Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den 3 Febr. 1851. Häremot reserverade sig Herrar Lundh, Hesselgren och Guslafsson. Ank. till Exp. Utsk. den 4 Febr. 1851, kl. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om den så kallade upp fostringshjelpens utdelande genom Fattigvåirdsslyrelserna. Uti en af Herr Doktor Björkman väckt, från Högvördiga Preste-ståndet till Utskottet remitterad, motion har blifvit föreslaget, alt det af allmänna hospitals och barnhusfonden, lill uppfoslringshjelp åt värnlösa barn utgående, anslag af 12,000 r:dr banko, hvilket, i nion af folkmängden, fördelas på rikets samtlige län, och sedermera, enligt, af Kongl. Serafimerordens-gillet meddelade, föreskrifter och efter Konungens befallningshafvandes pröfning, inom länen utdelas till fortfarande understöd åt några få värnlösa harn, måtte, sedan fattigvården genom allmänt gällande stadga blifvit fullständigt ordnad och till alla delar öfverflyttad på församlingarnes fattigvårds-styrelser, disponeras på det sätt, att de, Konungens Befallningshafvande tillsände, belopp skulle fördelas på länens alla församlingar äfven efter folkmängden, och församlingarnes andelar af medlen sedermera utaf fattigvårds-styrelserne utdelas och redovisas; hvarigenom skulle ej allenast undvikas Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande N.-o 31. 11 det besvär, som tillskyndas länsstyrelserne för pröfning af inkommande ansökningar om understöd af anslaget, och vederbörande målsmän för sådane ansökningars ingifvande, utan äfven förekommas, att, såsom nu inträffade, flere från Residens-städerne mera aflägsne socknar, vid utdelningen af medlen, blefvo förbigångne, dels i anseende till invånarnes okunnighet om anslagets tillvaro och deraf följande uraktlåtenhet att inkomma med ansökningar, och dels derföre att, när sådant skedde, hela tillgången redan vore utdelad till de, Landshöfdinge-sätet närmast varande, och derför mera påpasslige församlingarne.
De redan af mig granskade fall, i hvilka jag funnit fäderneslandets högsta lagskipning hafva gifvit anledning till betydligare anmärkningar, äro hittills alltför få, att kunna sammanlagde utgöra grund för ett omdöme om hela lagskipningens tillstånd. Under förutsättning, att anmärkningarne ej kunna undaurödjas, återstår dock att veta, huru de anmärkta fallen förhålla sig till behandlingen af hela flertalet bland de ärenden, som varit föremål för lagskipningen, för att kunna sluta till karakteren af dennas verksamhet. Men om än en sådan slutledning ej kan blifva annat än vilkorlig, så länge de granskade fallen endast äro få; den låter dock åtminstone icke alldeles undertrycka sig; och från en blott vilkorlig förutsättning, att misstag af den art, som anmärkningarne förebragt, inginge i karakteren af högsta lagskipningen, uppkommer redan behofvet att undersöka, huruvida sjelfva inrättningarne må hafva skuld i de klandrade företeelserna. Vissa iakttagelser i detta ämne hafva synts mig böra i all händelse förutgå. I afseende på måttet af arbete befinna sig Högsta Domstolens Ledamöter icke i den belägenhet, som tjensten rätteligen erfordrar. Tjenstgöringstiden 116 för hvardera öfverhufvud utgör väl icke mer än sju månader om året, och således saknas icke nödig ledighetstid; men arbetet går deremot oupphörligen med för mycken brådska, och under de sju månader, hvarje Ledamot är tjenstgörande, öfverhopas han af mer arbete, än som tillbörligen kan skötas. Föredragningarne i Högsta Domstolen upptaga förmiddagarna och vanligen en eftermiddag i veckan; och mängden af förekommande ärenden är sådan, att besluten måste i de flesta af dem, som anses mindre vigtiga, fattas i största hast. Handlingars läsning i de öfriga lemnar tillräcklig sysselsättning för den tid, som af domstolssammankomsterna icke upptages. Göromålens mängd är i tilltagande; och äfven utan förändring af nu gällande vilkor för Högsta Domstolens anlitande, måste ofördröjligen den tid inträffa, då ej ens brådska och öfveransträngning förslå till göromålens medhinnande.
Snart blef det äfven bekant att Svedenborg varit kallad till landshöfdingen, och härigenom blef oron och rörelsen i staden ännu större, helst många der funnos som hade anförvandter och vänner – ja, äfven egendom i Stockholm, för hvilket allt de sväfvade i största bekymmer. Sent på måndagseftermiddagen inträffade redan en estafett, som under branden i Stockholm afsändts från ett köpmanshus derstädes till ett dylikt i Göteborg. Så väl detta budskap som den tisdagsmorgon ankommande kuriren till landshöfdingen bekräftade i alla hänseenden de af Svedenborg förut gjorda uppgifter om eldsvådan; icke ens beträffande de nedbrända husens antal eller på tiden för brandens släckande hade han det ringaste misstagit sig. Hvad vill man nu anföra emot trovärdigheten af denna tilldragelse? Den högst pålitlige vän, som tillskrifvit mig derom, har med egna ögon sjelf sett och bepröfvat alla dermed i sammanhang stående omständigheter, besökt och samtalat med flera af de personer, som voro tillsammans med Svedenborg hos Castel, då branden skedde. (Königsberg den 10 Augusti 1758. J. Kant.) Förutsägelse om Peter III:s död i Ryssland. Denna berättelse om Svedenborg är en af de minst kända, men om hvars trovärdighet man eger den för sin religiositet vidtbekante doktor Jung-Stillings intyg. “En för sin gudsfruktan och redlighet högt aktad man, herr Sch ... i Nederländerna“, skrifver Jung, “berättade mig att han en gång bevistat ett bröllop, hvarunder en stark dispyt uppstått om Svedenborg och hans lära. Händelsevis befann sig bland gästerna äfven en person ifrån Amsterdam, som kände och ofta varit i sällskap med Svedenborg. Som bevis på denne sistnämndes utmärkta andeskådareförmåga och för att slita dispyten om bonom, anförde den främmande från Amsterdam ett slags förutsägelse af Svedenborg, som han sjelf både hört och haft tillfälle att kontrollera.
Lagen för Rikets Ständers Bank, såsom allmän Civillag icke föränderlig i annan ordning, än i Regeringsformens 87 § stadgadt är, innehåller väl, dels att alla stadgar och reglementen angående Bankens rörelse och förvaltning skola upprättas i noggrann öfverensstämmelse med de i lagen fastställda grunder, dels ock att Bankens kapitalöfverskott eller grundfond skall utgöra en summa af 10 millioner Riksdaler Banko, hvadan möjligen inträffande kapitalförminskning under året ersältes af vinsten; men som besluten om Bankens rörelse och förvaltning, enligt Regeringsformens 72 §, bero af Rikets Ständer allena, så finnes egentligen icke något lagligt hinder för en öfverdrifven, lill våda för myntbestämningen ledande, sedelutgifning genom utsträckning af Bankens utlåningar. Till större säkerhet i detta hänseende skulle det lända, om den förändring i sist åberopade § lillvägabragtes, att Konungens gillande erfordrades för Rikets Ständers beslut om Banken i de delar, som på mynlbestamningen hafva inflytande. AU anledning är emedlertid till den förhoppning, att en allmännare kännedom af Rikets och Bankens sannskyldiga fördel, i förening med offentligheten af Bankens förvaltning och besluten derom, skall motverka alla förslag till en vådlig sedelutgifning i låneväg; och Banken står på säker grund, så länge Rikets Ständer icke frånträda deras under sednare tiden antagna regel: att begränsa såväl lånrörelsens särskilda grenar som sedelutgifningen utöfver det emot metalliska kassan svarande belopp, hvilket icke är detsamma, sorn att begränsa rörelsekapitalet; samt att icke i förväg förordna om användande af Bankens årliga vinst, deraf omkostnader och förluster alltid skola i första rummet utgå. En väsendtlig skillnad eger rum emellan det såkallade rörelsekapitalet eller penningestöcken i ett land och det fasta eller förlagskapitaiet. Det sistnämnda, bestående af allt som för jordbrukets och andra näringars bedrifvande är af nöden, kan till enskild och allmän båtnad stundligen tillvexa, men stora olägenheter åtfölja alia, genom konstlade medel tillvägabragta, tillökningar eller förminskningar i det förra.
Herr Hjerta^ Gustaf: Jag vill visserligen icke hindra Herr von Hartmansdorffs önskan om återremiss, emedan det skall blifva tillfredsställande icke allenast för mig, utan, såsom jag tror, för hela Svenska Folket, att se det svar Lagutskottet kommer att afgifva på Herr von Hartmansdorffs anmärkningar; men jag hemställer till dea värde Ledamoten sjelf, om hans mening kan vara att hindra en fri yttrande rätt, hvilket skulle blifva följden af hans förslag, Yi hafva tillräckliga straff-bestämmelser för alla mot Lag stridande handlingar. Ord kunna icke i sig sjelf innebära juridiskt brott; lika litet som tankar. Endast när en tanka öfvergår till handling, kan den blifva juridiskt brottslig. Detta är en så djupt inrotad ide'e i National-lynnet, och synes mig så tydlig, att jag skulle anse motsatsen deraf, eller hvad Herr von Hart - ao Den 9 Mars f. ni. mansdorff nu tyckes åsyfta, återföra oss i de mörka och despotiska tidehvarf, hvarifrån hela Europa sökt och söker alt aflägsna sig. Jag tror det derföre ej vara Herr von Hartmansdorffs allvar, i synnerhet som, ntom den våda sattsen innebär, den skulle ådagalägga en alltför stor okunnighet om folkens rättigheter och behof. Jag uprepar ännu en gång, att jag ej har emot återremiss, fastän jag bestridt skälen derföre, emedan jag verkligen längtar att få höra LagUtskottets svar. Herr Ribbingj Arvid: Den siste värde Talaren har utgått från den satts, att alla yttranden voro lofliga —i den kan jag ej dela. Jag tror tvärtom, att brottsliga yttranden lätt kunna öfvergå till brottsliga handlingar och i sig sjelfve äro handlingar. Det moraliska band hvar och en är skyldig att lägga på sin tunga, bör, såsom allt moraliskt, icke sakna sitt stöd i den yttre borgerliga Lagen. Beträffande Herr Hjertås framställning om okunnighet hosén annan värd Talare, får jag endast erindra derom, att TryckfrihetsLagen uptager ansvarsbestämmelser för skrifteligen vrängda framställningar i allmänhet, och således äfven de, som kunna rora Kongl. Marjts författningar.
M:s nådiga propositiqn om statsverkets tillstånd och behof hafva Rikets Ständer inliemtat, hurusom, vid uppgörande af det deruti intagna förslag till reglering af utgifterne under riksstatens sjunde hufvudtitel, hos E. X. M. i öfvervägande kommit guvernörens å ön S:t Barthelemy i underdånighet gjorda framställning, rörande behofvet af ej mindre nybyggnader och reparationer af de publika husen å denna ö samt iståndsättande af kronans materiel derstädes, än ock tillökning i aflöningsstaten, äfvensom pensionsrätt för dervarande embetsoch tjenstemän; och hade E. K. M. funnit nödigt, att så väl det genom en orkan förstörda guvernements-bostället blefve återstäldt samt de öfriga kronans byggnader reparerade, sorn pck att be torde materiel iståndsattes, för hvilka behof erfordrades omkring 11,829 Spanska daler, eller i Svenskt banko ungefärligen 30,600 r:dr. Vidkommande åter guvernörens tillika gjorda underd. hemställah örti ckn nuvarande aflöningsstat,ens förhöjning med 3,282 Spanska daler, eller till 12,798 Span - Expeditions-Utskottets Förslag li.'l und. Skrifvelse, N:o ilo. 185 Spanska daler, äfvensom rörande pensionsrätt för tjenstemännen, så hade E. K. M., ehuru erkännande billigheten af det i berörda hänseende väckta förslag, dock ansett nu endast böra ifrågakomma anvisandet af arfvoden åt guvernements-sekreteraren med 400, samt åt en guvernements-pastor och tillika skollärare med 800 Spanska daler, jemte en tillökning af 200 Spanska daler i garnisonsoch guvernements-läkarens arfvode.
Till Andra Kamaren: för landt distrikt: »Inom den afdelning af valberättigade på landet, som äger att omedelbart välja riksdagsmän (eller som eger välja riksdagsmän genom elektorer), har, vid denna dag anställdt val i N. N. län (eller N. N. valdistrikt) N. N. blifvit till ledamot af Riksförsamlingens andra Ramare utsedd för den lagtima (eller urtima) riksdag, som blifvit utsatt att hållas i N. N. och att den taga sin början. Hvarå detta länder till bevis och fullmakt.» (Ort och tid.) För stadsdistrikt: »Vid anstäldt riksdagsmannaval i N. N. stad (eller N. N. städer) har N. N. blifvit till ledamot af Riksförsamlingens andra Ramare utsedd för den lagtima (eller urtima) riksdag, som blifvit utsatt att hållas i N. N. och att den taga sin början. Hvarå detta länder till bevis och fullmakt.» (Ort och tid.) § 73. De tjenstemän, på hvilka röstlängders upprättande ankommer, så ock valförrättare, som det tillhörer att hålla elektorsval eller val till riksdagsmän i andra Ramaren, skola, äfvensom Ronungens befallningshafvande, vid underlåtenhet af hvad dem enligt denna Grundlag åligger, ansvara såsom för tjenstefel O. §17. morn. 1. O. § 22. 24 Kongl. Maj:ts Nåd. Riksdagsman, som icke i rätt tid vid riksdagen sig inställer, skall vara sitt riksdagsmannaarvode, för den tid han uteblifver, förlustig och, så vida ej laga förfall visas kan, till statsverket böta ett lika belopp. § 75. Under riksdags lopp må riksdagsman ej kunna från sin befattning afgå utan styrkt laga hinder och bifall af den kamare, hvartill han hörer. Riksförsamlingens verksamhet. A. Riksdags början. § 76. Riksdagarne skola hållas i rikets hufvudstad, utom i de fall, då fiendes framträngande, eller pest, eller andra lika vigtiga hinder göra det omöjligt eller för Rikslörsamlingens frihet och säkerhet vådligt.
" ?'Arkillerie har gjort, och kan göra all Garni "jouStjenst i likhet med Jnfanierie och Trouppen ko, ?'star mindre att underhålla emedan deri ej är försedd metz "gewär. —> Ett Jnfanterie tilldanas sättare wid bör?'/an as ett Fälttog, dä deremot en mcnniffas hela Dm 7 December. 46g ''lifstid osta är otillräcklig att grundeligen inhämta "Artilleri metien." ''Thuru Finland är förloradt följer icke deraf "att Finska Artilleris Regementet är öfwerflödigt, u"tan jag auhäller att den frägan mätte komma under "noggrannaste pröfning: Kan tvär närwarande Attille"rie styrka käla större eller mindre reduckion, utan akt "blottställa Rikets förswar? — Men mätte tillätas mig "nämna, att ett mifihag häruti kan medföra obcräkne, "liga följder." "Men om jag nu frän en militajrisk synpunkt "yttrat nödwändigheten af Finska Artillerie R-gemen, "tets bibehällande, torde äswen mig tillätas, att i rätt"wisaus, ädelmodets och mensklighetenS namn pakalla "Högloft. Riksens Ständers upmarksamhet för mina "lidande kamrater, Officers Corpsen, Stabs-Heljen» "ter, Under-Officerare och Manskap af delta Rege, ''mente." "Efter ett Falttog hwars mödor jag ej bör näm, "na, och der Artilleriers förtjenstec icke as mig böra "bedömas, är nu Finska Artillerie Regementet ater, "kommit i moderlandets sköte, efter att i Finland has, "wa förlorat alt, utom defi med ömaste upoffringar "bibehallne tillfredsställelse, at haswa uvsylt fine plig» "ter. — Detta Regemente är nu det enda, som bär ''namn af Hmskt; mätte Swensk» Nationen mi denna "stam allid päminnas, om det warma nit för.
Och samma omansldiga forhiillanden voro r %dande i de under romarvaldet lydande provinserna. De germccniska folken intaga dock i sedligt afseende och i de forhiillanden, somn rora familjen och ba.rnen en undantagsstallning. Att doda nyfodda barn ansiigs bland dem tvartom for en neslig handling. Hvad vAra forfader, de gamla nordborna, betriiffar, veta vi, att fadern agde oinskrankt makt o h e r det nyf~dda barnet, &amp; t upptaga eller utsatta det. Och forf. gor i afseende harB den bemarkningen hurusom det iir ett ganska egendomligt sakforhAllande, att den laggifta hnstrun, som i norden, liksom hos alla germaniska stmmar, intager en mycket nktad stallning, hamidlag ej hade nAgot att saga. Det vanliga skiilet till ntsattning var fattigdom, ehuru afven missBildning eller svaghet hos det nyfodda bnrnet kunde vara anledning till att det ofverpfs afven af burgna foraldrar. Dock torde detta slags basnnmord ej varik s&amp; allmant forekommande, s o ~ n de rHa sederna 1Bta oss antaga. Af de gamla sagorna framgk dessutom att det att upptnga fosterbcarn ansags for en bero~nlig gaming och att en fosterfaders stallning war hogt aktad. SBlunda redogor forf., med st6d af sina forskningar i hafderna, for hvad vi i dubbel bemiirkelse ken knlla historien om manniskoslaktets barndom, anda till tidpunkten for den rorelse, hvilken f r h s t af nllt skrifvit karleken till nastan, skydd for de svaga och viirnlosa pA sitt ban&amp; - kristendomen. De ' n kristna larans fundamentdprincip: alla manniskors jamlikhet och. broderskap gjorde sig gallande pb alla omrAden, icke minst i friga om dem som rorde barn och viirnlosa.
Petitionen remitterades af Norska Regeringen till det akademiska kollegiet vid Christiania universitet, hvilket, efter inhemtade yttranden af fakulteterna, som varmt uttalade sig derför, tillstyrkte, att, såsom orden lyda “til et Forsög bevilges 1,000 Specier aarlig til Honerarer for Lserere vid de Svenske eller det Danske Universitet, sorn efter Kollegiets Opfordring afholde Forelsesningskursus ved vort Universitet, med Forbehold af Adgang for Kollegiet til, forsaavidt Suminen icke paa denna Maade kan komrne til hensigtmsessig Anvaendelse, at benyttc den til Stipendier for Norske akademiske Borgere, som ville studere ved Naborigernes Universiteter”. Kirkedepartementet har sedan af Stortinget begärt denna summa, dock med uteslutande af alternativet i afseende på dess användning. Departementet uttalade sitt hopp, att åtgärden skulle lända till universitetets och vetenskapernas gagn, hänv.sande särskildt till Professoren, Monrads yttrande, att anställande af sådana tillfälliga föreläsare skulle blifva den akademiska undervisningen till en god hjelp, dervid vetenskapernas oändliga utsträckning i åtskilliga fack vid ett universitet måste blifva mer eller mindre orepresenterade, att nya synpunkter och methoder för undervisningen sålunda öppnades samt att de ömsesidiga lånen af lärare kunde bilda den naturliga öfvergången till anställande af Svenska och Danska lärare i Norge och tvärtom, hvartill komme exemplet af Tyskland, der vetenskapen och bildningen samt anstalterna derför haft stor fördel af att Tyskland i vetenskapligt afseende varit ett land och ett ständigt utbyte af krafter egt rum dess universiteter emellan. Af dessa och andra skäl, som här ej behöfva upprepas, har den hos oss stiftade Nordiska nationalföreningen i sistlidne Mars månad ingått till Svenska Regeringen med en underdånig petition i nämnda afseende. Kongl. Maj:ts Regering infordrade universiteternas yttranden; men då dessa icke inkommo nog tidigt, för att Regeringen kunde derpå grunda en framställning till Ständerna i det nådiga budgetsförslaget, torde Regerings och folks önskningar mötas, om i denna angelägenhet ett initiativ tages äfven från representationens sida.
Calmar län mätte delas i 2 delar med residenser i Calmar och Westervik. Frih. Raab, Adam Christian: Jag bor i södra delen af Calmar län nära residensstaden, och har således för egen del icke någon synnerlig fördel af länets delning och tror mig följaktligen stå på en temligen opartisk punkt i detta hänseende. Jag skulle icke heller nu hafva upträdt så framt jag icke hört Hr von Hartmansdorff säga att derest residenset flyttades till .Döderhultsvik vore anledning förmoda att alla länets innevånare blefve belåtna. Såsom boende i södra delen af länet får jag verkligen protestera emot en sådan föreställning. Jag är fullt öfvertygad att Den 17 December f. m. 257 att de missnöjdas antal skulle betydligt ökas. Jag får nemi. erinra att i sådant fall skulle residenset blifva beläget 15 mil ifrån den södra länsgränsen. Det är just den delen af länet, som är mest bebodd och derifrån som man mest behöfver anlita Landsh.- Emb., nemi. ifrån det s. k. Södra Möre. Jag vill likväl nu egentligen tala för Oländningarnes sak i denna fråga. Öland är bebodt, såsom en talare förut liar antydt, af några och trettiotusen menniskor, som ofta hafva behof af att komma lili länsresidenset för att vända sig till Landshöfd.-Emb. Dessa hafva nu lätt att komma öfver till Calmar, beläget blott på en half mils afstånd midt öfver sjön; men om residenset flyttades till Döderhultsvik, så skulle förhållandet blifva att de som bodde längst norr eller söder ut på ön skulle först få 6 å 8 mil landväg till Boraholm, och sedan derifrån ännu hafva fyra och en half eller nära fem mil sjöväg till residenset. Afståndet, säger Hr von Hartmansdorff, skulle minskas genom en ångbåts-kommunikation, men denna öfverfart skulle blifva så dyr att ångbåtstrafiken icke skulle bära sig.
För min d<J finner jag intet skäl alt återremittera denna punkt, utan anhåller att K. o. Ad. måtte bifalla densamma. Ilr von Koch, Nils Samuel: Efter hvad Gr. Mörner nu upplyst, vill jag endast tillägga att den anmärkning, sorn Gr. af Ugglas gjort, innefattade intet bestämdt förslag till afhjolpande af den påpekade bristen, utan endast en önskan att Ulsk:t skulle söka åstadkomma något mera samband mellan de båda af ho nom omnämnda sladgandena. 1 afseende härå, vill jag endast uttala min öfvertygelse att, så länge vi hafva särskilda grunder, elter hvilka bevillning utgår för inkomst utaf den lästa och af den rörliga förmögenheten, så uppkomma vissa oegentligheter, hvilka Dea 6 Juui f. m. 49 hvilka man icke kan undvika, ty om man skulle vilja drifva konseqvensen alltför långt, skulle man få en sådan mängd af undantag, att det blefve särdeles svårt att tillämpa författningen. Jag anhåller om bifall å den nu föredragna punkten. Gr. Ehrensvärd, Albert: Det är på de af Gr. Mörner och Hr von Koch anförda skäl, som Utsk:t afstyrkt bifall till Hr Olivecronas motion; och jag ber derföre, att, i likhet med dem, endast få yrka bifall till Utskits förslag. Frih. Rappe, Axel Ludvig: Afven jag instämmer med de frenne näst löreg:de värde talarne. I)e hafva gifvit denna fråga en så grundlig utredning, att föga mera derom är att tillägga. Jag ber dock att få fästa uppmärksamheten på den omständighet, att, när ifrågav:de jord skänktes till dessa stiftelser, så var det med alla de onera, som ålägo den, och det förefaller mig derföre särdeles besynnerligt ifrågasätta att dessa onera ej skulle fortfarande betunga densamma, utan att således den, som åtnjuter gåfvan, skulle besitta den roed bättre rätt, än den haft, som gifvit densamma. Jag förenar mig derföre med den siste värde talaren i det yrkande, han framställt. Frih. Stjernstedt, Johan Wilhelm:
Vägdistriktet vägrade att betala denna obetydliga kostnad, belöpande sig till ungefär 250 R:dr; och derom uppstod en process, som ej förr än innevarande år blifvit sliten, förmedelst nödigt anslag af besparingsmedlen på 6:te Hufvudtiteln. tinder tiden har vid Tinget ransakning blifvit hållen hvar denna väg jemuast och genast göras kunde, betraktad såsom landsväg och nödig utfartsväg från stationen till den landsväg, som på ungefär 12,000 fots afstånd derifrån, leder från de södra trakterna, norr ut till Lyrestad och Hofva. Hvad Häradsrätten härvid tillstyrkt har Konungens Befallningshafvande visserligen bifallit; men redan under ransakningen yppades skiljaktiga åsigter, och Konungens Befallningshafvandes resolution är öfverklagad till en del af inflytelserika män, så att man om denna lilla vägbit kan med skäl förutse en flerårig partistrid. Då man emellertid väl kommit till den i norr och söder ledande landsvägen, men vill färdas vesterut till Mariestad, reser man tvärt öfver nämnde landsväg och begifver sig åter in på smala och krokiga häradsoch sockenvägar, genom ej mindre än 3 socknar, tilldess man vid Hasslerörs gästgifvaregård omsider träffar landsvägen till Mariestad, hvarförinnan man tillryggalagt |:delar af vägen från Töreboda, hvilken till Mariestad utgör omkring 2§:dels mil. Af bifogade kartor torde finnas att denna väglängd lätt nog kan reduceras till ljj:dels mil, derest medel kunna vinnas till kostnadernas betäckande. Af kartan ser man nemligen huru den nuvarande vägen går och huru den kan gå, med möjligtvis en mindre krökning för ett par impedimenter, hvilka likvisst icke ännu äro närmare undersökta. En tredjedel af väglängden emellan Töreboda och Mariestad vore alltså vinsten af en vägomläggning mellan desse begge ändpunkter, och otvifvelaktigt är att begge deraf skulle hemta högst betydligt gagn, såväl hvad godssom person-trafik angår. Så är emellertid icke förhållandet med häradet.