Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inkomster af fabriker, handel och näringar vexla med konjunkturerna och kunna tidtals vara rikliga, andra tider åter små eller alldeles felslående, löntagare och kapitalister flytta från en kommen till en annan, men jordbruksfastigheten är qvar, hvarföre stundom utgifter beslutade och företag påbörjade, under påtryckning eller röstöfvervigt för andra beskattningsföremål, hvilka efter en tids förlopp icke mera finnas inom kommunen, kunna komma att mycket hårdt betunga jordbruksfastigheterna. Stundom ock egare af sådana andra beskattningsföremål, till följd af det mindre intresse de i allmänhet hafva för kommunens angelägenheter, kunna motverka kommunala förbättringar. Största delen af de utskylder, som vid kommunalstämma beviljas, lära väl gå till skolor och fattigvård, och behofvet af och kostnaden för dessa anstalter står i allmänhet i direkt förhållande till folkmängden, som åter slår i det närmaste sam band med värdet af inom kommunen befintlig jordbruksfastighet. Enligt gällande förordning angående fattigvården i riket, hafva dessutom egare af andra beskattningsföremål i afseende å fattigvård, vidsträcktare åliggande, än egare af jordbruksfastighet och större fabriker finna allmänt med sin pligt och fördel öfverensstämmande, att inrätta särskilda skolor för sina arbetares barn. Man torde icke heller böra förbise, att före den nya kommunal-lagens utfärdande största delen af kommunalutskylderna uteslutande ålegat egarne af jordbruksfastighet. Mig synes lämpligt att 3 gånger så stor bevillning för andra beskattningsföremål må fordras för en fyrk, som för jordbruksfastighet. Jag föreslår fördenskull vördsamt, att § 38, punkten A, enligt Utskottets förslag till förändring uti Kongl. Förordningen af den 21 Mars 1862 om kommunalstyrelse på landet, mätte få följande förändrade lydelse: 14 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 116. För jordbruksfastighet, ehvad den är i mantal satt eller ej, påföres en fyrk för bevillning till belopp af 1 till och med 5 öre, två fyrk för bevillning utöfver 5 till och med 10 öre, och så vidare; och punkten B:
Lämpligheten af det sålunda föreslagna stadgandet synes mig dock kunna ifrågasättas. Att medgifva bevisningsrätten oinskränkt, då tillmälet alser sådana i 8 § omtalade gerningar, som, ehuru menliga för annan persons goda namn, likväl ej äro enligt lag straffbara, men deremot inskränka den, då tillvitelsen angår ett verkligt brott, synes mig nemligen, på sätt Justitierådet Bolin redan antydt, ej vara följdriktigt och således 30 kunna föranleda påfallande motsägelser. Om man derföre vill inskränka bevisningsrätten i fråga om brott, torde det äfven vara nödigt att göra det i fråga om sådana gerningar, som i 8 § afses, och utan uppoffring af nödig konseqvens lära således ej finnas flera än två vägar att härutinnan följa, nemligen antingen att alldeles förbjuda bevisning angående sanningen af ett gjordt tillmäle i andra fall än då detta afser ett brott, som kan åtalas af den, hvilken tillmälet gjorde, eller ock att lemna bevisningsrättten alldeles fri. Ingendera af dessa båda utvägar saknar olägenheter, men vid jemförande af dessa synes mig den sistnämnda hafva företräde. Att helt och hållet förhindra den ena menniskan att omtala och fälla omdömen öfver den andras gerningar, äfven då dessa kunna för den sednares anseende vara menliga, tror jag ej vara verkställbart eller ens önskvärdt. Förhållanden kunna till och med inträffa, då pligten fordrar, att man upptäcker, hvad man om andra vet, och yttranden och omdömen om dessa böra således ej kunna blifva föremål för åtal och straff i annat fall, än då de äro osanna, eller blifvit fällda i sådana ordalag eller under sådana omständigheter, att de, oberoende deraf, om de äro sanna eller ej, kunna hänföras till så beskaffade förolämpningar, som 9 och 11 §§ omtala och bestraffa.
Samdrägt och fasthet i besluten skall trygga wär säkerhet, och efter hotande stormar skallen es, lerwcrld med undran wittna, att Swerige, wid branten af den afgrund, som det hotade, manligt höjde sig öfwer farorna och med friwilliga uppoffringar af alla enstilta interestcn i wädans stpnd widtog räddningsmedel, som afwände faran och försäkrade Fosterlandet om sin sjelfständighet och sin sällhet. Med en werkelig tillfredsställelse har jag, afhört de? Betänkande Oeeomie-Utstottet nu sednast till Riksens Stander inlemnat. Med patriotens nit, med hela wardet af den berömligaste sjelfförsakelse, hafwa de insett nödwandigheten af ett ökadt förswar och sökt medlen att det med billighet och rattwisa fördela. Jag instämmer i det mästa uti hwad Utskottet föreslagit men önskade likwäl, om dest förslag antages en jämkning i nägre delar deraf. Ingenting kan wara billigare, än att ! wädans stund, ö§ ett ällmänt förswar ar af nöden, hwarje man dertill Ådrager, att den oroterade jorden ej mer, ärr annan, undandra - Den 13 April. 407 drages skyldigheten af ett gemensamt förswar, men jag tror, atton större jemnhet kunde wid fördelningen ernäs, och att i ställer för Hemmantal, som sones wara Utskottets mening, ett wistt utsäde hade bestämt roteringöffyldigheten Hwarnian kanner den stora olikhet, som ar Hemman emellan. Skall dä blotta benämnandet äfwen bestämma roteringcn? Skulle icke häraf uppkomma en stor obillighet? Zag will endast anföra ett exempel: Skokloster till ett Hemmantal af syra och ett halft Mantal har ej mer än kjugotwä och en half tukmas utsäde, dä deremot Hörningsholm och Rydboholm, hwardera ett MaMal, har, ber förra öfwer too och det^ sednare 75 tunnors, utsäde.
Sverige flytande batterier af den beskaffenhet, som erfarenheten gifver vid hand, men dessa batterier behöfva endast ett ringa antal folk. Att för kustförsvarets skull itudela flottans officers-korps vore att ännu mera förstöra öfverlefvorna af den sorgliga flotta, föregående Sjöministrar lemnat i arf åt den närvarande. Återigen att på förhand ordna ett sjöförsvar på Mälaren emot en fiende, som dit inträngt, vöre vida kostsammare än att genom 32 Motioner hos Ridder skåpet och Adsln 1862. N:o 20. befästningar omöjliggöra inträngandet af fiendtliga fartyg i denna sjö. Att Stock™ holm förses med några fasta stöd för sitt försvar oell att Södertelge-inloppet befästas är en conditio sine qua non för vår sjelfständighet och trygghet. Minskningen af flottans officers-korps är en välbetänkt åtgärd. 180 officerare äro mer än vi behöfva och mer än vi med våra anslag kunna hålla i vederbörlig öfning. Till det af Kommittérade tillstyrkta, af Sjö-ministern nu begärda extra nybyggnads-anslaget af 736,000 R:dr, till något så otillräckligt och halft, kan icke jag lemna min röst. Mine Herrar! Tiden har vuxit oss öfver hufvudet. Det går ej längre an att hålla fast vid det gamla eller att i sakta framåtskridande närma oss ett mål, som kanske går undan för oss med fortare steg. Det går ej längre an att vilja skicka till strids segelfartyg och båtar, icke ens ångskepp, som sakna fullkraftiga machiner. Det går ej längre an att ega en massa af illa allönade, illa öfvade och för sjörensten illa hågade båtsmän. Vi kunna ej längre årligen bortkasta millioner utan nytta för vår handel, vårt försvar och vår politiska betydelse.
Hurti saken än betraktas, kan jag följaktligen icke finna annat, än att grundskatt på qvarnar är olämplig. En annan sak är deremot, huru man skall komma från det oriktiga förhållandet till det rikliga. Men sådant kan man icke säga förr, än en utredning blifvit gjord, och något annat är icke hegardt. Mig synes fördenskull, att StatsUtsk:s hemställan kan blifva gagnelig, hvadan jag, för min del, icke vill motsätta mig henne. Hr von Troil: Jag är i hufvudsaken förekommen af den siste värde talaren. Hr Printzensköld har här ordat ganska mycket om orättvisan att borttaga några grundskatter, och serdeles i afseende på qvarnar. Jag skulle dela hans åsigter, derest dessa qvarnar nu befunne sig i samma belägenhet, som då skatten blef dem ålagd, och såvida de icke sedermera fått lida intrång af andra qvarnar. Men nu inträffar, såsom Hr von Hartmansdorff uplyst, att så snart anmälan göres om en ny qvams anläggning, är det ganska sällsynt, att icke höra Rätten förklara, det behof af en sådan anläggning förefinnes. Visserligen händer, att de gamla qvarn-egarne protestera mot dessa anläggningar, och att de lemna intyg, att de haft brist på mäld; det oaktadt tillstyrkes likväl ansökningarne af Häradsrätten. Möjligen återförvisas saken; men efter två eller tre ting blir anläggningen merändels beviljad. Men, säger man, fastän nya qvarnar anläggas i de gamlas grannskap, ser man ofta att dessa öka sin mäld genom antagande af flere par stenar. Jag vill icke bestrida, att så förhåller sig; men jag tror mig kunna förete ganska många exempel på motsatsen, nemi. att en mängd qvarn-egare, som förut haft betydliga inkomster af sina qvarnar, genom anläggningen af flere andra i deras grannskap, fått dessa inkomster förminskade, och ändock måst bibehålla den gamla räntan.
Hushållerskan vet om ingenting, barnflickan ej heller, och någon annan fanns ej i gården utom barnen, af hvilka det äldsta var 6 och det yngsta ännu icke 1 år gammalt. Efter en stunds förlopp får hon (hustrun) se mig komma öfver gården i sällskap med en bonde. Vi gå nu samma väg genom förstugan, der samma skoafdragning, som för ungefär en timma sedan blifvit förebildad, nu verkställes, och derefter gå vi in genom salen. Bonden expedieras och jag kommer in att få mig mat. Vid inkomsten till min hustru, frågade hon, om jag ej varit hemma för en stund sedan? Förundrad deröfver, svarade jag: “nej, jag kommer ju nu från mina nattvardsbarn, med hvilka jag, som du vet, läst hela förmiddagen; jag har ej varit ur skolhuset, sedan jag i morgse kom dit, förr än nu.“ Fick så höra hvad som tilldragit sig, och huru min hustru måst låta upp fönsterluckan, den der varit medelst bult och sprint ganska ordentligt fästad vid sin post. Hvem som gjort oss den tjensten, blef lika litet utredt nu, som vid flera liknande tillfällen. Andra gången detta spökeri inträffade, var samma år, om jag mins rätt, på hösten, då baron Trolle med en af sina bröder och ett par systrar en eftermiddag kommit att besöka oss i Bosarp och jag efter en stunds förlopp bjudit herrarne Trolle ut i mitt rum att röka tobak. När vi kommo ut i rummet, var der mörkt af nyssnämnda anledning, och jag måste be mina gäster om ursäkt, tills luckan blef fråntagen. Detta var i det andra salsrummet, åt gårdssidan till, der jag vistats hela förmiddagen och äfven ett stycke af eftermiddagen. Icke heller då hade någon menniska gjort sig besvär med den luckan. Sedan hände detsamma någon gång i de andra rummen, alltid på samma sida om förstugan. Efter det alla efterspaningar varit fruktlösa, lemnade vi slutligen saken derhän och forskade ej vidare efter någon orsak till detta luckornas besynnerliga spel. En vinterqväll år 1840 begaf det sig att, medan jag satt omgifven af allt mitt husfolk till aftonbön och betraktelse, ett par hästar blefvo framförda till vattenhon som stod vid pumpen, ej långt ifrån boningslängan på Bosarps prestgård.
Den reform, som åsyftas, kommer att göra ett tvärt afbrott uti allmänhetens föreställningssätt, urgamla vanor och llerfaldiga förhållanden — denna reform är icke af något hebof påkallad •—. den medför icke någon allmänt insedd och erkänd förbättring — den tvetydiga reformen skall på lång tid ej blifva i verkligheten använd; sekelsgamla vanors makt är stark och brytes endast långsamt, den skall på många orter väcka oh.elåtenhet, och ej utan missnöje Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 24. 13 skall man framtvinga efterlefnad. Lagen må bjuda aldrig så bestämdt — allmänheten skall likväl under mansåldrar ej i daglig bandel och vandel underkasta sig det nya räknesättet. Man har såsom skäl för reformen sagt, att decimalsystemet är rationell. Meningen måste val vara att dermed uttrycka något dess företräde framför duodecimal-systemet, och att detta sednare således skulle varairrationelt. En sådan förebråelse förtjenar sannerligen icke det af så mångå bildade nationer ifrån urminnes tider begagnade räknesätt. Äfven med theoretiska grunder låter det väl försvara sig. Decimalsystemet är beqvämare för större kalkyler i räkneskaper och bokföring; duodecimalsystemet åter eger ostridigt företräde vid den mindre dagliga handeln man och man emellan. Grundtalet i det sednare, Tolfvan, bar 4 divisorer; i det förra bar Tian endast 2:ne, och tredjedelen kan deruti icke ens uttryckas. Decimalsysteraet, helst sådant, Utskottet detsamma föreslagit, är alldeles oljenligt för hufvudräkning. Täljarne uti centesimalbråken kunna stiga till för höga siffror. Man får räkna med 70, 80 och 90 penningar, hvilket, när flera poster skola adderas, icke kan ske utan på papper eller med tillhjelp af räknemachin. Duodecimal-räkningen underlättar så kallad räkning i hufvudet. Denna är bos vår allmoge allmän och drifven till en förvånande höjd. Hufvudräkning bar man 1 skolan ansett som en god tankeöfning. Ett räknesystem, som dertill lemnar ypperligt tillfälle, bör ej förkastas som irrationelt.
Betänk. Ludvika socken i Stora Kopparbergs län, om anslag till lön åt en länsman derstädes. Motion N:o 219. Stats-Utsk. Utlåt. Lundahl, Johannes Magnus, från Skaraborgs län. Motion N:o 26, angående vissa grunder för närmare ordnande af skarpskytteväsendet och anslag dertill. Stats-Utsk-Utlåt. N:o 51, Mern. N:o 69 och 82. R. St. underdån. Skrifv. N:o 67. Motion N:o 87, att viss andel af afgiften för tillverkning af bränvin måtte anslås till fortsatt utförande af Statens jernvägsarbeten. StatsUtsk. Utlåt. N:o 137. Lundqvist, Johan Victor, från Skaraborgs län. Motion N:o 1, om förändrade grunder för kronobrefbäringens utgörande. Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk. Betänk. N:o 21. Motion N:o 2, om åtgärders vidtagande för jordens befriande från den samma åliggande skyldighet att underhålla allmän landsväg. Samiuans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 2. R. St. underdån. Skrifv. N:o 40. Motion N:o 8, om anvisande af det till filialbankerna utgående an slag till förstärkning af allmänna diskonten. Banko-Utsk. Betänk. N:o 10, Mern. N:o 19, 22, 24 och 33. Motion N:o 94, om upphäfvande af § 5 mom. 3 i Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, angående grunderna och sättet för markegångsprisens bestämmande. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 25. Motion N:o 95, om ändring af § 2 i 23 Kap. Rättegångs-Balken, be träffande nämndens rösträtt. Lag-Utsk. Betänk. N:o 15 och Mern. N:o 46. R. St. underdån. Skrifv. N:o 55. 6 42 Långebro mosse på Öland, oin anslag för dess utdikning.
Men jag hemställer till de högljudda ifrarne för samhällets sedlighet, huruvida det icke ligger en stor osedlighet deruti, att ett barn ställes helt och hållet utom det borgerliga samhället i afseende på äganderätten till föräldrars qvarlåtenskap, endast derföre att barnet ej är födt i lagligen bekräftadt äktenskap, I afseende å hvad Gr. Sparre yttrat om förhållandet i Frankrike, ber jag att få nämna, att det förefaller mig, såsom skulle det icke vara med verkliga förhållandet öfverensstämmande hvad han .yttrat derom, att oäkta barn i Frankrike ej få taga arf efter sina mödrar. Jag skulle tro att de hafva en sådan rätt och vill för öfrigt nämna, att i Frankrike kan en qvinna ej få något understöd af fadern till hennes oäkta barn, så vida han ej sjelfmant vill erkänna det. Under den Konstituerande Den 11 Mars f. m. 191 Församlingens sammanträde år 1848 föregingo högst intressanta discussioner i anledning af väckta motioner derom, att oäkta barn skulle äga rätt till arf och upfostringslijelp af fadren, hvilka motioner afslogos derföre, att man ansåg sedligheten vara mycket bättre betryggad derigenom, att qvinnans lättsinne återhölles genom kännedomen, att hon ej ägde rätt att för frukten af en osedlig förbindelse fordra underhåll af fadern. Då man här så mycket ordar om familjens helgd, bör man dervid ej lemna alldeles ur sigte, att familjebandet utan tvifvel hålles lika mycket i helgd på landet, som i städerna. Nu har likväl, vid tvenne föregående Riksdagar, BondeSt. bifallit motioner i samma syftning, som LagUtsk:s nuvande förslag, och detta förhållande torde väl få anses bevisa, att förslaget af de på landsbygden bosatte ej betraktas såsom för sedligheten vådligt. Gr. Liljencrantz har emot mig riktat en annan förebråelse, som jag anser mig ej hafva förtjenat. Han har sagt att jag förehållit R. o. Ad. att Ståndet, genom sitt vid förra Riksdagen fattade beslut i frågan, utsatt sig för allmänheten stora ogillande.
Lagerbjelke omtalat, ali man, i vår största fabriksstad, har nödgats taga sin tillflykt till tjenstehjons-stadgan, bevisar oriktigheten att hafva borttagit de gamla fabriksoch skrå-ordningarne. När man för fabriksoch händtverks-arbelare icke längre liar någon allmän förfalln., sorn gäller, i st. för kontrakt, så mäste roan taga sin tillflykt till tjenstehjons-stadgan, hvarigenom lärlingarne, i stället att -uphöjas, blifvit nedflyttade i tjenstebjons-klassen. Förhållandet mellan lärlingen och mästaren är detsamma som mellan Extra-ordinarien och Just.-StatsMinislern. Den förre kan med liden blifva Stats-Minister, roen förhållandet mellan husbonde och tjenstehjon är, såsom mellan Ministern och vaktmästaren, ty denne kan icke blifva Minister. Således hafva Hrr Irberalisler förringat riem de velat gynna. Så går det med kortsyntheten! Gr. Lagerbjelke: Jag ber eudast att, med anledn. af den siste värde talarens yttrande, få med några få ord fästa upmärksamheten derpå, att om, under de i hans tanke lyckliga tiderna, under skrå-ordningen, någon hade kastat skråförfattn:n å sido, och i sitt hus uptagit en pojke, anseende' honom såsom lärling, men ulan att i sitt aftal med honom efterfråga skrå-författn:n, så hade det troligen galt såsom jag nyss sade, eller alt tjenstehjons-stadgan hade tillämpats. 398 Den 27 September e. m. Hr von Hartmansdorff: Så länge skråförfaltn:n gällde, kunde icke Ijenstehjons-stadgan tillämpas på lärlingarne. Den härefter först till bifall å Utsk:s förevar:de förslag framstälda proposm besvarades med starka Nej, jemte ett eller annat Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde örn R. o. Ad. behagade afslå samma förslag, samt, efter denna proposms besvarande med starka
Det finnes dock, tack vare förståndiga föräldrars omsorg, ännu verkliga barn samt en sund, lifskraftig ungdom, som bevarat sitt hjärta oförderfvadt och barnsligt, men tyvärr höra dessa snart till undantagen och antalet lilliputtsherrar och lilliputtsdamer tilltager med förfärande hastighet. Smittämnet har från de öfre lagren spridit sig i allt vidare kretsar, och den tid torde kanske ej vara så aflägsen, då begreppet » barn » måste räknas som en öfvervunnen ståndpunkt, och man talar blott om » småherrar » och » småfröknar ». Man torde nog komma att förebrå oss, att vi betrakta saken i en för mörk dager och gå till öfverdrift i vår skildring af nutida förhållanden. Kanske man äfvenledes invänder, att det alltid funnits brådmogna barn, och att våra anmärkningar blott äro ett bevis mera på de äldres benägenhet att se sin egen barndom och ungdom i ett förskönande ljus och att med allt för skarpa, kritiska ögon betrakta en ny, uppväxande generation. Vi medgifva gärna sanningen af, att det äfven förr funnits lillgamla barn, som tidigt spelade herre eller dam, snart nog drogo sig undan sina jämnårigas lekar och kände sig nöjdast bland fullvuxna samt slutligen ofta redan på skolbänken upplefde sin lilla roman, men dessa hörde dock lyckligtvis till undantagen. Annorlunda förhåller det sig nu, och man behöfver ej vara vidare kritiskt anlagd för att ändå se, att undantagen snart blifva regel, och att vi med vår barnauppfostran i mångt och mycket äro inne på det sluttande planet. Eller skulle till exempel ej kanske redan mången med oss skakat på hufvudet ät de moderna barnbjudningarna, de så kallade » barnbalerna »? Och kan man gärna tänka sig något mera löjeväckande, men på samma gång sorgligare än dessa utpyntade barn, som i sin äflan att spela fullvuxna endast blifva bedröfliga karrikatyrer? Ångans tidehvarf har tryckt sin stämpel äfven på barnauppfostran. Brådstörtadt och med ilande fart drifvas de unga framåt och därmed ut ur barndomens lyckliga omedvetenhet och oskuld.
Vår unga soldathustru var dock icke af dessa tungsinta varelser som sofva i evighet för det de somnat, utan hon kunde både somna och vakna, särdeles vid minsta knäpp, och nu hände att misse jamade förfärligt vid den stängda stugudörren, och att Stina sprang upp och ropade, halft i sömn, halft vaken: »Johan! min snälle Johan!» Men ingen Johan hördes utaf; katten släpptes in och misslynt satte Stina sig åter till sitt lilla arbete, sedan hon noga sett på solen hvad dagen kunde lida. Först kommo liknöjda tankar och svängde förbi hennes själ, sedan några sorgliga och missmodiga; ett par tårar runno utför kinden, men slutligen sprang Stina upp och sade för sig sjelf: »Tvi, inte ska’ jag vara så barnslig och gråta för så litet! Nej! jag skall tacka Gud i höjden, som bevarat mig för så stor olycka som att nu i år vara utaf med Johan. Det gick ändå an i fjol! Ack det var helt annat. Jag kände’n inte så väl, och inte höll jag så mycket utaf’en heller, och inte satt jag ensam heller, och inte va’ vi man och hustru heller, och mycket annat, som då inte var. Ack nej! Tack min gode Gud, som så väl skötte för dina barn, att Johan blef kommenderad i fjol och inte i år, för det hade varit min död, det känner jag på mig.» Efter denna enkla tacksägelse till höjden, som troligen hittade lika så väl den rätta vägen till Allfaders öra, som den, af granna, klingande och välljudande ord, sammansatta, befann sig Stina lugn och glad, och hon fortsatte nu sin söm under en jemn sång, med en klar och ren röst, hvaraf konsten kunde hafva gjort mycket till andras förnöjelse, men hvaraf naturen gjort en stor tröstekälla för Stina sjelf; ty var Stina ledsen så sjöng hon en bit af en psalm, var hon glad så sjöng hon muntra visor, och var hon trött eller annars nedslagen, så sjöng hon litet af hvarje, och dessutom några släpiga sånger, der en viss tung moral-poesi råder, men som allmogen sätter stort värde på, ehuru de hvarken roas eller lifvas deraf. En af dem börjar ungefär så här: Statt stilla du yngling och se dig väl före,
Mörner, att jag funnit en tillökning vara nödvändig, men jag har deremot icke kommit till den af honom föreslagna siffran. Den il Februari f. m. 331 Något bestämmande af denna siffra anser jag likväl vid detta tillfälle hvarken nödvändig eller lämplig, ty hurudan också fördelningen mellan det permanenta och det tillfälliga anslaget måttegöras,— antingen på det sätt Gr. Mörner föreslagit, eller på något annat sätt — så måste dock alltid dessa anslag tillsammans komma att under den närmaste perioden utgöra en summa, som är olika med den summa, som för framtiden behöfves; och redan häraf synes det mig vara ganska naturligt och rigtigt att man ej sammanblandar frågorna, utan nu endast bestämmer det anslag, som för den förstnämnda perioden är erforderligt. Men äfven andra vigtiga skäl tala härför. Frih. Stjernstedt har förut omnämnt ett sådant, nemi. att Bonde-St. redan fattat beslut angående första hufvud-titeln, och att detta Stånd således skulle komma i en besynnerlig ställning, ifall ändringar i denna hufvud-titel nu föresloges, hvilket undvikes genom den form, K. M. gifvit åt sin framställning. Vidare bör observeras, att när fråga blir om en permanent tillökning i hofhållnings-anslaget, så torde — såsom redan i Stats-råds-protokollet finnes antydt — äfven böra tagas i beräkning något bidrag i detta hänseende från Norige, hvilket deremot icke ansetts böra från Svensk sida ifrågasättas vid nu förevarande tillfälle. Grunderna härtill äro: dels att den brist, hvars godtgörande nu är i fråga, till stor del härleder sig från regentskapstiden, och att under denna tid apanaget för regenten utgick fördubbladt från Norige — eller med 40,000 specier i stället för 20,000 — men utan någon tillökning från Sverige; dels ock att framställning redan blifvit gjord i Norige om inlösen för statens räkning af Ladegaardsöen med Oscarshal, för att ställas till H. M. Konungens disposition, hvilket således i viss män, såsom utgörando ett särskildt bidrag till första liulvudtiteln, kan sättas i jemförelse med det här begärda tillfälliga fyllnadsanslaget.