Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvärsoch Ekon.- Ulsk. nedanoämnda den 7 dennes f. m. på bordet lagda motioner, nemi : Frih. Nauckhoflfs, Joh. Otto, om inrättande af en för latlnings-commission. ; Gr. Anckarsvärds, Carl Henr., om meddelande till R. St. af förslag till förnyad inslniction för Landsh.-embeten, kronofogdar, häradsskrifvare och länsmän. Föredrogs ånyo Gr. Anckarsvärds, Carl Ilenr., den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion 0111 upphäfvande af K. påbudet den 10 Dcc. 1812 emot gemenskap med f. d. K. Familjen. Hr von H a r t m an sd o r ff, Aug. uppläste följande: I den motion, som nu förehafves, on.förmäler Gr. Anckarsvärd, med anledn. af 12 §:n i riksd.beslutet den 1 2 Nov. 1810, ”de grundade förebråelser, Svenska folket, vid mera ”än ett tillfälle, kunnat göra sina s. k. Ständer, att hafva ”uppoffrat folkets dyrbaraste frioch rättigheter.” Han har förgäfves i riksd.besluten sökt något tillägg till Missg b:n. Ilan ”förvånas, att R. St. så opåtaldt kunnat förbise vig”ten af lagstiftarekallets betydelse.” Han frågar, "hvartill ”domaremaktens lagstadgade oberoende af verkställande makten båtar, då dess villighet att tillhandagå denna visar sig ”så stor, att den icke rubbas eller ens besväras af någon ”den minsta tvekan vid tillämpningen af en öfver liöfvan "sträng och otillbörlig lag, hvars upphof, natur och "egenskap minst för de lagkloke bort vara någon hemlighet.” lian linner, att ”en lag, som vore i saknad af R.
Kap. Handels-Balken; så kan Utskottet, på sätt yrkadt blifvit, icke tillstyrka, att ett dylikt öfverlemnande må göras till vilkor för köpets giltighet; likasom det skulle innebära en inskränkning i den frihet, hvar och en bör ega att efter behag förfara med sin egendom, om dess afhemtning gjordes till vilkor för eganderättens fortfarande. Genom föreskrifter i denna syftning lärer afsedda ändamålet följaktligen icke kunna vinnas; utan måste lagstiftaren, med ett tillbörligt afseende å eganderättens helgd, söka alt bereda ett behöfligt skydd åt borgenärers rättmätiga anspråk; och för uppnående af detta dubbla mål synas de vid 1840 års Riksdag hyllade grundsatser i viss mån förtjena uppmärksamhet. Man utgick nemligen då från den grund, att lös egendom förmodas tillhöra den, i hvilkens vård den finnes, intill dess bevisning om ett motsatt förhållande blifvit förebragt; och med erkännande af riktigheten af denna med lag öfverensstämmande grund, tror Utskottet deraf böra följa: att, då vid utmätningslillfälle fråga uppstår derom, att gods, som i gäldenärs bo finnes , bör från utmätningen undantagas, på den grund, att det påstås höra annan till, men dennes rätt dertill icke finnes vara ostridig, godset då må utmätas samt ställas i säkert förvar i afbidan på frågans afgörande vid domstol; samt att, enär skyldigheten att förebringa bevisning, ej kan åligga någon annan än den, som vill undantaga gods, som i gäldenärs bo finnes, och skyldigheten att bevisa förutsätter skyldigheten att kära, det följaktligen tillhör den förra alt tvisten instämma, så vida han vill hafva sin rätt bevarad.
Tabergs bergslag mätte nedsättas till 5 lispund för hvarje blåsningsdygn, kalldygnen oberäknade, eller ock att tills vidare och intilldess en allmän reglering af tionde-afgiften för hyttorna kunde komma att ega rum, denna afgift för meranämnde bergsmanshyttor måtte, i öfverensstämmelse med stadgandet i Kongl. Förordningen af den 21 Juni 1831, utsättas till en trettiondedel af medel ti 11 verkningen vid alla dessa hyttor under sistförflulna tio år; 3:o af Riksdagsfullmägtigen Anders Johansson från Wermlands Län: som anfört att, då det aftynande tillstånd, hvaruti lackjernsliiiverkningen inom Riket för närvarande sig befunne, icke med skäl kunde tillskrifvas Bergsmännens eget förvållande, helst dessa med rastlös omtanka och känbara uppoffringar under de sednare åren sökt och tili en del jemväl lyckats att genom biåsverkens förbättrande och anskaffande af varm-apparater m. m. bereda handteringens utveckling och lullkomnande, det syntes billigt, att Staten, medelst lindring i den af nämnde handtering utgående och under väsendtligen olika förhållanden tillkomne dryga beskattning, bidroge till bergsmännens räddning från en eljest hotande undergång; aLt, oberäknad! den af bergslagen utgående tionde-tackjerns-skatt, hvilken grundade sig på frivilligt åtagande samt genom Kongl. Förordningarne af den 10 Maj 1686 och 13 Aug. 1721 bestämls att utgå med vissa lispund per bläs - 6 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 33. Litt.
I sådant hänseende erinrades, bland annat, att skogen vårdades i samma mån, som egaren vunne insigt om värdet deraf, men alt detta värde genom förböjda export-tullar nedtrycktes, hvarigenom dessutom skogsegaren, som påräknat en viss årlig afkastning, nödgades att hugga och föryttra så mycket mera skog till fyllande af sitt behof. Olika mark gåfve mer och mindre växtlig skog, och mångenstädes uppnådde skogen aldrig större än sparrens vidd. På annan mark visade sig åter större ekonomisk vinst af sparrhuggning 2 gånger, än af fullmoget sågtimmers afverkning en gång under samma tid. Efter den antagna rationela skogshushållningsprincipen vore trakthuggning företrädesvis riktig, men denna method äfvensom den Bcvillnings-Uiskallets Betänkande M 23. 61 jern väl i vissa fall nödvändiga utgallringen motverkades, om afsältningen af sparrskogen blefve försvårad. Försöket att genom lagstiftningen ingripa i den enskilda hushållningen hade i alla tider misslyckats. Hvad som vore misshushållning på ett ställe, vore klok hushållning på ett annat, och lagstiftningen kunde icke, utan orättvisa ingripa i dylika frågor. Den så mycket öfverklagade exporten af sparrar medtogo dessutom en ojemförligt ringa del af den skog. till hvars förödelse, utan verklig nytta för landet, vissa af våra ekonomiska lagar föranledde. I följd af stängsel-skyldigheten, måste årligen nedhuggas unga träd, till ett, på grund af officiela uppgifter. beräknadt antal af icke mindre än 100 millioner. Skiftesstadgans föreskrift om afverkning inom 10 år af all skog, som vid laga skifte icke kan utbytas, skulle, om flen föreslagna restriktionen mot utförsel af sparrar godkändes, nödga skogsegaren att till ved sönderhugga eller alldeles låta bortruttna den afverkade skogen. Statens mellankomst till skogens skyddande hade långt vidsträcktare och lämpligare fält för sin verksamhet både genom afskaffande af lagar, som nödga till skogsafverkning, och genom befrämjande af åtgärder till skogens vård och återväxt; och den nu ifrågasatta orättvisa inskränkningen vore den sista utväg, som borde anlitas.
De hafwa blifwit uppförda sedan jag sist såg hemmet. Der nu de hotande kanonerna sträcka sina mörka mynningar öfwer bastioner och wallar, war fordom en liten trädgård, bekant och besökt för den märkwärdiga utsigt man derifrån njöt öfwer nästan hela Stockholm. Stället hette då Mosebacke. Hela raden med hus och magasiner utefter stranden kallades fordom Stadsgården; men se nu huru förfallna alla byggnaderna se ut. Du ser der twenne torn: det är Tyska kyrkan och Storkyrkan. Den förra lär nu wara en af de förnämsta i Stockholm, och den sednare har blifwit förwandlad till Rysk. Fordom wisade sig wid den punkt, der wi nu ligga, emellan dessa twenne kyrktorn det tredje och förnämsta, dyrbart för hwarje Swenskt hjerta för de heliga minnen, öfwer hwilka det höjde sin fina, af ett gyllne kors beprydda, spets till skyarna. Jag såg då det först af himmelens åska tändes och nedbrann; men det uppfördes i stället af jern. Då det, kort efter Ryssarnas intåg, störtade wid en eldswåda på Riddarholmen, der det war beläget, lär det icke åter fått uppbyggas, har jag hört.” ”Hwilket skönt hus derborta, min far!” utropade Hindiah. ”Det är Stockholms slott, fordom bebodt af Sweriges konungar; numera Ryska general-guvernörens residens. Du saknar förmodligen torn och dômer på den wäldiga byggnaden, efter du endast kallar den ett hus?” Hindiah betraktade med eftertänksam uppmärksamhet det smakfulla slottet, och swarade efter några ögonblicks tystnad: ”Det är ett hus, min fader, men ett ädelt och kungligt. Det är både skönt och betydelsefullt, att det kan umbära både torn och befästningar. Det är just mönstret för konungars boningar; det är den wackraste boningen af alla, som äro ämnade att bebos af fredliga menniskor.” ”Det war ämnadt att wara den förste medborgarens hus; det har dock nu måst inhysa folkets förtryckare och fiende. Men du får nog se det närmare framdeles.
Författarne sökte derför också att i sina böcker inlägga något, som oftast kunde formuleras med ungefär dessa ord: Jag är sannerligen den störste martyr, som någonsin dansat en française! – Att öppna permarne till en vesterländsk dram, roman eller novell var som att öppna dörrarne till en sjuksal: man såg idel lidande ansigten. De store andarne skakade med sina lidanden Vesterlandet som ett jordskalf. De tusen små eftersägarne försökte likna dem och voro äfven sins emellan hvarandra så lika som två regimenten tennsoldater, hvilka stöpts i samma form, men hvilka man målat röda eller grå för att de skulle kunna kriga utan att förvexlas. Det låg så mycket sant, stort och berättigadt i allt detta, men också så mycken gammal unken klosterluft, att mer än en modern bok för stilenlighetens skull bort författas på munklatin. Det var icke möjligt att ej Vesterlandet skjutit öfver målet och att ej en vederkvickande flägt skulle brusa fram förr eller senare. Dunklare eller klarare gingo Nellys tankar i den rigtning som nu antydts. Personer med sämre hufvud och mindre beläsenhet än hon, skulle i Orienten lätt ha kommit till liknande jemförelser och reflexioner. Att jemra och klaga syntes henne liktydigt med svaghet. Det var en tvådubbel svaghet: först ett eftergifvande för egen smärta, sedan ett eftergifvande för tidens smak. Äfven Nelly hyste dock en viss motvillig respekt för lidandet och sorgen. Hade hon förmått granska sig sjelf, skulle hon insett, att just detta ådagalade, hur omöjligt det är att alldeles frigöra sig från de egendomligheter, som skarpast karaktärisera ens egen race. För henne var dock lidandet och sorgen något som hon blygdes att skylta med, något kyskt, något som hon icke ville oskära genom att visa det för hvem hon mötte. Hon kunde icke ringakta martyrer, ty då skulle hon ringakta alla menniskor; men de martyrer älskade hon mest, som prisa eller skämta ännu medan bålet sprakar under deras fötter. Just en sådan martyr var i viss mån Österlandet, ty det bevarade ännu i sin undergångs dagar fornglädjens ljusa majestät.
I veck ling af de under denna Titel inbegripne skatters verkliga hevi liningsnatur, utan endast omnämnde, huru desamma tillkommit; att, vid pröfnlngen af Stats-utgifternes beskaffenhet och det för betryggande af Statsmachinens gång egentligen nödiga belopp, det säkerligen icke borde finnas betänkligt alt uppfylla Nationens fordringar på sparsamhet och inskränkningar, i hvilket fall den nu ifrågavarande räntan skulle både böra och kunna borttagas, med afsende å de Extra ordinarie Bevillningarnes nuvarande betydliga bidrag; att motionären förväntade en noggrann pröfning af alla de fördelar, som för framtiden kunde vinnas, om detta afgörande steg 1111 toges, sedan Nationen i 30 år förgäfves väntat på reglering af de uti en mängd persedlar utsatta gamla grundskatterne, hvilkén, ehuru af Ständerne begärd och af Regeringen till grunderne godkänd, ännu icke blifvit tillvägabragt; att det icke borde vara svårt att i grundskatterne, som, utom det irrationella i deras beskaffenhet, tillika inveckla uppbörden och redovisningen, bereda någon nedsättning, enär TullBrån vinsChartas-Sigillatceoch Post-be villningar ne lenina ett sådant årligt öfverskott, att detta tydligt utvisar möjligheten af En millions årlig nedsättning uti skatterne; att, om Rikets Ständer vid nästa Riksdag ytterligare fortginge på denna väg, det ej vore omöjligt att äfven snart få se Jordeboks-räntan försvinna; att genom dylika förändringar de största fördelar vunnos, icke endast för de skattdragande, utan äfven för hela samhället genom debiteringens, uppbördens, redovisningens och controllens förenklade skick, som verkade till besparingar ända ifrån Fögderien och Bih. till R. St.
Enär de änuu lefvande gäldenärerne, Skepparne Westberg och Hägg, fortfarande skola sakna all tillgång, samt Utskottet, vid sådant förhållande, lika med Direktionen och Revisorerne öfver Låne-kontoret, anser det med Låne-kontorets fördel närmast öfverensstämma att antaga det för berörda osäkra fordran gjorda ackords-anbud, får Utskottet på det sätt till ansökningen tillstyrka bifall, att, såvida 500 R:dr af Handlanden C. A. Wahlberg till Lånekontoret inbetalas, inom en månad efter af beslutet erhållen del, lånets då blifvande återstod, 1,195 R:dr 51 öre må, jemte räntan, få afskrifvas. Ank. till Exp.-Utsk, den 15 T)ec. 1862, kl. 1 e. m. Utlåtande, i fråga om årligt understöd för e. o. Kontorsskri/varen vid l.ane-kontoret t Malmö C. G. Lohman„ Extra-ordinarie Kontorsskrifvare» vid Låne-kontoret i Malmö Carl Göran lahman har i en till Utskottet ställd skrift, under anförande, att lian, som vore född den 1 Fe bruari 1791 och år 1826 antagits till biträde åt Registratorn vid nämnde Låne-kontor samt alltsedan oafbrutet egnat sina krafter åt göromål vid Låne-kontoret, vid hvilket han 1831 antagits till e. o. Kontorsskrifvare och tre särskilda gånger innehaft förordnande att förestå Bokhållaretjenst, hvilken lian, i anseende till sin långt framskridna ålder, icke ansett sig böra söka, gått i mistning af honom ditintills tillagdt årligt arfvode af 300 R:dr, hos Utskottet anhållit att, i anseende tili hans höga ålder, sjuklighet och medel löshet, Utskottet måtte bereda honom något årligt understöd under hans återstående lifstid.
Ett jagtparti skulle således ingå i festens program. Hvilken skada, att tiden ej medgaf öfverförandet från Ekolsund af de rådjur och dofhjortar, som där underhöllos för jägarnes kulor! Lavilas skogar kunde vintertid erbjuda en ringad björn samt lodjur och räfvar alla årstider, men sommartid fanns intet annat värdigt villebråd än dess elgar. Årstiden var så olämplig som möjligt för elgjagt. Hvad ville man göra? Af fruktan att elghjordarna glesnat under föregående årens skoningslösa jagter utsändes i god tid stallmästaren Lars Palikka med sitt folk att förvissa sig om de ståtliga djurens närvaro och, såvidt möjligt, bevaka de pass, genom hvilka de kunde förmodas flöja bort till aflägsnare, mera fredade skogsbygder. Palikka med sina trettio man till häst fick ett mödosamt arbete. Elgarna hade på sommaren skingrat sig åt alla håll, åt Kumo, åt Säkylä, åt Yläne. Han skulle ej lyckats drifva tio af dessa skygga djur till den bestämda jagtmarken, om han ej medfört en pojke, som lärt sig att härma lätet af alla skogens invånare. Den lille spenslige pilten om tolf år var den oförvägnaste ryttaren af de trettio. Han banade sig väg genom kärr och snår, där ingen annan kom fram; han efterapade elghonans lockljud till hanen, moderns till ungarna och ungarnas till modern så förvillande likt, så genomträngande långt, att skogens stolta högdjur läto bedraga sig och återvände åt Lavilas nejder, där de förnummo den falska signalen. På tredje dagen kunde stallmästaren rapportera, att han trodde sig säker om trettio elgar. Godt, sade fältmarskalken, i morgon gäller det. Jag antager, att sex äro stadiga i vår skog. En dukat för hvar elg, som vi fälla öfver sex, men fälla vi mindre än sex, må du akta din hals. Jag afstår guldet och repet åt Bennu, svarade stallmästaren torrt. Utan honom hade ers nåd fått sikta på kråkor. Lavilas festdag grydde med mulen himmel, som så ofta i högsommaren bådar en solklar middag.
Sparbankens grundfond utgjorde vid nyssnämnde bokslut 309 R:dr 16 sk. 11 r:st banko. Någon närmare öfverläggning har ännu ej ägt rum angående det i förra femårsberältelsen omnämnda förslaget att med sparbanken införlifva en förmyndarekammare för staden, och torde frågan härom komma att ännu för en längre tid hvila, i afbidan på sparbankens vidare utveckling och den tillgång på ökad aflöning för räkenskapsföraren, som af ett sådant förslags utförande skulle blifva en följd. Icke heller den i sednaste femårsberättelscn anmälda omarbetning af härvarande byggnadsoch brandordningar är ännu fullbordad, men blir det sannolikt innan kort; och omarbetningen torde ej heller hafva förlorat på den ytterligare erfarenhet man under uppskofvet vunnit af behöfliga rättelser och tillägg i de förutvarande år 1828 af Kongl. Maj: t i nåder fastställda stadganden i detta hänseende. Emellertid har staden tillvunnit sig större och mindre förbättringar genom enskilda nybyggnader och reparationer, jemte omläggningar af torg och gator; en dambyggnad med bro öfver deri staden genomlöpande ån, hvarigenom den ringa vattenhöjden derstädes uppbringats nästan genom hela staden så, att den tillförene under varmare årstiden märkbara svårigheten vid vattenhämtning för eldsolyckor blifvit undanröjd; samt brandredskapens ytterligare tillökning och förbättrande. Den till förevarande berättelse hörande korta tid af blott ett halft år, derunder sednaste handelssamt fabriksoch handtverks-ordningar varit tillämpade, tilllåter icke att öfver dessa författningars verkningar härstädes nu afgifva något omdöme. Närmandet lill hvarandra af de fordna handtverks-embetena eller skräna, har dock underlättat framgången af en härstädes inom fabriksoch handtverksklasserne nu mera beslutad pensionsinrätlning, hvars fond skall till Jidelar läggas i inköpande jordlotter och till * idel i penningekapital, och hvilken frågas närmare redogörande tillhör nästa femårsberättelse. Stadens allmänna inkomster utgöras af de vid Köpings och Strömsholms vägar fallande vågmedel, samt sa kallade hamnoell hropenningarne, hvilka sammaulagde år 1847 utgjorde 4,08(>
Det fördes för det att man ville föra krig och för det att man i Banken fann en resource dertill. Bankens hvalf tömdes på |;delar af dess, reela valuta. Af enahanda beskaffenhet Var kriget som fördes mot Konungen i Preussen. Bankens resourcer begagnades, och följderna deraf blefvo bedröfliga för näringsidkare af alla slag. Man år berättigad att fråga; örn dylika krig någonsin hade blifvit förde, om ej hemligheten gjort, att man trott sig i Banken äga en resource, om man ej tält om en gevinst, som år och blir en chimére} ty när reelt mynt circUlerar, kan en Bank som inga fixa fonder har* ingen gevinst göra. Möjligheten af gevinst inträffar ej förr ån reela myntet lörsvunnit ur rörelsen; och man sedan får rättighet att såga, detta papper år mynt, samt derigenom betingar sig monopolium uppå att vara alla näringars förläggare, och alla lånbehöfvnndes undsåtfare. Jag år öfvertygad, att man ej skulle vilja behålla denna så kallade resource öppen för att hega g na den, på samma sått som den förr blifvit begagnad, då den resource, att genom lån Upptaga hvad som behöfs utöfver Nationens kralf, och att derföre utställa obligationer hvil - hen 7 Maji j. ni. lil ka suecessift inlösas, år en råttvisare åtgärd. Men hvarföre då fordra Efancohemlighetens bibehållande såsom nödvåndig för att åga en re'source i nöden? Publiciteten anses af andra såsom nödvåndig för att göra slut på nöden, för att förebygga nöd af en dylik art för fram* tiden. Samma vårde talare ser i RiksdagsOrdnin* gens 58 §. ett hinder för publicitetens beviljande. Friherre Cederström har redan bevist att den hemlighet hvarom der är fråga, endast har afseende på de räkningar, som enskilta föra ined Banken. Må jag derpå få fästa Riddersfcapets Och Adelns uppmärksamhet, att en sedelutgifning, titan motsvarande valuta , år alldeles detsamma sorn en förändring af metalliska myntets skrot och korn. Fredric
Jag skulle dock, mina Hrr, om det är tillåtet, och medan vi så här tumla om i hypothesernas verld med milhr, vilja framställa ett förslag, som, om det än icke bar så mycket niman djefla» i sig såsom Hr Hjerta nyss sade, åtminstone har det för sig att vara, som jag tror, mera praktiskt och mindre kostsamt. Hrr:ne känna aflesammans, skulle jag tro, temligen väl lokalen söderut i Stockholm. Hr Ericsson har dragit sin linie öfver Hornstull, men dervid icke omnämnt bron vid Liljeholmen, hvilken likväl icke är så alldeles att förakta. Jag är dock öfvertygad om, att han i sin hufvud-kalkyl uplagit den, och endast emedan denna bro utgör ingång till Stockholm söderifrån för hans linie, har jag velat omnämna densamma. Mitt förslag är, att den plan följes, som Komitén framställt, nemi. att ingången till Stockholm från södra sidan skulle blifva öfver Skans tull och fram till Barnängen, hvarest hufvudstation skulle blifva; att från Barnängen spåret skulle gå vidare fram till Tegelviken, Den 6 December f. m. och pä en viadukt öfver en del af varfvet; jag säger pä en viadukt, ty meningen vöre, att draga vägen så högt öfver vattenytan, att det motsvarar ungefärligen höjden af ett trevåningshus. Sedan skulle viadukten fortsättas längs södra stranden. Alla de magasiner, som der hafva sin plats, skulle inlösas och byggas om till 3 våningars höjd, eller sådan höjd, som vöre ändamålsenligast; banan skulle läggas på deras flata tak. Magasinerna skulle naturligtvis vara byggda på hvalf och utgöra »sousbassementet» för ba nan, och på sådant sätt skulle man komma ända fram till Stadsgården. På ofvann:de tak skulle vara tre spår, och från det yttersta af dessa spår skulle direkte lastas ner i magasinerna, hvilka borde byggas så långt ut, att fartygen kunna lägga till och direkte intaga last utur desamma, hvilket är lätt, då, enl. hvad vi känna, vattnet är tillräckligt djupt utåt denna strand äfven för de största fartyg. Sjelfva debarkadéren, der passagerarne skola stiga ur, skulle blifva vid bredaste delen af Stadsgården.
Sålunda äro införda år 1838: bleckslagare-ai beten för 611 r:dr borstbindare dito '869 >> hattar, mans 270 stycken sadelmakare-ai beten 2774 ,:<Jr silfver, arbetad t 686 lod skor, fruntimmers 136 par vagnar för 6798 *'*dr o. s. v. Uppgifter saknas på qvantiteterna och värdet af inhemska handtverkeri-varor; men all anleda, är ali just de artiklar, lör hvilka utländsk taflan blifvit öppnad, mest tillväxt i myckenhet och godhet, såsom t. ex. handskar, fruntimmerssko!-, sadelmakareoch vagnmakare-arbeten m. fl. Jemför man uppgifterna om handtverkare i Rikets städer, så finner man att mästurnes antal utgjorde år 1828 6o34 i838 5g42 således 92 färre samt gesällers och lärlingars 1828 11642 1838 .3859 eller 2217 flere. Afsigten med de af Tull-comite'en föreslagna afgifter å varor, som nu äro lill införsel förbjudna, var, att de skulle vid öfvergången uttiycka ungefärligen detsamma, som ordet förbud; och om de uppgifna siffrorna i ett eller annat fall skulle anses icke uppfylla detta ändamål, så kunna de ju latt föi höjas, på sätt äfven Bevilln.Utsk. för flera varor tillstyrkt. För öfrigt skall jag för min del gerna instämma i de beslut om tiden och sättet för de nya föreskrifternas tillämpning, som tjena att lugna äfven öfverdrift! eller ogrundade farhågor; och jag är öfvertygad att, sedan öfvergången blifvit verkställd, fabriksidkarne sjelfve skola finna sig mera belåtne och tryggade, än genom nuvar. införselsförbud. livad de få-qvarstående u t f ö r s e I s f ö r b u d e n beträffar, så är det egentligen upphäfvandet af förbudet mot ut försel af tackjern, som väckt oro.