Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att både Elisabeth Barrett och Robert Browning ofta misslyckades vid sina nydaningar betyder mindre, än att de redan så ofta lyckades och man kan endast önska att de, som efter dem med finare öra brukat de nya tonverktygen, haft samma heliga eld som de. Först när konsten åter blir hvad den för dem var – det högsta uttrycket af deras gudstjänst – då skall den individualismens konst komma, inför hvilken alla andra »ismer» försvinna; en världsmusik, för hvilken nutidens alla konstriktningar äro ett stämmande af instrumenten. Elisabeth Barrett var emellertid villig att inse och rätta sina poetiska svaghetssynder. Och när brefväxlingen med Browning började bad hon därför om hans kritik, för hvilken hon var lika villig att böja sig som hon mot kritiker i allmänhet kände sig benägen till motsägelse. Upptäckten af denna likhet i deras poetiska konstitution gladde båda. Hvardera sågo i den stora, snabba populariteten ett bevis på medelmåttighet, emedan samtidskritiken alltid visar sig heleller halfblind för den storhet, framtiden upphöjer. Hvardera kände att den konstnär är förlorad, som rättar sin produktion efter kritiken eller publiken, gent emot hvilka Brownings enda ärelystnad var att man skulle köpa hans dikter så pass mycket att – han sluppe betala sina förläggare för deras utgifvande! Hvardera var då och framgent höjd öfver alla den sårade fåfängans små förargelser och afundsjukor, hvilka ej ens snuddade vid deras själar. Båda erkände tvärtom fullt, gladt och tacksamt hvarje framgång; båda upptogo med jämnmod den kritiska granskning, som var dem värdig, och båda afvisade med stolt själfkänsla dumdristighetens eller orättvisans domslut. »Okunnigheten anses ju hafva rätt att bedöma konsten», säger Elisabeth Barrett med en af sin brefstils snabba, humoristiska vändningar, »ehuru det på alla högre områden – t. ex, whist och polka – anses att man behöfver veta något innan man uttalar sig!» Båda hade den sällsynta egenskapen, att djupt uppröras öfver orättvisor äfven mot andra författare än sig själfva, att varmt glädjas åt framgångar för andra än sig själfva. Båda hade slutligen samma ofördragsamhet mot författarömtålighetens jämmer öfver bristande förståelse eller erkännande.
K. Ilis tillkännagifvanden i apanagefrågan synas uttrycka en önskan att frågan måtte förfalla, men ingalunda ett afslag å en framställd offert af tillökt anslag. Jag hemställer till den värde Gr:n, om det är rätt eller rättvist att då kalla min framställning för en oriktig tolkning af dessa tillkännagifvanden. Kunna vi icke ganska väl tänka oss åtskilliga orsaker, som förmått de höga personligheterna till den önskan, att saken icke måtte förekomma, utan att dervid binda ett förklarande, som de ej gjort, och genom antagande af hvilken förutsättning de skulle göras lill brytare af sitt ord. Vid så vigtiga omständigheter, då så höga personer äro i fråga, är det af ganska stor vigt att noggrant hålla sig till hvad som blifvit sagdt. Jag fortfar derföre i den tro, att om R. St:r, i följd af hvad som förekommit, besluta ett anslags erbjudande åt II. K. II. Kronprinsen under Hans Regenttid, är Han fullkomligt oförhindrad att detsamma antaga, likasom Ilan gjort i Norge. Gr. Ugglas antydde att andra förhållanden egde rum med afs:de på Norge, som gjorde ganska förklarligt, att Norge erbjudit ett sådant apanage, ulan att göra pekuniär förlust utan snarare vinst. Detta tvingar mig att framkomma med en anmärkn. och ett underställande till R. o. Adis egen rättskänsla, som jag gerna velat undvika. Om Norges politiskt rikliga upfattning af denna fråga upkommit genom en sådan pekuniär beräkning, så hemställer jag, om vi icke äfven här hafva någon räkning att upgöra, innan vi besluta i denna fråga. Konungen har, såsom nyss nämndes, af egna mede) anslagit åt Kronprinsen en summa, som är oss alla Den JO Fobrnart. S49 bekant; denna summa graverar betydligt Hans civil-lista; vi böra icke glömma att samma Konung har i arf efter Sin fader fått det sorgliga updraget att betala 1,200.000
Utskts förslag till stadgande, att ledamot, som önskar ledighet från Utsk., skall anmäla sådant för ordföranden derstädes, kan visst icke vara skadligt, men nödigt finner jag det icke; ty sällan lärer någon ledamot begära ledighet af Landtm., utan att hafva först nämnt derom för ordföranden i Utsk. Hr Riben, Carl Wilh.: Då inom Ridd.Utsk, vid sista riksdagen förslaget till ny Ridd.Ordn. discuterades och uppgjordes, var frågan om complettering af R. o. Ad:s ledamöter i Utsk;n jemväl föremål för Utskts begrundande. Man visade då med flera exempel olägenheterna af de ständiga vacancerna bland Adelns ledamöter under utsk:s-sarnmanträdena, Yi voro alla öfvertygade, att förhållandet Ut-» Don iS Augusti. 1S1 öfvade elt menligt inflytande på ärendernas gång; men Utsk. stadnade dock i den öfvertygelse, som äfven jag delar, alt nemi. någon ändring icke är möjlig utan ändring af grundlagarna. Frih. Palmstjerna* förslag, att, då en ulsktsledamot reser bort, val till fyllande af ledigbeten endast under bans bortovaro borde ske, står icke tillsammans med stadgandet i 79 § Riksd.Ordn. Det är sannt, sista raden deruti hänvisar R. o. Ad. till Ridd.Ordn.; men Frih. Palmstjerna har boppat öfver orden: ”i dessa sednare fall.” Hänvisningen har således icke afseende på bela §, och Ridd.Ordn. mäste vara författad i öfverensstämmelse med grundlagarna. Jag ber dessutom att få fästa uppmärksamheten uppå, i hvilket besynnerligt förhållande den ifrågaställa suppleanten skulle komina. Fn utskrsledamot reste nemi. bort på 3:ne veckor. Någon vigtig fråga vore just då vid den afgörande punkten.
De af Stats-Utskottet föreslagna voterings-propositioner godkändes; och i öfrigt blef Memorialet till handlingarne lagdt. Fran Ilederv. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Konstitutions-Utsfottets Memorial, N:o 42, med Utlåtande, angående Talmannens i Bonde-Ståndet vägran af Proposition på ett inom Ståndet väckt yrkande, i fråga om behandlingen af Särskilda Utskottets Memorial N:o 11. Den 6 September. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln.
Sedan var jag i åtskilliga boklådor och fann åtskilliga manuscripter och köpte slutligen Jauberts Turkiska grammatik. Kort före middagen var jag inne hos en i vårt hotell boende medicine studerande, Fransos, och hade det nöjet att få se en grisette med hvilken en hans kamrat, som äfven ätit här vid table d'hote, för några dagar sedan gift sig. Hon var en nätt vacker brunett med fritt och ogeneradt väsende, kallade sin man "tu" och "mon" eller "bon ami" och blygdes ej det allraminsta öfver det förhållande hon stod i. Hon hade kommit hit för att dinera med sin man, som på sin kamrats kammare lät upphemta maten. Denne Esculapii son, en högst munter gosse, berättade åtskilligt ur studentlifvet, som mycket roade mig att höra. På aftonen med mina Tyskar i en Bierhalle i Luxembourgska trädgården, der mycket folk var samladt att höra en militär-musikcorps, som spelade ganska medelmåttigt och ingalunda kunde jemföras med vår Finska gardes-musik. Bittida ute, besåg först Pantheon, i mitt tycke det ståtligaste monument. Från högsta toppen var utsigten vidsträcktare än från Notre dame, den är ock högsta punkten i Paris; var äfven nere i hvalfven och besåg grafvarne för Frankrikes store män och hörde det starka ekot i ett af hvalfven. Sedan i kabinettet för komparativ anatomi, hvarest liksom öfverallt var alltför mycket att se för att på en kort stund kunna få reda på någonting. Sedermera var jag i Musée Dupuytren, en samling af dels i vax afbildade, dels naturliga exemplar af intressanta sjukdomsfall, isynnerhet kirurgiska. Detta tycktes vara en samlingsplats för Fransoserna, som här rätt kunde beskåda alla de rysligaste arter och förstöringar af Syfilis, högst naturenligt afbildade på i vax gjorda genitalia och anus och i allmänhet alla möjliga sjukdomar. Man såg här till och med några qvinnor, som gingo omkring och helt ogeneradt beskådade samlingen.
Nu var det Leonnas tur att bli förlägen: «Du misstager dig goda Hedda; han och jag hafva ingen förbindelse oss emellan; jag, liksom alla andra hans bekanta, anser honom för en glad, treflig, till och med god menniska. Jag hade blott gerna träffat honom för att tillställa honom några verser, som han bett mig om. Nu måste jag besvära dig, att laga så han får dem.» «Mig lurar du icke så lätt, kära Leonna! men biljedusen skall han få, antingen på ett eller annat sätt, derom kan du vara öfvertygad.» Lugnad af detta löfte, väntade Leonna blott på fogden; hon och svägerskan reste på en gång, ty vägen var gemensam ett stycke utom byn. Den mulna qvällen var långt framskriden; insvept i sin mantel, satt Schalinsky på bänken utanför vakthuset, och sällskapade med sin tobakspipa. Han tänkte på Feodor, som han trodde vara hos öfversten; besynnerligt förekom det honom ändå, att Feodor ej låtit se sig sedan middagen. Men då äfven Schalinsky sett tvenne fruntimmer fara bort, tog han för gifvet, att hans vän fått tillfälle att tala vid Leonna, som nu var ensam hemma; att han derigenom uppehållit sig en tid bortåt, innan han hörsammade öfverstens kallelse. Någon nalkades med hastiga steg, postkarlen ropade an, parollen gafs och Feodor stod framför sin vän, som förvånad frågade: «hvarifrån kommer du så här dags ensam, och i mörkret? Svara då! är det du, eller din hamn?» Den ton, hvarmed den andra svarade: «Det vet jag icke sjelf!» kom honom nästan att rysa, så hemsk och ovanlig ljöd den. Omgifven af soldaterna ville han ej göra vidare frågor, utan drog vännen med sig i vaktrummet, der man på en slags spisel uppgjort eld. På en vink lemnades de allena; hvarefter Schalinsky drog fram en bänk framför brasan, satte sig och bad Feodor göra så med. Men denne syntes hvarken höra eller se, utan gick häftigt fram och åter, så långt rummet medgaf. När detta promenerande ej ville taga slut, utbrast Schalinsky otåligt:
209 af en folkrik landsbygd, som varit van att för den högre elementarundervisningen påräkna härvarande läroverk, och af hvilken Asarums socken, som ifrån äldre tider varit i ecklesiastikt hänseende med Carlshamn nära förenad, ensam har närmare åtta tusen innebyggare; så har upphörandet af härvarande läroverks vidsträcktare verksamhet varit en för orten ganska kännbar förlust, synnerligen då man erinrar sig, att denna stad ända från 1812 intill 1864 årligen bidragit med 750 R:dr till rektors och kollegernes aflöning och dermed ådagalagt ett mindre vanligt intresse för elementarundervisningen, hvilket ock derföre vunnit erkännande å högsta ort. Medelst uppförandet af 2:ne nya större tvåvåningsbyggnader för folkskolorna har detta samhälle äfven visat särdeles omsorg om denna del af undervisningen, hvilken särskildt för flickskolan erhållit Skol-inspektörens högsta loford. Öfvertygad, att stadsfullmägtige alla behjerta de ofvan anförda förhållandena, hemställer jag derföre, huruvida icke många skäl synas vara för handen, att stadsfullmägtige, efter härvarande Läroverks-kollegii hörande, ingå till Kongl. Maj:t med underdånig ansökning, att Kongl. Maj:t ville hos Rikets näst sammanträdande Ständer i nåder afgifva Proposition, att Carlshamns femklassiga läroverk måtte upphöjas till fullständigt elementarläroverk på såväl den klassiska som reala linien. Carlshamn den 11 Juli 1865. N. J. Cervin-Stéenhoff, Theol. Doktor, Kontraktsprost och Inspektor-Scholae. Rätteligen afskrifvet; betygar: Ex ofäcio H. Leissner. (Litt. C.) Utdrag af Protokollet, hållet i Kollegium vid Carlshamns lägre Elementarläroverk den 12 Juli år 1865. § 1. Carlshamns stadsfullmägtige hade till Kollegium remitterat ett inom fullmägtige den 11 dennes skriftligen framstäldt, af Inspektor-Scholae härstädes, Kontraktsprosten Theologie Doktor N. j.
TtÄdkga 7V/0 ,?o. sökning, sädan den af bonom blifvit framställd, men att, dä den del ak Deart§t/'dm§ uppbörds-balance, bvarköre ersättnings-ansvar blifvit Da/r/eea^ ädömdt, ester afdrag as bvad bos Uppbördsmannen inklutit, uppginge till ieke mindre än i3,«)i3 R:dr 36 sk. 6 rst. L:eo, oeb kändt vore, att Da/t /eett§^ utom sitt lös-örebo, b vilket, dä eket är i83i till Rongl. iVlaj:t oeb Kronans säkerbet meck qvarstad belädes, blifvit uppskattadt till 56^ R:dr 44 sk. Råneo, icke egde annan tillgäng till balaneens gäldande, än elen Kamerare-lön, ban pä Lollegii 8tat innebar, 8ä att, vick jemförelse as Da/r/eer ekonomiska ställning med den lunnom äclömda ersättnings-summa, pätagligen visade sig, att utkräkvandet as denne sednare till okorminskadt belopp, om säclant »sven vore möjligt, alldrig skulle kunna ske, utan att medföra Da/t/ee/ fullkomliga undergäng, oeb 8älecle8 8ätta bonom utur ständ att 8in tjenst fortfarande förrätta, bvilket innel>ure en bestraffning as 8värare art, än att den 8totle i något jemkorligt förbällande till clen förseelse, Da/r/eeuv lätit komma sig till 1a8t, ^dvoeat-Riseals-Kmbetet pä dessa skäl underdänigst bemställde, om ieke, för att L ena 8i<l»n ej lemna Kageus lirås ouppf^lldt, men ä andra sidair ej eller lemna de för
Finnes vid den tredje besigtningen fartygets skrof färdigt, diktadt och kalfatradt samt i flott vatten felfritt, och är fartyget försedt med fullständiga förbindningar af trä och jern, äfvensom med tillhörande röstsmide, roder och roderbeslag, klys, spygatt, pumpar, spel och bogspröt, allt detta på sina ställen insatt, så ock med master och alla till tacklingen hörande rundhult, ändå att detta ej insatt är, anses fartygets byggnad vara biloch bol-färdig, och gifve besigtningsmännen skriftligt intyg derom. Är om fartygets byggnad och hvad dertill hörer annat aftal uppgjordt, gäl le sådant till efterrättelse. Eacpeditions-Utskoltets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 164. 19 § 3- Har den, för hvars räkning fartyg bygges, för byggnadens verkställande, gifvit varfsegare eller byggmästare förskott af penningar eller materialier; ege han, när afhandling derom upprättad är, att densamma inteckna hos Magistraten i den stad, eller närmaste staden till den ort å landet, der byggnaden verkställes, och njute sedan förmånsrätt enligt 17 Kap. 7 § Handels-Balken i de lemnade materialierna och det, som med förlaget tillverkadt är. § 4. Om de vilkor, under hvilka fartyg åtnjuter Svensk nationalitet, är särskildt stadgadt. Der Konungen ej annorlunda förordnar, skall genom beslut af rederiet bestämmas den ort, hvilken såsom fartygets hemort skall anses; och åligge det rederiet att, när stad är till hemort bestämd, hos Magistraten derstädes, och eljest bos Kronofogden i orten, beslutet om hemorten anmäla, hvaröfver, genom Magistratens försorg eiler af Kronofogden, bör meddelas anteckning å fartygets bilbref, eller, om det icke med sådant är försedt, särskildt bevis utfärdas, sora skall fartyget åtfölja. § 5. Öfvergår eganderätten till fartyg eller andel deraf, medan det är på resa; då skall, derest ej annorlunda öfverenskommet är, nye egaren vara berättigad till vinsten af fartygets sista resa och vidkännas deraf föranledda utgifter och förluster.
Denna statt är betungande i samma mohn, som i händelse förbudet, eller den drygare Tullafgif, ken upphörde, man skulle fa den Utländska waran till betydligt lindrigare pris och större godhet än den inhemska. Den är ater lätt i samma mohn som Fabrikanten kan med Utlänningen täfla i afseende pa sin tillwcrknings bade godhet och pris. Äfwen da nar denna uppmuntran för Inländsk Manufac, tur synes tryckande, kan den wara bade billig och nyttig, när för en snar framtid beredes möjligheten af denna förmohnliga täflan. FiiM-mrlig Närings-frihet är wäl sakraste utwagen, hvarigenom en Nation ledes till de yrken, som med dess Lands läge, climat, narur-producter och Handels förhållande bäst öfwerensstämma. Man har i stdnare tider yrkat att denna Näringsfrihet bör msträckas äfwen till fullkomlig frihet i afseende pa bade Exportoch Import,Handel, och att deri, genom skulle Nationens rätta och naturliga Fabri, cker bäst uppmuntras, med de öfriges nyttiaa förfall, hwilka ledt till förspillande af bade tid, Arbetsför, maga och Capitalcr, samt således mera skadat än gagnat del Allmänna. Denna erfarenhet stuve lik, wä! kan hända bliswa för Swerige, i war närma, rande ställning, allt för dyrköpt.
Så väl handelns som fabriksoch handtverks-industriens idkare inom landet hafva behof af en sådan stabilitet; och, derest någon förändring i detta hänseende icke heller af Statens intresse påkallas, blifver den anförda grundsatsen en regel för ärendets behandling, i hvad på mig ankommer. Jag anhåller att detta mitt vördsamma yttrande måtte få åtfölja motionen till vederbörligt Utsk., som då jemväl kommer i tillfälle att kontrollera de sifferberäkningar, jag framlagt. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm: Min mening är icke att ingå i granskning af den siste värde talarens anförande, utan jag vill blott till honom hemställa, om han ej skulle vilja komplettera den jemförelse, han upställt om våra tulltariffer och dem i andra länder, med att äfven beskrifva huru förhållandet är med våra exportvaror och hvilka varor böra få tullfritt införas. I så fall skulle det vara skäl, att, genom öfverlemnande af denna tabell, hvilken iugen skulle vara mer befogad att uprätta, än den siste värde talaren, fästa det Högloft. Bevil!n,Utsk:ts upmärksamhet, vid upgörandet af dess tulltariff, på huru våra export-artiklar blifva behandlade i främmande länder. Hr Björnstjerna, Oscar: Till en början får jag tacka Hr Fåhraeus för det besvär, han gjort sig, i att utarbeta en jemförelse mellan Sveriges tulltaxa och våra på tre sidor närmaste grannriken; hade vår granne i öster kommit med i beräkningen, så hade den blifvit ännu fullständigare och mer bevisande för min åsigt. Jag har åberopat exempel från Europas båda mest blomstrande stater, England och Frankrike; der visar sig att tullarne på de i min motion omtalta artiklarne äro betydligt högre än i Sverige. För mig var det ej obekant att socker-tullen skall nedsättas i England från o. m. April år 1860; jag vill likväl påminna mig, att den ändock kommer att bli högre än vår nuvar:de tull, ehuru jag ej derpå är fullt säker. I Frankrike äro, som bekant, tullarne i 192 Den 3 December e. m. allmänhet mycket högre än här.
De derefter förfallande räntor betalas inom hvarje års slut, och kommer på enahanda sätt, som nyss nämnd t är, att förhållas med Capital afbetalningar, när tiden för deras erläggande inträffar. jMorn. Under de första Tio åren, att räkna ifrån och med år 1824, göres icke någon afbetalning på Capitalet, men inom i833 års slut, och allt sedermera 56 Stats-Utskottets Betänkanden. a samma tid de påföljande åren, inbetalas 6 proCent, hvilka alltid beräknas på hela Låne-Summan; och sedan utaf nämnde 6 proCent först blifvit afräknad 3 proCents ränta på dåvarande Lånebeloppet, afskrifvas öfverskottet på Capitalet. Allt hvad som betalas bör, må insändas omedelbarligen från Stadens Äldste till Connnissarierne i RiksgäldsContoiret. a j. De utaf hela den beviljade LånSumman återstående Etthundrade Sjuttio Tusende (170,000) Riksdaler utlånas åt enskide personer emot 3 proCents ränta och sådane vilkor, som längre fram omförmälas. Alla, som vilja erhålla Lån utaf den anslagna Summan, böra ovilkorligen å de afbrände Tomterne uppföra sådane Byggnader, som uti Kongl. Majus, för Staden i Nåder, faststälda plan och Byggnads Ordning äro föreskrifne. z Mom. Vid Låne-medlens fördelning, böra de Tomtegare företrädesvis Stats-Utskottets Betänkanden. understödjas, hvilka i synnerhet kunna vara i behof af Linnebiträde utaf Allmänna medel. z Morn. Landshöfdingen i Länet tillförordnar en särskild Committée, som, under hans Ordförande, emmottaaer Lå * O nc-medlen, besörjer deras utdelning m. m. Till Medlemmar af denna Committée utses: En af Stadens tjenstgörande Borgmästare, Tvänne Rådmän, T vänne Adelsmän, Tvänne Ofrälse Ståndspersoner och Fyra bland Stadens Äldste. Och får någon annan än den, som är bosatt i Staden, icke utses till Medlem af Committéen.
"Jo, fader", svarade Elli sakta och lät hufvudet sjunka ned mot bröstet. "Men", fortfor hon och upplyfte det snart, liksom insåge hon genast, att hennes unga kärlek till Rietu icke var någonting att blygas för, "hvarför gör ni mig denna fråga och det på ett så besynnerligt sätt?" "Derför, att jag icke gillar din kärlek till honom", svarade Pekka med tonvigt på sista ordet. "Hvarför då, fader?" "Derför... derför... ah, hvad tjenar det till att upprepa det", sade Pirrtiainen med en viss oro. "Jo, fader, jag vill veta det", utropade Elli och omfattade lifligt faderns arm. "Ni måste säga det." "Jaså, måste jag säga det?" "Ja." "Nåväl då", inföll Pekka med dyster stämma, och återtog sin häftiga gång, "Rietu och hans far stå i vägen för mina planer. Du känner dem", fortfor han och grep Elli våldsamt i armen, "och förbannad vare du, om du yppar ett halft ord om dem." Elli sprang tillbaka, hennes hjerta bultade våldsamt; hon lade båda händerna öfver bröstet liksom för att hämma de oroliga slagen. "Nåå", utbrast Pekka dystert, "inser du inte nu, hvarför jag ogillar din kärlek?" "Jag kan ej upphöra att älska honom", sade Elli, icke utan ansträngning. "Du måste", röt Pekka till och stampade i golfvet. "Nej, fader, jag kan icke." "Då förskjuter jag dig och..." "Håll", ropade Elli och sprang fram till den gamle, som dyster stod framför henne, "vid minnet af min moder, som ni älskade så högt, besvär jag er, att ni tager edra ord tillbaka." "Aldrig" svarade Pekka hotande, och hans mörka ögon glödde af en hatets eld. "Aldrig återtager jag mina ord." En hård strid utkämpades inom Elli; det var striden om kärleken till fadern eller till Rietu. Det blef för en stund tyst i stugan; till och med Pekka hade slagit sig ned på en stol och öfvertänkte, med ansigtet doldt i båda händerna, sina planer.
Då behållningen vid södra stambanan kan anses åtgå för stambanans komplettering och utsträckning i höjd med norra ändan af Finjasjön, eller till én längd af 7,5 mil, så blir, om man fördelar hela anslaget, 5,855,000 R:dr, på nämnde längd, kostnaden per mil 780,666 R:dr. 3:o). De delar af Statens jcrnvägsbyggnaders räkenskaper för år 1857, som utvisa sättet för redovisningen, nemligen 2 hufvudböcker, 2 journaler, 2 materialredogörelser, 2 register och 2:ne band verifikationer. 4:o). Sammandrag af trafik-inkomsterna för åren 1856, 1857 och 1858. Ofver trafikens särskilda afdelningar kunna inga så beskaffade annotationer och redovisningar för åren 1857 och 1858 åstadkommas, som lemna materialier till någon säker jemförelse mellan utgifter och inkomster. Bantågen hafva under dessa år ofta varit till större gagn för arbetet än för trafiken, hvadan driftkostnaderne ofta blifvit sammanblandade. Det är först med 1859 års ingång, som sådana fullständiga anteckningar kunnat göras, på hvilka en jernvägs-statistik och säker beräkning kunna byggas för bedömandet af underhållskostnadernas förhållande till inkomsterna. En väsendtlig fördel af de första årens trafik har emellertid varit inöfvandet af duglig betjening för rörelsen och banans bevakning. N. Ericson. Bih. till B. St. Prot. 1859 & 1860. 4 Sami. 1 Å/d. 32 Eäft. 3 18 Bil. till StatsUtskottets Utlåtande N:o 86. liltt. ©. Uppgift å tjenstemän vid Statens Jernvägar och deras arfvoden. Byggnads-Afdclningcn. Byrån i Stockholm. Kansliet. En Sekreterare (Adjutant kos Chefen) En Registrator och Aktuarie En Kanslist k En e. o. Kanslist, utan bestämdt arfvode Kassa-lcontoret. En Hufvudkassör för hela statsanslaget, som tillika är Arkivarie Kamererareoch Revisions-kontoret.