Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom morfadrens död, nästan samtidigt med moderns, blef han arfvinge till en betydande förmögenhet; redan vid 17 års ålder gifte han sig med den 15-åriga fröken de NoaiUes och blef derigenom mera befryndad med en högättad familj, som hade stort inflytande vid hofvet, och han blef genast officer vid regementet Nailles. Hans mäktige svärfar hade hade åt honom i beredskap en hoftjenst, som öppnade säker utsigt till en lysande carrière, helst hoftjensten då, liksom på vissa håll ännu, ansenligt ökade de militära befordring * meriterna; men ynglingen begick nu sin första » dumhet », då han obevekligt vägrade att antaga det lockande anbudet. Jesuitkollegiet hade på honom såsom på så många andra öfvat en verkan, alldeles motsatt den åsyftade; det adertonde århundradets frigörelseliteratur blef bestämmande for haDS lifsuppfattning, och han omfattade med ungdomlig hängii venhet de nya idéerna. Djupast hade han blifvit påverkad af Montesquien. För dem båda hägrade framtidsidealet af en på medborgaredygd grundad republik; men der detta ej kunde ernås, skulle man eftersträfva en konstitutionel monarki, livars författning uppdrog en skarp skiljegräns mellat de tre statsmakterna. En karaktersfast yngling, hos hvilken sådana grundsatser präglat sig in, passade ej tili hofman. Emellertid utbröt frihetskampen i Nordamerika och g * - nom kongressbeslutet af den 4 juli 1776 upprättades den på erkännandet af de » mänskliga rättigheterna » grundad * förbundsrepublikeu. Hos Benjamin Franklins sträfsamma landsmän väntade Lafayette finna den medborgaredygd, som var förutsättning för det republikanska framtidsidealets förverkligande, och han beslöt att sjelf deltaga i deras kamp. Som hofvet ännu var obenäget for en brytning med England, måste han i hemlighet göra sina förberedelser för utförandet. Han trädde sålunda i beröring med nordamerikanska agenter, värfvade på egen bekostnad ett antal franska officerare samt lät i Bordeaux köpa och utrusta ett skepp, som skulle föra honom och hans följeslagare öfver till den nya verlden.
Derigenom har hos Svenska folket beklagligtvis uppstått en förvirring i allmänna begreppen om sättet att vinna förkofran och skaffa capitaler, genom att tillverka bytesmedel. DA jag nämner ordet bytesmedel, så innefattar sjelfva ordet hvad jag vill dermed förklara; men jag kan icke nog påyrka, att detta ord borde brukas när man icke menar annat än bytesmedel, och icke bör förvexlas med ett annat ord, ehuru mycken auetoritet det än kart hafva för sig, nemi. rörelseeapital. Jag har sett uti en tidning, som äger mycket anspråk pä klokhet uti financerna, såsom i allt annat, och som har det största medel alt utbreda sina meningar, som någon här i landet har halft, att ordet rörelsecapital uti nämnde tidning öfverallt begagnas i st. f. bytesmedel, och detta åstadkommer en oändligt stor förvirring, som jag tror äfven ännu finnes qvar oförändrad vid källan, derifrån den utgick. Bytesmedel och rörelseeapital äro tvä väsendtligen skiljagtige begrepp, och dessa ord böra derföre icke promiscue brukas. Det är just genom ett sådant missbruk af dessa ord, som den olycksaliga förvirring har uppstått, hvilken förmått Svenska folket att anse fictiva bytesmedel, utgifna af Banken och af statsmakterne, för att vara capitaler, och det är brist på dessa usla hylesmededel, hvilka alldeles icke äro capitaler, som man mest fruktar och hvilken brist kallas förlägenhet. Jag kan icke undgå att lägga vigt härpå, ty vi sågo i somras omnämndt i den tidning, till hvilken jag alludera!, att landet skulle behöfva och kunna ”absorbera”, så var termen, 30,000,000 ytterligare rörelseeapital. Den som kan förstå detta, sedan man gjort noga distinction emellan rörelsecapilai och bytesmedel, den må göra det. Jag kan det icke. Emedlertid har detta ledt till den enov ma skuldsättning, som för - Den 18 December f. m. 459 virrar alla våra financiella och snart sagdt Sfven alla våra inre politiska förhållanden.
Lag, angående ordningen och riikonen för utländsk mans upplagande till Svensk medborgare. § 1. Vill utländsk man blifva till Svensk medborgare upptagen gore derom hos Konungen ansökning. Svensk medborgare-rätt må kunna vinnas af utländsk man, sorn l:o uppnått 21 års ålder, 2;o eger god frejd, ,J:o oafbrutet varit inom riket boende i tre års tid, och 4:0 har utväg att sig försörja. Rar utländsk man, enligt hvad i 28 § Re gerings-formen medgifvet är, blifvit i rikets tjenst anställd, eller har han gjort sig känd för utmärkt skicklighet i vetenskap eller konst, eller i landtbruk, bergsbruk eller annan näring, eller finnes hans upptagande till Svensk medborgare eljest för riket medföra gagn, då må medborgare-rätt, äfven tidigare efter inflyttningen i riket, än ofvan sagdt är, kunna honom beviljas. § 3. Ansökning om Svensk medborgare-rätt skall vara åtföljd af bevis om sökandens ålder och fran hvilket land han är, om tiden, då han i riket inkommit och den eller de orter, der han sedermera varit boende, samt om hans frejd och trosbekännelse. Härom skall ock den embetsmyndighet, hvai's utlåtande öfver ansökningen Honungen infordrar, söka ali inhemta och meddela de ytterligare upplysningar, som kunna finnas af nöden. Bih. till R. St. 7 Sami. 4 Afd. 28 Haft. 2 s Lag-Utskottets Betänkande N:a 54. § 4- Dä ansökning arn Svensk medborgare-rätt bifallen, varde dervid sthom vilkor stadgadt, alt sökanden, inom den tid Honungen förelägger, skall inför vederbörande, myndighet dels styrka, sä framt sadan! icke redan skett, alt sökanden upphört att vara fremmande makts undersåte, dels ork trooch huldhets-ed såsom Svensk medborgare, aflägga. Ar sökanden från sådant land, hvars lagar icke tillåta befrielse från undersåtlig förbindelse, varde sökanden forelagdt att vid trooch huld hels-ed eris fullgörande skriftligen afstiga sig de politiska förmåner och rättigheter, sökanden i del fremmande landel innehar.
Och han gjorde lifkjortelen af guld, gult silke, skarlakan, rosenrödt, och tvinnadt hvitt silke; Och utslog guldet, och skar det i trådar, så att man kunde konsteliga virka det in med det gula silket, skarlakan, rosenrödt, och hvita silket; Och gjorde så, att man sammanfogade honom på båda axlar, och band honom tillhopa på båda sidor. Och bältet var af samma konst och verk, af guld, gult silke, skarlakan, rosenrödt, och tvinnadt hvitt silke; såsom Herren hade budit Mose. Och de tillredde två onichinerstenar, omfattade i guld; utgrafna af stensnidare med Israels barnas namn; Och fäste dem på axlarna af lifkjortelen, att de skulle vara åminnelsestenar till Israels barn; såsom Herren Mose budit hade. Och de gjorde skölden efter den konst och verk, som lifkjortelen var, af guld, gult silke, skarlakan, rosenrödt, och tvinnadt hvitt silke; Så att han var fyrakant och tvefald, en hand lång och bred; Och fyllde honom med fyra radar stenar. Den första raden var en sarder, topaz och smaragd; Den andra, en rubin, saphir och diamant; Den tredje, en lyncurer, achat och amethist; Den fjerde, en turkos, onicher och jaspis; omfattade i guld i alla radarna. Och stenarna stodo grafne af stensnidarena, efter de tolf Israels barnas namn; hvardera af sitt namn, efter de tolf slägten. Och de gjorde till skölden kedjor uppåt af klart guld; Och tu gyldene spänner, och två gyldene ringar; och fäste de två ringar vid tu hörnen af skölden. Och de två gyldene kedjorna satte de uti de två ringar på hörnen af skölden. Men de två ändar af de gyldene kedjor läto de komma intill de tu spännen; och hakade dem intill hörnen af lifkjortelen tvärtemot hvartannat;
Förordningen den 31 Januari 1855 om mått och vigt omnämnes blott i 2 § att gamla måttet å tunnan utgjort 56 kannor, men ej att detta motsvarade 32 kappar; ej heller funnes i berörde Författning eller den i de små almanachorna införda jemförelse-tabellen skillnaden upptagen emellan det deri omförmälda strukna och rågade mål, då samma kappe-tal förekommer i begge måtten och icke i det sistnämnda 18, 9, 44-, 2|, 14; åtminstone vore både Författningen och tabellen otydliga. Då nu häradsskrifvaren inom motionärens hemort uppgjort de nya förenklade hemmansräntorna med beräkning af 32 kappar spanmål å tunnan, på sätt i ortens undervisning och tiondelängd upptagits, hvilket jemväl möjligen egde rum annorstädes, samt å vissa orter det gamla måttet eller så kallade skeppe-målet om 42 kappar å tunnan användes och detta sednare mått å många ställen förblandades med det rågade mättet, som i jemförelse-tabellen förekommer, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdandet af den föreskrift till vederbörande, att den i den nya hemmansräntan i Jordeboken ingående spanmål måtte beräknas efter 36 strukna kappar å tunnan, — malt, om det någorstädes skulle ingå i berörde ränta, efter 38 kappar å tunnan, — äfvensom att samma beräkning af kronotionden finge ega rum och vid hädanefter skeende skattläggningar iakttagas.
Bör t. ex. ett enda kolerafall i London berättiga eller åligga vederbör:de, alt förklara denna stad såsom smittad, när, såsom vi sett, sjukdomen ofta stannar efter ett eller annat sjukdomsfall, och aldrig antager beskaffenheten af farsot? — visst icke. Hvad angår kathegorien ”misstänkt,” bör densamma, enl. min tanka, med hänsyn till friska orter desto heldre uteslutas, som den icke med behörig conseqvens kan tillämpas, med nuvande hastiga kommunikationer. Från det af kolera smittade Paris, kan man t. ex. på 36 timmar resa till Lubeck och på ytterligare 12 timmar till Ystad. Likaledes, om Wien är smittad, kan jag på 30 timmar fara derifrån till Stettin och på ytterligare 12 timmar till Ystad. Skulle kathegorien ”misstänkt orV\ i dess nuvaride bemärkelse, strängt tillämpas, så borde följaktligen, så snart kolera i Paris eller Wien yppats, hela kuststräckan från Havre till Stettin förklaras för misstänkt, emedan en resande från de nämnde orterne, med begagnande af jernväg och ångbåt, kan inom karantäns-tidens utgång inträffa i Sverige. En sådan tillämpning skulle likväl blifva allt för tryckande för handel och rörelse, och, enl. hvad erfarenheten visat, vore den ock alldeles onyttig och obehöflig. Deremot skulle kathegorien ”misstanke med mera skäl kunna bibehållas för ort, der spridda kolerafall visat sig, och intilldess bestämd epidemie yppats, så att orten af vederbönde förklarades för smittad. Likaså, sedan den egentliga epedemien upliört, och endast några få kolerafall i månaden inträffa, kunde, utan den ringaste våda, kathegorien ”smittad” utbytas emot ”misstänkt.” I afseende på de yttre karantänerne innehåller PresteSt:s förslag, att K.
Hvarföre skulle icke lika väl alla andra länder hindra tackjernsulförseln, om detta vore statsekonomiskt rätt? Det finnes icke någon slags tanka, ulan blott en gammal vana som ligger till grund derföre, alt stångjernsbrukspatronerne skulle hafva uteslutande rättighet att ensamme och lill nedsatt pris få begagna allt tackjern, som inom Sverige tillverkas. Detta vare nog ronde den statsekonomiska åsigten af ämnet, men den politiska är af en större och vida vigligare natur. Börjar man med att för det en näring tillfälligtvis råkar i förlägenhet genom minskade pris, uppkomna genom bristande rörelsecapilal för ögoblicket, så slutar man med alt upphäfva allt hvad ordinarie räntor heter, och att ställa Statens inkomster på den precaira punkten af bevillning för hvarje fall, och dä vet man icke rätt väl, huru det kan komma att bära sig med Sveriges styrelse och möj lighelen af Sveriges sjelfbestånd. Jag begär ålerremiss af betänk. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Ehuruväl taekjernstionden hörer till de ordinarie inkomsterna, kan jag icke anse den vara en grundränta, utan det är en bevillning, lagd på en viss fabrikation. Delta ådagalägges äfven af de handlingar, sorn Frih. Cederström här uppläst, och sorn varit ganska upplysande om tackjernstiondens uppkomst. Den har nemi från början varit en del af den malm, som bröts i grufvorna. Om icke grufvan bröts, så gais icke eller någon tionde deraf ät Kronan. Detta ar skillnaden emellan denna ränta och de egentliga grundräntorna, hvilka utgå af ett hemman, antingen på hemmanet sås och skäres eller icke. Då det sedermera befans omöjligt att controllera huru mycket tackjern, som i hvarje masugn tillverkades, sä undergick denna tionde den förändring, att den utgick för hvarje dygn masugnen eller hyttan var i gång. Då hyttan icke var i gång, gafs icke eller någon skatt, och således var det en skatt på fabrikationen eller näringen, men icke på egendomen der hyltan stod. Denna skatt utgjordes af den malm, som hröts ur egna grufvor, med i allmänhet -jfj och icke, såsom Frih. Cederstöm uppgifvit, med j‘ö.
Enligheten Med Originalet, betygar I. ff. peterson. I8io den 20 Jmuarii uti Borgare-Skändets Plenum upläst och stulle åtfölja Skändets Expedition i detta mäl till de öfrige Riis-Standen samt Utstöttet, Testor I. bk. pelerton» Wördsamt Memorial! Dykerioch Bergnings-Werket här i Riket, sä rnrättadt som nu är, tillstyndar sjöfart och SkeppsRederier en werkelig olägenhet. Denna olägenhet är sä stor att befrielsen derifrån är ansedd ibland som en Näd, ibland äler säsom en wänstap. Den förra har tillfallit endast Malmö Stad, och den sednare erfares af Rysta Undersåtare. § agan huru wida - 748 Den 14 Zebruarii. wida äfwen Smenske Medborgare i gemen mage befordras till sadan förman, ar af Herr Capitaine Otter för 6 och af mig för 4 mänader sedan wäckt, och till Högloft. Ständernes Allmänna Beswärsoch Oeconomie-Utskott remitterad. Med all öfvertygelse om myckenheten af Högloft. Utskottets göromål, synes likwäl en skyndsam åtgärd icke bordt saknas i detta ärende, som med skäl anses bland de wigtigaste. Det äsyftar att hämna en förolämpad mensklighet, undanrödja hindren för utöfning af Christelig dygd, främja ett helt Rikes sanskyldiga bätnad, och afskudda förebråelsen för Barbariska författningar. Högloft. Utskottet har erkänt behofwet af ändring i wär Dykerioch Bergnings-Jnrättning. Jag tror ock att ingen uplyst man kunde neka detta behof. Man har länge infedt desi angelägenhet. Wid 1792 ärs Riksdag företogs delta ämne; men det kunde icke medhinnas.
Häradshöfdingärne i sina göromål erhållit en förökning, som vid detta tillfälle ej må lemnäs åt glömskan ; dem åligger nu emot förr: att expediera förteckningar öfver uppbud, utom de vanliga som anslås å Patiens dörr och i Kyrkorna kungöras, jemväl åt Krono Fogdarna till rättelse för en per milie af - 464 Den 29 Maj. afgiftens indrifvande, samt St Häradsskrifvareftj till upplysning vid ' Taxerings-Comiréerna , orri Fastigheternas gångbara pris: att till ttöglofl. Lag-Comiteen årligen insända uppgift öfver dem, hvilka för brott blifvit dömda, sarn.t öfver antalet af instämda och öfver de genom förlikning bilagda civila mai, att i den obehagligaste •årstiden göra resor imellan Tingsställena till valförrättande bland Allmogen af Ledamot för Markegingssättningen: att hos Landshöfdingen hvarje års början inberätta hvilka Bouppteckningar blifvit företedde, deraf en fjerdedels proCents Sterbhus afgift till Justitiae-Staten ägt rum , samt hvarest och till hvad belopp den är vorden erlagd: att likaledes vid hvarje års början tillkännagifva ej mindre Kongl. Hof-Rätten än Landshöfdinge Embetet de hos Härads-Bätten uppvista Testamenten oph Bouppteckningar , derföre Bevillning utgått, med mera, som för vidlyftighets undvikande må blifva obemäldt; men emot en sådan tillkommen tyngd i bördan af Embetsrnanna skyldigheter hafva icke UnderDomare å Landet vunnit någon ersättning genom bättrade lönevilkor, heldst den af trenne Riks-Stånd år 181 i tillstyrkta förhöjning i Expeditions Taxan saknade en betydlig del af sitt värde genom den då äfven skedda nedsättning uti dittills vanliga lösen för gravationsbevis. Dessutom gör en progressivt stigande dyrhet expeditionslösens närvarande belopp, särdeles på de icke få orter, hvarest Häradshöfdingarne sakna Boställen, snart orilIräckligt för deras anständiga utkomst ; och om detta tillstånd i afseende å Den s 9 Maj.
Riksdag gjorda underdåniga hemställan om fardag för löningsjord i städerna, vid innehafvares afgång, uti Circulär af den i3 December 1837, läckts i Nåder förklara, alt, som löningsjord i städerne i allmänhet är af mindre betydenhet och obebyggd eller försedd med mindre byggnader, egentligen lador, hvilka vanligen icke jorden medfölja, och i afseende på dylik jord följagtligen icke det förlag och de anstalter, som för skötsel och underhåll af vanliga hemman å landet, erfordras, hvarigenom ock densammas snarare afträdande än hemman med mera lätthet kan verkställas, och hvilket jemväl beredde den verkliga fördel, att tjenstemannen vid tjenstens tillträdande förr lomme af alla de tjensten tillhörande lönförmoner i åtnjutande; så och enär med få undantag fardag å landet icke hittills för löningsjorden i städerne tillämpats, och enligt hvad de af vederbörande i ämnet afgifne yttranden innehålla, dels på vissa ställen serslulde stadganden härutinnan varit öfverenskomne och iagllagne, dervid någre önskat må få föi blifva, dels någre det underdåniga förslaget bestrida, andre åter med visse inskränkningar tillstyrkt, funne Kongl. Majit icke lämpligt, att, på sätt Rikets Ständer begärt, utfärda en allmän föreskrift, att den i Förfa tillingarne stadgade fardag för boslälls-jord å landet skulle för löningsjord i städerne tillämpas, hvaraf äfven den följd skulle uppstå, alt nuvarande tjenstemän derstädes, som icke vid sysslornes tillträde tjenat För en sådan fardag, skulle få en opåräknad förmon, lill afsaknad för deras efterträdare. Med föranledande häraf och då någon olägenhet icke försports af hittills för hvarje stad serskildt gällande stadgande, angående tiden, då jord, anslagen till lön åt slädernes embetsoch tjenstemän, efter innehafvarnés död eller afgång från tjensten, skall afträdas, samt med billighet och rättvisa synes vara förenligt, att slädernes invånare, hvilka sjelfve aflöna sine 12 Lagsamt Allm. Bern och Ekon.
Ide beslut, som således icke vore för dem bindande, samt att ej heller styrkt vore, att sådana grunder blifvit för storskiftet i håda socknarne fastställda, att käranderne förlorat deras omtvistade mulbetcsrätt eller för densamma vunnit godtgörelse, med ändring af Underrätternes domar, biföll käromålet. Den omtvistade betesmarkens ägare drogo saken under Kongl. Maj:ts pröfning. Hos Nedre Revisionen yppade sig skiljaktiga meningar, dervid Referenten yttrade: att de byar, som ägde den ifrågavarande betesmarken, hade icke vid skiftet inom sin socken, såsom ersättning för omtvistade mulbetesrätten erhållit mera skogsmark, än öfrige bydelägare inom socknen. Ett af styresmannen för det ännu icke fullbordade storskiftet inom vederparternes socken, utfärdadt bevis, utvisade derjemte, att sedan vid nyssnämnde storskifte fäbodereglering blifvit verkställd och dervid i möjligaste måtto iakttaget, att det antal af kreatur, byarne ägde, finge fullt bete omkring de tilldelade fäbodeställenä, men de fäbodedelägare inom socknen, sorn i denna sak voro parter, jemte några andra, förklarat sig ej med regleringen åtnöjas, om ej ett särskildt utskogssldfte dem tillädes, Konungens Befallningshafvande genom 1 beslut, som vunnit laga kraft, fastställt omförmälda yrkande tili efterrättelse. l‘å dessa grunder tillstyrkte Referenten att, med ändring af Hofrättens dom, Underrätternes beslut måtte fastställas. Nedre Revisionens öfrige ledamöter åter tillstyrkte fastställelse af Hofrättens dom, enär vid det förhållande, att utredning saknades, huruvida båda socknarne före storskiftet ägt någon samfälld skogsmark och om tilläfventyrs de hos Kongl. Majit svarande parterne vid skogsdelningen inom sin socken fått sig tillagd godtgörelse af Kronans mark för deras förra mulbetesrätt inom den andra socknens rågång, hvartill styresmannens för storskiftet förenämnde betyg syntes gifva anledning, de i Referentens yttrande upptagne omständigheter ej torde kunna leda till minskning i svarandeparternes på urminnes häfd grundade rätt.
Maj 1847 föreskrifvit, att Drängen Anders Nilsson i Rå, hvilken saknade tillgång till ådömda böter 20 Ridr banco för oloflig utminutering af starka drycker, skulle enligt 5 kap. 4 § Straffbalken, jemförd med Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, aftjena nämnde böter med sexton dygns fängelse vid vatten och bröd, hvilken bestraffning Anders Nilsson ock sedermera undergått; hvarföre och enär jag funnit detta beslut stridande emot Kongl. Förordningen angående tillverkning och försäljning af bränvin den 13 Juni 1845, jag låtit inför Kongl. Svea Hofrätt tilltala Häradsrättens Ordförande, Häradshöfdingen 1*. F. Arling; efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten genom utslag den 8 April 1851 sig utlåtit, att som Anders Nilsson, i händelse han saknat tillgång till de honom för oloflig försäljning af starka drycker ådömda böter 20 Ridr banco, bordt jemlikt 63 § i åberopade 1845 års Kongl. Förordning i stället för böterna undergå fjorton dagars fängelse, men Anders Nilsson, sedan Häradsrätten origtigt förordnat, att han skulle straffas med sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, enligt företedt betyg samma bestraffning undergått; Kongl. Hofrätten alltså, enär Häradsh. Ärling, som vid tillfället varit Ordförande i Häradsrätten, vore för det origtiga beslutet ansvarig, pröfvade rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, döma Häradsh. Ärling att derföre böta sextio daler silfvermynt med tjugu Ridr banco; och har detta utslag icke å någondera sidan blifvit öfverklagadt. Hos mig har klagan blifvit förd af Löjtnanten Alfred af Klint, såväl för egen del som i egenskap af god man uti sin aflidne Faders Kapitenen Erik af Klints gäldbundna bo, öfver försummelse af Häradshöfdingen i Gottlands Södra härad Herr Garl Reinhold Kökeritz vid behandling af ett husesynemål å Wisborgs kungsladugård, samt af C. F. Gahne, Thomas Kyrkebys och J.
Direct. varit och bör förblifva berättigad att förfara på sätt som skett; och jag anser Direct. hafva gjort väl uti att välja en 68 Den 2 Maj e. m. person, som med nit och skicklighet fullgjort sitt uppdrag, särdeles då man ser, huru ofta personer undandraga sig allmänna, medborgerliga förtroenden. Jag är öfvertygad, att det anförtrodda varfvet nu blifvit fullgjordt till allmän belåtenhet; och jag önskar, att Direct. vid de val, den förrättar, alltid må fästa mera afseende på, huru den ifrågavar. platsen skall blifva ändamålsenligast uppfylld, än considerera en delicatess, som jag, åtminstone i närvarande fall, icke förmått sluta mig till. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag beklagar, att discussionen tagit en sådan vändning, att man velat härleda Ridd.~Direct:s handlingar från bevekelsegrunder, som säkerligen icke förefunnits. Minst hade förebråelserna bort riktas emot den, som oftast och villigast åtagit sig lönlösa uppdrag. Hvad sjelfva saken beträffar, är det icke underligt, om tvekan uppstått inom Direct., då vi här hört så olika meningar uttalas. Jag skulle dock icke vilja tillstyrka, att något stadgande i detta hänseende infördes i instructionen för Ridd.-Direct. Det skulle då synas, som R. o. Ad. ville betaga directörerna en rättighet, hvilken ej, enligt allmänna författningar, vore dem frånkänd. Men då frågan blifvit väckt, anser jag R. o. Ad. böra derom yttra sin mening, och om det sker, lärer hon säkert blifva af Direct. tagen till efterrättelse, utan att något derom behöfver föreskrifvas i instructionen. Min mening om saken vill jag i korthet yttra. 87 §, Ridd.-Ordn. säger, att ledamot af Itidd.-Direct. derjemte icke kan vara fullmägtig i R. Sirs Bank eller Riskg.-Cont., eller revisor öfver dessa verk samt Statsverkets styrelse och förvaltning. Att disconten tillhör Banken kan icke bestridas.