Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer förmält sig icke kunna bevilja de för iståndsättande och underhållet af gardes-resementenas kasernoch stallbyggnader nödiga anslag, dessa dyrbara byggnader borde med de tillgångar, som kunde beredas, så vidt möjligt vore vidmakthållas; hvarjemte, och då Kongl. Majit fann billigheten fordra, att d/wr äf Rikets Sidin der, vid liera riksdagar uttalade och jemväl på städerna utom Stockholm redan tillämpad grundsats, att Stats-verket borde vidkänpras kostnaden för i ständig garnison förlagda truppers inqvartering och endast den så |«ällade servisen tillsvidare utgöras af städerna, framdeles i tillämpningen utsträcktes äfvéto, till hufvudstaden, Krigs-koliegium och Stats-kontoret i Nåder anbefalldes alf, på det fragen om inqvarteringens reglerande härstädes måtte vid en blifvande riksdag, då densamnia kunde åter varda till Rikets Ständers pröfning öfverlemnad, finnas uti ett så mycket j>om möjligt beredt skick, sig öfver det uppgjorda förslaget till ny inqvarteringsordning för Stockholms stad i underdånighet utlåta, samt dervid tillika utreda och uppgifva hvad uti de förslaget bifogade tariffer må anses utgöra egentlig inqvarterings-ersättning. Detta Nådiga uppdrag fullgjordes derefter af bemälda emltefs-verk; och blef ärendet sedermera, medelst Nådig skrifvelse af den 20 December 1847 till Rikets Ständer ånyol öfverlemnadt, på det att, i fall omständigheterna det medgåfve, äfven åt Stockholms städ måtte beredas en behöflig lindring i inqvarterings-besväret; i sammanhang hvarmed '.Rikets Ständers uppmärksamhet särskildt fästades derpå, att den Kfigs-kollegii och Slalsikontorets i ämnet afgifna underdåniga betänkande under Litt.
o De vnckra blommor, som p r ~ d d e kateder och refereutl~ord ~ o r kanskc de ends yttre vitnesbord om, att krinliga hHnder writ mcd i, cller - som hiir fallet - s t t t t for hela spelet. Af iihorarkretsen var det emellertid ej sv8rt att sluta till motets karakter. Af de till ett antal af nara 280 uppgbende konferensdeltagnrne knappt mer tin ett tiotal herrar "). De manliga medlemmarnes fatalighet torde dock salrert till stor del ha; kommit p l jnbilenmsveclrans riikning. Vi tro namligen, att intresset for krinnofrlgan Br tillriiclrligt lefvande afven bland ett stort antal ef viira svenslra iniiin, for att, om tiden och omstiindigheter ~ a r i gyunsamma, t tillfiirsikra kouferensen storre tillslutniilg f d n derras sida. 17i slc~dle jn clew ntom onskat, atit rnycket a.f det verkligen fiirtriiffliga, sol11 ile k ~ i n - liga talarne presterade, &amp; h e n kommit ell stiirre madig Rhijrarekrets till godo. Detta sb r a l for deras egen som for riir skull. Ty numera torde det ej betmktas som eu gttring af hrinlig sjiilfBfrer skattning b r a, d % mnn h&amp;.l: ller f6re, att mannen ha lika ulycket att liira af och om ow, soln ~i om och af dem. Men om v j t p a r r saknade en mZingd af \ .Bra e p a goda krafter, sAvi-il manliga som kvinliga, sb tillforde dc frAmi~ian (lc giister, som hedrade lconferensen med sin niirraro, densamma mlnget yppcrligt element, hvilket gjorde motet ' till lidgot a n m t och ulgot inera: an ett blott o c l ~ bart stockholmskt k~innomote.
Ständer, angående Kongl, allmänna MagazinsDirections förvaltning för år 1810; och beslöts att densamma med de öfriga respectiva Stånden skulle communiceras. Upplästes tvenne ProtocollsUtdrag af den 4 Mars, det ena fråt^ det Vallöf!. BorgareStåndet, det andra från det Hedervärda BondeRidd, 0, Åd. Ståndet, innefattande hufvudsakligen instämmande i Ridderskapets och Adelns beslut rörande Protocollstryckningen j tillkännagifvandes derjemte BorgareStåndet , att detsamma till detta ärendes besörjande utsett sin Secreterare, BergsRådet C. AL. Robsahm, samt BondeStåndet, att det i samma ändamål utsett en sin Ledamot, Riksdagsmannen från Gefleborgs Län ,Johan Olsson Längberg; hvarjemte BorgareStåndet särskilt hade tillåtit sig anse lämpligast, att ExpeditionsUtskottet finge sig uppdraget att nu, likasom vid de tvenne sist förflutna Råksdagar, med tryckningen af Bihanget till RiksStåndens Protocoll taga befattning. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham, utbad sig att i anledning af de nu upplästa ProtocollsUtdrag få göra några anmärkningar. BondeStåndet hade i det närmaste ingått i Ridderskapets och Adelns förslag, och i sammanhang dermed utsett en sin Ledamot att föranstalta om Protocollstryckningen. BorgareStåndet hade uppdragit detta bestyr åt sin Secreterare: PrestStåndets beslut i detta afseende vore ännu icke kändt. Enda ändamålet med Ridderskapets och Adelns beslut, att hvart Stånd skulle utvälja en Ledamot till tryckningens besörjande, hade varit, att enär det förestode er redogörelse för de kostnader dertill, som af Riksdagsmedlen kommer att bestås, desse Ledamöter efter samråd gemensamt skulle uppgöra och afsluta alla till utgifvandet hörande contracter. Nämnandet af en sådan person ansåge Herr Silfverstolpe nu med Den g Mars. 51 det första böra af Höglofl.
Jag finner för min del orimmeligt att Sverige under sina betryckta omständigheter, skall underhålla en så Den 24 ~Februarii. ?0I kostsam Minister-Stat och föreslår derföre att alla Ministrar indragas utom vid Hofven i London och Petersburg: att de diplomatiska affairerne på alla andra ställen förvaltas genom Chargé d’Affaires eller Consuler, och då Statsförfattningen så länge sett sig beröfvad sine Ministrar eller sine ovillkorligt föreskrifna an-; svarige Stats-Secreterare, och det som jag befarar, utan någon åsyftad besparing för StatsCassan, så synes mig indragningen af vära kostsamma ministerposter vid de främmande Hofven , icke vara någon hvarken obillig, ogrundad eller onyttig fordran; jag anhåller således om Remiss af detta mitt Memorial, till Stats-Utskottet, samt om dess meddelande till de öfrige medstånden. Friherre Toll, Guftaj'. Då jag uti föregående Plenum anmält mig för att inför Högloft. Ridderskapet och Adeln vördsamt andraga mina enskilta tankar rörande förlägenheten som uti allmänna rörelsen vållar aftynande, dess grundorsaker och botemedel i enlighet med hvad Herr von Becker, Friherre Sture och Grefve Härd i samma äm: ne värdigt och med stämpel af sann fosterlandskänsla framstält, och tiden då icke medgaf detta, har jag efter gifven anledning genom Friherre Stures motion med mycken uppmärksamhet genomgått den af Friherre Björnstjerna i denna för fäderneslandets räddning ur 703 Ben 24 F cbru nr ii. vådan af detta aftynande tillstånd särdelses grundliga nied kunskap och sakkännedom utiörda afhandling. Glad att i det hufvudsakligaste häruti dela Friherrens tankar, anhåller jag att min motion i detta afsende må upptaga nämnde Friherres serskildta betänkande afgifvet vid FinanceComittéen och undviker då detaillen af alla motiver hvarpå mine åsigter sig förnämligast stöda lör att dermed icke onödigt upptaga Höglofl. Ridderskap: ts och Adelns dyrbara tid, och går att i korthet rörande hufvudsaken utveckla mina tankar.
Har den, som förvärfvat fast egendom, åtagit sig deri intecknad gäld; vare ändock tttgif varén af den handling, som intecknad blifvit, från ansvarighet ej fri, sä vidt anteckning derom ej skett å huf vudskrijten af samma handling. 19 $ dro flera fastigheter intecknade för samma fordran, utan alt uppgifvet är för huru stor del deraf hvarje fastighet häftar; vare dä ansvarigheten för den odelade fordran fastigheterne emellan beräknad efter förhållandet af hvardera fastighetens särskildta värde till sammanlagda värdet af dem alla. 20 $ Finnes ej, när inteckning i flera fastigheter för odelad fordran beviljas, visst värde å hvarje fastighet af gäldenären bestämdt och i den handling, sorn in tecknas, utsatt; dä skall, för bestämmande af det förhållande, som i ig omtalas, hvardera fastighetens värde beräknas efter den uppskattning derå till allmän bevillning, som var gällande äret näst före det, då inteckningen söktes, eller, derest sådan uppskattning för det är ej finnes, den, som efter sagde tid först skedde. 21 Skola för gäldande af intecknad fordran, som odelad är, flera fastigheter försäljas, och häftar någon af dem för särskild inteckning, eller är någondera kommen i särskild egares hand; varde hvarje sådan fastighet till försäljning särskildt utbjuden. 22 $. Gä ej, vid försäljning efter 21 §, fastigheterna tillsamman sä högt, att den odelade fordringen fullt gäldas kan; då skola, der ej innehafvar en af den odelade fordringen annorledes åtnöjes, alla fastigheterne på en gång å nyo utbjudas. Gäldenär håfve ock rätt att fordra sådan ny utbjudning af de fastigheter, som finnas i hans ägo qvar. Ej skola dock fastigheter i särskilda län eller städer, eller fastighet å landet och fastighet i stad gä i en försäljning, der ej alla rättegande det medgifva, eller de fastigheter å landet, som i särskildta län ligga, utgöra tillsamman en egendom. 23 &.
Den, som, i enlighet med 3 Stånds beslut, anser införselstullen å läderarbeten, ej specificerade, lackerade, böra bibehållas vid 24 sk. per skålpund, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, nedsättes denna tull till 20 sk, skålpundet; och 2i9:o. Den, som antager det af 3 Stånd fattade beslut, att nu gällande utförselstull å lök, alla slag, ej specificerade, 10 sk. skålpundet, skall förblifva oförändrad, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, nedsättes införsels tullen å nämnde artikel till 6 sk. per skålpund. På sätt Utskottet föreslagit, hafva PresteBorgareoch Bondestånden beslutat, att nedsätta införsels tu lien å Mais från 2 till 1 r:dr (af tryckfel skill.) per tunna; men Ridderskapet och Adeln har bibehållit gällande tullbestämmelse. Så vida Ridderskapet och Adeln icke vill frånträda denna sin skiljaktighet, föranledes deraf följande omröstning: 22Q:o. Den, som bifaller Utskottets, af 3 Stånd godkända, förslag att å Mais nedsätta gällande införselslull 2 r:dr till 1 r:dr per tunna, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Bevillnings-Utsholtets Memorialj N;o 23. Vinner Nej, bibehålies gullaade tullsats. 35 Bonde-ståndet har godkänt, men Ridderskapet och Adeln, Presteoch Malm. Borgarestånden ogillat Utskottets förslag, alt upphäfva förbudet mot utförsel af malm, rå och osmält, ej specificerad; och lärer alltså, i öfverensstämmelse med 3 Stånds beslut, detta förbud böra fortfarande bibehållas.
Der står, att i val till taxeringsman deltaga de socknens innevånare, sorn i bevillning för lön och rörelse erlägga minst 10 r:dr. Der är icke ens fri i behållet att de skola vara sig sjelf rådande personer. Hevilla,förordningen stadgar i 2:dra art., alt kringvandrande af bruksägare antagne smidesförsäljare skola i bevillning erlägga 10 a 20 r:dr, En sådan person skulle komma att blifva en ganska betydande person i sockenstämman. Huruvida lian sjelf skulle finna sig smickrad deraf lemnar jag derhän, men resultatet torde blifva mindre förmånligt. Härtill bar visserligen Hr von Hartmansdorff föieslagit den inskränkning, att de personer, som skola äga rösträtt, skola vara sådane, som arosina egna herrar och icke andras tjenare. Men äfven i afseende på dem vill jag citera huspredikanter, hvilka skola skatta 33 r:dr 16 sk., fastän deras syssla visserligen icke är så indrägtig, att de borde beskattas si högt. Visst är äran stor att erhålla denna rösträtt i sockenstämman, men dä dermed äfven skall följa skyldigheten att vidkännas olägenheterna deraf, nemi. alla de i förhållande dertill utgående bidragen, tror jag att de gerna skulle afsäga sig denna förmån, och då icke a:dra art. af hevilla.förorda, är lämpad eller dessa förhållanden, ulan i mångå fall har afseende på önskningarna att medelst höga afgifler förekomma ett och annat missbruk, att beskatta fåfängan o. s. v., så synes mig denna norm icke vara på något satt säker. Hvad röslberäkningsfrågan betra lfa r, så öfverlemna!' jag åt Husets ledamöter alt sjelfve bedomina, huruvida, då man icke har någon fullt tjenlig grund att gå efter, det kan vara tjell ligt alt uppgöra förslag, som skola inverka störande på alla förhållanden i landet. Något klagomål öfver den nuvar. röstberäkningen liar icke försports, det har varit ett af de ämnen, i afseende hvarpå den allmänna rösten hittills varit mest ty->t.
Först retar och sticker han dem, så han får dem blodröda och gråtfärdiga — och se’n passar han upp på dem och visar dem alla möjliga slags små uppmärksamheter, alldeles som när en dressör ger sockerbitar åt den hund han nyss fått ned på bakbenen. Och så är han flintskallig midt i borsten och har tjocka ben och går in med tårna och är ohöflig, ohöflig, ohöflig! Kan du hålla mun, Lovisa lilla, eller åtminstone berätta något hyggligt? Herrarna är ju så förtjusta i honom och flera af fruntimren med. Han lär vara orimligt kvick och treflig i herrsällskap — full af de roligaste historier, och i går gaf han tidnings-Malena en hel krona extra. Men det hjälper inte ändå. Det känns presis, som om jag fått en nål i kläderna. Det sticks och jag vet inte hvar. Senare: I morse höll jag en dundrande straffpredikan för mig själf och följden af den blef, att jag begaf mig i väg till redaksjonsbyrån i diverse ärenden, fylld af de bästa uppsåt. När jag kom, låg redaktören på Holmens gamla tagelsoffa och redischerade med en bit papper på magen, som han kluttrade full med de underligaste hirioglyfver. »Hvad behagas? sa han kanske litet kort, men steg upp och bockade sig, eller åtminstone nästan bockade sig, det gjorde han ändå. »Åh ingenting särskildt», sa jag fryntligt, ty nu hade jag föresatt mig att vara riktigt snäll. »Jag skulle bara titta in och fråga från min man om någonting fattas som han — som vi — kan skaffa?» »Om någonting fattas!» Han skrattade. (När han skrattar på ett visst sätt ser han riktigt angenäm ut!) »Kan frun säga mig, hvad det är som inte fattas? Det enda som duger är, fan ta mig, gallan hos gamla Styfven, för den skulle man kunna redischera en hel Stockholmspress med.» »Om galla är nödvändig inom det journalistiska, vet jag inte», sa jag fryntligt, »men att mat och dryck är det — det vet jag af erfarenhet. Också är jag här för att fråga, om inte redaktören skulle vilja vara så innerligt snäll och äta en enkel hvardagsmiddag hos oss i dag?»
– Ja, det var ganska rätt af Abraham – sade Elin, äfven litet skrattande och litet rodnande – ty efter sanningen ska’ fram, så sade jag till honom helt vänligt, att jag skall gerna läsa med honom, bara han ville hålla sig snygg och ren och kammad och pyntlig på allt sätt, för annars blef det för svårt. – Ja, ja – skrattade Gunnar – man ska’ få se att Elin snart gör Abraham till en sådan der petter-mätare, som Lena ibland talar om, ty Elin kan hvad hon vill med folk. Men nu gick hvar och en till hvila, och – förunderligt nog – Abraham var den som hade allra mest att tänka på, en konst som han annars aldrig just begagnade eller särdeles öfvade sig uti. Gunnar skulle nödvändigt till kyrkan den kommande dagen, ty det var sockenstämma, och i anseende till det der «Andersa bruk», hade han något dervid att anmäla. Mor Ingrid och Lena «åkte» äfven gerna dit, efter det så passade sig, att hästen ej varit ute eller skulle ut så snart, ty när hökörning och sädesbergsel en gång begynte, sedan var ej värdt att tänka på kyrkeller lustresor. Elin och Abraham blefvo således allena, och den som sett operan Sargine vet hvad kärleken kan förmå öfver fånigheten, och den som såg Abrahams nyvaknade håg och uppmärksamhet, samt huru begärligt han slök hvarje ord, hvarje blick af Elin, den kunde aldrig misstaga sig på den känsla, som satte lif i den förut tanklösa och stockaktigt döda varelsen. Han gjorde alldeles förvånande framsteg, och när han till middagen endast åt ett halft kannfat med grönkål och lemnade en bit af brödkakan, då sade Lena skrattande: – Jag tror sannerligen att denna läsinga föder Abra’m, för så litet såg jag väl aldrig honom äta någon middag. – Ja, om den föder, det kan väl vara – sade Abraham – men mätt derpå är jag alls intet; utan läser gerna i eftermiddag med, om Eli’ ä’ så go’ å’ har stun’ner me’et. – Herre Gud! – sade Gunnar halfhögt till mor Ingrid – jag tror sannerligen att Elin sätter båd’ vett och förstånd i den stackars gossen; hörde mor hur bra han svarade.
Då jag nu finner, att den af Grefve von Schwerin föreslagne mening endast innefattar en obetydlig redactions-föråndring, och Ridderskapet och Addn, efter hvad jag vill minnas, tillförene vid sådane tillfällen som det ifrågavarande, både beslutat, och äfven genast, utan återremiss till ExpeditionsUtskottet, verkställt dylika mindre betydliga ordföråndringar, kan jag icke anse införandet nu genast af den utaf Grefve vOll Schwerin önskade förändring i adressen vara på något vis olagligt, utan får för min del tillstyrka, att Grefve yon Schwerins derom gjorde anhållan må bifallas. Herr Grefven och LandtMarshalken hem. ställde, om icke ExpeditionsUtskottets förslag till Riksens Ständers ifrågavarande underdåniga adresser kunde, med iakttagande af den utaf Grefve von Schwerin deruti föreslagne förändring, godkännas. Bifölls. Upplåstes och lades på bordet: i) StatsUtskottets den 22 sistledne Februari afgifne utlåtande i anledning af de utaf af - T)m \t Marla, 399 lidhé ComtnerceRådet J. Sederholins i Finland bosatte arfvingars väokte anspråk att, i likhet med hvad sorn blifvit bemålte CommerceRåds inom Sverige boende arfvingar, vid »815 års Riksdag beviljadt, undfå ersättning af Svenska Staten för den del, sorn af CommerceRådets hos Franska Regeringen ägande erkände fordringar förstbemäite arfvingar kunde efter Lag tillkomma. a) RevillningsUtskottets Memorial, af den 4 dennes, angående ytterligare betjenings antagande. Justerades Pleni-Protocollet för den 12 sistlidne Februarii eftermiddagen och den i5 i samma månad. Justerades följande: Utdrag af Protocollet, hållet hos Högloflige Ridderskapet och Adeln vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 12 Martii 1825. S. D. Remitterades till Statsoch Banco Utjkotlen s Kongl.
Är uppkommit, men i stället att då medtagas, ökat 3-'dje Titulns Ståts-Utskottets Betänk anden. 1607 Extra-Ordinarie tillgång; så hade deraf ansetts följa, att tiar åter 1814 och 1815 brist funnits uti 2:dra och 8-’«le Titlarnes ansbijg för derå anviste utgifter, de samma bort fyllas med oraförmäldte återföring af motsvarande medel från 3:dje Hufvud-Titulus til) Kongl. Majus Nådiga disposition ufverlämnade extra tillgång. Men Revisorerne funno likväl den uti Riksdags-* Reslutet af den sidre Maji iSjo samt Riksens Ständers deruti åberopade underdåniga skrifvelse af den rode förutgangne April tagne och. ännu hufvudsakligen gällande Grund för StatsVerks förvaltningen, icke medgifva, att de af Riksens Ständer under hvarje Hufvud - Titul anslagne Summor måga i något fall öfverskridas, utan derempt förmå, att den besparing, som något år kunde uppkomma, borde öm beliofven det året ej krafde dess användande till Utgifter under Hufvud - Tituln, komma Statsverket till godo, och sä användas, sorn Riksens Ständer förordnat; hvarföre och dä Revisoreme för öfrigt ej kunnat finna Riksens Ständers åberopade Reslut Vid 1812 års Urtima Riksdag om öfversko!ters och besparingars användande innefatta vidsträcktare rättighet för Kongl. Majit, än att de samma till Militahe utgifter eller sådane föremål, sorn med 3:dje Hufvud - Tituln instämde kunnat disponeras, sedan de en gång för silke behof blifvit dit öfverförde; Revisorerne ansett deras liggande 'vara, att det sig yppade förhållandet härmed hos Riksens Ständer anmäla, i afseende på den åtgärd, som der. vid kunde finnas äga ruin. i6o8 Stats-TJtskottets Betänk anden'.
Ser J, jungfru, blod ville jag ha, det brann i mig efter blod, men detta blef dock för mycket." Åter började Annika: "Och herr Erik Liljeholm, ja, han är död han, och honom söker ingen. Men domen föll ändå, att hans lik skulle nedgräfvas i galgbacken och hans gods falla andra herrar till. Ah ha, men si, jungfru Sigrid gråter icke efter far sin ändå. Hi, hi, hi. Huu, ånej, Annikamor har icke lust att skratta, der var ett så ungt hufvud och vackert; och det var en annan också, som var ung och vacker, som de sköto der på Åland, nog vet jungfrun, den der gossen som ville gifta sig med Storklasens flicka. Nå, vill J veta något, jungfru, kan J läsa, kan J den trollkonsten? Nog skylla de att lilla mor Annika borde brännas för att hon kan mer än andra, men hvad straff borde då den få, som kan läsa? Det är väl värre trolleri, det! Der har hon papper, läs, läs. Jo si, Johan Bertilsson, han lär väl få söka papperet sitt, han." Mekaniskt emottog Sigrid pappersrullan, utan att ens veta af det. "Ack, de arma. Gud hjelpe dem. Fru Ebba, Karin! O, Gud styrk dem. Kunde jag dock på ett ögonblick komma till dem. Huru skola de bära allt detta?" utbrast hon. "Åh, storfolket, hvad felas väl dem?" "Mor Annika, håna icke de olyckliga, har ni ej sjelf lidit nog bittert af att förlora den ni ansåg som edert barn. Har ni i ert hjerta ingen annan känsla, än hämd, och ni har dock varit så välvillig emot mig", utbrast Sigrid, som mer än en gång förut sökt förhålla mor Annika hennes ohyggliga hämdlängtan. "Åh hå, jungfru, hvar och en sitt, hvar och en sitt. Herr Erik var god emot honom honom, som jag ej törs nämna; men Flemingen, var han också god mot honom, han som ... huu nej; hvar och en sitt derför." "Och derföre vill ni att de, som eder intet ondt gjort, skola lida.
Frihet männa opinionens tyranni är sådant, att det Men Wolter, den odågan, satt bara i soffan gör personlig excentricitet till ett brott, är det | och skrattade åt hennes värdiga uppträdande. Så måste hon gå ut och se efter kvällsvärden. Och vid bordet först råkades de. Och alla principfrågor voro glömda, när teköket surrade och äggkakan doftade så aptitretande och deras nya porslin lyste så bländhvitt på den hvita bordduken. Herrskapet Stark-Bouchardt var på bröllop. Det var häradshöfding Berg3 äldsta dotter, som skulle gifta sig. Evi stod och hängde i dörren mellan salen och matsalen, medan brudens far höll ett långt, tröttande tal. För henne fick han nog prisa sin förlorade skatt huru mycket som helst. Det intresserade inte henne, inte alls. Och åter såg hon bort till den motsatta ändan af matsalen. Det där intetsägande sjåpet! Den där koketta, behagsjuka, insnörda dockan! Evi utslungade i tankarne alla dessa epitet rakt i ansiktet på Lida Bergfors. T y det var j u oförskämdt! Det var ju rysligt, afskyvärdt, exempellöst att kokettera hela aftonen för en gift herre, när frun var närvarande. Och han! A h, inte skulle han alls inbilla sig, att hon var svartsjuk. Han hade j u sin frihet, förstås! Men hon var bara upprörd öfver hans brist på takt. Så där offentligt inför allas ögon Och att han kunde välja en sådan som Lida Bergfors till föremål för sin uppmärksamhet, det var det, som var det förödmjukande. Talet var slut. Och Evi smög sig obemärkt ut i salen för att inte behöfva gå fram och skåla. Och där satte hon sig ned vid ett litet hörnbord, nervös och upprörd. Gästerna började strömma ut i salen. » Åh, så ni smickrar, doktor Bouchardt! Aj, förlåt, Stark-Bouchardt menade jag. Jag kan aldrig komma ihåg, att ni nu är en annan än i forna tider. » » För er, fröken, hoppas jag alltid förbli densamma. » Fröken Bergfors såg upp på honom med en smäktande blick under den svarta, friserade pannluggen. Och de hade gått förbi. Det stack till i Evis bjärta.