Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 15 Mars f. m. sedelstocken må lillvägabringas, ty det är klart, att när penningemassan förminskas och en brist på det bytesmedel, som rörelsen behöfver, upslår, så stiger penningens relativa värde, så väl genom en inträdande högre räntefot, som genom ett fallande pris på griinegendom och på lefnadsbehofven; och i dessa omständigheter ligger alltså ett ganska stort intresse, som söker göra sig gällande genom yrkandet att öfverskolten icke böra utlemnas. Slutligen har denna angelägenhet äfven, derigenom att den befintliga Bankovinsten är afsedd att användas i och för Statsverkets behof blifvit spelad öfver på det politiska området, och ur denna synpunkt, allt efter olika åsigter, på bästa sätt exploiterad; och deraf härleder sig otvifvelaktigt också till betydlig del den olikhet, som förekommer vid frågans bedömmande. Om man emellertid, såsom sig bör, vill lemna alla dessa betraktelsegrunder åsido, och endast hålla sig till sjelfva saken, så blir den egentliga frågan den: är Banken i någon egentlig förlägenhet, och om så är, kan denna afhjelpas genom att en större eller mindre del af Bankovinsten i Banken qvarstår? För att kunna besvara denna fråga, måste man naturligen först och fremst göra sig klart reda för, hvaruti Bankens säkerhet består, men i det afseendet tror jag ej, att man tillräckligt tänkt sig de olika synpunkter, hvarutur vår Bank till följd af dess olika skyldigheter, måste betraktas: nemi. först med hänsigt till dess förmåga att hunna lemna full liqvid, om fråga blefve att göra upp sitt bokslut, eller att göra rätt för sig vid en utredning; och dernäst att alltid när som helst, så länge den är i verksamhet, kunna vexla in sina sedlar mot silfver. Lika säkert och obestridligt som det är, att i den mån man bibehåller sina tillgångar, eller ökar sina fordringar, så stiger också den säkerhet hvarom jag först yttrade mig, eller att vid slulliqvid alltid kunna göra rätt för sig; lika oriktigt blir det deremot att obetingad! vilja tillämpa denna, i nyssnämda afseende enkla och lättfattliga sanning, äfven i fråga om
23:dje § återremitterades af R. o. Ad. hufvudsakligen på grund af den anmärkn., att det i Rrte mom. uplagna förfarande, eller att göra orätt i mätande, räknande eller vägande vid handel eller eljest, vöre ol i kar ta dt med de öfriga i § omnämnda bedrägerierna, och derföre borde derifrån afsk iljas. Så har ock skett och stadgandet influtit i en särskild g, nemi. den 2G:te. 24:de och 25:te ggine äro af K. o. Ad. godkände. Den 2G:te § innehåller, på sätt jag nyss nämnde, Gde mom. af den gamla 23:de g. 27:de § har ej undergått någon förändring, 28:de och 29:de gg äro af 11. o. Ad. åierremitterade, den förstnämnde hufvudsakligen på den grund, att något ansvar ej funnes stadgadt för dem, som utan sviklig afsigt tillväller sig utöfning af embete eller tjenst, och Utsk. har, i anledn. deraf, till § fogat ett nytt morn., den önskade ansvarsbestämmelsen är uptagen. 29:de g återremitterades med den anmärkn., att å det deri omförmälda brott borde, på sätt i afside å 17-'de och 18:de ggine yrkats, jemväl fängelse kunna följa alternativt med straffarbete. Denna åsigt har Utsk. ställt sig till efterrättelse. 30:de g har blifvit återremitterad af R. o. Ad. samt äfven af Presteoch BorgareSt., med den anmärkn. att straffbestämmelserna icke vore fullkomligt lämpliga, och § har äfven blifvit förändrad i öfverensstämmelse med denna åsigt. 31 och 32 gg hafva af R. o. Ad. blifvit lemnade utan anmärkn. och äro oförändrade. I den nuvide 33 g äro på grund af gjorda anmärkn. inom de öfriga Stin, 33 och 34 gg i det förra förslaget sammanförde.
Då han kort derefter kom, lät man honom och Nina träffas ensamma, men tio minuter efteråt öppnades dörren, och Nina kom ut. »Pappa! — Mamma!» sade hon. »Vill ni inte komma in till oss. Min tillkommande man vill gerna helsa på er.» Nina var fullkomligt lugn. Hon såg hvarken glad eller upprörd ut, endast allvarlig och stilla. Det var, som om hon, från det ögonblick hon ingick en förbindelse med en gammal man, kände sig eller hade blifvit äldre. Hon behandlade Curtmann med en vänlig värdighet, och han visade henne en faderlig uppmärksamhet, fri från hvarje spår af kurtis. Han var klok nog att förstå, att sådant gör ett komiskt och obehagligt intryck hos en gammal man, och han såg lugn och beherskad ut, som om han hade afslutat ett fördelaktigt köp, hvars fördelar han förut hade väl öfverlagt. — Som vanligt kastade han blott en och annan flyktig blick på sina omgifningar. Man såg nästan aldrig hans ögon, men skulle någon ha iakttagit honom, när han visste sig vara obemärkt, skulle han ha sett ett plötsligt uttryck af en häftig, nästan afskräckande glöd i dessa skarpa små ögon under de buskiga ögonbrynen. »Man måste förhålla sig lugn, man möste vara försigtig, men ger man sig bara till tåls, blir hon ju snart min», tycktes dessa oroliga glimtar säga. Förberedelserna till bröllopet voro icke långa. Huset var ju fullkomligt i ordning. Till allt, som för öfrigt kunde behöfvas, öste den tillkommande äkta mannen ut pengar med fulla händer, och hans ålder lemnade intet öfrigt att önska; man kan ju gifta sig när som helst. Curtmann hade sagt Nina, att han på deras bröllopsdag ville sätta in 100,000 kr. till hennes enskilda förfogande. Det kunde ju vara angenämt för henne att ha en bestämd årlig penningsumma att tillgå. Naturligtvis skulle hon dessutom ha sina toalettpengar o. s. v. — och kunde komma till honom och begära allt, hvad hon ville. Denna gåfva gjorde Nina en stor glädje. Det var just hvad hon önskade, att ha något att råda öfver, som var hennes, något som hon, utan att göra räkenskap för, kunde använda hur hon ville. — Hvad hon ville använda det till, hade hon också klart för sig.
Detta förbud och deri stora Consumtion af sådana varor, som äger rum bland alla Classer af Nationen, gör således en stor mängd af garn nödvändig, som ännu omöjligen kari af några få hittills inrättade Mekaniska Spinnerier anskaffas, hvilka likväl genom andra medel böra på allt sätt uppmuntras, och äfven redan genom författningarna njuta deri uppmuntran, att de Utländska gröfre garnsorterne äro belagde med 25 procent i tull och de finare med en, i proportion af finhet ten minskad afgift. Härtill kommer äfven, att, då ej blott Kongl. Majtis egen Nådiga uppmuntran, utan äfven Kongl. LandtbruksAkademiens och LäneHushållnings Sällskapernas förenade åtgärder synas hafva bidragit hos Ällmänheteri till en högre uppdrifven konstflit uti heim väfda tygers förfärdigande af finare och vackrare mönster, sairit fastare sammansättning, än förut varit kändt och öfvadt, denna nit Bein. och Ekon. Utsk. Eeclnkanderi. började och sä lyckliga sinnesstämning kurtde nedsättas antingen genom brist på Bomullsgarn äf vederbörlig finhet, hvilket är så bundgängeligen nödigt till sådana tygers fötfärdigande-, eller Ock genom ett så öFverdrifVet pris, ått de talrika kring landet spriddå idoga Husmödrar och ogifta Qvinnor icke kunna förena tillverkningen med deras Utkomst, hvarken till beklädnad, eller äö mindre till försäljning. Örn derföre Utländska, homullsväfnaders införsel i Sverige én dåg skall kunna upphöra, anser Utskottet Bomulls spå nåd en ännu behöfva mycken förbättring och förökelse inom Landet, och tror att tillåtelsen för införsel af Engelskt garn emot 'en temmelig betydande Tullafgift ej bör upphöra, förr än Svenska Boittullsväfveriernä Sjelfva medgifva, det Inländska spirtseln är både tillräcklig och förfinad nog, för att Underhålla deras garnbehof. - t På dessa anförda skäl, anser Utskottet sig e) äga anledning att tillstyrka förändring uti Korigl.
Utsi. Bet.N:o 8 5. g Herrar Contracts-Prosten Nibelius och Prosten Grevillius; äfvensom Prosten Anjou gillat Motionens afsigt, men ansett sig böra upplysningsvis nämna, att i hans ort blifva Lagens ord : att alia, som i Socknen bo , skola Kyrka bygga, utan motsägelse så tillämpade, att älven Krigsmän, Sockne-Handt; verkare, Nybyggare, Torpare m. fl., som hafva egna hushåll, biträda med dagsverken vid byggnad af Kyrka och de flera hus, om hvilka samma Lag gäller, och att endast Undantag skedde för dagakarlar, eller så kai.' lade Stat-Torpare, hvilka Förfatlningarne an^ se lika med drängar; Af Contracts-Prosten Hallstrom: af den anledning, att inom de Socknar, der berustade Säterier finnas , ovisshet icke sällan skall uppstå, huruvida innehafvarnefderaf böra i Prestegårdsbyggnad deltaga eller icke, har Herr Prosten, under förmenande, alt den, genom Ridderskapets och Adelns privilegier samt Allmänna Lagen, Säterier förunnade befrielse från deltagande i Prestegårds-byggnad icke kan till berustade Säterier utsträckas, yrkat, att en Lagbestämmelse härom måtta varda utfärdad. Från Hedervcircla Bonde^Stdndet: Af Botvid Jonsson från Östergöthland; deruti blifvit föreslaget att, med ändring af io Legsamt Allm. Besv.o. Otc. Utsi. Bet,N:o 25 Kongl.
På Bodarne, svarade hon sig själv. Lidköpings kyrka är till belägenheten olik Mariestads däruti, att då den senare ligger särdeles högt, behärskande hela staden och är synlig överallt, så står däremot Lidköpings i ett hörn av sin stad, visserligen så, att hon på avstånd märks ... ty hon är likväl en ansenlig byggnad ... men inte så, att hon genast och överallt tar ögat i anspråk. Hon har inte fått sitt läge utmed själva Vänern såsom Mariestads kyrka, men är omgiven av en mycket lummigare, dunklare, innerligare kyrkogård. Sara ville desto mindre nalkas tåget, som fruntimmer aldrig går med i sådana; och de, som hör till sorgen, visar sig i synnerhet inte ute, och minst på kyrkogården, vid det avgörande tillfället. Men Sara måste till kyrkogården! Var ändamålet att nu sänka ned den älskades stoft i jorden, så måste hennes syn, skärpt så mycket som möjligt, söka följa denna färd till dess sista märkbara ögonblick. Hon fann med rörelse, att stadens ringaste präst blivit den som man ombetrott och kallat till utförande av förrättningen. Kistan gick omvärvd av de människor, som varit glasmästaränkans arbetare på verkstaden, och vilka, sällan vana att gå i svart, nu syntes dåligt utstyrda i till en stor del lånade, åtminstone urvuxna kläder. Men allas ansikten hade, då Sara såg dem träda förbi, burit spår av blekhet, insjunkenhet: har de farit så illa under de tre veckor jag varit hemifrån? nej! det måste betyda sorg eller andakt, hoppades hon. Kistan befann sig redan långt inne på kyrkogården, då dottern med vacklande steg även försökte att våga sig ditin. Hon blickade runt omkring därinne. Ingen människohop fanns samlad, i vilken hon kunde blanda sig, för att på detta sätt våga nalkas närmare till den uppkastade jordhög, varpå hennes stirrande ögon stod. Hon drog sig således avsides bort till en hög gravsten, under ett träd. Bakom den skymd själv, kunde hon ändå få åse sin mors sista ... enda ... heder. En matt ringning börjades med kyrkans minsta klocka, prästen slog upp handboken, klockaren tog upp sin psalmvers. Vid dessa ljud sjönk Sara på knä i gräset vid den avlägsna gravstenen; tårar kom i strida svall, hennes huvud darrade ända ned emot blomstervallen och hennes händer tog emot den fallande pannan.
Då det är af vigt, alt de ärenden, som röra statsregleringen, så skyndsamt som möjligt afgöras, får jag föreslå, att alla StatsUtsk:s betänk, från och med N:o 68 till och med N:o 77 mätte flyttas upp pä listan och sättas näst efter Const.Utsk:s nu bordlagda betänk:u. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Gr. Gyldenstolpes förslag, att Statslltslcs utlåtm ronde statsregleringen må uppflyttas pä föredragningslistan och uppföras näst efter Const.Utsk:s nu föredragna mern. Ropades ja. H. R. o. Ad. åtskildes kl. nära 12 på natten. In fidem prolocolli, Albert Munch. 18 13S Den 5 December. Thorsdagcn don 5 December 1844. Plenum kl. 6 e. m. Föredrogos ånyo och biföllos Const.Utsk:s nedannämnde d. 27 sisil. Nov. oell 4 dennes på bordel lagda mein.: N:o 10, ronde Slal.sUlsk:s anmärkn. i fråga om de år 1841 fastställda löningsstater för Kammarcoll. och Kammarrätten; N:o 11, ang:de StatsUtsk:s anmärkn. i afseende på fortfarande utbetalning af f. d. Stats-secreterarne Grips oell von Hartmansdorff» löner; N:o 12, ang:de StatsUtsk:s anmärkn. i afseende på f. d. Just.-cancelieren Nerman beviljade undantag från författningarne om begrafningsbjelps aftjenande; N:o 13, rör:de SlatsUlskis anmärkn. i afseende på en åt befälhafvande Amiralen i Carlskrona anslagen representationskostnadser-sättning; N:o 14, ruride StalsUtskis anmärkn. emot pensionering af ett Statsråd, som icke i 5 år detta embete innehaft; N:o 15, ang:de af Riksdagsfullm.
Se, såna stiliga rötter den har! » Ingrid svängde triumferande blomman öfver sitt hufvud. Så vått det var i gräset på stranden! Vätan drog en mörkbrun rand utmed sulorna af Ediths gula skor; nu bredde denna ut sig till ordentliga tåhättor. Måtte skorna bara inte förlora sin fason! » Men om så skulle vara, » tröstade sig Edith gladt, » så är väl vår vänskaps krona värd en mässa! » » Moster Edith, moster Edith, kom hit får moster se! » ropade Gunnar, som med ett metspö i handen stod uppflugen på en sten bredvid badhuset. » Jag har redan fått två stiliga aborrpinnar. Dom ska pappa få till frukost i morgon. Bara inte den där fåniga Lina låter skatorna äta upp dom som härom dagen. Hvarför sprattlar du, din lilla dumsnut? Tycker du inte om att ligga i gräset, hvasa? Nyss var här en gädda så nära, yet moster, att jag höll på att ta den med händerna. Men just som jag skulle till och göra d e t. » » En annan gång får du vara raskare i vändningarna, min gosse lilla. Men adjö med dig nu. Jag har litet brådtom. » » Jaså, jag förstår, det är åska i luften. » Gunnar såg mäkta knipslug ut. » Att inte farbror Torsten och moster Edith ska träffas på Granbryggan i dag? Där är ju så trefligt, tycker moster. Inte kan ni segla på kyrkbacken, inte? » Den pojken! Han var för komisk med sin öfversittaremin. Sju år, och så. Nej, brådmogen var han inte. Det var hans kära pappa, den spjufvern, som med sina anspelningar gifvit honom denna inblick i förhållandena, af hvilka han — det måste man medge — begagnade sig med öfverraskande fyndighet. Men kunde man också tänka sig något löjligare. Allt hade varit så väl planeradt för Torstens och hennes första segelfärd på tu man hand. » Jag håller mig i yttre sundet, tills du ger mig ett tecken från berget, att passagen är fri.
Hvad N:o 5 särskildt angår, förekommer likväl den omständigheten, att svaret på frågan, huruvida anmärkning skulle göras eller icke, tycktes ganska tvifvelaktigt, ehuru det icke föll någon ledamot in att begära votering, en underlåtenhet, som dock icke förnyades vid efterföljande tillfällen, då man kunde ega ringaste förhoppning att framkalla en något så när aktningsbjudande minoritet. Den, som anser någon uraktlåtenhet här hafva egt rum, bör likväl taga i betraktande, alt alla tjenste-ansökningar varit åtföljda af bestämda merit-förteckningar, äfvensom af vederbörande embelsmyndigheters utlåtanden, hvilka naturligtvis i de allra liesta fall komma att utgöra grunden för Stals-Rådens omdöme. Särskilda yttranden hafva således icke ansetts nödvändiga, då förhållandet varit sä beskaffad!, att de ej kunnat innehålla något annat än ett upprepande af hvad i ofvannämnda handlingar blifvit anfördt. Likväl utvisa protokollerne atl, då sådane yttranden befunnits af nöden, desamma icke uleblifvit och detta ej blott vid tillsättande af de tjensler, hvartill förslag upprättas, utan äfven vid tillfällen då sådant icke erfordras. I öfrigt torde vid denna punkt den anmärkning kunna göras, alt Utskottet, i afseende på grundlagens iakttagande, neppeligen torde hafva förfarit med samma noggrannhet, som det fordrar af andra. Om nemligen grundlagens ordalydelse bestämdt blifvit följd, borde Utskottet här halva yrkat tillämpning icke af 107, ulan af 106 §, der det talas om sätteth varpå af Stals-Rädel begångna grundlags-öfverträdelser böra behandlas. Utskottet, som anser att här egt runi ’’ett ofta upprepadl åsidosättande af ett oförtydbart grundlagsbud,” borde således hafva ställt alla nu ifrågavarande Stats-Råds-ledamöter under Riks-rätt, hvarmed desse Herrar troligen sjelfve blifvit fullt belåtne, ty de hade då, efter en fullständig utredning af saken, blifvit dömde enligt lag och laga stadgar.
— Tänk om Elly hade en sådan respekt för dig och mig som för Beate! — Ja, det vore önskvärdt, men vi förstå väl inte konsten. Om mamma lägger in alla de där minnena, så skall jag ställa upp dem utan trappstol. Jag räcker. Nej, bråka inte du, jag skall göra det själf, jag lofvar dig att akta dem. Se här ha vi först skorna. Åh, hvad de små fötterna dansade på den balen och på andra baler den vintern. — Ja, och nu kunna de små fötterna inte gå. Är du icke ledsen, att du råkade mig den kvällen? — Nej, besynnerligt nog, är jag inte det. Kunde du gå — Kunde jag gå, så blefve jag kanske icke så buren på händerna. — Nej, hvem vet! Det är ju det jag säger, man får taga allting filosofiskt här i världen, tänk, att du börjar lära dig det efter snart tjugo år. — Ja, jag börjar, men jag kan inte konsten. — Hvad ha vi här? Ah kameliorna, ja du var lite till vacker den aftonen hos Bährenstams. Det märks nog, att jag inte var den ende, som tyckte det. Tio buketter och namnen på gifvarne sen, låt se! Han tog upp den ena buketten efter den andra. På den sista stod endast »Karl». — Ja så, den här tingesten fick du af mig. Var det inte mot alla konstens regler att ge en bukett åt den dam, man dansade kotiljong med? — Jo, det var det visst. Men du uppförde dig just inte efter alla konstens regler den kvällen. — Jag var ursäktad. Icke tillräknelig du! Kär i en liten förtrollande, hvitklädd fé. Nå Elly, äro kängorna på nu? Visa mig, hvar minnena stodo! Tänker du också komma hem med ett sådant här lass från din första bal? — Nej, jag skall nog dansa så mycket, att det inte finnes något kvar af mina skor och inte lär jag häller komma hemsläpandes med tio buketter att gömma på; däremot får jag nog en hel del klädningstrasor. — Hvad tänker du på, Elly, kallar du minnet af mammas hvita tarlatansklädning en trasa! Hon måtte väl inte höra, att du så hädar heliga ting.
Ofver de val till Riksdagsmän för Borgare-Ståndet, sorn, inför vissa Magistrater, af Bruksägare anställas, må besvär jemväl anföras hos Konungens Befallningshafvande i det Län, der valet blifvit förrättadt. Klagomål öfver val till Riksdagsmän af Preste-Ståndet ingifves, för Stiften hos Consistorierna, samt för Universiteten och Vetenskaps-Akademien hos Konungen; och följes dervid i öfrigt lika ordning och enahanda grunder, som här ofvanföre finnas utstakade. §• 20. Den Riksdagsman, som till Riksdagen och de dervid förefallande rådslag sig i råttan tid ej inställer, åge ingen makt alt lala å de förut närvarandes beslut. Ingen vare likväl förvägradt alt vid Protokolls-justeringen få anmärkt, att han varit frånvarande och i beslutet ej deltagit. §. 21. Riksdagsmän af alla Stånd skola dagen efter den, hvartill Riksdagen pålyst §. 20. Den riksdagsman, som lill riksdagen och de dervid förefallande rådslag sig i råttan tid ej inställer, ege ingen makt att tala å de förut närvarandes beslut. Ingen vare likväl förvägradt att vid protokolls-justeringen få anmärkt, alt han varit frånvarande och i beslutet ej deltagit. §. 21. Riksdagsmän af alla Stånd skola dagen efter den, hvartill Riksdagen pålyst Förslag till ändring, i Grundlag. — Riksdags-Ordn. 17 blifvit, sina Fullmakter uppvisa; Ridderskapets och Adelns Ledamöter legitimöre sig på det sätt, Riddarhus-Ordningen föreskrifver. Preste-, Borgareoch BondeStåndens Ledamöter angifve sig och styrke sin behörighet inför Justitie-St;its-Ministern, eller den Konungen i hans ställe förordnat, hvilken tillkalle, lill upplysningars afgifvandé, Fullmäktige i Banken och Riksgälds-Conloret för det Ständ, hvars Fullmakter skola granskas.
Afven i fråga om denna motion anhåller jag att fä göra några tillägg, emedan jag erhållit några upgifter, dem jag för fullständighetens skull anser böra motionen åtfölja. Af det om detta hus sednast, eller år 1842, upgjorda köpebref inhemtas, att huset blifvit snidt för 11,453 rdr 16 sk. b:ko, hvadan all anledning är att förmoda, att med de förslagsvis beräknade 20,000 r:dr r:gs detsamma, eller ock ett dylikt hus kan inköpas. Det ifrågavar. huset, N:o 32 Tullportsgatan, är beläget i hörnet af nämnde gala och Sillpackaregalan inom S:t Catharina församling å Södermalm, har en stor öppen gårdstomt med brunn och, enl. den beskrifning jag här medhafver och om hvars riktighet vi på stället äfven sökt göra oss förvissade, är detsamma bebyggdt med ett envånings stenhus 45^ aln åt Tullportsgatan samt 49] aln inåt gården, den sidan nemi., som motsvarar den af 74] aln ål Sillpackaregalan, som äfven utgöres af en under inredning för delta ändamål npförd stenhusbyggnad under ett tak. De andra sidorna uptagas af trädskjul m. fl. hus och bodar. Det uti egendomen befintliga bageriverk kan lätt användas till tvätthus med torkrum; och redan finnas några oell 20 lägenheter, af hvilka större delen med ringa kostnad kan genast uthyras och bebos. Planritningarne utvisa i öfrigt, att tomten lill ifrågavar. hus är af den vidd, att, om företaget lyckas, byggnaderne kunna utvidgas. Jag har likväl trott, att några kaserner för arbetare icke böra upföras, utan endast ett färre antal rum inredas för t. ex. 20, 25 å 30 hushåll, eller om hela huset icke kan inredas för hushåll, äfven rum för ogifta personer, 2 ä 3 tillsammans, böra finnas. Den 4 Januari.
Det har varit med fästadt afseende härpå, som Utsk. icke tvekat att uttala den grundsats "ali samhället eger rätt alt genom allmänna, till alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva eli sådant slags förmynderskap öfver sina medlemmar som motionären genom sitt förslag åsyftar, d. v. s. att genom sin lagstiftning i någon män söka ersätta hvad som uti den enskilda omtankan visat sig brista. Della uttryck har blifvit skarpt klandradt; raan har härvid utgått derifrån att, om Staten befattade sig med dylika bestämmelser för sina medlemmar, så skulle den enskilda omtankan derigenom förqväfvas och undertryckas. Jag kan icke gilla denna åsigt i sin helhet. De som försvara densamma, måste för att vara konseqventa, yrka ali lagstiftningen icke får befatta sig med några förhållanden, som kunna vara föremål för enskild omtanka, emedan denna först då kan utveckla sig på det fördelaktigaste sätt. Således borde lagstiftningen icke befatta sig med fattigvården, emedan den enskildes omtanka för egen bergning derigenom skulle tillintetgöras; således borde lagstiftningen icke egna någon upmärksamliet åt vården af.skogarne, emedan denna omsorg lämpligast borde tillkomma den enskilde, och Statens ingripande deri skulle hindra den enskilda skogshushållningen att på det fördelaktigaste sältet utveckla sig. Jag tror emellertid att det just varit derföre att erfarenheten gifvit vid handen, hurusom den enskilte spekulationen i detta afseende utvecklat sig i en förvillad och för det allmänna skadlig riktning,som Staten varit nödsakad att lägga band på densamma, och denna erfarenhet har varit så stark, att man nu alltmera börjar inse och erkänna att lagstifningen i ännu högre grad än som hittills egt rum, måste inskränka den enskildes fria dispositionsrätt af sin skog. Jag vill härmed icke förorda, alt Staten bör i oträngt mål reglementera för den enskilde, men jag tror att den gräns, som härvid bör följas, mäste utaf erfarenheten updragas.