Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungen fäste vid alla befordringar avseende endast å de sökandes förtjänst och skicklighet, men icke på deras börd. Konungens Domsrätt skall uppdragas minst Tolf, högst Aderton, af Honom utnämnda, lagkunniga Män, hwilka fullgjort hwad Författningarne föreskrifwa dem, som uti Domare-Embeten må nyttjas, samt i sådana wärf ådagalagt insigt, erfarenhet och redlighet. De kallas Justitie-Råd och utgöra Konungens högsta Domstol. Uti alla mål, som hos Konungen i statsrådet förekomma, skall protokoll föras. Där rikets säkerhet eller eljest synnerligen viktiga skäl kräva hemlighållande av mål, som angår rikets förhållande till främmande makt, skall över målet föras särskilt protokoll. Statsrådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, varom i 106 och 107 §§ vidare stadgas, ovillkorligen till protokollet sina meningar yttra och förklara. 1809: Riksens Ständer wälje genast, sedan Riksdagen blifwit öpnad, de Utskott, hwilka skola Ärenderne bereda. Lagtima riksdag skall för ärendenas beredning tillsätta dessa utskott: ett konstitutionsutskott, ett statsutskott, ett bevillningsutskott, ett bankoutskott, två lagutskott samt ett jordbruksutskott med den sammansättning och de uppgifter, som i riksdagsordningen bestämmas. Dessutom böra, för oförsedda händelser, twenne serskilda tillräckliga summor anslås, och till utbetalning å Riksens Ständers Riksgälds-Contor anwisas; den ena att wara tillgänglig, då Konungen, till Rikets förswar eller andra högst wigtiga och angelägna ändamål, sedan hela Stats-Rådets tankar deröfwer blifwit inhemtade, finner den wara oundwikligen nödig; den andra, att, wid infallande krig, af Konungen lyftas, sedan Han Stats-Rådet in pleno hört och Riksens Ständer sammankallat. Will Konungen utom Swerige och Norrige resa, meddele Han Stats-Rådet in Pleno denna sin föresats och inhemte dess tankar deröfwer, på sätt 9 § omtalar.
I andra näringar kunna de förminska produktionen, här deremot framkalla de en öfverproduktion. All industriel företagsamhet måste oupphörligt gå till råds med den probabla omsättningens behof; här eger man föga tillfälle dertill. De under tillverkningstiden fluktuerande bränvinspriserna vittna derom. Bränvinsproduceuten liknar derför icke så litet en spelare: va la banque! Har man börjat att bränna måste man fortfara dermed, huruledes konjunkturen inom spanmålsmarknaden för öfrigt må visa sig. Man har taget kin ombord och måste draga honom i land. Och hvar tager väl all denna produktion vägen? Den försvinner har jag sagt spårlöst inom landet och så är det. Men det bevisar, torde man härvid erinra, att behofvet motsvarar tillverkningen. Långt derifrån dock. Bränvinstillverkaren skall svara, att ehuruväl han både måste och äfven får afsätta sin vara, afsättningen likväl gemenligen göres under vilkor, som stundom knappast betäcker mera än omkostnaderna och menniskovännen skall svara, att denna afsättning icke vittnar om ett sundt behof, utan tyvärr, om alltför lössläppta begär. Öfvertygad, som jag är, att hvarje minskning al bränvinsskatten vore en ej mindre stor än allmän fördel och vinst; att den demoralisation, som frodas på bränvinsöfverproduktionens bottenlösa grund, derigenom allt mer och mer skulle aftaga; att spanmålstillgångarne, räddade från bränvinspannans förstörelse, skulle gifva vårt land ett helt annat, bättre och lyckligare, statsekonomiskt anseende, samt att, genom dessa tillgångars klokare användande, Sverige innan kort skulle — relativt till folkmängd, klimat och jordmån — blifva ett af Europas förnämligaste spanmålsexporterande land; — föreställer jag mig, såsom ett kraftigt medel för uppnåendet af dessa mål nödvändigheten att i lagstiftningen för bränvinstillverkningen inrymma åt bränvinstillverkaren — liksom åt alla andra näringsidkare — fullkomlig frihet vid bestämmandet af tiden för sin verksamhet samt i beskattningsväg lika litet åligga honom, som någon annan, skyldigheten att förskottsvis inbetala bränvinsskatten. Den omsorgsfullare beräkning och den lugna besinning, hvari han härigenom försattes, skulle säkerligen äfven framkalla en sann och sund spekulation.
VIII. A. 77. E. 335. — för Notarierne vid RiksStåndens Cancelliet-, om en månads förlängning i. XXV. 47^- XXVI. R. 28. B. 116. A. 126. U. 238. A. 242, 257. — för utskrifning af åtskilliga vidlyftigare Riksdagshandlingar, angående. XXV. B. 480. XXVI. A. 17. — för Riksdagskostnadernas utbetalning, angående. XXVI. B, 115. Å. 125. U. 238, A. 240. — om förhöjning uti, för Fullmäktige i Banken och Riksgäldscontoret samt vid Lånecontoren i Malmö och Götheborg. Se Fullmäktige. Armeen, angående dess förseende med byxor af blått med hvitt meleradt kläde. XII. R. 328. XVII. B. 175. XVIII. E. 323. — den indelta. Se Indelta Arme'en. — den stående, om indragning af. Se Indragning. Arme'ens Pensionscassa, angående rättighet för, till ett räntebärande creditiv i Rikets Ständers Bank. Se Creditiv. Arrendatorer af kronohemman och boställen, om rättighet för, att undfå prolongation af innehafvande arrenden etc. VIII. B. 332. A. 382. XII. U. 146. A. 368. — af kungsgårdar och boställen vid f. d. Adelsfane-regementet, angående rättighet för, att öfvertaga de vid nya arrende-auctioner skeende högsta anbud. V. B. ig5. A. 298. — af Klabböle Kronofiske, om befrielse för dem från erläggandet af ett års arrendeafgift. X. B. 124. A. 237. Arrende, angående S. F. Lannges ansökning om prolongation deraf å Lunda kronohemman, eller skatteköp derå. VI. B. 532. IX. U. 387. A. 437. XI.
En ärbar kristen qvinnas dygder är ej ett passande ämne för offentlig framställning, men det är icke svårt att i dem tänka sig källan till denna karakterens renhet och enkelhet, som ett offentligt lifs strider och frestelser ej förmått att omintetgöra hos hennes son. Ulysses föddes den 27 april 1822 i Point Pleasant, en obetydlig stad på Ohioflodens norra strand. Den anspråkslösa boning, der han först såg dagens ljus, skådar ännu ut öfver Kentuckykusten, och sina tidigaste dagar tillbragte han nästan inom synhåll af den stora krigsteatern, der han var bestämd att utföra en så framstående roll. 1823 flyttade hans föräldrar till Georgetown i Ohio och här förflöto den unge Grants gossår. Hans far var nu en förmögen man, han egde så mycket af denna verldens goda som någon af hans grannar och hade både förmåga och vilja att låta sonenfå njuta alla de fördelar af en bildad uppfostran, som stodo till buds på ett så stort afstånd från den atlantiska kusten. I likhet med Washington, Cromwell, Wellington och andra, som blifvit ryktbara i sin bästa mannaålder, var det ej heller något hos Grant, som under hans barndom på något sätt utmärkte honom framför hans kamrater. Det är sant, att i återskenet från hans hjeltedåd sedermera kunna vi i gossens karakter urskilja de frön, som lågo slumrande, intill dess att omständigheternas sol och ljus utvecklade dem. Ingen af dem, som kände honom under hans tidigare år, såg hos honom * något, som antydde hans framtida bestämmelse. Yid sjutton års ålder erbjöds det honom att bli antagen som elev vid militärskolan i West Point. Den yngling, som året förut blifvit sänd till skolan ifrån det distrikt, de båda tillhörde, hade ej förmått att följa ' med i klassen och fick följaktligen lemna skolan. Hade denne hans unge företrädare ej blifvit underkänd, är det sannolikt, att Grant aldrig kommit i åtnjutande af en militärisk uppfostran och möjligen icke uppnått utmärkelse genom vapnen. lyra år tillbragte han vid militärskolan men gjorde sig icke der bemärkt såsom något mera framstående. Han. visade ej någon förkärlek för sitt yrke och ådagalade ej någon synnerlig böjelse för studier, ehuru han med lätthet lärde sig matematik.
489 den närvarande, då herrskade, samt att den afund och det Stånds-agg, som då skall varit rådande, nu har aftynat och småningom måste alldeles upphöra, ifall Ståndens öfverläggningar blifva offentliga. Jag är öfvertygad, att de oordningar, man dervid befarar, skulle lätteligen kunna förekommas, genom lämpelige föreskrifter, och någre åtgärder för ordningens bibehållande sällan eller aldrig behöfvas; men om annars någonsin en Svensk Konung skulle finnas, nog förgäten af sin höga värdighet och af sin pligt, att vilja våldföra Rikets Ständer, om Militairen, om Folket kunde tänkas så förvillade, att de skulle understödja våldet, då kunde också inga bommar, inga lås emotstå det; och då, men möjligheten häraf låter i vår tid icke tänka sig, då vore icke något annat oss öfrigt, än att falla för våldet, sedan vi förgäfves kämpat för friheten. Åtskillige yttrade härtill deras bifall. Herr von Hartmansdorff, August'. Grefve von Platen har på ett så stoi't, ädelt och Fosterländskt sätt talat för offentligheten vid våra öfverläggningar, att i hufvudsaken föga lärer vara att vid hans yttrande tillägga. Men under debatternas gång, föranledd att göra flera anmärkningar, vili jag, för att icke länge uppehålla IJögloflige Ridderskapet och Adeln blott anföra några, som synas mig väsendtliga, och ej skola upptaga mycken tid. Man har yttrat farhåga, att Allmänheten 4g» Den 17 Murtii. skulle genom sin närvaro på läktaren utöfva ett democratiskt inflytande af skadelig verkan pä rlet aristocratiska element, som vi här skola föreställa. Jag vill visst icke vålla Adelns försvagande, men jag tror tillämpningen derhän, vid detta tillfälle, vara ovigtig. Om någon möjligen är Utsatt för inflytande från den democratiska sidan, så är det fruktansvärd! att han. äfven är det från en motsatt, genom aristocraternas närvaro.
Men när jag å andra sidan ser min fars innerliga fröjd, min mors stormande glädje, hvilken redan i andanom ljuder i mina öron; när jag föreställer mig, huru allt detta skall nedsjunka till intet, och hör det sedan förvandladt till ett stormande haf af förebråelser och pinande föreställningar, öfver min obegripliga envishet, att vägra en sådan lycka, – Gud! hvad kan jag väl svara! Jag känner, att föreningen med en så redlig och bra man, som Garben, med skäl kunde kallas en lycka, om jag endast icke förut lärt känna och älska Mannerstedt. Nu finnes för mig ingen lycka utan med honom. Han är för mig den ende. Detta vågar jag likväl icke anförtro mina föräldrar; de skulle le och kränka mina heligaste känslor genom löje och förakt. Men icke nog dermed, huru djupt och bittert smärtar det mig icke, att vara otacksam mot den man, som för mig gjorde så mycket! Han skall, han måste förakta mig; och huru tungt att förlora hans aktning! Likväl, om jag utan förbehåll öppnar för honom mitt hjerta, ännu en gång flyr till hans ädelmod om förbarmande, skall han måhända hafva medlidande med mig, och förlåta mig, att jag icke kan gifva honom min varmaste känsla såsom en tacksamhet. En fattig allmosa tigger han icke om. Jag vet att han är för högsint att vilja hafva en hustru, som icke i honom finner sitt allt. Emellertid äro dessa timmar upptagna af qvalfulla strider, strider på alla håll: kärlek, pligt, barnslig ömhet, tacksamhet! O, mitt arma, arma hjerta! Och tiden flyger så fort; aftonen nalkas, mina frihetstimmar äro snart till ända. Du bör veta, att sedan min far i dag på morgonen lemnade mig, tog jag ut nyckeln och begärde att få vara ensam intill aftonen. Mina föräldrar hafva tillåtit mig detta; men klockan sju har mamma bedt att jag skall vara nere. Jag har icke kunnat vägra sådant; ty det måste ju dock komma till en förklaring. Ack, jag kan se huru de sitta så glada nernere, i sin lyckliga väntan, och tro att det endast är jungfruns blygsamhet, som af vana begär några timmars betänkningstid.
Men deremot finner Utskottet sistnämnde § vara alldeles klar deruti, alt om den, sorn varit delaktig i en sådan misshandel, sorn nu blifvit omförmäld, dervid tillika begått någon annan gerning, hvilken är såsom särskilt brott i förevarande författning upptagen, det svåraste straffet alltid skall tillämpas och att dervid den gerning, hvarför särskildt straff sålunda uteblir, likväl bör såsom en försvårande omständighet betraktas, liar derföre i ifrågavarande fall den misshandlade fått sådan skada, som omförmäies i 13 §, och den tilltalade, ehuru ej förvunnen att hafva åstadkommit nämnde skada, likväl öfvertygas att hafva sjelf lagt hand å den misshandlade och icke inskränkt sig endast dertill att på annat sätt i uppträdet deltaga, så dinnes den tilltalade efter 14 §, och det förhållande, att han deltog i en af flera ulöfvad misshandel, ingår dervid såsom en försvårande omständighet. 1 nu vidrörda fall finner Utskottet derföre full tydlighet redan vara åt förslaget gifven. Beträffande deremot den inom Presteoch Borgare-Stånden framställda anmärkning, att straffbestämmelsen i slutet af §:n vore för lindrig, så har Utskottet, med afseende å de försvårande omständigheter, som i detta fall kunna tänkas, funnit berörde anmärkning grundad, hvadan Utskottet, med frångående af sitt förra förslag, alt med Hidderskapet och Adeln samt Bonde-Stundet i denna del sig förena. ehuru sådant ej vöre tydligen uttryckt, — dels ock inom Lag-Utskottets Utlåtande N:o 3!). 7 och med inbjudning till Bonde-Ståndet att jemväl frångå det af detta Riks—Stånd lättade beslut, vördsamt tillstyrker, det Rikets Ständer besluta, alt ifrågavarande § skall erhålla denna lydelse: »Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i H eller 15 § sägs; då skola, vid stralfets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Det är ej blotta benämningen af RiksHufvudbok, utan det är den deraf väntade fördel, som Riksens Ständer alltifrån 1810 bemödat sig om att erhålla, och denna fördel beslår uti en säker och noggrann kännedom om alla StatsVerkets inkomster och utgifter, men hvilken endast kan vinnas af en Rikshufvudbok , som är grundad på verkelige räkenskaper, Den 5 Junii. 175 men icke, som nu är föreslagit, på utdrag af omslut deraf, och då Riksens Ständer i8i5, just för alt undvika denne Räkensknpernes omarbetning, antogo den af StatsCommissarien Widegren föreslagne redogörelsemethode, kan jag för min del ej finna, det StatsUlskottet, för att en sådan omarbetning nu blifvit föreslagen, baft någon skälig anledning att frångå 1815 års Ständers beslut; men den af StatsUtskottet nu tillstyrkte förändring synes mig så mycket mera betänkelig vid eftersinnande af den betydlige skiljaktighet, som visar sig i sjelfva resultaterne af StatsContoirets beräkningssätt emot det som grundar RiksBokslutet. På min motion vid i8i5 års Riksdag, uppgaf StatsUtskottet den i Augusti samma år, att, enligt StatsContoirets uträkning, samtclige InkomstTitlarne för åren 1810, 1811, 1812 och 1813 uppgingo till 3,628,242 Riksdaler 20 skillingar, då deremot, enligt de bokslut Herr StatsCommissarien Widegren till Riksens Ständers sist församlade Revisorer afgifvit, öfverskotten endast för en mindre del afStatsVerkets intrader, under desse år utgjort nära samma belopp, eller 3,071,745 Riksdaler 23 sk., eller oberäknadt Landtlntraderne, hvarå öfverskotten icke lära blifva obetydlige.
Af gunst och nåd har man i det uppgjorda förslaget förunnat Bonde-Ståndet en femtedel i representationen, ehuru det ensamt besitter nära lika stort fastighets-värde, som de öfriga fyra Stånden tillsammans; man vill ej ihågkomma, att Bonde-Ståndet erlägger tre fjerdedelar af Statens inkomster, och man är blind vid beräkningen af detta Stånds personal, jemförd med de öfriges; man vill genom detta Förslag beröfva Bonde-Ståndet det billiga och rättsenliga, att fritt och oförhindradt utse till representant det kunskapsrikaste, ädlaste och mest fosterländska; man söker kringgå folkets rätt och innesluta den inom Slåndsprivilegier och Tjenstesamt Embetsmanna-intresset. Är det möjligt, att någon kan hoppas, att ett dylikt förslag skulle kunna antagas af menniskovännen eller af den, som önskar ära och sällhet åt sitt länge betryckta fosterland? Nej! Jag tror det icke! Det kunde vara mycket att anmärka vid detta förslag, men det är obehöfligt, helst det vid framträdandet i ljuset redan arbetar med döden.” Dessutom har Herr Liljenstolpe, H. F., som i egenskap af Suppleant öfvervarit Utskottets öfverläggningar rörande vissa delar af representations-förslaget, lill Protocollet afgifvit följande reservation: ”1 afseende på frågan: ”huruvida Stånden vid val lill ledamöter i Ut”skotten böra vara bundne inom sig sjelfva eller om de härvid böra ega ”valet fritt inom Kamaren”, får jag äran anmäla min reservation emot Utskottets, genom votering, beslutade företräde åt den sednare meningen, eller de fria valen inom Kamaren; — så mvcket heldre, som jag icke egt till - lior till Constitutions-UtskoltetsMemorial, N:o 26. 5T tillfälle att deltaga i afgörandet af sjelfva hufvud frågan:
Dels emedan odling å sådan mark, som finnes af vatten dränkt, lärer blifva i mer eller mindre män osäker, dels ock emedan ingen annan än dea, som eger böjelse och förmåga sill den föreslagne egovidgningen, billigen bör dertill kunna tvingas, anser jag det sednare alternativet af billigheten högt påkallsdt. För att ej trötta med vidlyftighet, afstår jag nu från ytterligare anmärkningar emot Förslaget; åberopande ej mindre mia vid beredningen af detta mål afgifne reservation, än afven hvad i detta amne blifvit så väl utveckladt i Högsta Domstolen och i LagCommiuéen, på förra stället af Herr JustitixRådet Poppius, och på sednare stället af Herr AdvocatFtskalen Staaff, hvilkas anföranden finnas i tryckta Protocollerne öfver LagCommittéens förslag till ByggniagaBalk. Jag förmodar all annan åtgärd i denna fråga öfverflödig, än möjligen antagande af det utaf Herr JustilixRådet Poppius uppgifna, härjemte vidfogade, förslag till ytterligare stadgande, på det Vattenverk ej måtte ohehörigen skada angränsande joidegor. Slutligen kan jag ej eller dela Högloft, Lagutskottet* Betinkandén^ 527 Utskottens tanka, att tillförene ingångna och nu gällande Contsacter, Vattenverkoch Jordegare emellan, rörande vattendåmningar emot betingade vilkor, skola till deras kraft och verkan uppköra, för att derigenom i hela sin vidd kunna tillämpa den föyeslagne Lagen. Detta inom Vallöf]. BorgareStåndet af Herr Beckman gjorde förbehåll , anser jag hafva förtjent mera afseende. För mig kan det ej blifva fattligt huru ett contract af tvänne grannar, utan tredje mans förfång ingånget, kan föresla3 Riksens Höglofl. Ständer till upphäfvande, hvarföre jag ej eller tror att högsta rnagten, vårdande allas rättigheter, skall dertill lemna sitt bifall. Utdrag af Protocollet, hållet uti Kongl. Majlis högsta Domstol den louie Junii 1815.
Men nu är det så, att många vill dricka, spela och dansa, och ... där är en orimmeligt stor danssal, Albert! 8 fönsterlufter i längden, om jag minns; och 24 rutor i var luft! Är då du, Sara, inte alls road av att dansa? När jag har sett efter verkstaden och slutat av, och kommer ensam för mig själv, då händer det att jag dansar ibland; men det är utan fiol. Det var en äkta ordentlig västgötska! tänkte sergeanten. Men hon såg så oändligen mild, så nästan rörande ut i denna stund, att han teg. Litet därefter tillade han: Att din mor skall vara så sjuk? tänk om hon är död, Sara, när vi kommer ... när du kommer dit ned? Ja, Gud väles det, stackare! Hon har ingen rätt glädje haft i livet. Ångest och sorg jämt, och nu till slut bara idelig sjukdom. Det är inte mycket bra, Albert. Du talar alltför bedrövligt. Men om hon lägger sig att dö, hur går det då med din verkstad? Ja, då är det slut med rättigheterna, och jag kan inga få av magistraten, det vet jag; men jag har nog tänkt ut det ändå. Så? Å ja, det kan jag nog berätta, fortfor hon, smög sig ännu litet närmare Albert på spjälsoffan, och såg sig om, liksom fruktande att någon obefogad skulle höra hennes hemligheter. Då däcket likväl, såsom förut nämnts, åt detta håll var rent från folk, vände hon sig åter till honom, såg högst förtrolig och klok ut, samt viftade med sin lilla handske i luften, stundom slående hans arm lindrigt med den. Jag har funderat ut, hur en flicka utan föräldrar och syskon, som jag, skall kunna leva ... leva bra ... sade hon. Jag har tillräckligt och fullt upp redan med linne och gångkläder, för många år, och sliter inte stort: vilket en inte gör, när en är aktsam. När nu min mor dör, får jag inte längre skära till rutor och kitta i stora hus eller nybyggnader; det skall skråmästaren ha.
Och då Tuominen mödosamt reste sig, tog han honom i armen, ledde honom till hans eget rum och låste dörren från yttre sidan, hotande med en grof ed att slå sönder hvartenda ben i hotellvärdens kropp vid minsta försök att kalla på hjälp. Därpå gick han tillbaka till Lena, som under tiden förfullständigat sin klädsel och nu var sysselsatt med att bada sitt illa svullna ansikte med kallt vatten. Hvad ämnar du nu taga dig till? frågade han. Jag måste härifrån redan i natt, annars låter han häkta mig och sedan vet man inte huru det går. I morgon dag reser jag från New-York och tar hyra från en annan stad, men för dig blir det värre, han är i stånd till hvad som hälst. Jag blir inte häller här, förklarade Lena bestämdt. I morgon går jag, om jag så aldrig får någon tjänst mera. Inte kan du gå som du vill, när du gift dig med honom, sade Wehkalainen medlidsamt. Jag är inte gift, protesterade Lena. Och så beskref hon alt som förefallit tidigare på dagen. Den gamla matrosen klådde sig betänksamt i hufvudet. Det var en högst kinkig kasus att utlåta sig om, ty så mycken aning om lagar och seder i Amerika hade också han, att han visste det en domare kunde viga utan biträde af präst. Frågan var nu bara om den sluskige karlen, hvarom Lena talade, värkligen var en domare. Nog är jag rädd för att du är gift i alla fall, sade han slutligen tveksamt och då vet jag sannerligen inte hvad jag skall råda dig till. Lena brast i gråt. Om hon värkligen var gift med Tuominen så var hon olycklig, nu visste hon det. Sådan han visat sig i natt kunde hon tro honom om hvad som hälst härnäst skulle han väl slå ihjäl henne. Hon snyftade alt bittrare. Vill du rymma? frågade Wehkalainen tvärt. Han hade fått en idé. Jo, men hvart? Jag känner ju ingen människa här i landet. Ja, inte just jag häller. Men jag känner ändå till flera trakter i Michigan och Minnesota med, där det fins hela byar af finnar. Dit kunde du resa. Ar det inte förfärligt långt dit?
Till fru Emilie Flygare-Carlén; poem af Johan MASKINVÄFDA TYGER, Nordling. — Förtroende; af G. N — n. — GARDINER. SCHALAR, FILStrödda drag ur Ida Welhavens föredrag den TAR, DOFFEL, KLÄDEN 16 dennes; af J. N — g. — Hemlif; af Lisscg. HERRKOSTYMER m. m. V. — En mystére; af Xyx. — Ostsoppan; ett matrecept på vers och i musik. — Från OBS.! Hvar och en får SITT ylle damvärlden i Paris; studier för Idun af Alvar Gammalt och emottages (Med till spanad, väfning af såväl som äfven pas sande till utmärkta till tillbaka i form af garn eller väfArfwidsson. IV: » La bourgeoise ». — Ett gennader. OBS.! Spånadsafgiften den mäle. — Teater och musik. — Literatur och konst. — Räddad; berättelse för Idun af billigaste här på platsen. Elena. — Från Iduns läsekrets. Förslag till matordning för veckan 27 sept. — 4 o t t. — Handarbeten. — Inläggning. — Skafferiet. — Såser. — Soppor. — Läkareråd. - Frågor. — Svar. — Breflåda. UT 0)) på en representant för det folk, Ni föreslår, l:a Hvetemjöl för bakverk m. m., men ha på förslag ett namn, som vi anse Grahams-d:o, för dietiska beganska mycket mera representativt. Tack för anbudet, men vi ha tillhof m. m., räckligt förråd af dylika poem på lager. Gryn och Hafremjöl från Petri, Öfversättningar användas i Idun allt af yppersta beskaffenhet mycket sällan; någon gäng dock. Vi kunna billigast hos _ _ emellertid ej gifva något bestämdt svar, förr än vi fått se dem. Edra manuskript hamnade i WU Klaraberersgatan papperskorgen. ° ° [2004] Vore tacksamma om Ni personligen behagade gifva Eder tillkänna i och för närmare meddelande. Red.