Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hur skulle han kunna binda en kvinnas öde vid sitt, han, hvars öde var att tillhöra alla kvinnor?» Jag lade ifrån mig boken, men så kom jag i håg att ingen såg mig, och så tog jag upp den igen. »Numera gick han aldrig i sällskap, men en afton var han tvungen att bevista en supée hos en läkare, som räddadt hans lif. Trött, apatisk, liknöjd, stod han i sitt hörn, men så stark var hans magnetiska utstrålning, att han, mot sin vilja, inom helt kort stod i korrespondangs med hvar enda kvinna i rummet.» »En så’n bref-förning!» sa jag. »Det elektriska kvinnofludiet smög sig in genom hans nedfälda ögonlock och kom hela hans känsliga närvcentra att dallra som en eolssträng.» »Kalla afrifningar och gymnastik, min gosse», sa jag. »Då inträffade plötsligt en rubbning i den elektriska strömmen. Han såg upp med en liten rysning och mötte ett par bruna fruntimmersögon, som betraktade honom med en så glad och nyter blick, att han omedvetet närmade sig som lockad af en frisk vind. Ögonen tillhörde en omkring 40 års matrona med liflig färg och lifliga ögon, iklädd en tydligen uppreparerad brun sidenklädning med sammetsisättning. På det mörka, vågiga, ovanligt rika håret hade hon en hvit barb, fastsatt med ett par narsissor, och öfver hela personligheten en viss treflig pli af småstad.» »Hva falls!» sa jag och rusade upp som stucken af en orm. Min bruna siden —min hvita barb — mina narsissor — mitt hår — och — min hy — och min pli med! Hvad vill det här säga? Jag läste inte — jag slukade! »Bredvid sig hade hon en liten trind, kostlig figur, klädd i gammalmodig frack och med ett par alldeles omotiveradt vackra ögon i ett rödt fullmånsansikte.» Boken sjönk ned i knäet på mig. Nej, det kan inte vara möjligt! Jag slukade igen. Litet längre fram talade han om den bruna muschen vid hennes (min?) ena mungipa, som nog en gång inbjudit till kyssar och som ännu kunde väcka erotiska känslor
Om eftergift af en yppad balance uti aflidne Post-Directeuren Lidiins sterbhus; och 4:0 Rörande anläggande af en Landsväg ifrån Elfvedahls Socken i Öster - Dalarne förbi Särna till Rörås Kopparverk i Norrige. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. D. Tili justering upplästes Expeditions-Utskottets insända förslag till Riksens Högloft. Ständers underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t, angående upptagande och erkännande af några Svenska undersåters fordringar; hvarvid äfven föredrogs ett från Högvördiga Prest. Ståndet ankommet Protocolls-Utdrpg af denna dag, deri Respectiva Med Stånden inbjudas att med Prest-Sråndec sig förena uti anmodan til! Expeditions. Utskottet, au uti berörde underdåniga skrifvelse utsätta den af Stafs-Utskottet föreslagne och af Riksens Ständer bifallne Cours-beräkning för Herr CantzliRådet Lagersvärds ifrågavarande fordringar; och fann Bonde - Ståndet för godt att, med antagande Den t t Maj. antagande af detina inbjudning* Expéditioris-UL iskottets ofvannämnda förslag i ailt öfrigt gil läs. Vt supra. » Ex Protöcollö Olof Werlin. S. D, Efter läsning af Eag-Utsköttéis den 2 Maj äfgifna utlåtande öfver Medicin®.Doctoten Eeht Gustaf Céderschölds hos Höglöfl. Ridderskapet och Adeln irigifna Metnorial, åsyftande rättelse Uti Brottmåts-Lägen , i afstehdé på den Lakare ålagda skyldighet att bedomina verkan af sår och art« fira skatior; ptöfvade Bonde-Ståndet skäligt Särnmå Utlåtande bifalla. Ut supra. Ett ProtöCollö Olof Werlin» S. t). Ifrän sista Plenum Vörö på bordet hvG lande Stats - Utskottets den 6
Fiendens anfall kan genom öppna sjön rigtas emot så många andra punkter, mindre lätta att försvara, att det otvifvelaktigt lärer blifva uppå hafvet, henden bör hindras att anfalla våra kuster; och, att sjöförsvaret således ej låter beräkna sig annorlunda, än genom en linieflotta, som i krafter kan mäta sig med fiendens, synes vara påtagligt; och, då skärgårdsflottan icke mer inom sina skär bildar ett gifvet värn emot fiendens fram - Den i December. trängande, utan nödgas öfver betydliga rymder hasta till den punkt, der fienden kan luinda redan verkställt anfallet, öfvergår detta vapen ifrån fordringarne för ett Skärgårdskrig till alla bebofven för fartyg, ämnade att bålla öppna sjön, hvarigenom skärgårdsflotta, ifrån benämningens egentliga synpunkt, upphörer och ingår under åsigten af flotta i allmänhet, såsom nödvändig eller ej, uti ett på sanna grunder för Scandinavien uppgjordt system till försvarsplan för det liela. Man torde härvid vilja invända, att inloppen till Stockholm och må hända andra vigtiga, i förväg beräkneliga, anfallspunkter fordra försvaret af en skärgårdsflotta; men fordringarne i detta afseende blifva mer ingående uti en positions befästning, som för tillfället blefve lätt att åstadkomma, utan att en skärgårdsflotta derföre torde i försvarsplanen nu mer kunna komma att intaga samma betydliga rum , den under fordna försvunna förhållanden innehaft. Jag är således af enahanda tanka med dem, som tro, att Scandinaviens sjöförsvar nu mera ej kan åstadkommas utan linieflotta; men jag är derföre icke öfvertygad, att Scandinaviens ställning och krafter tillåta uppställandet af ett sjöförsvar till den betydenhet, som ensamt lemnar hopp otu tillfyllestgörande vid behofvets stund. ig8 Den i December.
Vid sådant förhållande tror jag icke att det mött något hinder för LagUtsk. att föreslå alla de förändringar, som kunnat vara af behofvet påkallade och ibland hvilka den ifrågavar. ulan tvifvel är en 6 Dea 2 November f. m. Hr Lagerhjelm, Pehr: DS inledningen innehåller v;isendtliga momenter, icke allenast för Const.Utsk:s ledamöter, till deras efterrättelse och lill grunder för deras åsigler och beslut, utan ytterligare för den domstol, som möjligen kan komma att dömma i så beskaffade ärenden, så anser jag, lika med Hrr von Hartmansdorff och Cederschjöld, alt inledningen bör paragraferas och komma att utgöra en del af lagen. H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: Det har alltid förefallit mig vara ett physiologiskt problem, huruledes en nation, som i sekler haft mer eller mindre fria, dock alltid representativa samhällsiurättningar, som är ädelt i sina tänkesätt och uppriktigt i sitt sätt att vara, alltid kan hafva hyst sådana misstankar mot sina Konungars rådgifvare, ehuru historien icke nämner alt del funnits bland dem några riksförrädare. Hvad den svaghet åter beträffar, sorn mången kan hafva gjort sig skyldig till, kan den icke förekommas genom en ansvarighetslag, som utsätter mindre ansvar för den rådgifvare som gär negativt lill väga, än för den som går adivi till väga; ty det är naturligt, att den som utarbetat och contrasignerat 100 beslut, har större ansvar än den som utarbetat och contrasignerat blott ett beslut. Men, mina Hrr, dessa rådgifvareplatser, äro de dä så afundsvärda, är deras makt så stor, deras inflytande så afgörande? Hafva de såsom Frankrikes ministrar 100,000 francs i aflöning, palatser alt bo uti och ett clientele, som sträcker sig som ett nät öfver hela det vidsträckta riket. Hafva de som Englands ministrar afgörande vota i alla statsfrågor; ty det äro de sorn afgöra frågorna, och rapportera endast till monarken hvad de beslutat.
Men egentligen torde den hafva upkommit deraf, att de särskildta meningarnes förfäktare allt för ofta hållit sig vid sjelfva ytterligheten af de satser, som de velat försvara, och derigenom fallit in på ensidighetens område, — en svaghet, som allt för ofta öfvergålt till öppen partistrid. Under antagandet af den, såsom det synes ovedersägligt rigtiga grundsatsen, att främsta syftemålet för ett lands försvarsanstalter måste vara att hindra fiendens inträngande öfver gränsen, erkännes t. ex. i allmänhet, att, i anseende till naturen af vårt lands gränsor, sjöförsvaret enl. theorien, borde vara det hufvudsak!iga. Men så snart man tillika inser att detta vapen icke kan upbringas till en så öfverväldig styrka, att det ofelbart förmår hindra en fiendtlig landstigning, så, säges det, måste man helt och hållet förkasta detsamma, och endast förlita sig på den krigsmakt som möjligen kan bildas, för att inom vårt eget land bekämpa fienden. Man skall enl. denna öfverdrifna mening hafva en beherrskande flotta, — hvars mått och storlek alltså måtte blifva oberäknelig. — eller också alldeles ingen. Det medgifves ingen början, ej att söka åstadkomma hvad omständigheterna medgifva, ej att tillöka och ut - 170 Den 28 Januari e. m. bilda eflor hand hvad möjligt, är, och alt åtminstone i mån af tillgångarne söka praktiskt tillämpa den erkändt sanna theovien. Tänker roan sig ett sjöförsvar af en öfverväldig och således beherrskande flotta, och oro det är en ö-siat, som dermed skall försvaras, så uphäfves i och med detsamma behofvet af hvarje annat försvarssätt, eller vapen. Men hvilken stat kan sägas äga en beherrskande flotta? — icke ens England, emedan krig kunna upkomma med flere andra stater på en gång, hvilkas flottor i förening möjligen upväga Englands sjömakt. Men i fråga om landtförsvaret synes man icke göra anspråk på någon öfverväldig styrka, för att hindra fiendens inträngande.
Ej för min egen styrelsens cirkulär n:r 20, där det nedsatta skull, men för det ganska viktiga spörsmålet vill priset finnes inlaget. jag upplysa honom om, att jag aldrig har några bjudningar, vare sig små eller stora, men ännu är gästfriheten så stor i Stockholm, att en gammal vän kan komma och hälsa på en afton, utan att vara bjuden. n.r det då K s mening, alt jag skall Tecla A l a n d e r; af Georg Nordensvan. (M e d porträtt) — Några ord o m vÄr &gt;Giftermålsbalk »; för Idun af Eata Daltaga honom in i ett särskildt rum och säga: » Sitta ström. (Forts. fr. n:r 11.) — » Det är hälsosamt »: Klädedräkhär får du, så länge du vill — men icke öfver kl. ten. — Böhmiska folkbilder; tecknade för Idun af Sigrid Elmblad. I I I: Josephstadt. — N u är tiden. — O m sköldtio — men mat vankas icke, och icke heller några mör och valkyrjor; enligt fornkällorna af A. U. Båälh. (Slut våtvaror, ty, ser du, jungfrun blir så nervös af fr. föreg. n:r.) — I hushållspenningfrågan. — U r notisboken. det där. » Eller skola min fru och jag sitta med — Teater och musik. — Från Iduns läsekrets. — Tidsfördrif. Nedsatt pris på Modetidningen ensam! tjänarinnas Som det är en gammal god sed att tacka, när någon gjort eller sökt göra en en tjänst, hoppas jag, redaktionen ursäktar, att jag ännu en gång besvärar med ofvanstående spörsmål, som red. varit nog vänlig att taga in i Idun. På min fråga har jag haft nöjet att mottaga tvänne svar, det ena från » Moster Emma », det andra från » Mosters tillgifne Kalle » — om han äfven är min tillgifne Kalle, vet jag icke riktigt ännu. Det är mig då en kär plikt att på det hjärtligaste tacka » Moster Emma » för det duktiga råd, hon gaf mig i att välja en jungfru, som förut tjä- nat i ett enklare hem än mitt.
Den stackars bronskejsaren på Piazza Bologna, den stackars fule Karl den femte, som är förgrämd och mager och eländig som San Giovanni i öknen, har på något outransakligt sätt fått en blombukett i handen. Då studenterna, som stå på Quattro Canti, alldeles i närheten, få höra talas om detta, draga de upp till kejsaren i ordnadt tåg, lysa upp honom med sina facklor och höja ett lefverop för den gamle despoten. Och en af dem tar hans bukett om hand för att lämna den till den store socialisten. Därpå draga studenterna ned till hamnen. Långt innan de komma dit, äro deras facklor utbrända, men det bry de sig ej om. De komma med armarna om hvarandras hals, högt sjungande och stundom afbrytande sången för att ropa: »Ned med Crispi! Lefve Bosco!» Så kommer sången i gång på nytt igen, men blir åter afbruten, därför att de, som ej kunna sjunga, slå armarna om sångarna och kyssa dem. Gillen och skrån vimla fram ur stadsdelar, där samma handtverk drifvits i mer än tusen år. Där komma murarna med sin musikkår och fana, där komma mosaikarbetarna, där komma fiskrarna. Då föreningarna mötas, hälsa de hvarandra med fanorna. Stundom ge de sig tid att stanna och hålla tal. Då talar man för de fem frigifna, de fem martyrerna, som regeringen nu ändtligen skänkt Sicilien åter. Och hela folkmassan ropar: »Lefve Bosco! Lefve Da Felice! Lefve Verro! Lefve Barbato! Lefve Alagona!» Men om någon, som fått nog af lifvet på gatorna, kommer ned till Palermos hamn, stannar han och frågar: »Hvad är detta för ett ställe? Madonna Santissima, hvart är jag kommen?» Ty han har väntat sig, att hamnen ännu skulle vara öde och mörk. Men alla båtar och skutor i Palermos hamn hafva blifvit tagna i beslag af olika sällskap och föreningar. De drifva omkring i hamnen, rikt behängda med kulörta venetianska lyktor, och i hvarje ögonblick uppsändas från dem stora raketbuketter.
De svarade då i allmänhet, ”att almanachan är god nog ät oss, sådan hon är, hvadan vi anhålla att slippa alla ändringar deruti, emedan de, långt ifrån att gagna, endast skola medföra hvarjehanda förvillelser”. Vid delta tillfälle kom ett förhållande i dagen, som, på ett märkligt sätt, visar, huru folket vidhänger gamla vanor. Församlingarne i Halland yttrade nemi. den önskan, alt i vår alamanacha måtte införas vissa saker, som stå i den Danska. Dervid yppades äfven att somliga Halländningar ännu begagna denna almanacha. När således, i dylika mindre vigtiga omständigheter, folket håller sig tili det gamla, huru vill man då tro, att i så magtpäliggande förhållanden, som mått, mål och vigt, en ändring af denna genomgripande beskaffenhet, skall kunna utan stort motstånd införas. Om det likväl skulle lyckas Utsk:n att inbringa tiotalsräkningen, månne det äfven skulle lyckas dem, att ur handel få bort beräkningen af en tolft bräder, ett dussin knappar m. m. dylikt? Månne det skulle lyckas dem att få hort årets tolf månader, dagens eller nattens tolf timmar, samt i stället få dem hänförda till tio? Sådana förslag kunna upkomma; ty Ståndet torde nog påminna sig att man under Frankrikes första statshvälfning ville bringa veckans sju dagar till tio, eller s. k. dekader. Men att dylika reformer, till raenniskoslägtets förbättring och Frankrikes lycksalighet, icke kunde bestå, har erfarenheten redan derstädes ådagalagt. Att de i Sverige skulle vinna bättre framgång, tror jag icke, emedan Den 8 Juli f. m. 133 man här är vida mindre beherrskad af modets nycker, än i Frankrike. För min del skulle jag derföre önska, såsom jag i början yttrade, att af detta förslag icke mätte blifva någon annan verkan än införandet af enbet i mått, mål oell vigt, samt att man dervid begagnar sådana benämningar, som allmänheten redan känner. På grund af dessa anmärkmr, anhåller jag, utan att ingå i närmare omständligheter, det R. o. Ad. ville återremittera Betänk, i sin helhet. Gr. Sparre:
Utsk. föreslår äfvenledes i de följande punkterne en tillökning i Handelsoch Näringsdiscoutfonden, samt uti de crediliver, som lemnäs privatbanker och andra enskilda inrättningar för vissa ändamål, o. s. v. För alla dessa särskilda ökade anslag skola väl medlen lagas någorstädes. Då var det ganska välbetänkt af Utsk. att föreslå, att de må tagas från den nu ifrågavar. lånefonden. Ty jag skulle icke vilja räda R. St. att nu göra hvad Bancofullm. gjorde straxt efter förra riksdagen, då de anordnade medel dels till denna lånerörelses utvidgning, och dels lill andra föremål, 9 II. 4(i 362 Den 12 April e. m. ulan att de ägde motsvarande fond. För några dagar sedan gjorde jag en beräkning och fann deraf, att kort tid efter förra riksdagens slut anordnades så betydliga summor utöfver tillgångarne, att de icke förr än nu genom de inflytande bancovinstmedlen blifvit betäckte. Att från några andra tillgångar de medel kunnat tagas, för hvilka 700,000 r.dr af arméens Åccordsamorteringsfonds obligationer uppköptes, på samma gång som 500,000 r:dr anordnades till fasliglietsbelåningens förstärkande, på samma gång som allmänna Discontfonden ökades med £ million, samt Manufacturdiscoutfonden äfvenledes med million, det har jag svårt alt begripa, ty icke räckte de medel till, som R. St. vid förra riksdagen dertill anslogo. Jag önskar, att man vid denna riksdag icke måtte göra sig skyldig till samma förseelse. För min del skall jag derföre söka, så godt jag kan, motverka hvarje tillökning i lånefonderne. Om jag häromdagen gaf mitt bifall till 5 punkten, så var det derföre, att jag beräknade, att om BancoUtsk. uti en punkt föreslagit en tillökning, så hade den deremot uti en annan föreslagit en förminskning. Jag tror således, att såväl de summor lill fondens förstärkande, som ock det sätt för Bancodiscontens förvaltning, som här inom Ståndet blifvit tillstyrkte, icke äro väl betänkte. Men i afseende på punkten f) instämmer jag deremot fullkomligt uti Frih.
Flere ledamöter hafva påstått, att hvarje allmän fråga, som inom ett Stånd väckes, måste ovillkorligen till Utsk. remitteras. Jag anhåller att få anföra ett exempel på motsatsen, som jag hoppas skall vara öfvertygande, åtminstone för en af de värde ledamöter, som påstått motsatsen. Om det skulle falla någon riksdagsman in att här väcka fråga om tryckfrihetens inskränkning, så vore det visserligen en allmän fråga; men jag tror ej, att Landtm, kunde göra propos. om remiss, emedan det är stridande emot grundlagen att annorstädes än i Const.Utsk. väcka motion derom. Förevarande fråga är icke heller något annat än en grundlags-förändring, eller ett försök att tvinga Konungen, hvilken efter våra grundlagar skall vara lika oförhindrad att svara ja eller nej till Ständernas propos:r, som de äro, att svara ja eller nej till hans. Hr von Troil: Liksom Hr Gr. Gyldenstolpe, önskar äfven jag, att vi snart måtte skrida till votering; men derförinnan måste vi hafva contra-propos., och det lärer, tillhöra Ståndet, lika så väl som Hr Landtm., att tillse, det densamma blifver upprättad i enlighet med grundlagen och icke tvertom. För öfrigt lärer frågan, huruvida den af Hr von Hartmansdorff begärda contra-propos. kan antagas eller icke, numera ingalunda synas Ståndets ledamöter tvifvelaktig, sedan de hört att inga andra skäl för densamma kunna anföras, än att man ej må votera om förslaget är grundlagsvidrigt. Deruti har Hr von Hartmansdorff rätt; men om sådant vore fallet, skulle votering ej komma att anställas, emedan Landtm, ej kunde framställa propos. Skulle Landtm, missbruka sin rätt att vägra propos., finnes deremot ett correctiv, genom remiss till Gonst.Utsk.; men skulle Ståndet äfven företaga sig att vägra, finnes ingen hjelp — vttrande-rätten vore då afskuren.
Det är otvifvelaktigt, att om alla fyra Stånden sammanstämma i att till Nämnden öfverlemna frågor sora kunna förfalla, hafva de ock till Nämnden öfverlåtit sin decisionsrätt. Men i den händelse, alt två Stånd stadna mot 2 i sjelfva saken , och de tre Stånden öfverenskomma att hänskjuta frågan till Nämnd, kan deras röst ej blifva gällande emot det 4tde Ståndets, som yrkar, att frågan skall anses vara förfallen; ty dertill fordras allas gemensamma vilja. Grefve von Platen : Jag nödgas fortfara i mitt påstående, att förfalla och afgöra ej är detsamma. Hvar och en lärer finna, att för det en fråga|förfallit, sådant ej hindrar, det hon ju åter kan upptagas; ty beslutet är blott suspenderadt. Deremot, sedan hon blifvit afgjord, kan hon ej ånyo upptagas till pröfning, så vida icke falalierna blifva^återskänkta. Hvad åter beträffar ] huruvida liänskjutandet till Nämnd skall ankomma på tre eller fyra RiksStånds röst, så förstår jag i sanning icke, i hvad 583 Den 31 October f, m. afseende della lior till ämnet; ty det är Ridder*» skåpet och Adeln, hvilket, såsom ett enda Stånd, nu skall i saken fatta sitt beslut. Herr von HartmansdorffI afseende på det exempel, Herr Cederschjöld åberopat, får jag blott anmärka, att det är ett olika förhållande med utgifter ur Statens cassa, och ur Banken* Hvad åter angar skillnaden deremellan, att en fråga förfaller eller af gores, så tror jag, att i händelse någon ville söka å nyo upptaga ett förfallet mål, såsom icke afgjordt, Herr Grefven och. JLandtMarskalken ej skulle tillåta det. Grefve von Platen: Till svar å hvad Herr von Hartmansdorff sist anförde, får jag blott på-, minna, att jag alldeles icke sagt, det frågan skulle kunna vid denna Riksdag åter upptagas, utan vid ett kommande Riksmöte, Herr von Hartmansdorffderemot har jag jag icke något att invända.
M:s Propos., och följaktligen, enl. stadgandet i 54 g Riksd:sOrdn:n, propos. komine att framställas först rörande den Kongl. Propos:u och sedan i fråga om öfriga delen af förev:de punkt. l)e härefter först till godkännande af Utskrs tillstyrkande, att K. M:S ifrågav:de Nåd. Propos. icke må bifallas, och sedan till bifall å denna Nåd. Propos., framställda propos.-na, besvarades med blandade Ja och Nej; och då sedermera Hr Frih. o. Ordhden hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot Utsk:s i fråga om den Kongl. Proposm gjorda tillstyrkande, framställda aumärkmr föranleda till återremiss, ropades starka Nej, jemte åtskilliga Ja; hvarpå Hr Frih. o. Ord fale n ånyo hemställde, om R. o. Ad. behagade godkänna Utsk:s tillstyrkande, att K. M:s ifrågav:de Nåd. Propos. icke må bifallas, samt sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte inånga Nej, förklarade, det han ansåg Ja nu hafva varit öfvervägande. Härvid hördes många ledamöter begära votering, och begärdes derjemte af Gr. Liljencrantz, att bifall till den Kongl. Proposm och af Hr Cederschiöld, Rob. Theophron, att återremiss måtte antagas till kontra-propos. Hr Frih. o. Ordfiden hemställde i anledn. häraf, om R. o. Ad. till kontra-propos. vid den äskade voteringen behagade antaga bifall till K. M:S Nåd. Propos., samt förklarade, efter denna proposins besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, att han funnit Ja öfvervägande. Sedan Pir Cederschiöld, Rob.
Kanske komma där till och med några tårar nu, då du får vara dig själf, och kanske något af — ja, något som bara är aflägset släkt med bitterhet. Han finner det så naturligt att gå och lämna dig hemma. O m du i stället skulle gått! Ä h, inte får du tänka något sådant. Är det hans fel? Nej, det är hans rättighet, så gjorde hans far före honom, och så göra alla hans kamrater nu. Och inte tyckte hans mamma illa vara för det, och inte skulle du vilja säga för din bästa vän, att det kändes något. Men är ditt hjärta så ondt då, eller sätter du upp kraf, som möjligen kan tillkomma din dotter, men ej dig? Kanske båda delarna. Men tillika — känner du icke en frihet af att tankarna få löpa så vida, du blir dig själf så, som du ej annars är, och gör upp räkenskapen m e d ditt inre, som så sällan, sällan blir af, då ni sitta tillsammans. Hur har det varit dessa år, icke har du varit helt lycklig? Dock borde du ha kunnat det. Inga svåra pröfningar ha mött er, och du har din mans kärlek och han har din, efter hvad ni säga hvarandra. Ja, nog har han din alltid, kanske har han den för helt. Do har väl egentligen ej funnits till för någon annan än för honom och edra två små flickor. Och det har ej varit dig n o g! Nej, ty du har en gång vetat, att du är skyldig att ge något af dig själf åt hvarje människa, som kommer i din väg. D u har glömt, att vi alla äro systrar och bröder. D u har inte frågat efter ens, o m bland dina » vänner » fanns någon, hvilkens hjärta blödde. Och de fattiga, ej har du gett dem af glädje att få ge. — Hvad har du gjort under alla dessa år? Jo, du har öfvergifvit din första kärlek, Honom, som höll på att få ditt unga, varma hjärta. Honom, till hvilken du b a d: » O, gif mig ett enda af alla dina människobarn, och jag vill gifva Dig honom tillbaka. » Han gaf dig » denna e n d e ». Och den lyckan har du ej kunnat bära. I världslig äflan har du tappat bort dig själf, långt mindre då kunnat draga honom därifrån.