Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skillnaden emot en fulländad realisation är hlott den, att utvexlingen icke kail blifva allmän utan inskränkes till dem, som insatt silfver, och för detta ändamål måste den serskilda attesten, som berättigar till vexling, ega rum. Man gör orätt, om man föreställer sig denna anstalt såsom direct verkande att styra coursen; ty få lära blifva de, som åter uttaga och försälja silfret, men deremot är det klart, att för hvarje R:dr, som således insältes, ökas Bankens reela fond, och förhållandet emot den utelöpande sedelstocken blifver förmånligare. Det är dessutom likgiltigt i den stund allmän vexling börjar, om silfret, som finnes i Banken, hörer till den enskilta depositionsräkningen eller till Bankens egen fond; det förstärker i alla fall vexlingsfonden. En Talare har yttrat mycken farhåga, att depositionsrättigheten skulle gifva anledning till mycken vinst för vissa spekulanter, som skulle införa silfver, köpa varor och åter sälja dem, samt derefter uttaga silfret. Origtigheten af denna farhåga torde dock vara påtagelig. Det är visadt, att kostnaden för silfrets införande gör ungefär 4 sk. per Specie R:dr, och utförseln lika mycken, utom den risque, som dervid alltid, löpes. Blotta transporten medförer således en gifven förlust af omkring 6 procent; och hvem ville D e u g J tt 1 i i f. m. 85 väl företaga en speculation, sora medförde gifven förlust och ingen annan utsigt till vinst än den handeln i allmänhet lemnar, och hvilken, som man vet, alltid förblifver osäker. Varornas stigande eller fallande pris hero ej blott på penningestockens storlek, utan äfven på tillgång och behof, som aldrig med full säkerhet kunna förutses, många andra omständigheter att förtiga. Jag kan ej eller fatta, huru man kan föreställa sig att med de ifrågavarande af Millioner, som skulle sättas i omlopp, varuvärdet nödvändigt skulle stiga. Icke kan en sedelemission verka ofördelaktigt på opinionen, då den motsvaras af full i Banken insatt valuta, och beloppet är för ringa för att såsom tillökning i rörelsecapitalet verka på varupriserne.
Styrelsen tillater sig slutligen erinra: Det betydliga belopp, som under Aret utgatt i form af sjukhjälp, visar a ena sidan det gagn som delegarne haft af sin delaktighet i kassan, samt &amp; andra s i d p önskvärdheten af en större anslutning till kassan, p s det att densamma därigenom ännu bättre än för narvarande matte blifva i s t h d att bära SA betydliga utgifter. Revisionsberättelsen lyder som följer: Undertecknade, utsedde revisorer att granska Fredrika-Bremer-Förbundets sjukkassas förvaltning och riikenskaper för hr 1891, fA härmed, efter fullgjordt uppdrag, därom afgifva följande berättelse: Beträffande tillgangar och skulder samt inkomster och utgifter fa vi hänvisa till kassaförvaltsrens med riikenskaperna fullt öfverensstiirninande, af oss godkanda, redovisning. Styrelsens af oss genomghngna protokoll, jämte däri omförmälda beslut, hafva icke föranledt nagon erinran a var sida. Kassans riikenskaper äro förda med utmärkt ordning och noggrannhet samt Atföljda af erforderliga verifikationer. Da ingen anledning till anmiirkniug förekommit, f&amp; vi tillstyrka, att full ansvarsfrihet för förvaltningen under Ar 1891 matte beviljas styrelsen. Stockholm den 20 februari 1892. Anna Daltlst~ * öm. E. Elfwing. Bil. Stipendiekomitens &amp; rsbsrättelse 1891. Stipendiekomiténs verksamhet har under &amp; r 1891 fortg %tt enligt den en g&amp;ng fastställds planen, som afser dels att bilda en allmän stipendiefond A 150,000 kronor, på sa sätt att fran de sarskilda lanen till denna fond lämnas en insats af minst 5,000 kronor eller mera, hvarefter stipendieutdelningen kommer att ske inom lanen med hänsyn till storleken af hvarje lans insats, dels ock att emottaga större och mindre stipendiedonationer för siirskildt uppgifna iliidarniil.
Hon plockade den och satte den i bröstet på sin svarta klädning, och så sprang hon in igen uppför trappan, rundt omkring i alla rummen ofvanpå och så ned igen. Hon gick ut i sina handkammare och skafferier, låste upp dörrarna till sitt tunga linneskåp och mönstrade packorna, som lågo der i god ordning. Så gick hon in i den stora salongen och slog upp flygeln. Den hade stått stängd i lång tid. — För sin far hade hon i sina flickdagar spelat hans älsklingsmelodier, men då hon blef gift, förlorade hon lusten för musik, eller snarare upprörde den henne för mycket. Den förde med sig en sådan längtan och så många drömmar, som icke fingo lefva längre och som det var bäst att glömma. — Men nu längtade hon efter toner. Hon satte sig för att spela, — och hon märkte, att hon var nära att spela en vals, men hon gjorde blott några raska löpningar öfver alla tangenterna, slog an några fulltoniga ackord och stängde åter flygeln. Så gick hon åter ut i trädgården och gick länge omkring der, stilla och långsamt, för att riktigt inandas luften och solskenet, och slutligen stannade hon i trädgårdsdörren. Hvad skulle hon nu göra? Hon kände en sådan lifskraft, en sådan fullhet af värme, glädje och handlingskraft! Men hvad skulle hon använda det till? Hon tänkte på att gå upp i syskolan eller till barnhuset och se till sina fattiga, men hon hade icke alls något behof deraf i dag. Nej, det var icke andras lycka hon i dag längtade efter, det var efter sin egen, efter någon verklig, varm, hänförande lycka för henne sjelf! Hvar var den? Skulle hon aldrig vara ung? Skulle hon aldrig få lefva ett lif med sitt eget hjerta, för något, för någon, som hon älskade. Det sjönk åter tillsammans inom henne med denna underliga, trötta smärta, som när en stark sinnesrörelse har varit förgäfves. Hon tog sin sömnad och satte sig vid sitt arbetsbord. Midt på förmiddagen kom en af jungfrurna och anmälde, att herr Tofte nu var här, och frågade, om frun ville taga emot honom. »Herr Tofte?» återtog Nina frågande. »Ja, den nye häradshöfdingen, som frun skickade efter.» »Ack ja, det är sant!» sade Nina och reste sig hastigt.
Detta hans besök, som inträffade endast för några månader sedan, minns jag lifligast kanske därför att jag redan då hade ett intryck af att det skulle blifva det sista. Han kom emellertid denna gång icke in utan att knacka, och han sprang mig icke till mötes för att med båda sina händer gripa om min. Den min af en förälskads lycka, hvarmed han förr trampat golfvet i mitt rum, hade vikit för något obeskrifligt skyggt, som om han fruktat för att vara mig besvärlig eller till och med antipatisk, och när jag bad honom sitta ned, gjorde han det med en frånvarande uppsyn, som om han icke riktigt kunde förstå att han egentligen satt hos mig. Medan vi fällde några intetsägande ord om alldagliga ting, hade jag emellertid godt tillfälle att betrakta honom, och ehuru han var oklanderligt klädd, märkte jag dock på frånvaron af den prydlighet i småsaker, hvilken förr alltid plägat utmärka hans dräkt, att hans förhållanden ej måtte varit de bästa. Hans ansikte bar ett outsägligt pinadt och trött uttryck, hans hår hade grånat vid tinningarna, och kring ögonen märktes dessa nålfina fåror, som tyda på bekymmer och lidanden. Jag var alldeles viss, att hur fullständigt jag än förut lyckats glömma honom, skulle hans besök dock denna gång efteråt vålla mig det slags fantasins smärta, som dylika besök ej kunna underlåta att kvarlämna. Men jag var på samma gång fast besluten att icke låta mig öfverrumplas och jag stålsatte, redan från första stunden jag såg honom, mina nerver, så att ej något af den gamla svaghet jag hyst för hans person, mot min vilja skulle glimta fram. Jag hade dock ej behöft detta försiktighetsmått. Ty i samma stund han började tala, slog det mig att hans stämma icke var densamma som en gång väckt genklang äfven inom mig. Den var som ett brustet eko af något, hvilket ej mera fanns kvar. Samma besynnerliga intryck gjorde för öfrigt hela hans person. Hans rörelser syntes harma dem jag en gång sett och kände så väl, och hans leende var pinsamt, emedan det formligen såg ut som om ansiktsmusklerna arbetat automatiskt, utan att sättas i rörelse af någon själ. Ju längre jag såg på honom, desto klarare arbetade sig hos mig fram en bizarr föreställning, hvilken jag med all makt ville tillbakavisa, men inte kunde.
FABRIKÖRN. TROSELIUS. C EDERBERG. FABRIKÖRN, ( som söker dö lja sin oro under masquen af en tvungen glättighet ) . Nå, 58 Nå, hvad nytt i Tidningarna, mina Herrar? TROSELIUS. De Poli tiska har jag ej sett, och dem l äser j ag sällan eller åldrig. De handla mäst om de fördömda Fransoserna, som nu gripa så vidt omkring sig och fö rderfva vår upväxande ungdom med sina _ _ Jag törs inte nämnat en gång . Men jag kom lyckligtvis häromdagen at få se Lärda Tidningen för i fjol. Den innehöll högvigtiga saker. CEDERBERG. Hvad kunde det vara, Herr Magister? TROSELIUS. Det är någon ting så dråpligt, at man aldrig hört sådant förut. Här har upträdt en Mann u tan like, som gjort slu t på alla Lärda tvister. CEDERBERG. Ja så, jag förstår, det är Kanten. Men jag tror, at h an snarare ökar än slutar dem. Han söker uplifva det gamla fatal a Grälet. TROSELIUS. Hvilket öfverdåd utan gränsor at så tala om den djupsinnigas te Philosoph! CEDERBERG. Som sökt utg runda det Outgrundliga och vederlägga på vänstra sidan i sin Bok, det han velat bevisa på den högra. FA 59 FABRIKÖRN ( med my ndighet ) . Stor sak i all slags Lärdom. Det är klokare at saml a penningar än kunskaper. CEDERBERG. Jag har likväl läst på något ställe, at det Fol ket, som eger kunskaper, är i et visst afs eende klokare, än de, som ha penning ar; ty en kunnig mann värderar altid penningen, men en rik es timerar s ällan vett. Om han också har kunnigt folk hos si g; så sker det mer af skryt än af smak . Hans högfärd vil smickras af dem. Det är den Eg yptiska Oxen, kring hvilken OfferPrästerna måste röka. TROSELIUS. Ja visst äro kunskaper goda. Det erfor jag i synnerh et vid et tilfälle, då i et sällskap följande Samvetsfråga upkas tades.
Domares befattning med stämpladt pappers försäljning och redovisning derföre, bör förblifva, vid de i Cbartas-Sigillataä - Förordningen den 8 Januarii 1824 innefattade föreskrifter, oförändradt. Från Hedervärda Bonde-Ståndet. S. D. Upplästes och lades till Handlingarne Banco-Utskottets Memorial, N:o 54, med Proc. Utdrag den 3o Junii 1829. 117 anmälan 0111 den vid Bankens Pappersbruk, Tumba, den 33 i denna månad timade eldsvåda. S. D. Å nyo föredrogs Bevillnings Utskottets Utlåtande, N:o 34, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet, N:o 18, öfver väckt Motion om Proste-Tunnors befriande från bevillning; och beslöt Ståndet att, med förblifvande vid dess i ämnet förut fattade beslut, lägga Utlåtandet, N:o 34, till Handlingarne. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 3 2,angående Motioner af Herrar Ekstrom, Hiessleiter och Helsingius om viss afgift å dels till Hufvudstaden och dels till Götheborg inkommande Brännvin m. m.; och Utlåtande, N:o 33, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet, N:o 17, angående Herr Grefve Cronhjelms Motion om afskrifning af anmärkningsmedel. S. D. Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Utlåtande, N:o 137, i anledning af gjorda anmärkningar emot Betänkandet N:o 57, angående en af Herr Hjerta, G., väckt fråga om förnyandet af Pikets Ständers underdåniga anhållan, att de Oeconomiska Författningar, som blifva utfärdade, först efter en viss tid måtte sättas i verkställighet, beslöt Ståndet, att underdånig Skrifvelse skulle aflåtas till Kongl. Majtt, i enlighet med n8 Prot. TJldrng den 3o Junii 1829.
Stånd stannat emot 2- — Och jemte det Utskottet, på grund häraf, först får inbjuda Presteoch Borgare-Stånden att äfven antaga det af Utskottet framställda, utaf 2:ne Riks-Stånd godkända förslag, har Utskottet tillika, i händelse denna inbjudning icke af någotdera Ståndet antages, skolat, för frågans afgörande i Förstärkta Stats-Utskottet, föreslå följande voteringsproposition: Den, som bifaller, att personer emellen 15 och 17 år må befrias från erläggandet af Mantals-penningar, röstar Ja j Den det ej vill, Nejj Vinner nej, anses personer emellan 15 och 17 år, hädanefter såsom hittills, böra erlägga Mantals-penningar, och det i Inkomst-Betänkandet under nämnde titel beräknade belopp böra ökas med de 24*000 R;dr, som nu för sådane personer blifvit avräknade. Stockholm den 12 September 1834. STOCKHOLM, H. G» Nordström, 1834. Stats-Utskottets Utlåtande N.o 256. t N:o a56. Ankom till Exp.-UuLott«t dea ä4 Sept. Utlåtande, i anledning af erhållen återremiss A i5:de punkten £ Memorialet N:o *5o, angående Riks-Ståndens olika beslut i fråga om anslaget till Arméens Materiel. (UA.) Utskottet, som af ordalydelsen utaf de till Utskottet från Riks-Stånden ankomne Protocolls-Utdrag, rörande frågan om berörde anslag, dels inhemlat, alt Ridderskapet och Adeln, Prestesamt Borgare-Stånden bifallit uppförandet å Stat af de vid sista Riksdag å öfverskotten anvisade 70,000 R;dr, och alt Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet dessutom beviljat ett serskildt anslag af 54,000
Ett skydd af lagen i detta hänseende påkallades icke blott af konstnärens, utan äfven af allmänhetens eget rättförstådda intresse, ty en konstnär eller en förläggare kunde icke våga att på ett mera omsorgsfullt sätt göra för en större allmänhet tillgängligt ett utmärktare konstverk, om de icke försäkrades mot faran att genom ett bättre eller sämre eftertryck plötsligen beröfvas frukterna af nedlagd möda och kostnad. På grund häraf har Herr Professoren Carlson föreslagit att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta utarbeta en lag, som bestämde konstnärens eganderätt till sina verk och, inom behöriga gränsor, gåfve skydd mot efterbildningar af desse, företagna utan hans eller hans rättsinnehafvares bifall. Herr von Qvanten har i sin motion (Nio 232) åberopat de af Herr Professoren Carlson anförda skäl samt andragit än ytterligare sådana, till stöd för rättvisan och nyttan af en lag i förevarande ämne. Deremot skiljer sig denne motionärs förslag så till vida från Herr Professoren Carlsons, att Herr von Qvanten yrkat att Rikets Ständer måtte för sin del besluta utfärdandet af en författning i ämnet. För sådant ändamål har bemälde motionär till antagande af Rikets Ständer vid sin motion fogat ett förslag till »lag om den artistiska eganderätten», hvilket med några få, mindre väsendtliga förändringar affattadt i enlighet med ett lagförslag, sorn Danska regeringen nyligen afgifvit till Danska representationen, motionären ansett så mycket heldre kunna här i riket antagas, som detsamma, fotadt på i Danmark redan vunnen erfarenhet i ämnet, vore, i jemförelse med flere andra länders stadganden i förevarande hänseende, särdeles enkelt och redigt, samt derjemte skulle i väsendtlig mån underlätta en önskvärd internationel lagstiftning i ämnet Sverige och Danmark emellan. Förslaget är af följande lydelse: Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande M L 3 Lag om den artistiska eganderätten. § 1. Ingen må till salu efterbilda en originaltafla eller ett originalbildhuggeri under konstnärens lifstid utan dennes samtycke, då efterbildningen hör til! samma konstart, som originalet.
Sedan Rikets Ständer, medelst underdånig skrifvelse den 11 April innevarande år, bifallit ifrågavarande hos detn gjorda framställning om utvidgning af Uplands regementes mötesplats, har Kongl. Majit låtit detta ärende sig föredragas; och vill Kongl. Majit härmed föreslå, att Rikets Ständer lemna sitt samtycke till den af Seraphimerordens-Gillet i ofvanberörda måtto hemställda utvidgning af Upsala Central-hospitals område, allt på de vilkor, som dervid blifvit af Kammar-kollegium föreslagna. Kongl. Maj:ls Nåd. Proposition N.o 109. Handlingarna i målet skola tillhandahållas vederbörande Utskott och Kongl. Majit törblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen Datum ut supra. C A R Ii. C. J. Thyselius. Utdrag af Protokollet öfver Ecklesiastik-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Honungen i Slals-liådet å Stockholms Slolt den 15 Maj 1863. Närvarande: Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, , Thyselius, Bredberg, Thulstrup och Reuterskiöld. Slutligen uppläste Departements-chefen, Statsrådet Thyselius, till justering nedannämnda, enligt Kongl. Maj:ts, uppå Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande, förut fattade beslut, uppsatta förslag till Kongl. Majit nådiga Propositioner till Rikets Ständer: l:o angående upplåtelse af mark till utvidgning af Upsala Central-hospitals område; Och täcktes Kongl. Majit, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag, sådana de finnas detta protokoll vidfogade, bilagorna litt. A, B, C, D, samt förordnade att i enlighet dermed nådiga Propositioner skulle till Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo J. E. JVahlström. Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i Norrbottens län, med åberopande ibland annat deraf, att otnförtnälde afgifter som af Lapp-allmogen inom länet utgjordes till domhafvanderne, voro de enda i sitt slag i riket och jemväl föranledt klagan från allmogens sida, i underdånighet hemställt huruvida icke, sedan lagmansoch häradshöfdinge-räntan jemte tingsgästnings-penningarne, hvilka syntes närmast motsvara domarenästen, blifvit uti det öfriga riket afskaffade och tingsgästningen i stället å stat uppförd, äfven ifrågavarande till domhafvanderne i länets Lappmarker utgående nästoch skjuts-ersättning kunde upphöra och domhafvanderne på annat sätt beredas godtgörelse för den 30 Kungl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 7. inkomst de deraf hittills haft; samt i sammanhang dermed jemväl fråga uppstått om Lappallmogens inom Vesterbottens län befriande från dylika afgifter, äfvensom upphörande af tingstolknästen, har Kongl. Majit den 13 Juni 1856 anbefallt Dess Befallningshafvande i Norrbottens och Vesterbottens län att infordra och till Kongl. Majit inkomma med upplysning angående beloppet af nämnde skattetitlar under de sednast förflutna fem åren; och af de, till följd häraf, insända uppgifter inhetntas, att sedan de in natura utgående persediarne blifvit i penningar förvandlade, domhafvandernes inkomst af nästoch skjuts-ersättning i medeltal uppgått för domhafvanden i Vesterbottens södra domsaga till Niohundrafyra Riksdaler fyratiofyra skillingar. för domhafvanden i Westerbottens norra domsaga till Trehundrasextioåtta Riksdaler nio skillingar sex runstycken, för domhafvanden i Norrbottens södra domsaga till Trehundraåttiofem Riksdaler och för domhafvanden i Norrbottens norra domsaga till Trehundra-aderton Riksdaler trettiotvå skillingar, allt banko, årligen; hvarjemte den inom Norrbottens län utgående tolknäst i värde uppskattats till Etthundratre Riksdaler åtta skillingar samina mynt.
SD8ärcdrogs och upplästes det den z:dje i denna manad hällne Protocoll, wid de af Riksens Högloflige Ständer till utwäljande af Riksens Ständers Justitie-Ombudsman och dest Suppleant, utsedde Herrar Electorers sammanträde; hwaraf inhämtades, att sedan en Ledamot genom lottning utxätt och voteringen med stutne Sedlar blifwit anställd, hafwa genom fleste rösterne blifwit utseddeTill Riklens Ständers Justitie-Ombudsman, Förste Expeditions-Secreleraren m. m. Friherre Mannerheim, Lars August, och till dest Suppleant Lagmannen Petersson, I. H., hwarom Expeditions-Utstettet stall erhälla underrättelse genom Protvcolls-Utdrag, för att, i följe häraf, med förslag till wederbörlige Constitutorial inkomma. Ot supra. kix krotocollo, O. Lr i rikman. Upplöst hos Ridd. och Adeln d. 6 Augusti. Prest-Ständet d. 6 ' - s Borgare-Ständ. d. 6 » , Bonde-Ständet d. 6 Riksens Ständers Stats, Utskorrs Utlärande, angäende Riksdagsmannen Eric Swens sons frän Bohus Län Memorial, rörande tillökning i arswoder för Riksens Ständers Deputerade nll deltagande i Mfwer, Revision af R^igs-Räkenskaperne. ^ill Stats, Utstottet har ifrån Högwördige Prest Skän - s4oa Den 6 Augustii. Ständet samt Hederwärda Bonde-Ståndet blifwit remitteradl ett af Riksdagsmannen Eric Swensson fran Bohus
Da Herrar Fullmägrige genom utfärdad Insiructiou alagt Bokstuts-Coutoiret, att hwarje är inom wisi förejkrifiven tid, efter det restanlie-förstagen och summariska räkningarne inkommit, serskildt anmäla förhållandet af restantierne, synes Herrar Fullmägtige i deNna del hafwa iakttagit allt hwad pä dem kunnat ankomma, och att således den anmärkte försummelsen endast stadnar wederbörande uti Bok-» siuts-Contoiret lill last. Af de Tjensteman uti Bokstuts-Comoiret, hwilka det, enligt Jnsiructivnerne älegat att pä före'- flrifwit sätt göra anmälan om restantierne, aro anie redan med döden afgängnel fä att answar endast skulle kunna fordras af den annu lcfwandc Tjensteman, som ifrän Augusti mänad 1820 och till desi balanccn 180Z yppades, fin skyldighet astdojätt. Och har förhållandet af restantierne, enligt de under sistberör. ds 953 Den 18 November de lid inkomne summarista rakningar warit följande, nemligen: Rd. st. r. Ar 1799 __ 231,595 2 8 — I800 270,IZZ 5 Z — 1821 — 3-4,227 iz - Stats-Utstoktet har genomgätt Riksgälds-Conkoirets angelägne Handlingar och Läne-document, hwilka arv under en af Fullmägtiges och Secreterarens serstilda ward; äfvenledes har Utstottet inventerat alla under Creditsedel-Werker lydande Castor jemte förrädet af Sedel-blanquerter, tryckte formulaires till Castasedlar och Realisakions-inwisningar pä Banquen; och hwilket allt befunnits uri behörig ordning.
Emellertid slog oss sanningen i den bekymrade husmoderns teckning af denna sida af den » husliga ekonomien » så lifligt, att vi ej kunna neka oss återgifva densamma till våra läsarinnors — och deras eventuelle herrar mäns — välvilliga begrundan. » Hvad var det för en grek » — skrifver insändarinnan — » som hade för princip att aldrig låna penningai af en vän? Han var så fattig, att han bara ägde en enda mantel, och när den skulle tvättas, måste han hålla sig i sängen. Han hade en mycket rik vän, en trofast och älskvärd vän, som till och med ofta erbjöd honom penningelån. Men likafullt höll han orubbligt fast vid sin princip att ej låta beroende i penningsaker bringa ofrihet in i det förtroliga vänskapsförhållandet, ej låta hvardagliga små obehag för fattigdom och brödbekymmer få rätt att störa harmonien och skönheten i deras ungdomliga vänskap. Åh, hvad han var vis \ Men när en man och en kvinna nu i våra dagar ingå ett vänskapsförhållande — och äktenskapet är väl ett vänskapspå samma gång som ett kärleksförbund? — när alltså en man och en kvinna i våra dagar ingå ett förhällande, som de sannerligen icke önska skola bli mindre varaktigt, mindre förtroligt, mindre harmoniskt och skönt än det, som förenade de två grekiska hjältarne, så ordna de emellertid sina affärer så, att den ena är alldeles beroende af den andre i penningsaker. Min man och jag t. ex. — och jag antar, att många ha det som vi — äro utomordentligt lyckliga, så länge vi slippa tala om pengar, men då — börja strax strängarne att skorra. Innan vi gifte oss, var jag i tre år guvernant hos en familj, som var nog älskvärd att ge mig 400 kr. i årlig lön. Med denna jämförelsevis ansenliga summa och » allt fritt » hade jag det naturligtvis mycket sorgfritt i ekonomiskt hänseende. Jag hade min sparbanksbok (som tömdes för utstyrseln) och dessutom rikligt nog till alla de julklappar och småpresenter, med hvilka jag kunde önska glädja mig själf och andra. Men jag höll innerligen af » min Albert », och jag var ytterst lycklig, när han skref, att han snart kunde hämta mig som brud.