dag, angående anvisande af medel till betäckande af kostnaden för iståndsättande af åtskilliga broar å den s. k. Carl Johans-vägen i Jemtland. (178.)
AnV, till Exp.-Utsk, den 28 Äng, 18C0, kl. 2 e. m. Memorial, angående verkställd omröstning öfver åtskilliga föreskrifter i det nija Banko-reglementet. Sedan, enligt ankomna protokolls-utdrag af den 28 nästlidne Juni samt den 1, 4, 14 oell 45 innevarande månad, samtlige Riks-Stånden godkänt de i BankoUtskottets Utlåtande N:o 31 och Memorial N:o 53 afgifna förslag till voterings** propositioner, så har Förstärkta Banko-Utskottet nedanstående dag anställt omröstning öfver samma propositioner, nemligen: l:sta Omröstningen: Den som, i öfverensstämmelse med Utskottets af Presteoch Borgare-Stånden gillade förslag, anser ett så lydande stadgande bör i blifvande Banko-reglemente intagas, nemligen: »Fonden till utlåning mot inteckning i fast egendom, deruti inberäknadt be»loppet af de från Banken ulgifna, ännu oguldna lån mot återbetalnings-skyldighet »i silfver, hvilka följaktligen, i mån som de inflyta, till denna lånefond ingå, är be»stämd till 8,625,000 R:dr, hvaraf tillhandahållas 7,500,000 R:dr för inteckningar i »egendom å landet och 1,425,000 R:dr för inteckningar i hus och jord i städerne »utom Stockholm; likväl med åliggande för Fullmiigtige att innehålla af landtfastighets»fonden 125,000 R:dr under hvartdera året 1860, 1861, 1862 och 1863, samt »af stadsfastighets-fonden 40,000 R:dr under hvartdera året 1861 och 1862 samt »45,000 R:dr, allt Riksmynt, under år 1865,» röstar Ja; Den det ej vill, röstar
Då t. ex. den af Utskotten i deras förra Betänkande föreslagna 37 med uppräknande af det inskränktare antal rum , der visitation ansetts böra få ske, ålägger til 1— syningsman att der medhafva vittnen, så finnes icke något sådant åläggande infördt i det nu tillagde stadgandet om de flere rum, der visitation nu mera blifvit ansedd böra tillåtas, pc|i härvid frågas billigt , om det ens kunnat vara Utskottens mening, att, till exempel, medgifva visitations-rätt i ett boningsrum utan vittnen , då denna visitation, enligt förra Betänkandet, ej fått ega rum i öppen bod, utan tillkallande af dessa vittnenp” ”2 Mom. 45 $. (senare BetänkandetJ börjar med följande ordställning; ”Har han gjort undersökning å de öfrige, uti 57 och 39 §?• tillåtne ställen;’’ men i 39 §. äro icke några vissa ställen uppräknade, emedan visitation nu af Utskotten ansetts i allmänhet böra tillåtas, ehvar olofligen infördt godg finaes,’’ ”Hellre Sn att framkomma med dessa brutna Förslag, hade val Utskotten bordt af« Bil. «. Btr,- Lagt. Allm. Btir. e. Otc. Uts\. Vtl. N:o 30. 1} Jemna ett helt; men då jag icke förmått gora denna min mening, inom de sammansatta Utskotten, gällande, och svårigheten att , inom de 4 serskilda Riks-Ståndeti, kunna åstad* komma ett öfverensstämmande Förslag, som till Kongl. Maj:t i underdånighet kan öfverlemnas, lärer af hvar och en lätt inses, så vågar jag nu vördsammast underställa Rikets Högloflige Ständer, om icke enda utvägen lör Rikets Högloft.
N.’o 84 fattade beslut, upplästes nu ånyo till justering och Ben 2 Mars e. m. 23 godkändes i prot.utdr. af d. 21 sistl. Febr. e. m., rör:de nämnde beslut. Föredrogs ånyo och godkändes Exped.Utsk:s d. 23 sistl. Fehr. på bordet lagda förslag N:o 299 till R. St:s und. skrifvelse till K. M. i anledn. af väckta frågor om folkskolors inrättande. Lades till handhna BancoUtsk:s d. 21 sisth Febr. på bordet lagda memor. N:o 101 med öfverlemnande af uppgift på de ärender, hvilka ännu återstå till Utskts behandling. Vid förnyad föredragning af BancoUtskts d. 21 sisth Febr. på bordet lagda memor. Wto 102 med anmälan om det uppehåll i Utskts göromål, som kan förorsakas genom längre fördröjdt afgörande af frågan om blifvande myntenheten för landet, blef detsamma ånyo lagdt på bordet uppå begäran af Frih. Boye, Ludv., och Hr Riben, Carl Wilhelm. Hr Stuart, Carl Gust.t Ehuru BancoUtskts sednast Föredragna memor. blifvit begärdt på bordet, anhåller jag likväl att till denna dags prot. få afgifva följande yttrande i samma ämne. Hr Stuart uppläste derefter följande: Aktningen för antagna former och önskan att, så vidt på mig beror, undvika allt, som med skäl kan finnas deremot stridande, hafva nekat mig att äfven reservationsvis underställa RiksSttns bepröfvande en af min rättskänsla högt påkallad vederläggning af de mångfaldiga oriktiga och grundlösa uppgifter och framställningar, som de BancoUtskts memor. Wto 102 bifogade reservationer innehålla.
Att den uti ofvanberörde Förordnanden RiddarhusDirection,en uppdragne befattning, att tillse det under Pensionairernes spädare år, deras Pensioner mätte samlas till ett Capital för att sedermera vid mognare år dem tillhanda hållas, icke må RiddarhusStyrelsen åläggas, utan denna Förmyndare-omsorg på vanligt sätt tillhöra lagligen tillförordnade Förmyndare och ÖfverFöi myndare. 3:o Att betyg örn en Afkomlings, af Ren - Den 20 Januarii. 135 terskjöldska, örnsköldska och Wefverstedlska Slägterne, behof af understöd, må kunna, då så många Skyldeman Testamentet omtalar, ej mera i Sverige finnes, eller äro afRiddarhusStyrelsen kände, utfärdas af Församlingens Själasörjare jemte tvenne Bofaste Adelsmän. 4:o Att tiden för åtnjutande af Pension må i allmänhet få räcka till dess att den pensionerade Ynglingen uppnådt 19 år; men i den händelse Pensionairen för idkande af Studier uppehåller sig vid någon Inrikes Academie, han då må tillåtas begagna sin Pension, så länge han Lärosätet bevistar till jemt fyllda 22 år. — Lem nar en sådan Pensionair Academien före denna tids förlopp må Pensionen upphöra. — Den Pensionair åter, som ernar ingå i PresteStåndet, torde anses böra till godonjuta sin Pension till fyllda 24 år. 5:o Att det bestämmes, det meningen af det uti Testamentet förekommande Ordet Afkomlingarj ej må utsträckas längre än till dem, som bära någondera af de uppräknade Ätternas Namn; och 6:0 Att aflidne ÖfversteLieutenanten Ren» terskjölds Arfvingar utverka Kongl. Maj:ts Nådiga Sanction å de förändringar Utskottet här ofvan föreslagit, samt 7:0 Att RiddaidiusStyrelsen, utan afseende på alla Föreskrifter och Afhandlingar, må äga rätt, om så anses nödigt, efter ett års förut - 136 Deri 20 Jqnuarii, gående uppsägningstid infordra de Testamenterade Medlen, der de nu finnas intecknade eller förvarade, samt lill vinnande af fullkomlig
Ända till nyss höllo vi samman, men då tog en ond ande vid Vasa och, vare sig högmod eller trötthet bedrog honom, nu vill han beträda en ny väg, som leder oss alla till fördärfvet. JAKOB. Vänta litet där! Oss alla? Säg »oss, Lübeckare», ty svenskarne skola vinna på den stråten. ANDRA AKTEN HERMAN I. Är Du på den sidan? JAKOB. Nej, det är jag icke; men jag ser hvar fördelen ligger för dem. Och, fader, tag icke upp strid med Vasa, ty Herrans hand leder honom har Du icke insett det? HERMAN I. Tänk att jag skulle vara så narraktig och anförtro mig till en minderårig! JAKOB. Det kan väl ej skada dina planer att i tid få se dem skärskådade från en annan synpunkt än din, och att Du kan lita på mig, det vet Du. Fortsätt nu! HERMAN I. Nej, nu kan jag inte mer. JAKOB. Pennan går inte längre sedan udden bröts af! Blif icke ond, så skall Du få höra mer af mig. MARCUS in. Den patron väntar står där ute. GUSTAV VASA JAKOB. Det är väl Jon Andersson. HERMAN I. ger Marcus tecken att gå. Låt honom vänta! Till Jakob sedan Marcus gått. Känner Du honom också? JAKOB. Nej, jag har aldrig sett honom, men nu kan jag räkna ut hvem han är. HERMAN I. häpen. Du kan räkna? JAKOB. Jag adderar, det ena med det andra! Nu när Dalkarlarne äro kvästa, får man börja om med Småländingarne. HERMAN I. Småländingarne? JAKOB. Ja; denna Jon Andersson är från Småland, efter hvad jag kan förstå; men han heter bestämdt icke Jon Andersson, utan halfhögt Nils Dacke! ANDRA AKTEN HERMAN I. Spionerar Du? JAKOB. Nej, jag hör, jag ser och adderar. HERMAN I. Nu bommade Du i alla fall. JAKOB. Se där, nu talte Du om att det är två personer, och Dacke är den osynlige, som skall synas, när kriget bryter lös. HERMAN I.
Utgifter, varsamt och planmessigt medgif11a för dessa vigtiga, på fäderneslandets lyckliga förkofran inverkande ändamål, skola, som mig synes, för kommande tider blifva de mest nyttiga, hvartill samlade skatter kunna disponeras, —• de rikast räntebärande — icke egentligen uti medelbart återkommande r:dr b:co, utan förnämligast uti ett vida reellare vinstmynt med moralisk och ekonomisk gångbarhet; det anvisade capitalet skall nemi. ofelbart öppna och utveckla nya, nu okända eller obegagnade utvägar för annars okunniga, sysslolösa, onyttiga, nödställda medborgare, att genom flit, arbetsduglighet, ordning och spridda förljenst-tiilfällen , vilja få och kunna ärligen sig försörja; och hvad R. St. på så sätt utså, efter klokhetens och menniskokärlekens gemensamma ingifvelse, bereder innan kort åt stats-ekonomens beräkningar en skörd, som inbringar hundradefallt i afkastning. Hr von Troil, Emil: Att bancovinsten bör, såsom Hr Rosenblad föreslagit, användas ad publicos usus, är en sak, som svårligen lärer kunna bestridas. Dessa publici usus utgöra likväl intet annat, än Statens och folkets gemensamma allmänna bohof; och då det finnes ett Utsk., nemi. StatsUtslt , som har sig uppdraget att pröfva dessa allmänna behof, får jag, utan alt ingå i någon sppciel granskning af motionärens förslag, endast yrka, att BancoUtsk. ej måtte företaga pröfningen af detta ämne annorlunda, än i samråd med StatsUtskoltet. Hr von Hartmansdorff, Aug., instämde i Hr von Troils sista yttrande. Frih. Rantzou, Joh. Albert, instämde äfven med Ilr von Troil. Remitterades till BancoUtskotlet. Ånyo föredrogs Hr Bråkenhjelms, Pehr Reinhold, den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion om stapelstads-privilegier för Döderhultsviks köping. Frih. Raab, Adam Christian: Då jag i ett föregående plenum bestridt det anslag K.
Än spåra vi honom i Tyskland, der haa dock utstod de svåraste lidanden, hans lefnad var underkastad; än finna vi honom i Sverige vid mötet med systern, än i Ryssland, i hvilket land ödet ändtligen förunnade honom en graf. Erik XIV var en folkets konung. Hans son var och är en i folkets ögon kär personlighet, kring hvilken en mystisk slöja drager ett djupt poetiskt skimmer. Född arfvinge till svenska kronan, men genom farbroderns, den illistige Johan III:s ränker utstött derifrån, måste konungasonen landsflyktig irra omkring i främmande länder, och så godt som lifnära sig af andra furstars gifmildhet. Ett vackert drag i Sigismunds karaktär är det, att han på alla möjliga sätt omhuldade Gustaf, och det oaktadt Johan III alls icke på något otvetydigt sätt lät förstå, att brorsonens uudanrödjande skulle ligga honom särdeles varmt om hjertat. Se här Gustaf Erikssons korta, men oändligt vackra saga, hvars senare del utgör ämnet för vår lilla berättelse. När upprorsförsöken mot Johan III blefvo allt tätare, begynte han, såsom man säger, draga öronen åt sig med afseende på hufvadmännen för uppviglingarne. Alldeles utan skäl misstänkte han brorsonen, som var naturlig arfvinge till kronan, för indirekta stämplingar, oaktadt han ännu var bara barnet, och konungen beslöt för den skull att skaffa honom ur vägen. Den hofbetjent, som erhöll i uppdrag att af dagataga den unge fursten, blef, såsom vi veta antastad af en Sparre. Denne fattade nemligen misstankar och undersökte betjentens börda. Derpå sände Sparre den unge Gustaf till främmande land. Så lyder en berättelse. Den andra är den, att Gustaf redan vid sju års ålder blifvit aflägsnad från fäderneslandet och satt i jesuitskolan i Braunsberg. Detta sista antagandet har de största skäl för sig, ty Gustaf hade ända från barndomen varit uppfostrad i katolska läran, den han också blef trogen så länge han lefde. Rörande är det att känna den unge furstens lefnad i de tidigaste ungdomsåren.