Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den 4 Augusti 1834. 8 i I Slats-Utskollets Ullålande, M 23Ö. Ank. till Eip.-Utsk. d. 12 Aug. 1851, kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af erhållen återremiss å Betänkandet JM 124, angående väckt fråga om förändring i nu gällande stadganden i afseende å det åtskilliga af Kongl. KammarRättens tjenstemän tillkommande anmärkningsoch aktoratsarfvode. (I. A.) Förenämnde Betänkandes sednare moment, deruti Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att uti aflåtande underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att uti så väl 23 som 46 § utaf Kongl. Mnjits nådiga instruktion för Dess och Rikets Kammar-Rätt den IS Oktober 1851, måtte få inflyta det stadgande, att, derest Kongl. Majit och Rikets Ständer frikallade någon tjensteman eiler hans arfvingar från ul gifvande af honom ådömdt ersättningsbelopp, vederbörande tjenstemän då icke voro lagligen berättigade att erhålla det dem i berörde §§ tillagda aktorats-arfvode, har blifvit afslaget utaf Ridderskapet och Adeln samt återremitteradt af Preste-Ståndet, dervid är vordet anmärkt, att Utskottets förslag innebure icke mindre en oriktig uppfattning af berörde §§, än äfven en obillighet. Genomlästes den åberopade 46 § i sin helhet, funnes väl, att arfvode icke ifrågakomme i fall anmärkta fel af sig sjelf i vanlig ordning rättades, men att efter det medlen blifvit förvärfvade, både Kronan och aktor hade anspråk derå, hvarföre en eftergift af Kronans rätt icke borde inverka på aktors rätt. I annat fall skulle aktors rätt komma att bero på den omständighet, huruvida Rikets Ständer sammankommo längre eller kortare tid efter det anmärkning egt rum, eller att Rikets Ständer medgåfvo eftergift af Kronans andel i nämnde medel så skyndsamt, att aktor derförinnan icke hunnit utbekomma sin anpart.
BondéStåndet till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet remitterat ett Memorial af Riksdags Full. mägtigen Gustaf Persson från Stockholmslän, hvaruti föreslås, att, som den till Up. sala Akademi donerade Kronotionde, af Skeptuna, Närtuna och Husby Långhundra Härader i Stockholms Län, icke blifvit genom ordentlig Tiondesättning bestämd, utan mäst antingen efter enskildte, tid efter annan, med Akademien upprättade Contracter, eller ock efter räkning utgöras, hvil» ket gifvit anledning till åtskillige stridigheter, vid pröfningen hvaraf, efter hvad Riksdags Fullmägtigen med a:ne af honom företedde Kongl. Ma;:ts Nådiga Utslag, sökt ådagalägga, ömsom stadgandet i 1638 års Tiondeordning, angående skylräkning, och ömsom föreskriften i 1688 års Härads, fogde Instruction, angående Proftröskning, skall tillämpats, det måtte alltså, till förekommande af all osäkerhet härutinnan, ej allenast sistnämnde Författning, hvilken, såsom endast innelattande ett Tjenstemanna Reglemente, Riksdags Fullmägtigen förment icke kunna rubba de Stadganden, hvarigenom Tiondegifvare» och Tiondetagnres rättigheter Och åligganden förut blifvit bestämde, förklaras utan all kraft och verkan i frägur härom, utan ock ett förslag 88 BesVé och Rhon. Utsk. Betänkanden. till beständig Tiondesättning, så väl för de ofvannämnde, sorn andra Hemman, kvilkaa Kronotionde annu ej blifvit till beloppet bestämd, föreläggas Ständerna och af dem fastställas, för att sedermera blifva enda grunden för Kronotiondens utgörande; i anledning af hvilken Motion, Riksdags Fullmägtigen Johan Longberg erinrat, att ett lika förhållande jemväl eger rum i åtskilliga andra orter.
M. afgifna lind. utlåt:n; Samme Revisorers berättelse, ang:de den sagde år förrättade granskning af de under K. M:s och Rikets Commerce-colhm ställde fonder och medel, jemte bemäldte Collegii deröfver till K. M. afgifna und. utlåtande; Samme Revisorers berättelse om den sagde år verkställde granskning af Riksg.kont:s förvaltning och räkenskaper samt Götha kanalbolags och Malmö f. d. Diskont-inrättningars utredning, jemte Hrr fullrms i Riksg.kontoret i anledn. deraf gjorda framställningar till R. St. 11. o. Ad. beslöt, alt desse berättelser jemte bifogade handlingar skulle communiceras de öfriga RiksStm samt remitteras till StatsUlsk. Upplästes och lades lill handlingarne en af Comiterade till tryckfrihetens vård d. 15 dennes afgifven berättelse till R. St. 110 Den 30 November e. m. Föredrogs och remilierades till LagUtsk. R. St:s Just.Ombudmans d. 15 dennes till R. St. vid denna riksdag afgifna berättelse. Hr af Grubbens, Nils Wilh., uppläste följande: Sedan numera det egentliga hindret för penninge-ränlans frigifvande synes hafva upphört, då den allmänna handelsfriheten blifvit beviljad, hvilket i synnerhet var orsak att min motion i samma ämne vid 1S40 års riksdag förföll, så får jag ånyo väcka densamma, som jag önskar måtte få bättre framgång än den förra. Penningen kan jag ej anse som annat än en handelsvara; hvarföre då lägga hinder i vägen för dess utspridande, medelst förordning, alt icke mer än 5 å 6 procent får tagas? Låt delta gälla för bankens och andra publika fonder, men ej för det allmänna eller de privata kapitalisternas, det vore, enligt min tanke, detsamma som att bestämma pris eller sätta taxa för landtmannaprodukter och fabrikater m. m. Då nedlade fabrikörer och handtverkare sina rörelser och landtmannen sände till städerne ingen tillförsel; hvarthän skulle allt då komma eller gå?
»Hans alster på detta område äro nästan uteslutande af fosterländsk art, genomandade i manliga vers af en varm patriotisk stämning, såsom skådespelet »Carl IX» (uppfördt på kungl. teatern 1847), »Carl XII vid Fredrikshall» (gifvet 1848) och »Syskonen eller hattarnes och mössornas strid» (d:o s. å.) samt »Allas onkel» med kupletter. Af alla dessa torde Syskonen måhända bäst lägga i dagen, att R:s förmåga i denna rigtning var tillräckligt stor för att han skulle kunnat, om han egnat tillräckliga praktiska studier åt scenen och dess fordringar, uppnå en högst framstående plats på den svenska dramatikens område. Det var en tid af litterära triumfer för Ridderstad som nu följde; och ännu har ingen svensk författare, ej ens fru Carlén eller m:ll Bremer, vunnit bland den stora allmänheten en sådan popularitet som den, hvaraf Ridderstad kom i åtnjutande genom de stora romaner, han med snabb följd utgaf – alla förenande med yppig fantasi en skicklighet i kombinationen, fullt motsvarande den franska skola, efter hvilken såsom mönster han bildat sig. De hafva också blifvit till flera språk öfversatta och med begärlighet omfattade. Först utgaf han Svarta handen ...» Men utrymmet tillåter icke mera af en skriftställare – ty ännu måste vi ha in två omdömen, föranledda af den nya upplagan. Först hämtas ur Aftonbladet 1876: »Den åldrige författaren, som i mycket nära ett halft århundrade med flitig hand strött omkring sig romaner, noveller, dikter och tidningsuppsatser, har nu beslutat att i en samlad upplaga utgifva det förnämsta af hvad han inom skilda områden författat. Då icke mången torde finnas bland de svenskar, som nu stå på lifvets höjdpunkt, hvilken icke sjelf i sin ungdom läst Ridderstad och lärt känna både hans starka och hans svaga sidor såsom författare, torde någon utförligare analys af hans skaplynne nu icke tarfvas. Han är barn af ett tidehvarf, hvars allra fleste både banérförare och underordnade män redan tillhöra historien, och vi förmoda, att Ridderstad genom denna nya upplaga af sina skrifter velat gifva kommande granskare en vink om de aktstycken, på grund af hvilka han vill blifva bedömd.
Midt igenom den mörka, råkalla stillheten omkring honom bröto sig ljusa och varma bilder, minnen från gymnasistoch studentdagarne, då han mången natt i sommar som vinter svingat rundt å dessa tiljor, ända tills sol rann upp; och han såg tindrande ögon och ljusa flätor och hörde musiken spela, fiolen och klarinetten, och kände doften af unga flickkroppar, som dansat sig svettiga. Han strök sig öfver ögonen och kröp upp i ena gafvelfönstret. Han andades upp och lade pannan in emot det våta glaset: det kylde så godt. Derpå blef han sittande och stirrade ut i natten. Blåsten kom farande ute från slätten, pipande, jämrande, vrålande, och kastade hela fång af skurar mot rutan; derpå blef allt tyst; dock ett enda ögonblick blott; ty med samma hördes en ny stormlavin komma rullande långt borta. Han lyssnade till stormen, lyssnade till trummet och plasket; det lullade och vyssade som en monoton vaggvisa. Tills med en plötslig och smärtsam volt i hans själ hela hans melankoli och oro utlöstes. Han rönte ett stygn, en skräck, en ansats till motstånd, sprang ned från fönstret och blef stående. Han ville inte, ville inte; men det hjelpte ej; han ville vara fri, men det välte sig fram oemotståndligt, i flygtiga och afbrutna syner, såsom det redan så många gånger gjort, såsom det skedde egentligen i ett, genom dag och natt, i hans af intet upptagna, åt erinringen skoningslöst prisgifna sinne. Alltså Han gjorde nästan den gest efter, med hvilken man fastslår något för sig sjelf , hur var det nu? Det var alltsamman redan många gånger genomgånget och tillrättalagdt, och han blef icke klokare derpå för det, och han kunde lika gerna först som sist låta vara att pina sig vidare med det; men han måste, om och om igen; ja, måste? hvad måste han? kanske just pina sig, det var det han måste; tumma och tumma på såret, hur djupt det vore; ideligen.
Under protest mot den föreslagna Theater-bevillningen, får jag derföre föreslå, att med ogillande af Betänkandet, TheaterDirectionen må berättigas, att efter behof höja priset på Entree-billelterne, Grefve Löwenhjelm_, Gustaf: Lika med Herr Cederskjöld måste jag verbotim upprepa, Den 18 Junii e. m. 247 livad jag sednast härom anförde. Att öka entree-priserne är onekligen mera mathematiskt rätt, men denna utväg är ej användbar. Den alstrar ej en gifven bestämd inkomst, och utan att äga bestämdhet åtminstone för en del af sina inkomster, kan en stor Theater ej förvaltas, med behörig solidite. Dessutom orri man hos Direction blott förutsätter en ringa del af det nit den verkeligen ådagalagt, bör man väl ock förutsätta, att den längesedan sjelfmant funnit på den enkla utvägen att höja entree-priset. Vill man dertill förutsätta, att jag härstädes nödvändigt måste vara den, som i saken äger mästa erfarenhet, bör man ock tro mig på mitt ord, då jag försäkrar, att entree-prisernes förhöjning skulle skada, icke gagna, Theater-cassan. Den mindre deraf uppkommande trängsel vid Försäljningsluckorna, som Herr Cederskjöld anser så förmonlig, kan vara det för de köpande, icke för Cassan. För henne är trängsel nyttig, och hennes bestånd är ju det problem vi vilja lösa. Grefve De la Gardie_, Jacob: Sedan Grefve Löwenhjelm så fullständigt vederlagt, hvad Herr Cederskjöld anfört, återstår för mig endast att förena mig med Grefve Löwenhjelm, samt anhålla om proposition till bifall af StatsUtskoltets Utlåtande. Herr Cederskjöld: Det har blifvit anmärkt: ”att man ej genom ökning af priset på hilletterne skulle så väl kunna calculera inkomsten, 248 &en *8 Junii e. m. sorn genom den årliga afgiften”. — Jag tror åter tvertorn.
Minns Ni ett så förskräckligt väder det var, hur orkanen tjöt, hur den bräckte Kaknässkogens stolta granar som tandpetare, blåste seglare i sank och krossade stora skepp som nötskal? Kommer Ni ihåg, hur snön gloppade ned och gömde pingstliljorna under sitt frostiga täcke? Se ' n dess har en hel lång sommar förflutit. Tycker inte Ni, att den varit lång? Så mycket bättre, ty det bevisar, att Ni haft trefligt. Emellertid så » ä ' vi nu alla församlade här ». Badorterna ha stängt sina societetssalonger, och bolagsdirektören sitter nöjd och räknar kassan. Intendenten sätter in på » uppoch af » samt erkänner inom sig själf visheten i salig Dumboms ord: » I medicinen höll han för — hvad man därom än må orera — att den helt säkert nytta gör åt medici, om inte flera. » Men det finns annat folk också, som är belåtet med sin badoch brunnssejour. Grosshandlare X. träffade jag härom dagen vid frukosten. Han berättade mig med strålande min och ett karaktäristiskt grepp i nedersta västknappen, att hans Karlsbadersäsong bragt ned hans lefvande vikt med 11 kilo. Så tog han sig en klunk god Bordeaux och fördjupade sig i chateaubrianden med en ifver, som om det skulle varit en lifsfråga att inom 14 dagar få de förlorade 11 kilo tillbaka igen. Vid bordet bredvid sutto två sjöofficerare. Den ene tittade ut genom fönstret. » Ser du på fröken Y. du, det var katten ' en så ' n air! Hon ser ju ut, som hon vore drottning af rika Arabien, allra minst. » » Nåja, det kan hon ha skäl till. Blef förlofvad i Ronneby i somras med löjtnant Z. på norra skåningarne. Stilig karl, fideikommiss om 1 | millions taxeringsvärde och kontanter till. Duger det? » » Åh tusan, hvem kunde trott det om den gamla galejan! » Ja, det var enormt, hvad folk kunde ha tur ibland. Och så lade den andre för med ett annat färskt exempel.
Protocoll, hållet vid allmän sockenstämma i Häggenås sockenstuga d. 28 october 1849. § 1. S.D. Enligt derom skedd pålysning, 14 dagar förut, voro socknemännen kallade, för att rådgöra och besluta, om och i hvad mån kyrko-cassan borde anlitas, till betalande af kostnaderna vid staketets uppförande omkring kyrkogården, hvarvid och sedan i betraktande tagits, så väl att kyrko-cassan redan häftar för icke obetydlig skuld, som ock att församlingen sjelf, i synnerhet detta år, måtte vidkännas stora utgifter både för nämnde arbete, för stall byggnadens uppförande i Liths prestgård, samt lifsuppehällets anskaffande m m. yttrade socknemänne enhälligt först, att alla contanta utgifter för staketets uppförande borde af kyrkocassan bestridas, men beslöt slutligen, efter något samtal och öfverläggning att ungefär hälften deraf, eller 100 r.d:r b:co skulle af oftanämnda cassa erläggas, med uttryckligt förbehåll likväl af kyrkovärden, hvilket ock af församlingen medgafs, att i händelse räntan å kyrkans skuld icke kunde medelst årets inkomster utgöras, den samma genom sockenjämnadsmedlen af socknen ersättas. § 2. Likaledes voro socknemännen till idag inlysta för att bestämma, om stallets uppförande i Liths prestgård, som nästa vår skall verkställas, bör utbjudas på enterprenad auction till den minstbjudande, eller om hvar och en enskildt vill deltaga deruti både vid materialiers anskaffande och dagsverkens utgivande?
473 jjit3) De afbeta!ainga,r i BancoTransportsedlar, som i afräkning härå blifva, erlagde* 4} Harion* tan ock, i händelse Kongl. Mäj:t skulle hnna för godt, att, jemnlikt dess Nådiga Bref till BiticoFullmägrige af den 7 Junii 1820, låta såsom afbetalning å berörde creditiv anordna större eller mindre del af det silfver sorn tillflutit S,tatsYerket för Kr°nans Harninarskattsjern och Koppar-ränta, komma äfven, sådana poster att emottaga» och beräkna» till det pris, hvartill silfver enligt föregående §, emot Bancosedlar får till Banquen inlemna», Till Rikets Höglofl. Ständers närmare ypplysta pröfning öfverletnnas detta vördsammeligen. Stockholm den g December 18513. N:o 9S» Ankom den 12 De c. I823,. Uti ät a lilie till Rikets Högloft. Ständer, i, anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets. Memorial N:o 91, angående reglementariska föreskrifter för effecters beläning vid det i Götheborg blifvande LäneCoritpiret. Samtelige Respective fiiksSlånden hafva genom ProtocoilsUtdrag af den 6: i denna mi* nåd behagat lill BancoUiskottet återremittera r474 Bärieo’.Utskottets BetänUdnden. ofvänberorde Memorial, hvaremot anmärkningar af följande innehåll blifvit gjorde: 1) Inom Vallöf].
47 de torde icke kunna gäfvas, då det härflutit från ett så respectabelt samfund, för hvilket Kongl. Maj:ts egen Befallningshafvande, den som i sitt Län handlar i Konungens stad och ställe, är Ordförande. Det vederlägger för öfrigt ett groft misstag, som en af reservanterne inom Utskotten begått, då han uppgifvit, att man med 20 kannors enkel panna kan bränna ända till 2,000 kannor; men den värde ledamoten har förmodligen tänkt för mycket på sina egna 3:ne stora fabriker. Ilusbehofsbrännings-skatten qvarstår emedlertid till stort mehn för jordbruket, oagtadt snartjsagdt alla representanter från det Stånd, hvilket hufvudsakligen idkar denna näring, yrkat dess borttagande. Jemte det jag anser alt Utskottet icke fästat nog afseende på Bonde-Ståndets begäran om borttagande af denna skatt, tror jag för min del, att det vore ändamålsenligast, alt skatten på enkel redskap af Irsta och 2:dra classen nedsattes till likhet med hvad den utgjorde 1824, och om man ville att någonting skulle göras med afseende å dryckenskapslastens afskaffande, så vore intet mera radicalt, än att förbjuda de stora pisloriska, med ångkraft drifna, verken, ty det är dessa, som genom det låga priset, hvartill de tillverka bränvin, gör detta tillgängligt i större quanliteter för de omåttlige. Jag anser äfven Utskotten hafva misstagit sig, då de föreslagit, att ingen må få sälja mindre quanliteter, än 15 kannor på torg. Denna föreskrift är menlig, så väl för den fattige landtmannen, som icke eger mer än 3 å 4 kannor att afyttra, då han far till staden, som för den mindre förmögne borgaren, som icke här råd och lägenhet att köpa sig bränvin ankartals.
Riks-stånden mera i afseende å 4 Bevillnings-Utskotlels Memorialt A’ o ij,. detta än alla öfiiga allmänna bidrag skulle ensamme detsamma sig åtaga, på sätt i Johan Johanssons motion blifvit yrkadi, bar Utskottet af de gjorda anmärkningarue icke funnit anledning alt i någon del frångå hvad Utskoltef i utlåtandet N:o 21 i sak föreslagit; men hvad åter angår frågan om närmare förtydligande af dess gjorda tillstyrkanden, så att icke förhöjningen kunde tillämpas, äfven å annan bevillning än den s. k. allmänna; så och ehuru Utskottet trott, att utlåtandet, då det i hela sitt sammanhang skärskådas, icke skulle lemna rum för någon tvekan om rätta förståndet deraf, bör Utskottet likväl icke undandraga sig att ett sådant förtydligande föreslå, och får fördenskull, till undanrödjande af all tvetydighet, hemställa-, att nästefter de, i Utskottets begge första tillstyrkanden å sidorna 3 och 4 i dess berörda utlåtande, förekommande orden ”bevillning, som*’ må tilläggas orden ”på grund af l:a, 2:a och 3:dje artiklarna af be vi Unings-förord ningen”. Stockholm den 3 Juli 1848. Reservationer af G. B äppelqvist från Blekinge län: ”Emot Utskottets beslut, att nu i bevillningsväg uttaxera det af Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts disposition å Riksgälds-kontoret anvisade kreditiv af 2 millioner r:dr banko till nödiga rustningskostnader, får j*g af följande skäl mig reservera.
Det var ingen aristokratisk kvinnohand, sådan romanförfattarne alltid skildrade. Kanhända var den icke alls vacker; han visste det icke. Han mätte den icke med kritiskt skönhetsmått; han bara såg. Ett riktigt litet oting af en hand, så mjuk och barnslig, som hade den aldrig varit till nytta utan endast till lek, en sådan der hand som kan taga i allt och ändå aldrig blir grof. Den var icke hvit. Den hade den första ungdomens rödaktiga hull; men dess höjda läge kom blodet att sjunka tillbaka och värmen gjorde den känsliga huden nästan mjäll. Och så var det någonting särskildt med den, något som gjorde den olik alla andra händer, han sett. Den var så naken, tyckte han, just sådan som naturen sjelf danat den. Det gjorde den ännu mer täck, så alldeles att bli kär i. Hans blick smög öfver handleden uppåt till den crêmegula spetsen, som hängde tillbaka liksom för att visa underarmens skönhet. I axelvecket skarden röda snodden in, och tyget satt spän dt af sträckningen, framhäfvande den fasta och fylliga kvinnoaxeln. Det kom på honom en underlig lust att bita i den, bita riktigt hårdt och djupt — som en häst Ellen slog upp ögonen och uppfångade hans blick. Den kom henne att rodna, hon visste icke hvarför; men han såg det. När paret nästa gång dansade förbi var han borta. Det dagliga lifvet på Christinelund erbjöd icke mycken omvexling. Af ståndspersonerna i trakten fans det ingen, som majoren hade någon glädje af att umgås med på förtroligare fot. De trifdes icke längre i hans sällskap; de tyckte alla att han blef mer och mer otillgänglig för hvart år som gick. Men ju ensammare lifvet var, dess närmare hade familjens medlemmar kommit att sluta sig samman; och Max var med, nästan som son i huset, alldeles som i gamla dagar. Om aftnarne, när solen gått ner, brukade de samlas i moderns lilla förmak, som ännu stod orördt och orubbadt sedan den tiden, då hon sjelf satt der midt ibland dem. Och här berättade majoren om sin ungdoms kärlek och sin mandoms dåd, om sitt lifs glädje och missräkningar.
Frihetens interesse har synts mig fordra denna garanti, att icke blifva eftersatt för allmänna säkerheten; och en innehafvare af civil myndighet, som ej glömde denna regel, kunde, efter min tanka, icke önska att se sin verkningskrets upptagen af den väpnade styrkans befäl. I den återstående frågan, om orolighelernes fortsättande på Norrmalm, efter det de upphört i Storkyrkobrinken, har Herr Friherren så missförstått min mening, som skulle jag trott honom böra ”förutse, det fensterinslagnin”gar skulle komma att fortsättas å Norrmalm hos de personer, som seder”mera blefvo föremål för våldet”. Jag hade dock ej annorlunda bragt förutseende i fråga, än att jag trott, det redan före utbrottet anstalt bordt vara fogad, att utan dröjsmål krigsfolk kunnat ställas till motvärn på de punkter, genom hvilkas bevakande oroligheternes utbredande lättast kunnat förebyggas; ocb fråga var således icke örn de personer, som sedermera blefvo föremål för våldet, eller om deras boningars bevakande, utan fråga var om de punkter, genom hvilkas bevakning oroligheternes utbredande kunde hindras. Att de ställen, der våldsamheterne sedan föröfvades, skulle varit förut bekanta, bade jag på intet sätt antydt. Men ehuru behofvet der ej visade sig förr, än vid dessa våldsamheters utbrott; voro dock andra ställen, der truppers användande behöfdes till deras förebyggande, redan utmärkta så tidigt, att truppernes framskaffande till dessa ställen kunde i rättan tid medhinnas. Och i brist af allt förutseende i denna väg kunde åtminstone för säkert antagas, att genom den sammanskockade folkmassans omgifvande på liera sidor med krigsfolk *) man skulle kunnat i hvarje rigtning följa massans rörelser, och i det närmaste förekomma henne, hvart helst hon vände sig, eller åtminstone omedelbarligen efter hvarje anfall, den försökte, fördrifva henne från anfallspunkten och lemna denna punkt behöffigt skydd, jag kunde föga tvifla, att sålunda största delen af den åverkan på fenster, som denna afton föröfvades, skulle uteblifvit, ehuru jag dermed icke nekat ”vanskligheten alt genom trupper kunna nog tidigt förekomma fensters inslående”. *j Änskönt i ganska små afdelningar. R. St.
I sin poetiska rol utbytte han det mot åtskilliga andra, – såsom Clarimond den Semper-Lustige, Laurinus den Sorgbundne, med flera; men oftast mot det, hvarunder han derför blifvit allmännast frejdad: Lucidor, med tillägget den Olycklige. Den sista benämningen bär han ej utan stora skäl; skäl, som i någon måtto göra hans vilda lefnad ursäktlig. Han var ej alltid sådan, som han blef. Det ser ut, som hade han mer af förtviflan, än af ursprunglig böjelse, kastats in i sitt stormiga rucklare-lif; och massan af hans verser, så chaotisk den är, låter dock bestämdt urskönja två – om icke tre – genomgångna förvandlingar, Han gällde för oäkta son af en Amiral Lars Strusshjelm, som hade tjenat sig upp från båtsman och var gift, men dog (1651) såsom – inom sitt äktenskap – barnlös. Han säges ock hafva stundom sjelf kallat sig, eller blifvit kallad (till och med i tryckta skrifter) Strusshjelm. Enligt en nyare gissning77, – hvars anledning skall nämnas längre fram, – lefde hans moder ännu 1668 i en ingalunda föraktad belägenhet, såsom gift med en man af något anseende, hvilken troligtvis hette ”Johan” och föreställde Lucidors fader, under det att ynglingens förnamn ändock var den rätte faderns bibehållna. Åtskilliga orsaker göra troligt, att det vanligen angifna födelseåret (1650) icke är det sanna; men äfvenså, att han svårligen kunnat vara född före 1645 eller 1646. I båda fallen var Amiralen, som hade blifvit båtsman redan år 1600, således en man, som blef hans fader, ej af någon ungdoms-villa, utan af en vid de sextio eller sjuttio åren stadgad öfvertygelse, att sådant ”gick an”; och denna omständighet är icke ovigtig. Det vissa är, att en annan Amiral, nämligen den ryktbare Riks-Amiralen och Riks-Fältmarskalken Grefve C. G. Wrangel, höll gossen till studier och under hans första ungdom ”påkostade honom mycket”.