Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom underkännandet af denna anmärkning har det förhållande inträffat, att 10:de anmärknings-punklen i detta betänkande, uti hvilken, såsom slående i sammanhang med ifrågavarande, äfven jag deltagit, nu framstår alldeles enstaka, så att det icke synes nog klart, utan en närmare granskning, huruvida anmärkningen rörer saken, eller, som dermed åsyftades, formen. Ett Ytterligare prof på samma Stals-Minislers benägenhet alt handla utan samband med öfrige ledamöter af Stats-Rådet, lemnar följande måls behandling, mot hvars af Utskottet underlåtna anmärkande jag likaledes får reservera mig. Vid föredragning den 18 Juli 1856 för blandade Utrikesoch Civil-ärenden, lillkännagaf Slats-Minislern lör Utrikes Ärendena, att Svenska och Norrska Ministern i London hade under striden emellan Westmaklerne och Ryssland anmält, att åtskilliga Svenska och Norrska fartyg blifvit af Amiralitels-Rälten i London för förment bruten blockad prisdömde, alt han ansett sannolikt att om domen beträffande ett Norrskt fartyg frän Stavanger hos Privy Council ölverklagades, skulle ändring deri ske, samt att han förmodat ali åtskilliga andra Stater skulle deltaga i kostnaden för att erhålla ett prejudikat, men alt till sakens bedrifvande behöldes penningar. Till följd häraf hade af Herr Stals-Ministern en summa af 150 £ Sterling anvisats åt Ministern i London. Denne hade likväl kort derefter tillkännagifvit, att ”de andra Regeringarnes Ministrar i denna sak dragit sig tillbaka’’, hvarföre de öfversända medlen voro otillräckliga. Dä lemnades honom en blanko-kredit på det belopp, hvartill utgifterna kunde uppgå, likväl under uppmaning att gå sparsamt tillväga. Saken förlorades och rättegångskostnaderna uppgingo till 567 f 8 s. 8 d. Sterling. Denna utgång af saken hade anmälts för Norrska Stats-Rådets afdelning i Stockholm, hvarefter halfva summan eller 283 ii 13 s. 4 d. Sterling blifvit ”för den anpart, sorn skulle lalla Norrska Stats-Verket till last”, af Norrska stats-kassan utbetald.
Sjöfarten vore väl lika vigtig, om ej så modern som jernvägarne, och likväl hade ännu blott ringa blifvit tillgjordt i vårt land för sjöfartens betryggande genom tillräckligt antal fyrar, oaktadt det allmänneligen erkändes att våra farvatten under vissa årstider vore särdeles svåra. Ytterst vanlottad i delta hänseende vore Bottniska viken. Ikring Stockholms skärgård funnes väl några fyrar och straxt norr örn samma skärgård fyrarne Örskär, Eggegrund och Storjungfrun; men från Storjungfrun vore en kuststräcka af omkring 50 mil helt och hållet saknande dessa till seglarens betryggande nödvändiga ledstjernor. Genom att bibehålla sigte af sistnämnde fyrar kunde de farliga undervattens-grunden, ”Finngrmden”, undvikas, då man söder ifrån styrde nordvart. Men kommande norr ifrån funnes intet, som angåfve faran alt totalt förolyckas för den seglare, som Under nattens mörker eller tjocka råkade på dessa grund. Någon uppgift kunde väl icke åstadkommas om antalet af de fartyg, som i dessa farvatten genom att hafva stölt på Finngrmden spårlöst försvunnit; men otvifvelaktigt voro de ganska många och då kostnaden för ett fyrskepp icke uppginge till värdet af ett enda 200-lästers skepp, så torde det vara stats-ekonomiskt klokt att skyndsamt anbringa ett dylikt, äfven om man ej ville fästa hufvudsakligt afseende på mensklighetens pligt att söka förekomma skeppsbrott. Längre norrut sedan Storjungfrun passerats, erbjöde sig tvänne punkter liksom af sig sjelfva för anläggande af fyrtorn, nemligen Agön och Brämön. Vid begge dessa öar kunde ankarsättning äfven nattetid uppnås, om de vore försedda med fyrar. Såsom vittnesbörd att det icke vore för tidigt verkställa dessa fyr-byggnader, har motionären erinrat, dels alt begäran derom i olika former flerfaldiga gånger blifvit (ramställd, dels att trafiken numera hunnit till den betydenhet, att mer än 1,200 skepp passerade dessa öar hvarje seglations-år. Om Brämön varit lörsedd med fyrtorn, hade ångfartyget
Finnes det väl i hela den merkantila verlden någon, som icke är förtrogen med namnet Lloyds, denna förträffligt organiserade institution, hvars skeppsregister ej kan för mycket uppskattas såsom en referensbok för det kom-mersiela samhället. Det är nu femtio år sedan sällskapet inrättades på dess närvarande basis och till åminnelse häraf har författats en broschyr, som i korthet förtäljer historien om denna institutions ursprung och utveckling — ett arbete, hvilket borde vara af största vigt för alla, direkt eller indirekt intresserade i skeppsfart. Den ifrågavarande broschyren har emellertid icke utlemnats i bokhandeln, ut§n öfverlem-nades — i slutet af förlidne år — som gåfva till hvaije subskribent på registret. Genom sekreterarens artighet kom jag i besittning af ett exemplar rörande en institution, hvilken troligtvis står ensam i historien om institutioner, en institution, som endast Amerika eller Stor-Britannien kan framkalla, det vill säga en, som är grundad på frivilliga principer och icke härleder sin styrka från lagstadganden, utan från det förtroende, hvilket dess egna förtjenster ingifver. Hvad den tidigaste historien om skeppsklassifikation beträffar, så finnas inga data, men vi känna alla hur tråkigt det ryktbara kapitlet är i Iliaden, der äfven Homenis be-finnes slumra I en mer eller mindre ofullständig form måste klassifikationen af handelsfartyg naturligtvis hafva existerat samtidigt med sjöförsäkring, emedan Gibbon talar om sjöförsäkring såsom allmän redan bland romarne. Skepps-listor funnos i England i slutet af 17 * de århundradet att bese på de olika kaffehusen i City och bland dessa var ettetablissement, hållet af en viss Edvard Lloyd — som synes hafva varit mer än vanligt skicklig och företagsam — det mest besökta. Snart kom Lloyd på den idén att systematisera dessa listor och han utgaf för egen räkning en shillings-tidning » Lloyds News », som böljade under år 1696 samt utkom tre gånger i veckan. Till en början voro dessa listor skrifna och gingo hand ur hand, men 1726 trycktes de under den förändrade titeln af * Llovds List ». Snart derefter
Den 16 November, 645 Hetr von Hohenhausen: Sedan Ridderskapet och Adeln nu fattat detta beslut, rörande Riddarhus-Secreteraretjensten, blir i följd deraf, en Redactionsförändring i i3 §:n nödvändig. Den består belt enkelt uti, att ditsätta, det Ricldarhus-Secreterare-tjensten hädanefter aldrig får med något Embete Statens tjenst förenas. Herr Riben; Jag hemställer, om det icke tydligen borde bestämmas, att RiddarhusSecreteraren ej skall taga afsked från sitt förut innehafvande Embete, förrän lian blifvit af Ridderskapet och Adeln i Secreteraret jens t en confirmerad, och således icke i anledning af det constitutorial, sorn Riddarhus-^ Directionen gifvit honom, Herr Berghman: Det säger sig sjelf, att sådant icke behöfver ske förr, än han blifvit rigtigt antagen. Jag tror ett särkilt stud. gande derom icke behöfvus, Undertecknad Riddarhus-Secreterare : Den sist talande Ledamoten har ej ansett det tillägg nödvändigt, att en blifvande Riddarhus-Secreterare hädanefter skulle få behålla dess förut innehafde Embete, intilldess han blifvit af Ridderskapet och Adelil confirmerad i sin nya befattning. Jag får i anledning deraf den äran upplysa, att då jag af Riddarhus-Directionen förordnades till Riddarhus-Secreterare, fann Directionen, ehuru det då alldeles icke var stadgadt, att Secrete - 646 Den 16 November. rare-sysslan skulle vara skild från publik tjenstebefattning, för godt, att vid berörde förordnande foga det bestämda villkor, att jag genast borde taga afsked ur Statens tjenst, hvilket Directionen sedermera, uppå min derom gjorde hemställan, i så måtto mildrade, att jag ålades skaffa mig Kongl. Permission från min publika tjenstebefattning intill slutet af näst derefter blifvande Riksdag, som jag ock före inträdet i Riddarhus-Secreterare-tjensten måste efterkomma.
4. och så kallad depositions-skuld, som till oförändradt belopp af 897 R:dr 34 sk. 3 rst. Riksgäldssedlar balanserats sedan år 1834, Rikets Ständer bade derföre, i öfverensstämmelse med hvad rörande ej mindre Riksgälds-Kontorets, än Bankens gamla skulder Itillförene blifvit stadgadt, funnit skäligt bestämma slutet af år 1846, såsom den lidepunkt, hvarförinnan vederbörande obiigationsinnehafvare och öfrige fordringsägare borde, vid förlust af all rätt tili betalning, förenämnde obligationer m. fl. fordringsbevis, för liqvids erhållande, till RiksgäldsKontoret inlemna; och anböllo Rikets Ständer, att allmän Kungörelse om den i besagde afseende fastställda preskriptionstid måtte under 1845 års lopp varda i nåder utfärdad. Med hänsigt tili det vid sednaste Riksdag sålunda vidtagna beslut, bar uti 2 § af Riksgälds-Kontorets då uppgjorda och fastställda Reglemente blifvit stadgadt, att ”vid infriandet af några längesedan förfallna obligationer iakttages den vid samma Riksdag för deras inlö”sande bestämda och af Kongl. Maj:t kungjorda preskriptionstid tili ”1846 års slut.”
Men det torde icke böra förnekas, att smärre båtar möjligen, enligt öfverenskommelse, på en gång inlöpande i sundet, skulle åt olika håll kunna draga och vilseleda den rörliga bevakningens uppmärksamhet, just under det en och annan liten båt, lastad med oförtulladt gods, hemtadt från något upplag i nejden, beredde sig tillfälle att obemärkt smyga sig förbi den med de öfrige båtarnes efterjagande sysselsatta bevakningen. På sådant sätt beröfvades det allmänna sin tillbörliga inkomst, medan lagbrytarens demoraliserande verksamhet vunne en beklaglig framgång. På det stationens n. v. visitationsrätt medelst båtarnes anläggande skulle kunna genom rörlig bevaknings utsträckta verksamhet ersättas, torde måhända böra antagas, att denna bevakning framgent skulle genom ökad personal utöfvas? Dess aflönande torde i sådant fall uppgå till ej obetydligt belopp; och hvar blefve då vinsten för det allmänna af denna förändring? Jag tror fördenskull, och enär den åberopade vådligheten af båtarnes anläggande vid Blockhusuddens brygga väl ej torde vara större än äfventyret af olyckstillfällen vid visitation i öppna sjön, under sjögång och mörker, mig böra hemställa, att Rikets Ständer behagade finna den väckta motionen icke må till åtgärd föranleda. Häruti instämde Herr Ros, A. E. Bih. till R. St. Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Jan. 1863, kl. 3 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion (JVs 4-24) angående meddelande af föreskrifter i afseende på sättet för postdiligensers fortskaffande. Inom Hedervärda Bonde-Slåndet har Jöns Persson från Blekinge län uli afgifvet memorial anfört, att, ehuru genom flere äldre och nyare stadganden föreskrifter vore meddelade angående den tyngd, som finge läggas efter skjutshäst, antalet personer, som dermed finge färdas, och tiden för tillryggaläggande af viss väglängd, saknades dock allt stadgande i afseende på beskaffenheten af resande tillhöriga åkdon, hvilka en skjutsande kunde åläggas fortskaffa.
Företogs till pröfning LagUlskottets den 16 sistlidne Jauuarii under N:o 18 aflåtne, samt den G dennes e. m, på bordet lagde, Betänkande, öfver väckte Motioner, om afskaffande af klämtning vid andra tillfällen, än då eldsvåda inträffar, samt om inskränkning i nu bruklige ringningar. Herr af Sillén, Georg Axel, anförde skriffel igen: Det förekommer mig visserligen icke främmande, att Lagutskottet hänfört mina Motioner om inskränkning af klämtningar och ringningar till klassen af de mindre betydliga. Jag har sjelf anvisat dem sin plats lili Motionernas mängd, såsom de större frågorna mycket underordnade. Men jag har ansett dem i vigt kunna jemnföras med den vid 1823 års Riksdag i PrästeStåndet väckte Motion om Orgelmusikens bruk äfven under Fastlagstiden, hvilken vann det bifall, alt en särskilt författning derom utfärdades. Förslaget till ny KyrkoLag. har ännu icke blifvit till Ständernes granskning öfverlemnadt, och att sluta af den redan förflutna och ännu förmodade Den 19 Februarii e. m. lidliingden för Civila LagFörslagets ankomst till Rikets Ständers pröfning, sedan det blef utarbetadt, kan man icke förvänta, att Förslaget till ny KyrkoLag till dem ankommer förrän andra Lagtima Riksdagen efter denna. För min del kan jag icke deltaga uti Utskottets farhåga att det religieusa sinnets stämmande till känsla af högtidlighet skall försvinna, derföre att klämtningarne och de öfverflödige Ringningarne uphöra, eller om det tillätes mig att framlägga Utskottets tanka i en annan ordställning, att sinnets stämmande till religiös känsla af det högtidliga skall försvinna, om de öfverflödiga Ringningarne och klämtningarne horttagas. Jag dömer efter mina känslor, och jag måste bekänna, att hos mig har aldrig någon religieus känsla upkommit af detta ängsliga dån och hemska ljud, som väl kan passa för sorgliga och vådliga tillfällen, men aldrig förkunna det glada lof, hvilket förherrhgar skaparens ära.
St:r må komma i tillfälle, att tillse, huruvida af Robsahms gjorda anbud må kunna bifallas och återstoden af den ifrågavarande borgens förbindelsen följaktligen i StatsVerkets räkenskaper afskrifvas. Utskottet, som äfven ansett afseende böra fästas på det i förevarande fråga upplysta förhållande med Capitainen af Robsahms Concursmassas tillstånd och de för honom i öfrigt förekomne omständigheter, får, med framställningen deraf till R. St:r, i följd af den erhållne Nådiga Remissen, vördsamt tillstyrka: att antagandet af det gjorda anbudet af 33f procent, för StatsVerkets hos bemälde Capitaine, såsom löftesman för ofvanberörde j5o R:dr B:co ägande fordran, må af R. St:r bifallas, och samma fordran således anses godtgjord efter skedd inbetalning af de erbudne 200 R:dr, så att återstoden 5oo R:dr derefter må i räkenskaperne afskrifvas. Hvilket, i händelse Utskottets berörde tillstyrkande af R. St:r bifalles, till Svar å den Nådiga Re - Betänkanden, Nro 122. 207 Remissen torde böra hos K. M:t i underdånighet anmälas. Utlåtande, i anledning af Kamereraren G. A. af Sillens underd. ansökning om förhöjning 1 Lön. K. M:t har, genom Nådig Remiss den 10 December sistiidit år, behagat till Utskottet öfverlemna en af bemälde Kamererare till K. M:t ingifven underd. ansökning, hvaruti han i underd. anhållit, att då, vid den reglering af Allmänna MagazinsStyrelsen som på K. M:ts Nådiga befallning skedde år 1819, den princip följdes, att den Tjensteman som indrogs och ägde lön på annat ställe ej finge bibehålla den han vid MagazinsDirectionen innehade, men deremot R.
Betänkande, i anledning af väckte Motioner om ändring i Kongl. Förordningen den lp December 1827, angående grunder ne och vilkoren för Hemmans-klyfning samt afsöndring afförd eller andre Lägenheter frän Hemman. Uti serskilde, dels Från Högloft. Ridderskapet och Adeln, och dels från Hedervärda Bonde* Ståndet till Utskottens behandling öfverlemnade Motioner har blifvit anfdrdt och yrkadtj Af Herr Törnebladh, Carl'. Att som den uti ifrågavarande Kongl. Förordnings 2 Cap. medgifne rättighet att trån Skatte-Hemman upplåta och afbända, under full egande tätt, till och med en tiondedel af Hemmanets jordrymd, icke vore förenlig med Allmänna Uagens ännu gällande bud i 4tde Cap. g §. Jorda-Balken: ”Ej må den, som å skattskyldig jord sitter, genom köp, skifte eller å annat sätt något söndra och. minska af det, sorn dertill med rätta hörer; gör det någor, vare ogildt,” — det måtte alltså granskning ske af sådane Stadganden i Förordningens Bih. till Rikt. St. a Lagsåmt Alim. Be sv. ö. Öec.Ulsk, Bet. N.o ift, S:dra Capitel, sorn kunna hänföras till sam» manhang med Allmänna Lagens föreskrift i 4 Cäpitlet 9 §.
Jag tror att det bästa sättet att controllera, att man hade tillräckeligt förråd af Potatoes för att till Brännvinsbränning använda, vore om man visade sig hafva odlat ett så stort fält med denna Jordfrugt, att afkastningen kunde räknas till i2 å 1500 tunnor, för afverkning hvaraf tvänne 90 kannors Pannor fullkomligen erfordrades, och till hvilket qvantum af denna Jordfrugt fordras en jordrymd af 12 å 15 tunnland t klan kan med tämmeligen noggrannhet, medelst potatoes-stånds upptagande här och der, träffa d«n rätta afkastningen , och i alla fall endast åsynen af ett så stoit fält} odladt med Potatoes bör medföra rättighet till tvänne 90 kannors Pannor, såsom en biiiig uppmuntran för den idoge Landtbrukaren. Grefve Spens, Jacob Melher: Då jag bland de Anmärkningar emot OeconomiaeUtskottets Betänkande, hvilka här blifvit fram ställde, icke hört en, som, ehuru don angår endast ord, icke sak , likväl synes mig ej vara utan vigt, begagnar jag tillfället att den sam - 44Q Den 54 Martil, e, m. m4 inför Högloflige Ridderskapet och Adeln framställa, med anhållan att den målte få åt o följ t den Ateriermss af Betänkandet, sorn troligen kommer att äga rum. U;skottet har i andra Momentet af de föreslagne ratteis rn uti nuvarande Brännvinsbrännings Författningarne, där det blifvit tillst y k f att den eljest tillåt ne Bränn vinsbrännin g inställande för längre eli r kortare tid s; ill åt Kongi. Majts visa beslut hädanefter s« hi idis öfverlemnas, med underdånig önskan, att en såd,:n inställning blott i e'tenda f-11 matte komma i fråga, sålunda beskritvit detta eida tall, att det skulle äga rum då absolut brist på Spannmål både hemina 1 Landet och pa de Orter, hvarifrån Säd vanligen hämtas, gjorde att verklig hungersnöd befarades.
Ständer öfverlemnat det af bemälda komité i ämnet afgifna förslag, deri komitéen tillstyrkt den ifrågasatta förändringen, i enlighet med följande hufvudgrunder, nemligen: att rustoch rotehållarne vid båtsmanshållet frikallas från skyldigheten att till sina båtsmän gifva kappsäck, skjortor, strumpor och skor, emot erläggande, indelningen årligen saint rote ringen vid hvarje uppfordring till årseller sommartjenst eller sjökommendering eller handräckning, af en kontant ersättning, i fredstid svarande mot fyra femtedelar af kostnaden, efter medium af nästföregående tio års markegång i hvarje län, för de persedlar, från hvilkas utgörande rotarne befrias, kappsäcken dervid beräknad för tre uppfordringsturer (36 månader), men i krigstid full ersättning efter markegång, på samma sätt beräknad; att af rustoch rotehållarne må bero, om de vilja med Kongl. Maj:t och Kronan ingå kontrakt om kappsäckens och småpersedlarnes öfvertagande eller icke; dock att den rusteller rotehållare, för hvilken Kronan icke åtagit sig anskaffandet af den öfriga beklädnaden icke heller får ingå kontrakt med Kronan om nu ifrågavarande persedlars öfvertagande; att de kontrakt, sorn härom ingås, gälla så länge erforderligt anslag af Kikets Ständer anvisas; att indelningsbåtsmannen af Kronan årligen vid uppfordringen erhåller två stycken skjortor, två par läderskor och två par ullstrumpor, samt roterings-båtsmannen dels vid hvarje uppfordring till årseller sommartjenst eller sjökommendering två stycken skjortor, två par läderskor och två par ullstrumpor, dels vid uppfordring till handräckning ett par läderskor och ett par ullstrumpor, hvilka persedlar alla skulle anses såsom karlens tillhörighet utan afseende på längre eller kortare tjenstetid; samt att såväl indelningssom roterings-båtsmannen af Kronan erhåller en kappsäck för 48 tjenstgöringsmånader.
Beträffande slutligen-Utskts förslag, att Statsrådets ledamöter skulle vara befriade från ej mindre att tjena för begrafningshjelps besparing, än äfven fullmaktslösen, så ehuru jag är af den tanke, att Statens förmynderskap, i afseende på en embetsoch Ijenstemans jordafärd, är olämpligt, och ehuru äfven det till sin princip är oriktigt, att lösen skall erläggas för det document, som lemnäs en i händer till bevis derpå att han är antagen i Statens tjenst, kan jag, så länge författningarna i omförmäldta 2tne fall äro gällande, likväl icke finna skäl vara till något undanlag för Statsrådets ledamöter, då alla andre, som innehafva förtroendeembeten, äro förbundne att tjena för begrafningshjelp och erlägga fullmaktslösen. Jag yrkar återremiss af StatsUtskrs utlåt., och anhåller att detta anförande dervid mätte få åtfölja. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., uppläste följande: Vid StatsUtskts nu under öfverläggning varande betänk. N;o 3a, anhåller äfven jag alt få vidfoga några anmärkningar. Jag underkänner ingalunda den uti Utsk:s betänk, yttryckta grundsats, i afseende å inrättandet af boningsrum för depart.- cheferna, i förening med nödigt utrymme för sjelfva erabetsverkens inrymmande inom samma localer; och jag skulle härtill vilja lägga, att jag anser såsom i högsta måtto ändamålsenligt, om det oundgängligaste husgeråd för depart.- chefs-våningarna äfvenväl af Staten bekostades, ej mindre första uppsättningen, än det framtida underhållet, i anseende till den flyttbara fot, på hvilken en depart.chef alltid bör anse sig komma att stå; när jag icke kan föreställa mig, alt inom vårt land depart.chefer eller Konungens rådgifvare i allmänhet alltför länge kunna komma att fortfarande bibehålla deras platser, när deras öfvertygelse om Rikets sannskyldiga nytta kommer i strid med beslutande-rätten inom Konungens Conselj, eller när styrelse-systemet af folkets ombud icke godkännes eller understödjes.
Och därmed gick veterinären. Skjuta Fidèle! Hennes lilla Fidèle! Hennes ögonsten! Hennes enda glädje. »Hörde du, hvad han sa’, den otäcka karlen?» sade grefvinnan och lutade sig öfver hunden. »Hörde du? Nej. Han vill skjuta dig, du. Han har inte något hjärta. Men var lugn du. Matmor skall inte skjuta dig. Du skall få lefva, så länge du vill, du lilla, lilla, lilla, söta, älskade kräk.» Och grefvinnan höll ord. Hon skaffade sig en särskild vakhustru, som såg till honom om nätterna. Om dagarna vek hon aldrig från hans sida, utan satt bredvid honom med sin virkning och jollrade. Hvar förmiddag, sedan den första oron lagt sig, kom extraordinarien på besök och frågade efter Fidèle, och för hvar dag lät det allt betänkligare. Fidèle ville verkligen icke komma sig, trots sockerbitar, råhackad biff, vakhustru och deltagande. En vacker dag, strax sedan grefvinnan kommit in till honom om morgonen, lät han höra en sakta morrning, sträckte fötterna ifrån sig och dog. När extraordinarien något senare kom på visit, fick han genast höra olyckan. Han höjde i tysthet en tacksam suck till himlen – det hände för öfrigt sällan – och frågade om hans nådiga tant önskade något af honom. Jo, det var något. Han försäkrade, att han stode till tjänst. »Vill du skaffa en liten låda af ek åt Fidèle?» »Ja, för allt i verlden.» Men när extraordinarien den dagen gick utför trappan, svor han som en dragon, öfver att han skulle behöfva gå och göra sig till narr för ett hundkadaver och till på köpet för en sådan där argsint, ohängd rackare. Åren gingo. Grefvinnan blef alt skröpligare och hade omsider skaffat sig en ny hund, ännu mindre och ännu argare än den förra. Bjä, bjä, bjä, bjä, lät det som förr, när extraordinarien tog i ringklockan. »Alldeles som när lilla Fidèle var frisk och kunde gå», sade grefvinnan.