Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ryktet visste berätta, att unga finska fröknar, hvilka på närmare håll sett den bistre änklingen krokna för sina krämpor, funnit honom mera passande för sadeln än för brudstolen och, utan respekt för hans hjälterykte, tilldelat honom en bleklagd korg. Men herr Åke var icke den som lät sig förskräcka. Han lyfte oförfärad sin blick till ett af de förnämsta partier i Sverige, till ingen mindre än den högättade, då tjuguåttaåriga Kristina Brahe, syster till grefve Per och för närvarande vårdarinna för dennes i Sverige kvarlämnade barn. Fröken Kristina var en äkta Brahedotter. I denna mäktiga släkt underordnades alltid hjärtat under statsklokhetens beräkningar, och alltså öfverlämnade hon åt sin broder att svara friaren. Grefve Per öfvervägde och fann fältmarskalken, herr Åke Henriksson Tott, med allt hans kungliga blod, något för lätt. En Brahedotter borde skrifva rexit äfven på sin mans förfäders grafvar. En Tott kunde väl åberopa Erik XIV och drottning Karin, men just om drottning Karins krona och legitima arfvingar hyste den svenska högadeln vissa betänkligheter. Herr Åkes frieri till Kristina Brahe hade hängt på grefveläppar mer än ett år, när det nu på Lavila gällde att ställa magnat mot magnat. I rikedom stod Lavilas herre långt under herrn till Visingsborg och kunde ej ens mäta sig med herr Jöns Kurck till Laukko. Men något för något. Sparsamhet hörde ej till en krigares dygder. Klockan var elfva, den vanliga middagstimmen. Tyngda af rätter, inväntade långa bord på gårdens gräsplan bordsbönens och psalmens slut. Mat och dryckesvaror beräknades icke för falska smuttare. Allt var stadigt, såsom det skulle vara för ett tidehvarf som grep Europa i kragen. Af herr Åke Totts middag finnes ej en sådan lång viktualielista kvar, som vi läsa från månget annat sextonhundratalets gästabud, men köksmästaren från Stockholm hade ej sparat på tidens smak, som fordrade bastanta, starkt kryddade rätter. Drottningssoppan på gäddor serverades med hårdkokta äggulor, mandelbollar, lök och nejlikor.
Cederström, Rudolf: Östergötlands bördiga jordmån, dess talrika, förmögna befolkning, dess uppblomstrande industri, markens till jernvägsanläggningar inbjudande beskaffenhet, den personaloch gods-trafik, som till följd af alla dessa och flere andra gynsamma förhållanden vore af en sådan stambana att emotse, hafva tillförene och ännu vid början af innevarande riksdag stämt mig särdeles mycket för ett understödjande af besagde bana. Östergöt - 368 Dea ]7 Maj f. in. lands residensstad bör få jernväg till hnfvudstaden. Det är en statsbana, som har utsigt att gifva någon ränta. Jag erkänner således villigt de skäl, som tala för Ostgötabanans (jag menar härvid banans emellan Norrköping och Linköping) fullföljande; men de kunna dock icke annat än motvägas och öfvervägas af de fordringar uppå iakttagande af sträng sparsamhet, hvilka af det allmänna, under närvarande tids finansiella förhållanden, uppå oss ställas. När den af Kongl. Maj:t förordade Nordvestra stambanan, som vore af så synnerligt stor vigt i politiskt hänseende att snart få fullbordad, har af sparsamhetsskäl måst vid denna riksdag vidkännas nedsättning i föreslaget understödsbelopp från 3 ä 4 millioner till en half million, huru skulle det då vara möjligt för oss, att, utan ytterlig inkonseqvens, bevilja ett lika stort anslag åt en annan bana, under det vi ej se, när den af Kongl. Maj:t förordade och af våra internationella förhållanden högt påkallade Nordvestra stambanan må hinna sin fullbordan? Jag anser derföre rent af vådligt, om nu tillgångarne eller Statens kredit skulle tagas i anspråk för någon annan stambana. T följd af dessa mina åsigter får jag, som eljest gerna erkänner, likasom jag vid nästförlidne riksdag clet gjort, att den från Norrköping till Linköping åsyftade Östgötabanan har många flere skäl för sig, än de fleste • t* -| © andra ifrågasatta banor (alltid undantaget den nordvestra), nu vördsamt förena mig med dem, som anhålla om bifall till Stats-Utsk:ts afstyrkande hemställan i denna punkt.
Regerings-Formen, deremot bi träd t den af Ridderskapet och Adeln i detta hänseende uppgifna, fann Ripderskapet och Adeln, som vidhlef sitt i ämnet fattade beslut, för godt att godkänna Utskottets förslag fill voteringsproposition, på sådant sätt, som Utskottet, i slutet af memorialet, ansett böra ske, i afseende på den händelse, att ett af de Stånd, hvilka återremitterat förslaget, skulle vidblifva sin anmärkning. S. D. Afslogs Lag-Utskottets den 5 och 9 dennes på bordet lagda Betänkande N:o 112, i anledning af väckt motion om ändring af 4 och 5 §§. i 17 Capitlet Ärfda-Balken och af 3 §. 8 Capillet Jorda-Balken, samt om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762. S. D. Beslöts, alt, jemte det redan justerade Protocolls-utdråget af den 16 dennes, angående Ridderskapels och Adelns beslut öfver Stats-Ulskottets memorial N'o 3()1, med förslag till sammanjemkning eller volerings-propositioner, i anledning al skiljagtiga beslut, angående Stats-regleringen, skulle serskildt Protocolls-utdrag till Med-Stånden samt Stats-Utskottet afgå, innehållande tillkännagifvande, att Friherre Sprengtporten , Jacob Wilhelm; Grefve Frölich, David; Herr Tersmeden, Carl Reinhold; Herr Westfelt, Nils; Fiiherre Boye, Fredrik; Grefve Horn, Claes Fredrik; Herr Ribbing, Bengt; samt Herr Tersmeden, Gustaf Reinhold, reserverat sig emot Ridderskapets och Adelns beslut att alslå en del af de föreslagna voterings-propositionerna. S. D. e. m. Återremitterades Stats-Utskottets den 16 dennes på bordet lagda Utlåtande N:o 309, i anledning af Kongl. Majrls Nådiga Proposition, angående afskrifning af undsältnings-skulderna i Norroch Vesterbottens Län Prol. Uldr. d. ig Sept. 1840.
De under innevarande år verkställda inbetalningar äro å Bankens Reserv-foncL insatta. § 58. Den Spar-Bankerne i Riket, enligt 165 § i 1854 års BankoReglemente, förunnade kreditiv-rättighet har under år 1857 varit begagnad af Stockholms, Malmö och Kristianstads Spar-Banker ; och voro vid nämnde års slut ännu utestående: hos Spar-Banken i Malmö B:ko R:dr 10,000: — - „ dito i Kristianstad „ „ 10,000: tumina B:ko R:dr 20,000: eller 30,000 R:dr Runt. Jemlikt Rikets Ständers beslut vid sednaste Riksdag, har förenämnde, Spar-Bankerne beviljade serskilda kreditiv-rätt i RiksBanken upphört; hvaremot Spar-Bankerne ega att från Handelsoch Närings-diskont-fonden undfå kreditiv under de vilkor, § 167 af nu gällande Banko-Reglemente innefattar. § 59. Af Banko-diskont-verkets i Stockholm samt Låne-kontorens i Götheborg, Malmö och Wisby räkenskaper för år 1857 få Revisorerne framlägga nedanstående, med ledning af Revisions-berättelserne, upprättade sammanfattning: 65 A. Diskontering och utlåning för Handel och Näringar, jemte Kassa-Kreditiv-rörelsen. Inkomster: Af Vexel-diskonleringen : Förskotlsräntor . Ofver-ränlor Af Låne-rörelsen: Förskolts-räntor Ofver-ränlor Inbetalningar å inom linien förda lån: Kapilal Olver-ränlor Af Kassa-kreditiv-rörelsen: Inträdesafgift^ , Räntor Ofver-räntor I Stockholm. 78,300 9 91,106 513 1,012 166 7,442 38,198 4 Summa li:ko K:dr | 216,753 Utgifter: Postporto, bokbindare-arbete m. m Ränta å medel, insatte på uppoch afskrifnings-räkning Ränta å sparbanksmedel
Man har jemfört decimal-räkningen inom olika länder med hvarandra, samt ansett att stora olägenheter upstått derigenom att Den 22 Februari f. m. 191 nian icke har en gemensam myntenhet öfver hela veriden —della måste medgifvas; — men nalionerne åro redan på god väg i delta afseende, och lång lid skall ej fordras innan målet är hunnit. Emedlertid synes mig bäst vara, att vi i Sverige förbättra, hvad här finnes att förbättra. Man har äfven förklaradt, alt det är svårt för allmänheten att lära sig decimal-räkningen, men man glömmer derunder huru svårt det är för dem, att lära sig bråkräkningen och förvandlingen från Silfver och B:ko till Rgs. Genom decimal-räkningens införande försvinna alla dessa olägenheter. Då det nu icke är fråga om annat, än huruvida decimal-räkningen bör antagas eller icke, så tillstyrker jag bifall till hvad K. M. härutinnan föreslagit, och BankoUtsk. förenat sig. Gr. von Bosén: Jag ber alt få tillägga några ord till mitt förra yttrande. Då jag sade, att jag i allo gillar Hr Wallenbergs åsigt, att man borde utgå ifrån en vetenskaplig grund, sä var-det icke min mening, och jag tror icke heller jag sade det, alt jag ville motsätta mig införande af decimalräkning i vårt mynt, oberoende af dess införande i mått, mål och vigt. Tvertom är jag en ifrig förfäktare för att Utsk:s förslag uti det första mom. må blifva antaget, och förenar mig således med Frih. Tersmeden och Hr von Kra:- mer i detta afseende; men jag hade önskat och framställt såsom önskningsmål, att förslaget omfattat Decimalsyslemet i sin helhet. Då jag i öfrigt förenar mig med Hr von Kraemer uti hvad han sagt om Decimalsystemets antagande i myntet, så får jag likväl vid hans yttrande göra några anmärkmr. Han har sagt, att metersystemet icke äger så stora företräden, att det blifvit allmänt antaget i Frankrike.
Men da, genom en sä beskaffad förändrad valordning, man, på sätt anmärkt blifvit, alltid hade att till ledamöter i Nämnden påräkna personer med insigter och anseende, syntes jemväl det antal, som nu fordras i rätten, eller sju, kunna nedsättas till tre; och Bih. till B. St. Prof. ^50 & -I85L ^ Sami. \ Afd. 8 Haft. \ Lag-Utskottets Betänkande, N:o 45. 5 ende på nämndens beskaffenhet, medgifva föreslagna minskningen och såmedelst lägga i några fa personers händer en makt, mot hvars missbruk man saknade erforderlig garanti. Att nämndens anseende så småningom aftagit kan ej eller motsägas, * och anledningarna synas vara flerfaldiga. Ännu qvarstår den likväl i vår rättsförfattning med enahanda betydelse, som den ifrån uråldriga tider egt. Den föreställer nemligen folkets andel i lagskipningen och innebär en motvigt emot domaremaktens missbruk. Under tidens skiften har den emedlertid undergått betydliga förändringar i afseende på så väl valsätt, sorn verksamhet. Ifrån att till en början väljas af parterne bland häradets bolfaste män eller bönder, för ett visst mål, har den blifvit ständig, och ifrån att endast ransaka samt yttra sig om sanningen i sakförhållanden, om skuld eller oskuld, har dess verksamhet sammansmält med domarens, genom och jemte hvilken den ransakar och dömer. När dessa förändringar föregått är ovisst. De hafva icke blifvit genom lagar uttryckligen bestämda, utan öfvergått fran sed till lag. Dc verkande orsakerna kunna dock spåras. Så finner man, rörande nämndens val, hurusom domaren, enligt vår äldre lagstiftning, valde då någondera parten icke ville välja. Men derigenom att detta skedde oftare, derigenom att parterne likgiltigt eftergåfvo sin valrätt, och densamma utöfvades af domaren, gjorde sig, i samma mån som domaremakten tilltog i betydelse, den åsigt mer och mer gällande att nämnden skulle af domaren väljas; och häri synes orsaken ligga till den sed, som gällde intill år 1823, eller den att nämnden utsågs af häradshöfdingen ibland bönder som i häradet bo.
SVEN ULFSSDN (häftigt instörtande från motsatt sida, åtföljd af en talrik skara krigsfolk, beväpnade bönder och annat folk). SVEN (trängande sig fram till Engelbrekt). Hör du Engelbrekt du! hin håle har lagt ut sina nät vid din strand; men vi ska' rensa stranden vi rätt ska' vara rätt, och den som lagt grunden till huset ska fäla med lägga takåsen på det, må j vetta! Riksföreståndare låter så släpigt, så tycka vi alla i gemen; kungen ä' vi mer vana vid, och vår kung ska' du bli, om vi också ska' till och samla ihop virke till tronen din från alla biskopsstolar i verlden! hejsan, gossar! (lyfter på hatten och hurrar.) (De flesta instämma i hurraropet.) ERIK PUKE (ifrigt till Engelbrekt). Lyd folkets röst, Engelbrekt! Jag och de mina tillhöra dig med lif och blod! ENGELBREKT (tankfull). Är folkets röst alltid Guds! ERIK PUKE. Är då hans röst prelaternas? Din krona skall i ära och glans ej halva sin like! KNUT BOSON (höjande biskopsstafven). Hell Riksföreståndaren Carl Knutsson! (Några få hurra, men de flesta nedtysta under starkt sorl hurraropen.) Vapenbröder! En riksföreståndare är vald. Uppfyller han sin pligt, stå vi honom bi, som ärlige Svenske män. Gör han det ej, så är det inte svårare att bryta itu en riksföreståndares staf, än en konungs spira. Hell den nyvalde riksföreståndaren! (Djup tystnad.) ENGELBREKT (med starkare stämma). Är jag omgifven af vänner eller fiender! (drager svärdet och lyfter det mot höjden) Lefve riksföreståndaren Carl Knutsson! ALLA (hänförda), Lefve riksföreståndaren! ENGELBREKT (till Carl Knutsson). Och nu, riksföreståndare, invig din nya värdighet med eröfringen af Stockholms slott. Må detta bli din egen ära.
Fem procent å det emot dessa obligationer upplånta belopp; hvilket anslag utgör Trettontusen sexhundrafemtiofem R:dr; kommande detta anslag att fortfarande och med oförminskadt belopp årligen utgå ända tilldess länet blifvit i stadgad ordning betaldt. 4:o. Ifrågavarande årliga ränteoch amorterings-anslag bör ingå till en särskildt redovisad liqvidationseller amor tis sements-fond, hvars behållning skall för det med dessa medel afsedda ändamål allt framgent ofö)ryckt tillhandahållas och användas, så att ränteliqviderna, vid derför bestämda terminer, varda ovilkorligen fullgjorda samt lånets återbetalning i föreskrifven ordning verkställd. De till nämnde fond influtna medel böra, så vidt ske kan och sagde iiqvider medgifva, städse på säkert och ändamålsenligt sätt göras räntebärande. 5:o. Lånets amortering bör alltid ske genom uppköp af de för detsamma ulgifna obligationer, då dessas allmänt gångbara värde understiger det i dem för skrifna kapitalbelopp; men i annat fall, och derest tillfälle sig icke erbjuder att under band infria obligationerna, bör amorteringen verkställas genom obligationernas uppsägning samt inlösande efter uppsägningstidens förlopp. Yid sålunda skeende uppsägning och inlösen af obligationer, bör en viss serieoch nummerföljd iakttagas. Amortissements-fondens förvaltning besörjes af Fullmäktige i Riksgäldskontoret. § 4. Det lån å Sju millioner sexhundratusen Thaler Preussiskt Courant, motsvarande ungefärligen Tjugo millioner R:dr R:mt, som, till följd af Rikets Ständers under 1856'—1858 års riksdag fattade och enligt Kongl. Kungörelsen den 29 September 1857 af Kongl.
Nu är hvarje bonde berättigad alt rösta för det bråk af mantal, han äger, det må vara huru litet som helst. Ville man för framtiden betaga honom denna rättighet, och komme förslaget derom från B. o. Ad., så skulle det utan tvifvel uppväcka oenighet. Jag anser det vara i sak oriktigt, och i verkställigheten vådligt, samt afstyrker alisa Gr. Björnstjernas förslag. Ex. Hr Gr. Björnstjerna: Jag vill hemställa till min värde vän, Hr von Hartmansdorff, hvad slags benämning han vill gifva åt städcrnes samtlige innevånare, och huruvida de icke utgöra en class. Huruvida icke vidare, de som idka jord-eller bergsbruk, utgöra en annan class. Hvad BorgareSt. beträffar, så känner jag inga andra underafdelningar, än skrän. Classen är den vidsträcktare henämningen. Frih. Cederström har sagt, att genom classval, på sätt jag föreslagit, skulle icke en enda bonde blifva vald. Till svar härå torde jag endast behöfva nämna, att BondeSt. såsom varande ägare af 41,000 mantal, helt säkert skulle få sin goda lott i jemförelse med de andra Stånden, hvilka inalles icke äga mer än 21,000 mantal. Att fastställa, antingen ett minimum af hemmantal, eller också bilda 2:ne underafdelningar, på sätt jag föreslagit, blir i alla fall nödvändigt, på det att icke BondcSl. må blifva del allrådande. Gr. Cronhjelm: Den nu pågående discussioncn kan visserligen vara ganska intressant; men som öfverläggningarne ronde representationsfrågan nu redan varat flere dagar, och säkerligen andra mål äfven vänta pä handläggning, så får jag hemställa, huruvida icke H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anser tjenligtatt, innan discussionen vidare fortgår, tillkännagifva, huruvida Hr Gr. o. Landtm. 318 Den 14 Mars. anser det af Hr Gr. Björnstjerna framställda förslag kunna till discussion eller beslut föranleda.
Riksdag varder antagen att hvila till nästkommande, eller icke, kunde af Rikets nu församlade Ständer förklaras hvilande lill nästa Riksdag, för att då, i händelse den Kongl. Propositionen icke blefve af Rikets Ständer godkänd, i grundlagsenlig ordning behandlas. Folkmängdens hastiga tillväxt och näringslifvets skyndsamma orh kraftfulla utveckling åt alla håll hafva i sednare tider, mera än förr, framkallat behofvet af sådana arbetsföretag för kommunikationernes utvidgning, underlättande och vidmakthållande, som, dels öfverstigande enskildes förmåga, dels, ehuru för det allmänna af öfvervägande gagn, dock, i afseende pä omedelbar afkastning, icke svarande mot det i dem nedlagda kapitalel, af sådana orsaker erfordrat Statens mel Bih. tilt II Sl. För näringarnes och isynnerhet jordbrukets bistånd och befrämjande hafva ock tid efter annan siats-medel till ganska stora belopp blifvit tili dylika ändamål anslagne. Sedan båda Statsmakterne insett och erkänt att behofvet af den nya tidens förbättrade kommunikations-anstalter vore oafvisligt, såvida Sverige, med sitt afskilda läge, skall med någon fördel kunna föra sina produkter till täflan på verldsmarknaden, samt början blifvit gjord med jernvägars anläggning och nya beslut fattade om deras fortsättning uti en skala, som för 10 är tillbaka ingen vågade ana, så synes Statens ifrågavarande verksamhet, redan förut betydande, erhållit en utsträckning och vigt, sorn påkalla särskild uppmärksamhet, huru den kunde blifva på ett mot dess betydelse svarande och i allo tillfredsställande sätt ordnad. Sådant torde icke annorledes kunna ske, än derigenom alt Statens omsorg om alla kommunikations-anstalter, så gamla, som nya, förenas under en gemensam, särskild förvaltning, hvilken, äfven i anseende till bestyrens likartade beskaffenhet och de enahanda egenskaper, som hos förvaitnings-personalen erfordras, synes kunna öfvertaga vården af alla af Staten bekostade eller understödda och under Statens uppsigt skeende arbeten för industriens befrämjande.
Till bevis på, att det troligen ginge så med skjutsningen, får jag åberopa förhållandet här i Stockholm, der man ser, att det vanligen icke är åkare, som skjutsa, utan bönder, som resa in från landet för att få denna förtjenst, och således göra sig derför mera besvär, än om de bodde nära en gästgifvaregård på landet och der finge skjuts. Jag skulle också tro, att en sådan förhöjning i skjutslegan, som den nu föreslagna, skulle föranlåta mången, hvilken nu reser med skjuts, att begagna egna hästar. I sådant fall skulle icke entreprenörerna vinna så mycket, som de beräknat, och följden kunde således blifva bedragna förhoppningar äfven för dem. Återstår dock att fråga, huruvida den resande skulle, oberäknadt den högre legan, vinna genom förändringen. Jag för min del befarar, att det icke skedde. Om man ser till, huru de stationer i Sverige äro beskaffade, vid hvilka skjutsen besörjes genom entreprenader, finner man der vanligen uslare hästar än annorstädes. Jag vill såsom exempel derpå nämna Norrköping, såsom utmärkt för sina dåliga hästar i sjelfva Östergöthland. Skillnaden för den resande, i fall skjutsningsentreprenader ägde rum, skulle blifva den, att då den, som icke har förbud, nu uppehälles på gästgifvaregardarna under väntan på dugliga hästar, skulle han då uppehållas på vägen under körningen med dåliga hästar. Jag anser då Den 17 November «. m. \ida bättre att under tak vänta vid gästgifvaregården na, än att göra det under bar himmel i backarna. Jag vill äfven anföra förhållandet i Norrige med de s. k. fasta stationerna, sorn motsvara de ifrågavar. entreprenad-inrättningarna derutinnan, att hästar genast böra lemnäs mot förhöjd lega. Det har handt der, hvad sorn troligen skulle inlrälfa här, utt man icke kunnat på alla ställen åstadkomma entreprenader , och att mellan de fasta stationerna befinnas vanliga gästgifvaregårdar.
Den rangordning emellan Utskm, som grundlagen upställer, synes mig vara betingad af vigten af de ärenden de handlägga, och då ett främre Utsk. sammanträder med ett annat och det ifrågav;de ärendet således måste vara ett sådant, som utgör föremål jemväl för det främre Utsk:ts behandling, lärer det väl vara rättast, att detta förstärkes. Hvad Frih. Alströmers förslag angår, att nemligen det främsta Utsk:t af de i 28 g upräknade borde förstärkas, men att Irån Utskits ledamöter skulle uteslutas så många, sinn svarade mot ledamöterne af det andra Utsk:t, som i sammansättningen ingår, tror jag icke heller detta vara lämpligt. Huru skulle det bestämmas hvilka ledamöter i förstärkta Utsk:t borde uteslutas? Skall det ske genom lottning? Eller huru bör det tillgå? Vinsten af förslaget blefve dessutom endast den, att af 30 ledamöter från hvarje Stånd, raan erhölle 2, som förut sysselsatt sig med det ärende, som skulle afgöras, en fördel som, då man betänker, att någon diskussion i förstärkt Utsk. ej eger rum, är alltför obetydlig, att man, för dess vinnande, skulle ännu mera inveckla vårt förut alltför invecklade riksdagsmachineri. För min del tror jag således, att det förslag, Konst.Utskit upställt, är det bästa och anhåller om bifall till detsamma. Gr. Sparre: Läser man uppmärksamt den 73 §:n R.Ordin, erkänner jag att man ovilkorligen kommer till den åsigt. Hr Hjarne uttalat. Men meningen är icke att tillsätta ett permanent Utsk., utan, åtminstone efter min åsigt, endast att för särskilda fall tillsätta ett Utsk., då frågan ej kan på annat sätt afgöras. Det blir då icke ett förstärkt Utsk., utan endast en nämnd, som R. St:r tillsätta. Detta är grundtanken af 73 §:n. Emellertid har genom praxis de s. k. förstärkta Utskm blifvit permanenta och afgjort så väl den ena som den andra frågan.
Sedan Kongl. Maj:t under den 10 November 1863 anbefallt Komitén för salpeterärendena att till Kongl. Maj:l inkomma med utlåtande öfver denna Rikets Ständers framställning samt, i anledning af Rikets Ständers samma år församlade Revi sorers, pä anförda skäl. yttrade åsigt, att tiden torde vara inne för upphörande med uppmuntran af salpeternäringen, hvilken dessutom beröfvade jordbruket ett kraftigt och behöfligt näringsämne, Salpeterkoiniténs utlåtande jemväl häröfver blifvit infordradt; så har denna Komité under den 13 sistlidne Jurd i ett sammanhang afgifvit sitt underdåniga betänkande i ämnet. Komitén har ansett sig böra till en början anföra de hufvudsakligaste omständigheterna, beträffande salpeternäringens uppkomst inom landet, dess utveckling och nuvarande ståndpunkt. Redan från den tid, krut började att inom riket tillverkas, hade Kronan, för anskaffande af inhemsk salpeter dertill, samtidigt förbehållit sig egandeoch dispositionsrätt till all under ladugårdshus befintlig jord, som borde framföras till Kronans salpeterhus för att afsjudas; hvarjemte allmogen var förpligtad att vid sjudningsarbetet tillhandahålla aska, halm och ved, utgöra dagsverken, torsein, sjudare och redskap m. m. Emellertid befanns i längden detta onus allt för tryckande, hvadan, 'efter 1800 års riksdag, Kronan afstod från nämnda egandeoch dispositionsrätt till salpeterjorden, i enlighet med Kongl. Förordningen den 26 Oktober 1801, hvaremot i stället bestämdes den s. k. salpetergärden, att utgå från och med år 1805, och bestående deri, att af hvarje förmedladt belt hemman borde utgöras en skatt af £ inrikes tillverkad, oluttrad salpeter in natura, hvarför Kronan skulle betala tillverkningsvärdet med 1 rdr 24 sk. banko för Ld>.