Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Wahl försäkrade då, att ingen förändring af ort och ställe skulle någonsin kunna göra Elin till annat än barn. Icke dessmindre blefvo småningom Elins bref allt kortare, måhända ömmare, och en allt starkare längtan efter de goda Onkels, efter Högesta röjde, sig i dem. Stackars Elin! Hon hade väl skäl att längta, att se tillbaka – på den förflutna tiden. Men ”ack! hur vi längte och blicke kommer han icke.” Det var nu tomt och ödsligt på Högesta. Snart äfven på Stånga. Fru Wahl blef Änka. Frid öfver hennes sorg! ”Ensam med Gud” lemne vi nu Fru Wahl under sitt första Änkeår – så mycket hellre som vi om Gösta och Elins lefverne under den tiden vete åtskilligt, som Wahls bedröfvade Änka aldrig fick veta. Gösta och Elin kände djupt Elins goda Onkels förlust. I hela vida verlden hade nu Gösta ingen att hålla sig till, utom den, vid hvilken han redan var blott alltför mycket fästad ... (Gösta kom väl ihåg Fru Wahl, men han trodde ej hon skulle öfverlefva sin Man). Det blef Elins tur att söka lugna, trösta Gösta, men – lugn och lycka hade stadnat på Högesta. Alltsedan Gösta och Elin rest derifrån, hade de varit mer åtskilda än förr. Deras längtan efter de stunder, då de fingo vara tillsammmans, deras glädje, när de voro det, började kännas högre, allt starkare. (Att hvarken längtan eller högt uppdrifna glädjekänslor äro lugnande utaf sig, är alldeles öfverflödigt att anmärka). Snart inskränktes dessa fröjdestunder endast till de lektioner Gösta ännu dagligen gaf Elin. Också hafva väl aldrig några lästimmar varit så litet försummade som deras. Men om Lärjungen var lika uppmärksam, flitig och noggran som någonsin, kan det samma, ty värr, ej mer sägas om Läraren. Skref Elin något, det vill säga, öfversatte eller gjorde utdrag – annars var Elin ingalunda ett skribblerande fruntimmer – och Gösta efter vanligheten skulle rätta, så såg han deristället på papperet, som om han velat äta upp det, och när han så slutligen kanske satt en punkt eller komma, stoppade han skriften merendels på sig, och Elin hade ingen nytta af rättelserna .
Och likväl var källan till en så namnlös fröjd blott den att de arma fiskrarne, efter ihärdigt arbete på sjön, hade utsigt att åtminstone en gång på dagen sjelfve med sina hushåll få äta sig mätta.” Snart öppnades rörelsen i gumman Arnmans hus, och sjelf stod den aktningsvärda matronan vid sin disk med mjölslefven i hand. Josefina, rask och oförtruten, emottog och vägde fisken, hvilken under hennes tillsyn insaltades eller torkades, alltefter dess olika egenskaper. Och när om aftonen alla fiskarehustrurna med ljusa ansigten troppat hem, den ena med sin mjölkappe, den andra med en fläskbit, den tredje med en sill och nästan alla med en liten påse potater, hvilken de, liksom de öfriga varorna, hade till många procent under hvad de betalt hos patron Holmgren, slog gumman Arnman igen sin lilla bod, hvilken var afplankad i sjelfva stugan, och den lilla slägten församlade sig i kärleksfull enighet omkring aftonbordet, der tillfredsställelsen med dem sjelfva och hvarandra likväl utgjorde den bästa delen. Gamle löjtnanten förstod ingenting af det lifliga och ovana sorl, som uppstått i den förut så tysta stugan; men det tycktes roa honom, och sittande i sin stora länstol, nickade han oafbrutet åt alla de förbigående, som ett ögonblick stannade, att niga eller buga sig för honom. Kanhända förekom det honom liksom hans kära pappersdockor fått lif och sysselsatte sig med att defilera förbi honom. Det säkra är emellertid att han numera ej hade redigt begrepp om någonting. Bland fru Kathrinas redbara förtjenster var det utmärkta tålamod, hvarmed hon år ifrån år vårdade den gamle husvännen. Vi ha redan någonstädes förut i vår berättelse gjort samma anmärkning, men kunna ej hindra oss att förnya den, emedan vi djupt beundra denna tysta, sig sjelf försakande omtanka, hvilken blir så sällan bemärkt och knappt känner sig sjelf. Gubben Askenberg hade en af dessa olyckliga sjukdomar, hvilka tillåta kroppen vegetera, medan själen liksom redan lemnat den, och en sådan sjukling är för sin omgifning ett pröfvande kors. Gumman Arnman kände det likväl ej.
N:o 242 angående beskattnings-väsendets samt uppbördsoch redogörelseverkets förenkling. Från Högv. Preste-ståndet. S. D, Föredrogs och lades till handlingarne Stats-utskottets memorial N:o 308, i anledning af erhållen återremiss å utlåtandet N:o 273. Från Vällofl. Borgare-ståndet. S. D. Föredrogs ånyo meddeladt utdrag af Hederv. Bonde-ståndets protokoll den 16 dennes, hvarigenom de öfriga Riks-stånden voro inbjudna att med Bonde-ståndet sig förena uti det förläggande för Statsutskottet att inom åtta dagar efter af Bonde-ståndets beslut i denna fråBih. till R. St. Sami. 83 658 Prot.-utdrag den 24 Augusti 4848, ga erhållen del, till Riks-stånden inkomma med utlåtande, i anledning al äterremisserne ifrån Högloll. Ridderskapet och Adeln samt Hög v. Preste-ståndet af Utskottets utlåtande, N:o 242, angående beskattnings-väsendets samt uppbördsoch redogörelse-verkets förenkling; och blef detta proLokolls-ntdrag till handlingarne lagdt. Den 24 Augusti. Från Höglofl.
Ty detta säger Herren Herren: På mino heligo berge, på de höga bergena Israel, der skall hela Israels hus, och alle de som i landet äro, tjena mig; der skola de vara mig tacknämlige, och der skall jag äska uppå edor häfoffer och edars offers förstling, med allt det I mig helgen. I skolen varda mig tacknämlige med sötom rök, när jag låter eder komma ifrå folken, och varder eder församlande utu landen, dit I förströdde ären, och jag skull varda helgad i eder för Hedningomen. Och I skolen förnimma, att jag är Herren, när jag hafver låtit eder komma in uti Israels land, uti det land, om hvilket jag upphof mina hand, att jag det edra fäder gifva skulle. Der skolen I tänka uppå edart väsende, och uppå all edar handel, der I utinnan orenade ären, och skolen hafva ett misshag till all edor ondsko, som I bedrifvit hafven; Och skolen förnimma, att jag är Herren, när jag gör med eder för mitt Namns skull, och icke efter edart onda väsende och skadeliga handel, du Israels hus, säger Herren Herren. Och Herrans ord skedde till mig, och sade: Du menniskobarn, ställ ditt ansigte emot Theman, och tala söderut, och prophetera emot den skogen i den markene söderut. Och säg till den skogen söderut: Hör Herrans ord. Detta säger Herren Herren: Si, jag skall upptända i dig en eld, han skall förtära både färsk trä och torr, så att man icke skall kunna utsläcka hans låga; utan allt det som ifrå sunnan norråt står, det skall uppbrändt varda. Och allt kött skall se att jag, Herren, det upptändt hafver, och ingen det utsläcka kan. Och jag sade: Ack Herre Herre! de säga om mig: Denne talar icke annat än förtäckt ord: Och Herrans ord skedde till mig, och sade:
De särskilda ämnen, hvilka, likmätigt Grundlagens och Inslruktionens föreskrifter, i ett eller annat hänseende tillhöra Justitie-ombudsmannens erabelsbefattning, äro nu afhandlade, och denna vördsamma Berättelse borde följaktligen slutas. Men då under samma tid, Embetet gunstigt varit mig anförtrodt, och genom Kongl. Maj:ts nådiga förordnande af en Kommitté till förberedande behandling af den hos Rikets Höglofl. Ständer väckta vigtiga fråga, hvarom De hos Kongl. Maj:t gjort framställning, det i nåder blifvit äfven mig ålagdt att såsom ledamot i denna Kommitté ingå och deltaga i dess numera fullgjorda uppdrag, torde det anses för min skyldighet att detta förhållande vördsamt anmäla. Uti en till Kongl. Majit, vid sistlidna riksdag, under den 24 Maj 1845 atlåten skrifvelse, hade nemligen Rikets Höglofl. Ständer, med förklarande, att den hos Dem väckta fråga angående ombildning af National-representationen funnes af vigt, men, ehuru reformens behöflighet allmänligen och klart insåges, likväl i afseende på sättet för dess utförande, tilläfventyrs icke vore lill alla delar så utredd, att omdömet hos pluraliteten inom de särskilda samhällsklasserna kunde i detta hänseende anses LilIfredsstäldt, vid sådana förhållanden och då emedlertid både Regering och Folk otvifvelaktigt nitälskade för, att den vigtiga reformfrågan icke måtte fålla, utan bringas till ett önskligt slut, samt angeläget således vore, att elen ej med riksdagens utgång afbröts, utan genom tjenliga åtgärder emellan riksdagarne vidare upplystes och förbereddes, i underdånighet begärt, att, så vida något fullständigt representationsförslag icke blefve å dåvarande riksdag antaget att för vidare grundlagsenlig behandling hvila till den nästinstundande, Kongl. Maj:t behagade, på sätt lämpligast syntes, låta till innevarande riksdag bereda en ytterligare utveckling af frågan om National-representationens ombildning. 76 R. St. Just. Ombudsm. Emb.-B er ätt else den 15 Nov. 1847.
Det vore att hindra den arbetsamme från att erhålla ett arrende, ett medel för sin och sin familjs utkomst; Den S December e. m. ly då han icke allenast skulle anskaffa det kapital, som borde såsom säkerhet för arrendet deponeras, utan äfven den icke obetydliga summa, som behöfdes för att inköpa inventarier och sätta gårdsbruket j gång, tror jag att den obemedlade skulle härigenom blifva utsatt för oöfvervinnerliga svårigheter att på ifrågavrde väg vinna sin bergning. Af dessa skäl önskar och hoppas jag att Utsk., efter öfvervägande af saken, måtte afslå motionen äfven i sistberörde afseende, samt anhåller att detta mitt anförande måtte få åtfölja till Utsk. Hr Printzensköld, Carl: I det resultat, hvartill Hr Nordenfelt kommit i afseende å förevar:de motion, instämmer jag till alla delar. Jag kan likväl icke med honom förena mig i de motiver, hvilka han i första delen af sitt yttrande anförde ang:de olämpligheten af att ens hafva någon slags borgens-förbindelse af kronans upbördsmän. Om Ilr Nordenfelt erinrar sig hvad 1794 års författn. stadgar ang:de borgensförbindelser, så utgöra de ett belopp, efter den tidens penninge-värde, af 1,500 R:dr Specie. Jemförman nu denna summa med vårt nuvar:de penningevärde, så erhåller man ett belopp af 4,000 R:dr b:ko, motsvarande den primitiva borgen å 1,500 R:dr, hvilken sålunda stigit med ungefär af sitt ursprungliga värde. Man kan häraf och då man för öfrigt finner, att, innan 1794 års författn. utkom, alla upbördsmän, särdeles Kronofogdar och Räntmästare voro pligtige att ställa obegränsad borgen för sig, ingalunda antaga, att de borgensförbindelser, som af dessa Kronans upbördsmän skulle anskaffas, egentligen äro att anse såsom någon slags pekuniär eller materiell säkerhet för den upbörd de äga om händer, enär denna upbörd, såsom Hr Nordenfelt anmärkt, är många gånger större.
Sedan jag af ofvan anförda orsaker tror mig inse hufvudgrunderne för det allmänna betryck eller förlägenhet, är jag derom förvissad att fortgående under närvarande princip af vår Stats-oeconomie icke är förenligt med möjligheten, med mindre att Staten alldeles upphörde, ty troligen skola snart 10 R:dr contant vålla lika olägenhet att i skatt utbetala som de 100 nu med möda kunna hopbringas. Ett tydeligt bevis det nedsättning till och med öfver hälften af alla contributioner, ändå i denna nämnde Stats-oeconomiska princips fortfarande, ingenting skulle verka till förlägenhetens afhjelpande. Mina förslag till botemedel är alldeles öfverensstämmande med hvad Friherre Björnstjerna, Herr von Bec* ker och Friherre Sture yrkat, nemligen: 1:0. Upphäfvandet af all indragning uti RiketsrörelseCapital;cch de blifvande högstnödige anslagen till lån mot fastighets-säkerhet, spridde uti landsorterna; om möjligt vore till hvarje Län, samt ränta derå jemte all laga. ränta å intecknade lån nedsatt till 4 procent. Äfvenväl Btnco-Discont-Verkets Reglementes förändrande, så väl i afseende på omsättningstid till 9 månader som räntans nedsättande tili 4 och öfverräntan till 7 procent. 2:0. En ny grund till bevillningens ut« görande af jorden. Spannemålens värde under T)en 24 Februarii. allmän garanti, borde försäkra jordbrukaren emot den olyckliga belägenhet, hvaruti osäkerheten Oin värdet af sin Vahra nu plågar honom vid utgörande af Kronans rätt och om* sorgen af sin familleg uppehälle. På det sätt har det mägtigaste intresset nemligen Capitalistens alltid verkat till sin fördel, i våre financiella beslut, då landet nu i minskadt egendomsvärde och productioners Vanvärde, förlorat kanske inom 12 är halfva sin förmögenhet, vore väl tid oppa ögonen för att vinna en rättvis medelväg. 3:0.
—Sannolikt ar väl å ena sidanatt detta förslagsvis uppkom* ne öfverskott borrtgår medelst de ytterligare för luster Allmänna Magazins - Inrättningen får vidkä nas å Spanmåls - utskeppningen till Italien’ samt den rättighet' undsättnings-tagarne i de Nor. ra Länen af Riket sig utverkat att återgälda sine Lån med Spanmål in natura, antingen til( hela beloppet eller större delen deraf; hvarföru' Stats.Ut* kot t e(s Betan leanden. 415 tan, äfven Siskillige af Inrättningens i Ilandet utestående fordringar för äldre årens utborgningar troligen ej turina , i anseende till åLåntagavnes och deras Röftesrnäns under tiden iråkade obestånd, utkrafvas; men häremot bör ock a andra sidan fästas afseende derpå, att Inrättningens Spanmålslager vunnit en betydlig tillökning i värde genom högre nu gällande pris, än de, hvarefter samma lager af Riksens Högloft. Ständers Revisorer uppskattades. Det förekommer al så StatsUtskottet lika svårt, som Riksens Ht gloll. Ständers Revisorer, att bestämdt påstå, det allmänna M; g >zins-Inrältnir gen befi tines Bmqueroutte då sådant för närvarande af ziffrans resultat motsäges och så vida ej genom en påskyndad real sation och försäljning af Verkets fastigheter och behållningar , deras värden skulle allt för mycket komma att nedsättas. Denne Ståts-Utskottets beräkning b vi lar hel' och hållen på det förutsättande, alt Jnrätmir gen ej åläg ges godtgörande af andie Skulder, än dem som i räkning eiler liqvid med Riksens Höglofl. Ständers
Äfven ett barn med de allra bästa förutsättningar oeh anlag kan genom för mycken beundrande kärlek bli egenkärt, inbilskt, högmodigt och pockande och därigenom ej behagligt för någon. Men om det nu en gång för alla är svårt för en mor att med egna ögon se sitt barns svagheter, så vill jag råda henne att tro andra. — I främmande personers ögon skall hon alldeles visst då och då läsa ett ogillande; eller framför allt bör hon tro sin man, och om han förnuftigt kommer och straffar barnet, åtminstone ej i barnets närvaro urskulda det eller taga dess försvar. Fadern är i allmänhet ej så blind för sitt barns fel som modern. Slutligen har ju barnet äfven i de flesta fall lä- rare, af hvilka hon kan få höra sanningen, om hon uppriktigt önskar det, i stället för att i en sådan sanning se en förolämpning mot sig själf. Tyvärr finns det många mödrar, som tänka så, oeh många begagna sig äfven af denna svaghet för att säga något vackert om barnet, då de vilja vinna modern. Jag önskar just uppriktigt, att hvarje moder kunde veta, hvad hennes utomordentligt älskvärda vänner tänka inom sig själfva, under det de ställa sig in hos henne med smickrande ord om hennes älskling. » Det är då odrägligt, att man aldrig kan få höra talas om annat än honom! » — beklagar sig den ene — » de äro lika alla andra barn, men man måste förstås göra sig angenäm för modern » — säger en annan — eller rent af: » de äro rakt inte söta oeh till på köpet rätt illa uppfostrade. » — Jag har ofta hört dylika och ännu skarpare yttranden efter ett besök hos en öfverdrifvet öm moder. Enligt min erfarenhet borde en moder med missnöje betrakta hvar och en, som midt i ansiktet säger henne något smickrande om hennes barn, och om någon gör det i barnets närvaro, bör hon helst undvika denna person. • Moderskärleken är helt visst den största och bästa egodel, emedan den kommer alla till del, emedan den omsluter alla — äfven de fattigaste, de eländigaste, de fulaste, krymplingarne såväl till kropp och själ — äfven de djupt fallna. Det är dess plikt, dess lycka, och det är just detta, som ställer den högre än all annan jordisk kärlek.
Skulle nu af landstings-inrättningen den följd uppstå, att orter och personer, för erhållande af understöd till ofvannämnde slags företag, komme att oftare vända sig till länets, än till statens representation, så kan det med säkerhet antagas, alt en långt större sakkännedom och försigtighet vid understödens beviljande skola göra sig gällande, och att sålunda en sorgfälligt re hushållning med de skattskyldiges bidrag komme att ega rum. 228 Expeditions-(Jtskottcts FdYslag till underd. Skrifvelse N:o 211. Det förhållande, att landets representation sysselsätter sig med att anslå medel till föremål af rent kommunal beskaffenhet, såsom lill folkskolorna o. s. v., i stället för att dylika angelägenheter böra inom kommunerne eller på sin höjd länsvis ordnas, visar, att man är inne på en afväg, hvilken icke kan vidare fullföljas, ulan att den allmänna andans försoffning skal! blifva följden deraf. Fruktan att länsrepresentationeu skall med allt för stor beredvillighet åtaga sig skatter, är visserligen öfverflödig då man erinrar sig, att menighelerne, huru stor frikostighet de än kunna ådagalägga med anslag af redan befintliga tillgångar, likväl städse visat sig betänksamma, all åtaga sig ökade utgifter. Tvärtom är det att förutse att i början, innan institutionen hunnit pröfvas och kommit i tillfälle att bära välgörande frukter, en öfverdrifven sparsamhet och försigtighet torde komma att visa sig. Man har vidare invändt, att det vore fara värdt all en länsrepresentation komme att inverka hämmande på gången af länsstyrelsens göromål och lätteligen kunde bidraga till att nedsätta och förringa landshöfdingens myndighet. Rikets Ständer tro deremot, att följden skall blifva alldeles motsatt. Med läns-styrelsens embetsåligganden kan läns-representationen ej få något att skaffa, och således ej komma i tillfälle att deruti göra något ingrepp, men landshöfdingen behöfver i många fall menigheternas samtycke och bidrag (ill utförande af vissa för länet gagneliga företag och står nu i detta hänseende med bundna händer, i saknad af lagbestämda former för länsinnevånarnes hörande.
»Ja, med förstånd och godhet – men icke med den lösliga tjusningsförmågan hos en sådan dam, som särskildt lägger an på att skrufva upp en mans känslor till högsta graden utan afseende på om denna ligger inom det område dit en ädel ung qvinna måste sträfva.» »Ja», sade han med en half suck, »jag tror icke att hon kommer att lägga mycket an på att behaga. Men om det för omvexlings skull kan vara pikant, att börja med, så ... Men visa mig nu det ädelmodet att göra det grannlaga besöket med detsamma. Jag stannar qvar till din återkomst.» Jag gick på visiten och fann vid min återkomst Blanche en smula upplifvad, i samtal med min son om Paris, hvilken stad Blanche älskade. Emellertid skyndade han nu tillbaka till röda rummet, der jag infann mig så fort jag fått af hatten. »Nå», ropade han emot mig »hade jag sagt något som kunde tagas för allvar?» »Ja, och för fullt allvar ändå.» »Ah», han blef mycket bestört, »och nu kanske väntar man?» »Ingenting alls. Man vill icke anse saken så vigtig, att den får anstrykning af någonting bestämmande. Man vill glömma den.» »Nej, verkligen! allt för ädelmodigt, man vill således glömma att jag ... Det här blir löjligt.» »Det är just hvad det icke blir. – Saken skall anses som den aldrig händt.» Det syntes, att Blanche på en gång var halft belåten, men i afseende på sin egenkärlek djupt sårad. Han, August Blanche ... så van vid segrar ...! Då han lemnade oss förklarade han att han måste taga en grundlig promenad på egen hand för att klara tankarne. Och hvilken känsla som på det hela dref honom framåt, vet jag icke – nog af, han friade sedan ordentligt och fick ja. Men det tilltänkta äktenskapet var utan tvifvel af dem, som icke voro beslutna i himlen – dock derom sedan!
Så kom där en tarfligt tillyxad, svart kista, moderns sista bädd. Locket skrufvades på och den bars ut i vedboden. På söndagsmiddagen, efter gudstjänsten, fick Maja sätta på sig en gammal, svart kjol, som blifvit uppsydd enkom för tillfället, och sin lilla nätta sommarkappa. Hade modern lefvat, skulle hon nog fått en liten fin hatt också i stället för den grofva svarta munkbrohatten, som ref hennes ljusa lockar i oordning och gjorde röda märken i pannan. Men hade ej den barmhertiga värdinnan varit, kanske Maja hade fått gå utan hatt. Hon hade tagit vård om lilla Maja och låtit henne ligga och äta i köket, men hon fick vara inne och leka med lille Frans ibland, när han var vaken och skulle roas. Lille Frans ' nya leksal var likväl ej af vanlig leksaksfabrikation, och det kunde hända, att den illa konstruerade dockan började gråta och ropa efter mamma. Då skickades hon i köket igen, till dess mekaniken blef lagad och hon på nytt kunde skratta och sjunga och leka tittut med den tjocke, blåögde pojken. Men i dag skulle Frans sofva, och Maja hade tillåtelse att gråta. Frun hade till och med bestämt sig för att låta henne få smaka litet af efterrätten till middagen. Herrn tog Maja vid handen, och frun knäppte sina svarta handskar. I porten var gårdsfolket samladt och såg på, hur kistan lyftes upp på vagnen. Den döda hade aldrig i lifstiden undanbedt sig kransar och blommor, men ändå låg där bara en fattig lingonriskrana oeh sökte breda ut sina risiga kvistar för att täcka den simpla målningen. Frun steg upp i droskan. Herrn satte sig bredvid, sedan han lyft upp lilla Maja på baksätet. I barnets stora, blå ögon glänste tårar, och läpparne sköto ut, fuktiga och röda. » Kommer inte mamma med? » frågade hon bedröfvad. Då tog den välgörande frun på sig en värdig min och sade allvarligt: » Lilla barn, det är din mor, som ligger i den blomstersmyckade kistan, oeh du följer henne till grafven. » » Tag fram henne! Jag vill se henne, » snyftade Maja.
”Söta du, min Karin”, svarade Hebla, ”icke tycker jag vi ha så öfverflöd på nöjen, att vi icke kunna tåla vid en ungherres visit. Han är rätt vacker och ser så galant ut, det såg jag i går, när han red in på gården.” ”Kära Hebla, du är då nöjd, bara du får prata, det må sen vara med hvem som helst.” Fru Ebba hade icke hört sina döttrars samtal, och svarade endast: ”Kapten de Wyk är välkommen.” Med någon köld helsade fru Ebba den inträdande, Karin rodnade och Hebla kastade en triumferande blick på henne, som om hon velat säga: ”Aha, ser du att han kan tåla ses på.” Samtalet emellan de unga var snart i gång. Fru Ebba deltog endast sällan deri. Men Hebla pratade lifligt och försäkrade att hon storligen kände sig i behof af att röra på munnen, hon hade denna tid verkligen fruktat att förlora talförmågan. Hon skonade nu hvarken hertig Carl eller hans anhängare, och uttalade helt öppet sin onåd öfver dem alla. ”Hebla”, sade Karin med en min af tillrättavisande. ”Söta, snälla Karin, bli inte alls ledsen på mig. Nog vet jag att Kapten de Wyk är vid flottan och att den nu befalles af hertigen; men om kapten de Wyk tycker att det är rätt att kungens folk och kungens flotta lyda kungens värsta fiende, så bryr jag mig alls icke om hvad han tänker, utan jag säger helt tryggt, att det är orätt!” ”En så ung jungfru, och ändå så sträng”, gycklade Welam, ”men tycker icke den stränga jungfrun, att då icke kungen sjelf kan eller vill regera sitt rike, så är det bättre att lyda den som styr, än att göra storm och oro i fäderneslandet?” ”Ja, blott den som styr ville göra det ärligt och rätt i kungens stad och ställe, och icke såsom nu sker i kungens namn befalla myteri mot kungen, och icke taga frihet och egendom från kungens bästa vänner, för uppror mot kungen. Nej, kapten de Wyk, ni kan aldrig försvara hvarken er eller er hertig.” Welam log åt den ungas ifver, men kunde icke låta bli att söka försvara sig.