Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att värfvad Nummerkarl, som till någon viss Städ eller. Socken permitteras, bör genast för 47° Underdåniga. Skrifvel&er. Pastor på stället uppvisa sitt Pass eller Permissions-Sedel och senast inom 8 dagar efter ankomsten till Församlingen hafva förskaffat för sitt uppförande En eller Tvenne Mäns borgen , som af Pastor och Församlingen samfält godkännes; hvar. efter han eger frihet uppehålla sig och arbeta hvar Jielst inom Församlingen honom godt synes, utan »ågot tvång af den eller de personer, hvars borgen h?n erhållit; men vid äfventyr för karlen att, om någondera af förutnämnde åligganden för. summas, genast, oaktadt sitt Pass eller' Permissions-Sedel , gripas och återföras till Regimentet? Si. Att, om värfvad Nummerkarl skulle under Permissionstiden få afsked ejler ur Kompa. niets Kullor utstrykas, han icke bör få qvarstan xia i den församling, der han då vistas, utan så. Vida församlingens Ledamöter dertill samtycka 5 Att en sfskedad eller utstruken Nummerkarl, som tjent vid Värfvadt Regimente, må icke försändas eller förpassas till någon viss Stad eller Socken, ■utan qvarstanna, der han såsom Krigsman sist varit skrifven, så framt icke Församlingen bifaller hans emottagande: Och att dessa Reglor jemväl höra gälla i afseende på sådana karlars hustrur och harn, samt Enkor, hvilka förra äfven under karlarnes permissionsiid icke må medfölja till Permissions-orten utom Församlingens föregående bifall, på sätt och i den ordning Kongl. Kungörel-' sen den 5 December 1788 samt Kongl. Förord^ ningen d. 37 Februari 1804 föreskrifva: 3, Att, då, enligt redan utfärdade Författningar, uti Soldaters Pass eller Permissions-Sedlar hor utsättas deras fräjd och uppförande i Garnizons-Oxten, samt de böra förse sig med bevis från Underdåniga SkriVelser.
Maj:t profvas erforderligt; kommande hvad utaf dessa återstående behållningar icke är af Kongl. Maj:t i nåder dispoueradt vid utgången af det år, då nästa riksdag slutas, att ej ridare för ofvanuppgifue föremål reserveras. § 107. Utom den för folkundervisningen utgående serskilda afgift och de i nästföregående § upptagna anslagssummor, hafva Rikets Ständer, till Kongl. Maj:ts disposition tor befrämjande af nämnda undervisning, ytterligare anvisat följande summor, att från och med instundande år 1849 samt till och med det år, hvarunder nästa riksdag slutas, i mån af behof och efter vederbörliga reqvisitioner, från Riksgälds kontoret utgå, nemlieen; l:o till understöd för jolkskole-lärares aflöning inom de socknar, der, enligt Kongl. Majlis nådiga profning, statsbidrag härtill, i följd af serskilda förhållanden, kan erfordras, tjugutusen riksdaler årligen; 2:o till seminarier för bildande af lärare vid folkskolorna niotusen etthundra riksdaler årligen; och 3:o til! stipendier för elever vid dessa seminarier tolftusen riksdaler årligen. § 108. Återstående kostnader och utgifter för innevarande riksdag skola af Riksgälds-kontoret bestridas, med iakttagande af de, genom Rikets Ständers Stats-utskott, fullrnägtige till efterrättelse härvid meddelade beslut och föreskrifter. Likaså bör Riksgälds-kontoret, på föreskrifvet sätt, liqvidera sådana ännu icke godtgjorda kostnader för sednast föi flutna riksdag, som, enligt Rikets då församlade Ständers beslut, skola af detta verks medel ersättas. § 109.
Berättelse för Idun af Mathilda Lönnberg. Belönad med hedersamt omnämnande vid Iduns stora pristäfling. ' (Forts.) f an satte sig ned på en tom plats och grep passare samt ritstift. Hvad hans fingrar, nu mera ovana vid att handtera dem, kändes stela och styfva! Men det gick öfver, han ritade snart både säkert och fort. Han steg upp ett ögonblick och hvilade sig. Han kom därvid att kasta en blick på en beräkning, den var oriktig. Han tog en rödkrita och skref — såsom hans forna kamrater hemma i Sverige ibland plägade göra för hvarandra — med stora bokstäfver: » Alldeles felaktig! » Sedan satte han sig åter och fortsatte att rita, tills kontorspersonalen kom in. Han upphörde ej ens då, utan fortfor med sin ritning, utan att lyfta upp hufvudet. » Verkligen ganska bra, » sade en af de unga ingeniörerna, som voro anställda som biträden. » Se hit, Johnny, änglarne stiga ned och arbeta åt dig, medan du äter din biff och dricker din porter. » » Om änglarne ritat åt Johnny, så har väl djäfvulen varit i färde med min kalkyl, » inföll en annan ingeniör med harmsen röst. » Det är jag, som gjort båda delarne, » sade Gunnar. » Huru vågade ni det? » sade den ene förbittrad. » Åh, det var riktigt präktigt gjordt, och jag tackar er, » sade den andre. » Jag gjorde det blott för mitt eget nöje, sir, och det är ingenting att tacka för, » genmälde Gunnar. » Men hvem är ni då, som så här oombedd kommer och gör anmärkningar — obefogade anmärkningar? » utbrast den förre, allt mera upphetsad. » Jag är blott en afskedad arbetare, som skulle få sin resterande aflöning och ett afskedsbetyg. Men mina anmärkningar voro ej obefogade, och jag åtager mig att bevisa det. » Gunnar tog en penna och begynte göra om hela kalkylen från början. Det hade alltid varit hans starkaste sida, och hans kalkyler i tekniska högskolan hade blifvit mycket lofordade. De unga biträdande ingeniörerna stodo där uppmärksamma, ja, nästan i spänning.
Sedd ur en annan synpúnkt kan saken framställas så, att i Tyskland betraktas arbetarne såsom tjänstehjon, i England såsom fria, jämnbördiga kontrahenter. Det åskådningssättet att arbetsgifvaren är husbofiden, arbetaren tjänarent är ett arf från forna dagar, h vil ket ännu i våra tider — till och med i det industrielt framskridna England — spökar i många hjärnor. Men jast i England är man nu på god väg att allmänt byta om ståndpankt, detta till följd af den fria arbetare * organisationen, medan man i Tyskland ytterligare skärpt känslan af tjänareförhållandet och därigenom såväl socialt som politiskt börjat en reaktion. För att åskådliggöra, hvad det här gäller — i synnerhet då frågan är om en friboren nation — tillåta vi oss anföra några ord af Raphael om saken. » De (arbetsgifvarne) glömma, att i våra dagar arbetsgifvare och arbetare stå emot hvarandra såsom köpare och säljare af eo vara som alla andra. Denna vara må i följd af sin oskiljaktighet från sin 6äljares person — ett förhållande, som för köparen, arbetsgifvaren / medför en högst betydlig makt öfver säljarens hela fysiska, intellektuela, moraliska och sociala tillvaro — förete vissa egondomligheter, som i ett eller annat afseende betinga några afvikelser från det vanliga sättet att bringa ett fritt aftal till stånd, något inskridande från statens sida till den i allmänhet svagare partens, arbetarens, förmån » (vi ha ofvanför påpekat att England ej försummat detta där det varit nödvändigt), » någon sammanslutning med yrkesbröder för att med de små krafternas stora förenade makt fylla de luckor lagstiftningen med rätta lem-nar åt vederbörandes egen verksamhet att fylla, likasom för att — och detta icke minst — blåsa lif i lagens annars ofta no g redan i födseln döda bokstäfver; — men i alla fall, arbetet är en vara, om hvars afyttrande vederbörande såsom köpare och säljare här som på andra håll ha att afhandla med hvarandra. De äro ju ock i själfva verket af hvarandra oberoende jämlikar, som förena sina krafter för att uppnå ett gifvet mål, hvar och en med makt att göra sin rätt gällande, men icke att skrifva lagar för motparten.
Ehuru jag icke nu 'vill upprepa, sila de skäl för och emot bevillning af karaktersfullmaliter, sorn vid föreg:de riksdagar blifvit anförda, kan jag dock icke underlåta fästa uppmärksamhet på ett af Utsk:ts skäl för upphörandet af denna bevillning. Utsk:t säger nemi. att, »om man fortfarande vill beskatta sådana fullmakter, bör denna beskattning följdriktigt utsträckas äfven till sådana utmärkelser, som utdelas af sällskap och samfund, såsom Hushållnings-sällskapen, Patriotiska samfund, Brandförsäkrings-inrättningar m. fl.» Det torde dock lätt inses att dessa utmärkelser icke hafva den ringaste likhet med karakters-fullmakter, hvilka stundom köpas, den ene efter den andre, på det den lycklige innehafvaren må kunna stiga i värdighet. Om min röst kunde göra sig gällande, skulle jag således vilja föreslå att dessa karaktersfullmakts-innehafvare fortfarande finge betala sin afgift, huru ringa den än är, hvadan jag får anhålla om propos. på afslag å denna punkt. Gr. Ehrensvärd: För min del måste jag, i motsats till den förre talaren, bekänna, att jag icke vet något enda giltigt skäl för ett stadgande, som efter mitt förmenande är så orimligt, som det nu ifrågav:de, och då R. o. Ad. vid den sista riksdagen och äfven den föregående beslutat, att en dylik beskattning på karakters-fullmakter icke vidare skulle ega rum, så behÖfver jag väl icke upprepa skälen emot stadgandets bibehållande. Jag ber blott att få försvara Utsk:t mot en af Frih. Stjernstedt emot detsamma riktad förebråelse.
VöpseZZtt.v.- stt en motsägelse egde rum emellan detta Utlåtande oell det följande, angående Lag för K. 8t:rs Lank, enär i §. 2 Uter/iöZeZ/gerö'' försäkras, att en livar skall lör Länkens sedel njuta full betalning enligt den i §. 1 stadgade grund; men en sadan försäkran äterkaliades i 2:dra §:» af det sednare Lagförslaget, bvarest stadgas lruru lörbällas mä om Lanken sättes i Lessions-tillständ; uti bvilket yttrande Oom-Lrosten Äcur/ru instämt. Inom V. Lorgare-Ltändet: af Hr skerman.- att da L. 8t:r enligt §. 2 försäkrat, att en livar, som »agon Länkens sedel eller körbindelse innebakver, skall derföre njuta full betalning enligt den i §. l stadgade grund, samt att utvexling af ^Z/örgande emot Ledlar efter denna grund skall vidtaga a den tid X. Alaj:t dertill Lestämmer oelr kungör a luter, vore ett förtydligande ak orden KZr>rg/r,rcZe nödigt; samt af Hrr santesson oell />//?«': stt Utskotten borde föreslå den redaetion ak §§. i oell 2, livilken öfverensstäwde med Lorgsre-Ltandets uti den egenteliga m^ntbestämnings-frägan fattade beslut om förändrad myntfot; oelr ^ inom 8. Londe-§tandet: sk LD.-Lullmägtigen ZkrZs ,5trZ,rrZZimrZ kran Vesternorrlands Län: att Londe-8tändets beslut rörande Llag - Lltlätande, lito 2^. 353 skattens inläggande i det n^a bilkverm^ntet Lvide utj Lagförslaget iakttagas; uti livilken mening Lere ak Ltändets Ledamöter instämt. ^ §. Inom V. Lorgare-Äändet: ^.f
Ordalydelsen är väl sålunda tydlig, men icke så den mening, sorn dermed velat uttryckas, hvilket bevisas* dels af de skiljaktigheter, sig yppat hos Banco-Styrelsen vid lagens tillämpning, dels ock af de olika tankar, hvilka inom BancoUtskottet blifvit yttrade. Det är oftast svårt, stundom omöjligt, att tolka rätta meningen af ett i obestämda ord uttryckt lagbud. Annan bättre utväg gifves likväl Icke dertill, än att undersöka, huru och i hvad ordning, -samt under hvilka förhållanden Lagen tillkommit. Dervid visar sig, att 1789 års Förordning icke utgör för sig ett helt, sorn, med upphäfvande af hvad förut i ämnet blifvit stadgadt, innehåller allt hvad derefter vöre att iakttaga. Denna Förordning innefattar endast en fortsättning i hvad, genom Förordningen den 27 Maji 1730 §, i, jemförd hied §. 5 af F&rordningéil den 17 Maji A740 samt den 12 Mars 1750, blifvit stadBih. till Rikt. St. Prot. 1828, 1829. 6: te Sami. i gide Haft, I ✓ ■ . i8 Bil. t. Runtc-XStskotttts Mimona! N:« 39. gadt i afseende på ett och samma ämne. Meningen af de i dessa Förordningar förekommande uttryck — serskilda gånger — synes icke vara underkastad tvätydighet, och att ändring, hvad angår meningen af dessa uttryck, ej varit åsyflad, genom 1789 års Förordning, synes deraf, att BancoUtskottet, vid tillfälle, då inom Utskottet frågan förhandlades om förslag till nämnde Förordning, åberopat i5 §. af 1782 års Reglemente, hvaruti redan stadgades, som orden lyda, att den, som tredje gången fått sina Anvisningar tillbaka med Cassation, vore förlustig sin rätt till Assignering på Banken, och till hvilket äldre stadgande föreskriften om allmän Kungörelse således vore blott en ytterligare tilläggning.
— Bestämdt bör uttryckas, att oroförmälda reglering ingalunda åsyftar att för stater och corpser eller löntagare i allmänhet, ej heller för verk och inrättningar förminska de tillgångar, hvilka för närvar, åt dem äro anvisade, vare sig uti räntor, boställen och jord, eller uti contant. 3:o Då enligt förslaget Riksg.conl årligen skall förskjuta de i stället för indragna räntorna utgående contanta anslag, och dessa anslag skola qvartaliter utbetalas från ränterierna, samt den nya ordningen taga sin början år 1841; så måste Riksg.cont. förskjuta beloppet för det året med summan af de indragna räntornas belopp för samma år, som exempelvis må antagas till 2 millioner. — Skulle denna förskottssumma återbetalas af de till statsverket inflytande 1841 års räntor, så får intet af dessa användas för utbetal - Den 15 Juli f. m. 57 talningarna af lönerna i:sta qvartalet 3r 184.2, oell således Riksg.cont. förskjuta äfven detta med -g million, hvarigenom förskottet uppgår till 2,5oo,ooo r:dr. — IÖ41 års räntor uppgå dock till endast 2,000,000, så att Piiksg contrs återstående förskott blir 5oo,000 r:dr. —Ett qvarlals löner skall ytterligare utbetalas i Juni, hvaraf följer, att Riksg.contts stående förskott kan beräknas till i million. Af den andra millionen utbetalas hälften i September och hälften i December, hvarefter i Mars åter uppstår behof af £■ million.
Han återkom till föräldrahemmet efter en blodstörtning, som ett stormigt studentlif och en oförnuftig härdning – en beredelse för att återgå till det af Rousseau anbefallda naturtillståndet – ådragit honom. Och modern får nu svåra dagar mellan den missnöjde fadern och den retlige och sönderslitne sonen. Sjuk till själ och kropp, full af oro, otålighet, Streben, Forchen, Suchen, Sinnen und Schwanken genomlefver denne nu i hemmet den period under hvilken moderns vän, fräulein von Klettenberg – skildrad i Bekenntnisse einer schönen Seele – får så stort inflytande. Hon riktar honom åt Herrnhutismen och dessutom fördjupar han sig i Svedenborg, kabbalism, alkemi och dylika studier under hvilka hans vindsrum äga stor likhet med doktor Fausts studerkammare! Denna kristligtmystiska stämning aftog lyckligtvis i samma mån som krafterna tilltogo, och fröken Klettenberg visade »det milda sinne, det sköna lugn, den vida fördragsamhet och det sunda förstånd», som Goethe hos henne beundrade genom att – längre fram – icke blott medgifva att hennes omvändelseförsök strandat, utan att Goethe som hedning var henne kärare än när han brukade en kristlig terminologi, som alls inte passade honom. Ja hon förlät honom till och med när han tog de hedniska vildarnas parti mot de kristna missionärerna, då han för henne läste högt någon af hennes missionsberättelser! Huru allvarligt Goethes inre arbete under detta och de närmaste åren var, förstår man bäst genom hans eget yttrande: att han aflägsnar sig alltmer från kristendomen just emedan han med så djupt allvar försökt att bli kristen. Det är i högsta grad betecknande att läran om syndafördärfvet blef utgångspunkten för detta Goethes aflägsnande från kristendomen. Han var full af tro på sin egen kraft, af visshet att denna kraft räckte till ej blott för människans egen moraliska utveckling utan ock för ett lif till andras gagn; full af den ansvarsfullt stolta känslan att människan alltid – ytterst och innerst – är hänvisad på sig själf. Ur denna själfkänsla framgår sedan följdriktigt hela Goethes evolutionära och individualistiska lifsåskådning.
* * Vi yttersta ändan af den breda Karlavägen, där de moderna stenpalatserna ännu icke alldeles trampat ned de små Ladugårdslandsrucklen vid sina fötter, där ännu ej gatans filé står putsad färdig och parat, utan murarnes slefvar gå och kalkdammet ryker mellan ställningar och spiror, dit samlades en vacker vårmiddag stora strömmar af festklädda människor och rullade rader af glänsande vagnar. Klockan var omkring tu. Den stora nya hippodromen, en praktbygnad, vuxen upp ur jorden att fylla en storstads nöjesbehof, skulle invigas med en glänsande matiné af det Waldenfeldtska sällskapet, o c h biljetterna hade redan flere dagar i förväg till höga priser slutsålts till en publik, som i sig inbegrep allt, hvad Stockholm egde lysande och förnämt Naturligtvis saknades ej det Stjärneska livréet i raden af betjänternas o c h kuskarnes färgrika dräkter, där de, uppställda bredvid sina vagnar, under samspråk från kupé till kupé sökte förkorta tiden, medan föreställningen pågick. Inne i den väldiga cirkusbyggnaden tedde sig en brokig och lysande syn. Den, som stod nere på arenan, fick närmast intrycket af att befinna sig på botten af en jättelik krater, hvars stupande väggar rundt o m kläddes med en ymnighet af färglysande, lefvande blommor, så till sista plats voro alla gallerier o c h rader från golf till tak fyllda med åskådare. Öfver det hela simmade det elektriska ljuset som en luftig glänsande slöja och bröt sin strålglans i blixtrande juveler, i unga, sköna, förväntansfullt glänsande ögon. I en af de små logerna på ömse sidor om gången från stallet sutto grefven och grefvinnan Stjärne i sällskap med baron Furgeon vid den franska legationen, som grefven inbjudit dela deras loge, då han först samma dag anländt från en semesterresa och ej kunnat anskaffa någon biljett. En synnerligen anmerad premiérestämning rådde. Ett monotont sorl från tusen samtal steg i en enda väldig ljudvåg upp under den järnspända rotundans hvälfning. Från första parkettraden midt emot grefve Stjärnes loge riktades tvänne kikare uppmärksamt tvärs öfver arenan.
Jag tviflar nästan på att det faller någon annan in att mäta någonting dermed, om icke vid fina malliematiska uträkningar; men i handel och vandel tror jag icke att detta mätt blifver användbart och i hvad afsigt denna förändring skulle komma att ega rum, har jag icke funnit för mig klart, enär kubik-linierne utgöra en så liten qvantitet af hvad slag som helst, att de icke komma i fråga att användas annat än vid uträkningar på papperet af så små rymder, som icke förekomma i handel och vandel. Vid mätning af fasta varor kan detta mått icke komma i fråga. Icke heller är det afsedt för flytande varor, och dessutom komma väl flytande varor, i så små qvantiteler, att mätas efter vigt. Gr. Bl örner, Carl Göran Detlof: Sedan jag till StatsRåds-prot. yttrat min från pluraliteten afvikande mening i denna fråga, så öfverensstämmer det icke med mina äsigter om det tillbörliga, att nu på detta rum upträda med några anmärkmr emot den Nåd. Proposm. Om miq mening förtjenar något afseende, så är den redan i prot. uttryckt och kan af hvem, som 168 Den 8 Juli e. m. det vill, under diskussionen göras gällande. Det är således icke i afsigt att förfäkta densamma, sorn jag begärt ordet, utan endast för att meddela några uplysningar, i anledn. af dels Gr. Sparres yttrande, dels ock Frih. Wredes så förtjenstfull» anförande. Hvad angår de anmärkn:r, som blifvit hemtade derifrån att stridiga Författn:r utkommit om sättet för mätnings verkställande, så torde något hvar finna, att de olikheter, som i detta hänseende förekommit, icke kunna tillskrifvas beskaffenheten af de målkärl, som varit begagnade, enär olika mätningssätt kunna med de riktigaste målkärl begagnas. Olikheter, som i detta fall egt rum under en tid emot en annan, bevisa intet i afseende på sjelfva målkärlen. Om dessa föreskrifter kunna anses bevisa något, så är det tilläfventyrs den frihet från behörigt afseende på det bestående, ja kanske från rättkänsla, som man under frihetstiden vid ett och annat tillfälle tillät sig.
Mauricetåget och bryggan plötsligt slås öfver emellan de båda delarne af jaget, hvilka varit skilda: — själen som varit ute på återfärd och kroppen som fortsatt sin resa men såsom en död form utan lif och sinnen. Då sticker det till, som om dock sjelfva knifsspetsen blifvit sittande kvar i såret; och det stiger just opp i honom en rent fysisk föraning om, att själen å sin hemfärd bragt soten tillbaka in i honom, då tåget håller och det ropas ut Vevey. Våren tycktes alldeles inte vilja komma, detta år. Det blåste och öste i ett. Emellanåt sköt solen bresch i de gråsvarta skymassorna, och det lyste, med ett, ödsligt upp från de breda ljusremnorna ut öfver det farande kaos, hvilket redan i nästa ögonblick omslöt allt igen, berg och sjö, jord och himmel. Och der kom en ny kuling och en ny regnby, hvinande och smattrande hän öfver den lilla staden. Främlingen stod vid fönstret i sitt hotellrum, som vette ut åt torget, och följde med dessa vexlingar, hvilka blott voro till för att göra enformigheten än mera outhärdlig och utsigtslös. Det tunga och febrila i dessa naturens ständigt återupprepade och ständigt misslyckade försök att kasta af sig maran skärptes och ekade tusenfaldigt inom honom. Han gick från fönstret till dörren och tillbaka från dörren till fönstret; mätte rummet, mätte torget; men rummet var tomt, och torget låg öde, och han kunde i denna yttre och inre ensamhet icke finna en punkt, der hans irrande, fridlösa själ kunde sätta sig ned och hvila, icke ett föremål, icke en tanke. Bara drifvande skymassor, samt då och då en bred, blek ljusstråle, — inne som ute. Han förnam, hvart hans tankar ville hän; och instinktlikt påskyndade han sina steg från dörren till fönstret och tillbaka igen från fönstret till dörren, som om han derigenom skulle kunna förhindra tankarne att löpa sin väg från honom. Men stundom gjorde de sig trots hans vilja fria; och då blef han rädd, febern kom opp, det hettade och frös i honom, och han fick i en fart kappan på och dref ned i gatorna.
Några utflyttningar till främmande land hafva under den tid, berättelsen omfattar, hufvudsakligen endast ägt rum ifrån Carlskoga och Bjurkärns socknar år 1834, då omkring 200 personer, af hvilka en ringa del dock numera återkommit, utvandrat till Förenta Staterna i Norra Amerika, der, enligt hit ingångne underrättelser, flertalet, utblottade på det nödvändigaste för lifvets uppehållande, af en bedräglig kamrat beröfvade sina för den första bosättningen afsedde penningelillgångar, omkommit af hunger och sjukdomar. Orebro Läns befolkning utgöres i allmänhet af en idog, sparsam och framåtsträfvande folkstam. Bergsoch Jordbruket, provinsens hufvudnäringar, återgälda också rikligen den möda och kostnad, som nedläggas på deras förkofran och utveckling, så att öfverhufvud både herremän och allmoge kunna sägas njuta af timlig välmåga och materielt oberoende. I vissa delar af provinsen är till och med i mera än vanlig grad rikedom hopad i allmogens händer, såsom i Carlskoga och Nora socknar, der bland denna samhällsklass finnas personer, hvilkas förmögenhet uppgår till 100,000- tals Riksdaler. För landtbrukaren gynnsamma konjunkturer hafva under de sednare åren riktat mången jordägare, och det är en glädje, att kunna nämna, att den sädesproducenten sålunda tillfallna vinst merändels användes icke till improduktiva företag, utan till jordens förbättring och förökande, hvarom de ofvanomförmälda talrika odlingsoch sjösänkningsföretagen bära vittne, äfvensom till kommunikationernas upphjelpnnde. Lika glädjande är den erfarenheten, att allmogen sjelfmant förenar sig om sådana allmän—nyttiga företag, hvilka först i framtiden kunna blifva vinstgifvande, men då merändels rikligen återgälda det å dem använda kapital. Så hafva åtskilliga hemmansägare i Kumla och Hallsbergs socknar hos E. K. M. Befallningshafvande anhållit om landtmäteribiträde, för undersökning i afseende på aftappning af Rahla-ån.