Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolen skulle ega pröfva den anskaffade säkerheten , samt att förmyndaren, icke utan föregången anmälan och erhållet tillstånd af Domstolen, egde vidtaga någon för-; ändring i afseende på den ställda säkerheten, eller Capitalet lyfta. Jag kan icke föreställa mig, att genom ett sådant Lagstadgande Domaren belastades med åligganden, främmande för dess egentliga Embetsbefattning, ty, enligt nu gällande Lag, är Domstolen satt till öfverförmyndare, 24 Bil. lili LngUlskottets Uflåtande N‘.o 121. faslän dess tillgöranden härvid icke i allt ifrö sä bestämdt uttryckte, so"’ de, efter ni t n mening, böra vara. Icke eller befarar jag, att derigenom sådana band läggas på den egentlige förmyndaren, som kunna hindra hnnotn att, till möjligaste största fördel för myndlingen, förvalta och förkofra dess tillgångar eller bevaka dess rätt, i fall sådana omständigheter skulle inträffa, som gifve anledning befara obestånd hos någon myndlingens gäldenär och medförde nödvändigheten af fordringens skyndsamma indrifvande, emedan mitt förslag icke åsyftar alt lägga hinder i vägen för förmyndaren att vidtaga åtgärder för fordringens utsökande , och tillräckligt rådrum under tiden alltid gifves att erhålla Domstolens tillstånd till lyftningen, sedan annan säkerhet för medlen blifvit anskaffad, pröfvad och godkänd. Till ytterligare stöd för min i dessa delar yttrade öfvertygelse torde icke vara olämpligt fästa uppmärksamhet dervid, att följden af det föreslagna Lagstadgandet sannolikt blefve den, att, åtminstone så länge allmänna räntebärande Statspapper till oföränderligt värde icke finnas, Domstolarne i allmänhet icke godkände annan säkerhet för omyndiges medel , än inteckning i fast egendom. Någon svårighet att mot sådan säkerhet få göra utlåning torde icke uppstå, då Låntagaren, med mera än vanlig visshet, kunde påräkna huru lång tid fil. lill JjiigUlskoilets Utlåtande N:o lii. 25 lånet lio1! honom blefve qvarstaende.
I öfverensstämmelse med denna åsigt, förklarade Rikets Ständer, att de ansågo all möjlig omsorg oell noggranhel böra egnas åt den företrädesvis maktpåliggande undersökningen och utredningen hvarest och i hvilka riktningar slameller hulvtid-banorna böra anläggas. Med hänsigt lill verkställigheten af de sålunda utaf Rikets Ständer önskade och genom dertill anvisadt särskildt statsanslag befrämjade undersökniugnrne och utredningarna, har den för detta ändamål tillsatta Kommitté antagit, att eli visst svstem, omfattande alla de jernvägsanläggningar, som uteslutande pä Statens bekostnad skola utföras, borde till framtida ledning härvid vara på förhand nppgjordt och lästslälldt. Det af bemälde Kommitté afgilha underdåniga betänkande innefattar också förslag lill eli sådant svstem, för hvars uppgörande vissa bestämda, allmänna hul\udgi under blifvit antagna. Likaså har Kongl. Majit, sorn gillat och lid Rikets Ständers pröfning öfverlemnat eli annat, i åtskilliga delar från Knmmiltéens afvikande, förslag till anläggningen och utförandet af Statens jernbanor, på sätt den härom aflätna Kådiga propositionen innehåller, förutsatt, all eli dessa banor omfattande system skulle godkännas, för att ej mindre vid jernvägsarbetenas verkställande, än anvisandet af dertill erforderliga medel, framgent iakttagas. Emot fastställandet vid nuvarande Riksdag af eli belt system eller en fullständig plan för oflanämnde jernvägsanläggningar har dock, under härom vid denna frågas behandling redan förefallna diskussioner, hufvudsakligen erinrats: dels alt sådant vore alltför tidigt, enär undersökningarna i afseende pä flera utaf de jernvägslinier, som skulle ingå i del föreslagna systemet, ännu icke hunnit företagas, än mindre afslulas, samt att del syntes i hög grad äfvenlyrligt, all, då ftåga vore om företag, hvilka bomme .ill medföra oerhördt stora utgifter för det allmänna, i afseende på sättet och ordningen för dessa företags framlida utförande fastställa ett system, hvars ändamålsenlighet och antaglighet så mycket mindre kunde med full tillförsigt bedömas, som dess detaljer icke vore utredda: och dels att en utaf Rikets nu församlade
Jag tillstyrker bifall till Inkomst-afdelningens, uti David Anderssons reservation intagna, förslag till beslut.” af Riksdagsfullmäktige Matts Persson från Stockholms län och Adolf Svartliny från Östergöthlands län, hvilka såsom reservation upptogo Inkomst-afdelningens, af Utskottets pluralitet underkända, förslag til! slutligt yttrande så lydande: ”På grund af hvad sålunda blifvit aufördt, anser Utskottet sig icke kunna frånträda den åsigt, alt Halländska utsockne frälse-hemmanen varit och äro skyldige att ordinarie rotering utgöra, ehuru det sä väl i äldre, som nyare tider, lyckats innehafvarne af dessa hemman att denna tunga sig undandraga. Men då, med anledning af de förhållanden, som sålunda under en längre följd af år gjort sig gällande, de ifrågavarande hemmanen möjligen vid köp och andra afhandlingar öfvergätt till sine nuvarande egare under förutsättning att de varit från ordinarie rotering fria, vill Utskottet, med afseende jemväl dera, att Halländska hemmanen i allmänhet äro af serdeles svag beskaffenhet, icke bestrida, det desse omständigheter kunna anses påkalla en ytterligare lindring uti den vid sistlidne riksdag dessa hemman ålagda rotevakans-afgift. Med hänsigt till det förhållande, att frälset under äldre tider vanligen var underkastadt utskrifning till hälften emot krono och skatte, och då de båda beslut, genom hvilka Ridderskapet och Adeln i Halland, enligt hvad ofvan blifvit utredt, frivilligt underkastat sig att blifva lika behandlade med dem uti det öfriga riket, eller liksdags-beslutet af år 1664 § I och landtdags-beslutet af år 1669 § I, uttryckligen innehålla, det ena, att utsockne frälse-hemmanen skulle blifva ”otta i rotan,” och det andra, att dc skulle til hälften emot krono och skatte i utskrifningen deltaga, så torde den nu ifrågaställda nedsättningen lämpligast verkställas på det sätt, att i stället för att 6 mantal nu skola utgöra en båtsmans-rote, 8 mantal dertill anslås.
För att bryta de mörka tankarnas makt och undvika hvarandra, begynte de ett filosofiskt samtal med konungen. Han satt i en ring af grubblare och lärde som en mästare i sin skola, och Lewenhaupt, den hederliga, gamla latinöfversten, uppläste romerska verser. När han tystnade, tog han en brinnande fyrsticka från betjänterna och lyste på konungen, hvilkens hufvud glidit åt sidan. Piper och alla generalerna reste sig och glömde sitt agg, så skön tycktes dem åsynen af den sofvande. Hatten låg i knät, och täcket var svept om den sjuka och lindade foten. Det afmagrade och febertärda ansiktet med sina frostskador på näsan och kinden hade blifvit ännu mindre än förr och hårdare och stelare. Gulaktigt och fuktigt, skuggades det redan af en allt för tidig ålderdom, men det drog och ryckte i läpparna. Det syntes, att han drömde. Karolinernas konung drömde, att han såg en oändlig rad af fnissande och fnittrande människor, som brådskande gingo förbi och höllo upp händerna för att skymma hur de skrattade åt honom. Ibland voro de klargröna, ibland röda eller blå, och de lyste som tända lyktor. Slutligen kom på en svettfux en lång man, som helt och hållet var klädd i dammiga, svarta sidentaft. – Heraus, du skalliga och halta svensk! – ropade han storskrattande från hästryggen. – På detta samma rum nedhöggo för tre hundra år sedan Tamerlans horder Västerns samlade härskaror. Hvad vill du mig och mitt människohaf med dina sista glesnade regementen och dina fyra fältstycken? Mina män äro tjufvar och fördruckna uslingar, och de äro mig mindre värda än spikarna i en planka, men jag har godt om sådana spikar. Jag bygger på ett stort skepp för årtusen, och själf är jag än i dag som då jag stod på varfvet i Saardam endast timmermannen. Millioner och åter millioner skola välsigna mitt verk. Konungen ville svara, men han kände tungan förlamad, och Lewenhaupt knäböjde med blottadt hufvud och vidrörde sakta hans skuldra.
Utskottet, som delar den af bankofullmägtige uttryckta åsigt om olämpligheten af personella löneförhöjningars beviljande, har deremot ansett sig icke kunna biträda fullmägtiges hemställan om tillökning i det åt ofvanbemälde kamrerare för trägen tjenstgöring anvisade arfvode, enär en sådan partiell förändring i aflönings-staten möjligen skulle väcka likartade anspråk af tjenstemännen inom samma grad; men då kassa-kamreraren, i följd af den honom jemte kassa-chefen åliggande vård af den så kallade dagvexlings-kassan, är blottställd för missräkningar vid de dagligen och stundligen förekommande utbyten af serskilda sedelslag mellan nämnda kassa och special-kassorna, samt det synes vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande, alt, då chefen, på sådan grund, åtnjuter ett belopp af 3oo riksdaler årligen i missräknings-penningar, kamreraren, som med honom delar vården och ansvaret, äfven tillerkännes någon skälig ersättning i omförmäldte afseende, Utskottet skolat vördsamt tillstyrka, att ett belopp af 200 riksdaler banko årligen må anslås åt kamreraren i kassa-afdelningen såsom missräkningspenningar, alt, från och med innevarande års början, få på supplementar-stat utgå. Banko-Utsk:s Utlåtande, N:o 52.
För hanan från Goleborg lill Djulö 9,475,000, deri inberäknad bangård i Göteborg. Från Malmö lill norr om Finja-sjön 4,625,000, deri inberäknad bangård i Lund. För bangård i Slockholm 560,000. För banan från Falköping lil! Jönköping . 1,300,000. Fiir hanan från Slockholm till Giresta och för bibanan derifrån till Upsala (i,060,000. För ränta och amortering, som icke kan uppgå lill lulli 2 millioner, beräknas 1,980,000. Ansi aget för hanan från Slockholm lill Upsala skulle dock minskas med 1 million, om ett ovilkorligl anslag för bana från Arvika lill Norrska gränsen anses oundgängligt. För ilen händelse, ali mill förslag alt af slals-inkomsterne anvisa lie millioner ärligen för jernvägs-arbclcts utförande, icke skulle vinna framgång, ulan arbetet komma alt bedrifvas genom lån, anser jag, all inskränkning i anslagen mäste ske, så alt lånebeloppet vid 1860 års slut i intet läll ölVerstiger 20 millioner, äfvensom alt för länets amortering och utgörande af räntan ärligen anslås 6 procent af hela lånebeloppet, deraf minst 1 procent för amorteringen. Sedan jag sålunda tillkännagifva min åsigt i hufvudsakcn, deraf visar sig, att jag icke kunnat lorena mig med majoriteten inom Ulskollel, i någon väsendtlig del af IVägan, anser jag mig böra tillägga, att äfven i afseende på Ulskollels öfriga förslag, jag framställt anmärkningar, dem jag icke kan frånträda, änskönt de må anses vara af mindre vigt. Bland dessa torde företrädesvis böra nämnas: Bil, till B. St.
Motala Mekaniska verkstad, angående anmärknings-anledning rörande lemnadt låne-understöd åt. XXIV. B. 144. XXXIII. A. 198. — angående StatsUtskottets anmärkningsanledning om lemnade förlagslån åt. XXXIII. B. 475. XXXIX. A. 96. Molioner, att Utskotten måtle få några tryckta exemplar af de till dem remitterade. Se Utskotten. 364 Mottoni, ÖfversteLieutenant, om ersättning åt, för dess indragne Majors Lön. V. 313- VIII. R. 35g. XXIII. Munck, Friherre Garl Adolph, yttrande. VII. 295. Munderingspersedlar, om deras förvarande i Trossbodar och ej i Rotekistan. XII. B. i57. XIII. A. 25o. MunicipalStyrelser i Länen, om inrättande af. V. 92. VIII. R. 141. XXVII. B. 222. XXVIII. 146. A. 219. Munthe, Fändrick, angående dess underdåniga besvär rörande utbekommande af skogsåverkans-böter. III. B. 233. VI. A. 335. XI. E. 231. Museum, angående en byggnad för, och angående anslag till dithörande taflors renovering. III. 320. VI. R. 375. XXIII. B. 322. XXIV. 67. XXVI. Å. 15. XLI. U. 249,334. XLV.A. 3o. XLVIII. E. 4.2. Mynt, angående ett gemensamt för Natia - 3 G7 lierne. VI. 32. VIII. R. 469. XI. B. 3o3. XIII. A. a3o. Mynt-bestämningen, med förslag till Lag ' för. XLII. B. 160. XLVI. Å. 242. LIX. E. 189. Myntbestämningen. Se Myntvärdet.
Snorn .fpjortebö förfamling i dalmar län fjär genom enfBilba per* fonerö Bibrag Blifmit inrättabt ett inftitut för böfftumma, BeräBnabt att Bunna emottaga 30 eleoer. jpå beröm gjorb anföfning ^ar JBongl. 9Jiaj:t, i Betraftanbe af benna inrättning^ mälgöranbe änbamål famt meb affeenbe berå, att bet mib fjufmubftaben Befintliga inftitutet ide är för Befjofmet tillräcfligt, Bemiljabt ett anflag af 1,000 riBöbaler fåfont un* berftöb till ifrågatoaranbe anftaltö flutliga orbnanbe. — Sill ett i (Saris* Brona år 1859 Bilbabt od) genom frimtttiga gåfmor unberl)åttet få Ballabt 33arnfjem, fjmilBet feberntera Blifmit få utmibgabt, att år 1864 ber mår* babeö 54 Barn, l)ioariBlanb Befunnoö 27 böfftumma, ej Blott från ftaben, utan äfmen från Bringligganbe lanböort, f)milBa ej Bunnat få platö å Alllmänna Snfiitutet för böfftumma ocf) Biinba, ej fjetter i Bemmen er* Bålla nöbig unbermiöning od) uppfoftran, fjär Övongl. SJtajd, meb affeenbe å ben mårb forn i benna mälgörenf)ctöanftalt lemnaö åt böfftumma Barn, utaf allmänna mebel Bemiljat ett unberftöb af 1,500 riBöbaler riBömynt. SBilj. titt 9t. @t. SBarnmot'ffe' unberttng® ningen.
Själf kan jag ej förlåta mig, att jag kanske förstört er glada stämning. » Doktor Björk försökte att uppfylla sina plikter m o t de andra damerna, m e n hans blickar följde Elsa, s o m hade ett vänligt leende för livar o c h en o c h som försökte se glad o c h road ut, fast hon innerst kände sig sorgsen och nedslagen. Hon var o n d på sig själf, s o m fäste sig vid de där ovänliga orden. H v a d behöfde hon bry sig o m. att en fullkomligt främmande människa föraktade henne o c h det lif, h o u gick till m ö t e s? Men det hjälpte ej, att h o n läxade upp sig, hon tyckte sig känna hans ogillande blickar öfverallt, o c h de sårade o c h pinade henne. Så blef det en gång slut på festen, o c h s o m fröken Ståhl gick tidigt, gingo de unga nu ensamma i den ljusa sommarnatten genom skogen, som allvarlig o c h h ö g omslöt dem på alla sidor. De försökte att tala o m likgiltiga saker, men det ville ej lyckas, o c h till slut gingo de tysta, upptagna af sina egna tankar. Trots sin nedslagenhet, s o m hon ej kunde förklara, kände Elsa nå- got underligt varmt o c h ljust i n o m sig, en känsla af stilla lycka, som harmonierade m e d den härliga omgifningen o c h som h o n njöt af utan att forska efter dess grund. Alla oroande tankar på hvad s o m väntade henne i kampen för tillvaron, all fruktan för o c h längtan till detta okända ryktbarhetens land var borta, o c h h o n tyckte sig ej h a önskat något bättre än denna vandring på den mjuka barriga skogsstigen. Dramatiska teatern b j ö d i lördags på ett nytt reprisprogram, upptagande ej mindre än trenne stycken.
Icke ens årtalen af hans födelse och död; icke hvad fadern varit; icke, om benämningen Viburgensis, som i allmänhet häntyder på hans första hembygd, tillkännagifver, att han var en verklig Finne, eller son af en i Finnland bosatt Svensk. Att sjelfva staden Viborg var hans födelseort, se vi af det ställe i hans Riddarhus-Tal på K. Carl XII:s Namnsdag 1715, der han, i en minnesgärd åt denna stad, säger det uttryckligen: Du, andra städers pris, min barndoms första boning! Skull’ jag förgäta dig, som mig i ljuset bragt? Der jag i lindan låg, i Nöjets rika våning? Ack nej! men af min mun må städse varda sagdt: Att förr’n jag glömmer Dig, så skall mig jorden gömma, Och se’n skall askan min i mullen dig berömma. Att han redan i sin barndom blifvit faderoch moderlös, underrättar oss denna bland hans ”Korta Sedeläror” förekommande suck: ”Mina Föräldrar! O J, mina käraste Föräldrar! Efter den Högste eder mig ifrånskilt i de spädare åren, måtte det nu honom icke obehagligt vara, om jag edert stoft vördar och välsignar”. Af qvädet vid en hans broders bröllopp (1714) skönjer man, att denne, som hette Hans, var Handelsman i Stockholm; men att några syskon vistades qvar i det af Ryssen eröfrade Viborg, der de likväl skulle På denna dagen, vid sitt ris, Af glädje, på de fångnas vis, Sin’ händer klappa samman. Sjelf var han, såsom Privilegiet för hans Skrifter utvisar, Cancellist vid Inrikes Civil-Expeditionen. År 1714 erhöll han ”Kongl. Senatens fullmakt, att vara Secreterare vid Amiralen Liljes Esquadre”: men kom ej att tillträda denna beställning, ”emedan den strax derpå, för besparing i Staten, blef indragen”. Den måste varit ansedd som förmånlig: ty personer funnos, ”som under missunnsamhet ställde sig medömksamma öfver hans öde att fara till sjös”; man ser det af ett till dem rigtadt qväde, hvari han undanber sig deras beklagande.
Utskottet förmenas finna skäl att förändra, då det erinrar sig den misshushållning, för hvilken Rikets dyrbara skogsefFecter blottställas genom upphäfvande af stadgade böter för detri, som med täljde eller klufne bräder handel idka, eller sådane till staden införa5 men hvad åter vidkommer det yrkade förtydligandet af §, så förmodas Utskottet derå fästa behörigt afseende. Till svar härå, får Utskottet anföra, att den ofvan uppgifne anledningen till stadgandet uti meranämnde §, så mycket mindre undfallit Utskottets uppmärksamhet, som densamma blifvit i dess förut afgifna Betänkande uttryckligen omnämndj men då Utskottet fann, att dess tillstyrkande ej mindre ur vägen röjde de olägenheter, som i motioner» öfverklagades, än äfven påkallades af det friare användande af välfången, egendom, som Utskottet, dels i allmänhet antagit såsom grundsats för sine afgifne Utlåtanden, dels särskildt i frågan om skogarnes upplåtande närmare utvecklat, och der Utskottet yttrat den förhoppning, att den enskilda omtankan, utan hvilken alla tvångs» band måste blifva otillräckliga, skall, då i456 Besv, och Ekon. Vuk. Betänkanden, ett större förtroende deråt lemnäs, icke allenast egnas åt en sparsammare hushållning med skogarne, utan ock rigtas på deras öfriga ändamålsenliga skötsel och befordrandet af deras återvext, så trodde Utskottet sig häraf hemta tillräcklig anledning, att oaktadt de motiver, som legat till grund för i fråga varande stadgande, tillstyrka dess upphäfvande; och Utskottet har af ofvan upptagne anmärkningar så mycket mindre funnit anledning, att frångå sitt i ämnet meddeldte Betänkande, som de, enligt hvad anfördt är, redan varit af Utskottet öfvervägade. Hvarförutan, och enär samma Betänkande blifvit af Höglofl. Ridderskapet och Adeln, Hög v. PresteStändetsamt Hederv. BondeStåndet bifallet och antaget, någon ändring deruti icke lärer kunna ega rum.
M. förunna denne tjensteman 12 proc. af alla de medel, som efter hans handläggning i balans-mål uti Kronans eller andra allmänna kassor inflyta.” Man har derjemte åberopat 46 §, der ordalagen äro något olika, emedan der står, att anmärkn:sproc. ”beräknas endast af sådana medel, som uti Kronans eller andra allmänna kassor verkligen influtit, och förutan anmärkn. aldrig ”skulle kommit dem lill godo.” Det sista stycket jag upläst angår icke Advokatfiskalen, utan revisionskonloren, om hvilkas proc. dessa ord gälla. Men 23 §, som jag först upläsle, angår Advokatfiskalen allena. Antingen der står inflyta eller verkligen influtit, kan vara likgiltigt, emedan, sedan Advokatfiskalen vidtagit alla åtgärder för målens indrifvande, och slutlig dom i målet fallit, återstår intet annat än medlens uttagande. Om Kronan då säger, att på vederböndes underd. anhållan tillåter jag, att ifrågavande medel ma i stället alt inbetalas, försäkras Staten genom qvarstad, såsom stundom händer, och äfven skett i den Finérska balansen, så är det Kronans eget fel, att medlen icke influtit, ty just genom sin eftergift har hon sjelf hindrat deras ingående. Det är också gifvet, att som medlen uteblifvit endast genom Kronans eget förvållande, så är det hon och icke Advokatfiskalen, som skall vidkännas förlusten. Medlen böra förden skuld anses, såsom hade de influtit. Den 2:dra frågan är: i hvad mån rör denna sak embetets nuvande innehafvare? Gr. Lagerbjelke, som önskat bifall till Utsk:s förslag i 2:dra punkten, eller åtminstone något beslut i samma syftning, har medgifvit, att han icke trodde, embetets nuvande innehafvare komma alt lida något af det beslut Konung och Ständer i detta hänseende fatta. Jag tror äfven att deras beslut om ändring i KammarRms instruktion icke skall röra Hr Printzensköld. Men StatsUtsk. har begått den oförsigtigheten att derom icke uttrycka sig nog,tydligt. Jag hoppas likväl, atl om än R.
Principen af det monarkiska regeringssättet i Sverige är den, att Konungen regerar, att han hör sitt Statsråd och derefter fattar sitt beslut. Jag frågar: har lagen kunnat sträckas längre? Om det berodde af Statsrådet att äfven förhindra ett beslut, då hade Konungamagten upphört, och det vore Rådet, icke Konungen som regerade. Älan ger en skenbar rättvisa åt förslaget genom framställandet af den supposition, att Konungen skulle kunna enskildt utöfva sin magt till skada för nationen. Må det tillåtas mig framställa en annan tanka: Vore det väl omöjligt, att icke Statsrådet kunde finna det grundlagsvidrigt och skadligt, som i sig sjelf vore verkligen nyttigt? Kan man underlåta att upptaga detta, och är ej just denna möjlighet en uppenbar motsägelse till principen af Hr Dalmans förslag. Jag önskar, som alla andra, garantier; men jag har lefvat för länge och tänkt mig in i dessa ämnen för mycket, för att kunna tro på någon annan ansvarighet än den moraliska. Jag har känt de tider, då Svenska folket skröt af sin frihet; då man af-och tillsatte rådgifvare; då man bortskjutsade dem den ena riksdagen, som man tillsatt den andra. Säkerheten, garantien, som man sökte, aflägsnade sig allt mer och mer under den omvexling af välde och förföljelse, som partierna utöfvade emot hvarandra. Kasten en blick, mina Hrr, på andra länders i4 H. st Den 5 October. erfarenhet ännu i dag, och J soken garantierna förgäfves allestädes. Det är alltför bra, att ansvarighet står i grundlagen; men någon annan ansvarighet, än den moraliska, får man evigt sakna. Gr. Horn: Om det verkligen vore sannt, hvad XJtsk. supponerar, att Svenska folket gjorde sig ett sådant begrepp om Konungamagten, att Konungen vore allrådande och icke behöfde lyssna till sina rådgifvares råd, skulle jag i sanning anse det öfverflödigt att här debattera om rådgifvares ansvarighet eller icke. Det vore då bättre att yrka den ärlighet, att icke tala om ansvarighet, utan hylla envåldsprineipen.
Jag ber blott att få i korthet erinra, att till edens juridiska försvar borde höra att skaffa oss ett lämpligt formulär för densamma. Det heter der att jag skall efter ”bästa förstånd etc.” Orden böra vara, efter mitt bästa förstånd, på det icke den enfaldiga må kunna tro att han skall taxera efter dens förstånd, som anser sig vara klokare än han. Skall eden tala till hjerlat, så måste ordalagen vara väl valda och språket korrekt. Det har man rättighet alt fordra i en ed. Blir den icke afskaffad, så skall åtminstone jag för min del yrka på en ålerremiss. Hr von Troil: För min del anser jag ganska vådligt att af moraliska eller religiösa skrupler låta föranleda sig till det beslut, hvarigenom man afskaffar eden. Jag erkänner fullkomligt att Bevilln:s-förordn. icke efter sin bokstaf af Taxerings-komitéerne tillämpas. Hvarföre det? jo derföre att den siffra eller den proc. som skall utgöra föremål för taxeringsmännens bedömande anses i allmänhet vara för hög, men hvad jag anser, är, attTaxeringskomitéernas medlemmar åtminstone söka alt så pass samvets - Den 27 Maj e. m. 413 grannt som möjligt verkställa taxeringen. För min del är jag öfvertygad, att inom en kanske icke alltför långt aflägsen framtid, komma vi att få ett helt nytt förslag till Bevilln:s-Stadga. Den nnvar:de författningens brister äro så påtagliga, att man säkerligen vid nästa Riksdag skall söka till att få den förändrad. Då skulle jag tro tidpunkten vara inne att borttaga eden, men intill dess anser jag icke någon våda vid att bibehålla eden och det är derföre jag yrkar på bifall till dess bibehållande. En ledamot inom Utsk. har hemställt lill mig, om jag icke kände att det finnes inom vissa städer serskilda Taxerings-komitéer, som uttaxera kommunala afgifter, hvilka i städerna skola upbäras.