Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M. expedieras, ty min bestämda öfvertygelse är, att något annat system, än det som finnes i ett redan år 1826 utarbetadt förslag i ämnet, icke blifver af Regeringen godkändt och detta förslag öfverensstämmer till sina hufvudgrunder med det af BondeSt. nu gillade förslag. Hvad sjelfva saken beträffar är det således temmeligen likgiltigt hvad beslut här fattas, men icke så vidkommande formen, ty det år bestämdt att undertrycka ett Stånds mening att uti en sä beskaffad fråga som denna förhindra detta Stånd att få sin mening under omröstning i förstärkt Utsk. Dessutom torde ankomna prot:s-utdr. kunna uplysa, att så väl BorgareSt. som BondeSt. antagit den under diskussion varande voter:s-propos. och ifall R. o. Ad. nu ogillar densamma, skulle det besynnerliga förhållande inträffa, att 2:ne Stånd hafva gillat, 2:ne andra åter underkännt en voterrs-propos. som upställer till R. St:s antagande 2:ne alternativa förslag till skrifvelse uti ett ämne, deruti skrifvelse ovillkorligen måste, i enlighet med 3:ne Stånds förut fattade beslut, till K. M. afgå. 324 Den 20 Augusti. II. Ex. Hr Frih. o. Landtnäs härefter framställda propos. lill godkännande af den i förevande mern. föreslagna votens-propos. besvarades med starka nej, blandade med ja, hvarpå II. Ex. hemställde om R. o. Ad. lika med PresleSt. ansåge de begge punkterne af Allm. Besv. o. Ekon.Utskis utlåt. IN:o 131 vara genom 3:ne Stånds beslut afgjorde och den föreslagna voter:s-propos:n till följd deraf böra förfalla. Härvid ropades starka ja blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han ansåg ja hafva varit öfvervägande. Hr Brakel begärde votering. Upläsles till justering och godkändes följande votens-propos.: Den, som godkänner den i Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:s mern.
Den borde nemi. få till sin uppgift att uppgöra en systematisk plan för hela vårt stu - 230 Den 29 November f. m. teriväsende, så att detta icke blefve vacklande och beroende på de ombytliga åsigterna hos en eller annan chef, utan komme att hvila på vissa fastställda och konstanta principer, ty det är enda sättet att vinna hvad man åsyftar, eller en konstant race. Jag får sål. till särdeles uppmärksamhet rekommendera denna motion, som berörer ett ganska vigtigt ämne, och för hvilket R. St:r allt hittills synas mig bafva gjort för litet. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Den talare, som i denna fråga först hade ordet, sökte redogöra för de åtgärder, som blifvit vidtagna under den förflutna tiden. Att dessa, och den förra Styrelsens bemödanden icke varit utan sina goda frukter, kan icke bestridas, ty det är nu lättare tillgång än förr på goda hästar; och just det reg:te, motionären tillhör, har härpå lemnat ett lysande bevis. Förra sommaren utförde nemligen detsamma, i närvaro af H. M. Konungen och åtskilliga utländska officerare, på Sanna hed kamerer på slipprig, af regn upplöst mark, under hällande regn och de i öfrigt mest ogynnsamma omständigheter, utan att, efter hvad för mig blifvit uppgifvet, någon enda af reg:tets hästar stupade. Såsom rusthållare under samma korps är jag i min ringa mån häröfver så mycket mera stolt, som, utaf mina nummerhästar, en, som två dagar förut, blifvit vid hållen generalmönstring kasserad för stupighet, deltog i denna manöver och bestod profvet. Då man ej befarar svårighet att kunna med bättre hästar ersätta sådana, som den nyss omnämnda, torde detta utvisa att förhållandet med hästafveln ej torde vara fullt så betänkligt, som motionärens framställning kunde gifva anledning att förmoda. Hr Lagerhjelm: Innan jag ingår på sjelfva frågan, ber jag att få betyga min tacksamhet mot Hr Gr. Mörner för hans artiga utlåtande om det regemente, jag har äran tillhöra.
§ 16 Påträffas gårdfarihandlande av Kronoeller Tullbetjänt är han skyldig att visa sitt pass och de varor han medför. § 17 Medför han inhemska varor som inte är tillverkade av allmogen på hemorten bötar han 1 / 3 av varornas värde. Medför han utländska till införsel och förtullade varor, mister han för alltid rätten att driva gårdfarihandel, om han inte kan bevisa att de är till hans eget behov. Detsamma gäller för tullförsnillade varor där han underkastas påföljd som lurendrejeriförordningen stadgar. Medför han arsenik eller gift bötar han 100 riksdaler och förlorar sina handelsrättigheter Begås brottet av utskickad son eller dräng får de aldrig egna handelsrättigheter. § 19 Allmogen i de Sju Häraderna är förbjudna att i handelssyfte resa sjö- eller landvägen utrikes. Däremot upphör förbudet för den gårdfarihandlande allmogen att besöka Norge. Pass på sex månader kommer att utfärdas. § 20 Då gårdfarihandlande blir dömd och sin rättighet förlustig, åligger det domstol att meddela befallningshavanden i Älvsborg, som kungör utslaget offentligt i det härad, där förbrytaren bor. § 21 Inom 8 dagar efter hemkomsten skall gårdfarihandlande lämna sitt pass, antingen till landskansliet i Vänersborg eller till närmaste kronobetjänt. Det sänds efter påteckning om datum till befallningshavanden. § 23 Den rättighet borgarna i Borås sedan gammalt haft, att försälja varor tillverkade i staden eller den angränsande landsbygden, kommer fortfarande att med dessa stadganden tillåtas. Gäller även Ulricehamn § 24 Ingen från nämnda städer har rätt till handel utan att ha vunnit burskap och vid den årliga mantalsoch skatteskrivningen anmälts. De drängar han vill anlita till försäljning skall vara hos honom skattskrivna och i hans bröd. De personer som skall idka gårdfarihandel i Borås eller Ulricehamn skall genast antecknas och förteckningen efter mantalsskrivningen insändas till befallningshavande. § 25 Pass för borgare i Borås och Ulricehamn, som vill idka handel i riket utfärdas på 4 månader eller sex om det gäller Norge. Samma regler gäller som för övrig gårdfarihandel.
D e n går öfver mark, där nattens frost ännu ligger hvit öfver vissna tufvor, där ormbunkar stå brunbrända i skogskanten, där björkarna regna gula löf öfver vandraren, där hela lundar, fyllda af ljufva sommarminnen, stå i brand, hela skogar prunka i dödens guldskrud, i lifvets förblödningsrosor. Gick solen i moln? E n kall och fuktig vind drar sakta genom trädens undergifvet vaggande kronor och dör bort i en vemdig krusning på fjärdens leende yta. Min vän, svep om dig kappan, det är höst. Oktober. A t t svepa om sig kappan är en åtbörd af resignation. S å gjorde Osesar, vill j a g minnas, innan han sade adjö. J a g sitter insvept i min kappa högt öfver öronen. 1894 J a, nog har jag skäl att ägna mina lediga stunder åt resignationsöfningar, — d. v. s. de stunder, då j a g inte har fullt upp att göra med att lappa, limma, g u m m a och syndetikona ihop allt, som gått sönder under flyttningen. Att se Neapel och sedan dö — att ha utstått en flyttning och ändå lefva! Ja, j a g vet inte, hvad jag säger, mitt hufvud är fullt af afbrutna stolsben, spräckta speglar, krossadt porslin, snickare, målare, tapetserare. o, o, måtte jag bara få behålla mitt förstånd! Själfva flyttningsdagen, o jag glömmer den aldrig! Skrik och spring från morgon till kväll. Främmande människor i våningen, som pocka på att man genast ger sig i väg. » Vi kan väl inte flytta, förrän våra karlar komma. » J o, ni kan flytta. Oresonliga människor! Och ' karlarne dröja. Väntan och förtviflan. S å komma de ändtligen. N u börjar kalabaliken! A k t a pianofötterna! Vänd försiktigt! D e t är glas i den här lådan. Stöt inte emot trymån! Ställ blommorna öfverst!
På hvilken handling, sorn helst, äfven om man skulle betrakta den utur synpunkten af juridisk bevisning, fordrar man ej underskrift i annat afseende, än för att vara försäkrad, det den ut* gifne handlingen erkännes af utgifvaren, och Den 14 October e. ra. vid detta Förhållande, som icke lärer kunna nekas, frågar jag, om någon den minsta vigt kan läggas derpå, att allegater till en underskrifven proposition, med hvilken de instämma, och hvilka framläggas i StatsUtskottet af en Tjensteman, som dertill har uppdrag, finnas ounderskrifne? Hvad åter angår den uppgiften, att Rikets Ständer ansetts icke höra erhålla en fullständig uppgift på det användbara, som i Förråden finnes, så får jag vördsamt och till rättelse äfven i denna origtiga framställning upplysa, att Kongl. Maj:t, uppå hemställan af StatsUtskottet, anbefallt den Tjensteman, som med KrigsCollegii Förråder har närmaste befattning, att gå StatsUtskottet tillhanda med alla de möjliga upplysningar, hvaraf StatsUtskottet, i och för ifrågavarande ämne, kunde vara i behof, hvilket ock skett. Härigenom lärer Ridderskapet och Adeln finna all den upplysning äfven i detta afseende vara åstadkommen, som möjligtvis kunnat önskas. För öfrigt förväntar jag, att äfven någon af StatsUtskottets härvarande Ledamöter sjelfve, i öfverensstämmelse med verkliga förhållandet, vitsordar motsatsen af Herr Hjertås uppgifter, till den del, som de nu äro af mig upptagne och besvarade. Derest, såsom jag vägar hoppas, det lyckats mig att öfvertyga Ridderskapet och 45 H. i5* aa8 Den k4 O c t ober e. m. Adeln, att den skugga, Herr Hjerta velat kasta på sättet för framställningen, i frågan om anslaget till materieln, är oförtjent, så skall ock orättvisan i beskyllningen både bos Ridderskapet och Adeln och de Stånd, dit den velat fortplantas, återfalla på sitt upphof.
Det såg den osynlige Torsten, och han grep knotan i luften och sände den tillbaks, så att den slog på näsan en man, som hette Gust; näsbenet bräcktes, alla tänderna röko af honom, och han föll i vanmakt. Då vardt konung Gerröd vred, och han sporde, hvem det var, som hifvade oxben öfver hans bord. »Nu skall det pröfvas», ropade han, »hvem som är bäst i bollkastning.» Han kallade till sig två män, Drött och Hösne. »Gån och hämten hitin min guldboll», sade han. De kommo tillbaka med ett sälhufvud, som vägde hundra pund, och hvarifrån det glödde och gnistrade som från en ässja; och fettet droppade ned för dess kinder som brinnande beck. »Tagen den bollen», skrek Gerröd, »och smällen till hvarandra därmed! Enhvar, som släpper den ur händerna, skall draga fredlös härifrån samt vara förlustig sin egendom. Men enhvar, som ej ens djärfves att gripa den, skall heta niding.» Drött kastade först bollen till Gudmunds sven Fullstark, som tog emot den med ena handen. Torsten såg emellertid, att kraft fattades honom, hvarför han sprang in under bollen och halp honom att drifva den bort till Agde jarls följeslagare Froste. Denne Agde jarl hade sin plats bredvid Gudmund. Han härskade öfver häradet Grunder, som är beläget mellan Resaland och Jotunhem. Sitt residens hade han i Gnipalund. Han var mycket trollkunnig. Nu tog hans man Froste emot bollen med fast tag, men så nära kom den dock hans ansikte, att kindbenet bräcktes. Snabbt slungade han den bort till Gudmunds andre sven Allstark, som tog emot den med båda händer, och nära var det, att han därvid segnat till golfvet. Men Torsten sprang till och stödde honom, hvarpå han lät sälhufvudet flyga till Agde jarl själf. Äfven han grep det med bägge händer, men det rinnande fettet kom att droppa ned i hans skägg, så att detta med ens stod i ljus låga.
Den aflägsna som att sig hon understödt långt bilden kom med några af öfver krafter mina tidigaste gar. barndomsinfinna De o c h tillgånöfyervoro den och ungdomsminnen. Elihögtidliga akten i det m e d sabet granar (Betty) Henriques smyckade templet, let, men öppnas f ö r andra än d e m, fru Krafft konturerna i hennes h e m, omgifven barn, af äro från ett make ännu och tydliga b e s ö k i Stockh o l m 1867. Hennes ordning, plikttrohet kärlek, af själf bruten, i åratal skötte sin lidande make, väckte min beundran, o c h så ung jag än då och var, önskade j a g har önskat att sedan komma ofta henne närmare, men hennes blyghet och anspråkslöshet höllo främlingen tillbaka. Så k o m dödsbudet. J a g hörde sista om talas om smärtfulla hennes lidande, hennes tro o c h tålamod, hvilka åt hennes b ö n o m förhär den tes hvilan; de i fru Johanna riques Henfamiljegraf. Vid den grafven liksom vid vårdarna omkring skola nya släkten stanna, spörjande efter deras insats i utvecklingen, hvilka här slumra. grafven så På denna skall då läsas ett intressant blad i den svenska kvinnans historia, att j a g djärfves tro I d u n ej skall neka att återgifva Elisabet Kraffts porträtt, infattadt ram gen i från en hennes tabarndomshem. Släkten Henriques härstammar jande därifrån lycksaligheten sällan skola invigas sista lossning o c h hennes drö- vid nu v o r o m e d, när kistan sänko c h den m e d hvilken hon, som åldriga framträdde knappt ur dunkfrån Portugal A r o n Henriques att f ö r alltid vara förenad närmaste förfäder flyttade med till K ö p e n h a m n. H ä r stu sin frälsare. Begrafningen försiggick derade A r o n till rabbin IDUN 374 1894 Ve den, som utaf döden nås Och ingen kärlek har bevisat! Ve bägarn, som i skärfvor slås Och ingen törstig läpp har lisat! Räcker t. o c h hade under dessa studier förvärfvat stora kunskaper särskildt i lefvande språk.
Detta är för öfrigt blott ett erkännande af en skuld, som redan finnes, och jag fäster särdeles vigt dervid, att Banken har ett medel att, om så fordras, kunna förstärka sin metalliska fond, utan att behöfva indraga sin lånerörelse. Den 13 J a n u a r i i e. ra. 121 Herr Hjerta: Jag får förnya samma framställning nu, som jag förut gjort, då det var fråga om Myntbestämningslagen, nemligen att jag ej kunde anse den, som annat än en redaction af redan fattade beslut, hvilken öfverlemnas till Konungens sanction. Jag tror således, att då Rikets Ständer ej mig vetterligen beslutit, att dessa medel skola endast användas till förstärkande af Bankens metalliska fond, ehuru Ridderskapet och Adeln på Herr Thams framställning beslutade det, man nu skulle bifalla en sak, som man ej förut beslutit. Här måtte ej vara fråga om att komma med en ny uppfinning för att drifva igenom saker, som man ej kunnat få fram, då detta var öfverläggningsämne inom Stånden. Sådant anser jag stridande emot de tre andra Ståndens rätt. Således kan jag ej annat än sätta mig emot saken. För öfrigt måste jag bibehålla den tankan, att det är oformligt för oss i närvarande ögonblick att utsätta denna summa. Jag bekänner öppet, att jag söker skaffa möjlighet för Rikets »Ständer att rätta hvad de af misstag gjort, på det ej möjlighet må uppstå att nödgas genom Bevillning betala summan. Herr Tham må säga om upplåning hvad han vill, så, utom det att jag ej vet hvar beslut finnes om upplåning, kan det äfven hända, att man åcke kan få lån. Då uppstår en taxation på nationen, som göres emellan Riksdagarne, utan att Rikets Ständer höras, och finna be - 122 Dcu i3 Januari i e. m. hofvet af en ökad Bevillning. Det var på denna grund BondeStåndet gjorde till vilkor för realisationen, att detta ej skulle ske, och jag hoppas, att Rikets Ständer nästa gång rätta det, om man har öppet att nedsätta fonden till 66 R:dr 32 sk., som en Talare föreslagit. Herr von HartmansdorffAugust:
Dircctioncn gcnoni dcn i un - Bc tänka» den, N:o 25. derd. ansökningen ädagalagde wälwilja för Bolaget, af cgct arftvode kunna eftergifwa hwad detta öfwcrstiger egentliga bcfwäret. Af H. Prästc-Ständct, som närmast är i tillfälle att känna det tillständ font äger rum pä landsbygden, önstar jag ett sannfärdigt bedömande om landet behöfwer lindring i sine skattebördor, eller om sörhöjning är werksiällbar, och de weta tillika wisit, att wid hwarje bestattning stannar drygare delen pä de förut redan för högt beskattade. Wid hwarje bestattning hemställer jag isynnerhet behofwet och skälen för Utskottens tillstyrkande, hwilka wid detta tillfälle äro inga andra än considerationer med enskilde och ej rättsgrund; och dä pä fä sätt tillgär med Statens medel, sä anser jag, att de ej wederbörligen wärdas. Slutligen och ! allmänhet, dä R. St:r enwäldigt äga och utöfwa beskattnings-rätten, anhäller jag wördfamt om fog i bruket häraf. Wär Regering har uppburit swära förewitclfer för wär utarmande och tryckta ställning och belägenhet, och wi äro de, som bestämma den. Jag skulle tro, att Regeringen, »red samma rätt som Ständcrnc, af mera aktning för opinionen, aldrig, aldrig skulle hafwa lagt sä tunga bördor pä skattdragande som Ständer fjelfwe; ty dä Regeringen sjelf ägde mindre fördel af de statler, än ära af Landets wälmäga, sä pälägga Ständerna tyngder antingen direcla eller indirekta, som större delen ej känna, och dem mänga sedan under namn af förhöjda Löner och nödiga behofwer dela sig emellan. Riksdagsrullniägtige Ain Anckersson frän Westcräs Läll, k?ellr iUelwssou frän Drebro Län, 1'ellr Olusson frän lllX Stats-, B:cosamt A. Besw. o. Ekon.
Vid föreg:de Riksdag, då fråga förekom om förhöjning i anslagssumman till H. K. H. Hertigen af Östergöthland, yrkade jag afslag på grund af de skäl, jag redan flera gånger antydt, nemi. derföre att jag anser endast Konungen och Thronföljaren vara berättigade att af Ständerna erhålla underhåll. Nu deremot befinner sig Prins Oscar i en helt annan kategori; han står thronen närmast, och under sådana förhållanden hr han berättigad till samma anslag, som man ansett tillbörligt medgifva H. M. Konungen som Kronprins. Afven af ett annat skäl anser jag mig böra förorda utgifvandet af enahanda holhållningssumma, det nemi. att Prins Oscars familj redan nu är talrikare än nuv:de Konungens var som Kronprins. Jag har derföre funnit mig föranlåten, för att ådagalägga konseqvens i mitt förfaringssätt, att göra samma yrkanden nu för Prins Oscar, som jag vid förra Riksdagen gjorde för Kronprinsen, och får jag, på grund sf hvad anförts, hem - 422 Den 11 Februari f. m. ställa, det R. o. Ad., med afslag å StatsUtsk:ts i denna punkt gjorda framställning, måtte bifalla, att samma anslagssumma eller 1 50,00(1 rdr, som förut till Thronföljaren utgått, måtte nu till enahanda belopp medgifvas Hertigen af Östergöthland, såsom varande Throuföljare. Hr Printzenskjöld, Carl: 1 fall, innan motionstiden tilländalupit, en framställning, sådan som den siste varde talarens, blifvit inför R. o. Ad. uttalad, eller om K. M. i sin nåd. Propos. om Statsverkets tillstånd och behof hade gjort enahanda anhållan och om ärendet derigenom redan hade utgjort föremål för StatsUtskrts handläggande, så skulle jag ej ett ögonblick tvekat, att åt samina förslag gifva min röst. Men som nu motionstiden är förbi, och uti K. M:s nåd.
»Johannes Fjellman» utkom 1831 eller 1832, och jag lärde först känna Ingelman 1840 ... Om jag nu verkligen skall göra en upprigtig bekännelse, så daterar sig förhållandet från 1833 vid slutet af mitt första enkår. Det låg åtta år mellan början af detta och det giftermål jag ingick 1841.» »Genom min försorg», inföll Mellin. – »Jag vigde dem», vände han sig upplysningsvis till mamsell B. ...; »det var således 1833 – hvilken årstid?» »Hösten.» Jag var ovillig att tala vidare i ämnet, men de förundrade blickar jag fick emottaga, gjorde att jag fortsatte. »Jag drömde en gång, kort före den nämnda tidpunkten att jag befann mig i ett slags mörkt rum, der en trappa ledde upp till ett öfre, som syntes mig så upplyst att jag kunde se en dimgestalt, hvilken liksom varnande ville stänga mig vägen. Jag borde således ej gå uppför den trappan, och jag gjorde det icke heller – i drömmen.» »Hvad i all verlden», utbrast Mellin, »kan min stackars Johannes ha med det här att beställa?» »Tyst», uppmanade mamsell Bremer. »Vi få väl höra.» »Omkring tre veckor senare vaknade jag en morgon vid en storm och ett oväder som verkligen borde hållit hvarje menniska inom fyra väggar, men jag hade lofvat min bror, vice häradshöfdingen, som satt ting några mil från staden, att möta honom i ett hus på landet, der jag aldrig varit, men dit jag skulle resa för att få veta af honom en ganska vigtig angelägenhet. Jag var öfvertygad om tvenne saker, den ena, att han skulle komma, för att icke narra mig, och den andra, att han skulle bli ofantligt förtretad om jag icke vore tillfinnandes då han rest två mil ... Alltså reste jag i trots af vädrets varning. Jag har ingenting att säga om hvad eller hvem jag träffade, men då jag naturligtvis måste ligga qvar öfver natten, fördes jag genom ett mycket dunkelt kök till en trappa från hvars höjd ljus lyste ...
”Ja, derpå beror det!” inföll gubben Askenberg betänksamt. ”Här blir en tjocka i natt, som jag fruktar mera än stormen. Jag skulle icke få en blund i ögonen, om jag vore hemma; derföre följer jag med på expeditionen.” ”Jag också far, jag vill ändtligen vara med!” utbrast Arve, som vid löjtnant Pehrs raska utfall icke ville blifva efter. ”Åh prat, din byting; sitt du hemma, tills du blir torr bakom öronen!” inföll fru Kathrina. ”Natten och lurendrejeribeslager äro blott för männer, som äro faran vuxne; men icke skall ungen flyga ur boet, innan vingarne bära honom.” Arve knotade sakta inom sig; men fru Arnman hade uppfödt sin son i tukt och Herrans förmaning. Der hon hade sagt sitt nej, var icke värdt att knysta. Men den efter äfventyr längtande gossen kunde dock icke afhålla sig från att tid efter annan kasta bedjande blickar på den vanligen mera eftergifvande fadern. Denna gång skulle likväl alla försök vara förgäfves; ty Arnman yttrade i allvarsam ton: ”Du blir hemma, min son, och farbror Pehr också! Jag vill endast hafva mina tvenne jaktkarlar med mig.” ”Hvad nu!” inföll gubben Askenberg halft ond; ”jag är väl ingen hare heller? Ehuru högra handen stelnat, kan den venstra ännu röra sig så raskt som någons.” En förebrående blick af Arnman tystade löjtnant Pehr; men sedan de lemnat bordet, och fru Kathrina gått att syssla i köket, dit hon medfört Arve som biträde, emedan, efter hennes förståndiga sätt att se, all kunskap var nyttig för en ungdom, ställde gubbarne sig vid fönstret, och Arnman yttrade, i det han visade utåt det oroliga hafvet: ”Der kan du ingen tjenst göra mig; men väl här hemma – i alla händelser.” ”I alla händelser?” upprepade Askenberg och såg skarpt på sin vän. ”Ja, ja, de kunna vara många, som fru syster nyss anmärkte; du känner icke lurendrejarnes smyghål. Men de åter äro bland dem så hemma som i stugan. Den Högste styre till det bästa!”
Derpå läggas de i vatten och urpressas väl, hvarpå hvart och ett af dem strykes på en talrik med ett rundt sigillartadt instrument tills de blifva blanka och glatta, hvarefter man lägger dem på bordet och inristar med spetsen af en pennknif de små ränderna, så naturtroget som möjligt. Härvid får man emellertid akta sig att skära igenom lädret. Bladen formas sedan mellan fingrarne och hufvudränderna göras något djupare. Håller man randen mellan tummen och långfingret och lägger pekfingret ofvanpå skall man snart med något handlag, komma under fund med hur de skola formas. Blommor äro svårare att göra och dertill fordras äfven flera instrumenter. Sedan bladen torkat stryker man öfver dem med pulveriserad pimsten. Har man så en tafia, sättes den upp på papp och läderbladen påsys rundt amkring och bilda sålunda en till väggprydnad passande ram, som kan hålla flera år. Äfven lampmattor och hörnhyllor kunna prydas med läderblad, hvilka dervid fastsys på färgadt läder. Husg-erådet. Att kitta marmor. Finnas hål eller sprickor i marmor, utfyllas dessa bäst med en smet af vattenglaslösning och krita. Vattenglas, krita och ockra gifva öfver hufvud ett förträffligt kitt för kalkstenar. Att putsa betsade möbler. Gult vax skares i små stycken, nedlägges i en burk samt öfverhälles med så mycket terpentin, att den täcker vaxet. Efter ungefär tre dagar bör smältningen hafva försiggått, om burken allt som oftast omskakats under tiden. Före begagnandet rengöras möblerna omL a g e r a f Matlagning ". Att skydda ost mot mögel. Man tager släckt kalk och låter den, sedan den blifvit tillbörligen söndersmulad gå genom en fin sikt. Med detta fina pulver beströs osten vid formandet utvändigt. Kalken befordrar icke allenast ostens stadgande utan håller den äfven på längre tid fri från maskar och förhindrar bildandet af mögel, utan att dervid på minsta sätt inverka på smaken.