Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelse angående upphörandet av stadgandet om böter för extra överoch undervikter, på de på Rikets Järnoch Metallvågar inkommande Brukseffekter. Stockholm den 9 februari 1824 Järnkontoret har anmält, att då tullarna och förpassningsskyldigheten på varor förändras, det inte längre kan vara aktuellt att bestraffa för överoch undervikter, som upptäcks vid vågarna Kongl Kollegium och Tulldirektionen har i brev av den 20 januari funnit för gott att förklara att några böter inte mer skall äga rum. Stockholm den 9 februari 1824 E SANDELS, C M af ROBSON, JACOB KUSEL Kungörelse Stockholm den 16 februari Direktionen över kronprinsessan Josephinas pensions inrättning vid Kongl Andra Liv Gardet till förmån för behövande underofficerare och manskap, som på grund av ålder, sjukdom eller blessyrer blivit avskedade från Regementet samt deras änkor och oförsörjda barn, som vill komma ifråga skall insända ansökningar till Direktionen inom juni månad. Ansökningarna skall innehålla avskedsbrev från Regementet, prästbetyg och sökandes ålder, frejd, levnadsomständigheter och näringsvillkor. De som blir antagna erhåller pensionsbrev och halva årets pensionsbelopp. Stockholm den 16 februari .C F LORICHS Kungörelse angående Husbehovs mjölkvarnars befrielse från skattläggning: Stockholm den 17 februari 1824 Vi bifaller Ständernas förslag att den särskild ränta och skattläggning på husbehovs mjölkvarnar, som funnits sedan 4 april 1798, skall upphöra. Stockholm den 17 februari 1824 CARL JOHAN Förordning angående ett tillägg till 1 § i 25 kapitlet Byggninga Balken. Stockholm den 19 februari 1824 Den förändrade lydelsen: " Landsväg skall läggas i länet där den tarvas. Befallningshavande låter vid tinget rannsaka var den jämnast och genast kan göras. Ingen får vägra släppa till mark, men förlorar byn åker eller äng, skall de ha full ersättning av Kronan. Samma lag gäller för väg till hamn, lastplats, varunederlagsplats samt mellan segelleder, båtleder och flottleder även på alla ställen, där vägar anses vara till nytta för varutransporter Stockholm den 19 februari 1824 CARL JOHAN
Alla rörelser, gången, höfternas mjuka rundning, de väl formade fötterna i sina eleganta sidenskor. Då förstod jag till fullo, att o m skönheten o c h gracen i en kvinnogestalt skall kunna framträda i hela sin glans, måste fötterna finnas i n o m synhåll. Tro mig, fru grefvinna, när kvinnorna en gång förstå det, skola de långa kjolarne för alltid försvinna. Skönhetens kraf skola ' 1899. LILLEBROR. L ILLEBROR är så liten och späd, liten och späd bland de gamla. Står likt en stickling bland väldiga träd. där alla fåglar sig samla under den fria himmelen blå. Träden susa o c h sjunga: vuxen och hög skall snart du stå, grönskande grenar att gunga. Då äro vi väl vordna till mull, när din sommar är mogen. Rödaste, käraste hjärtegull, ett skall du lofva i skogen: ^ - K K: 1 &lt;• äfvensom svart, hvltt och kulSrt Henneberg-Siden från 6 5 Sre till kr. 16: 45 pr meter — slät, randig, rutig, fasonerad, damast m. m. (cirka 240 olika kvalitéer och 2,000 olika färger, mönster m. m.). Siden-Damast fr. 9 0 öre — 16,45 Siden-Bastklädn. pr robe » kr. 1 2, 3 0 — 5 8, 8 0 Siden-Foulard, tryckt, &gt; 8 5 öre — 3, 8 5 B a l - S i d e n m i n a Duchesse, Prlncesse, Moscovlte, Marcelllnes, sidentäcken och fansiden m. m. portooch tullfritt till hemmet. Profver och [kata log omgående. — Dubbelt porto till Schweitz. 1 Rikt illustr. priskurant gratis på jegäran. Slden-Armfires, Monopols, Crlstalltques, Molre antlque. 65 ö r e till k r. &amp; K. HofleverantSr.) SKANDINAVISKA ZURIOH. GUMMIAKTIEBOLAGETS Galoscher. KiElX Upsala.
Derefter wille jag foresta, alt Strömsholm sedan ägorne bliswit afmätte, utarrenderas pä de wilker att ä Stuteri inrättningen förbehälias. i:o Nödige Bonings och Stallrum med foders rum m. m. hwilka för kronans räkning underhällas. 2:0 Nödige Beteshagar och ängöbeke. z:o Nödigt guantum af Hö, Halm och Hofra hwilkct alt uti Herr Archiater» von 8«:1iu!rsr>beim8 och Herr Grefwe Nlärnsrs yttrande är närmare Utfördt. Hwad derutöfwer kan erhällas, bestämmes uti Spannemälö arrende genom öpen auction. Sä nianda hingstar, steen och yngsten som en fast - Deu 2i December. 1529 faststäld utsordrinas stat mcdgifwer, borde, under uvsigt af en Stallmästare eller Beridare med nödig Stall Dcrjeiung, för Kronans rakning undcrhälias. De hästar som ej för der Kongl. Stallet ärligen erfordras, försäljas för Kronans räkning och ersätta derigenom kostnaderns för aflöning och öfrige utgifter. En sadan inrättning bidrager äfwen till Landet» nytta, medelst hästafwelns förbättrande, dä örtens innewänare tillätas, ark emot afgift ditsända stna Skon, hwarigenom besparas de summor som för hästuphandlingar ulga till Dannemark och Norrige. Ett lika förhållande, som det jag nu i korrthet omnämnt för Strömsholms Kungsgård, borde i min tanka äfwen iakttagas i anseende till Flyinge och Dahlby; Men derwid bliswcr nödigt att igenom Landtmälare. förrättning ägorne bliswa kände, hwareftcr ar» render och öfrige omständigheter i »vederbörlig ordning kunna bestämmas.
Helvete och förderf är för Herranom; huru mycket mer menniskornas hjerta? En bespottare älskar icke den honom straffar, och går icke till den visa. Ett gladt hjerta gör ett blidt ansigte; men när hjertat bekymradt är, så faller ock modet. Ett klokt hjerta handlar visliga; men de öfverdådige dårar regera dårliga. En bedröfvad menniska hafver aldrig en god dag; men ett godt mod är ett dageligit gästabåd. Bättre är något lite med Herrans fruktan, än en stor skatt med oro. Bättre är en rätt kål med kärlek, än en gödd oxe med hat. En sticken man kommer träto åstad; men en tålig man stillar kif. Dens latas väg är full med törne; men de frommas väg är väl slät. En vis son fröjdar fadren, och en galen menniska skämmer sina moder. Enom dåra är galenskapen en glädje; men en förståndig man blifver på rätta vägenom. De anslag varda till intet, der icke råd är med; men der månge rådgifvare äro, blifva de beståndande. Det är enom glädje, att man honom skäliga svarar, och ett ord i sinom tid är ganska täckeligit. Lifsens väg leder den visa uppåt, på det han skall undvika helvetet, som nedatill är. Herren skall nederslå de högfärdigas hus, och stadfästa enkones gränso. De argas anslog äro Herranom en styggelse; men ett skäligit tal är täckt. Men girige förstörer sitt eget hus; men den som mutor hatar, han skall lefva. Dens rättfärdigas hjerta betänker, hvad svaras skall; men de ogudaktigas mun utöser ondt. Herren är långt ifrå de ogudaktiga; men de rättfärdigas bön hörer han. Ett blidt ansigte gläder hjertat; ett godt ryckte gör benen fet. Det öra, som hörer lifsens straff, det skall bo ibland de visa. Den som icke låter sig aga, han gör sig sjelf till intet; men den som straff hörer han varder klok. Herrans fruktan är en tuktan till vishet, och förr än man till äro kommer, måste man lida.
Enär det ligger utanför planen och omfånget för vår berättelse att ingå i en fortsatt skildring af detta samqväm, under hvars yta lurade, såsom vi sett, icke blott farliga politiska intriger, utan en dämon, som i gestalten af en ryslig andlig pestsmitta länge vandrat genom de sydliga länderna och nu i spridda symptomer yppade sig i Norden; förbigå vi aftonens öfriga små tilldragelser äfvensom den bastanta supéen, vid hvilken åtskilliga skålar, bland andra för riksförmyndarne (föreslagen af riksrådet Bengt) tömdes, samt låta gästerna från Stockholm och aflägsnare orter gå till hvila i Sjöviks gästrum och de närmare grannarne åka hem efter raska slädtrafvare, förbehållande oss att i det nu följande kapitlet meddela ett äfventyr, som på hemfärden träffade tvenne af grannarne från Signildsborg. Yrvädret. Lagman Johan hade straxt efter supéen brutit laget och med sin fru återvändt hem. Maria och Adolf åtnjöto deremot ungdomens privilegier och qvarstannade, tilldess dansmusikens sista toner förklingat. Det var lidet långt förbi midnatten, då fröken Skytte, väl inbonad i en pelskappa, tog plats i sin släda, och Adolf, hennes körsven, med en pisksmäll, som genljöd i Sjöviks porthvalf, satte hästen i gång. Natten var vacker. De snöhöljda åsarne tecknade sig i brutna linier mot den svartblå himlen, på hvilken stjernorna glimmade i sin fulla vinterprakt: i sydvest skred Orion majestätiskt mot horisonten, i söder skimrade getstjernan och Sirius, i öster Regulus och de bleka tvillingstjernorna, vänskapens himmelska symbol. Lät man blicken sjunka mot himlaranden, möttes den af röda ljuspunkter, glest spridda bland nattens skuggor ... det var skenet från menniskors boningar. Dessa skuggor blandades med stjernornas och snöns bleka ljus till en fantastisk skymning, en sådan, som fordom i de nordiska skaldernas inbillningskraft alstrade de storartade och dimmiga bilderna af heroer och mystiska naturgudomligheter.
1 Kap. Giftermåls-Balken, är giftoman när skyldeman ej finnes; då i lag är uttryckligen ålagdt domaren att tillse, att omyndige utan undantag varda med förmyndare lorsedde, och då, jemlikt 4 §. af Kongl. Förordningen den 15 Maj 1805, den, hvilken upptager fattigt och faderlöst barn till uppfostran, må för detsamma utöfva giftomannarätt, synes någon lagstiftningsåtgärd ej eller vara erforderlig för det fall, motionären uppställt med anledning af förhållanden, som skola inträffat med oäkta barn och barnhusbarn. På grund häraf får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till Herr Prosten Cnatlingii ifråguvarand» motion. Stockholm den 9 Februari 1854. STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 1854. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 11. 1 N:o 11. Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Febr. 1854, kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af väckta motionet' angående bestämmelse af viss tid emellan lysning och vigsel. Lag-Utskottets utlåtande har infordrats öfver dessa motioner, som blifvit väckta den ena, inom Högv. Preste-ståndet, af hr Prosten Tranoeus, och den andra, inom Ilcderv. Bonde-ståndet, af ltiksdags-fullmägtigen Tobias Lind från Bohus län, hvilka föreslagit: den förre att 7 kap. Giftcrmåls-balken måtte ökas med en ny § af denna lydelse: »Äktenskap, till hvilket i laga ordning lyst är, utan jäf, bör inom ett år efter tredje lysningen med vigsel fullbordas. Underlåtes detta, utan laga skäl. som af domaren godkännes, bote den af fästehjonen, som uppskofvet vållat, 20 daler till skifte emellan kyrkan och de fattige. Vägra de ändock att sammanviga» inom förelagd tid, gånge som i Giftermåls-balkens 3 kap. 9 § och 13 kaj).
För deni åter, som insättas i cellfängelse, är det 542 Den 29 December e. m. möjligt alt komma till sjelfbesinning och att hos sig stadga bättre föresatser. För själasörjaren, som har tillträde till fängelset, är det möjligt att väcka den fallne till förbättring. Beklagligtvis är likväl förhållandet för närvar, sådant att, sedan förbättringen är åstadkommen, den straffade utsläppes snart sagdt vind för väg, så alt han svårligen kan underlåta att åter beträda brottets bana, emedan icke någon utväg är för honom beredd att i det fria samhället vidare på ärligt sätt försörja sig. Jag är med Hr von Hartmansdorff i allmänhet ense derom, att sådana straff böra användas, för hvilka illgerningsmännen mest rädas; men jag är deremot icke ense med honom derom, att spöoch risstralTen äro sådane straff. Erfarenheten visar nogsamt, att förbrytarne icke frukta för dessa straff, och det är alldeles tydligt alt de icke kunna det göra, då de endast åstadkomma några ögonblicks smärta, men lemna förbrytaren tillfälle alt genast åter komma ut ibland sina fordna kamrater för att begå nya brott. Ensamhetsfängelset deremot är icke några minuters pläga, och är säkert det straff som skall bäst verka till förhindrande just af (jufnadsbrott, emedan de för en längre tid utestänga förbrytaren från all gemenskap med sina fordna kamrater och när han slipper ut ur fängelset, så är han såsom en ny och främmande menniska. Han träffar icke dem, med hvilka han förut nmgåtts, men inträder uti helt andra förhållanden. Då är det likväl för honom, likasom i många fall för dem som aldrig begått brott, möjligt att löpa fara alt tvingas till att begå sådana i saknad af medel att på ärligt sätt sig försörja. Det var derföre jag i sista plenum väckte en motion, som jag vill hoppas och önska att R.
Ar det att förmoda att Nation skulle glömt de motiver, Som ifrån i8ot) års ConstitUtionsUtskott åtföljde väj a Grtmdlagar till Rikets Stätider, och om Folket icke glömt rnotiverne till de garantier, hvarpå hela dess frihet hvdlar; hvilken skall då dess tanka blifva oni den RådgifVarfes nit, skicklighet oclr drill, som inför Folkets Representanter visar sig i«*ke känna de grunder hvarå StatsFörfatlningen blifvit b}rgd; och månne inan ined en högre grad af moderation kan möta den värde talarens yttranden, än då man nyttjar dess egna ordalag och tror, att han blott ilåtsat glömma huru Lagstiftaren ansåg StatsRådet, och huru dess Ledamöter af honom benämndes sorn Ministrar. Att gifva en fullkomlig utveckling åt det ämne, skulle här kanhända vara illa passande, då Conslitutiortens helgd är anförtrodd åt den Fäderneslandsälskande anda* sorn i alla tider utgjort hufvudcaracterett äf det* ta Stånd. Men det torde dock tillåtas mig, att här anföra pågra tankar ifrån de Lagstiftare, åt hvilka vi äro skyldige erkänslan, ej allenast för att hafva lämnat oss ConstitutioPens bokstaf, utan för det de åt sig förvarat den odödliga äran, att till efterkommandes vägledning och tillrättavisande, hafva till grund för den döda bokstafven lagt en lefvande anda, sönt skulle visa sin kraft, då den påkallades; ehuru jag ar säker, att Lagstiftaren icke föreställde sig, att denna anda skulle utur Konungens Rådkammare vara utträngd, åtminstone så länge någon af elen nya StatsFörfattningens stifta - ii2 Den i Martil. re der ånna ägde ettrum. Lag stiftare yttrade sig, ibland annat: ”Den oafbrutna vanan, att höra råd, allvarligen och högtidligen gi/na, skall i en ung Monarks sinne dana, och i en mogen Konungs stadga aktning för sanning och rått.
Trippisko godsen; men i alla dessa fall har öfverlålelsen skett endast af Kronans behållna räntor; hvaremot kyrkorna bibehöllo jordeboksräntan, städselrätten och landtgillet. Under Carl Xfts reduetion, som skedde med sådan stränghet, att i5o af de s. k. Witfeldska godsen indrogos, ehuru de sedermera af gunst och nåd återskänktes, blefvo dock kyrkohernmanen i Halland oantastade. Vid den förändring, som 1725 ägde ruin med jordeboken, blef den s. k. geistliga coltitnnen borttagen och kyi kohemmanen uppförda i kronocolumnen, hvilket gaf preslerskapet anledning till farhågor, hvilka numera vid detta måls behandling under sednare riksdagar befunnits grundade. För alt undanrödja all fruktan för missbruk af den förändrade bokföringen, utfärdades 17*12 den 7 Juli uti resolution på presterskapets besvär K. M:s försäkran, att ecclesiaslike hemman icke skulle ombyta natur utan bibehållas efter privilegierna, oansedt de roed jordeboken vidtagna förändringar. Till yttermera visso har K. M. den 8 October i8a3 förnyat samma försäkran. Då likväl motsatta beslut blifvit af K. M. meddelade angrde delar af samma hemman, så förunlät sådant R Sits Just.ombudsman att dervid fästa uppmärksamhet. Det föranledde äfven motioner vid 1829 års riksdag. äfvensom en underdånig anhållan af R. St. att, vid hvarje fråga o m skatteköp af sådana hemman, det »natte vid domstol pröfvas och afgöras antingen Kronan eller kyrkan agde hemmanet. I aidedn. deraf meddelade K. M. 18 lo det förklarande, alt undersökning om äganderätt utan stämning och rättegång, men blott för det tredje man så äskade, icke kunde af K. Vid 18 J4 års riksdag förnyade R
Om det går en dof susning genom skogarna, att hela färden var ett bedrägeri, om man påstår öfver hela Värmland, att det aldrig fanns mer än fattiga femtio skeppund på pråmarna, och att skeppsbrottet var tillställdt med flit? En djärf bragd har då blifvit utförd, och ett äkta kavaljersstreck fulländadt. Af sådant skadas ej den gamla gårdens ära. Men det är så längesedan nu. Det är ju möjligt, att kavaljererna köpt järn från annat håll, eller att de funnit det i några förut okända förrådshus. Sanningen skall aldrig bli uppdagad i en sådan sak. Vågmästaren ville åtminstone aldrig höra talas om, att något bedrägeri varit möjligt, och han borde ju veta det. När kavaljererna kommo hem, fingo de höra nyheter. Grefve Dohnas giftermål skulle upphäfvas. Grefven hade sändt sin hofmästare ned till Italien för att skaffa bevis, att äktenskapet ej varit lagligt. Denne kom också tillbaka fram på sommaren med tillfredsställande uppgifter. Hvari dessa bestodo, ja, det vet jag ej säkert och visst. Man får fara fram varsamt med de gamla sägnerna, de äro som åldriga rosor: de tappa lätt bladen, då man kommer dem för nära in på lifvet. Folket säger, att vigseln i Italien ej blifvit gjord af rätt präst. Jag vet ej mer, jag heller, men sant är det ändock, att äktenskapet mellan grefve Dohna och Elisabet Dücker, vid domstolen i Bro förklarades aldrig hafva varit något äktenskap. Härom visste väl den unga kvinnan intet. Hon lefde bland bönder i aflägsna trakter, om hon lefde. FEMTE KAPITLET. Lilliecronas hem. Där fanns bland kavaljererna en, hvilken jag ofta nämnt som en stor musiker. Han var en högväxt, groflemmad man med stort hufvud och yfvigt, svart hår. Han var säkert ej stort mer än fyrtio år vid denna tid, men han hade ett fult, grofhugget ansikte och ett säfligt sätt. Detta gjorde, att många räknade honom för gammal. Han var en god man, men tungsint. En eftermiddag tog han fiolen under armen och gick bort från Ekeby. Han sade ej farväl till någon; dock var det ej hans mening att någonsin komma åter.
Tåget skulle gå genom stora porten förbi hemliga paviljongen, men som GranbyPetter, hvilken gick först, fått order af Konduktören att vid trädgårdsgrinden vika af in i bersån, och han, som i sin bonddumhet ej visste hvad berså betydde, men inbillade sig att det var ett förnämare och anständigare namn än han kände, på hemliga paviljongen, inträdde dit, och musikanterna följde honom, innan det observerades till rättelse, hvarefter marschen gick in i trägärdsbersån ända fram till stora planen, der templet var bygdt. Processionen delade sig der på ömse sidor om trappan, så att alla karlarne kommo att ställa sig på högra och qvinnorna på venstra sidan. Alla livré-betjenterna uppstego på trappan lika som härolder, och Grefskapet uppträdde i templet, der blomsterklädda karmstolar för grefven, dess fru mor och fröknarna, samt en taburett för Löjtnanten voro ställda. – Sedan de deri satt sig, ställde Konduktören i sin granna uniform och min k. son Petrus sig bakom Grefven, Guvernanten bakom Hennes Nåd och Kammarjungfrurna bakom fröknarnas stolar, hvarefter bondpigorna framträdde med den vackra ladugårdspigan i spetsen, hvilken presenterade Grefven en blomsterqvast, hvarvid hon på den af svåger väl kända hönsgummans melodi, afsjöng följande af min k. son Petrus författade verser: Högnådige Grefve! som dagen så skön, Guds ängel i vett – Emottag den gåfva af örterna grön’ Vi tärnor beredt – Vi alla ä’ snara, Då Grefven den rara Ibland oss täcks vara, Att bjuda hvad vi ha, Gifve gu’ han ville ta Ut sin herrerätt bra! Hela flocken, gummorna inberäknade, afsjöng sedan i full chorus de sex sista verserna så högtidligt, att kokerskan och många med henne fällde tårar, och hade det visst ändå varit mera högtidligt, om ej stutarna, som igenkände ladugårdspigans röst, med sitt oljud hindrat ordena att höras.
Vidare har Utsk. tillstyrkt uppförande på stat af vissa erforderliga summor, utan all afskilja de belopp, som drabba Sverige och Norrige gemensamt, från dem, som Sverige ensamt bör vidkännas. Rättelse härutinnan är således nödvändig, hvilken dock bör ske på det sätt, att de utgiftsposter, som Sverige ensam bör bekosta, afskiljas från dem, som tillkomma begge Rikena, utan att likväl Norriges anpart uti de sednare bestämmes], emedan sådant bör få vara beroende på särskild öfverenskommelse, grundad på de omständigheter Den 7 November c. m. och förhållanden, som dervid böra öfvervägas. Särskildt anhåller jag att de till convoj-expeditioner för Svenska handeln anslagna 45,uoo r:dr icke måtte sammanblandas med Norriges utgifter, emedan Norrige, som härtill verkligen ej lemnar medel och liar egna anslag, eljest i delta hänseende kunde hysa förstora anspråk på Sverige. Vidare har Utsk. uppfört pensionsstaten på Sveriges indragningsstat, ehuru pensionsstaten är gemensam för begge Rikena , enär den tillkommit under de 26 år Norrige varit med Sverige förenadt. Den bör således förenas med den fond, som tillhör begge nationerna; äfvenså anser jag utgiftsposten till brandförsäkrings-prsemien för Consuläthuset i Tanger böra vara gemensamt för begge Rikena, och ej uppföras på indragn.- slaten, ty husets assurance har skett i England, och måste årligen utgå, om ej, som jag förmodar, hvart sjunde år är ett friår. För resten har jag ingenting att anmärka mot betänkandet. Jag anhåller att det mätte blifva återremilleradt med de anmäi katr jag dervid gjort. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag förenar mig med Hr Nordensköld under anhållan om återremiss af detta betänk., och anhåller att tili de af den värde talaren anförda få tillägga några ytterligare skäl. Hr Nordensköld har ganska riktigt anfört, alt grunden för de förenade Rikenas åliggande uti förevar, hänseende nödvändigt påkallar en bestämd skilnad emellan de åligganden, som tillkomma de Skandinaviska Rikena, och dem, som endast böra drabba Sverige.
– Han wille swårligen raka sig – swårligen twätta sig – swårligen klippa sina naglar och, minst af allt, kamma sitt hår. – Sådan war Herr John Hall, då han från Götheborg anträdde sin artistiska och naturalhistoriska resa kring Bottniska wiken till Ryßland. Sedan, som sagdt är, han i sina rum och på sina samlingar hopat hwad han i de omrörda sidenplaggen hemfört från Skåne, nåddes hans bra snart af Nordens näktergal, – eller för att tala mera i hans egen stil, som ingalunda war poetisk, han paßerade wid midsommartiden gästgifwaregårdarne genom Westeroch Österbotten samt Finland, och inkörde på en wärdshusgård i S:t Pettersburg. De skägg han der såg, syntes ännu mer hafwa befäst kärleken för hans eget, och från samma tid kom, liksom på Guds Nazir Simson, ej sax eller knif wid deß hufwudhår eller hakas prydnad, förr än han i armodets dwala, (i bilderspråk taladt) bunden till hand och fot, mot sin wilja, blef duktigt klippt och rakad. – Detta gjorde dock ingen Delila, ty ett sådant namn finnes ej ibland Hallska maßans administratorer. – Hall war ej heller någon Simson, som med återwäxt styrka kunde sönderslita sina band, han war och förblef John Hall, endast liknande Simson i blindhet. – Dock detta hör ej till hans resa – att han återwände landwägen är en sanning, – skedde det för att undwika den korrta färden öfwer hafwet är onekligt att, som förr nämndt är, han, ehuru Neptuni-Ordens Broder, war föga böjd för sjömannalifwet – kanske rent af afswuren fiende till watten i gemen, hwilken förmodan synes få ett stöd deraf, att han ej ens deri wille twå ett enda finger. Wid 1800-talets början, då salige gamle Herrn aflidit och lemnat sin son en enorm förmögenhet, fortfor han att wara lika oböjlig emot all slags snygghet i former och bruk, som dittills emot sjöresor och twagning – Mahomedan war han således ingalunda.
Enär likväl dessa göromål, enligt Utskottets åsigt, fortfarande både böra och kunna, utan särskild vedergällning, besörjas af Sekreteraren, hvilken, i följd af stationens förändring till depöt, är ställd på indragning och uppbär den Sekreterare-befattningen åtföljande lön, 1,425 R:dr, hemställer Utskottet, att berörde framställning icke bifalles. b) Af den vid Departements-chefens betänkande fogade tabell inhemtas, alt II af de vid Carlskrona station anställde Kammarskrifvare, som hvardera i lön och ljuspenningar åtnjuta 342 R:dr 50 öro, kunde indragas, men all i stället en summa af 2,000 R:dr ansetts böra anvisas att utgå såsom skrifvarehjelp till 4 af stationens tjenstemän, med idel åt hvardera. Då Utskottet funnit att, om den nya staten på föreslaget sätt tillämpas, bemälde