Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var blekare än vanligt och bet sig i läppen som för att beherska sig så länge som möjligt. Hon hade tydligen svårt för att tala, och först då hon gick öfver tröskeln till sitt eget rum, räckte hon handen emot Tofte och sade: »Tack!» Det var blott en svag stämma, som yttrade det, men hennes ögon uttryckte så mycken tacksamhet och ömhet, som blott sådana lidande ögon kunna göra. Nina hjelpte henne till sängs och tillbragte största delen af aftonen hos henne. Hon blef snart bättre och bad Nina att alls icke göra sig så mycket besvär för hennes skull. Hon mådde bra nu och skulle sofva hela natten. Det varade icke heller många dagar, förrän hon kunde sitta på altanen och gå omkring i trädgården, och Tofte satt då ofta hos henne. Från den afton, då han så oväntadt hade kommit till hennes hjelp, hade hon fattat en egen tillgifvenhet och förtrolighet till honom, och det varade icke länge, förrän hon betrodde honom sina sorger och motgångar. Tofte sade det till Nina. »Hon har talat med mig, den lilla stackaren! Hon har inte en vän på jorden och hon behöfver någon att lätta sitt hjerta för.» Men hvad det var kunde han icke säga till Nina. Han hade fått det som ett enskildt förtroende, som han icke hade rätt att tala om för någon — icke ens för Nina. Visserligen visade också den unga signoran Nina vänlighet, men det var dock mer som ett uttryck af höflighet. Hennes sympati var för Tofte, och hon kände det tydligen som en särskild tröst att ha en man till vän. Nina frågade icke, dertill var hon allt för stolt, men som vanligt kunde hon icke beherska sitt ansigte, och snart måste hon höra, att hon åter hade »detta afskräckande, kalla väsen, som kom blodet att isas i ådrorna på en», som Tofte uttryckte sig. Han förstod hastigt, att hon kände sig åsidosatt, och för att trösta henne sade han henne allt hvad signora Cossa hade anförtrott honom som en hemlighet. Det var en mycket vacker och rörande historia, som i allt talade godt om den unga italienska damens person, och man kunde aldrig tvifla på att hon talade sant, när man såg henne.
Andra flytta_ till skog^ si„ äga trakten, eftersom dagsverken till-viss lottägare r garden, som ^ föra j skogarne ^Ä^SS^lnntliga afla! nied jordägarna, eller ock ling och befolkning, hafva1 uppväxt vid vattendragen eli mängd industriverk, grundade porten tillhörande naturprodueter. Dessa ‘ ser ligen till någin del, genom köp och förpantning^ de narma t boende efterkommande af första odlarne; men de behöfva manga m • träden; Jernbruk^! lill kolning och körslor, Sågarne till timmerhu00mng 20 och flottning, hvarföre dessa industriverk ej undantvingat menniskorne tili aflägsnare trakter, ehuru de visserligen söka hålla dem i ett ständigt beroende för att kunna begagna deras biträde. De egentliga skogsägarne» hvilka länge utan uppmärksamhet lämnade på sina skogar plats åt den till' tagande befolkningen, hafva deremot, sedan skogarne erhållit ett ökadt värde, mindre för de å deni befintlige odiings-lägenheterne, än för timmeroch kol-läck ten, sökt inskränka bosältnirigarnes gång, och fattigförsörjning*' samt skiftes-författningarne hafva härvid gifvit dem välkomne anledningarDe mäst represiva öfverenskoruraelser i den delen, hafva inom Socknarne tid efter annan blifvit vidtagne, och ehuru oändligt mycket mera mark ännu finnes, hvaruppå en mångdubbel folkmängd skulle kunna bo odi lihiära sig; bär emedlertid en folkklass tillkommit som hvarken får jord eller hemvist under något vilkor, förr än å Kyrkogården, der ali dess nöd och lidelser ändtligen sluta. Den precaira existenee som denna folkil ass på skogarne hafva, antingen såsom torpare, backstugusittare, undantags-ägare eller obesultne skatterätts-ägare, rubbas oupphörligen genott* s-kiftesförfatlningames tillämpning och det fordras blott delning af hemmanets ägorymd, för att utdrifva en mängd sådane hushåll, som endast fattigfursÖrjningsbidragen och träffade öfverenskommelser i afseende å fattigvård, bålla q;var der de tillkommit och någon lid vegeterat.
Han ämnade taga ljuset i handen och gå på vinden för att se efter, hvad der kunde vara på färde. Men då han ännu kände någonting likt fruktan, drack han ännu ett glas vatten, hvilket dock denna gång icke ville lifva hans mod. Hastigt mindes Harald, att han nyligen, för händelse af enskilt fremmand, reqvirerat ifrån staden en korg med «starka varor» och att han tillsagt pigan att ställa den i garderoben. Budet hade kanske ankommit, medan han var hos sina vänner derborta. Han gick således till garderoben för att sondera förhållandet. Blott en tapetserad brädvägg skiljde garderoben ifrån vinden och här hörde han stönandet och stegen än tydligare. Han ville dock icke ge sig tid att lyssna nu, utan började söka korgen. Efter några minuters sökande fann han den verkeligen. Pigan hade ställt den i en nisch och kastat något skynke deröfver, troligen för att sådana fula saker måtte vara så undangömda som möjligt. Harald grep ifrigt efter en punschbutelj och tog sig derur en rätt god klunk. Nu tyckte han sig ha fått mod att stiga ur sin kammare och ut på vinden. Han medtog en jagtknif och en laddad pistol, i händelse af öfverfall. Just då han lade handen på låset, tycktes stegen närma sig. Åter tog Harald sig en duktig klunk, öfvertygad som han blef af den förra, att drycken ökade modet. Den andra klunken hade den verkan, att icke allenast hans mod blef ökadt, utan äfven hans skarpsynthet och hans list. Han började finna, att det kunde vara bättre att stiga ut på vinden sakta och utan ljus. Och så gjorde han äfven. Harald var en menniska, som icke just förkastade tron på andar, och om han icke just trodde på såkallade spöken, så önskade han i alla fall helst att slippa se sådana. Man skall således ej undra så mycket, att han medelst konstiga medel sökt öka sitt mod. Sedan han passerat de båda dörrarna, befann han sig nu på vinden. Vinden var upplyst blott af tvenne fönster och man hade ju dessutom redan natten emot den första Augusti, så att Harald icke såg just så särdeles klart.
Rydberg för inrättande af en Navigationsskola i Stockholm testamenterade medel borde, i stället för Statsanslag, till underhållande af den dervarande Navigationsskolan användas, beslutat att det för nämnde skola å Stat uppförda årliga anslag af 2,800 Ridr skulle med år 1848 komma att upphöra, hvarvid Rikets Ständer likväl för hvardera afåren 1849 och 1850 å Riksgälds-Kontoret anvisat enahanda belopp att, intilldess berörde Testamentsmedel blefve att tillgå, förskottsvis för nämnde skola disponeras, under förbehåll af framtida ersättning från Rydbergska Testamentsfonden, men Fullmäktige i Riksgälds-Kontoret, på grund af 84 § i det af Rikets Ständers för Fullmägtige utfärdade Reglemente, vägrat utanordna ifrågavarande på Riksgälds-Kontoret anvisade summa, derest icke framtida ersättning för beloppet från meranämnde Testamentsfond vore att emotse; så har Kongl. Majit, enär något påstående om sådan godtgörelse, i det skick denna fråga, efter det Justitie-Kansleren i ämnet blifvit hörd, då visade sig, icke lagligen kunde ega rum, genom nådigt bref al den 25 Maj 1849 anbefallt ■» Stats-Kontoret, att det för Stockholms Navigationsskola i stat bestämda belopp af 225 af under liander varande medel förskottsvis qvartaliter utbetala, intilldess Rikets Ständer vid nästa Riksdag komme i tillfälle att öfver ämnet definitivt O besluta. Uppgift på Rikets Ständers vid lagtima Riksdagen åren 1847 och 1848 till Kongl. Majit och Dess Finans-departements-expedition inkomna underdåniga skrifvelser och på de åtgärder, hvilka i anledning deraf egt rum. 126:0 af den 12 Januari 1848, angående Riksdagskostnadernes bestridande genom Riksgälds-kontoret (4). Härom har under den 18 Januari 1848 Statskontoret erhållit
Ifrågavide förslag lemnades utan anmärkn. och såsom följd deraf förklarade Hr Gr. o. Landtm, att detsamma, såvidt på R. o. Ad. berodde, komme att hvila till Grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. Föredrogs ånyo Const.Utsk:s d. 16 och 20 dennes på bordet lagda Mern. N:o 16, med förslag till tillägg i 109 § R:sF:n och 20 § RiksdagsOrdn., ang:de upskof i Riksdag. Äfven detta förslag lemnades utan anmärkn. och i följd deraf förklarade Hr Gr. o. J.andtm., att detsamma komme att, såvidt på R. o. Ad. berodde blifva hvilande till Grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. Föredrogs ånyo Const.Utsk:s d. 16 och 20 dennes på bordet lagda Mein. N:o 17. med förslag till ändring uti 27 § 1 mom. och 28 § RiksdagsOrdn. samt 53 § R:sF:n, ang:de tiden dels för öfverlemnande af K. M:s Nåd. Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, dels för Utsk:s-val. R, o. Ad. lemnade äfven detta förslag utan anmärkn. och såsom följd deraf förklarade Hr Gr. o. Landtm, att detsamma, så vidt på R. o. Ad berodde, komme att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. Den 25 Jnli f. m. 511 Ånyo föredrogs Const.Utsk:s d. 10 och 20 dennes på bordet lagda Mera. N:o 18, med förslag till ändring i 70 § RiksdagsOrdn., ang:de den af Sfatsliådet för dess åtgärder vunna decharge. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Då det förslag sora nu blifvit föredraget är ganska långt och It. o. Adras ledamöter säkerligen redan derom tagit kännedom, hemställer jag att det icke måtte behöfva upläsas. Frih. Paykull, Joli. Gust.:
Jemväl föreslår jag i underdånighet, att det kontanta årliga arfvodet för 2:dre Konstaplarne och Batteri-handtverkarne vid Artilleriet måtte komma att utgå med 48 R:dr, samt för Trumslagare, Trumpetare, Hornblåsare och Öfver-timmermän med 36 R:dr, allt Riksmynt; hvilket skulle medföra en tillökning för 2:dre Konstaplarne af 10 R:dr 50 öre, för Batteri-handtverkarne och den öfriga omnämnda personalen af 18 R:dr, utom vid Lif-gardet till häst, der den blefve 36 R:dr. Vid regleringen af Under-befälets aflöning vid dessa regementen, kan jag icke undgå att upptaga frågan om det länge insedda behofvet af tillökning i nämnda befäl vid Svea och Andra Lif-gardes-regementena. Eders Kongl. Maj:t täcktes, vid underdånig anmälan af Sekund-ch-efernes gjorda och af Hans Kongl. Höghet Kronprinsen, såsom Chef för Lif-gardes-brigaden, tillstyrkta framställning om Sergeanters återanställande vid dessa regementen, under den 30 November sistlidet år tillsvidare uppskjuta med pröfningen häraf; men då frågans lösning beror pä erhållande af derför nödigt anslag, anser jag mig nu äfven böra ärendet åter i underdånighet anmäla. Vid 1841 års lönereglering vid dessa begge regementen blefvo, till följd af bristande tillgångar att utföra denna lönereglering på det hela, Sergeantslönerne, 16 till antalet vid hvartdera regemente!, indragna.
Det synes således, som om de Hrr, hvilka äro ense om mellanmeningens borttagande, icke borde vidare discutera den saken, och att det enda, som af denna punkt återstår att afgöra, är frågan om Bancostyrelsens åliggande att tillse, det silf re t från utländsk ort inkommer, hvilket stadgande jag, för min del, anser böra stå qvar och kunna uttryckas iföl - D c ii a5 Juli f. m. 'in jande redaction: "Bancostyreisen åligger noggran nt tillse, att det silfver, som från främmande länder uppköpes, verkligen också från utländsk ort inko m in e v.” Frih. Ehrenborgh: Jag bekänner, att jag råkat i förundran öfver den discussion, som uppstått, sedan beslut i a ninet redan är fattadt, och kan icke anse Hr Dalmans framställning annorlunda, än såsom en reservation mot beslutet; ty såsom jag fattade Hr Gr. o. Landtnäs framställda propos., skedde den först till bifall och sedan till afslag af 6:te punkten, hvilken sednare propos, efter livad jag hörde, antogs; åtminstone skedde då icke anhållan om votering. Att denna punkt sålunda är afslagen lärer vara afgjordt, under öppen rättighet för en hvar alt föreslå ett annat stadgande i stället för den afslag.na redactionen. Hr Tham: Lika med Frih. Ehrenborgh tyckte jag mig finna, att R. o. Ad. pä Hr Gr. o. Landtm» första propos. om antagande af 6:te punkten svarade: nej, och på den sednare propos. om förkastande deraf svarade: ja; att detta beslut med klubbslag bekräftades, och att således härom någon vidare discussion icke kan äga rum. Deremot tror jag det icke kunna vara förbjudet att framställa propos. om antagande af något annat i den äftlagna punktens ställe, hvilket dock icke måste stå- i strid med hvad vi beslutat. Vi hafva nemi. beslutat att antaga 5:te punkten, sådan den är, med det af Hr Hegardt föreslagna tillägg: ”så framt icke upprätthållandet af Bankens credit det oundgängligen fordrar.
Utan att erkänna någon Staten åliggande laglig förbindelse, att ersätta DiscontBorgenärernes förluster, eller skyldighet, att med Disconternes utredande taga befattning, hafva Utskotten likväl trott, att Staten icke bör undandraga sitt biträde i sist omformäldte afseende, såsom, i Utskottens tanka, enda utvägen, att ej allenast afhjelpa den, genom FilialDisconternes fall, förorsakade Penningeförlägenhet, utan ock före - 3 66 Statsoch Banho-UlsAottens Betäti^anderi, komma det enskildta lidande, sorn, i annat fall, skulle träffa, så val Disconternes Gäldenärer, sorn Borgenärer, och ibland desse sistnämnde, hvad Assignationerne beträffar, troligen flere, hvilke tillhöra den mindre bemedlade och fattiga Classen af Medborgare. Någon upoffring af allmänna Tillgångarne hafva Utskotten väl funnit oundviklig, så framt de vigtiga ändamål, hvilka påkalla Statens biträde, skola kunna vinnas; men Utskotten hafva tillika ansett denna upoffring icke böra sparas, vid ett så aldeles utomordentligt tillfälle, som det närvarande, enär härigenom kunna afböjas de, till sine Verkningar, vida utsträckta olägenheter, hvilka, utan Statens mellankommande biträde, skulle, med hela deras tyngd, till Samhällets ännu större, ehuru till Ziffran icke beräkneliga förlust, återfalla på Näri.ngarne och bereda tusentals nyttige och trefne Medborgares ofärd och undergång. I hagan åter om en sådan Upoffring och de Allmänna Medel, hvilka härtill skulle kunna användas, hafva Utskotten, enär några Statens enskildte
N:o 181* 437 åberopade Utlåtandea lemnade uppgift å de personer, sorn af ifrågavarande förmon skulle komma i åtnjutande, en irring i så måtto synes hafva egt ruin, att, enligt hvad serskilde Ledamöter af Expéditions-Utskottet egt sig be' kant, samt genom en af Bröderne Ekenmark till Utskottet meddelad skriftlig uppgift blifvit bestyrkt, Fabriksid karen J. E. Ekenmark befinnes ogift, men dess Broder Gustaf Ekenmark gift med Maria Christina Trolle, äfvensom att Syslrarne Ekenmark icke blott äro 2:ne, utan fyra till antalet, nemligen: Johanna Sophia, Lovisa Maria, Hedda Christina och Gustafva Fredrika; så har Expeditions-Utskottet, innan förslag till underdånig Skrifvelse i ämnet varder B. II. St. lill justering meddeladt, ansett sin pligt fordra, att berörde förhållande härigenom vördsamt anmäla, till vidtagande af nödiga åtgärder för undanrödjande af det missförstånd eller den tvetydighet, som, vid tilldelandet af den beviljade belöningen, eljest sannolikt måste ega rum i afseende på de personer, till hvilkas förmon belöningen är tillämnad. Stockholm den 22 September 182g. Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 16 Oct. 1829- Preste-Ståndet d. 16 Boi’gare-Ståndet d. 19 Bonde-Ståndet d. 19 —1 — Rikets Ständers underdåniga Skrif velse , angåen - 438 Exp. Etsk, Förslag till urul. Skrif v. N;o 181,182. de VexelContr ol/eurs-befaLtn ingar nc, samt arn derföre erforderliga kostnader. S. A, K. Med. anledning af förnyad framställning utaf den vid förra Riksdagen väckta fråga om indragning af VexelControlleurs-beställningarne, hafva R. St., som inhemtat, att, jemlikt E. K.
Det var väl hoppet som icke ville dö, hoppet att han skulle vara mera än han syntes. Hoppet att hon skulle hafva misstagit sig på honom, och att hans själ skulle ega djup, dem hon icke mätt ännu. Hon sänkte pannan i handen. Det var flackheten i hennes lif som var så outhärdlig; hon förtärdes icke af brännande qval, hon endast frös och stelnade. Hedvig Stahr var född af ofrälse föräldrar, hennes skönhet hade varit utomordentlig, och den unge fideikommissarien hade blifvit dödligt förälskad i henne på en bal. Hon skulle, hon måste bli hans, hela slägten förmådde intet emot denna hejdlösa passion, inför hvilken förmaningar och böner intet mäktade uträtta. Man vände sig till Hedvig sjelf, man vädjade till hennes förstånd, hennes ädelmod, och hon tillbakavisade honom med den heroiska känslan af att hon uppoffrade sig själf för hans väl. Men det endast eggade honom dess mera, bortskämd och egensinnig som han var. Han svor att han skulle lyckas till slut, att hon och ingen annan skulle bli grefvinnan Stahr; han kunde vänta, men icke resignera. Han framhärdade i sitt beslut med exempellös envishet, han sökte bistånd från högre ort, han var besluten att rifva upp himmel och jord om så skulle behöfvas. Det hela hade försatt honom i en spänning, som eger någonting ytterst tilldragande för sådana naturer som hans. Det var jägarens ifver – mångdubblad, koncentrerad. Retelsen låg i svårigheterna, icke hos föremålet. Denna obändiga åtrå var icke utan verkan på den unga flickan, hon såg upp till sin beundrare som till ett öfvermenskligt väsende, omstrålad som han var af bördens och rikedomens glans. Han var en hjelte, en sagoprins, och hon tillbad honom. Han nedbröt således alla hinder, tog henne till hustru och införde henne i sin slägt, som hon snart lyckades vinna genom sitt fagra yttre och blida sätt. Grefven var öfverlycklig och segerglad, han skulle kunnat bära henne på sina händer, han var stolt öfver hennes skönhet, han ville se henne firad och beundrad, det lyckades – och så var sagan slut. Der var icke mer att eftersträfva, och han vände sig åt annat håll.
Det är naturligt, att den, som födt en idd, har för detta * sitt foster samma blinda kärlek som föräldrar för sina barn, och följaktligen skall på allt sätt söka befordra densamma. Dessutom kan man icke begära, att de föredragande, jemte sorgfälligt begrundande af sina egna föredragningsmål, skulle medhinna att med erforderlig uppmärksamhet äfven följa de andras. Derföre hade jag önskat, att de consultativa rådgifvarne förblifvit fyra, för att desto säkrare kunna upptäcka snillefosternas lyten och med tillräcklig kraft kunna motverka de vanskapliga ideernas framgång. Men då detta ej numera låter hjelpa sig, anhåller jag, att man åtminstone måtte förvissa sig, det de två alltid äro tillstädes; ty om detta ej bestämdt utsättes, skola de kanhända finna det för sig öfverflödigt att infinna sig i Rådet. Nödvändigheten af ett sådant stadgande fann äfven Utsk. och beslöt på min framställning det tillägg till det först uppgjorda förslaget, att bland de 3 Statsråden, som minst skulle vara tillstädes vid besluts fattande, borde vara minst 2 icke föredragan - Den 7 October. de; hvilket beslut ty värr genom försummelse kommit att i expeditionen utelemnas. Bien då nu ej mer än tvä consultativa ledamöter finnas, föreslår jag, att minst tre, eller, såsom en ledamot sagt, fyra och deribland de två, som sakna departement, böra vara närvarande. Detta anser jag vara högst nödvändigt; och med denna anmärkning bör Utsk. sjelf vara så mycket mera belåtet, som det derigenom får tillfälle att sätta förslaget i öfverensstämmelse med sin egen åsigt. Frih. Palmstjerna, Carl O tto: Hr Cederscbjölds förslag är visserligen ändamålsenligt, när man genom en ny organisation och bestämmandet af Statsrådens functioner vill åstadkomma mera drift i ärendernas gång; men om 2tne icke föredragande ledamöter skola vara tillstädes i Konungens Conseil, skulle det ju kunna hända, att Konungen ej på flera månader skulle kunna fatta något beslut, om en af dessa icke föredragande sjuknade. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Jag är till en del förekommen af Frih.
Som den af Svenska Slöjdföreningen här i hufvudstaden inrättade Söndagsoch /i/"tonskola numera uppehälles hufvudsakligen genom anslag af statsmedel samt understöd af Stockholms stad, men endast till en ringare del genom bidrag af Slöjdföreningen, har, enligt hvad den Kongl. Propositionen innehåller, E. K. Majit under den 23 September 1859 funnit skäligt förordna, att skolan bör stå under tillsyn, icke af bemälde Förenings direktion, utan af en särskildt utsedd Skolstyrelse, bestående af en Ordförande, som E. K. Majit förordnar, samt tre ledamöter, som skola nises, en af Kommerse-kollegium, en al Stockholms Magistrat och Borgerskapets Äldste och den tredje af Slöjdföreningen, så länge dess bidrag till skolan såsom hittills fortfar. I betraktande af denna skolas stora inflytelse på spridande af insigt i tekniska och dermed gemenskap egande ämnen, äfvensom på utbildande af smak och arbetsskicklighet, i följd hvaraf elevernes antal ärligen ökats, är af E. K. Majit föreslaget, att lill understöd för den af Svenska Slöjdföreningen i Stockholm inrättade söndagsoch aftonskola måtte anvisas anslag lill enahanda belopp, som vid sednaste riksdag beviljades, eller 15,000 Ridr ärligen, under vilkor att skolans verksamhet ordnas samt förvaltningen af dertill anslagna statsmedel och skolans öfriga tillgångar besörjes i öfverensstämmelse med de föreskrifter, som E. K. Majit kan finna godt meddela, äfvensom att Stockholms stad till bekostande af tjenlig lokal för skolan bidrager med enahanda belopp, som under år 1858. Vid beviljandet af det för innevarande sfatsreglerings-period till denna skola anvisade anslag lastades af Rikets sednast församlade Ständer, i likhet med hvad för öfriga tekniska skolor egt runi, det förbehåll, att tjenlig lokal för skolan skulle af staden tillhandahållas.
På öppna ställen uti hafvet skola här, enligt tschuktschernas påstående, vintern om förekomma tvenne simfoglar, nämligen alkan (Uria Brünnichii Sabine) och tejsten (Uria grylle L.). Af den förra erhöllo vi exemplar första gången den 1 maj, af den senare den 19 i samma månad. Möjligen öfvervintra i öppna ställen af hafvet utom dessa foglar äfven en Mergulus-art, af hvilken ett exemplar kom till Vegas öfvervintringsplats den 3 november, och en Fuligula, hvaraf ett exemplar åt oss såldes den 9 mars af en tschuktsch, som sade sig hafva dödat det vid en rening utanför kusten.» Efter flyttfoglarnes ankomst började jagtutflygter bilda ett välkommet afbrott i vårt enformiga vinterlif och jagtutbytet en ej mindre angenäm omvexling i konservfödan. Dessutom utbjödo tschuktscherna dagligen åt oss en mängd olika slag af foglar, i synnerhet sedan de märkt, att vi betalte ett högre pris för mången sällsynt; men liten och föga matnyttig fogelart, än för en stor fet gås. Småfoglar dödade tschuktscherna antingen med stenkastning eller genom att skjuta dem med båge och pil, hvarvid må anmärkas, att de flesta voro mycket klena skyttar. Äfven fångade de dem med rännsnaror af hvalbarder, hvilka spändes öfver bara fläckar vid stranden, oftast mellan två hvalkotor. Kullerstenar äro nämligen sällsynta, men hvalben träffas, såsom ofvan är anfördt, flerstädes i mängd på de strandvallar, der tälten äro uppförda. I juni började vi få ägg af måsar, ejdrar, alfoglar, gäss och lommar i tillräckligt antal för bordets behof. Tillgången var dock ingalunda så riklig som under häckningstiden på Grönland, Spetsbergen eller Novaja Semlja. Ett stycke bortom fartyget bildade sig i slutet på maj tvenne råkar af några famnars bredd. Jag utsände den 31 maj några man för att dragga på detta ställe.