Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här är af Hr von Hartmansdorff uppläst ett stycke af 8 § af 1723 års adeliga pri vile - 218 Den 22 Juni c m. gier, hvaruti ingenting är nämndt om undantag för utsockne-frälset i Halland; men i § 10 af samma privilegier står: ”När Riksens i Lagen omförmälte Tarf förefalla, att någon Contribution mäste utgiöras, skall ej Adelns Landt-bönder och utsockne-Frälsehemman något påläggas, utan menige R. o. Acbns, som sjelfve Landtgods äga, goda ja och samtycke”. Således har det åberopade beslutet af år 1721, om roteringen af ifrägavar. utsockne-frälsehemmanen i Halland, förfallit genom 10:de § af 1723 års privilegier; enär i denna § medgifves egarne af dessa hemman att säga ”ja” eller ”nej” lill hvad som af dem kunde fordras i afseende pä sä beskaffad fråga, som denna rotering. Vid verkställande af båtsmans roteringen i Halland år 1726 förblef ock utsocknefrälset oroteradt. Sedermera har, som äfven förut är nämndt, denmCfråga varit å bane nästan vid hvarje riksdag ända till 1756 dä R. St. genom SecretaUtsk. den 25 Aug. afgäfvo en rind. skrifvelse, som förekommer i Rådets prötocoll af d. 7 Sept. 1756, ang:de det Halländska utsockne-frälsets befrielse ifrån rotering. SecretaUtsk. förmäler derutinnan sig ”ej kunna tillstyrka, att till båtsmanshållets förstärkning låta Hallands utsocknes frälse, inroteras, utan anhåller und., att samma frälse malte, efter förra vanligheten, vid ulskrifningspenningars utgörande i st. f. rotering, för nu och framtiden bibehållas, samt Amiralitels-Coll, derom i nåder förständigas, så att delta förslag till Sjömilicens förstärkande, hädanefter uti dess afgifne riksdagsberättelscr må kunna uteslutas”.
Han såg trött ut, han hade nog snart arbetat ihjäl sig och själen den var torr och mager och skramlade som papper i honom, och någon Gud hade han inte och ingen glädje av att leva. Snart skulle hans förvissnade kropp dö och värkas ut i de gapande, maskingrävda hålen i Carlington Cemetery i Exenland ifall han nu var skriven där, guldtänderna med. Varför skulle David få äta kött och dricka vin just nu, tänkte han, när hans far kanske ej hade annat än bröd och vatten? Hans gamla gråa huvud var som en bunt hoptorkat pergament och händerna magra, seniga, hårda med blåa, grova ådror under skinnet. Han kunde så tydligt se honom nu se, ryggen stod som en sprättbåge över arbetet. Dörren ut till köket var bara en tapetserad brädlucka som David spikat ihop, den hade fläckats av hundratals gruvarbetares svarta händer då de kommit för att avlämna eller hämta något. Ångan från spiseln gick in i verkstaden och gjorde luften tung där, kom tapeten att lossna, så att de bibliska planscherna böjde sig utåt, som ville den korsfäste även slita sig loss ur denna tryckande omgivning, med en luft full av doften från tyg, pressjärn och gamla beckiga kläder, fulla av malmsylt och olja. Allt detta satt han och tänkte på, han hade glömt att äta och satt med huvudet lutat i handen och pannan i skarpa veck, när hans bordskamrat plötsligt på ren svenska och mycket vänligt frågade: Är ni sjuk? David rock till, samlade sig och svarade, i det han långsamt började äta, att han inte var sjuk, men att han suttit och funderat. Under tiden stirrade han helt överraskat på den främmande, som nu drog litet på munnen och fortsatte: Ni är svensk, jag såg det när ni satt och funderade. För resten är det bara svenskar som har så sorgsna, fast så ljusa ögon. Det är ganska märkvärdigt. Mitt namn är Hartman, jag reser också hemåt, ni är lik min döde bror som var musiker men han lade alla sina bekymmer på bordet framför varenda främmande säg, tag inte illa upp, tycker ni jag är en pratmakare? Jag tänkte: eftersom han är så lik min bror så kanske om jag frågar vad han tänker på för ledsamt talar han om det. Var det inte lustigt, en sådan pratmakare är jag ibland dessemellan är jag tyst som en gråsten. Förlåt mig!
Skall man beklaga denna sak eller glädja sig åt densamma? Vare härmed huru som hälst — vi tro, det är klokast att böja sig för själfva faktum. Lärjungen emanciperar sig, det är tydligt, och man får finna sig däri. En i viss mån annan fråga blir, hvad nutidens människor härvid hafva att göra. Hvilken ställning böra vi intaga till frågan, efterkommande må sedan sköta sina angelägenheter bäst de kunna? Hvad betydelse har latinet för den högre bildningen i vår tid? Det har efter vårt förmenande ännu en tvåfaldig betydelse. Den ena är den kulturhistoriska, den andra den språkligt-pedagogiska. Det har sin kulturhistoriska betydelse. För teologiska, juridiska och humanistiska studier torde någorlunda lätthet att reda sig med en latinsk text näppeligen utan mycken svårighet kunna undvaras, därest dessa studier skola bedrifvas med något större grundlighet och själfständighet. Den romerska bildningen har allt för genomgående bestämt dessa bildningsområden, och en så betydande del af äldre källor är på detta språk affattad, att det f. n. måste blifva en oerhörd svårighet att med dem komma till rätta utan insikter i latinska språket. Särskilda specialiteter t. ex. i den nyare historien, filosofiens nyaste historia, vissa grenar af germansk filologi m. m. kunna väl härifrån undantagas, men undantagen upphäfva ej regeln, och enligt denna måste man af en hvar » som vill framgångsrikt bedrifva sådana studier, fordra, att han med någon lätthet kan reda sig med latinska språket. Med de matematiskt-naturvetenskapliga och medicinska studierna förhåller sig saken annorlunda. Den moderna bildningen har visserligen äfven i humaniora gått så långt framom den antika, att det väsentligen och i det hela är formella bestämningar som fortfarande äro gemensamma. Men den har härvid i mycket byggt på klassisk grund. I fråga om de vetenskaper, hvarom vi nu tala, är förhållandet ett annat. Fullständig nybildning » ab ovo » har här inträdt, och emancipationen är här fullständig, eller närmar sig därtill. Klassisk bildning blir följaktligen af mindre betydelse, om än en mindre grad af sådan ej saknar allt värde, i viss mån kanske ej sin nödvändighet.
Tab. Litt. c. Sjötullskamrarne i Halmstad och Warberg hafva angående de för inrikes sjöfart ankomne och afgångne fartyg meddelat uppgifter enligt efterföljande tabell Litt. C. Inom Fjäre fögderi, utan hamn för större fartyg, hafva strandägarne inrättat landningsbryggor af ganska enkel beskaffenhet vid Särö, Råö, Gottskär, Ölmanäs och Lahall, å hvilka ställen djupet utgör omkring tre å fyra fot. Hallands län. Hamnar. Fyrar. Postkontor. Telegrafer. Sjöfart. Handel. 9 I Halmstads fögderi finnas två hamnar, den ena vid säteriet Stensjö i Eftra socken, och den andra vid så kallade Tjufhålan i Söndrums socken. Deri förra är helt och hållet bildad af naturen med ett djup af 9 till 11 fot. Hamnen vid Tjufhålan, som under ifrågavarande femårsperiod blifvit påbörjad, hufvudsakligen till skydd för fiskebåtar, var ej fullbordad vid periodens slut. Den beräknas blifva 5 ä 7 fot djup. I och för anläggningen äro lemnade af Hushållnings-sällskapet 500 R:dr och skänkta af Halmstads stad 500 R:dr. Det öfriga har tillskjutits af ett bolag. Kongl. Vägoch Vattenbyggnadsstyrelsens berättelser torde innehålla de tillförlitligaste upplysningar om verkställde förbättringar å hamnarne vid Warberg och Halmstad, hvilka ham nar innehålla i djup, den förra 11, och den senare 8 å 10 fot. Vid den riksdag, som slutades den 10 Mars 1858, beviljade Rikets Ständer för hamnbyggnad vid Falkenberg statsbidrag till belopp af 67,000 R:dr, deraf 47,000 R:dr såsom lån och 20,000 R:dr såsom anslag utan återbetalningsskyldighet. Genom Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 25 Juni 1858 fastställdes den af Majoren Remmer redan år 1853 upprättade plan, enligt hvilken hamnbyggnaden skulle, med förändring af Ettraåns gamla utlopp, verkställas medelst två jemnlöpande jetéer med en sammanlagd längd af 5,230 fot. Efter förberedande arbete har hamnbyggnaden åren 1859 och 1860 fortgått.
Dessa förhållanden måste naturligtvis, om allt skydd upphäfdes, förlama mången industri uti dess täflan med en utländsk, af lyckligare naturförhållanden gynnad, och detta icke allenast till mehn för henne sjelf, utan äfven för annan industri, som uti henne fann en afnämare, men nu på fjärmare marknad och med dyrare transportkostnader måste söka sin afsättning. Ett måttligt tullskydd är således för åtskillig hos oss varande indistri af nöden. Men, såsom förut nämndt är, endast fåkunnighet eller blindhet kunna förneka att vår tulltaxa skänker ett sådant;» och denne originelle talare är Gr. Ludvig af Ugglas. Frih. Sprengtporten: Det är ganska tvifvelaktigt, huruvida de nationalekonomiska satserna kunna i allmänhet matematiskt bevisas; ty, om så vore, skulle man icke finna så utmärkta tänkare som å ena sidan en Bastiat, och å andra sidan en Carey, stå i uppenbar strid emot hvarandra, ej heller finna sådana statsmän som en Cavour och Thiers med alldeles motsatta åsigter. Då emellertid nationalekonomien har ett stort inflytande på nationernas väl och ve, ledes jag deraf till den åsigt, att man handlar klokast, då man, vid tillämpningen af dess grundsatser, går tillväga med en viss varsamhet. Det finnes emellertid statsekonomiska satser, som äro så påtagliga att de af hvar och en måste erkännas, t. ex. att produktion är rikedom och att vilkoret för produktion är afsättning. Hvad vår handelspolitik i detta afseende åsyftat, har jag icke lyckats att kunna uppfatta, men denna diskussion har likväl kastat något ljus öfver densamma. Gr. af Ugglas har nemi. yttrat, att den rätta statsekonomiska grundsatsen är att köpa för så godt pris som möjligt. Denna sats är visserligen riktig i sig sjelf, men det finnes en annan, som också har stor betydelse för producenten, nemi. att sälja så förmånligt som möjligt. Frih. Gripenstedt har jag äfven haft nöjet åhöra; och han har, som jag tyckte mig finna, medgifvit, att de enskilda näringsidkarne äro beroende i mer eller mindre grad af finanslagarne. Hvad har man då i afseende å dessa lagar att önska?
Detta är också det enda minst kostsamma och mest ändamålsenliga sätt, jemte en väl exercerad och disciplinerad kärntrupp, hvarigenom de förenade Rikena, eller den Skandinaviska halfön, må kunna försvara och bibehålla sitt oberoende och sin sjelfständighet mot den öfverhängande faran från Öster. Om remiss till vederbörligt Utsk. anhålles. Begärdes på bordet. Ilr Edenhjelm, Gillis, hade inlemnat en så lydande motion: Såsom ledande grundsats vid bestämmandet af lämpliga löner för den värfvade Arméens befäl har Hr StatsRådet och Chefen för Landtförs:sDepart:t, enl. den K. Proposrn om Statsverkets tillstånd och behof bifogade StatsRådsprot., antagit »det alla löner för samma grader, fastän vid olika Regrten, må jernnäs till samma belopp, så vidt lefnadskostnaden för personerne i hvarje grad måste å samma tjenstgöringsort vara lika vid alla vapen»; detta är obestridligen riktigt och vid tillämpningen deraf borde inga afvikelser från grundsatsen äga rum, förutsatt att de nu befintliga gradbestämmelserna voro bestämda så, att alla af samma grad innehade befattningar af samma vigt och betydenhet, samt att de fordringar Staten gör för utöfvandet af tjensten hos Officerare af samma grad äfven voro desamma; men äro ej gradbestämmelserna gjorda med afseende på dermed följande befattningars vigt och betydenhet, utan efter en annan grund, måste en reglering uti gradbestämmelserna förutgå tillämpningen af grundsatsen, alt alla af samma grader skola hafva samma löner, sålunda, att alia, hvilka erhålla samma grad, innehafva tjenster af samma vigt och betydenhet; och fordrar Staten, för utöfvandet af vissa tjenstebefattningar, sådane vilkor, att för deras upfyllande erfordras både möda och ekonomiska upoffringar, på samma gång som den för andra tjenstebefattningar, hvilka ur militärisk synpunkt böra hafva samma grad, ej fordrar dylika vilkor, måste i detta fall, vid tillämpningen af grundsatsen om de lika lönerna för samma grader, om ock ej afseende fästes på den särskildta mödan, skäligt afseende fästas på de gjorda ekonomiska upoffringarne.
Barnhuset skulle helt och hållet tillslutas och barnhusinrättningen undandraga sig att, intilldess fosterföräldrar erhöllos, taga vård om de värnlösa barnen, samt endast så skyndsamt som möjligt åt dem anskaffa fosterföräldrar; ty genom en sådan förändring blefve i sanning barnens lif allt för ofta äfventyrade, då, såsom dagligen härstädes inträffar, den fattiga, under barnsbörden ytterligare utarmade, modren dör, sjuknar eller eljest blir oförmögen att vårda och nära barnet, samt hvarken någon enskild person i följd af slägtskapseller andra förbindelser är villig, eller allmänna fattigvården kan vara i tillfälle att lemna den ögonblickliga hjelp, som ett spädt barns tillstånd kräfver. Direktionen antager således, att Rikets Ständers Revisorer afsett, icke Barnhusets fullkomliga tillslutande, utan endast att Barnhuset skulle utgöra en tillfällig tillflyktsort, hvarifrån barnen ofördröjligen borde till fosterföräldrar utlemnas; och detta innefattar åter ingen förändring i barnhusinrättningens nu utstakade verksamhet, enär Barnhuset ännu, enligt gällande nådiga reglemente, likasom det alltsedan år 1785 varit, hufvudsakligen utgör endast ett emottagningsoch utackorderingskontor, hvilket ock nogsamt utvisas af de uti särskilda delar af revisionsberättelsen omfÖrmälda förhållanden, nemligen att, under åren 1848 och 1849, antalet af utom Barnhuset, med fosterlöner från denna inrättning, underhållna barn utgjorde det förra året 3,699 och det sednare 3,852, då deremot, vid Revisorernes besök å Barnhuset, de derinom vårdade barnens antal uppgick till endast 105. I öfverensstämmelse med gällande nådiga reglemente, har ock
Beträffande härefter Riksdagsfullmägtigen Ilörnfeldts motion; så, enär hvad först angår hans deruti gjorda förslag att det Revisorerne nu tillkommande dagtraktamente måtte förhöjas från 6 till 8 R:dr, en sådan förändring jemväl torde böra blifva beroende af de förändrade förhållanden, som i följd af den nya Riksdags-ordningen inträda, och en förändring i detta hänseende för endast innevarande år ej torde böra vidtagas, får Utskottet af denna anledning och då bestämmandet af arfvode åt de Revisorer, hvilka af Riksdagen komma att utses, synes böra åt Riksdagen öfverlåtas, nu hemställa, att motionärens förslag i berörda hänseende ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Vidkommande motionärens framställning, att 5 § uti gällande instruktion för Revisorerne måtte upphäfvas; så, enär det för göromåien vid en så beskaffad förrättning som statsrevisionerna, hvari ledamöterne vanligen för hvart år omvexla, måste vara af väsendtlig nytta att kunna påräkna nödiga upplysningar af en bland ledamöterne uti det embetsverk, hvars förvaltning utgör ett vigtigt föremål för Revisorernes granskning, och Kongl. Maj:ts rätt att utse denne ledamot destomindre torde böra inskränkas, som Kongl. Maj:t lättare än Revisorerne bör vara i tillfälle att kunna bedöma, hvilken af Kongl. Stats-kontorets ledamöter må dertill vara lämpligast; så och om än de hos Revisorerne anställde kanslioch kameral-biträden skulle ega den vidsträckta och säkra insigt i statsmedelsförvaltningen och andra ämnen, som erfordras för att kunna meddela ifrågavarande upplysningar, det likväl icke kan vara förenligt med deras förhållande till Revisorerne att, i likhet med den af Kongl. Maj:t för berörda ändamål utsedde Statskommissarie, deltaga i diskussionen och derunder till protokollet lemna sådana meddelanden, sorn med revisionsåtgärden hafva gemenskap, får Utskottet hemställa, att motionärens framställning i denna del må lemnäs utan afseende. Stats-Utskbttets Utlåtande M 28.
Maj:t full emeiicm Banföljda tvist emellan Byggmästaren Claes Wallman, å ena, samt Rikets Ständers k^nästerni 9’Bank å andra sidan, angående af bägge parterna till Kongl. Maj:ts och Rikets Svea C "wallman Hofrätt instämda fordringspåståenden, härledande sig från af Wallman vid Tumba angående reverkstålde byggnadsarbeten, har af Kongl. Maj:t blifvit, genom Dom den 15 Maj paration af innevarande år, slutligen afgjord på det sått, att Kongl. Maj:t till alla delar fastställt mack/nenetutiK°ng\' Hofråttens den 4 Augusti 1859 meddelade Dom, hvarigenom Kongl. Hof"\uset Tumba, verkställde reparationer å nedra verkhuset vid bruket och insättning af nytt machineri m. m., med tillhopa Sex Tusen R:dr Banko, jemte 6 proc. med bevillningsafdrag minskad ränta derå från den 26 Oktober 1854 tills betalning skedde; men deremot ogillat Wallmans öfriga ståmningspåståenden äfvensom Bankens genkåromål. § 80. Berättelsens Jemlikt 7 § i Revisorernas instruktion, åro två exemplar af denna berättelse tryckning, utskrifna, af Revisorerne undertecknade samt öfverlemnade, det ena under försegling till Riddarhus-Archivet och det andra till Banko-Fullmågtige, för att till trycket befordras och, så fort sig göra låter, till allmänhetens kännedom med officiella tidningarne utdelas. § 81. Ansvarighet. För öfverensståmmelsen mellan de i denna berättelse förekommande siffer för sifferuppgifter och räkenskaperna samt de till Revisorerne aflemnade råkenskapssammanuppgiftema. drag ansvarar den Sekreterare, som under granskningen af Bankoverket Revisorerna bitrådt. — 61 — Då Banko-Fullmågtige, vid styrelsen och förvaltningen af Rikets Stånders Decharge.
I öfverensstämmelse med den principe Bonde - Ståndet trott sig böra, som grundval i detta ämne antaga, att nemligen all Bevillning bör utgå i förhållande till hvars och ejis förmåga att den utgöra , att då den hittills följda Revillnings-grund af synbar förmögenhet, enligt BondeStåndets tanka, mindre varit förenlig med förenämnde princip, har Bonde-Ståndet äfven fun-' nit sig föranlåtit samma Bevillningsgrund förkasta och i följd deraf ogillat Utskottets i denna del gifne Förslag, samt i stället önskat åter införa den vid i8lo års Riksdag följde, och till äfventyrs alltför tidigt frånträdde Bevillningsgrund af behållen inkomst; varande Bonde - Ståndet för sin del af den öfvertygelse, sorn grundat denna dess önskan, att då hittills följde Bevillnings-grunden varit mest känbar för jordbruket och den fattigare Medborgaren, men, enligt erfarenhetens vittnesbörd , varit skonande endast för den större förmögenheten , skall deremot den af Bonde-Ståndet antagne grund af behållen inkomst närmast medgifva möjligheten att med proportionerad beskattning , åtkomma den verkeliga förmögenheten, under det den fattige derigenom i samma mon njuter lindring; Och liar BondeStåndet tillika ansett sig böra tillägga, att örn tillämpning af denna Bevillnings-grund, med nog sorgfällighet och omtanka föreskvifves, det felaktiga rättas och verkställigheten skjötes med tillbörlig nit och kraft , lärer den för Stats-behofven påräknade Bevillnings - summa kunna och Bihang till Ribs-St. N'.r 29, ee. S2G Prof. ZJtdr. d. 19 Mars 1818* böra med lika säkerhet utgå efter denne bii-3 liga grund , som efter den hittills följda obiU liga.
Kommer tvist upp om bestämmande af skadestånd efter 12§, om uppskattning af hägnad efter 13 § eller om ersättning för högre värde af hägnad, som emot annan afstäs efter 14 §; kallen då de hägnadsskyldige två af Nämnden eller andre ojäfvige män att syn och värdering hålla; och tage sedan den, som saken fullfölja vill, stämning till Rätten. §. 17. Hägnad, som någon skyldig är att hålla, skall om våren i tredgildt stånd vara den Femtonde dag i Maj månad, der ej annorlunda för viss ort öfverenskommet eller stadgadt finnes; och varde hägnaden underhållen så länge på hösten, som käle ej i marken är. Har, då tid att stänga är inne, tvist om uppskattning af hägnaden ännu ej blifvit afgjord; stänge, intill dess sådant sker, en hvar så stor sträcka af hägnaden, som, oberoende af dess uppskattning, emot hans hägnadsskyldighet svarar Är tvist om nedsättning i hägnadsskyldigheten efter 5 §, hålle, till dess fragan derom hinner afgöras, hvardera sidan hälften af hägnaden; och njute i dessa fall den sedermera ersättning, som finnes hafva stängt mera än honom rätteligen ålegat. 16 Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande M 38. § 18. Om de sätt, hvarpå hägnad upprättas må, så ock om hägnaders höjd och öfriga beskaffenhet, gälle hvad derom särskildt är stadgadt. § 19- Komma angränsande jordegare öfverens, att stängsel emellan deras egor, eller viss del deraf, ej upprättas eller hållas skall, ändå att stängsel efter 2 § kunnat äskas, eller att hägnaden ej må fordras så tät, att den mot mindre hemdjur, såsom får, getter, svin och fjäderfä, fred gör; upprätten då derom i vittnens närvaro skriftlig förening med de vilkor i afseende å hemdjurs vård, som öfverenskomne äro, och låten föreningen intagas i protokollet hos den eller de domstolar, under hvilka den jord lyder, hvarom aftalet slutet är.
Stånden bifallet, hvarigenom ärendet är afgjordt. S. D. Vid förnyad föredragning biföllos nedannämnde Utlåtanden och Betänkanden, nemi; Stats Utskottets N:o H2, angående beräkning af Stats-Verkets inkomster. Statsoch Banco-Utskottens N:o 6, rörande Sedelvexling i Landsorterne. Lag-Utskottets N:o 22, Om förekommande af öfverflöd vid begrafningar. N:o 23, Om ansvar för Slagsmål med doldt tillhygge. N:o 24, Angående rättighet för Under-Do. Bihang till R. S. Fröt. 9:de Sami. 13 i94 Fröt, TJtär. cl. 30 April 1823. mare, att hos Justitia Ombudsmanen göra anmälan om Lagförklaringar. N:o 30, rörande husesyner å ÖfverOfficers Boställen. N:o 31, Om rättighet för Syskonebarn och med hvarannan på sidan i Svågerlag varande personer, att ingå Äktenskap utan Konungens tillåtelse. N:o 32, Rörande förbud för Ledamöter i HofRätt, att sig emellan byta lottade mål. N:o 34, Angående förrymd Makas rätt att ingå nytt gifte. N:o 35- Om förklaring öfver g §. i Kongl. Förordningen d. 5 Juni 1735, angående Prestval. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets N:o 41, Rörande yrkadt förbud för Länsmän, att förrätta auctioner. N:o 42, Angående Krigsartiklarnes förbättrande. N:o 43, Om Frimarknader i Skenninge och Grenna. N:o 44, Angående skyldighet för KronoBetjenmgen, att, utan ersättning, förskaffa Konungens Befallningshafvaodes fastställelse å Socknestämmo beslut. Trot. Utdr. d. 30 April i823. 195 Nso 4T, angående Beräkningsgrund för Hemmans deltagande i allmänna byggnaders uppförande och underhållande. N:o 47, angående fastställande af en viss byggnadsordning för Städerne.
«Är det då ett brott?» tänkte hon, «att uteslutande öfverlemna sig åt den man älskar? är det då en synd, efter straffet följer så hastigt derpå Det fordras således ett kraftigare band, än blott ett innerligt förtroende. Det fordras ändå denna ceremoni, som Albert lärde mig, att skratta åt. Jag känner det nu, hur lite jag då tänkte på Gud,» och Evelina snyftade konvulsiviskt. «Genera någon med mitt sällskap» Dessa ord ljödo som en dödsringning beständigt i Evelinas öron. Det hade öppnat hennes ögon till en återblick på sin egen lefnad. Hon borde ju helt och hållet lämpa dem på sig. «Men min lott är kastad,» hade fru B. tillagt, «och jag får finna mig i mitt öde.» Borde Evelina väl också resignera sig så Man kunde ju ännu förändra allt; ännu kunde ju det bandet heligare sammanknytas, som kärleken i blindheten och brådskan hopraffsade Men skulle väl Albert nu gå in på det? Evelina kastade sig på soffan. Hon gret oupphörligt, ända tills hon utaf mattighet somnade. Och då Albert kom hem, låg hon ännu der. Han väckte henne icke. Han förstod alltförväl orsaken, och han var för mycket upprymd, för att nu börja en scen af tårar och ruelse. Då Albert om förmiddagen sent omsider vaknade, satt Evelina vid fönstret och stödde sitt hufvud tankfull mot handen. Albert var ruskig och hade hufvudvärk. Han blef misslynnt så fort han fick se henne. Evelina hörde att han var vaken. Hon steg upp och gick till honom. «Min goda bästa Albert,» sade hon, och nästan knäföll vid sängen: «vi äro icke så lyckliga nu som för tre månader sedan. Säg, söta Albert, är du på något sätt missnöjd med mig?» Albert gjorde en otålig grimas. «Du har blifvit så förskräckligt sentimental, min söta vän,» sade han, «alldeles odrägligt pjåkig! du är dig inte lik. Det minsta ord stöter dig. En sådan hustru tröttar alltid sin man.» Evelina snyftade, hon kunde ej svara. «Ja! tårar,» fortfor Albert, «tårar! de äro alltid qvinnornas första resours, då de tro sig böra vara missnöjda.