Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Pira» hade vid en morgonpromenad fastnat mellan två plank, och höll nu på att uppgifva de allra förfärligaste jämmersignaler. Hon kunde hvarken komma fram eller tillbaka, men skrika kunde hon. Crusenstolpe glömde ögonblickligen sin finslipade fras, glömde att korrekturgossen skulle snart infinna sig efter manuskriptet och skyndade, åtföljd af Cadeau, som ansåg sig förbunden att af alla krafter skälla tillsammans folk, och Jösse, som uppgaf ordentliga indianska klagoljud, ned till stället, der madame Pira kämpade för frihet och lif. En arbetskarl hämtades i hast. Planket fick rifvas ett helt stycke och nu ändtligen blef Pira, som knappt mera förmådde uttrycka hvarken sin sorg eller glädje, öfverlemnad i de ömmaste husmoderliga händer, som beredde henne skorpor, socker och grädde till middagen. Hvad beträffar författaren, så måste han ut med hela 3 kronor till mannen, som nedrifvit och lagat planket, innan han hann tillbaka till skrifbordet för att leta reda på sin fras. Men under tiden hade han varit i sådan alteration att det åtminstone är troligt att en del af de hvassa taggarne blifvit förslöade, innan pennan åter kom i rörelse. Jag afslutar denna afdelning, näst den sista, med ett prof på den omtänksamhet Crusenstolpe alltid visade för sin stora passion – autografsamlingen, och utomdess för att visa huru han besvarade en till honom från andra sidan Atlanten stäld litterär uppmaning. Han skref alltid på franska när det skulle vara ståtligt. Och sedan så fingo då amerikanarne se hvarifrån biografien senast varit hämtad: Bref från Crusenstolpe till en publicist i Chicago, i anledning af dennes önskan att erhålla en sjelfbiografi af författaren tillika med en afbildning. (Dessa anteckningar lemnade Crusenstolpe egenhändigt skrifna, men hemtade från Extrait du Dictionnaire universel des Contemporains, contenant toutes les personnes notables de la France et des pays étrangers, par G. Vapereau. Stockholm le 2 Août 1864.
Majit måtte täckas, utan afseende å det förhållande, att sökanden ännu icke uppnått det enligt författningarne erforderliga antal tjensteår, i nåder tillåta honom att vid afskeds erhållande uppföras å Rikets allmänna Indragningsstat till åtnjutande af pension, motsvarande hela länsmanslöneD, med 700 Riksdaler. Anbefalldt att öfver denna ansökning afgifva underdånigt yttrande, hade Stats-kontoret, uti skrifvelse den 13 sistlidne September, anfört att, som, enligt de Bil. N:o 5 till Kongl. Majit8 Nåd. Prop. N:o /, örn Statsverket 1865. 11 ansökningen åtföljande prestbevis och läkarebetyg, Teurnqvist vore öfver 65 år gammal samt besvärad af sjuklighet, de vilkor för pensionsrätt å allmänna Indragningsstaten, som i dessa hänseenden funnos föreskrifna i nådiga brefvet den 12 November 1823, voro för handen. Beträffande åter det genom samma nådiga bref i öfrigt fästade förbehåll, att pensionssökanden skulle hafva tillbragt vid pass 40 år i statens tjenst, så inhemtades af den akten jemväl bifogade tjeusteförteckning att åtskilliga år ännu återstodo innan sökanden uppnått sagde tjensteålder. I detta afseende förekomme nämligen att, sedan han under 1823—1828, enligt förordnaden, verkställt mantalsoch skattskrifningar med flera förrättningar samt under en kortare tid förestått Häradsskrifvaretjenst, sökanden icke åter kommit i tjenstgöring förr än i Februari månad år 1843, då förordnande meddelades honom att bestrida den Länsmanstjenst, sorn han nu innehade och å hvilken Teurnqvist den 30 December 1846 erhållit konstitutorial, hvadan häraf visade sig att Teurnqvist icke tjenat staten längre tid än mellan 28 och 29 år och sålunda enligt författningarna icke vore berättigad till pension från allmänna indragningsstaten.
BorgareStåndets den 17 sistlidne Julii aflåtne, och den 24 i samma månad f. m. på bordet lagda Protocolls-Utdrag af innehåll, att, vid pröfning af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens, under N:o 40, afgifne Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottens, under N:o 16, förut meddelade Betänkande, rörande väckt fråga, att alla hus och gårdar i Städerna skul; le ovilkorligen vara underkastade Brandförsäkring, Borgare-Ståndet bifallit sistnämnds Betänkande tillika med ej mindre det tillägg, som i Utlåtandet, N:o 40, innefattas, än äfven det ytterligare tillägg, att i den under» 6 Prot. Uldr.ng den 1 och 3 Augusti lg2(j. dåniga Skrifvelse, hvilken i berörde Utlåtande blifvit föreslagen, matte intagas, att hvarje Stads fleste Hemmansegares tanka borde anses utgöra beslut, huruvida samma Stad ville uti ett nytt allmänt Brandstods-Bolag lör Städerne ingå; uti hvilket BorgareStåndets beslut de öfrige Riks-Stånden blifvit inbjudne att deltaga; men sorn Ridderskapet och Adeln icke allenast den al sistlidne April f. m. bifallit Utskottens folsta Betänkande N:o 16, utan ock, vid pröfning af Utskottens senare Utlåtande N:o 40, den 13 sistlidne Julii e. m. funnit för godt att, under iörblifvande vid dess i ämnet redan fattade beslut, den af Utskotten uti sistnämnde Utlåtande tillstyrkta åtgärd afslå ; alltså ansåg Ridderskapet och Adeln sig nu icke eiler kunna uti Borgare-Ståndets ofvannämnde belut instämma. Från Högvördige PresteStåndet. S. D. Vid férnyad föredragning bi folio Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch déconomie-Ulskottens Betänkanden.
Besvärsoth Ekonomi-Utskottets Utlåtande, JYs 56. 1 J\o 36. Ank. till Fxp.-Utsk. (J. 17 Febr. ISSI, kl. 7 e. ni. Utlåtande, i ättledning af väckta motioner får bibehållande af Allmogens valfrihet vid Klockares tillsättande i Skåne, Halland och Blekinge. Frän Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Utskottets handläggning blifvit öfverlemnade tvä, utaf Riksdags-Fullmäktige Nils Andersson från Christianstads Län och David Andersson från Hallands Län väckta motioner om vidtagande af åtgärder för Allmogens i Skåne, Halland och Blekinge bibehållande vid den valfrihet vid klockarelägenheters tillsättning, som varit dessa provinser af ålder tillförsäkrad; och har i sådant afseende blifvit anfördt; l:o af Nils Andersson: att nämnde valfrihet funnes bestämd uti Kongl Resolutionen på Riksdagsbesvär af den 17 December 1734, hvarest uti 78 § stad gades, att allmogen i nämnde provinser samt uti Bohus Län egde, efter Kyrkolagen, med Kyrkoherdens samråd sjelf välja den till klockare, till hvilken den hade bästa förtroendet och att, genom Kongl. Resolutionen på Riksdagsbesvär af den 20 November 1786 § 22, jemte meddelande af föreskrift huru vid klockares tillsättande i Sverige i allmänhet förhållas borde och ali dervid skulle af Kyrkoherden upprättas förslag, grundadt på de sökandes tjenlighet och skicklighet, samt val derefter i sockenstämma anställas, undantag för ofvannämnde provinser uttryckligen blifvit gjordt, sä att i afseende ä dem gäldo, enligt 1734 års Kongl.
Lunna de walberättigade icke förena sig om walsätter, afgöres frägan genom allmän omröstning, hwarwid, äfwensdm dä wal af Taxcringsmän eller Electorer förrät, tas, rösterne beräknas efter summan af hwars och ens till Longl. Maj t och Lronan erlag. de Bewillning för der föregäende äret, dock mä blott de närwarand/ röster afgifwa. Lör Stockholm iakttages det serskildta förhållande, att da wal yrkas, bör det alltid owilkorligen werkställas genom Electorer, hwilka efter förenämde grund Clatzwis utnämnas. Elec - Den 11 October. ZL Electorerne röste per Capita. tvmröstningen wärkställes alltid med stutna sedlar. Uti 5. §. 2. Mom. har wU Herr Borgmästaren Sturnegh ansett det böra uttryckeli. gen stadgas, att ätminstone i de mindre Städerna, ingen wald Taxeringsman singe afsäga sig förtroendet utan att antingen hafwa wisat Laga förfall, eller företedt sädana skäl, som de öfrige Taxeringsmännen pröswa giltiga; Men lika med hwad flere andra Ledamöter inom Wällofl. Borgare Ständet deremot yttrat, anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka gillande af berörde Anmärkning , utan fär endast äberopa de skäl hwarpä Utskottets i denna del redan afgif. ne Utlätande sig grundar. Slutestgen hafwa nägra Ledamöter uti Wäl. loff. Borgare-Ständet ansett dcn af Utskottet i 5. §. 7. Mom. föreslagna ytterligare föreskrift om lillwerknings. kostnadens uppgifwande, dels wara öfwerflödig, enär den ej kan tillämpas utan med afseende pä ssydds.afgiften, och dels föranleda till Specifiquare uppgift än som den skattskylldige äligger aflemna; Men emedan, hwad det förra angär, stadgandet i berörde 7.
Modet är särdeles nyckfullt oeh befaller den ena dagen ett, den andra ett annat. Men har det lyckats finna på något riktigt galet, som de stackars slafvinnorna måste uppoffra duktigt med tid eller pengar för att efterkomma, så känner det sig helt skadegladt, och då kan det hända att den förändring, som var ämnad för några veckor, får gälla flere år. Nu har det i några år varit modets allt besegrande vilja, att fruntimmerna skola ha sina armar instuckna i så trånga fodral, att det är en fysisk omöjlighet att kunna sträcka dem rakt upp öfver hufvudet. Nå, om detta vore den enda olägenheten, så vore derom ej mycket att säga. Men då ärmarne äro snäfva måste armhålen vara trånga, och, att så är, kan hvar och en lätt öfvertyga sig om, som vill föra den ena [armen i riktning mot den andras axel; insidans muskel drar sig då tillsammans och vill i samma män svälla ut, men stöter snart på ett oöfvervinneligt hinder i form af en tjock söm. Är det en riktigt finfin klädning, så kan man få se ringar på axel och arm, åstadkomna genom trycket. En annan art af samma sjukdom är den väl bekanta, ehuru icke synnerligen välkända, skrifvarsjukan. Fruntimmer, som en längre tid uteslutande sysselsätta sig med ett och samma handarbete — t. ex. virkning, som är särskildt ansträngande — angripas allt emellanåt, om ock i de flesta fall lindrigt, af detta samma onda, hvars olika arter man med ett gemensamt namn kallat yrkesnevros. Att detta hämmande af musklernas fria rö- Men huru förebygga faran? Icke kan man af fruktan för att möjligen få armarne förstörda relser måste vara ytterst skadligt, inses nog vid upphöra " med sina sysselsättningar, af hvilka en smula eftertanke. Ej nog med att musklernas utveckling hindras, man kanBke rent af måste lefva, såsom fallet ofta är med en mängd piano-, kontorsoch utan blodcirkulationen och lymfströmningen, telefonfröknar, hvilkas senares armar emellanåt som ju äro af sådan vigt, försvårat i högsta angripas af sjukdomen till följd af den enforgrad; en så misshandlad lem kan ej bibemiga rörelsen vid det oupphörliga lyftandet af hålla sin ursprungliga sundhet.
Wi efrerstrifne Swea Rikes Ständer, Gref war - 260 Den 8 Mars. ivar, Friherrar, Biffopar, Ridderffap och Adel, Prästerffap, Borgerskap och Menige Allmoge, som härstädes ä Allman Riksdag aro församlade, gore weterligt: ar, sedan til följe af hwad RegeringsFormens 96 och 97 §. §-, samt i öfwerensstämmelse dermed Riksdags-Ordningens 6z tz. stadga, de af OH Ntsedde LIcÄorcr sammanträdt til wäljande af war .su^itis Ombudsman och dertil i laglig ordning blifwit kallad Förste -Secre terare», Lommencleuren af Kongl. Wasa-Orden med stora Korssel , Friherre I-ar!, August LlannerIieim, wele Wi genom detta Wart öpna L0N8titutorial, hafwa förordnat honom, Friherre l-. I^LnnelKelin, at wara Riksens Ständers )u8titi!vOmbudsman; hwarwid honom äligger, at ställa sig til efterrättelse Rikets gällande Grundlagar jemte dem af OH under den sistledne Februarii, särskildt utfärdade instruLkio»; och kommer han at åtnjuta de Lönings-wilkor och öfrige förmoner, som Wi för detta Embete anslagit eller framdeles fastställande warda. Dl yttermera wcho hafwe Wi detta underffrifwit och med wara Insegels undersättande bekräftar, som skedde i Stockholm den 1 Martil 1812. constitmoi-ial för Lagmannen ?eter8son at, i händelse af Ombudsmannens afgång, honom i Emberet efterträda. Wi efterffrifne Swea Rikes Ständer, Grefwar, Friberrar, Biffopar, Ridderffap och Adel, Prästerffap, Borgerffap och Menige Allmoge, som härstädes a Allmän Riksdag äro församlade, göre weterligt:
538. — angående obehindrad rättighet för Skatlehemmans-ägare till svedjande å deras skog, Junii II. 106, 241. Landet, om vidtagande af medel till välmåga inom; se Välmåga. LandsCancellie och LandsKontoret, om tillökning i Betjeningen vid, Jan. I. 254. 563. Jan. II. 5. April II. 35o. Junii II. 45$ > 5og. Landshöfdingar; se Konungens Befallningshafvande. Landskrona Stad, om underhållandet af dess hamn; se Stad. — om dess Kyrkobyggnad; se Kyrkobyggnad. — om anläggning af Arbetsoch Correctionshus derstädes; se Arbetsoch Correctionshus. — om uppbyggande eller inköp al ett Scholaehus der - 120 städes, Maji I. 161, 23a, 275, 277. Maji II. 115,693. Landskrona Stad, om lånebiträde till uppbyggande af ett TrivialScholashus i, Maji II. 511. Landsköp, om upphäfvande af förbudet deremot, Jan. I. 238, 568. Landsväg, om förklaring af Lagens stadganden angående indelning och underhåll af; se Väg. LandtbruksAcademien, huruvida dess Central-verkstad uppfyllde sitt ändamål eller icke, Jan. I. 248, 627. April I. i53, ig5, 312, 3go, 3g6. — om ett skyndsamt kringspridande af de för Landtbruket nyttige redskaper som förfärdigas vid, Febr. 3i 1, 421. LandtbruksContoir, om inrättande af dylika, Jan. I. 200. Jan. II. 8, 16. — om frihet för Landtmannen att mot låg eller ingen Tull få exportera sina Producter, April II. 55i. Jan. Landtmarskalk ens Portrait, om, på RiddarhusCassans bekostnad, förfärdigandet af, Julii 218, 235; se vidare Ordförande.
Första delen af 23:dje punkten, innehållande tillstyrkande, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, det alla till allmänna verk och inrättningar samt kyrkor och fromma stiftelser indelta anslag varda till statsverket indragna, afslogs, och tdl följe deraf ansågs öfriga delen af samma punkt ej erfordia annan åtgärd än att såsom löifallen läggas till handlingarna. 24:de och 25:te punkterna afslogos. börsta delen at 26:le punkten, innehållande hemställan, att Rikets Ständer ville bifalla, att med rusthallens egna räntor någon förändring icke matte vidtagas, bifölls, hvaremot den sedermera förekommande delen, hvaruti hemställes, att augments-räntor äfvensom indelta anslag till gästgifveriet', färjor och färjekarlar, postbönder och brefbärare samt de räntor och tionde som släder åtnjuta, må till stats-verket indragas, afslogs, och till följe deraf ansågs den återstående delen af samma punkt hafva förfallit. 27:de punkten bifölls. Första delen af 28:de punkten, innehållande förslag, det Rikets Ständer för sitt del måtte besluta att all till stats-verket utgående tionde bör lösas med penningar, afslogs, och den del af samma punkt, hvaruti föreslås, att för hemmans-ränlorne må erläggas liv penningeränta, ansågs i anledning af Ridderskapets och Adelns i fråga derom redan fattade beslut hafva förlallit; hvarjemte denna punkt i öfrigt äfven ansågs hafva förfallit, lill följe af de sålunda i hufvudsaken fattade beslut. 29:de punkten afslogs. 30:de punkten bifölls. Deu del af 31:sta punkten, som innehåller, alt de till korpser och embetsman anslagna boställen, hvarom Ulskoltet förut meddelat yrttande Prot -utdrag den 11 Sepember 1848.
Men när de likväl nalkades, gnistrade hans ögon, och han började i en ton af gäckeri: – Kommen, mina barn! Kommen och hören! Hvarför skall örat vara fästadt vid hufvudet? Slit af örat, dumma menniska, och spika det på ditt bröst ... Dessa ord utgjorde inledningen till en af de förvirrade straffpredikningar, med hvilka han plägade skrämma ensliga vandrare, som nalkades pelaren i opassande tid. Men Simon hann ej fortsätta, ty han afbröts af en välbekant röst, som ropade: – Fader Simon, du skall icke vredgas. Det är jag, Petros, som kommer. – Ah, det är du, Petros, biskopen ... biskopen! Ah! – Jag har uppfyllt din önskan och för min unge Clemens till dig. – Hvem är Clemens? – Du vet det, fader. – Clemens? Nej. – Clemens, min unge fosterson, om hvilken jag en gång talade med dig, och som du önskade att få se. – Ah! Nu vet jag. – Han kommer, för att bedja om din välsignelse. Pelarmannen låg qvar en stund i den ställning, han intagit, och fäste sin blick på biskopens unge följeslagare, som nu hade dragit tillbaka kåpan och visade blottadt sitt af långa, ljusbruna lockar omsvallade hufvud. Derefter reste sig Simon på knä, förde handen likasom begrundande till sitt skägg, såg sig omkring med spejande blickar i alla väderstreck och fattade slutligen sin lina, hvars ena ända han lade flera hvarf kring ett af kapitälens utskjutande blad. Korpen, som började att blifva sömnig, oroades af denna rörelse, flaxade med vingarne, lyfte sig och flög med tunga vingslag till närmaste punkten af den halfförfallna stadsmuren, der han satte sig i skuggan af en myrtenbuske och stack hufvudet under vingen. Vid den tystnad, som rådde dessa ögonblick, förnummos från afstånd melodiska toner, och på ån, hvilken lyste i månens sken som smältande silfver, syntes en båt, som närmade sig. I nästa ögonblick sågs helgonet, med begge händerna fattande linan, skjuta sig ut från kapitälen och glida ned till marken.
Af - Den 5 Zebruaru. Z47 Transumt af 1809 ärs Lönings-Star för Riksgälds-Contoirers Beijente. R:d. Banco. Commisiarier i Lön a 602: ^ Dito med ZOO: Catzeur 420: De§u om i mitzräknings-penningar zz R:d. 16 st. Bokhällaren med . 252: Dito med 202: Revisorn med 250: Kammar Skrifware 150: Waktmästare ivo: , Kammar-dräng - . 8z:i6:^- Slockholm den z Februarii l?io. ^1. Laöovius. Transumt af Protokollet, hälllt hos Rikets Ständers Bewillnings - Utstött tvid Riksdagen i Stockholm den 12 Januari» i8lo. Herr Ordföranden Capikaine-Lieutenanten m. m. Högwälborne Grefwe Do 1^ 6aräie, hindrad af am nM Z48 Den 5 Zebruarii. nan befallning, anmodade Herr Lagmannen Grefwe (lilienborg att här inlaga Ordförandens ställe; hwarpä föredrogs Beredningens, rörande 22 Z. af Chartä-Sigillara-Förordningen gjorde hemställan, derivid först föreloin frägan om icke, sedan Bewillningarne i allmänhet blifwir bragle till likhet för alla stand, allmogen borde widkännas a Rättegångshandlingar Charta - Sigillala till enahanda valeur, som andre personer i samhället. Riksdagsmannen Lric käkislon jemte Hederivarda Bvnde-Ständels öfrige Ledamöter inom Utskottet förklarade, det de icke kunde bifalla hwad Beredningen jatunda tillsiyrkc .ller fränkräda en Allmogen alr hittills förunnad ratt, all wid nämde tillfällen nyttja halsten mindre stämpel.
Embetsberättelse den 15 Nov. 1847. och Kong], Majlis Befallningshafvande i Norrbottens län, under den 25 Juni 1845, erhållit nådigt förständigande. !52:o angående stämpling af spelkort samt afgiflerna derför (74). Rikets Ständers härvid framställda anhållan har, under den 28 Januari 1845, blifvit af Kongl. Maj:t i nåder bifallen. J 5 Tilo angående begrafningsoch öfrige kostnader, föranledde af Högstsalig Hans Majit Konung Carl XIV Johans dödliga frånfälle (78); samt f! iiangående koslnaderna i och för Kongl. Majits och Dess Höga Gemåls kröning (79). Rikets Ständers härvid fattade beslut hafva, under den 28 Januari 1845, blifvit Statskontoret lill kännedom och efterrättelse i nåder meddelade. Denna underdåniga skrifvelse, som den 6 Februari 1845 blifvit i underdånighet föredragen, har, enär det af Rikets Ständer begärda kungörande af deras beslut i detta ämne icke komme i fråga förr, än efter framdeles skeende underdånig anmälan af Bankostyrelsen, ansetts för det då varande icke påkalla någon åtgärd. 156» angåei ule föreskrifter i afseende på byggnadslån till brandskadade städer (77). Kongl. Majit har under den 6 Februari 1845 i nåder förklarat, att Rikets Ständers beslut, angående vilkoren för hädanefter meddelande byggnadslån, hör blifva föremål för nådig pröfning om och när fråga framdeles härom förekommer; men att de uti denna underdåniga skrifvelse under litt. d och e upptagne stadganden må jemväl å redan utgifna byggnadslån vinna tillämpning; hvarom vederbörande blifvit till behörig efterrättelse i nåder försländigade. ISyto angående aflöningsmedel, som icke uttagits af numera aflidne Provincialläkare!!
Som jämfbrelseled eller motbilder ställer han fram, huru dylikt själstillstånd utvecklat sig på olika tider hos andra furstliga slägter och individer; han dröjer särskildt vid två » neurosiska » fursteindivider: Ivan IV Wasiljewitsj samt Caligula. Hos dem alla finner han samma sjukdomsoch galenskapssymp tom, ehuru uppenbarade i de skiftande former, som betingas af olika etnografiska, historiska och rent personliga förhållanden. Betraktar man ämnet patologiskt, är väl också allt skäl att fasthålla vid den utmärkte engelske läkarens analys. Men sakec kan också ses från en mera uteslutande psykologisk synpunkt Gör man detta, torde man vara benägen att lägga märke till olika, sins emellan karaktersskilda slag af furstlig själsabnormitet Först skulle man vilja konstatera befintligheten af två skarpt åtskilda klasser deraf, den ena karakteriserad genom själsöfverret-ning, den andra genom själsslöhet. Det är egentligen med pymp-tomerna af den förra som dr Ahnfelt i sin bok sysselsatt sig; vi hafva här betecknat den med det häfdvunna namnet » kejsar-vansinne », hvilket namn egentligen bragts i användning af de författare, som skrifvit de romerska csesarernas historia. Det skulle måhända hafva varit ett ganska lyckligt grepp, om förf. efter Plutarkos ’ föresyn framstält jämförande lefnadsoch karaktersbilder af Caligula och Ludvig II. Ty dessas själstillstånd synes hafva varit af samma art: kulturmänniskans kejsarvan9inne, hvaremot Ivan den förskräcklige företer exempel på en helt annan art, den mongoliska, fullt okultiverade kejsargalenskapen. Jämförelsen mellan Caligula och Ludvig II försvåras visserligen af det ringa, dertill illa hoprafsade historiematerialet öfver den förre, hvaremot en rik literatur föreligger öfver den senare. Den försvåras dessutom genom olikheten i tidsförhållanden och de båda personernas lefnadsställning. Man får bortse från den romerska kejsartidens vilda utsväfningslif, liksom äfven från den onaturligt uppskrufvade estetiska konstnärsstämning, i hvilken Ludvig H rörde sig. Man skulle endast fasthålla, hurusom de båda her-skarne under vidt skilda förhållanden ändå gradvis utvecklade sin abnormitet i liknande tempon.
(Du ser att jag, för att hushålla med papper, med hvilket jag alltid är mycket noga, lemnat bort den sirliga och fashionabla marginalen, och skrifver mina rader ända ut både till venster och höger. Utom i olika stycken, såsom nu.) Bland dem, som besöka familjen, vill jag nämna en assessor, som icke är mer än trettiofem år och heter Abelin. Icke är han just så särdeles hygglig, som man i Åbo tycks tro; jemt och ständigt talar han om sin trägna tjenstgöring och annat dermed sammanhängande. Dock ser han hygglig ut, och det säges att han har alvarliga tankar på min principale, och att hon för sin del icke hade emot att ånyo inträda i det heliga äkta ståndet. Men mina disciplar får jag icke glömma. Tvillingssystrarna små heta icke, såsom pullorna i Prisidentens döttrar, Nina och Mina, utan de heta Lina och Bina. Mamsell Rönnqvist berättar, hurusom pullorna genom sin lust för fysiska experimenter förorsakade stora skador i huset, sönderslogo glassaker och diverse; i att åstadkomma skador hedra sig äfven Lina och Bina, eller de så kallade »små flickorna«, men deras tilltag härröra mindre af fallenhet för fysiken, än af deras behag vid gymnastiska idrotter. Så flickor de äro, och fast de mycket hålla af hvarann, händer ändå icke sällan att de ordentligen slåss. Lina blef en gång af Bina skuffad mot stora salsspegeln, hvaraf följden blef att spegeln råkade i svängningar, öfvergaf sin höjd och föll på golfvet. Glaset gick sönder i så många och i så små bitar, att en tjensteflicka knappt skulle funnit en trekantig lapp, stor nog för hennes anspråkslösa behof. Uppståndelsen häröfver blef allmän den stora spegeln var af ett glas. De små flickorna, hvilka under denna förfärliga katastrof hunnit glömma sin osämja, urskuldade sig behändigt nog dermed, att de fasthållande banden voro så svaga och »ruttna«. Att barnen icke blefvo ostraffade, behöfver jag ej omtala. Utom att mina små flickor äro mycket ostyriga, ha de äfven litet svårt att fatta.