Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vill man hoppas, att brottslingens förbättring skall blifva varaktig, så mäste, då strå Het blifvit ulståndet, lagen vara försonad oell brottet glömdt. Den frigifne bör derföre slippa att i sitt preslbesked för alltid medföra ett offentligt vittnesbörd om sitt undergångna straff. Ty svårigheten för honom att under sådana förhållanden kunna med ärligt näringsfång återgå lill samhället, mäste tillintetgöra den välgörande verkan af den förbättring lian kunnat vinna genom sjelfva straffet. Bäst vore kanhända, 0111 ädla menniskor derjemte ville förena sig till bildande af eli slags välvilligt förmynderskap för dem, som genomgått straff-inrättningen. Efter uppläsningen häraf tilläde Hr Cederschjöld: Jag tror, att hvarje lag, äfven den bästa, är otillräcklig att afhjelpa det onda, om det ej sättes i sammanhang med andra förständiga åtgärder. Ibland sådane anser jag för ändamålets vinnande nödvändigt, alt författningarne om lösdrifveri och försvarslöshet upph.ifvas, så alt en hvar icke behiifver annat försvar än lagens. Pä alla dessa grunder kan jag icke för min del godkänna LagUlsk:s nu afgifna förslag, huru varmt jag lin nitiilskar fiir antagande af principerne; och får derföre hemställa, om icke betänk, kunde återremitteras, så mvcket hellre, som man icke har hopp alt vid denna riksdag hinna till slut med sjelfva lagens antagande. Frih. G y 11 en gra na t, Carl Aug. Burchard: I hvad 2-:ne föregående talare, Frih. Stael von Holstein och Hr Akerman. i delta ärende yttrat, får jag till alla delar instämma, och tillstyrker således vördsamligen bifall till Lag-Utsk:s betänk. Hr Tersmeden, Nils: Behofvet af en förändring, en förbättring i vår criminallag, har länge varit erkiindt. Då jag inser bristerna i densamma, är jag dock mycket tveksam, huruvida de ej borde kunna afhjelpas ulan rubbning af hela dess grundval, och uppfattar ej klart fördelen af del alldeles nya system, som här förelägges oss i afseende å brottmålsoch strafflag.
Hennes hjärsätt ingaf förtroende, och när hon git hennes krafter i anspråk, i det den åt henne slutat dessa sina b e s ö k, kände hon sig betydöfverlåtit vården och tillsynen öfver mer än 30 ligt tryggare till m o d s, viss att d c löften fattiga Och hon till Äfven infriade. bedrog sig e j. dag för d a g; Skyddsföreningen familjer. Elevantalet växte det egenskap uppfatta sina plikter må anföras f ö l - jande. mellan 60 o c h 70. D e förut nästan tomma D å fröken Stockman en dag passerade en af skolsalarne voro nu fullt upptagna af småttingränderna gar från fönster 5 till 7 år. Med bästa vilja i världen var det d o c k ej möjligt att ensam vett och hjärnor därför bokliga kunskaper i planta så många intresse för sin fick hon i ett kvinna, som m e d E i t ögonblick tvekade h o n o m hvad hon borde uppgift inblandningen illa u p p; men n e j, hon måste se till Kanske kunde man taga den främmande och ett hjärta ömmande icke blott f ö r de små att hjälpa, om hjälp var möjlig. H o n g i c k in. disciplarna, utan äfven f ö r deras fattiga förälRummet drar, vann fröken tande hustrun gande sjuk, venhet. Mellan skolan därigenom en och växelverkan, hemmen som uppstod utöfvade ett snart uppförande het, som på deras läslust. na o c h har alltid visat den sitt synnerliga intresse. därvid tackat f r ö - goda insats hon Som bevis gjort på sitt erkännande lät kronprinsessan julafton 1888 tillställa fröken fotografi: S. en vackert inramad Kristus välsignar barnen. två b a r n; sängligJa, storma, o vår! Vräk allt murket i gruset, blås ungdomens ande ut öfver en värld, höj frihetens trampade fanor i ljuset och bojorna krossa med flammande svärd! • allt vittnaDaniel Fallström. belägenoch att hustrun fick f a t t i g h j ä l p; fingo komma till hennes Sitt h e m delar fröken ömmaste band. och stormen, I vindar, och brusen, I vågor — dess förr byter natten sitt välde med dag, dess förr spegla vikarna kvällsolens lågor vid trastens melodiskt förklingande slag.
Likaledes vågar jag påstå, att LagUtsk., vid straffets bestämmande för rån i allmänhet, icke allt för mildt förfarit; ty att undergå 28 dyngs fängelse vid vatten och bröd, samt derefter under 10 års tid sitta inspärrad å fästning, kan icke kallas vara ett mildt straff, utan bör i sanning, derest någon tillgänglighet för fruktan förefinnes, kunna injaga en ganska hälsosam skräck hos lagbrytarne. Hr von Hartmansdorff har visserligen ansett rån, under alla förhållanden, vara något så brottsligt, att det icke kunde med mindre än lifvets förlust försonas. Den erfarenhet, jag under handläggning af tingsgöromål haft tillfälle att inhemta, har likväl bibringat mig en annan öfvertygelse. Under loppet af 2:ne år, hvilka jag på nämnde sätt använde, förekom rån för det mesta icke oftare än efter hållna auktioner, då en myckenhet bränvin förtäres, och då begäret att åtkomma något föremål, som genom högre auktionsanbud blifvit en annans tillhörighet, föranledt en och an - Den 16 Augusti f. m. 365 nan af allmogen ali under hemfärden från marknadsplatsen öfverfalla den nyss högre bjudande och således vid auktionen segrande inroparen, sami med våld bemäktiga sig hvad denne inropat. Gerningen erkändes merändels otvunget vid tinget och en under ruset uppvaknad och öfverhandtagande hämndkänsla öfver nederlaget, i förening naturligtvis med vinningslystnad, anfördes såsom driffjäder till brottets begående. Hela tilldragelsen kan måhända icke utan skäl under sådane förhållanden anses såsom ett utbrott af det urgamla vikingalynnet; men att i följd af så beskaffade upträden bestraffa våldsamheten med lifvets förlust, torde med fog kunna kallas allt för grymt, således icke fullt rättvist. Hr von Hartmansdorff: Gr. Sparre tyckes föreställa sig, 'ali en rånare begär sitt missdåd med samma lugn, som man bär öfverlägger om hans bestraffning, enär Grefven tror, alt väldsverkaren skall, i de flesta fall, skona den våldfördes lif, emedan den förre vet sig i annan händelse förverka sitt eget.
— Med afseende å den, Riksgälds-kontoret sålunda ålagda ersättnings-skyldighet för de af Stats-kontoret för nämnda kolonis förvaltning bestridda utgifter, har Kongl. Maj:t, genom Nådigt Bref af' den 21 nästlidne Oktober, gifvit Fullmäktige tillkänna, att dessa utgifter utgjort följande belopp, nemligen: för år 1851 - R:dr 12,064: 40. — „ *. 7. och för den då förflutna delen af år 1853 „ 8,105: 45. 3. eller tillsammans R:dr 33,450: 23. 10. för hvilken summa Stats-kontoret, under åberopande af högstberörde Nådiga Bref, reqvirerat ersättning af Riksgälds-kontoret. I fråga om denna ersättnings-summas utbetalning, har dock, efter hvad Fullmäktige i skrifvelse till Stats-Utskottet anmält, den betänklighet hos dem förekommit, att, ehuru det för omförmälda ändamål beviljade anslag i det härvid gällande reglementariska stadgandet benämnes förslags-anslag, syntes likväl den dervid tillika meddelade föreskrift, att detsamma skulle för hvarje år utgå med en viss andel af det uppgifna beloppet, ingalunda tillämplig i afseende å sådana årliga anslagssummor, som i allmänhet ansåges inbegripna under den vanliga benämningen ”förslags-anslag,” och hvilkas utmärkande egenskap just vore, att deras belopp icke begränsades"inom den endast kalkylationsvis anförda summan. I ovisshet, huru dåvarande reglementes enahanda stadgande borde förstås och tillämpas, hade Fullmäktige också vid sednaste riksdag underställt Stats-Utskottets bedömande då jemväl förekommen fråga örn utbetalning af ett ersättningsbelopp, som likaledes öfversteg den i 1848 års reglemente uppgifna anslags-summa.
Baron Uiljencrsntr^ hit remitterade Memorial, af anföroe stät, fkrcftagit och hemställ, att pä Kongl. Majus eget höga godtstnnande till nästa Riksdag mä, med wiste förbehåll, ankomma att/ enär omskändigheterne dertillföranleda, efter infordrade uNderdäniga yttranden af Wcderbörände Collegicr och efter Stats-Nädets hörande, höja a dewäror,fom lämpe* ligen kUNnä större Sjö Tufts-afgifter älaggas, dcste umgälder till och med 50 Procent, utöfwer den, wid denna Riksdagfastställande Sjö»Tulls Lapa. Detta förslag blef, ester föregstngen öfwerlaggning, äfBorgare-Ständetogilladt; hwarym de Ncspective Med^tanden stulle wördfaMt och »vänligen underrättas, v Rr ^rokocnllo. H. DelLrrvn^ Utdrag af Protocollet hällit i Borgäre»Ständct Plenum wid Riksdagen i Stockholm dm rv Fe^ bruarii. iLlv. S. DFörenade fig Borgare-Ständet Ulldén af Högloft Ridderffapet och Adeln, enligt Protocolls, Utdrag af - den 12 dennas, bestlltne Remist till Banco-Utstvttet, af Herr v-rviä von SodultLenkeimz anförande, angäenoe Medel till Wäxel-coursens styrande, hwilket de Respectrve Med-StändeN wördsamt och wanligen stulle IlllkännagifwaS lllc »vKrs^ S.
Till afhjelpande af de härigenom uppkommande olägenheter, intill dess ständiga tiondeanslag hunnit införas eller annorlunda kan blifva förordnadt i anledning af frågan om indelningarnes ingående till Kronan, anser Kongl. Majit den lämpligaste utväg vara, att tiondegifvare skola hvar och en för sig af det hemmanet eller hemmansdelen åsätta tiondebelopp utgöra till en indelningshafvare, åt hvilken hemmanets tionde anslagen är, det qvantum i tunnor eller kappar spanmål, som honom tillkommer, tunnan beräknad till 34 kappar, eller, då lösen eger rum, erlägga densamma med ^Jidelar af spanmålens bestämda lösningspris, men deremot till Kronan utgifva lösen efter årets markegång, utan tillägg af forsellön för den emot Kronans andel i kappmålet svarande återstående ,'gidel af hemmanets tiondebelopp, så vida ej tiondegifvare!! hellre vill till närmaste Krono-magazin i Länet leverera berörde kappmål in natura och detta så mycket hellre, som Rikets Ständers vid sista Riksdag fattade och genom Kongl. Majits Nådiga Bref till Stats-Contoret af den i3 Mars i83o godkände Beslut, angående uppbörden af Kronans spanmåls-iutrader, redan är stadgadt, att tiondegifvaren alltid skall ega rättighet att efter markegångspris lösa sin spanmål, så vidt den är Kronan förbehållen, utan tillägg af forsellön, hvaraf följer att Kronans af indelningarne tillfallande kappmål bör på enahanda sätt liquidferas, hvarigenom alla till samma indelning anslagne hemmansinnehafvare komma i lika belägenhet och den ena icke kan på den andras bekostnad ensidigt gynnas. För så vidt i någon ort Kronans ursprungliga kappmål antingen helt och hållet eller till något visst belopp kan vara vid eller efter indelningstiden till serskilda behof anslaget, anser Kongl. Majit den sålunda föreslagna lösningsrätt af samma kappmål efter markegångspris icke böra komma 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
De skäl och förhållanden, som föranledde 1823 och 1830 års Ständer att, vid beslutet örn alla uppbördsmedels ingående till Statskontoret, uttryckligen undantaga allmänna bevillningen, kunna sä mycket mindre anses undanröjda genom riksgäldssedlarnes upphörande, som, enligt Rikets Ständers förstnämnde år fattade beslut, en serskild fond för dessa sedlars inlösning utaf Rikets Ständers Ranks medel afsattes, och hvarken bevillningen eller någon annan del af Riksgäldskontorets intrader sedermera fått dertill användas. Den andel af allmänna bevillningen, som, jemlikt nu gällande statsreglering, erfordras för den så kallade statsfyllnadssummans utbetalning från Riksgäldskontoret, är ingalunda större, utan tvertom betydligt mindre, än det för enahanda utbetalningar erforderliga belopp utaf den bevillning, Rikets Ständer genom 1823 och 1830 års bevillningsförordningar sig åtogo; och hvad beträffar de för extra statsregleringen anvisade medel och tillgångar, som genom Riksgäldskontoret böra Statskontoret tillhandahållas, så öfversteg desammas vid 1830 års riksdag fastställda och mellan samma och nästföljde riksdag hos Riksgäldskontoret lyftade belopp vida de anslagssummor, som, till följd af derefter verkställda extra statsregleringar, blifvit under 2:ne riksdagars mellantid från sistnämnde verk till Statskontoret utbetalda. Ehuru Utskottet ingalunda vill förneka fördelarne deraf, att alla utskylder till kronan för framtiden varda inlevererade till ett enda verk, måste Utskottet dock bestrida motionärens uppgift, angående angelägenheten och nödvändigheten att ”i främsta rummet” med allmänna bevillningen vidtaga den för sådant ändamål erforderliga förändring. Den förenkling af uppbördsoch redogörelse-sättet samt den förminskning af uppbördstjenstemännens och redogörarnes nuvarande göromål och åligganden, som genom en dylik förändring i afseende på bevillningsmedien möjligen skulle kunna åtstadkommas, synes också af motionärerne vara alltför högt uppskattad.
Hr Brakel liar såsom en oriktighet anmärkt, att bildandet al en reservstat med tjestgöringsskyldighet på stationen blifvit föreslaget. Men denna del af förslaget grundar sig uppenbarligen derpå, att som en indragning af platser skulle blifva af nöden, så skulle, medan de på indragningsstat öfverflyttade personerna ännu qvarstode i statens tjenst, af dem kunna fordras tjenstgöring på stationen. Vidare har det blifvit anmärkt, att man icke borde taga de nuvarande .anslagen till utgångspunkt vid en ombildning af sjöförsvaret. Ofvertygad att man af en representant med det varma nit för fäderneslandets bäsla, som den värde talaren, kan vänta alla nödiga uppoffringar för fäderneslandets försvar, anser jag dock min skyldighet såsom l)ep:ts-Chef vara att söka grunda beräkningarne på de anslag, som R. St:r anvisat, och att jag icke öfvergifvit hoppet om materielens ökande till den större styrka, som bättre motsvarar Sveriges behof, torde inhemtas vid en närmare granskning af de handlingar, som blifvit till R. Sl:r öfverlemnade. Slutligen har det, bland annat, blifvit anmärkt, att det vore orätt att bilda en korps innan man hade färdig den för denna korps afsedda materiel. Jag hemställer dock till den värde talaren. huruvida det kan vara skäl att icke bilda personalen utan i den mån materielen vore färdig. Jag tror att det vore högst olämpligt att gå så till väga, ty visserligen fordras lång tid för att bygga ett lärtyg, men ännu mycket längre tid åtgår för att bilda den, som skall föra detta fartyg. Ar blott en duglig per sonal för handen, kan säkerligen äfven materiel anskaffas. Jag har anfört detta för att visa att jag åtminstone hört på de gjorda anmärkningarne; och med trygghet öfverlemnar jag frågan till Stats-Ulsk:s och R. St-.rs bedömande, ofvertygad att de i förslaget framställda grunder, till någon del af föregåendeR. St:r redan godkände, om de nu, förvandlade till|K.M:s beslut, biträdas, skola bereda fäderneslandet ett kraftigt och godt försvar. Hr Adlersparre, Axel:
Stadga gifna förbud emot pass eller rekommendationer att tigga utom Staden eller Socknen. Häruti instämmer Kongl. Förordningen om löst och onyttigt folk samt tiggeriers. hämmande den 1 October 1741: och Kongl. Förordningen i samma ämne den 24 Mars 1748 förbjuder löst folk i gemen, att fara omkring landet utan rigtiga pass, vid äfventyr af häkte och allmänt arbete eller ock spö elier ris, samt förbjuder jemväl, att sådant folk med pass förses eller hos någon hyses, vid 20 daler silfvermynts vite för det förra och 10 daler för det sednare. Kongl Brefvet den 13 Mars 1751 stadgar, att alla Fattighus, så i Städerna som på landet, utan åtskillnad, böra till de aflidna fattighjonens qvarlåtenskap och egendom njuta lika rätt, som Hospitalen, samt all qvarlåtenskap efter sådana fattige, som icke njutit sina slägtingars hjelp och understöd, utan blifvit af allmänna fattigmedlen försörjde, hemfalla den fattigkassa, hvaraf de haft sitt underhåll; doGk att med fattighjons antagande och dess arfvejords inlösande förhålles enligt Tiggare-Ordningen af år 1642 och Kyrkolagen af år 1686. Kongl. Förordningen om Hospitals - och Farnhus-Inrältningarne i Riket den 11 April 1763, innehåller bland annat i 2 och 3 §• §•" att Kyrkolagens stadgande om hvarje Sockens skyldighet att föda sine fattige, borde till obiottftlig efterlefnad handhafvas, och invånarne i Q o Betänkande om Fattigvärden i Riket. hvarje Församling till elen ändan på en viss dag cm året rådgöra och fastställa det antal, som för det nästföljande året skulle njuta underhåll, samt omkostnads-summan uträknas, jemte något öfverskott för oförmodligen tillkommande fattige, och på Invånarne fördelas i proportion af andra utskylder.
— Sökande till lektors beställningar måste hafva aflagt fullständiga och godkända prof för promotion inom filosofiska fakulteten vid inländska universitet, hvaremot sökande till adjunktseller kollegabeställning endast beliöfdc hafva undergått godkänd filosofie-kandidatexamen. Den förre, eller sökanden till lektorsbeställning, borde derjemte utgifva och försvara afhandling eller tkescr i livart och ett af de ämnen, som till den sökta sysslan höra, hvilket prof alldeles icke fordrades af sökande till adjunktureller kollegabeställning. Vidare föreskrefve författningarne, att vid lektorats tillsättning borde särdeles afseende göras på sökandens lärdomsförtjenster. Af Lektorerne fordrades sålunda betydligt större kunskaper och högne vetenskaplig bildning än af Kolleger och Adjunkter, men, med undantag af Rektor, hade real-läroverket icke fått någon del i dessa högre lärarekrafter, ehuru det skulle meddela lika omfattande undervisning, som det fullständiga läroverket, i alla ämnen utom de gamla språken. 52 Stats-Utskottets Utlåtande K:o 123. ■— Äfven i fråga om aflöningen vore lärarno i realskolorna vida sämre lottade än Lektorerne, ehuru dem ålåge, att i alla öfriga ämnen meddela enahanda undervisning, sorn dessa, och deras tjenstgöring vore meia trägen. Då alla dessa omständigheter måste leda derhän, att vid realskolorna företrädesvis komme att anställas sådane lärare, som, i följd af underlägsna naturgåfvor eller ringare studier, icke egde förhoppning om befordran vid det fullständiga läroverket, syntes det vara särdeles angeläget, att detta för undervisningen och läroverkets utveckling högst menliga förhållande blefve i möjligaste mån afbjelpt; — i hvilket afseende motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte anslå nödiga medel för att vid hvart och ett af de på real-linien fullständiga elementar-läroverken, höja tvänne af kollegabeställningarne tili lektorater med samma åligganden löneförmåner, som för lektoraterna vid rikets öfriga högre och fullständiga clcmentar-läroverk.
Alf en tidning att roa sig med, medan hon tillagade hans middag. Och det var med anledning af en i hans tycke högst besynnerlig annons, på hvilken händelsevis hans blickar fallit, som han filosoferade öfver tidningarnas skada eller gagn. Denna annons lydde så här: ”En ung man af ett mycket dystert, grälaktigt och tråkigt lynne önskar till sällskap under en utländsk resa en bildad och älskvärd person.” — Hvilken oförskämdhet! — utropade Alf, skrattande, sedan han ännu en gång genomläst annonsen. — Hur kan någon menniska inbilla sig, att en ”bildad och älskvärd person” vill resa med en tråkig grälmakare? Alf var temligen sysslolös och hade i följd deraf tråkigt, och medan han åt sin middag i fru Ulrikas sällskap — en anordning, hvaremot hon i början gjort många kruserliga invändningar, men som icke litet bidragit att ställa den glada och sällskapliga ”kandidaten” högt i hennes ynnest — återkom minnet af den kuriösa annonsen, och i ett anfall af uppsluppen pojkaktighet föll det honom in att, i egenskap af ”älskvärd och bildad person”, presentera sig sjelf för den anspråkslösa resanden. Om någonting skall kunna ursäkta en dårskap eller ett besatt upptåg, så är det utan tvifvel att under den varma vackra sommaren nödgas vara instängd i det dammiga, folktomma och solheta Stockholm, utan sällskap och utan tillräckligt arbete, som afleder ett lifligt lynnes galenskaper. I förhoppning att få lära känna ett original, vandrade Alf alltså helt förnöjd åstad efter den utsatta adressen och öfvertänkte under vägen den rol han ville spela för att muntra upp både sig sjelf och den ”grälaktiga” annonsören. Då han imellertid ändtligen hunnit målet och ämnade ringa på den anvisade dörren, föll det honom in, att alltsammans endast vore spektakel, och att han sjelf kunde råka ut för den ”drift”, han ämnande tillställa. — Nåväl! så mycket bättre, två spektakelmakare böra alltid kunna få så mycket mera roligt tillsammans — tänkte han och drog på klocksträngen. En liten väl klädd betjentgosse öppnade dörren och besvarade hans fråga med att bedja honom stiga in och tillade, att han skulle anmäla honom för sin herre.
Domcapitlet tillse, att för lärare-eleverna dessutom beredes tillfälle att erhålla undervisning i musik , företrädesvis kyrkosång, äfvensom i fristående gymnastik.” Begge ämnena äro vigtiga, men undervisnigen deri borde äfven ske i vexelundervisnings-skolati. Skulle icke föreståndaren eller medlijelparen i densamma sjelf vara lärare i sång och gymnastik, så borde de personer, som af slifts-slyrelsen dertill antoges, gifva denna undervisning i sjelfva skolan, på det att seminaristerne der måtte kunna inhemta, huruledes man skall gå tillväga, för att rättast behandla barnen. Oin en lärare i gymnastik t. ex. gåfve aldrig så fullständig och god undervisning åt 10 eller 11 seminarister, huru skulle de likväl förstå att meddela henne åt 200 barn, som ofta finnas i en vexelundervisnings-skola, om seminaristerne icke sett det förut? Och äfven om de förstode det, skulle de likväl sämre och långsammare inhemta kunskapen derom, än om de sage det verkställas med barnen. 5:o ”Alt ingen må till elev i detta seminarium antagas, som icke vid sökt inträde, då han af föreståndaren skall förhöras, kan skrifva färdigt, räkna qvatuor species och läsa innantill Svenskt och Latinskt tryck, samt utantill Luthers lilla cateches med den antagna förklaringen; och derjemte äger någorlunda försvarlig insigt i biblisk historia, allmän jordbeskrifning, fäderneslandets historia och i kyrkosång.” Jag har ingenting emot hvad bär fordras för inträdet, befarar blott alt man uppsatt fordringarna nog högt, oell att det torde vara svårt att få seminarister, som hafva dessa kunskaper, så framt det icke Sr mera till namnet än till verkligheten, som man fordrar dem. Hvad Utsktn mena med den antagna förklaringen af Luthers lilla cateches vet jag ej så noga; emedan denna äfven är en förförklaring af tio Guds bud m. m.
Pral. ISöO f 1S31. 4 Sami., i A/d., 2 Band., *9 lidi t. 4 u 26 flials-Ul.iknllets VII/Mande, A'.o 20T. denna åsigt blifvit af Kongl. Maj:! uti nådig proposition vid sednaste riksdag, r nåder gillad, och jemväl af Stals-utskottet delad, Utskottet icke dess mindre ansett, att, i händelse den föreslagna beskattningsinelhoden komme att tillämpas blott på de mjölqvarnar, sorn hädanefter anläggas, sådant skulle innebära orättvisa mot äldre qvarnverk, sorn voro grundränta åsatte, enär denna ränta komme att oförändradt bibehållas, oaktadt, genom nya qvaruars anläggning, de äldre tillfogades betydlig minskning i deras vid skattläggningen påräknade inkomst: på grund hvaraf Utskottet, som vid delta tillfälle icke vågat tillstyrka grundskattens npphäfvande för de äldre qvarnanläggningarne, ansett sig ej kunna, i saknad af fullständigare utredning öfver förhållandet mellan gamla och nya qvarnar, understödja det om mjölqvarnars beskattning efter bevillningsgrunder framställda förslag, hvilket ock sedermera blcf utaf Rikets Ständer afslaget. I raotiouärens tenka vöre dock Utskottets förenämnde yttrande sannolikt framkallad! af något missförstånd. Då nemligen vid qvarnars anläggning alla, hvilkas rätt är i fråga, således ock äldre qvarnegare, blifva hörde, och Härads-rätt derom sig utlåter, innan Konungens befallningshafvande meddelar utslag, som åter kan i stadgad ordning öfverklaga», följde ock deraf att, då anläggning af ny qvarn, beviljas, ådagalagdt vore, att dymedelst något intrång i äldre qvarns rätt icke förorsakas, utan att denna kari ega bestånd med sin ränta, ehuru den nya tillkommit.. De* sätt, hvarpå nya qvarnar beskattas, kunde således aldrig innefatta orättvisa mot aldre qvarnverk.