Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle således nästan vilja anse såsom en förödmjukelse för mine Landsmän, om de skulle utomlands betala penningar för det, sorn de i behofvets stund kunna inomlands lära för intet, så snarf en fiende vågar ofreda våra gränsor. Hvad åfer Statsbidraget till resorne beträffar, så har Utskottet väl icke kunnat tillstyrka, alt anslag dertill uppföres å Stat_, men dock föreslagit, att af Tredje Ilufvudtitelns Besparingar nödige medel kunde lemnäs. Månne ej en sparad penning är att anse, som en för Staten förtjent penning? Och månne ej alla besparingar, så väl å Tredje, som å alla andra Hufvudtitlar, slutligen kunna blifva en fond, genom hvilken åtminstone någon gång den sällsynta händelse kunde inträffa, att lindring eller nedsättning i allmänhetens tryckande bevillning och bördor blefve möjlig? Jag tror, att sparsamhet och hushållning, synnerligost med allmänna medel, är i vårt fattiga land af högsta behof; Och då jag således, för min del, ej kan gilla Utskottets förslag om anvisning på 3:dje Hufvud-litelns besparingar, anhåller jag vördsamt om ålerremiss af Utlåtandet. Den 3o Januarii. Friherre Anckarsvärd: Då denna sak vid slutliga afgörande!; ännu en gång kominer under öfverläggning, anser jag det vara öfverflödigt, att nu vidare yttra mig derom, men vill dock i Protocoilet hafva antecknadt, att jag ej instämmer i Grefyarne von Flåtens och Löwenhjelms åsigter, att allmänheten ej hör få del af de kunskaper och upplysningar, som på Statens eller det allmännas bekostnad inhämtas. Grefve Gyldenstolpe, Anton Gabriel: Utan att vilja ingå i sjelfva ämnet för denna discussion, anhåller jag blott att få fästa uppmärksamheten på ett yttrande af Friherre Anckarswärd. Den ädle Fri perren har nemligen sagt, att Ständerne ej höra gå Styrelsen i förväg med förslag, som det egentligen tillhör Styrelsen att upprätta, och att afseende å ifrågavarande motion således icke borde fästas.
Hon framlade allt för modern med en omisstänksam öppenhjertighet; hon anade icke, att denna kvinna, som varit hennes bäste vän och till hvilken hon närde ett barns oinskränkta tillit, nu satt der som en fiende och utspionerade henne. Strax efter middagen, som mor och son intagit i hvarandras sällskap, hade William aflägsnat sig. Modern fick nu bekräftelse på, hvad hon anat, att han då hade sökt upp Alma i hennes bostad. Den unga flickan beskref deras möte; och ur hennes ord slog kylan vid detta möte omisskänneligt fram. Sjelfbeherskningen hade icke ett enda ögonblick lemnat honom i sticket och de hade talat lugnt om sitt förhållande till hvarandra. Men han var sig icke lik sådan han varit under den sista tiden i Stockholm; han hade åter blifvit den William Zimmermann hon mindes från deras första sammanträffande i Lysekil. Hans ansigte hade återtagit sitt ironiska verldsföraktar-uttryck; men under röstens sarkastiska klang hade hon då och då förnummit en dallring som vittnade om att dess köld var tillkämpad. Hon hade sagt honom allt; hon hade blottat sitt inre för honom och han hade förstått att hon var uppriktig då hon sade att hon icke älskade honom, ty han hade icke gjort något försök att värma henne med en smekning. »Och det högaktar jag honom för», sade hon till sist. »De fleste män skulle inte ha gjort som han; vid sådana tillfällen har en man ingen stolthet.» Fru Zimmermann satt och undrade öfver detta barn, som talade med ett sådant förakt och en sådan erfarenhet om männens brist på stolthet »vid sådana tillfällen». Och inom sig hörde hon den feta, goda fruns ord: en tom dansdocka. Men hon kunde icke tro på denna känslolöshet; den var så främmande för hennes egen natur, att hon icke kunde förstå den; hon misstänkte att den var spelad eller åtminstone inbillad, »Om han stannat kvar», sade hon sakta, »hade nog allt blifvit godt igen. »Nej. Aldrig som förr. Jag tycker om att höra honom tala, jag tycker om att han kallar mig sparfunge, men...»
Boskapsskötseln, Skogsbete och svedning utgjorde ännu länge Wermlänningarnes hushållning. Asigten att landel behöfde försvarare nära Norrska gränsbandet, föranledde medgifvande att nästan till oändlighet klyfva de sålunda på höft tillkomne hetSkatteberäkningen i styfver, hvaraf 960 ga pa ett helt hemman företedde en enhet så liten, och så lätt vid arfsskiften och köp aniand till beräkningsgrund, att man kom gränsen för besuttenheten hastigt ganska nara. Ö k ari ° fo 1 k m ä n gd, mångfalhliga i de vidsträckta hemoch utskogarne anim obegagnade odlingslägenheter, föranledde att man oftast ofverskred denna gräns Enda correetivet mot missbruken var den medgift, 1 enstaka fall Kgnade rättigheten att till-lösa sig obesutten mans egendom lott ehuru f bestod af e„ eller flera ^ 5? ÄUC Scheler hofra ocksä bildat sig. Ben forst odlade merendels bördigaste jorden, har redan ofvergatt till denna sol delning der också styfvers-beräkningen försvunnit, och oupphörliga klyffön ga rf 'ä fvIsora sa mm a n sä tt ni lagar af förut Hafna delar, vernes annu årligen i rigtningen mot Norden oda de qvarvarande skogarn^.W^ hvar och ens förmåga eller oförmåga att foiko 1a inflytande Förordningen af den 10 December .827, har haft ganska ni ga inflytande härpå Nornan tränges på den redan odlade jorden, som hemmanet a4rPså flytta några ut på hittills obegagnade aflägsna agor, mot bibehållande af skatterätt i gå. flen. De blifva oftast besatt,re ef ter någon t d m lägenheten varit god, ehuru deras skatterätt ei uppgår lil nig J . nieder det lika mångå styfver ut, hemm .nets första af Jga Va besuttenhet.
Fjerde klassen: N. Testamentets läsning, katekisation. Femte klassen : N. Testamentets läsning, katekisation, kyrkohistoriska berättelser. Sjette klassen: N. Testamentets läsning, katekisation, öfversigt af de bibliska böckernas innehåll och historia, troslärans hufvudsanningar, efter en kort lärobok och med hänvisningar till den H. Skrift. Sjunde klassen: N. Testamentets läsning, framställning af troslärans hufvudsanningar, såsom i föregsde klass, öfversigt af den kristna kyrkans utveckling. På de skäl, som nu här blifvit anförda, får jag vördsamt föreslå, att 11. St:r måtte hos K. M. anhålla, att, med uphäfvande af hvad som hittills blifvit i detta ämne stadgadt, kristendomsundervisningen vid elementar-läroverken måtte varda ordnad enl. Läroverkskomitéens här ofvan upgifna förslag, samt att vid folkskolorna de läroämnen och den läromethod måtte inlöras, som i ofvanstående läseordning, i afseende på nämnde undervisning, föreslås för de tre första klasserna. Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t. Uplästes en af Hr Oxehufvud, Anders Rolf, inlemnad så lydande motion: Enligt hvad det af JernvägsKomitéen afgifna utlåtande gifver vid handen, har ett bolag bildat sig, för att åstadkomma anläggandet af en jernbana från Stockholm öfver Stäkes sund genom Upland och Westmanland till Sagån i sistnämnde län, till hvilken trakt förslag jemväl blifvit väckt, att genom ett särskildt bolag anlägga en jernväg från Westerås och vidare till Köping, för att sammanbindas med Köping-Hult-banan. Om dessa förslag komme till stånd, och det af K. M. framställda förslag, ang:de anläggande af en jernväg från Hallsberg till Orebro, bifölles, så skulle äfven provinserna norr om Mälaren komma i åtnjutande af jernvägsför»
Svenska folket fordrar visserligen, att dess ombud skola vid bestämmande af statsutgifterna iakttaga den största möjliga sparsamhet; men detta folk, hvars urgamla dygd att älska Konungen och vörda majestätet icke är förgäten, skall med billigt missnöje finna ombuden hafva sträckt sparsamheten för långt, om anslaget för Konungens hofhållning så förknappas, att det blir otillräckligt för de omkostnader, som aro oskiljaktiga från thronen, och sådan skulle följden blifva, om man antog Gr. Anekarsvärds förslag. De som föranledde ett sådant beslut, skulle snart finna, att af det utsäde man utsådde, man i framtiden finge en annan skörd än man väntat. Jag är icke bland dem, hvilka uti Konungens person se en statens tjenare. Jag ogillar denna åsigt; men att dömma af de grundsatser Gr. Anckarsvärd sökt göra gällande, må det förlåtas mig, om jag tror att han gillar denna åsigt, och då borde äfven Hr Grefven just uti densamma finna skäl att icke framkomma med sitt förslag; ty den ersättning man färsäkrar en embetsman för dess tjenst i Staten kan icke utan väld och orättvisa förminskas, och förmodligen kan icke den enskildes rätt vara större än Konungens. Om det icke vore för andra gången Hr Grefven nu framställt sitt förslag, och om jag således icke vore skyldig att tro att han noga betänkt frågan; så skulle jag visserligen hos honom anhållit, att han ville låta frågan förfalla: men då ett sådant försök nu troligen skulle vara förgäfves, så återstår för mig endast att yrka, att Hr Grefvens framställning må lemnäs utan afseende, och att tillstyrka R. o. Ad. att bifalla StatsTJtsk:s betänk. Både rättvisa och nationens anseende fordrar detta bifall, hvarigenom Staten icke kan ådraga sig förebråelsen för misshushållning med allmänna medel, enär ingen torde kunna anse Sveriges civillista för högt tilltagen, då den bestämmes till något mer än hälften af Drottning Victorias knappnålspenningar. Åtskillige hördes yrka proposition. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gust.:
Carl XI:s tid, anslagen till rustning samt utgår således nu icke i penningar med 19 r:dr 45 sk. 4 r:st. b:co, utan är för vandlad i skyldigheten att underhålla en dragon vid Skånska Dragonregementet, uti hvilken rustningsskyldighet hemmanet åtnjuter en högst obetydlig hjelp af en i penningar efter kronovärdi ulgule ringa augmentsränla. Men då jag, på grund af hvad jag redan anfört, icke kan gilla att räntan förvandlas i penningar, sä kan jag deremot icke eller godkänna att man afslår Utsk:s förslag utan att sätta något bättre i stället än det Hr von Hartmansdorff föreslagit, nemi. att hvarje räntegifvare öfver förändringen höres och till densamma lemnar sitt bifall samt att K. M. derefter skall pröfva förslaget om en sådan förvandling af räntan. Detta sått att tillvägabringa en rånteförenkling är illusoriskt och man vore nära frestad att anse hela förslaget antingen såsom ett gyckel eller en utväg att för alltid förekomma all förändring. Då man vet att BondeSt. i denna punkt uttryckt sin enhälliga önskan om en förändring af räntepersedlarne eller en förenkling direkte, så hemställer jag huruvida man rimligt kan föreställa sig att man på detta sätt handlar i räntegifvarnes intresse och jag förenar mig med hvad Gr. Anckarsvärd i det afseendet yttrat. Man skall genom detta ihärdiga motstånd mot hvarje den ringaste förändring i våra nuvarrde förhållanden, ovilkorligen framkalla collisioner emellan RiksStm, hvilket för oss vore så mycket ohehagligare, som vi haft den tillfredsställelsen att, under det lugnet inom de fleste Europeiske stater i sednare tider varit slördt, vi kunnat vara ett efterdöme för de fleste länder i fråga om enighet. Jag öfvergår nu till Frih. Palmstjernas förslag och får då fästa Hrrrnes uppmärksamhet derpå, att om förhållandet verkligen är, hvad jag dock icke hört, att Frihm föreslagit att räntorna skulle lösas efter årlig markegång och icke efter en flerårig medelmarkegång, förbehåller jag mig att få yttra mig deremot, då vi komma till den 28:de punkten, dit frågan rättligen hörer. Den 8 September f. m. 95
Nu deremot ställer sig saken något annorlunda. Ni är en ung, bildad man, för hvilken framtiden ännu står öppen. Ni kommer ej att förnya den här historien, på hvilken lyckligtvis ingen förlorat något, ni ... – Jag begär ingen nåd, afbröt Arnold. Jag vill utstå mitt straff. – Huru? Ni vill blifva häktad? Men, betänk då, om ni nu finge friheten ... – Så skulle jag jaga en kula genom mitt hufvud. – Aha, står det så illa till med er. Ni är en besynnerlig menniska! Ni vill då ovilkorligen tvinga mig att angifva er. Hvarför vill ni det? Förklara er närmare! Arnold svarade icke genast. Den andres vackra yttre, hans manliga gestalt, den lindriga brytningen i hans röst, hans oförmodade tillbud att låta Arnold gå fri, det eleganta rummet, allt gjorde ett egendomligt intryck på denne. Han kände isen tina upp kring sitt hjerta och erfor ett plötsligt behof att meddela sig med den andre. – Ni skall kanske inte förstå mig, sade han i lågmäld ton. När jag nyss öfverraskades, gjorde jag en rörelse som för att fly. Detta var likväl ej min mening. Mitt förstånd stod stilla, och den omedvetna sjelfbevarelseinstinkten tog ut sin rätt. Kände ni mig och den förtviflade kamp för tillvaron jag ända tills nu kämpat, skulle ni förstå, att friheten efter detta misslyckade försök ej skulle gagna mig mycket. För mig är gärdet upprifvet. Jag vill ej lefva längre, och tvingar man mig att behålla lifvet, må det då blifva inom fängelsets murar. Jag eger inga anhöriga, ingen som frågar efter mig, ingenting som fängslar mig vid denna jord annat än nöd och felslagna förhoppningar. Detta är inte just mycket att lefva för. Räkningen mellan mig och verlden är nu uppgjord. Vi behöfva inte hvarandra, och nu skola vi ju äfven blifva skiljda åt. – Men, om det förhåller sig så som ni säger, huru skall jag då förklara er handling nyss? – Ni tror måhända, att jag ämnade stjäla en slant för att stilla min hunger med eller så mycket, att jag dermed skulle kunna förlänga min usla tillvaro en längre eller kortare tid? Detta var inte min mening.
„Rädes icke den unga späda rankan från de blomstrande trädgårdarna att ensam sväfva i öknen? „Moder, Salik är sjuk! skyndom att jag må hinna till middagen uträtta mitt värf“. Följande dagens morgon var inne, och i glädje helsade Alhejdi solen, ty Salik kände ingen smärta mer, och hans sår var nära heladt. „O Alhejdi, min själ bäfvar vid tanken på, att du vågat dig ensam i öknen. Du som är mig mera än lifvet, du hade kunnat råka ut för vilddjur“. Månader voro förflutna, då trädde en dag Abbas in till Salik, rustad såsom till en längre färd. „Nå Abbas“, sade Salik vänligt, „hvart ärnar du dig utan att jag hört deraf, du, min trogne följeslagare, som ännu aldrig lemnat mig“. „Jag går till Ispahan“. „Du går i lejonets kula; blodet af Schachens män, som föllo i öknen, har knappt upphört att röka“. „Lejonet skulle väl föga väntat till dess vi sjelfva infinna oss i hans kula, om icke hans krigares anförare berättat, det du ju vet, att de nedgjort oss alla, sedan vi förut hade dödat flickan, stridens orsak. Han älskade sitt hufvud, derföre flydde han ock för oss. Men om också ej så blifvit sagdt, icke var Salik Sardar Khan alltid så rädd att trotsa lejonet, om ock i hans kula“. „Nå hvad ernar du i Ispahan?“ „Handla“. „Vid profeten, det skulle jag aldrig gissat. Du har alltid mera älskat spjutets än penningens handel. Men kanske vill du ock handla för mig. Jag har öfverflöd af hjordar och annat, som jag icke behöfver“. „Jag har ernat be dig att få sälja allehanda onyttigt“. „Säg hvad du vill, du skall ega valet“. „Din stridshingst, ditt spjut och din dolk“. Salik drog ögonbrynen ett ögonblick tillsamman, men snart klarnade åter hans blick och han sade: „Abbas, du är missnöjd med denna ovanliga ro af några månader? Men tro ej, att jag derföre glömt att strida. Låtom oss göra ett ströftåg snart, jag vill ordna allt“.
Den som vill, att Tull-Bevillning å inkommande hvitt Bomullsgarn per & från 36,000 till och med 40,000 alnar, eller från och med N:o 30 efter Engelsk beräkning, skall bestämmas till 25 procent, voterar Ja; den det ej vill, Nej; Vinner Nej: kommer Tullen att å sådant Bomullsgarn utsättas till 10 procent. Vid häröfver verkställd votering hafva atgifvits 29 Ja och 90 Nej; och enär Nej följaktligen vunnit, kommer Tull-Bevillningen för Bomullsgarn af uppgifne beskaffenhet att bestämmas till io proCent. 10 Votcrings-Frägan. Den som vill, att Tull-Bevillning å inkommande rödt Turkiskt garn skall bestämmas till 20 proCent, voterar Ja; den det ej vill Nej; Vinner Nej: kommer Tullen ä inkommanda rodtTurskiskt garn att utsättas till 15 proCent. 3oo StatsUtskottets Het änkai iden. Dessa propositioner hafva blifvit besvarade med ig Ja och 101 Nej. K Och sorn Nej alisa vunnit, kommer Tullen för inkommande rödt Turkiskt garn att bestämmas till 15 proCent. ii:le Voterings-Frelgan: Den som vill, att Tull-Bevillning å inkommande allt annat fårgadt Bomullsgarn skall bestämmas till 20 proCent voterar Ja, den det ej vill, Nej; Vinner Nej: kommer Tullen för sådant Bomullsgarn att utgöras med 25 proCent. Voteringen härom har utfallit med 25 Ja och 94 Nej, jemte en dubbel sedel som förkastades; och som Nej alltså vunnit, så kommer Tull å fårgadt Bomullsgarn att bestämmas till 25 proCent. 1 z :te Voterings-Frågan: Den som vill, att Tull-Bevillning å inkommande Handskar, hvita och Castor, skall bestämmas till 50 proCent, voterar Ja. den det ej vill Nej; Vinner Nej: StattUtskottets Betänkaiiden. 3or kommer Tullen för sådane inkommande Handskar att utsattas till 25 proCent.
Hamilton vid betänk, fogade reservation, hvarefter Hr Råfelt muntligen fortfor: Utom det att jag anhåller få instämma i den nu uppläste reservationen, ber jag få tillägga, att det icke finnes någon sjöstat i hela verlden, som icke har sitt eget sjöcharlverk. Dessutom, då enligt det värderingsinstrument, hvaraf StatsUtsk. haft del, men som jag icke anser mig böra här uppläsa, emedan det innehåller en mängd speciella uppgifter, det verkliga värdet af berörde sjöchartverk, efter en ganska låg beräkning, uppgår till 8,400 r:dr utöfver hvad för detsamma blifvit äskadt, så anhåller jag, att den af Amiral af Klints arfvingar äskade summan, nemi. 50,000 r:dr, mätte af R. St. beviljas, alt, utan särskild beräkning af ränta, under loppet af 3:ne är, utgå med 16,066: 32. om året. Jag anhåller på denna grund om återremiss af betänk. Frih. Cederström, Jacob: Jag instämmer i den af Hr Råfelt gjorda tillstyrkan, med den ändring likväl, att R. o. Ad. genast måtte fatta sitt beslut, att inköpa det omförmälda sjöchartverket, samt alt en inbjudning mätte de öfrige Stånden meddelas, att uti detta beslut sig förena. Denna fråga är, enligt min förmening, af en ganska stor nationel vigt. Det händer nemi., att om dessa plåtar komma från Sverige, så torde, efter ett sekels förlopp, sjelfva chartonia blifva ganska dyrköpta, eller skall man dä blifva nödsakad att copiera dem på nya plåtar från gamla chartor, hvilket icke häfver sig så lätt. Frih. Hamilton, Hugo, Förklarade sig instämma med Frih. Cederström. Hr Liljenstolpe, Axel Fredr.: Förekommen af Hr Råfelt uti önskan att få Frih. Hamiltons reservation uppläst, får jag nu endast anhålla, att uti densamma i allo mig förena. Jag gör det så myckel hellre, som jag förmodar, att skälet till Utsk:ns afstyrkande af inköp utaf detta så allmänt berömda arbete endast är att finna deruti, att K.
Begäran hårom år, då den blott angår framtiden, så mycket billigare, som den, på giltig grund af Riksens Stånders omnämnda Beslut, kunnat sträcka sig till ersättning förden ända sedan i8i5 uteblifna löneförhöjning. Jag anser det vara Riksens Ständer värdigt, att sjelfve åstadkomma rättelse uti ett sådant fall, och att det år just till Riksens Ständer man bör vånda sig lör att erhålla ett beslut, hvarigenom ett sådant misstag kan råttas. Vid i8i5 års Riksdag beslöto Riksens Ständer, på mitt förslag, att samma principer skulle följas vid löne-lörhöjningen för Militairen, som för CivilStaterne, Utom detta vågar jag anmärka, att StatsUiskotfet icke hade bordt tillstyrka öfverlåmnandet af regleringen åt verkställande makten, utan hade bordt till Riksens Ständer föreslå en utväg, hvarigenom representationen hade sjelf kunnat reglera en så vigtig sak, Friherre Stjerncrona: Hvad en vård Leda; mot, Herr von Hartmansdorff, nåmnt, angående StatsUtskottets förmenta principe, att icke göra afseende på enskildte IVfotjouairers framställningar, lemnar jag uti sitt värde. Jag tror mig böra nämna, att jag hyst för mycket misstroende till mina egna åsigter, för att icke först underställa dem höga vederbörande, innan jag bär gjordt denna anmälan, Vidare får jag fästa upp - Den 7 Julli e, m, Inårksamheten derpå, att hår icke år fråga om att göra en partiel löne-förhöjning för dessa i5 Officerare, utan blott att de äfvensom deras likar vid Skånska HusarRegementet måtte i följe af i8i5 års Beslut komma uti åtnjutande af samma förhöjning, som andra redan mångå år hafva åtnjutit. Jag kan icke fatta, hvarföre en så obehaglig skillnad skulle göras emellan dessa 2000 man, eller omkring hälften af hela Svenska Cavalleriet och den andra hälften. Jag har ej brådskat med denna framställning.
Vakter voro uppställda vid öppningen till hvarje tvärgata och öfverhufvud god ordning iakttagen i allt. Fjesk och springande tåltes ej och då vi några gånger började för mycket skynda, för att hinna hufvudpunkten af tåget, var genast någon officer tillhands som hyssjade åt oss och hejdade vår fart. Det hela var vackert och värdigt, utan prål och fjesk, men dock högtidligt. Sultanen sjelf är en ung man med särdeles milda drag, utan något markeradt Turkiskt eller österländskt i sitt ansigte, med något blek och sjuklig färg. Hans klädedrägt var utomordentligt enkel: en blå slängkappa med någorlunda rikt guldbroderad ståndkrage och en vanlig röd Turkeller Grekmössa, lik den simplaste soldats. De kläder han bar under kappan kunde jag ej se, men jag tyckte det rar Europeisk drägt med vanliga långa byxor. Så är äfven militärens uniform högst enkel, surtouter för officerarne, jackor för soldaterna och röda mössor för alla embetsmän, tror jag, gemensamt samt utan någon turban. Men tydligt synes att Turkarne ännu ej hunnit vänja sig vid sina nya kläder; man kan ej just se något ömkligare än en Turkisk soldat i snäft åtsittande byxor och sin lilla tröja, som slår tusende bucklor på ryggen, utan skägg och utan turban, oftast med hasiga skor och slarfviga strumpor. Äfvenså tyckas ej heller officerarne ännu vara vana vid sin uniform, de se flata och tvungna ut, som en hund den man huggit svansen af. Med största hygglighet bemötte man oss och vi sluppo igenom till och med der Turkarne ej kommo fram. Det hela behagade mig och oss båda särdeles. Sedermera besågo vi det nya, under byggnad varande Ryska palatset, som obestridligt blir den praktfullaste byggnad i hela Konstantinopel, och är byggdt på en plats som öfverskådar allt. En utomordentligt rolig och glad ung Grek förde oss här omkring, hvars harmlösa och barnsliga glädje jag aldrig sett maken till. Voro åter uppe i staden och träffade hos Pisani trenne andra Finska kaptener, som ankommit från Odessa. Desse voro:
Det är om ändring härutinnan jag ödmjukast anhåller, så att all brän vins in försel från Norrige framdeles må blifva förbjuden, synnerligast som Svenskarna emottaga Norrskt brännvin, hvaraf landet öfversvämmats under de missväxtår, då brännvinsbränningen icke varit uti Sverige tillåten eller, rättare sagdt, då brännvin hos oss varit uti ett högt pris, hvaremot Norrmännen aldrig emottaga Svenskt brännvin, oaktadt 4 §• sådant medgifver, hvilken sanning jag skall med bevis styrka. Flera possessionater uti Elfsborgs Län, bland hvilkas antal äfven jag mig befann, anhöllo år i832 i tind. hos K. M. om ändrings vinnande härutinnan, men (ingo afslag, på grund af närvarande conventioner med Norrige. Efter min 2 H. 18 i38 Den a4 F c b r u a r i i. tanka är dock upphäfvandet af denna författning högst nödvändigt, synnerligast då allmänna opinionen nu synes stämd för brännvinets fördyrande och fyllerilastens hämmande; och jag frågar då, om icke denna convention bör upphäfvas eller ändras, så att den står uti ett conseqvent förhållande till de förbättringar, vi gå att utarbeta, helst all brännvinsbränning måste upphöra på vestra gränsen, och med den äfven bevillningen, hvarefter Norrmännen ensamme komma att förse alla våra gränsprovinser med denna vara, i likhet med hvad som skedde 1827 och 1831 till ganska känbar förlust för alla dem, som idka brännvinsbränning i vestra delen af Riket. En dylik handelsrörelse kan af Norrmännen med mycken lätthet drifvas, enär de äga rättighet att bränna med tusen k:rs pannor och våra Svenska bönder under förenämnde år visade mycken ifver vid Norrskt brännvins införande, ända derhän, att samma bonde från Norrska brännerierna och upplagen flera gånger dagligen afhemtade i5 k:r, till dess han hunnit hopsamla tillräckligt qvantum för en större foras afsändande inåt landet; och hvad jag kan försäkra och med bevis styrka, är, att rörelsen drefs ganska lifligt och oafbrutet hela somrarna.