Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets Ständer anse alltså, att vid slutet af denna § bör göras ett tillägg så lydande: Höra delar af samma härad eller tingslag till olika län, välje hvardera delen Landstingsman lill det län den tillhörer. Innehål ler någon del mindre än Ett tusen innevånare, välje den tillsammans med närmaste inom samma län belägna tingslag. § 4. De Kommitterade hafva i denna g föreslagit, att antalet af samtliga ledamöter i ett Landsting ej må öfverstiga Femtio; och såsom skäl dertill anfört, alt i allt fall de debatterande personernas antal vida mindre än mångsidigheten af deras kännedom om länets särskilda delar och förhållanden utgör den tillförlitligaste garantien för väl afvägda beslut. Detta är onekligen sannt, men det oaktadt, anse sig Rikets Ständer icke kunna gilla hvad de Kommitterade i denna del föreslagit. Enligt de uträkningar, som åtfölja de Kommitterades Betänkande, skulle med tillämpning af § 3 antalet Landstings-ledamöter komma att öfverstiga det föreslagna maximum i sju län, nemligen i Kalmar, Götheborgs och Bohus, Wermlands, Skaraborgs, Elfsborgs, Östergöthlands och Malmöhus län. Af dessa skulle i de fyra förstnämnda länen antalet blifva emellan 50 och 60, i Elfsborgs och Östergöthlands emellan 60 och 70 samt endast i Malmöhus län öfver 70, nemligen 72. Härvid bör dock erinras, att dessa uträkningar äro grundade på 1855 års folkmängd och att de anförda talen således äro något lägre än de, som efter nuvarande folkmängd skulle erhållas. Men i alla fall finna Rikets Ständer dem ej så höga att de nödvändigt påkalla en begränsning. Man har befarat, att med ett så stort antal ledamöter Landstingets korta sessionstid komme att upptagas af vid - 334 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o SOI. lyftiga diskussioner med i förhållande dertill obetydliga resultater, men, utom det att de vidlyftiga diskussionerna i många fall kunna leda lill ärendenas fullständigare utredning och således vara gagneliga, synes denna befarade olägenhet lämpligast alhjelpas derigenom, att Landstinget arbetar på afdelningar, hvartill genom § 38 tillfälle är detsamma beredt.
Jag skall icke längre uppehålla mig vid de antmr, som gjorts emot mina upgifter om förhållandena i utlandet, utan öfvergår nu till frågan om vårt eget lands ställning. Jag hörde visserligen, likasom alla andra, det vackra slutet af Hr FinansMinisterns tal, hvilket icke förfelade att äfven på mig göra sin naturliga effekt, och hvarigenom skulle visas, att jag måiat i alltför dystra färger; men detta är icke fallet; jag har tvärtom sökt måla efter naturen, och skaffa mig alla de uplysningar, som stått mig till buds. Det är gifvet, att jag icke eger alla de officiella handlingar, som Regeringen kan disponera, isynnerhet sedan nu en särskild komité för finanserna varit nedsatt, för att infordra från vederb:de alla möjliga uplysningar. Den enskilde måste hålla sig till utgifna arbeten, och detta är äfven hvad jag samvetsgrannt gjort i afs:de å såväl Just. StatsMinisterns EmbetsBerättelser, som de förtjenstfulla och på officiella handlingar grundade statistiska arbetena af Skogman, Agardh, Forssell och Ljungberg. Hvad nu först beträffar summan af inteckningar i den Svenska jorden, som jag påstås hafva upgifvit för hög, sfi är det ganska riktigt, att en stor del inteckningar, som blifvit gjorda för längre tid tillbaka, kunna hafva förlorat sitt värde eller, som man säger, sjelfdött, utan att anmälan derom blifvit gjord vid domstol. Jag har också för dessa gjort ett ganska betydligt afdrag från min slutsumma; men då man påstått, att denna i alla fall vore för hög, skall jag nu ånyo visa, huru jag kommit till densamma. Första gången man hade en officiel upgift i detta afseende, var vid 18 23 års Riksdag. Forssell säger derom i sin Statistik (4:de upl. 1844, pag. 368): »Under Riksdagen 1823 uprättades, på Regins befallning, en tabell öfver de vid 1821 års slut gällande inteckningar i fastigheter å landet. Denna tabell har blifvit meddelad af Hr Presidenten Skogman ..»
Della är likväl icke förhållandet, ty två Stånd hafva antagit förslaget till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, och af de öfriga Stånden har det ena förklarat, att förändringen icke är nödig eller nyttig, och det andra Ståndet förklarade, att det ifrågavar. tillägget icke erfordras. Frågan har således af Hr von Hartmansdorff blifvit upptagen på sidan af förhållandet. Nu är frågan: huru skola dessa gemensamma tankar kunna komma att genom det förstärkta Utsk. medföra det resultat, att Utsk:s förslag icke skill - Den 20 Mars f. m. 455 le vara till? Jo, på det sätt, att Utsk. kommer in med propos:r, att den, som voterar nej, afslår Utsk:s betänk., hvarigenom frågan kommer att förfalla. Men om Utsk. lyder grundlagen och kommer ihåg slutmeningen i 56 §, då blir contrapropos.: vinner nej, kommer Ulsk:s förslag att hvila, med den opinion af R. o. Ad., att förslaget är hvarken nyttigt eller nödigt, samt den opinion, yttrad af BondeSt., att förändringen icke erfordras; väl vetande, att Const.Utsk. vid ändring af 56 § förklarat, att icke en tillfällig opinion borde bestämma grundlagsändringar. Då måste väl den siste värde talaren få lof att erkänna, att denna propos. blir sä mycket mindre tillfällig, om ett förslag hvilar med dylika opinioner, yttrade af tvenne Stånd, eller möjligen äfven med tre Stånds yttrade tankar, i fall det fjerde Ståndet har sagt, att förslaget skall hvila oförändradt, eller slutligen Ared opinioner af alla fyra Stånden, som hafva olika termer, det ena, att det är onödigt, det andra, att det är oanlagligt o. s. v. Emot alla dessa 4 Stånd står Utsk:s förslag qvar; till möjlig ledning för blifvande Ständer vid nästa riksdag ligga opinionsyttringarne, om Ständerne då kunna möjligen vara af en helt annan opinion; så att de som vid första riksdagen förklarade sin opinion vara, att förslaget är nyttigt, nu kunde anse det öfverflödigt, och tvertom, elier alla såsom antagligt.
» Då således K. M. sjelf vid föreg:de Riksdag ställde Guvernören på Barthelemy i samma kathegori som Landsh:r och till följd häraf föreslog att honom mätte tilldelas samma pension, hvartill Landsh:ne voro berättigade, måste jag deraf draga den slut - Den 9 December f. m. 165 sats, att nämnde Guvernör äfven nu står i jembredd och skall anses lika med Landsh:r, och då nu en högre pension blifvit dessa tilldelad, bör äfvon samma fördel tillkomma honom. Att Guvernören icke blifvit såsom Landsh:ne vid denna Riksdag i Nåder ihågkommen, dertill tillhörer icke mig att upsöka orsa,ken, det kan förklaras så som en föregrde talare sökt göra det, men jag har velat påpeka hvad K. M. sjelf förklarat och att i enlighet dermed Guvernören på S:t Barthelemy bör erhålla samma pensionsrätt som Landsh:r. Jag förnyar således min förut gjorda anhållan. Elr Bildt: Jag får först fästa R. o. Ad:ns upmärksambet på ett tryckfel som förekommer sid. 50. Der står att R. St:r vid 183i års Riksdag bestämde pensionsbeloppet för Guvernören å S:t Barthelemy till 3,000 Rdr Bko, — skall vara 18Si års Riksdag, ty det var då som K. M. afgaf Nåd: Propos., innehållande förslag att Guvernören på S:t Barthelemy skulle upföras till enahanda pension som R. St:r vid 1834 års Riksdag bestämt för Landsh:r eller 3,000 Bko. Nu har K. M., såvidt jag kan finna, i den Nåd.
Hvad beträffar denna punkt, som afser anslag lill Dramatiska spectaclet, förenade sig Borgare-Ståndet, i anledning af Stats-Utskottets nu gjorda framställning, i Hedervärda Bonde-Ståndets beslut i denna fråga, äfvensom voterings-propositionen, enligt memorialet N:o 370, godkändes; och 4:o dels Stats-Utskottets hemställan, att, uti Rikets Ständers, i anledning af Stats-Utskottets Utlåtanden, rörande stats-regleringen, afgående skrifvelse!*, måtte få intagas den underdåniga anmälan, att Rikets Ständer äro betänkta att, vid Riks-statens upprättande, uppgöra en förnyad fördelning af de olika Hufvud-Titlarne, till beredande deraf, att anvisningar på samma Hufvud-Titel icke må bero på olika Departements-Chefers föredragning, dels nämnde Utskotts förslag, att Rikets Ständer ville besluta, alt, så framt Riksstaten med den nya titel-fördelningen icke före detta års slut varder fastställd, anslagen för nästa år må i räkenskaperna upptagas å samma HufvudTitlar, hvarå de uti Rikets Siänders om stats-regleringen afgående Skrifveiser komma att uppföras. Hvad sålunda blifvit hemstäldt och föreslaget, bifölls; och N:o 371, med förslag till voterings-proposition, i anledning af RiksStåndens, vid afgörandet af Utlåtandet N:o 345, fattade skiljagtiga beslut, i fråga om löne-anslaget för Carolinska Med i co-ch i 1 u rg is ka Institutet. Voterings-propositionen, sådan den är uppställd i memorialet N:o 371, godkändes. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Utskottets memorial N:o 33, med yt - Prot. Utdr. d. 2 3 IVov. 1840. 8>5 terlignre hemställan, i anledning af Riks-Slåndens olika beslut, i fråga om Beredningsoch Taxerings-Comiteerna på landet.
Beviset synes således rigtadt mot Utskottets eget system, till stöd för Motionairens. Hade icke Julii-revolutionen inträffat, hade troligen vårt Riksgälds-Contor mot 4 proc. kunnat erhålla det så kallade 2 mill. silfverlånet å 92 proc.; Norrska 4 proc. lånet är ju nyligen afslutadt till 95 proc. , och under närvarande lugna Europeiska förhållanden är det troligt, att Svenska Statsverkets förbindelser skola vinna afsättning lill ungefärligen lika vilkor, som andra Staters, så vidt myntvärdet undanryckes ansvarslösa Ständers ingrepp och så vidt den skuld som göres, verkligen, enligt Motionairens förslag, garanteras utaf Svenska folket, men icke ensamt af en Bank, som ej får realisera sina fordringar. Att våra näringar ej lemna säkert öfverskott, medgifver jag, och äfven att de behöfva stödet af en Bank. Jag finnér i förslaget intet spår till den tanka, att Svenska näringarne skulle komma att sakna allt understöd utaf creditpapper, hvilka i det nyare Europeiska samhällslifvet blifvit en allt mera nödvändig fordran för industriel utveckling. Han har velat betrygga dessa creditpappers värde, genom att de facto anvisa den garantie, hvarpå 12 Hor till Banco-UtskottetS Utlåtande N:o 16. de måste stödjas, nemligen Svenska folkets arbetskraft och Svenska Lagen. Motionairen har icke velat undanrycka näringarne något stöd, tvärtom erkänner Utskottet, att han fullkomligen betryggat dem mot hvarje indragning. Detta är också hvad han egentligen åsyftat; hvad ytterligare utvidgning angår, tror jag mig fullständigt hafva utredt i hvad förändrad väg sådan borde till deras större båtnad gifvas. Vinstmedlens användande tili vidgad utlåning ingår likväl äfven i Motionairens plan, likasåväl som uti Utskottets, och hvarje sedelemission derutöfver tror jag vi böra i närvarande ögonblick, ehvad den ena eller andra planen vinner bifall, nu motsätta oss, emedan den antingen måste omkullstörta Realisationen eller motverka hvarje möjlighet af silfverimport och således Bankens consolidation.
Denna anmaning ligger tillräckligt i tidens skick; ty så länge penningebristen orsakar brist på afsättning, så skall också denna brist af sig sjelf verka hopade spannmålsförråd. Jag bar sjelf varit närvarande på Linköpings torg, när spannemålen derstädes, med de ömmaste böner, förgäfves utbjudits för 4 R:dr 36 sk. R:gs tunnan, och jag har äfven sett i Wadstena, att man velat sälja blandsäd för 2 R:dr R:gs tunnan. Jag frågar: skulle väl någon utbjudare till detta pris gifvits, eller skulle köpare saknats, om icke en särskild orsak i Den 4 December f. na. 201 härtill funnits, nemligen penningebristen? Vill man åter betrakta SockenMagazinerna, såsom tillgång att påräkna vid missväxt-år; så bör man erinra sig, att dessa Magaziner ligga utom gränsen af både Konungens och Rikets Ständers verkningskraft. Dessutom äro dessa Magaziner redan om våren utlånta och tomma om hösten, så att de icke kunna lemna någon hjelp, när missväxt inträffar. Grefve Posse, Arvid: Då frågan om inrättande af allmänna SpanmålsMagaziner, blifvit väckt af Ledamöter från det Län, hvars styrelse blifvit mig Nådigst anförtrodd, anser jag mig deraf uppmanad, atfe gifva mina tankar i ämnet tillkänna. Det är ostridigt, att Skaraborgs Län, år 1827, visade vådan af, att icke äga något Spannemålsupplag, emedan Spannemål då icke fanns att tillgå, utan måste till ovanligt höga pris införskrifvas från utrikes ort, hvilket förhållande, äfvensom sista årets vanpris, synes högt påkalla behofvet af någon åtgärd till hjelp. Första påseendet af saken tycktes således inlocka, att instämma uti de värde Ledamöternes motion; men dennogarepröfningen uthärdar den, efter min tanka, icke. Vid en sådan pröfning visar sig den stora åtskillnaden emellan, att hålla spannemål tillhanda, när behofvet påkallar, eller att, genom konstlade åtgärder, bibehålla dess värde. I förra fallet skulle 202 Den 4 De ce m b e v f. m.
Då jag inför detta Stånd, lios hvilket detta betänk, ieke funnit en enda försvarare, öppet går att angifva det jag med min röst understöd! detsamma inom Utsk:n, så skall förmodligen R. o. Ad. misstänka mig alt vara, såsom Gr. Mörner yttrat, intagen af religiös fanatism. Men så är Gudilof icke förhållandet. Jag betraktar betänk, från en annan synpunkt, nemi från den statsekonomiska och politiska. Till en början får jag förklara, att jag i egenskap af ungdoms handledare under nära i3 års tid i Stockholm handledt flera af Judiska nationens barn och derunder alltid funnit dessas föraldrar vala lika moraliska, som de Christna, med hvilka jag haft att göra. Äfven får jag, till bevis på huru litet det är från intolerancens sida jag betraktar betänk., tillkännagifva, att jag åtagit mig att i morgon examinera i svnagogan. Deraf torde R. o. Ad, låta öfvertyga sig, att för mig icke gäller någon religiös fanatism. Men då jag det öppet förklarar, så måste jag på andra sidan säga, att för mig visar det sig, sorn hade det varit klokare att lill en del bifalla detta betänk, än att detsamma förkasta. Man kan icke neka att Slaten äger juridisk rättighet att från sig afskilja de menniskor, som den icke vill hafva hos sig i samhället. De menniskor, som ingått på vissa hårda förbindelser för att upptagas i samhället, hafva för deras personer ingenting alt beklaga sig öfver; ty de hade kunnat låta bli alt ingå derpå och de hade då icke kommit in i samhället; men annat är förhållandet med deras barn. De hafva aldrig sjelfmant ingått på de hårda förbindelser, som deras föraldrar åtagit sig. Likväl hafva uti alla Stater, hvarest mosaiske trosbekännare fått nedsätta sig, de utaf föräldrarne åtagna förbindelserne fortplantats på barnen, hvilka således hållits uti ett mer elfer mindre sfafviskt tillstånd. På dessa grunder har jag ansett att Svenska nationen ingalunda haft någon naturlig rättighet att på de inom landet födda barnen af judiska nationen tillämpa de hårda förbindelser, som 1789 års judereglemente innehåller.
Detta skelande till andras omdöme, denna sjukliga räddhåga skulle verka förstörande på hela hennes individualitet, den skulle qväfva lyckan i deras samlif, skulle bli det ständiga tvisteämnet; ja, den skulle komma honom att förakta henne, han kände det nu. Och hur svag var icke denna kärlek, som så motståndslöst kunde låta sig nedtysta af en konvenansfråga! Tusen små spiror, som förgäfves sökt tränga sig fram emot sol och vår, skulle frysa till döds. Med vemodig beundran satt han och såg på detta rundlagda lilla ansigte, denna böjliga figur, dessa händer med sina mjuka, slappa rörelser, som kunde göra honom alldeles tokig – de enda händer i verlden han haft lust att kyssa, de enda händer han aldrig kunnat se utan att i aningen känna deras lena smekningar. Han hade en vidskeplig förnimmelse af att dessa timmar skulle fälla domen öfver hela deras kommande lif. Och hon hade icke en tanke för annat än det opassande i att vara ensam med honom! Han böjde sig framåt med ett varmare uttryck i sina ögon: »Är det då rakt ingenting, att vi efter så lång tid se hvarandra igen, att vi ändtligen kunnat få tala ostördt med hvarandra, ändtligen en gång få vara alldeles ensamma, alldeles fria vi två, utan att störas af något utom oss? Är det rakt ingenting att ha längtat så länge och så våldsamt, och att så ändtligen » Han hejdade sig. Det fans åter någonting i hennes ansigtsuttryck, som afkylde honom med ett inre, aggande obehag. Hon satt och såg ned. Han fick en förnimmelse af, att hon satt och väntade på ett formligt frieri – kall och konstlad ännu, i förbidan på ett slags skuldförbindelse af honom. Så fort han utsagt det bindande ordet, skulle hon vara förändrad, som genom ett trollslag, men icke förr. Ty hon var för väl uppfostrad att gifva ett ord, en blick, utan full säkerhet. Åter tyckte han sig se en bild af deras framtida äktenskap. Hon skulle vara den emottagande, den passiva. Med lugn – och som sin rättmätiga egendom – skulle hon taga emot hans arbete, hans omtanke, hans varmaste känslor, hans hela sträfvan. Och hvad skulle hon skänka i utbyte? Sin ljumma tillgifvenhet, alltid reglerad af »det brukas».
De af Professor Kolderup Rosenvinge och Geheime-arkivarien Finn Magnussen i denna fråga afgifna Utlåtm finnas fullständigt införda i nyssnämnde Utsk:s Utlåt. sidd. 47 o. 48. Af dessa Betänkt - Den lb Oktober. 241 vidfogade skrifter synes ju uppenbarligen titt hvad som blifvit kyrkorna gifvet, är ej annat än räntorna af dessa hemman. Det skedde nemi. i Danmark som här, att då K. M;t ville understödja någon korporation och man just ej ville understödja densamma med kontanta penningar, så auvisades till detta ändamål räntorna af några kronan underlydande hemman. Men lika litet sorn det någonsin kunde falla en sådan korporation in, att betrakta dessa hemman som sina egna, lika litet borde dessa hemman någonsin hafva betraktats som kyrkans egendom. Det har blifvit sagt att man ej skulle ega rätt att afhända kyrkan, hvad som från sekler tillbaka tillhört densamma. Det är något i högsta grad oriktigt att benämna den åtgärden, som här är föreslagen, »för att afhända kyrkan något». M. Hrr! man kan väl ej från en institution afhända uågot, som aldrig tillhört densamma j här är endast fråga om att bereda åboerna å de s. k. kyrkohemmanen i Halland dispositions och besittningsrätt till samma hemman, och i det fallet uttrycker sig Utsk:t ganska riktigt, då det säger: »E. St:rs behörighet att häruti ingripa lärer ock så mycket mindre kunna ifrågasättas, som på Konung och Ständer gemensamt ankommer, ej blott att iakttaga Kronans och enskildes rätt och fördel, men jemväl att be vaka kyrkans intresse, hvilket, i vårt fädernesland, ej eger någon högre verldslig vårdare äu de nämnde, och således ej heller kan i materiela frågor undandragas deras beslutanderätt. Att så upfatta kyrkans intresse som kunde detsamma ej förlikas med det allmännas fördel och ett stort antal enskilde medborgares välfärd, vore sannerligen att allt för mycket misskänna denna vigtiga institution och dess höga betydelse.» Det vöre'väl således önskligt att en gång få slut på denna fråga, som under de sista 40 årens flesta riksmöten utgjort föremål lör Ständernas förhandlingar.
Oaktadt kronobetjeningen i allmänhet icke underlåtit handhafvandet af behörig tillsyn å fullgörandet af vederbörande vägliållares skyldigheter, samt Länsstyrelsen jemväl, i hvad på densamma kunnat ankomma, deråt egnat noggrann uppmärksamhet, hafva derföre vägarne i vissa delar af Länet icke kunnat bringas i så godt skick, som de borde vara. Att väglagningen skett under sommaren, då någon väsendtlig grusfyllning icke kan verkställas, har äfven härtill bidragit. Sedan jag låtit i ämnet höra Länets väghållningsskyldige, hafva likväl numera de flesta städerne samt en ■ stor del af landtkommunerne ingått på väglagningens verkställande vårtiden och att, 36 der lokala förhållanderne det medgifva, för sådant ändamål under vintren framföra väg-grus, för att vid källossningen kunna utspridas. På några ställen, hvaribland må nämnas Mariestads vägar, hvilka numera underhållas på stadens gemensamma bekostnad och genom drätselkammarens föranstaltande, har ock början blifvit gjord med makadamisering. I afseende å kronobr ef läringen hafva mcnigheterne, i öfverensstämmelse med föreskrifterne uti Kongl. Brefvet den 30 November 1849, blifvit hörde, huruvida de, för beredande af jemnare fördelning af detta onus, ville föranstalta om dess besörjande emot kontant ersättning, på det att vissa hemmans indelande till kronobrefbäring måtte kunna upphöra och äfven dessa hemman derefter med öfrige deltaga uti den skjutsningsskyldighet, hvarifrån dé förut varit befriade. Den nya ordningen har dock endast blifvit antagen inom Leckö och Skara fögderier samt Kåkinds härad inom Höjentorps fögderi, hvaremot de öfrige önskat att vidblifva den gamla. De afgifter, som, i följd af den vidtagne förändringen, erläggas, utgöra i medeltal pr mantal: uti Leckö fögderi af skattehemman 5 R:dr 20 sk. 1 rst.; uti Skara fögderi 2: 4. 3. samt af frälse hälften deremot.
Blanknötta ledstänger af järn med glänsande mässingskulor ofvanom stöttorna omgäfvo trappan, som annars nästan skulle synts farlig att våga sig uppför. Förstugudörren var utsirad med granna träsniderier liksom äfven dörroch fönsterfodringarne. Huset hade endast en våning, men, att döma af fönsterna, var den ovanligt hög,och när därtill kom den höga stenfoten och det ofantliga, branta taket med sina vindskupor, var det ej underligt, att det höjde sig öfver dé bredvid liggande, mera anspråksfulla tvåvåningsbygnaderna. Husets inre jäfvade ej det intryck af gammaldags hemtrefnad och en viss elegans, som dess yttre utvisade. Man inkom först i en rymlig förstuga med boaserade väggar, prydda af en del gamla porträtter i något svartnade ramar samt troféer, dels sammansatta af olika vapen, dels jaktminnen, isynnerhet en mängd horn, hvaraf några sutto så lågt, att de kunde användas som klädhängare. Ett par stora ekskåp och väggfasta bänkar fulländade utstyrseln, och midt för ingångsporten ledde tvänne nu öppet stående dörrar till en större sal, på hvars motsatta vägg ett par likaledes öppna glasdörrar förde ut till trädgården. På en dörr till venster i förstugan satt ett visitkort med namnet » Grefve Sten Måneskiöld, vid Kongl. Lifregementets Husarcorps ». På dörren till höger fanns en visitkortslåda med inskrift: » Grefvinnan Måneskiöld ». Då man inträdt genom sistnämnda dörr, befann man sig i ett medelstort rum med en egendomlig utstyrsel. Knappt två möbler voro af samma slag. Ett litet rundt sybord med messingssirater och uppstående hålig kant, ett rococcobord midt på golfvet, betäckt af böcker och album, ett gammalt, hvitlackeradt klaver med förgyllningar och fina målningar, stolar af alla slag, högryggade, taburetter, puffar och så till sist vid ett fönster ett staffli. Taflor, draperier, makartbuketter o c h dylikt på väggarne. Det hela skulle säkerligen gjort intryck af en antikvitetsbutik, o m ej de olika sakerna varit ordnade med den finaste smak, förrådande både kvinnan och artisten.