Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär det ar en i författningarna allt ifrån ,642 lagga och derefter utan förändring följd grund, at alla Hemman, af hwad natur som häldft, Drv pligtiga, ^ af den jord fom under Ladugärdanm sinnes, lala Kongl. Majtt och Kronan kora sä Mycken Salpetter, Riket behöswer, sä är det en o rätt wisa, at endast en del Hemman fä ensamma wivkännaS den härmed ätstljande och oundwikliga olägenhet och kostnad, under del alla andra är o derifrån fria, osta icke af anna'- stal, än at fjudningen manligen hos dem ej blifwtt anställd, och ofta genom den utwäq, Hemmansägare nyttjat at sä anlägga sina LadugLrdar, at någon tjenlig jord icke blistvit al iilgö. Pä sädank sätt skulle i lidens längd antingen Kronans rätt til sjudning efter hand göras hanlande, eller skulle tyngden af fjnvningsbeswäret stadna pä nägra sä Hemmansägare, hwilke icke welak eller ej ägt tilfälle pä säbcull sätt undandraga sig den allmänna skyldigheten. Sädant har Kongl. Majit redan af Desi manliga höga rättvisa funnit, och derföre sökt genom Desi Nädiga Lirculsio-Bres den 21. Febr. 179g staffa rättelse och hjelp häremot, jämte det Kronan skulle komma til ätnjutandc af desi tilständiga ratt, men ,verkställigheten torde pä dr flesta orter icke hasina srvarak emot Kongl. MajttS Landsfaderlig» afsig ter. Hemliga Utstottet har derföre warit omtänkt, xä hwad sätt
Han hade fiskat löjor från brokaren, han hade rott i den lilla ekstocken, han hade klättrat i den där pilen, som hängde ut öfver vattnet och som var så treflig att sitta i, ja, han hade till och med legat och sofvit på krutfjärdingar. Men de voro alla vissa om att det ej fanns någon undflykt från hans tyranni. Det var en lättnad att ha fått tala ut, men inte något botemedel. Man kunde ej göra uppror mot morbror Ruben. Man skulle ej vilja tro det, men då dessa barn blefvo stora och fingo egna barn, började de genast göra sig nytta af morbror Ruben, såsom deras fäder gjort före dem. Och deras barn återigen, d. v. s. de ungdomar, som nu växa upp, ha lärt läxan så väl, att det hände en sommar ute på landet, att en femårig pys kom fram och sade till gamla farmor Berta, som satt sig på en afsats i trappan, medan hon väntade på vagnen: »Farmor hade en gång en bror, som hette Ruben.» »Det har du rätt i, min lille gosse,» sade farmor och steg genast upp. Detta var för all ungdomen en sådan syn, som om den sett en gammal karolin buga sig för kung Karls porträtt. Den fick en aning om, att morbror Ruben alltid måste förbli stor hur han än missbrukades, bara därför att han varit så högt älskad. I dessa dagar, då man så noga skärskådar all storhet, måste han användas med mera måtta än förr. Gränsen för hans ålder är lägre, träd, båtar och krutfjärdingar äro trygga för honom, men intet af sten, som duger att sitta på, kan undgå honom. Och barnen, nutidens barn, uppföra sig på annat sätt mot honom än föräldrarna. De kritisera honom öppet och ohöljdt. Deras föräldrar förstå ej mer konsten att inge tung, fruktande lydnad. Små pensionsflickor afhandla morbror Ruben och undra, om han är annat än en myt. En sexårig ungdom föreslår, att man medelst experiment skall bevisa, att det är omöjligt att blifva dödligt förkyld på en stentrappa. Men detta är blott ett mod för dagen. Detta släktled är innerst inne lika öfvertygadt om morbror Rubens storhet som de föregående och lyder honom likasom de.
Om man vill göra sådana liknelser, så behöfver man icke gå så långt, sorn till de Förenta Staterna. Till ifrågavar. anslagssumma lemnar förrige i delta ögonblick större summa än Sverige, dä det gifver 40,000 r:dr, men deremot Svenska statsverket endast 37,000 och några hundra r:dr. Jag nämner detta exempelvis, men ingalunda vill jag att häraf skall dragas den slutsats, som andra riksdagsmän gjort och som reservanterna äfven i betänk, påpekat, nemi. att man icke behöfde i Sverige lemna till Kronprinsen ett så högt anslag, som blifvit hegardt, derföre att äfven Norrige lemnar sitt bidrag; ty jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att det Norrska anslaget ingalunda är lemnadt för att gifva en fyllnad till det Svenska, utan det är lemnadt för att användas, eller om jag så må yttra mig, att förtäras i Konungariket Norrige, och sä tillgår det också vanligen, mine Hrr! Dessutom är förhållandet att de K. personerna hafva en särskild Norrsk hofhållning och göra dryga resor emellan de båda hufvudstäderne. Man har vidare yttrat, att detta anslag icke bör beviljas derföre, att man icke bör vänja Svenska Prinsar vid lyx. Detta ordet lyx sväfvar vanligen på de Hrns munnar, som tala emot alla möjliga anslag, särdeles då fråga är om lista, 4:de och 5:te hufvudtitlarne. Det der ordet varieras endast dermed, att i första fallet talas om hoflyx, och i de sednare fallen om militärlyx; men jag hemställer dock hvad dessa Hrr egentligen kunna uti ifrågavar. fall mena med lyx; ty det som är lyx för en menniska, är sannerligen icke lyx för en annan. Jag medgifver visserligen också, att tidpunkten är icke i allo väl vald för ordandet om denna lyx i vårt reformrika tidehvarf, då man framför allt ätlas om att göra jemnlikhetsprincipen gällande. Likväl borde dessa Hrr, sorn vilja fortgå på den banan, först försöka att tillvägabringa en1 annan stor reform, nemi. att de reformera hela menniskoslägte!, ty då först är jemnlikheten möjlig.
Majit aflåtit en framställning till Rikets Ständer, afseende att dels närmare bestämma pensioneringstiden och beloppet af försatnlingarnes bidrag, dels jemväl bereda för ändamålet erforderligt understöd af statsmedel. Framställningen hade vid 1850 års riksdag förnyats, och i anledning af denna Kongl. Bih. till R. St. Skrifvelse, M 99. Maj:ts Proposition afsattes för ifrågavarande ändamål af de å anslagen till folkundervisningens befrämjande uppkomna besparingar en summa af 120,000 R:dr. Dervid bestämdes tillika, att pensionsinrättningar för folkskolelärare borde bildas stiftsvis och förses med reglementen, byggda på vissa förut uppgjorda, allmänna grunder. Ehuru förslag till dessa allmänt gällande grunder sedermera blifvit utarbetade och fastställda, hade pensionsföreningar icke tillvägabringats i mera än två af rikets tolf stift, och dessa föreningar omfattade hvardera, enär inträdet i pensionsinrättningen var stäldt i församlingarnes fria val, allenast en ringa del af stiftets skoldistrikter. Sedan till grundfonder för dessa båda pensionsföreningar blifvit af de för ändamålet afsatta medlen utbetald en summa af tillsammans 18,060 R:dr, nemligen till föreningen i Linköpings stift 11,310 R:dr och till föreningen i Hernösands stift 6,750 R:dr, har återstoden af de för pensioneringen afsatta medlen, 101,940 R:dr, till följd af Rikets Ständers tid efter annan fattade beslut, fortfarande varit för ändamålet disponibel.
Motionairen föreslår, till följe häraf, att, enär dylika besvär någon gång kunna röra princip-frågor, och deras afgörande bestämma en Sökandes rättighet till befordran, den pluraliteten af förmän, efter deras åsigter vid förslagets upprättande, icke ansett honom ega, följande tillägg måtte af Rikets Ilöglofl. Ständer hos Kongl. Majrt i underdånighet framställas såsom beliöfligt i Författningarne rörande underdåniga besvärs anförande uti befordringsmål, nemligen: att Besväranderne alltid_, antingen genom Nådig Skrifvelse till vederbörande Embets-Verk och Autoritet eller ock genom serskild Nådig Resolution., matte blifva fullständigt underrättade om skälen, hvarpå det Nådiga af slaget vid tjenstens tillsättande sig grundar. Härefter har Motionairen ådagalagt nödvändigheten deraf, att underdåniga besvär, så väl i befordrings-väg, som i andra oeconomiska frågor, med mera skyndsamhet än hittills någon gång skett, till pröfning upptagas och afgöras, emedan den vinnande parten 8 Allm. Besv. oell Oec -Utsk. Utlåtande N.o genom tidsuldrägten ofta förlorar ganska mycket, och tillika in extenso anfört Kgl. Förordningen den 24 Jan. 1778, hvaruti Kongl. Maj:t, jemte andra Nådiga förmaningar, påminner sina Em betsoch Tjenstemän, att de rättsökande äfven så väl äro lidande genom uppehåll och tidsutdrägt, som genom ett orättvist Utslag. Slutligen framställer Motionairen den önskan, alt våra Befordrings-lagar i allmänhet, under detta Riksmöte, måtte blifva öfversedda och granskade samt rättade och mera bestämda , hvarigenom, bland annat, äfven den fördelen skulle vinnas, att Kongl. Maj:t mindre ofta besvärades med underdåniga klagomål öfver verkligt eller förment lidande och praejudice; uppräknande Motionairen, i anledning häraf, åtskilliga Författningar, som, i hans tanka, antingen borde förändras eller upphäfvas.
Ty äfven om en person befinner sig i en obemärkt lefnadsställning eller är mindre bemedlad, bör han i medvetande om sitt människovärde bära sitt hufvud upprätt, för så vidt nämligen han lefver hederligt och fyller sin plikt. Den blyge är icke lycklig; han känner sig ej » å son aise » annat än de stunder, han får tillbringa i sin kammare. Dessa söker han följaktligen öka och uttänja och slutar kanske sitt lif som en enstöring, glömd och öfvergifven af världen, nedgräfvande de pund, försynen skänkt honom att ockra med. Ty allt stillastående är, som hvar man vet, naturstridigt. Blygheten hör emellertid lyckligtvis ej till de obotliga åkommorna. En af vårt lands mest bekanta politiska män har omtalet, att han i grunden hade en mycket blyg natur och att det vållade honom ett obeskrifligt obehag att i början af sin bana uppträda och tala offentligt. Han lyckades likväl efter hand göra sig fullkomligt till herre öfver denna känsla, och väl minst af allt har han af såväl meningsfränder som motståndare blifvit hållen för timid. Men samma regel gäller om ifrågavarande onda som om allt annat, att ju förr början göres att motarbeta det, dess lättare går det tillbaka. Det är därför vi böra vara uppmärksamma på barnen, och så fort vi upptäcka det, genast ingripa däremot. Men på hvilket sätt? Huru råda bot? Såsom redan blifvit påpekadt, är blygheten understundom medfödd, men torde ej så sällan vara uppsprungen ur den första uppfostran och de förhållanden, under hvilka barnaåren blifvit tillbragta. Det finns föräldrar, hvilka i bästa välmening hänvisa sina barn till barnkammaren, plus köket, och till tjänarnes ständiga sällIDUN skap. Men detta är af flere skäl ej fördelaktigt för dem. D e lära ej där » vett », blifva lätt tafatta och människoskygga, ja, kunna rent af blifva simpla i tal och fasoner, något som de längre fram själfva uppfatta och som då alstrar förlägenhet hos dem. Hvad man än, med eller utan fog, må invända däremot — i föräldrars, anhörigas och öfver hufvud taget i bildade personers sällskap fara barnen bäst. Och när i hemmet bekanta och vänner äro samlade, låt då barnen en stund vara inne i salongen.
Folkklassen att söka ett anständigt och hederligt försörjande genom arbete och sålunda lär den, att genom ordning och arbetsamhet inse nyttan af friheten, än om man genom en öfverdrifven efterlåtenhet tillåter frihetens fortsatta missbruk utan någon slags rättelse. Men jag medgifver, att öfvergången till strängare Författningar måste i början försigtigt behandlas, ty om, i följd af dessa, vederbörande Embelsmyndigheter, oinskränkt remittera lill Correctionsinrältningarne, blifva de alldeles öfverhopade, och varda då, ehuru på en stor scala tilltagne, likväl ej till - 234 Den 7 September e. m. räcklige. Med iakttagen varsamhet således under denna öfvergång, är jag öfvertygad, att det goda oell stora ändamålet med Utskottens förslag skall vinnas, att, genom orsakernas förminskande tili sedeslöshet, lättja och brott, verkan deraf, nemligen Fängelseinrättningarnes fyllande med arbetsföra menniskor, äfven skall förminskas. Jag anhåller att, i händelse af återremiss, dessa mina tankar äfven må få åtfölja till Utskotten. Friherre Cederström, Jacob: Jag är skyldig förklara, att, då jag afgaf min reservation mot ifrågavarande Betänkande, rörande förändring af Flyttningstiden, skedde det under förutsättning, att pluraliteten bland Rikets Ständer icke skulle ingå på ombyte af denna flyttningstid till Midsommaren. I sjelfva hufvudfrågan eller sjelfva Legohjonsstadgan tror jag det vara ett oeftergifligt vilkor för rättigheten att sig sjelf försvara, att äga känd tillgång till underhåll eller sysselsättning, som bereder det; ty genom brist i dessa fall skapas förbrjrtare, deraf en stor del slutar sina dagar på fästningarne. Farhågan för en Lag, derigenom syslolöse skola kunna dömmas till krigstjenst, är i flere afseenden icke ogrundad, så framt den utsträckes till sådane lösdrifvare, hvilka genom förbrytelser förlorat tillfälle att få tjenst. Den skulle medföra högst menliga verkningar på espriten inom ar - Den 7
Och om det är en sanning, hvad Kommittéen i sitt betänkande anmärkt, att uppfinningen af jernvägar i sjelfva verket upphäft det företräde sjötransporten egt öfver landtransporten, så bjuda ju både statsklokhet och rättvisa, att icke den ena orten, som redan eger sjötransport, derjemte tillgodoses med jernväg framför en annan ort, hvilken endast eger den tunga landtransporten. Att härvid förfäkta den »urgamla odlingens» och »anornas» företrädesrätt framför de »nya anspråken,» om hvilket allt åtskilliga talesätt i Kommittéens betänkande förekomma, vill synas mig icke väl öfverensstämma hvarken med tidens eller med stambanornas allmänna riktning. Den grundväsendtliga skillnaden emellan pluralitetens och min uppfattning af frågan i sin helhet synes mig tydligast framstå i vår alldeles motsatta föreställning om stambanornas hufvudändamål. Af denna skiljaktighet förklaras Kommittéens förkastelse och mitt vidhållande af de allmänna grundsatser, hvilka hittills utgjort hufvudsaklig ledning för stambanors anläggning i vårt land; och endast genom förnekandet af dessa grundsatser har det blifvit Kommittéen möjligt: att förlägga norra stambanan i vestlig riktning vid yttersta kanten af det stora fastland, som bildar öfvergången från medlersta till norra delen af riket; att sönderdela stambanan i bibanor; och slutligen att förlägga stambanans ändpunkt så afiägsnad från den naturliga riktningen af en norra stambana, att derigenom omöjliggöras stambanans framtida fortsättning emot och genom de vidsträckta och fruktbara Norrländska landskap, i hvilka fosterlandet eger så rika fält för odling och förkofran. Enligt min tanke ligger det vid allmänna frågors behandling oberäknelig vigt uppå vidhållande och följdriktig tillämpning af allmängiltiga grundsatser; och ännu mera vigtigt blir detta i samma män frågorna ler, samt dä de tillika, såsom riktningen af stambanorna, beröra och uppröra täflande orts-intressen. Ett förslag, hvilket berömmer sig af att icke kunna åberopa några allmänna grundsatser, som ega anspråk på att vara system, — ett sådant förslag i en allmän och för landet i dubbel mening dyrbar fråga synes mig fördenskull angifva en vacklande grund för sin tillvaro.
Cederströins förslag beträffar , att inbjuda de andra Stånden alt äfven besluta så beskaffade referenters antagande och att uppföra dem på riksdagskoslnadsmedlen, så tilltror jag mig icke att biträda ett så beskaffad) förslag. Jag anser att våra Stånds-cancellier liro så väl försedda med cancellister, att jag högeligen lietviflar att de öfriga Stånden skulle antaga förslaget att på 1 iksdagskostnadei na, hvilka beklagligen äro stora nog ändå, äfven uppföra särskilda referenter. 1 afseende på sjelfva refereringen, så tager jag mig äfven friheten att påstå, att denna särskilda referering ej har tjenat till någonting. Jag tror att våra prot:r äro tillräckligt vägledande för omdömet, och hvad sjelfva refereringen i tidningarna beträffar, så harden ej mycket vunnit genom R. o. Ad:s egna refereringar, tv det gick mycket fortare när tidningsredaclionerna sjelfva ansågo sig förpligtade att i detta hänseende betjena allmänheten genom deras enskilda refereringar. Jag tror dessutom alt medlen tagas från en .cassa, som jag betviflar vara ämnad till refereringar, utan hvilken jag, i likhet med hvad en an - Deri a8 November e. ra. 453 nan värd ledamot yltrade, då frågan förra gången förevar, anser vara ämnad lill repareringar, oell på denna grund, så, när beslut kommer alt fattas, blir åtminstone min röst afstyrkande i afseende på fortfarandet af en afgift, Ii varti 11 jag fruktar att Riddarhuscassan saknar tillgångar. Frih. Cederström: Den siste talaren har förmodligen ej förbisett den kostnad, sorn den nuvar. prot.tryck ningen medför för statsverket, men han svnes vara rädd för den ökade kostnad, sorn refereringarne för innevar. riksdag kunde komma att medföra.
Att sådan bättre utredning och noggrannare tillsyn ofta varit behöfliga men ej kunnat åstadkommas, derom vittna de många med allmänna medel understödda arbeten, som ej kunnat med i kostnads-förslagen beräknade belopp utföras, eller ej blifvit inom föreskrifven tid verkställda, och om hvilka äfven Rikets Ständers år 1855 församlade Revisorer i sin berättelse erinrat. På grund häraf anser jag det ifrågavarande anslaget böra bestämmas till ett högre belopp, än det af Utskottet föreslagna. Men då motioner under denna riksdag blifvit gjorda och till Stats-Utskottet remitterade, angående undersökningars anställande på allmän bekostnad i afseende på föreslagna dels väganläggningar, dels vattenbyggnads-företag, och då lämpligast synes, att, Utskottet pröfvar dessa motioner i sammanhang med frågan om det anslag till expenser samt resor och undersökningar för allmänna arbeten, som af Kongl Maj:t blifvit begärdt, hemställer jag vördsamt, att denna del af Utskottets utlåtande må till Utskottet återförvisas.» Häruti instämde Friherre Leijonhufvud, B. A., Herr Murén .. och Ola Af ansson från Christianstads län, den sistnämnde, så vidt reservationen afsåge frågans återremiss och dess behandling i sammanhang med i ämnet väckta motioner. Vid 2 punkten (extra anslagen) af Anders Eriksson från Kronobergs län, hvilken aberopade litgifts-äfdelningehs förslag till yttrande, så lydande: »Vid granskningen af Staten har Utskottet funnit nedsättning skäligen kunna ega rum i de uppförda aflönings-beloppen för Öfver-direktören och Byrå-chefen, nemli - Stats-Utskottets Utlåtande M 122. 91 gen för den förre till 5,000 R:dr och för den sednare till 4,000 R:dr; hvaremot de öfriga aflöningarne synts Utskottet böra med de föreslagna beloppen utgå.
Hulvudliteln uppförda anslag lill resestipendier samt läroböckers och lärda verks utgifvande, efter hvad upplyst blifvit, icke ens lemnat så stor behållning, att det kunnat sätta författaren i tillfälle att, till påskvndande af forskningens fortgång och underlättande af hans mödor, sjelf förse sig med ett tillräckligt antal af de dyrbara utländska ordböcker och samlingar, hvilka vore för honom behöfliga, ansåge Rikets Ständer det vara en Statens pligt att med sin hjelp träda emellan och bereda författaren eli lättadt tillfälle att fullfölja sitt litterära företag, hvarigenom det ock blelve möjligt att inom en kortare tid kunna emotse arbetets fullbordan. 208 Expedilions-Ulskotlets Förslag till underd. Skrifvelse. Instämmande i dessa åsigter hafva Rikets Ständer, som af ofta åberopade Statsråds-protokoll inhemtat, att ett nytt häfte af ifrågavarande arbete under nästlidne höst öfverlemnats till tryckning och ett annat var så förbered t, att äfven dess tryckning förmodades kunna i början af innevarande år företagas, funnit godt alt äfven för nästa slalsreglerings-period lill fortsatt utgilvande af ”Svenska språkets lagar” bevilja ett årligt anslag af 1,500 R:dr. 81:o. 1 anseende dertill att, såsom Serafimerordens-gillet hos E. K. Maj:t i underdånighet anmält, de af Rikets Ständer beviljade medel till uppförande af Hospitaisbyggnader i Wexiö, Wadstena och Hernösand, icke varit för ändamålet tillräckliga, har E. K. Maj:t begärt ett anslag å 213,000 R:dr, att användas dels till fortsättande och fullbordande af under hand varande byggnadsarbeten vid nämnda Hospital, dels till förskaffande af erforderliga inventarier derstädes, dels ock till Hospitals-londens godtgörande för de tillskott, denna fond, för berörda byggnader och hvad dermed egt sammanhang, fått vidkännas.
Domstol blifvit pröfvade vara föranledde genom Lotsens bristande skicklighet eller ock dess vårdslöshet, full ersättning bör tillkomma Godseller Fartygs-ägare af de medel, som inflyta i Lots-, Bäk-och Fyr-afgifter, eller dermed gemenskap egande fonder; vederbörande sedan obetaget, att hälla sig till den eller de, som till skadan vållande varit; i hvilket yttrande, flere af Yällofl. BorgareStåndets Ledamöter sig förenat. 2:0 Af Herr J. J. Kleman; deruti, med instämmande af Herr Ekerraans åsigter, föreslås det alternativa stadgande, att antingen den ovilkorliga förbindelsen för Skeppare att vid inoch utgående i hamn begagna Lots måtte upphöra, och Skepparen, då han med kännedom af farvattnet anser sig af Lotsmannabiträde ej vara i behof, berättigas att slikt biträde på eget ansvar och äfventyr sig afsäga, eller ock, derest 220 Stats -U tskottets skyldigheten att begagna Lots skulle qvarstå, att antingen vederbörande LotsDistrictsChefer, hvilkas vårdnad det tillhör, att inga andra än duglige, nycklre och pålitlige Lotsar anställas, eller ock Båk-ochLotsfonden måtte ställas i ansvarighet för gäldandet af ali den förlust, som, genom felaktig och vårdslös lotsning, Skeppsoch Godsägare tillskyndas, så vidt Lotsens egendom till densammas gäldande ej förslår. 3:o Af Herr Jan Lamberg som, under förmodan, att många af de genom Lotsarnes vårdslöshet inträffande skeppsbrott förorsakas deraf, att Lotsarne äro illa lönta och att Lots-inrättningen ej lemnar någon uppmuntran för de Lotsar, som utmärka sig, hemställt att, till dess Lotsverket i det hela kunde förbättras, eller inrättas på ett sätt, som någorlunda nalkades likheten med den Norrska Lots-inrättningen, som vore af fördelaktigare beskaffenhet, sådane säkre och däckade båtar, som de Norrska Lotsarne begagna, måtte af Staten anskaffas, och, med straff för de försummelige Lotsarne, de åter af dem, som sina skyldigheter fullgöra, erhålla uppmuntran.
Fullkomligt instämmande i de åsigter, Utskottet, på sätt ofvan blifvit redogjordt, vid sisla Riksdagen gifvit tillkänna, och då, sedan den tiden, några förändrade förhållanden icke inträffat, får, med biträdande af Herr Hjertås och Riksdagsfullmägtigen Nils Jeppssons motioner, Utskottet tillstyrka Rikets Höglofl. Ständer att hos Kongl. Maj:t än 3'tlerligare förnya deras förut gjorda underdåniga anhållan om Landsfiscals-tjensternes afskaffande; och alt utförandet af åtal å Kronans vägnar måtte öfverlemnas åt Kronobetjeningen. Af detta tillstyrkande följer, att den af Herr von Hartmansdorff' väckte motion icke kan Lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda; hvadan Utskottet hemställer, att densamma må förfalla. Stockholm den 12 November 1840. Bih, lill R, St, Prot, 184°’ 8 Saini, 30 Haft, 26 Allm, Besv.- och Ekon-Utskottets Utlåtande, N.o 121, N:o 12L Ank. till Exp. Utsk. d. 26 Nov , kl 6£e. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga, att Utskottets förslag i dess Betänkande N:o 51, rörande af gifter, som sjöfarande erlägga vid Ny-Elfsborgs fästning, måtte utsträckas, äfven i afseende å Waxholm. Yid föredragningen inom Högloft. Ridderskapet oell Adeln af nyssberörde Betänkande, deruti, på grund af Herr G.