Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det sjelfständiga bondestånd, som med rätta varit Sveriges stolthet, skall blifva ett offer för den stora jordbruksindustrien, långt ifrån att deraf draga fördel; och frukten af jordbrukets ökade afkastning skall blifva en tillväxt i folkmängden, jemnstor med tillökningen i uslingars antal. Att icke till detta pris vilja köpa den fullkomligaste möjliga odling af den kära fosterjorden, må kanhända förlåtas en vän af fosterlandet, huru högt han än föröfrigt önskar att se all nyttig odling blomstra i detta land. Säkerligen kommer sjelfva den ide, hvars grunddrag här äro tecknade, att kallas illiberal; och min mening är icke att förneka den inskränkning af frihet, som deri ligger. Men det är för frihetens egen skull, som hon ej får tålas, när hon vägrar att underkasta sig vilkoren för andras möjliga frihet; och på detta sätt kan hon ej heller länge bestå. Från R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 4869. 177 Från öfvermått af frihet härrörer all träldom*) — från öfvermått af husbondeväldets frihet arbetarnes träldom. Och detta öfvermått blir följden af jordbrukets och näringarnes högsta frihet, af penningekraftens fria bruk under industriens utbildning, ej mindre än af muskelkraftens fria bruk under råhetens barbari. Det är förnimmelsen häraf, som framkallat tankan på arbetets organisation. För jordbruksarbete har man åtminstone icke ännu funnit den på annan väg, än den jag antydt. Sådan den der visar sig och under många förflutna århundraden hos oss varit frivilligt iakttagen, kräfver den inskränkning i frihet, men i en frihet, som ej kan utöfvas, utan att förstöra sjelfva möjligheten till frihet för en oberäknelig mängd af likar, för hela den talrikaste klassen af fattiga arbetare, hvilka i jordbruksarbete måste söka sin utkomst, men genom det här beskrifna missbruk af den välmående jordägarens frihet utarmas till den grad, att de för sin bergning blifva alldeles beroende af hans välbehag, och således ur stånd satte att emot detta välbehag på något sätt begagna, hvad helst de få af medborgliga och politiska frioch rättigheter.
Och han kände sig viss om, att en anförvandt till så starke Gudsmän äfven måste vara ett barn af många böner, och att det vore tryggare att anförtro en så farlig uppgift till sonen af en from fader än till någon med idel världsliga traditioner. — Well — let go — ljöd slutligen svaret, och de små, grå ögonen tindrade lustigt — its bosh anyhow. Mannen skrattade en smula bullrande. — Men amerikan är jag — med hull och hår. Det prutar jag inte på. — Gör ingenting, svarade Gustafsson hjärtans nöjd, — det är till och med rätt, när man är medborgare, man kan ju hysa lika vänliga känslor för sitt land för det. Och så var saken klar. Denne Pryhl slöt snart vänskapsband med naturvetenskapernas man, Erik Hjelm. De voro liksom af ett annat släkte än de öfriga, dessa båda, och de utgjorde Gustafssons hemliga stolthet. Hjelm var en ljushufvad, hurtig karl, som älskade sitt fack utan öfverdrift. Redan första dagen hade professorn sagt till honom: — Bäste bror, sköt ditt ämne precis som du vill, men tag det ytterst enkelt — och ett förbehålla vi oss: utså aldrig något tvifvel i de ungas själar om skapelsehistoriens bokstafliga ... bror förstår: bokstafliga sanning. Det hade Hjelm alls icke misstyckt. Han hyste ingen tanke på att inkasta brandfacklor i de ungas själar, sade han. Och Gustafsson prisade Gud, som beställt allt så väl och fördubblade sin faderliga nitälskan och ingrep beständigt varnande och stödjande. Vid denna tid stod Gustavi på höjdpunkten af blomstring. Från alla delar af Förenta Staterna, där svenskar byggde och bodde, flödade in beröm och ynnestbevis. Skolan närmade sig allt mer de förebilder, som lefde i grundläggarnas minne sedan femtio år tillbaka. Och ju tydligare dessa kände den söta lukten af det genuint akademiska, välbekant sedan ungdomsdagarna, desto mer höjdes rösterna i stilla hån mot Nya världens lärdomsanda. Men framför allt var den kristliga ställningen tryggad. Gustavi kyrkotidning svällde af nit och lutersk stränghet, trons banér fladdrade käckt öfver skolans hufvud och studerande strömmade till i allt rikare antal ...
Mötet med Fredrik VI kunde icke blifva utan förlägenhet, och i husliga band hade Kristian Fredrik ingen ersättning för sina missräkningar, ty han var redan för ett par år sedan skild från sin gemål. Tvänne glanspunkter återstodo dock såsom mål för hans lif: hans son, som skulle fortplanta ättföljden på Danmarks tron20 och danska folkets kärlek. Detta folk skulle förstå honom, och nog förstod det honom den dag, då han gaf Norge en af de friaste konstitutioner i Europa, men troligen förstod det honom icke lika väl, när han för andra gången smordes till konung – men han var icke mera ung då. Hans kärlek till Norge var glödande uppriktig, och det är en heder för norrmännen att hafva vunnit en sådan känsla, grundad på aktning för nationen; och ju närmare skilsmessan kom, desto mera skakadt blef Kristian Fredriks själstillstånd. Såväl sjukdom som fri vilja hindrade honom att vara närvarande vid stortingets öppnande, men i det tal, han lät uppläsa, bad han i varma ord att hans minne skulle få lefva bland norrmännen såsom en väns, den der hade velat deras väl. Ett par dagar derefter emottog han den deputation, som hade i uppdrag att öfvervara hans sista förklaring, hvarvid han nedlade Norges krona. Vid detta tillfälle var han ytterligt upprörd. Den 10 oktober afreste Kristian Fredrik från Ladugårdsön och gick den 11 om bord på en väntande norsk örlogsbrigg för att på den öfverresa till Danmark. Men storm och motvind – och blott Gud känner om det ej också fanns någon annan hemlig orsak – tvingade briggen att anlöpa Fredriksvärn, hvarefter afresan utdrogs och utdrogs långt utöfver hvad både storm och motvind fordrade. Ville prinsen afbida slutet af stortingets förhandlingar? Han kände det ju likväl på förhand. Carl Johan såg ej rätt gunstigt på dröjsmålet. Kurirer flögo fram och åter på alla vägar, och han gjorde allt för att påskynda utvecklingen. Utan tvifvel var denna fullt känd af Kristian Fredrik, då han ändtligen den 28 oktober afseglade. Efter en särdeles svår öfverresa ankom han till Jutland och landsteg i Århus den 4 november, just sjelfva föreningsdagen.
Del ligger och tär på Statskroppens rot en mask, hvilken så småningom gör dess kärna mindre lämplig till utveckling, under dtet att skalet ger tillkänna en prålande och vacker fägring och en bländande yta. Sådant visar sig förhållandet för livar och en, som närmare tänkt på samhällets utveckling och med rörelse måste man medgifva att så är. Då man förgäfves söker utforska hvaruti orsaken ligger lill detta förhållande, säger man att den ligger i bristande upmuntran för industri och rörelse, i bristande kommunikationer, i bristande utvidgad produktionsförmåga i (lera fall. Det ligger visst till någon del i dessa orsaker, men anledmn är på långt när icke denna. Den ligger något djupare, den ligger i en bristande religiositet och i en för högt drifven tygellöshet. Det är der man måste söka felet dertill att icke samhället i sitt djup och i sitt inre är hvad det bör vara. Det är der man hör söka anledmn till att icke allt går dit man skulle önska, att icke allt utvecklar sig så som sig borde. Erkänner man att en kropps förnämsta samhällighet ligger uti andens utveckling, som egentligen grundar sig på religionens sanna inflytelse, sä mäste man medgifva att det samhälle, der den icke rätt utvecklar sig, omöjligen kan i tidens längd med säkerhet gå dit det bör gä. Hvad är då orsaken att det står så lill? är detta föranledt af en bristande håg hos Svensken för en andlig utveckling, för ett andligt sträfvande. Det Svenska sinnet är djuptänkt, det är enkelt och redbart till sin natur och har tillräcklig förmåga att upfatla de religiösa sanningarne ur deras vackraste synpunkt. Hvaruti ligger då detta, ligger det uti institutionerna uti vår kyrka? ja, just deruti är skälet att söka och det är just dessa institutioner, som visa sig i den vackraste form, hvilka icke innebära fullt ut hvad de böra göra. De innebära icke den styrka, den kraft, som en nation just der bör söka. Vårt presterskap är icke sämre än i andra länder, tvertom är det säkerligen bättre än i de flesta andra länder.
Enligt formuläret för denna underdåniga berättelse åligger det mig att uppgifva de tillgöranden, som ägt rum för bergsrörelsens befrämjande och understöd. Ledd af den åsigt alt de åligganden, som i berörde afseende kunna tillhöra en administratif myndighet, böra inskränka sig till ett undanrödjande, så vidt ske kan, af existerande binder för näringens i öfrigt åt enskildes omtanka öfverlemnade utveckling; men att sådant åter icke må åsidosättas, har jag härutinnan endast att anföra, alt jag med kännedom om den nuvarande svåra och ogynnsamma konjunktur för nämnde bandte - 43 vings idkare, samt med afseende derå, alt densamma, i likhet med andla fabrikshandteringar, icke allenast år belagd med grandskatt, utan äfven vid bevillningens bestämmande ovilkorligen bör betraktas såsom i viss mån vinstgifvande, ansett mig böra föreslå sednast församlade Pröfnings-Komite, att till det i Bevillnings-förordningen bestämda minimum, utsätta den bevillning, som af jern verken inom Länet borde utgå, hvilket förslag ock blifvit af Pröfnings-Komitén godkändt. Antalet personer, sysselsatta vid bergsrörelsen, som år 1832 utgjorde 720 samt år 1838 920, uppgår delta år lill 1,020. e) Fabriker, Bruk och öfriga Näringar. Skeppsvarf å landet belägna utgöra enligt tabellen 2:ne, nemligen Wifsta och Svartviks i Medelpad, men härtill bör ytterligare läggas skeppsbyggerierna vid Korfhamn å Hemsön, vid Åbord samt vid Bollsta, ehuru de, då skeppsbygge derstädes icke bedrifves för lega, utan endast för egarnes enskilda räkning, ej varit bevillning underkastade och af sådan anledning ej blifvit i tabellen upptagna. Under de scdnaste 5 åren hafva blifvit byggda vid Wifsta, 4 fartyg om tillsammans
Att afhjelpa alla olägenheter af Disconternes iråkade obestånd på ett sätt, som tillfreds* stalde Disconternes samtlige Borgenärer och Gäldenärer, utan att förnärma andre Medborgare, hvilka med Disconterne icke hafva något att skaffa, sådant hafva förenade Utskotten ansett icke vara möjligt; Och, ehuru emot de föreslagna Obligationerne invändningar kunde göras, måste det likväl stå fast, att allmänna förlägenheten mera afhjelpes genom dessa af Staten garanterade Obligationer, än om Disconterne försättas uti Concours-tillstånd och Diseontpapperen derigenom förlora ali gångbarhet, Slutligen, och i fråga om Disconternes försättande i Concurs-tillstånd, förekommer äfven den omständighet, att Discont - papperen , sora förut circulerat, lika med Bancooch RiksgäldsSedlar, samt, efter Disconternes iråkade obestånd, mot rabatt ombytt ägare, skulle komma att, li - lil 6 Stalsoch Banko-Utskottens Betänkanden. ika med vanliga. Fordringar , af siste Innehafvaren bevakas i Concurserne oell fästas med den uti Concours-stadgan föreskrifoe Borgenärs Ed. Och Utskotten öfverlämna till hvars och ens eget närmare eftersinnande, om icke den collision, som hos ganska många innehafvare af Discont-papper skall uppstå imellan förlusten af en, mot rabatt erhållen, men annars rättmätig Fordran, samt missaktningen för den Ed, hvilken, utan någon förändring t ordalagen, måste afläggas, så framt Fordringen skall blifva betalningsgill, bör föranleda dertill, att Edgångar med mera lättsinnighet, än hittills, komma att anses. Fikets Höglofl. Ständer torde, vid öfverväj gande af allt detta, nogsamt finna, att förenade Utskotten på mycket gällande skäl tillstyrkt, att Slaten skulle träda imellan Disconternes Borgenärer och Gäldenärer, för att derigenom afböja
Har ej din styfmoder vakat öfver dig och vårdat dig, då du varit sjuk, undervisat dig, då du var yngre, rättat dina fel och uppmuntrat dina förtjenster? Med ett ord, har hon ej uppfyllt alla en moders skyldigheter emot dig?“ “Jo, alla“, svarade Mea lågt, men med mycken bitterhet i sin ton, “alla, utom – att älska mig“. Ett sorgset och bekymradt moln betäckte fadrens panna; han drog en djup suck och försjönk i tankar. Meas händer voro slutna i hans; hennes ögon, nu ej kalla och ovänliga, utan innerligt ömma och kärleksfulla, voro oafvändt fästade på hans ansigte. Efter en stund började han åter tala. “Mea, vill du uppfylla din döende faders sista önskan? Vill du behålla den i ditt minne hela ditt lif och försöka att handla derefter? Lofva mig, mitt barn, att du blir en lika god dotter för din styfmoder, som du alltid varit det för mig. Lofva mig, att du söker bekämpa ditt upproriska lynne och böja dig under din moders vilja. Lofva mig, att du ej vidare med köld och styfsinne tillbakavisar hvarje vänligt tillmötesgående från hennes sida! Jag blir ej lugn, lilla Mea, förr än du lofvat mig detta.“ “Jag vågar ej“, stammade Mea. “Jag vågar verkligen ej afgifva något löfte, pappa. Men jag skall försöka, jag skall göra mitt bästa“. “Mea!“ ropade nu Märtha i salen. “Klockan har slagit 9, och vi måste begifva oss på väg till Berghult“. Mea steg upp, tryckte en lång kyss på fadrens magra hand och var straxt derefter i Märthas sällskap på väg till bruket. Det gick sämre än vanligt med lexorna i dag. Det nya, stora bekymret hade ur lilla Meas minne fullkomligt utplånat, hvad hon dagen förut med så mycken möda lyckats lära sig, och dessutom var hon nu i hög grad förströdd och ouppmärksam, försjönk ofta i tankar och hörde ej hvad som sades till henne. Lärarinnan var mycket häftig och särskildt mycket obenägen att vara öfverseende mot Mea, som mer än en gång uttömt hennes knappa tålamod. Hon tilltalade
Län, sammanskocka sig och utöfva sina ilibragder, hvadan ett förbud till sådane LngUtskottets Betnnknndetti 371 personers förpassande, af nödvändigheten högst påkaUas, samt slutligen Af Prosten Herr Doctor Palm, att alla åtgärder, sorn kunna vidtagas till förekommande af detta tilltagande onda, blifva fruktlösa så länge allmänna Arbetsoch Correctionshus saknas, der alla dessa förstörare af samhålislugnet kunna hållas under strängt arbete och bevakning; hvarföre föreslås, att genom en allmän Contribufcion öfver hela riket bidraga till upprättande af en större sadan anstalt i hvarje Län, skolandes några skillingars afgift af hvarje mantalsskrifven Person , i det närmaste och sned någon uppoffring af Statens allmänna medel, kunna grundlägga dessa ifrågavarande inrättningar. Ifrån lie eler vår da RonäeSt faldet. ■ 5:0 Af Riksdagsmännen från Carlstads Lån , Olof Nilsson , Jonas Gråberg och Olof Olsson, som anmärka bristen uti de af Öfverståthållareoch Landshöfdinge* Ämbetena utfärdade Pass, att nemligen förpassningsstållet val utsattes, men icke vägen som dit bör tagas, hvarigenom det b lifver svårt och nästan omöjligt att controilera vandringen.
Intet val fanns då, annat än sedelemission, hvars skadliga följder man föresatte sig att förekomma genom amortering. Jag frågar: bereder man ej nu samma slags svårighet, då man på förhand anlitar, kanske blottställer, den Statscredit, som en annan gång nöden kan fordra? Eller kan ett Rikes credit, mera än en enskild persons, vara gränslös? Växer ej svårigheten att få lån, med skuldsättningen; ökas ej lånevilkorens dyrhet, med svårigheten? man förminskar Rikets credit under det man erkänner sig sakna medel till nödiga Statsanslag, — och på samma gång tror man sig kunna grunda och verkställa en beslående realisation. Jag frågar: finues sam - 3i6 Den ii Februari i e. ni. manhang i allt detta? Jag lian cj inse det, lika litet som behofvet eller ändamålsenligheten af nu ifrågavarande Statslån, hvadan jag afstyrker detsamma, såsom en ny börda på mitt Fädernesland; och bör slutligen anmärka, att i hvarje land finnas näringar och orter, sämre lottade än andra delar af samma Land. Behöfva dessa vanlottade delar hjelp, gifden! men med medel, sorn verka till ändamålet, med utvägar, sorn ej uppskjuta och inveckla den verkliga hjelpen; aldrig med förmenta hjelpmedel, som skada hela samhällskroppen. Herr Cederschjöld, Per Gustaf: Då frågan redan är af 3 Stånd afgjord, är det påkostande alt uppehålla Ridderskapets och Adelns tid dermed och att strida utan hopp om seger. Men jag kan dock icke annat än yttra några ord, för att, som en annan Talare sagt, göra reda för min reservation mot Rikets Ständers beslut. En värd Talare (Tlerr Munck af Rosenschöld) har yttrat, att den sedelindragniog, sora var en följd af åtgärderna vid 1817 och 1818 års Riksdag, varit orsaken till den nuvarande penningenöden. Jag får först förklara, att, så mycket jag kan minnas, har jag icke hört någon nöd vid denna Riksdag omtalas, förr än, på den sista tiden, likasom med ett vindkast, motioner om lån och couponerna framkommit.
Sedan blef den ånyo införd i en mängd tyska psalmböcker och öfversattes till och med i Amerika, »Eternity, tremendous Word!», samt i Frankrike, »Eternité, ta durée épouvante!» Högmarck uppgifver, att den är bearbetad af Lucidor och efteråt något städad af Lagerlöf. Beckman lutar åt den åsigten, att endast Lagerlöf är författare. Vi kunna ej finna de skäl giltiga, som vilja beröfva Lucidor äran af denna sköna psalm. Det är sant, att den hvarken är med bland de tre sångerna, som under namn af »Lucida intervalla» utgåfvos 1685, eller förekommer i »Helicons blomster». Men den har kunnat senare anträffas. Beckmans påstående, att dess sansade stil är ett starkt bevis mot Lucidors författarskap, synes oss gendrifvas just deraf, att Lagerlöf fått genomse den. För öfrigt är den till hela sin anda fullt öfverensstämmande med den förres andliga dikter. Den är slutligen skrifven på alexandriner liksom en af hans öfriga psalmer. Dess melodi skall hafva varit nyttjad inom den reformerta kyrkan till konung Davids åttonde psalm och år 1552 använd för Marots bearbetning deraf. I Svedbergs psalmbok intager den nr 477, i den så kallade gamla af år 1695 nr 407. Den nästa i ordningen eller nr 465, som likaledes är på alexandriner, utgör jemte den följande psalmen och »It samtaal» det lilla häfte, som utkom 1685. Dess nummer i den svedbergska psalmboken är 479 och i den gamla 409. Den tredje eller nr 467 består i originalet af 20 strofer, blef af Spegel sammandragen till 13 och intar hos Svedberg numret 475 och i den gamla psalmboken 406. I vår har den omsider blifvit hardt när oigenkänlig. Nio strofer äro någorlunda bibehållna, men de öfriga 11 förkortade till eller rättare sagdt ersatta med fyra nya. Wieselgren anmärker dock med skäl att flera kraftfulla strofer fått bortfalla.
Pehrs Landt-Församlingar, fann Bonde-Ståndet ej skäl, att uti den af Högvördige Preste-Ståndet heslutne modi fica t ion instämma, utan förblef vid sitt i detta ämne redan fattade Beslut. S. D. I anledning af Stats-Utskottets hem’ ställan uti serskilda Memorialer af förliden gårdag, fann Bonde-Ståndet för godt, att, med god» kännande af de föreslagna voterings-propositio* nerna till det förstärkta Stats-Utskottets afgöran^ de öfverlemna frågan örn 1:0 Nummer-Lotteriets indragning; a:o Talmäns tafflarnes indragning; och 3:0 Cantzli-Rådet Tannströms Pension: hvarom Respektive Med-Stånden samt Stats-Utskottet skulle vördsamt och vänligen underrättas. Den 2.5 April igi8- Fran Högloft. Ridclerskapet och Acleln. S. D. Vid förnyad föredragning1 af Constitutions-Utskottets den 10 dennes aflåtne samt den 18 i samma månad på bordet lagde Memorial, i anledning af Herr Hertzenhjelms, Carl, till Utskottet remitterade anmärkning emot StatsBådet samt Föredraganden af Handelsoch Finance-Ärenderna, beslöt Höglofl.
Enligt de enskilda underrättelser jag ägér, har enkan för en tid blifvit uppehållen af sin äldste son hvilken är officer; men som han endast åtnjuter en Löjtnants otillräckliga lön har han icke annat än sin framtid att pantsätta. Ar det skäl att på detta sätt behandla en afliden embetsmans enka och barn? Jag hoppas att R. o. Ad. beviljar den återremiss hvarom jag nu anhåller. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Jag är till det mesta förekommen af den siste värde talaren, med hvilken jag anhåller att få instämma. Utsk. har såsom det heter i betänk, funnit anledning att den nåd. framställningen understödja. Det förefaller då besynnerligt att uti det resultat hvartill Utsk. kommit, Utsk. icke har understödt den nåd. framställningen; utan i stället nedsatt den summa, som K. M. äskat, och de motiver Utsk. för denna framställning har haft, tyckas mig vara underhaltiga. Då man besinnar, att arméens Enkepensioner icke utgå af Statsmedel, utan beredes åtminstone till största delen, genom Arméens officerares egna tillskott, och att just det förhållandet, att Landsh. Hedenbergs enka utur Arméens pensionskassa erhåller ett årligt bidrag af 250 r:dr, föranledt Utsk. att nedsätta den summa, som K. M. föreslagit, hvilken Utsk. i annat fall funnit skäl att bevilja, så tyckes ett sådant beslut vara mindre billigt och lämpligt, hvarföre jag vördsamt anhåller om återremiss af denna punkt. Gr. Mörner: För att icke alltför mycket öfverhopa StatsUtsk. med återremisser, vore det önskligt om R. o. Ad. ville inskränka dem till sådane frågor, der det är någon anledn. förmoda att med en återremiss kunna vinna något. Uti nu förevar, punkt har StatsUtsk. tillstyrkt ett belopp, som, hvad man än derom må säga, likväl, då Staten icke kan anses hufvudsakligen vara en fattigförsörjningsinrättning, ej torde kunna betraktas såsom obetydligt.
Af Herr Biskopen, Doctor Thyselius, som för sin serskilta tanka i detta afseende anfört, alt Restantierne år ifrån år förminskats och att åtskilliga InkomstTitlar blifvit högre beräknade, än hvad de efter 5 års medium utgjort; tilläggande Herr Biskopen, det han i allmänhet ogillade Statslnkomsternes för höga beräkning, enär de öfverskott, som hittills uppkommit och utgjort en Nationens sparpenning samt satt RiksgäldsContoiret i tillfälle att förbättra sin ställning; derigenom ej vidare kunde komma att ega rum. I hvilken mening instämt Herr Grosshandlaren Ekerman. Bil. A. Betänkande, i fråga om beräkningen och utgörandet af Mantalspenningar, Lagmansoch Häradshöftlinge-räntan med Tingsgästningspenningar samt Sterbhus-procenten; äfvensom öfver Herr Törneblads, C. P., samt Riksdagsfullmägtiges från Wermlands Län i vissa delar häraf afgifna Motioner. R:s St:r hafva vid sista Riksdag fästat uppmärksamhet vid följande med de såsom Ordinarie Inkomster i PiiksSlatcn beräknade Mantalspenningar , Lagmansoch Ha.- 172 Stats-Utskottets radslwfdinge-rantan samt Sterhhus-afgiften före funne förhållanden, nemligen: Att de förstnämnde, eller Mantalspenningarne, som uppkommit, i stället för den förut varande Qvarntulls-afgiften, erläggas, på grund af MantalsCommissarielnstructionen d. 20 December 1693, för närvarande i allmänhet med 12 sk. af hvarje mantalsskrifven person, men i vissa District och Socknar af Götheborgs och Bohus, Nerikesj Wermlands, Westmanlands, Stora Kopparbergs, IVester Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens Län med endast 8, 6 och 4 sk. personen. En sådan olikhet i Mantalspenningarnes utgörande, hvilken utan tvifvel härledt sig ifrån Orternes serskildta beskaffenhet eller olika eultur samt Innebyggarnes af omsländigheterne beroende ställning, som påkallat en derefter lämpad lindring, syntes R.