Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Som redan uppgifvet skedde flykten natten mellan den 22 och den 23 juli 1786. Den 22, Magdalenadagen, hade det med anledning af drottningens namnsdag varit fest å Drottningholm, där hofvet för tillfället vistades. Enligt Posttidningen var det »Cour med Galadrägt klockan 5, Spectacle klockan half 6 om aftonen. Derefter Publique-spisning». Man gaf Den Inbillade Sjuke med alla sina mellanspel, som Schering Rosenhane redan flera dagar förut berättar för sin syster. Allt hvad hofvet hade lysande och förnämt var i teatersalongen och applåderade utan att ana oråd m:me Hus, som antagligen utförde Toinettes, den kloka och skrattsjuka soubrettens, parti. Spektaklet höll väl på till mot tiotiden. Därefter torde m:me Hus gjort ett besök hos sin mor, som alltjämt vistades i Sverige och för tillfället bodde ute vid Drottningholm, och möjligen hos henne råkat Markoff för att med honom ännu en sista gång diskutera fälttågsplanen. Visst är, att »vid tutiden i morgonstunden» anlände Markoff till sitt hus i Stockholm. Något senare körde danske envoyén, baron Juel – han var så nära lierad med Markoff, att han flera nätter under riksdagen 1786 legat kvar i ryska ministervåningen – in på Markoffs gård och hade med denne ett samtal, »som syntes utmärka särdeles förnöjelse å ömse sidor». Sedan baron Juel åter åkt sin väg, gick Markoff ut, »klädd i grå kappråck», åtföljd af sina två sekreterare och återkom efter en trefjärdedels timmes förlopp, utan att m:me Hus var synlig, »hvilket väckte policens uppmärksamhet». Liljensparre, som redan förut tycktes hafva haft misstankar på m:me Hus’ afsikter, lät genast efterhöra i hennes logi vid Nygatan, om hon kommit hem, men erhöll ett nekande svar. Hennes kusk, som utfrågades genom »en sin vän, som var polisens utskickade», svarade dock, att han kört henne hem, att hennes jungfru gått in i huset, men att hon själf stannat utanför.
Sanningen häraf kan ej bestridas, och jag ogillar derföre på det högsta, att man här söker, under formen af en contrapropos., liksom påsmyga oss och Nationen ett förslag, som innefattar stora förändringar i sjelfva principerna, och hvilket ej ens varit omtaladt, än mindre öfvertänkt, innan det här framställes, för att efter några timmars debatt antagas och förklaras för Ståndets gemensamma tanka. Ett sådant sätt att behandla en så högst magtpåliggande sak anser jag vara ganska vådligt, hvarföre jag deremot allvarligen protesterar och beklagar, att ordalydelsen af 56 § Reg F. lemnar utrymme för så olika tydningar, som man här under discussionen fått höra, och hvilka äfven röjas af det oss meddelade prot.utdy. från V. BorgareSt.; och jag kan ej underlåta här yttra den önskan, att inom Constit.Utsk. må väckas uppmärksamhet å angelägenheten af rättelse häruti, på det att grundvalarna för samhällets bestånd ej må vara blottställda för att på ett så öfverrumplande sätt kunna öfverändakastas. Vid afgörandet om antagande af här framställda contraförslag får man ej låta förvilla sig af de s. k. ropen eller skriken på representationsreform, så att man deraf låter förleda sig till ett förhastadt antagande af ett omoget och obetänkt förslag, ehvad hotelser man än här må förespegla oss om förestående vådor och faror, deraf ingen kan låta skräma sig, enär man ej bör kunna tro, att mängden af dem, som yrka reform, kunna vara så oförståndiga och oförnuftiga, att de önska en obetänkt brådska vid behandlingen af en sak, hvars vigt ovilkorligen bjuder, att den först fullständigt utvecklas och utredes inom opinionen, innan något förslag derom af R.
Men Rikets Ständer föreställa sig, att, äfven med bibehållande af nuvarande domsageindelning lill dess hufvudsakligaste delar, Lagkomitéens förslag skall kunna i ganska väsendtlig mån genomföras. Rikets Ständer antaga nemligen att menigheterna villigt skola underkasta sig att i någon mån uppoffra den fördel de för närvarande kunna ega af tingsställenas närbelägenhet, om de genom en lagförändring i ofvan antydd syftning erhålla visshet, alt en dylik uppoffring skall medföra den vida större fördelen af oftare återkommande rättegångstillfällen och att det icke skulle möta alltför stora svårigheter att förmå härader och tingsslag till frivillig sammanslutning för gemensam jurisdiktion, om del för alla blir uppenbart, att rättvisan derigenom blir, åtminstone i afseende på liden, för dem alla tillgängligare. Det är genom en sådan menigheternas frivilliga medverkan och försakelse af vissa nu åtnjutna förmåner, som, enligt Rikets Ständers förhoppning den ifrågavarande förändringen skall kunna genomföras; och då orternas innevånare i detta afseende bäst torde känna sina egna behof, så synes det Rikets Ständer icke ens välbetänkt alt, ulan en sådan medverkan, försöka sakens genomförande. Det torde icke vara att förvänta, att i de domsagor, som beslå af flera härader eller tingsslag, en dylik sammanslutning af hela domsagan på en gång kan åstadkommas; men ej obetydligt vinnes, om två eller tre af dem förena sig om gemensam tingsstad och gemensamma rättegängsdagar, som då kunna blifva dubbelt eller tredubbelt så många som hvartdera tingslaget för sig tillförene åtnjutit, och slutligen lärer äfven på de flesta mera bebyggda orter fördelen af en för hela domsagan gemensam tingsstad och regelbundet på bestämda dagar i månaden återkommande sam - i Expeditions-Utskottats Förslag lill underd. Skrifvelse, N:o 55. manfräden af Häradsrätten blifva så i ögonen fallande, att domsagans innevånare skola villigt göra allt hvad på deni ankommer för vinnande af en sådan fördel.
”Mitt hjerta är tacksamt för Garbens godhet; men tusen gånger hellre tager jag min lycka ur en mans händer, hvilken icke förlorat på mig och med Guds hjelp icke heller skall göra det.” Uti ett trofast handslag förenade sig de båda männens händer, och kommerserådinnan höll näsduken för ögonen, emedan hon denna gång gret af verklig och naturlig glädje; och som hon vid detta tillfälle ej kom att tänka på verkan af sina tårar, följde hon den vanliga ingifvelsen, att skyla sitt tårdränkta ansigte i näsduken. Men långvariga och djupa känsloutbrott voro, en gång för alla, emot kommerserådinnans natur. Hennes ögon uppklarnade derföre snart, och strålade fördubbladt af fröjd och hopp, vid den ljufva utsigten till en skymt af det försvunna, glada lifvet, i utbyte mot det närvarande tröga och tråkiga framsläpandet af långa dagar. Uti många och rika ord tackade hon professorn för det ädelmod, hvarmed han lofvat bistå hennes make; men sedan vred hon behändigt samtalets tråd i alla riktningar, för att kunna utleta, hvarföre den hedersmannen gjorde allt detta; ty hon visste väl, att det hade samband med hans hjertliga välvilja för Rosa. Denna bevekelsegrund syntes dock henne för mycket obetydlig; något vigtigare måste det nödvändigt vara; och hade han icke sjelf antydt, att Rosa redan träffat ett val? Förgäfves slog fru Widen omkring sig med sina mest skarpsinniga anmärkningar; det blef förspilld möda, ty nu var professorn åter sluten som en gåta. Med ej ringa förtret måste hon derföre se den hedersmannen uppstiga, för att taga afsked, utan att hafva vunnit någon lättnad för sin nyfikenhet och sina fintliga bemödanden. Men då gubben redan var i dörren, greps hon af ett slags ångest, att nödgas lefva i en sådan ovisshet. Utan att derföre mycket besinna sig, fattade hon i hans rockskört, och med ett: ”Om förlåtelse, söta professor Ling!” fick hon honom att vända sig om, och nu sade kommerserådinnan i ganska rörande ton: ”Ack, min gode herr professor! ni har satt mitt modershjerta i en riktig ångest!
När det kan ske med riksdagsmän, som ledan uro betalde, hvilket vi icke uro, så tror jag icke att för framtiden det är större säkerhet än hittills att påräkna genom det nya förslagets antagande. Jag måste återkomma till en onmärkn. Hr Bråkenhjelm gjort, och på hvilken jag ber det H. Ståndet fästa uppmärksamhet, nemi. den, att inom R. o. Ad. äro för närvar, de fleste embelsmän och de högsta embetenas innehafvare. Det kan således förutsättas, alt inom detta Stånd skola företrädesvis finnas män, skicklige till ordför., och alt, hvilka desse äro, skall genom deras embetes åtgärder förut vara temmeligen väl kändt. Detta kan icke vara förhållandet inom de öfriga Stånden, der samma anledn. lill en allmännare kännedom om personernes skicklighet ej förekommer. Det är icke deras fel, men sådant är förhållandet, och naturligtvis bör hvarje lagstiftnings-förslag rälla sig efter de förhållanden, som förefinnas, och icke efter dem man skulle önska. Hr Bråkenhjelm har yttrat, att, efter hans förmening, R. o. Ad. borde förklara denna förändring vara obehöflig. Jag hade föreslagit alt det H. Ståndet måtte förklara henne för onyttig Jag öfverlemnar till Ståndet att göra hvilket sorn helst. Jag vidhåller icke strängt milt ord, utun önskar blott att det ogillande matte uttryckas, hvilket jag tror sakens natur måste föranleda. iao D c 11 5 Augusti c. ra. Frih. Raab: Man har anmärkt, alt det vore ända niålslöst att vidtaga partiella förbättringar, då man icke kan åstadkomma en fullkomlig reform. Det är icke min mening. Jag tror, att då man icke kan åstadkomma fullkomliga förbättringar, bör man vidtaga de partiella, nemi. då de ingå på samma väg och leda åt samma mål. Då jag forsta gången hade ordet, yttrade jag den mening, att jag icke skulle vilja tillstyrka detta förslags godkännande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, om del icke vore under den förhoppning, alt vi kunde intilldess motse ett representations-förslag af den art, att R. o. Ad. skulle vilja understödja detsamma.
» Du har ingenting att förebrå mig, jag har verkligen redan tänkt på att låta Lisa gå till torpstugan med åtskilligt smått och godt. Några gamla leksaker ha minsann också fått krypa ner i korgen. jag är inte fullt så stor egoist, som du tyckes tro. » Och hennes lilla röda läpp darrade af förtrytelse och hon knackade med sigillet mot bordkanten för att ge eftertryck åt sina ord. » Egoist, åh nej, det vill jag inte precis påstå. Men saken är den: du och jag ha haft det alldeles för solljust och lugnt här i lifvet. När vi skymta skuggan af sorgen, söka vi att rosenfärga äfven den. Det ger en sådan skön lättnad, en sådan ljuf sinnesro, att vid åsynen af andras olyckor och förluster kunna utbrista: » det är det bästa som sker! » Men tro mig, när bedröfvelsen kommer och knackar på vår egen dörr, får pipan en annan låt. » » Det kan nog vara sant, » medgaf hon lamt, » men från ' det ena till det a n d r a — skola vi verkligen inte bry oss om fler julgåfvor till barnen? » » De få alldeles tillräckligt, » afgjorde han, » det var j u omtänksamt af dig att vilja skänka bort någon afdankad rodocka, kanske utan både armar och ben. Men den här, ser du » — han lyfte på en af de vackra, prydliga leksakerna — » den blir d å e n sann ögonfägnad, en frisk ogrumlad glädjekälla. » I detsamma gläntade det på dörren och en liten sexårig kerub tittade fram. » K o m, min älskling, » ropade fadern, och den lilla lydde genast maningen med dansande steg och leende min. Men framför bordet stannade hon med en skygg fråga tydligt afspeglad i sina stora ögon. » Ja, du får se på alltihop, » sade fadren, som förstod att tyda hennes blick.
Vissa ord äro moderna på serskildta tider, vissa ord skrämma, då andra utgöra föreningspunkt för sinnena, och det är derföre som man, utan uppmärksamhet härpå, kau lätteligen genom blotta rubriken, bereda rnot - \ Den 19 September f. ni. 167 vilja för en sak, som förtjenat ett allmänt deltagande. Sådant är det närvarande förhållandet. Förordningens tillvaro är dessutom ea helt annan sak än dess befkajjenhet. Ingenting är förhatligare än tuejlutande previlegier i den vanliga meningen; och det är just ur den synpunkten, som Patentförordningen tarf var en hufvudsaklig förbättring. I det skick den nu är , kan beviljandet af ett Patent bero atbitrairt af de personer, som deröfver skola yttra sig, och sådant bör ovilkorligen undvikas. Förordningens syfte är omisskänneligen godt; men förfelar alldeles sitt ändamål, såvida ej densamma genom en förändring, åtminstone i redactionen, sättes i öfverensstämmelse med närvarande tids liberala kraf. Alla personer i samhället böra äga en lika rätt: hvarje person som nedlägger tid och kostnad på nya uppfinningar till Näringarnes förkofran, bör, i händalse han lyckas uti sine upptäckter , kunna vara fullkomligen säker att komma i åtnjutande af den ersättning, som Patentförordningen åsyftar. Utan en sådan säkerhet lärer ingen fördjupa sig i kostsamma försök ; och under sådane förhållanden blifva uppfinningarme ogjorde. Utskotten hafva genom framkastade farhågor endast framstäldt skuggsidan af taflan, jsg äger visserligen ej den egenkärlek, att tro mitt förslag tili förändring vara det bästa i form; men det hindrar mig ej att vara fullkomligen säker, att Kongl. Förordningen , uti nämnde omständighet, ovilkorligen kräfver en förändring, så vida man vill, att den rättvisligen skall vara byggd pä samma liberala 163 Dtn 19 September J. nt. grund som Näringsfriheten; och sä vida man vill att den skall äga en sådan inflytelse på Näringarae som åsyftas. Med största eftergifvenhet lör Utskottens åsigter, återstå ändå 2:ne punkter uti Föiordningen, som ej med rättvisa äro föreniige: 1:0.
Grönkål garneras stjärneller kransformigt Denna lägges före användningen några timmar med stekta kastanier eller rostad potatis, ärti vatten, hvarigenom den blir porösare och rätter med sönderskuren äggomelett, savoyeller får ett mycket friskare och saftigare utseende. hvitkål med korf, blomkål med fiskkorf och I denna mossbädd taga sig frukterna dubbelt fyllda kräftnosar, potatis eller sellerisallad med måleriska ut, om i midten af skålen ställes en en krans af rödkål, spenat med stekt potatis och liten bladväxt, en liten palm eller dylikt och förlorade ägg eller med en stjärna af äggröra. mossan skjutes upp mot denna, hvarpå frukPuddingar, krämer etc. vinna betydligt i utterna icke läggas för tätt på mossan. seende, om man i smakfull anordning garnerar dem med inlagda frukter. D e sistnämnda må- ste först ligga och afrinna, emedan saften gör ytan af puddingen eller krämen mjuk, så att vT i a. - u - e l e r a. r e K ANDERSON 1 Jnkobstorv ' Så mycket torde vara nog för att väcka fantasien hos den husliga härdens prästinnor och förmå dem att icke lägga ned all sin köksvisdom på » hvad » som anrättas, utan äfven så mycket som möjligt lägga vikt vid » hur » det serveras. Men särskildt vill jag lägga alla poetiskt anlagda själar på hjärtat, att de i stället för att låta sina rimsmiderier utan genklang dö i redaktionernas papperskorgar, skola använda sin poetiska åder till förskönande af hemmet i nämnda riktning. Vården kökets poesi! Mitt ord på, att I på detta fält skolen skörda långt mera erkännande, än om I fortfaren att exercera den ostyriga pegasen, som lönar all er kärleks möda med motspänstighet och grof otacksamhet. Försöken det en gång, er själfva och andra till glädje! Margo. Ur notisboken. Kronprinsessan Victoria s t å r farande afsikt dan fast vid sin af oss förut att tillbringa vintern en i åtskilliga tidningar angående i södern hennes under afresa nästa fortmeddelade här i Sverige, hvameddelad uppgift till B a d e n o c h vistelse vår saknar grund.
Uti 4:de kap. 12:te §:n af nya strafflagen stadgas »Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som dödstraff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst 21 dagar; och må 490 Den 15 3 uli f. m. denna skärpning, i svårare fall verkställas 3 gånger, dock med minst 3 månaders uppehåll mellan hvar gång.» Jag föreställde mig att, om lifstidsfånge begått dråp under mildrande omständigheter, förblef han lifstidsfånge äfven efter föröfvande af denna missgerning, och skulle således straffas enligt den lagparagraf jag nyss hade äran att uppläsa. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef §:n af K. o. Ad. bifallen. 7:de—9:de §§:na. Riiöllos. 10:de §:n. Hr von Ehrenheim: Af skäl, som förut blifvit anförda, anhåller jag om afslag å den nu föredragna §:n och bifall tilli den motsvaraude i K. M:s Propos. Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K. M:s förslag, hvilken propos. besvarades med ja. tl:te §:n. Hr von Ehrenheim: Alven vid denna § anhåller jag om afslag å (Jtskits förslag och bifall till den K. Proposm. Ofverläggningen förklarades härmed slutad och propos. framställdes först på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K. M:s förslag, hvilken propos. med ja besvarades. 12:te—21:sta §§:na. Biföllos. 22:dra §m. Frih.
Skrifvelse N:o 192. liar utgjort anledningen till den betydliga fordran sistnämnda embets-verk egde hos styrelsen, ett förhållande, som ansetts icke heller kunna i framtiden undvikas, så framt ej fångvårdens förlags-kapital blefve ökadt tili ett behofvet motsvarande belopp. Uti det revisions-bcrällelsen bifogade underdåniga utlåtande, hvilket Fångvårds-stvrelsen afgifvil i anledning af Ilevisorernes anmärkning i förevarande ämne, har styrelsen, bland annat, anfört, alt den utveckling och större utsträckning, fångvården under de sednast förflutna decennierna i allmänhet erhållit, samt ordnandet af arbetena inom fångvårds-anstallerna, föranledt behof af förskolts-medcl till något högre belopp, än förut varit af nöden, hvarföre eli visst maximum ansåges böra bestämmas, och all styrelsen redan under loppet af år 1854 i afseende härå underdånigst hemställt, att, då någon grund-fond, eller ett förlags-kapital, icke lämpligen borde förefinnas å ett Rikets Ständers forslags-anslag, och det i stvrelsens hufvud-bok å kapilal-konlo balanserande belopp i allt lall befunnits för ändamålet otillräckligt, delta kapital-belopp, 122,6*26 R:dr 36 sk. 6 rst, måtte i styrelsens hufvud-bok få lillgodoföras Slats-konloret, samt styrelsen varda berättigad alt innehafva förskott (ill ett belopp af 275,000 lf:dr Banko, hvilket ungefärligen motsvarade nämnde kapital-summa, sammanlagd med Slals-kontorels fordran vid 1852 års slut, 143,616 R:dr 32 sk. 3 rst, med skyldighet för styrelsen att till Slats-konloret kontant leverera del belopp, hvarmed, efter afslutad hufvud-bok, styrelsens skuld lill Stals-kontoret öfverslege berörde summa, 275,000 R:dr Banko.
GeneralAssistanceContoiret-, hvilket, enligt dess bestämmelse, är in - 424 Den 5 Januarii. rättadt endast och allenast för att bispringa den fattigare och fattigaste delen af denna Stadens Innebyggare, som alldeles saknar den tillgång de öfrige Stadsboerne äga, nemligen af BancoDisconten, äfven af private Personer vid yppade behof fa låna penningar emot 6 procents ränta nödgas deremot anlita ofvannämnda AssistaneeContoir. Men i stället att de förmögnare, på Disconten, som nyss nämndes, endast betala 6, mäste de fattige till Assistancen afgifva minst iö procent, som äfven genast från LåneSumman afdrages. Discontens Låntagare betala endast i procent i månaden från förfallotidensåsom PliktRänta, dåde fattige till Assistancen erlägga io å 12 procent för 12 å i4 dagars förfallotid, och således betala de fattige i sådant fall tillsammans 28 å 3o procent med Hufvudoch Öfver-räntan. I anledning häraf får jag ödmjukast föreslå, att GeneralAssistancen härefter icke af erhållna Räntor bör hafva något årligt öfverskott, hvilket hittills varit tämligen betydligt, uppå de fattiges bekostnad, utan bör Räntan härefter så lågt nedsättas, som möjligen ske kan, och endast Så stor Ränta tagas, sorn oundvikligen erfordras, så väl till bestridande af Räntans betalande å Fonden, hvilken ej hör öfverstiga 4 högst 5 procent, som äfven till Tjenstemännens och Betjeningans aflöning, jemte öfrige till Verket hörande utgifter; så att ej något öfverskott af Räntor i hvad afseende som helst må äga rum. Härigenom tror jag att de fattige aldrig kunna komma att betala mer än högst från 7 till 10 procent för Lånen, och högst 2 Den 5 Januarii. 425 a 3 procent af Capitalet då öfver-Ränta inträffar, eller tillsammans högst 12 procent, men väl mindre.
Då redskap i bränneri ombytes eller förändras, skall kontrollören likaledes, innan bränvinstillverkning eller distillering der företagas må, öfver de verkställda förändringarne upprätta en beskrifning i tre exemplar, hvarmed förfares på enahanda sätt, som ofvan stadgadt är. § 39. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande förordne behölligt antal personer, att hafva tillsyn vid distillering, som enligt § 14 utöfvas, och bestämme hvilka distillcringsverk Expeditions-Utskottets Förslag• till underd. Skrifvelse, N:e 156. 37 under hvarderas tillsyn ställas må, äfvensom huru mycket tillsyningsman bör i arfvode erhålla för hvart distilleringsverk, som är under hans uppsigt, hvilket arfvode genom Kongl. Maj: Is Belällningshafvandes försorg i behörig ordning ulhetalas af de för sådant ändamål utaf distilleringsverkcls innehafvare uti Landtränteriel insatte medel. Art. Om ansvar för öfvertr å dels er af författningens föreskrifter. § 40. Den, som tillverkar bränvin, utan att anmälan dertill skett, eller under tid, dä bränvinslillverkning ej är tillåten, gälde tillverkningsafgift och böle, för lönbränning, första gången ett med afgiften lika belopp och andra gången dubbelt. Den, som andra gången med sådan förbrytelse beträdes, bafve derjemte förverkat rättighet att bränvin tillverka. Skulle han ytterligare blifva dermed beträdd, erlägge afgift såsom för oloflig tillverkning och böle fyra gånger afgiftens belopp. Missbrukas lill oloflig bränvinstillverkning sådan distilleringsrältighet, som enligt § 14 utöfvas får, ansvare såsom för lönbränning, och vare rättigheten förlustig. Har lönbränning skett med enkel, omedelbarligen med eld drifven redskap, varde afgiften beräknad efter redskapens afverkningsförmåga, som skall antagas under dygn uppgå till fyra gånger pannans rymd. Kan redskapens storlek icke utrönas, bestämmes afgiften efter 100 kannors tillverkning under dygn.
om det är förenligt med formen , så finnes ingen föreskrift , som hindrar det ; och man har dessutom IS-P9 gjort det j afseends på ConstitutionsUtskottets förslag till Riksdagsordning. Hvarföre jag anser det nödigt , är att BevillningsUtskottet är tillräckligt sysselsatt pied BeviliningsFörordningen, att det består a,f 48 Ledamöter, och f öl jakte ligen har svårt att sysselsätta sig med detailarbeten. Om åter Herr Cederscb.jölds förslag skulle antagas , att alla sorn hada något att anmärka, äfven handlande och krämare, skylla få tillträde till Utskottet , så blef denna sammansättning i sanning den mest brokiga. Det försiaget afstyrfier jag således alldeles. Herr von Hohenhausen : jag får upp lysa, att jag i förledne plenum icke framstält mitt yrkande såsom skulle tariffen underställas Kongl. Majsts pröfning. Det tillägg jag föreslog innehöll följande ord : Att vid alls de fall, då Kongl. Maj:t efter vedcrbörandes hörande, finner det allmännas väl kräfva en jemnkoing uti Tullnmgälderne , den "då rnJL vidtagas och allmänneligen kungöras. jag fann mig föranlåten att föreslå detta tillägg* emedan Utskottet uti sitt sednare Betan - De/v 18 Augusti f. m. kande hade uteslutit, hvad som fanos i det förra, att nemligen Kongl. Majd skulle äga rätt att jämnka tuilumgälderne, om utrikes proemier och sammansättningar gjorde sådant nödigt. Utskottet hade i sednare Bsiänkandet blott talat om reciprocitets systemet, eller öfverenskomma ömsesidiga rättigheter med främmande magter, och meningens uppställning visade , att det endast var deruppå man hade afseende.