Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beloppet af utelöpande sedlar utgjorde den 14:de dennes 32,776,560 R:dr 63 öre R:mt. Minskningen härledde sig hufvudsakligen deraf att behållningen i Göteborgs Lånekontors Postvexel-kassa indragits till Banken, hvarigenom sedelstocken nedgick på samma gång depositions-skulden, genom medlens insättning på postvexel-räkningen, med ett ungefär lika stort belopp ökades. §7. De åtgärder Fullmägtige, med stöd af föreskriften i 28 § af Reglementet, vidtagit till förminskning af Bankens vid anfordran betalbara förbindelser, omförmälas i Revisions-berättelsen af år 1864 § 18 och Fullmägtige inskränka alltså sin redogörelse härutinnan till den anmälan: att af de tillfälliga fondförstärkningar, som sednast hänvisats till Göteborgs Lånekontor med 600,000 R:dr och till Malmö Lånekontor med 550,000 R:dr, blifvit till Banken återbetalda från hvartdera Kontoret 150,000 R:dr; att Göteborgs Lånekontor erhållit anstånd tillsvidare med inbetalning af återstoden utaf detta Kontors förstärkning 450,000 R:dr och att från Malmö Lånekontor återbetalning af hela förstärkningsbeloppet synes vara att emotse. Angående Banko-Utskottets Memorial N:o 1. 17 Angående Bankens sedlar och dermed gemenskap egande föreskrifter. § 8- I tryckta Revisions-berättelserna af åren 1863 § 18, 1861 §§ 19 och 20 samt innevarande år § 20 är redan omförmäldt dels att för begagnande till Bankens sedlar ett nytt slags papper blifvit antaget, dels att för bottentrycket å samtliga sedelvalörer, med undantag af den å 1,000 R:dr, mera ändamålsenlig färg, än den förut begagnade, är vorden använd och dels att sådana ändringar i såväl text som bottentryck å sedlarne af En Riksdaler vidtagits, hvarigenom hittills inträffade förfalskningar af sedlar å denna valör till likhet med sedlar å 5 R:dr, i möjligaste måtto, blifvit förebyggda.
Dylta svafvelbruk i Orebro län utgående tjenstbarheter af Axbergs, Kihls och Hofsta socknar, ännu icke kunnat blifva slutligen afgjord, samt Kongl. Maj:t, som i Skrifvelse af den 27 Oktober 1859 meddelat Rikets Ständer en fullständig utredning af detta ärende, jemte underrättelse om hvad dittills blifvit derutinnan tillgjordt, nu, med afseende på de hinder, hvilka för frågans lösning mött, finner Sig föranlåten att till Rikets Ständer göra förnyad framställning i ämnet, vill Kongl. Maj:t till en början, med åberopande af berörda Skrifvelses innehåll, erinra: att Krigs-, Kammaroch Bergs-kollegierna uti ett till följd af nådig föreskx-ift den 5 April 1857 afgifvet gemensamt underdånigt utlåtande beräknat den ersättning, som borde tillkomma egaren af Dylta svafvelbruk, i händelse nämnda socknars tjenstbai-heter till svafvelbruket komme att upphöra och den i sammanhang dermed ifrågasatta reglering af brukets förhållanden verkställdes, till 59,058 Riksdaler 25 skillingar 7? rist Banko, och derjemte ansett bruksegax-en böra, med tillämpning af Kongl. Kungörelsen den 4 Februari 1811, få till skatte lösa de till svafvelbrukets drift anslagna två allmänningarne, benämnda Östra allmänningen och Hålahults allmänning, sedan desamma förut blifvit behörigen skattlagda; att Dylta bruks egare, Friherre Wilhelm Åkerhjelm förklarat sig icke vilja på den sålunda föreslagna regleringen ingå, såvida icke nämnda ersättningsanslag förhöjdes med 21,355 Riksdaler 16 skillingar 4| rist. Banko; samt att Kongl. Majit, med anledning häraf, uti ofvanberörda Skrifvelse af den 27 Oktober 1859 hemställt till Rikets Ständer, huruvida en summa, ungefärligen BiL till R. St.
Då så mycket redan blifvit gjordt för Saltpetter-näringens uppbjelpande, att den icke synes erfordra flere uppoffringar å det allmännas sida, och dessutom all inom Riket tillverkad Saltpetter uppköpes af Kronan, hvarigenom producenterne alltid kunna påräkna en säker afsättning, anser jag, att man här bör begagna tillfallet, att minska behofven med de 70,000 R:dr, Utskottet tillstyrkt att på Stat uppföras till Saltpetter-näringens upphjelpande, helst denna minskning synes så mycket nödvändigare, som Ridderskapet och Adeln beyiljat så rundeliga anslag på de föregående HufvudTitlarne. Jag föreslår derföre, att Saltpetter-näringen må lemnäs åt sig sjelf, såsom ägande tillräcklig stinka genom en säker afsättning, så länge Kronan till visst pris uppköper all Saltpetter, och jag anhål - i54 Den 14 Oclober f. m. ler om proposition till afslag å förevarande punkt, med förklaring, att intet anslag för Saltpeter-näringens upphjelpande anses behöfligt. Grefve Gyldenstolpe j Anton Gabriel: Jag är visserligen icke ibland dem, som anse det system för Saltpeternäringens bedrifvande, hvilket nu följes, vara det rättaste, eller förenadt med de minsta kostnaderne; jag har redan vid ett föregående tillfälle utvecklat mina åsigter i detta ämne. Men så länge systemet följes, blifver det nödvändigt, att anslag dertill beviljas. Herr Hjerta liar sjelf erkänt, att Kronan uppköper all i Riket tillverkad saltpeter till visst pris, och derföre måste StäLiderne äfven anslå tillräckliga medel dertill.
Utaf anslaget, 150,000 R:dr, för häradshäktenas ombyggande och förseende med ceiler '55,685: — 47,351: 67. » dito, 195,000 R:dr, för fånqelsebyqqnader i städerna, utom Stockholm, .114,927: 95. 98,261: 28. Beviljade under 1847 och 1848 års riksdag: Utaf anslaget, 4,000 R:dr, för reparationer och uppsättande af bokhyllor samt ytterligare inrednings kostnader i några rum af Riksarkivets hus 2,600: — 2,600: — » dito, 1,500 R:dr, till befrämjande af goda läseböckers författande och utgifvande för allmogen 750: — 750: Utaf anslaget, 126,937 R:dr 50 öre, för Wisby hamnbyggnads fullbordande 7,500: — 7,500: — » dito, 53,079 R:dr, för hamnbyggnaden vid Kalmar 1,500: — 1,500: — » dito, 12,000 R:dr, för en kanal genom Tjufholms sundet vid farleden till Luleå 2,000: — 2,000: — » 1851 — 1853 års anslag, 25,000 b:dr årligen, för mindre strömrensningsoch hamnbyggnads-arbeten 975: — 975: — Utaf det för samma år utan återbetalningsskyldighet anvisade statsbidrag, 30,000 R:dr, till sanka trakters och sjöars utdikning och aftappning 925: — 510: — » anslaget, 112,500 R:dr, för jernvåg s-anläggning en mellan staden Nora och Ervalla 15,000: — 15,000:
Pompeji, utfärd till 2: 447. Pontchartrin, grefve de 2: 217. Porslinstillverkning i Japan 2: 382. Port Clarence, vistelse vid 2: 227 ff. Porthan, H. G. 1: 45. Potatis, antiskorbutiskt medel 1: 11. ― odling i nordligaste Norge 1: 40. Promontorium Scythicum 2: 154, 158. ―― Tabin, se: Tabin. Proviantupplag i land under öfvervintringen 1: 454. Pyramiderna, besök vid 2: 443. Renat, svensk officer 2: 237 n. Riksdagen understöder expeditionen 1: 4. Ripvingar såsom handelsvara 1: 74. Romanzow, rysk rikskansler 2: 205. Rondes (sobel) hos Marco Polo 1: 138. »Rotgansen», saga om dess fortplantning 1: 235. Rotges, se: Alkekung. Råkar i isen, under öfvervintringen 1: 449. Räf, vanlig, i Tschuktsch-landet 2: 49. ― på Beringön 2: 270, 271. ― jfr Fjellräf. S:t Laurens bay (på Novaja Semlja) 1: 224, 240. ― Vegas ankomst till 2: 220. Satow, E. M. 2: 322. Saner, Martin 1: Schamaner bland tschuktscherna 2: 132. Schmidt, Helwig 1: 345 n. Selivaninskoj, skopt-koloni i Sibirien 1: 371. Sewernoe Sianie (fartyg) 1: 201. Sidoroffs grafitbrott 2: 236 n. Siebold, Ph. F. von 2: 325, 326 n. Siebold, H. von 2: 326. Simovier, ordets förklaring 1: 182 n. ― vid Jenisejs mynning 1: 184. Sinto-läran i Japan 2: 378.
Då ifrågavarande hamnbyggnad otvifvelaktigt komme att medföra stora fördelar icke. blott för Uddevalla stad och kringliggande ort, utan äfven för mera aflägset belägna trakter, hvilka derigenom beredas tillfälle att lättare, än hvad nu är fallet, afsätta sina produkter till utrikes orter samt förskaffa sig behöfliga importartiklar, så, och på skäl jag här ofvan anfört, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer behagade bevilja Uddevalla stad, för ifrågavarande hamnarbetens verkställande, Etthundra Aderton Tusen Sexhundra Fyratiosex (118,646) Riksdaler Riksmynt, deraf Adelar såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, och '/3:del såsom lån, på billigaste vilkor, som kunna bestämmas. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles ödmjukast, under anmälan, att alla ärendet rörande handlingar finnas hos Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader. Stockholm den 11 November 1865. O. E. Sandegren. Af Herr Vougt, Henric, om förändring i 12 § i Jagtstadgan rörande jagt å ejderfogel. Att täta förändringar inom den ekonomiska lagstiftningens område, i allmänhet icke äro önskvärda, helst någon längre tids erfarenhet oftast är af nöden för ett rätt bedömande af författningarnes större eller mindre ändamålsenlighet, lärer af ingen förnekas. Här, som allestädes, gäller dock den gamla satsen: ingen regel utan undantag, och om denna i sin allmännelighet måste erkännas vara rigtig, så torde densamma böra synnerligen respekteras i afseende å sådana förhållanden, der tillfälle saknas att anställa jemförelse mellan resultaterna af gamla och nya stadganden. Ett slikt undantagsförhållande företer sig obestridligen i fråga om vissa delar af Kongl. Maj:ts den 21 Oktober 1864 utfärdade nådiga Jagtstadga; och särdeles hvad beträffar 142 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Det förvillande i uppställningen säger Hr Lagmannen bestå deri, att Stats-Utskottet d) från RiksgäldsContoirets Inkomster, uteslutit Bankens till Staten gående räntevinst för år i83o; b) att antaga till grund för bevillningsbeloppets beräknande, 1828 års Gassa-Räkningj och deruti intaga 1:0 Smärre Afgifter, såsom Observationsoch Skatterättsmedel m. il. 2:0 Restantier från föregående år, och 10S S tats-Utskottets 3:o hvad som blifvit inbetaldt af det löpande årets bevillningj då hufvudsumman deraf först synes i påföljande års räkenskaper. Härvid erindras: a) att Bancovinsten för åren i83o—34, destomindre kunnat upptagas bland BiksgäldsContoirets inkomster, som den, enl. Statsoch Banco-TJtskottens Betänkande N:o 22 blifvit medtagen till extra anslag. U) Att RiksgäldsGontoirets CassaRäkning, för år 1828, icke är annorlunda beskaffad än för de öfriga åren, under hvilka nuvarande BevillningsFörordning varit gällande. Till bevis derpå bilägges (Litt. B.) en CassaRäkning för alla dessa åren. Hennes begagnande såsom beräkningsgrund, kan destomindre vara förvillande, som hon, för hvarje slags inkomster, utvisar hvad deraf verkeligen varit behållen inkomst j och som det just är på denna, men ej på debiterad utskyld, man bör grunda förslagsberäkningen öfver blifvande tillgångarj 1) Att de smärre till RiksgäldsConloiret inflytande Bevillningsmedlen desto mindre bordt från inkomstberäkningen uteslutas, som de penningar, hvilka under sådane titlar erhållas, icke äro mindre användbara till Rikets utgifter, än dem som inflyta af hemmansvärden, löner, eller hvad annat sorn helst. 2) Att restantier inflyta alla år, till ungefär lika belopp, och verka följagteligen lika på CassaRäkningen det ena året, som det andra. 3)
Detta enda lifsintresse hade förut varit mannen och så länge han lefde hade intet varit öfver åt deras barn. Nu var fadern och maken död och den plats som dervid blifvit ledig hade sonen naturligt nog kommit att intaga. Med den intensitet i alla känslor, som var det centrala i hennes natur, hade hon omfattat detta försummade och förfrusna barn; hon gick så helt upp i sin kärlek till honom, att allt annat i verlden var henne likgiltigt för så vidt som det icke på ett eller annat sätt stod i relation till honom. All den sunda naturliga egoism, som under hennes egen blomning förbrukats till näring åt hennes eget kraf att lefva och vara lycklig, hade nu samlat sig till en djup fond af ömhet, hvarmed hon sökte värna om sonens lif och lycka. Ty i detta lif bodde hennes eget väsen och i detta unga blood hennes själs odödlighet. Att hon stannat kvar i Stockholm kom sig af en fullständig likgiltighet för hvar hon befann sig, när hon ändå icke kunde få vistas der han var. Med sin skarpa instinkt kände hon, att det var något som hon måste försaka. Det skulle eljes hämna sig på deras förhållande och göra dess lifsluft kvaf och instängd. Han skulle känna det som ett tryckande band och slita sig lös. Men hon hade också ett annat skäl att icke lemna hufvudstaden. Hon visste alltför väl att det var farligt att vara borta. Der kunde hända så mycket och den frånvarande har ingen del i händelsernas gång. Det var som att släppa trådarne ur sin hand; att icke kunna bruka sin intelligens och sitt inflytande till sjelfförsvar i striden för tillvaron. Det var att försumma fatalietiden, att låta chancerna gå förlorade. William hade sin ställning i tidningen, en ställning som passade honom och gaf honom i hans utkomst. Medan han var borta kunde en annan tränga sig fram och taga hans plats. Sjelf hade han aldrig tänkt sig en sådan möjlighet; men förr moderns altruistiska sjelfbevarelseinstinkt hade faran förefunnits och derför hade hon legat kvar på sin post som en trogen hund, vaktande sin herres egendom. Trista dagar hade det varit, dessa sommardagar, utan annan glädje än arbetets.
hvilken sammanhåller och ger färg åt, det hela. Nu är ungdomstiden förliden och mannen står " fullbordig " och mogen för de ännu okända värf, som vänta honom. * * * Vid denna vändpunu af Platens lif, omkring år 1800, inträda tvänne för hans framtid djupt ingripande tilldragelser: hans giftermål med Hedvig Elisabeth Ekman, dotter af kommerserådet Ekman, köpman i Göteborg, samt hans småningom mognande beslut att förverkliga planen om förenandet af Östersjön och Kattegat medelst en kanal. Om hans äktenskap ger oss biografen den vackraste föreställning. Hans hustru - heter det - en qvinna med lika mycken mildhet som moralisk kraft, var hans lifs goda engel. Hans von Rosenstein plägade skämtande påstå, att om Platen ej fått en sådan hustru, hade han blifvit en sjöröfvare. Själf erkände han, att han hade henne att tacka för, att han blef hvad han blef. Aldrig hördes han mot henne fälla ett häftigt ord, men ofta kuf ' vade hon hans, emot andra lätt uppbrusande sinne. Käppen, som han, enligt tidens sed, hade till hands för att straffa felande underhafvande på sitt gods, Frugården i Vestergötland, gaf han i sin hustrus förvar, på det den icke skulle brukas i vredesmod. Under sju, åtta år lefde Platen och hans hustru med sina två söner och en dotter (den ännu lefvande, för sin verksamma människokärlek högt uppburna grefvinnan Louise Posse i Stockholm) på, Frugårdeii ett lyckligt och fridfullt hemlif, till hvilket han senare såg tillbaka såssom på en hvilopunkt i sitt stormiga lif. 68 Kom så tanken att upptaga Biskop Brasks och Gustaf Vasas gamla plan om Östersjöns och Nordsjöns förening medelst en kanal. Efter samråd med sin vän, Georg Adlersparre, är Plateii genast redo att gripa verket an, men hinner blott i en första skrift framlägga den storartade planen förr än han, efter statshvälfiiingen år 1809, blir, jämte andra tidens dugande män: dragen till arbetet på ett nytt och förbättradt statsskick.
Maj:t må föreslå Rikets Ständer anvisande af 33,333 r:dr 16 sk. årligen i tre år eller tillsammans 100,000: I afseende på vilkoren för statsbidrags beviljande till allmänna arbeten af här ofvanomförmälda serskilda slag, äfvensom i afseende på kontrollen å arbetenas utförande i enlighet med fastställde planer, hemställde Stats-rådet, lika med Styrelsen för allmänna Vägoch Vattenbyggnader, att Kongl. Maj:t må hos Rikets Ständer tillstyrka bibehållandet af enahanda föreskrifter som hittills. Till reseoch undersökningskostnader samt expenser för allmänna arbeten ansåg Stats-rådet sig böra i underdånighet tillstyrka Kongl. Maj:t att af Rikets Ständer begära 12,000 r:dr årligen eller tillsammans för tre år 36,000 r:dr. Med afseende å Styrelsens för allmänna Vägoch Vattenhygguader al - 36 Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. om Statsverk. 1850. ternativa förslag rörande anslag till aflöning för dess embetsoch tjensteman, anförde Departements-chefen i underdånighet: ”Under loppet af de sednaste nio åren, eller sedan Rikets Ständer anvisat serskilda statsbidrag till vägförbättringar, vattenaftappningar och andra allmänt gagneliga arbeten, hafva nyttan och behofvet af sådane företag blifvit allt mera insedde inom alla rikets provinser; hvaraf följden varit, att de dertill af Rikets Ständer anvisade summor icke allenast till fullo medtagits, utan äfven varit otillräcklige för beviljandet af understöd till flera nyttiga arbeten. I samma mån som hågen för dylika företag blifvit väckt, och deras antal tilltagit, har ock bristen på skicklige Ingeniörer, såväl för planers uppgörande till ifrågasatta arbeten, som för ledningen och utförandet deraf, blifvit mera kännbar.
Bet. N:o 5, 23 derna skall blifva annorlunda än det nu är, så vida hemmans-värdet på landet kommer att blifva i förhållande derefter, men skulle hemmans-värdet på landet förblifva lika lågt, som det-hittills varit, så måste jag yrka, att värdet å hus och åbyggnader i städerna nedsättes i likhet dermed. Utskottet föreslår, alt Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit måtte täckas, antingen genom en för sådant ändamål nedsatt kommitté, eller på sätt eljest kan linnas lämpligt, låta efter gemensamma grunder verkställa en fullständig undersökning och utredning om så väl den fasta egendomens verkliga värde, som om städernas och landets ömsesidiga skattebidrag, förmåner och onera, samt sedan i nåder låta förelägga Rikets Ständer resultaten af denna undersökning, med anledning hvaraf Rikets Ständer blifva i tillfälle att bestämma den bevillning, som skäligen kan anses böra för framtiden utgå. Då jag ej tror, att det blifver möjligt, att på annat sätt kunna erhålla en tillförlitlig uppgift å fastighetsvärdena i Riket, anser jag äfven vara nödigt, att Rikets Ständer till Kongl. Maj.t aflåta en underdånig skrifvelse i detta ämne, men som den undersökning och utredning, som, till följe deraf, kan komma att ske, fordrar mycken tid, kunna resultaten af en sådan undersökning dock icke föreläggas Rikets Ständer förr än de nästa gång sammanträda. Jag tager mig likväl friheten hemställa, om det kan vara billigt eller rättvist, att den nu gällande miriimitarifen för hemmans-värdet på landet emellertid tages till grund för beräkningen af bevillningen. Af hvad jag redan anfört, torde vara tillräckligt ådagalagdt, att rättvisan kräfver, att någon rättelse sker i detta afseende vid innevarande riksdag. Jag är, för min del, fulit öfvertygad, att om minimi-tarifen för hemmansvärdet på landet förhöjes med två gånger del belopp, den nu utvisar, den likväl icke, på långt när, kommer alt upptaga det verkliga värdet på jordegendom i riket.
Månskenet faller rätt i ansiktet på honom, och Caterina ser, att han är olik den Falco hon mindes. Den förfärliga vresigheten och stoltheten finnes ej nu i hans ansikte. Han kommer böjd och bruten. Han nästan inger henne medömkan. »Han hjälper mig,» säger han högt till Passafiore och Biagio. »Han har lofvat bistå mig.» Röfvarne vilja gå, men Falco är så glad, att han först af allt måste tala med dem om sin lycka. »Jag känner intet sorl i mitt hufvud, det är ingen sveda, ingen oro. Han hjälper mig.» Kamraterna taga honom vid handen för att föra bort honom. Falco går ett par steg, så stannar han åter. Han rätar upp sig och rör på samma gång kroppen, så att ormskuggan slingrar och buktar på vägen. »Alldeles bra skall jag bli, alldeles bra,» säger han. Karlarne rycka honom med sig, men det är för sent. Caterinas ögon ha fallit på ormskuggan. Hon kan ej styra sig mer, hon kastar sig upp öfver bordet, tar bössan och skjuter af skottet. Och hon fäller Falco. Hon hade nog ej ämnat göra det, men då hon såg honom, var det henne omöjligt att låta honom gå. Hon hade närt hämndtanken hos sig i tjugu år. Den tog makten öfver henne. »Caterina, Caterina,» skriker systerdottern. »Han bad mig ej om annat än att få gå fritt in i kyrkan,» svarar den gamla. Den gamle Biagio lägger Falcos lik tillrätta och säger med bister min: »Alldeles bra, skulle han bli, alldeles bra!» Seger. Långt bort i forntiden bodde på Sicilien den store filosofen Empedokles. Han var den skönaste och fullkomligaste människa, så härlig och vis, att man ansåg, att han var en människoblifven gud. Empedokles ägde ett landtställe på Etna, och en kväll gjorde han där en fest för sina vänner. Under festen talade han sådana ord, att de tillropade honom: »Du är en gud, Empedokles, du är en gud!» Under natten tänkte Empedokles: »Du har nu nått det högsta du kan hinna på jorden.
Krigens mer eller mindre lyckliga utgångs beror efter den nyare taktiken, tili en stor dal på förmågan att marchera, men i sanning behöfves det icke fullvuxna skuldror och bröst att med Räntseln, Kappotten, Bandoleret, 30 skarpa skott, Geväret och 3 dagars Proviant uppgående till en sammanräknad ganska betydlig tyngd uthärda 3, 4 å 5 mils marcher om dagen; denna förmåga äga Beväringsynglingarne > allmänhet icke3 och minst i de första Clas~ t)0® Den 25 Mar t ii. seme, hvilka likväl efter Författningen först måste gå i F-ält, lika som de i allmänhet sakna den härdighet sorn utgör Soldatens första egenskap, och förutan hvilken krigen skulle blifva lika folködande som misslyckade. Fårtroendet emellan Befäl och Trouppf, utgör den andra egenskapen, nödvändig för en Armées consistance; denna kan ej vinnas under en högst 3 årig bekantskap, inskränkt dels till öfningstidens få dagar dels till Kyrkparaderne, hvilkas nytta hvarje erfaren Officer torde anse för högst ringa; ett Compagnie, som äger 3 Officerare, hvaraf den ena harSemestre, ligger spridt i to å 15 Socknar, hvad tillsyn skall då äga rum vid Kyrkparaderne? hvad förtroende kan deraf uppstå emellan dem och Befälet? Exercis dervid vore ej verkställbar; vintern är dertill för kall och under jordbruksmånaderna behofver yngligen, som kanske gått en mil till Kyrkan, hvila; hvar skola dessutom Gevären förvaras? hvar tillräckligt Befäl erhållas? den Indelta Soldaten, som tjent i 3 år, anses ännu för Recrut, ehuru han står under en närmare tillsyn än Beväringen möjligen skulle kunna komma: blott derefter börjar han blifva Soldat, blir tillgifven sitt Befäl, vinner dess förtroende, och tjenande hela sin lifstid, följande sin Officer från ungdomen till grafven föga kan jemföras med den af Befälet till större del oberoende, och blott 5 år tjenande Beväringen.
Den med beslutet missnöjde må besvär deröfver i vanlig ordning anföra.” "3 mom. Beslut om de i denna § stadgade afgifter vare icke gällande för längre tid än ett år, utan bör alltid nytt beslut hvarje år fattas om uttaxering för årets behof. Undantag härifrån må likväl äga rum i de fall, då för något bestämdt ändamål en viss summa erfordras för företag, sorn icke under året kan fulländas; i hvilket fall summan må fördelas på flera år, dock aldrig öfver tio.” Med dessa tillägg anser jag att Hr von Hartmansdorffs förslag bör antagas. Skälen, som tala för att afgifters bestämmande må inskränkas till hvarje år, har Hr Gripenstedt anfört, och jag instämmer med honom. Det vore underligt att för 5 a 6 år vilja bestämma afgifter, som kunde till sin grund blifva kullkastade, hvarför jag anser rättast vara att endast bestämma dem för ett år i sender. Hr Lagerhjelm, Pehr: För den händelse att afgifter för socknars eller församlingars communala behof skola utgå efter bestämda grunder, t. ex. efter i art. bevilln.förordn. utber jag mig att få fästa uppmärksamheten dervid, att det gifves orter, hvarest bruk t. ex. äro särskildt frikallade från deltagande i församlingens fattigförsörjning, derföre att dessa bruk försörja sina fattiga sjelfva, och deraf har blifvit en följd, att i dessa orter fattigförsörjningen utgår efter särskild taxering, hvaruti bruken äro alldeles uteslutna. En sådan särskild taxeringslängd är uppgjord på grund af taxeringsvärdet efter 2 art., men med betydliga förändringar. Naturligtvis bar man gjort afseende derpå, att t. ex. recognitionsskogar, hvarest icke finnes en enda åbo, icke böra taxeras i mån efter bev i lin. värdet, ty såsom ifrån dem ingen fattig kan uppkomma, så bör icke heller en lika dryg afgift påläggas, som om förhållandet vore motsatt. Detta blifver likväl följden, om Hr von Hartmansdorffs förslag antages utan inskränkning eller undantag, hvarföre jag tror, alt orden, som i 5 §:n förekomma, ”då annan grund för bidraget icke är särskildt stadgad”, böra bibehållas.