Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs underd. skrifvelser till K. M., nemi.: N:o 89, ang:de ytterligare anslag till beredande af arbetsförtjenst för de behöfvande inom Marks härad af Elfsborgs län; N:o 90, i an), af K. M:s Nåd. Propos. om anvisande af medel till ett vägarbete i Norrbottens län, för afböjande af der befarad hungersnöd; samt N:o 91, i ani. af väckt fråga om hemmanet N:o 1 Fångåmons, l mantal, i Jemtlands län befriande från rotering. Hr Gr. o. Landtm, lät uppläsa en från Hr Öfverståthållaren ankommen skrifvelse af följande lydelse: I egenskap af ordförande för Stockholms stadsfullmäktige, får jag äran anhålla, det Hr Gr. o. Landtm, ville låta bland R. o. Arks Hrr ledamöter utdela härhos medföljande tryckta exemplar af Stockholms stadsfullmäktiges yttrande rörande jernvägsanläggningarne i Stockholm. Föredrogs ånyo oell företogs punktvis till afgörande Stats-Utsk:ts den 29 sisth April och 2 d:s på bordet lagde Utlåt. N:o 87, ang:de fortsatt utförande af jernvägsarheten för statens räkning och anvisande af dertill erforderliga medel. lista punkten. Frih. af Ugglas, Gustaf: Inom Stats-Utsk:t har jag va rit af olika mening med Utsk:t i afseende på denna punkt. Jag anhåller att få framställa skälen dertill. Under pågående jernvägsstrider emellan Lagaoch Nässjö-linierna började på båda sidor kommunerna söka att, genom erbjudande af jord kostnadsfritt, få banan dragen genom sin trakt. Vid ett i anledning 138 Deu 9 Maj f. m. häraf (ien 15 Oktober 1859 med Westra härads innevånare hållet sammanträde fattades det beslut, att jord skulle kostnadsfritt upplåtas, derest stambanan finge riktningen ät Nässjö. Protokollet, som innehåller detta beslut, upptager dock icke namn hvarken på de socknar, som vid tillfället voro representerade, eller på någon enskild jordegare, som var närvide, utan beslutet fattades, som orden lyda, »af den allmänna meningen.»
Att såsom regel härför bestämma manskapets längd, torde vara mindre lämpligt: ty dels utgör längden å en person icke något tillförlitligt bevis, att han är dugligare till krigstjenst och mera uthållig dervid, än en mindre, men ändock starkt byggd, dels synes ett sådant sätt vara i sin örund obilligt, och dels skulle troligen många finnas af ungefärligen samma längd, så att svårighet och tvist ofta skulle uppkomma vid urvalet. Dill. lill R. St. Fröt. Skrifvelse, N.-o 12 f. I anseende härtill, och då det af mången skulle anses orättvist, att den ene vidkändes beväringsskyldighetens utgörande, men icke den andre, samt en utsträckning i tiden för yapenöfningarne skulle hafva till följd, att, för längre tid än nu är fallet, en betydlig arbetsstyrka komme att dragas från näringarne och serdeles jordbruket, få Rikets Ständer i underdånighet tillkännagifva deras åsigt vara, att med beväringsmanskapets uttagande lill vapenöfningar bör fdrbållas hädanefter som hittills. 5:te punkten. Hvad uti denna punkt förekommer derom, att vissa områden af landet böra bestämmas till utgörande af beväringsmanskap för armeens och vissa för flottans behof, så väl i fredssom krigstid, gilla Rikets Ständer till alla delar, helst det är nödvändigt att veta, hvarest bemanning till flottan kan erhållas, och att känna ungefär, huru stort antal, som i sådant afseende är af beväringsmanskapet att påräkna, samt dessutom innevånarne vid kusterne äro till sjötjenst mera benägna och lämpliga, än de inuti landet boende. I afseende å bestämmandet af dessa områden, godkänna Rikets Ständer den fördelning, E. K. M. i nåder föreslagit, med undanlag likväl för Wester-norrlands län. Innevånarne uti den del af detta län, som gränsar till hafvet, äro visserligen till sjötjenst fullt lämplige, men deremot eger ett annat förhållande ruin med folket i deri vestra delen af länet, eller de så kallade fjellsocknarnes inbyggare.
Uti lVlemorml, som ifrän Hederwärda BondeStander til Utstottek den 20 September sistlidet Ar blifwir i-emmerack, hafwa Riksdagsmännen fran Bohus Län äskat widragande af nya Författningar til förekommande af Sillfiskets arliga minskning, hwilket de anse förnämligast härröra derifrån, ar Sillgrumset, hwarföre Sillen stal sky, i hafwet ritstappes. I detta afseende hafwa ve föreslagit, ar inga Trankok ma anläggas i yttre Skaren, at Grumsdammar ej mä byggas i sjelfwa wattnet, der de omöjligen kunna göras sa täta, at ej grumset utspolas, och at der sävane äro byggde, de böra flyttas pä torra landet, eller om vet ej kan ske, grumset inom en manad efter kokningen uphämkas ur dammen och afsides föras: ar Skärgards-InteiMcins-Embete!, säsom onyttigt, bör indragas, och at allt onödigt skjutande under sistliden förbjudes, såsom bidragande at. skrämma Sillen ifrån stränverne. Da SMstct de sista Nren warit nog ojämnt, sistförfiutne Ar, pä en ^obetydlig fängst när, nästan uteblef, och för detta Nr ingen förhoppning til fiske sig wisar, uran snarare anledning är at tro, der Sillen flyttat frän wära strander, wagar Utskottet ej förestå tillökade inskränkningar och förbud i cu handtering, som i et halft Århundrade warit et mäl för de mäst stridige ofta minst gagnelige Författningar och de mäst stiljagtige omdömen. Sä - Den 8 Mars. gzs SäsoM grund til de Förslag Utskotten här nedanföre, i anledning af det remitter-aUe iVlemonLlet får afgifwa, anser Utstdttet sig skyldigt, at framställa den öfwertygelse i delta amne Utskottet af hvarjehanda tryckta Afhandlingar, samt lemnade llocala underrättelser hämtat, nemligen:
Under sina ströftåg härs och tvärs öfver samhällslifvets eller samhällsfördomames vidsträckta falt har han gång på gång stött på en rörelse, som i sina bullersammaste former framträdt bland samhällets öfre lager, och som sannolikt redan af denna grund väckt misstro hos den, hvilken med stolthet kan bära hedersnamnet » underklassens författare ». Han fann denna qvinnoemaneipatwn ofta idkas som sport af öfverklassdamer utan sysselsättning, han fann den bemängd med allt annat än behagliga tillsatser af. unken kristendom och konventionelt moraliskt pivderi; han såg den allt för ofta sträfva efter det lysande och snobbiga, i stället för det nyttiga; det syntes honom, som om meningen blott vore att bibringa de emanciperade qvinnorna samma fördomsfullhet och inbilska sjelfförtroende, som den officiella bildningen afser att ge öfverklassens män (åt underklassen ger samhället som bekant katekes i stället för upplysning). Eller för att uttrycka samma sak mera i Strindbergs egen stil: qvinnorörelsen afsåge att skapa » kulturqvinnor », men den nuvarande kulturen är onatur och förkonstling, derför böra qvinnorna hållas ifrån den. Sedd ur sådan synpunkt blir hans kamp mot qvinnoemancipationen blott en konse-qvens af hans Kousseauiska ovilja mot kulturen i allmänhet och tvifvelsutan ligger här sjelfva hufvudgrunden till det vid första påseendet sa egendomliga förhållandet, att Strindberg går i kompani med en Wirsén och dylika mot Ibsen och lians medkämpar för qvinnans frihet. Han tyckte vidare, attde skrifvande qvinnorna, hvilka alla som en voro for emancipationen, voro parter och domare på en gång, och det blef icke partie égale, när många af de manlige forfattarne, bara af misslyckad artighet, som Strindberg ville inbilla sig, hjelpte qvinnoma att angripa männen. Och så var qvinnoemancipationen på modet.
Angående någre serskihlte dispositioner å Statsmedlen. Herr Ribbing: Den summariska uppsatsen i denna §. på dispositioner, som Revisorerne anmärkt vara oriktige, är visserligen obetydlig; men då Revisorerne ej äro i principen vederlagde, och de anmärkte posterne utgått dels från oriktiga Titlar, dels till personer, som ej varit till anslagen berättigade, hemställer jag, om icke Utlåtandet snarare bör förkastas, än antagas. Herr Rosenr/vist: Att Utskottet hvarken godkänt eller ogillat Revisorernes ifrågavarande sju anmärkningar, finnér jag vara högst oformligt, och anhåller, att Ridderskapet och Adeln måtte, med ogillande af Utskottets förfarande, godkänna hvad Revisorerne framställt. Mot hvarje annat beslut reserverar jag mig. Den 18 Januarii f. m. 3o3 Grefve Horn: Som Utskottet ej tillstyrkt någon åtgärd i detta fall, föreslår jag, att Revisorernes anmärkningar måtte godkännas, samt Utlåtandet läggas till liandlingarne. Grefve von Schwerin: Revisionsförrättningen utöfvas annorlunda i Sverige än i andra constitutionella länder. I Norrige till exempel, der Revisorer äfven förordnas af Representanterne, utställas Revisorernes anmärkningar till vederbörandes förklaringar; befinnas de nöjaktige, förfaller hvad anmärkt blifvit; i annat fall, hänskjutes hvad omnämt är till pröfning af nästa StorTing. Här åter framställa Revisorerne genast sine anmärkningar hos Rikets Ständer; vederbörandes förklaringar infordras efteråt af Konungen. Våra Revisorers ofta obestämda anmärkningar, framställda i varierande termer, såsom att Revisorerne ej kunnat lemtia oanmärkt^ ej bordt underlåta att nämna, ansedt sig böra anmäla, omförmäla, in. m. hvarigenom man trott sig utmärka graden af det anmärkningsvärda, äro så vidlöftiga, äfvensom de derå gifne förklaringar, att, om Utskottet skulle i sitt Utlåtande upptaga alltsammans, Riksdagen icke någonsin skulle kunna slutas inom den i Grundlagen föreskrifna tid.
Om en svarande i tvistemål, vid enahanda förhållande, befrias från käromålet; gifves det väl något skäl att frånkänna en svarande i brottmål enahanda förmån? — I fall det deremot händer, att de tre fälla på gemensam grund, men de öfrige, två och två, frikänna, på sär skilda grunder; månne den tilltalade då kan anses frikänd? — I fall af särskild votering öfver hvarje af de stridiga befrielsegrunderna, bade dessa hvar för sig kunnat blifva förkastade med fem röster emot två. Men deraf följer icke, att någon af de fyra skulle gillat den grund, hvarpå de tre fällt. Således bör utgången anses innefatta frikännelse. Men det gifves i brottmål ett annat förhållande, der en person af alla ledamöterna fälles, och det icke desto mindre kan sättas i fråga, huruvida han verkligen må anses fälld. En mängd af vittnen kan vara hörd, af hvilka vid en sådan pröfning af vittnesmålen, som Rb. 17: 20 föreskrifver, tre ledamöter bland sju anse två vittnens utsagor så tillförlitliga, att de på dem fälla, men förkasta alla de öfrigas utsago; två ledamöter godkänna två andras, men förkasta alla de öfrigas, och ändtligen två ledamöter godkänna ännu andra två vittnens, men ej något af de öfrigas intyganden. Fyra 84 hafva således ogillat den bevisning, hvarefter den tilltalade är fälld af de tre, och fem ogillat hvardera af de bevisningar, efter hvilka två och två hafva fällt. — I tvistemål skulle en svarande, som på detta sätt vore fälld att betala, destomer anses dertill förpligtad, som han vore det, om ock de fyra frikännt; och dom efter de tre ledamöternes mening borde således utfärdas. Men huruvida en sådan röstberäkning är antaglig i brottmål, der deras mening skall gälla, som fria den tilltalade, änskönt han af lika många hilles, derom synes mycket tvifvel kunna uppstå. Fallet hörer dock tilläfventyrs till de besynnerliga, om hvilka lag ej bör stiftas. Hvad som gäller om flera meningar öfver fällande eller frikännelse, bör äfven gälla om flera meningar öfver svårare eller lindrigare straff.
Jag har nu begärt ordet endast för att yttra mig ang:de dea af StatsTJtsk. uppställda voter:spropos:n, och då jag härvid å ena sidan medgifver, att BopdeStts beslut ej är så kiart och bestämdt, sorn varit ömkligt, vill jag ej beskylla någon för advokatur vid tolkningen af detsamma, men hoppas också å andra sidan, att mina motståndare göra mig den rättvisan alt icke tro, det jag på grund af någon advocatur hyser en med deras stridig åsigt. Hvad angar sammanhan get emellan det af BondeSt. beviljade anslaget och de af K, ]V1. begärda 90,000 r:dr, anhåller jag få upplysa, att BondeSt. sedan det afslagit uppförandet på ordinarie stat pf de vid sista riksdagen beviljade -0,000 r:dr, i stället för dem, och således under förutsättning, att dessa icke skulle på ordinarie stat uppföras, anslagit 4-5,000 ndr för ett bestämdt, under arine'ens materiel hörande ändamål; och att detta ändamål, efter BondeSt:s mening, icke hörde under det begärda nya anslaget af 90,000 rtdr, bevisas deraf, tatt Ståndet först efteråt företog frågan om dessa 90,000 r:dr och förklarade, att denna fråga skulle förfalla. I sista plenum ansågs nödigt, att man inhetntade underrättelse orp. BondeSt» beslut, och 1111 liar det blifvit upplyst, att JlondeSt. återremitterat ifrågavar. punkt af StatslJtskis betänk, d. v s. ogilla? Ulskrs uppställning af den deruti föreslagna votertsproposiij; men 11. o. i\d. iiap icke af def upplästa prot.- Mtdf, kunijat inhemta, huru BpadeSt. vill hafva sin mening
Slats-ulskottet tillkänna, att, sedan Rikets sednast församlade Ständer, jemte anmälan af sitt beslut i fråga om statsmedels användande för friköpande af slafvaine å ön S:t Barthelemy, uti underdånig skrifvelse af deu< SCals-Utskoltels Utlåtande, N:o 178. sg Maj i845 anfört, alt, då hela den i berörde afseende erforderliga kostnad, hvilken enligt uppgjord t förslag skulle belöpa sig till 5o,ooo Spanska piaster, icke kunde på förhand med säkerhet beräknas, hvadan lämpligast vore, att ifrågavarande medel icke annorlunda anvisades än intill nästa riksdag, Rikets Ständer för sin del ansåge en summa af 10,000 Spanska piaster årligen under tre år böra af handelsoch sjöfarts-fonden, under förbehåll af framlida ersättning till samma fond, ställas till styrelsens öfver nämnde ö disposition emot redovisning, att begagnas till slafvarnes derstädes friköpande, så hade, i öfverensstämmelse härmed, under sista hälften af år 1846 och vid början af år 1847, utaf de å ön befintliga slefvar 358 personer blifvit, efter föregången värdering genom en för detta ändamål derstädes nedsatt kommite, friköpte, dels genom ofvanherörde 3o,ooo spanske daler, dels genom slafvarnes egna bidrag; att då ett obestämdt uppskof med de återstående slafvarnes frigörande ansetts kunna föranleda, utom andra olägenheter, ökade ersättnings-anspråk hos slaf-egarne, samt ålgärderne för lifegenskapens afskaffande å ön desto heldre synts böi a ulan afbrott fullföljas, som, ett lika iakttagande af allas rätt sådant fordrade, hade Kongl!
Att länets innevånares antal i jemförelse till den stora arealen är litet och alltför inskränkt för behofvet, visar sig deraf, att årligen stora massor af folk här söka vinna arbetsförtjenst, att jordbruket icke bedrifves i den skala det kunde och borde bedrifvas, samt att svårigheten att få lagstadda tjenare mer och mer ökas. Innevånarnes antal ökas dock årligen, hvilket af hosföljande tabeller inhemtas; och mer och mer öf vertygas man derom, att den idoge arbetaren aldrig saknar sin bergning, utan tvertom att äfven välstånd kan vinnas i nordlanden, der naturen ej är så njugg, som man fordom föreställt sig. Få utflyttningar hafva ock härifrån skett till andra länder, men väl flera inflyttningar, dessa senare dock mest bestående af sådana personer, som egnat sig åt trädvaruafverkningen. Klimatet är helsosamt, och inga farsoter af betydligare art hafva under qvinqvenniet hemsökt landet. Folkmängden har under de fem förflutna åren ökat sig i den proportion, som tab. N:o 1 utvisar. Tab n-.o l. Jemföres nu 1860 års folkmängdssumma efter mantalslängderna med antalet innevånare vid nästföregående qvinqvenniets slut, visar sig, att, då vid 1855 års slut räknades 101,683 personer och vid 1860 års slut 114,500 personer, folkmängden under sistförflutna qvinqvennium ökats med 12,817 personer, af hvilken tillökning belöper på landsbygden 11,496, på staden Hernösand 379, på staden Sundsvall 782 och på köpingen Örnsköldsvik 160 personer. För att äfven inhemta i hvad mån det ena fögderiet är i jemförelse till sin storlek mera befolkadt än det andra och i hvad förhållande folkmängden på ena eller andra stället tilltagit, må följande jemförelse här få rum: Mankön. Qvinkön. Summa. Medelpads fögderi hade vid 1860 års slut enligt mantalslängderna 17,514, 18,269, 35,783.
Det tyckes mig som vore detta straff alltför strängt för åtskilliga af dessa förseelser, och jag tror derföre, alt man, oberoende af den totala omarbetningen af krigsartiklarne, skulle kunna på förhand göra en och annan rättelse i dessa fall, som företrädesvis äro i behof deraf, under förbehåll att sedermera göra den ytterligare omarbetning af desamma, hvilka för sitt fullbordande visserligen måste afvakta den nya criminallagens antagande. Men oaktadt jag i allmänhet instämmer med Utsk:n, måste jag dock tro, att livad Utsk:n här föreslår om en särskild föreskrift för beväringens behandling, icke är fullt militäriskt riktigt; ty då det äfven i fredstid kan hända, att denna beväring commenderas med medlemmarne utaf den öfriga arme'en till gemensam tjenstgöring, så är det visserligen icke fullt riktigt, att de, sålunda sammanblandade, dock blifva för samma förseelser underkastade olika straff. Jag skulle derföre för min del tillstyrka R. o. Ad. att, uti en lind. skrifvelse till K. M., uttrycka ungefärligen en sådan tanke, som den Hr von Troil i sin reservation framställt, samt anhåller derföre, att Ståndet, med sammanslående af alla de särskilda punkterne till en, ville förena sig om en und. anhållan af ungefärligen följande lydelse: ”Det prygelstraffet endast måtte blifva tillämpadt å de individer af arméen och beväringen, hvilka, pä grund af föreg:de ransakning och dom, blifvit nedflyttade i så kallad straff-class.” Hr von Hohenhausen, Michael Silvius: Jag ber alt få instämma i deras yttrande, som hår sagt, att denna skrifvelse är olämplig: den är olämplig, emedan saken, som den skulle röra, är under bearbetning. Jag har tillförene sutit i den comité', som haft lill uppdrag (och har det ännu) att omarbeta våra krigslagar. Den dåvar. secreteraren i denna comité, en allmänt känd och aktad man, hyste ett, att jag så må säga fanatiskt hat och misstroende till allt, som han kunde tro innefatta någon ting godtyckligt i bestraffningsväg.
Det är icke bara ett tomt ord, att sveuskarne — och härvidlag särskildt Stockholmarne — hysa en naturlig och uppriktig kärlek till sång och tonkonst. Det visade sig bäst, då deras opera med ingången af förra säsongen skulle till att sjelf tjena sitt bröd. Regeringen hade tagit sin hand ifrån den, af statsinstitutionen hade blifvit ett privat foretag. Hon^ * Charles Kjerulf, den framstående danske skriftställaren och tonsättaren, gästade for någon tid sedan vår hufvudstad. Sina intryck från den srenska operan har han nedskrifvit i en artikel, som inom Danmarks teaterkretsar lär väckt mycket uppseende. Och för svenske läsare torde det icke minst vara utaf intresse att böra ett uttalande öfver våra opera-förhållanden från en af nordens insigtsfullaste musikbedömare. Ur Dagens Krönika. - 4skulle nu lefva — eller dö — af publikens nåd ocli barm-hertighet *. De flesta skakade på hufvudet vid detta perspektiv, men slutet på visan blef, att operan icke blott lefde som privatföretag, utan till och med lefde superbt. Då säsongen var slut, hade operascenen, som annars i urminnes tider — ja, kanske alltid — hade laborerat med ansenliga skulder, nu lemnat ett öfverskott på bortåt en 50,000 kr. Conrad Nordqvist var mannen att frambringa detta mirakulösa resultat. Han, operans dittills varande kapellmästare, hade vedervågat det dristiga, ja dumdristiga, sade de flesta, experimentet att öfvertaga operan for egen räkning, då regeringen indrog statsunderstödet, och han vann icke blott till hälften, hans seger blef fullständig. Och att så skulle ske, det forstår den lätt, som känner Nordqvist. Han är lika förträfflig som kapellmästare och teaterchef. En musikauktoritet med en sällsynt stor fond af både teoretiska och praktiska kunskaper, en utpräglad scenens man, med en alldeles ovanlig förmåga att kunna styra och leda det oroliga teaterfolket och till allt detta är han insigtsfull administratör. Hela hans personlighet är ett mönster for en teatersuverän: lugn och kallblodig, på samma gång han är energisk och liflig — älskvärd, hänsynsfull och — lika mot alla, men på samma gång oryggligt sträng och myndig.
Till och med Leopold, som skref en ypperlig prosa under både första och sista stadiet af sin bana, gick under det mellersta temligen långt på denna villoväg; utom då han polemiserade, eller blef nödgad att skrifva fort. I alla fall måste dock erkännas, att Kellgren och hans medbröder ännu alltjemt gåfvo mången anledning till ett icke orättvist klander: och det framförallt i sin Kritik. Det var härvid, och närmast på grund af vissa dess nyaste företeelser, som Thorild hufvudsakligt fästade sig. Det tycktes honom, att den hade i dessa företeelser ånyo blottat sitt innersta väsende, och visat sig fortsätta de oarter, med hvilka den varit behäftad alltifrån sitt tidigaste framträde: böjelsen att öfverhufvud, i hela sättet att granska, sällan eller aldrig gå till rätta djupet af saken; att, i följe deraf, än draga vissa skrifter fram inför ett tribunal, under hvars domsaga de ej hörde, än dömma andra efter principer, som ej på dem borde tillämpas; att mest sysselsätta sig med granskarkallets negativa åligganden, och föga, eller sällan och flygtigt, med dess positiva; att med utmärkta författare gå till väga blott complimentvis, när de tillhörde det egna vittra brödragillet, och blott tystnadsvis, när de (liksom Lidner och Thorild) icke der kunde inpassas, utan snillrikt och vågsamt fullföljde sjelfständiga banor; att oftast och utförligast uppehålla sig vid medelmåttor, obetydligheter, dåligheter; att göra jagt på Svagheten, och skoningslöst framhafva den till spelöje, när och hvar den kunde träffas; att gerna, när man nedlät sig att yttra mer än blotta maktspråk, i stället för bevis nyttja satiren och parodien; att på talangen för den sistnämnda, och i det hela på talangen för skämt, lägga en öfverdrifven vigt; att, i allmänhet, hellre beskratta än undervisa, hellre afskräcka än uppmuntra, hellre förtrampa än upplyfta.
Se dermera hafva komitlerade för ordnandet af krediliv-väsendet och låneanslalterna yttrat: ”att den s. k. husbehofsbränningen, som vid 1809 och 1810 årens Riksdag frigjordes från förut gällande inskränkningar, har medfört de mest bedrölliga följder i både moraliskt och ekonomiskt hänseende” och ”man skulle kunna säga, att kreditlagstiftningens ordnande och bränvinsbränningens inskränkning vore de enda åtgärder, sorn behöfde vidtagas, för att i landel frambringa ett allmänt välstånd. De utgöra alltså föremål för en faderlig regerings yppersta omsorg.” Af de embetsberättelse!’, som K:s Befh:de lill K. M. i underd:het sednast afgifvit, hafva 11 å 12 Landshtr vidrört denna håga, och de fleste hafva enstämmigt uttalat den tanke att bränvinsbränningen är för mycket utsträckt. Endast i ett län, nemi. Östergöthland, har K:s Befhtde under Landsh.-s frånvaro uti den afgifna berättelsen sagt, att bränvinsbränningen är nödvändig för jordbruket. Jag anhåller alt få upläsa hvad de öfriga K:s Befh:de i ämnet yttrat. Kts Befhtde i Westmanlands län säger: ”ang:de bränvinsbränningens gagn för boskapsskötseln äro tankarne inom provinsen ännu ganska delade, dock synes den meningen allt mer och mer få öfverhanden, att det gagn, den kan lemna för densamma icke motsvarar de olägenheter och kostnader, som med bränvinsbränning äro förenade.” K:s Befhtde i Christianstads län har, sedan han först framställt den missriktning jordbruket erhållit genom bränvinsbränningen och den såsom följd deraf öfverdrifna potatisproduktionen yttrat: ”Så länge denna näringsgren är ett privilegium för hemmansegaren och ett monopolium fästadt vid jorden, måste jordbruket stå tillbaka för den möjligaste vinsten för dagen, hvilken erhålles på sädesproduktionens och ladugårdarnes bekostnad.” Kts Befhtde i Blekinge län har anfört: ”Potatesodlingen är i allmänhet, i förhållande till det öfriga utsädet, för stor.