Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I r:st., deraf 1,151 R:dr 21 sk. kontant behållning, hvilken efter revisinns-ären ökats lill 1,573 R:dr 31) sk. och vore den enda tillgång, förutom möjligen inflytande belopp af fondens fordringar, sorn till liqviderande af ofvannämnde skuld till Banken kunde användas. Vid sådant förhållande och då ifrågavarande skuld, i enlighet, med Rikets Ständers beslut, redan blifvit i Bankens räkenskaper förd inom linien, hafva Revisorerne funnit sig föranlälne till den, al Siats-kontoret uti dess underdåniga förklaring biträdda, hemställan, att förenämnde belopp, 880,000 R;dr. finge äfven i statsverkets räkenskaper töras inom linien. å Beträffande denna fråga hafva Rikets Ständer inhemta), alt det af Revisorerne omlörmälda belopp, 880,000 R;dr, egentligen utgör Ivaline särskilda skulder, al hvilka 116 Expeditions-Utskottots Forsing till unden!.
Ofelbarhet är icke någon dödligs lott; detta känner hvarje rättänkande 22 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 88. och således alla inför hvilkas opinion embetsmannen bör söka bibehålla sitt anseende okränkt. Men dervid veta också desse att skilja emellan det verkligt brottsliga, och det endast felaktiga, emellan handlingars olika bevekelsegrunder; och det lider intet tvifvel det ju icke de fortfarande skola skänka sin aktning åt den embetsman, om hvars rättrådighet, oegennytta och skicklighet de äro öfvertygade, äfven om han genom en försummelse eller oförsiktighet, ådragit sig oftanämnde ansvar. Att hvarje ansvar, som embetsmannen sig ådrager, för den samvetsgranne, om sin heder och anseende ömtålige, städse skall blifva sårande ligger dock i sakens natur; men derifrån synes minskadt nit likväl ej vara att förmoda, än mindre att, såsom ovillkorligt, antaga. Erfarenheten bekräftar åtminstone icke detta. Är ansvaret rättvist, är det en rättvis påföljd för försummad pligt; för en begången oförsiktighet skall det åter blifva en väckelse till pligtens noggrannare utöfvande och til! större uppmärksamhet dervid; och härpå saknas ej heller exempel. Man har emellertid uti ifrågavarande lagförslag sökt afhjelpa behofvet af suspensionsstraffet genom användandet af höga böter; men om än denna utväg i flera fall kan vara lämplig, bör man ej glömma att en mängd fattige embetsoch tjenstemän finnas, sorn ej skulle förmå böta, samt att de följaktligen, i stället blefvo nödsakade, att med fängelse försona hvad de felat. Dermed spilldes dock i än högre grad deras anseende; deras framtid kunde i sjelfva verket derigenom anses förlorad; och derför att de voro fattige, fingo de följaktligen vidkännas en strängare påföljd, än deras brott, enligt lag förtjena. Utskottet medgifver väl, att man har rätt att kräfva yttersta uppmärksamhet af Statens tjenare och att med stränghet bedöma deras handlingar; men man måste äfven härvid förfara skonsamt, ty man bör ej glömma de tunga och mödosamma pligter dem ofta äro ålagde.
Divisioner, och då i allo förhålla sig som 2:ne Sqvadroner, hvaraf Lieutenanten förde den andra Division, då 3:ne Snbalterner må hända torde erfordras på hvarje Sqvadron. 3:o Artilleriet anser jag höra bibehållas vid dess nuvarande Organisation, men framställer, huruvida det icke vore lämpligt att Artilleriets Iläst - Den io Augusti e. m. i43 nummer uppsattes af Indelta afsuttna Cavall erieRegemen ter, då \ af dess hästar vore under tjenstgöring och resten på Roten. Trosshästar deremot kunna alltid anskaffas, då behofVet sådant påkallar. Denna omskapning synes visserligen kräfva stora summor, men anser man den nyttig, mäste man också gripa verket an. Att åstadkomma dessa summor, för att hygga i förhållande till de dyra Cassernbvggnader, som finnas i HufvudsLaden, är icke omöjligt, men onödigt; ty man ser ju i alla Släder, der Kronprinsens Hussarer äro stationerade, dylika Byggnader af högst obetydlig kostnad, fullkomligt uppfylla ändamålet. Jag har förut nämnt, att en SoldatN:r kostar Kronan och Roten circa 72 R:dr B:co. Jag vill i likhet dermed upptaga CavalleriN:r till detsamma med förutsättande, att skyldigheten att hålla häst skulle fortfara. Indelta Armeen utgör omkring 26,826 man, som jag tager till fullt 27,000. Vill jag blott antaga, att Indelta Armeens upplösning till personal skulle inbringa en årlig besparing för Kronan, Rustoch Rothållare af blott 5o R:dr R:g:s årligen, uppkommer deraf en årlig summa af i,35o,ooo R:dr, som på 3:ne år uppgår till 4>o5o,ooo R:dr, med hvilken summa jag skulle tro man borde kunna fullborda det hufvudsakligaste till anläggning och byggnader af 20 Depoter, jemte 2 hela eller /{Halfva Infan - >44 Den 10 August! e. m. tefidepoter för de nordlige Provinqerne.
I anledning häraf och efter det undersökning om det uppgifna behofvet af fyrars anläggande på Understen och Bonden blifvit, genom vederbörande Lotsbefäl, verkställd, hade Förvaltningen af Sjö-Ärendena, i underdånig skrifvelse af den 28 Juni innevarande år, yttrat den öfvertygelse, alt fyr på någotdera af dessa tvänne ställen icke behöfdes, och till stöd för ett sådant yttrande andragit: ”ali, ehuru det måste medgifvas, att på skaaret Understen, hvarest året 1841 uppfördes endast en känningsbåk, anläggandet af en fyr skulle varit för seglalionen genom södra Quarken för”monligare än på Svartklubben, en fyr dock numera icke är på förstnämn”de ställe för Svenska sjöfarten behöllig, emedan större delen af från Norrbotten till Ålands haf kommande fartyg begagna segelleden vester om ”Gräsön, förbi Öregrund, och Svartklubbens fyr är synlig på 1| a 2 mils ”afstånd nordost från Understen bortom densamma, samt att klippan Bon - Bih. till R. St. Brot. 1844. 4 Sami. 2 Afä. 6 Höft. 2 10 Statssamt Allm. Bese.- och Ekon.- Utskottens Utlåtande, N:o 28. ”den, belägen utanför Järnäs udde i Norrbotten, är alltför liten i omfång, ”ligger alldeles uti öppna sjön, erbjuder icke någon landning, än mindre "hamn, är öfverallt brant och derjemte lemligen hög, hvadan den i sitt ”nuvarande nakna skick utgör en ypperlig känning, hvarå allenast erfordras 'ett kummel eller annat märke, hvartill medel äfven komma att i underdånighet föreslås, vid afgifvande af nästa års stalsproject för lotsverket.”
Jag är öfvertygad, genom erfarenheten, att smörtillverkningen inom Sverige skall uppdrifvas lill den höjd, att derigenom kan åstadkommas en nedsättning i det nuvande priset, som jag medger är i hufvudstaden något för högt, synnerligen i förhållande till andra varor, men deremot icke för högt i landsorterne. I de orter, der hemmansklyfningar gått långt, är antalet af kor hos hvarje jordegare ganska ringa. Man kan således icke derstädes och ej eller i sådana trakter som med städer äga långväga eller kostsam gemenskap, afsätta dessa små partier färska, till det högre pris en sådan beskaffenhet vanligen medförer; tvertom mäste man, för att erhålla ett till afforsling tjenligt belopp förvara smöret flera månader, hvarigenom uppkommer nödvändighet att använda mycket salt, som hos sådane producenter fördyrar varan. När härtill kommer den vigtförlust, som forslingen åstadkommer, och hvilken under varm sommar uppgår till omkring 2 U och under den svala årstiden 1 S pr LU, så finnér man deri orsaken till det förhållande, att landsortspriserna på smör alldeles icke äro för höga. I sydvestra delen af Östergöthland och i nordliga delarne af Småland har smöret ingalunda hufvudstadens uppdrifna priser. Det betalas der icke mera än 6 r:dr 32 sk., 7 r:dr, 7 r:dr 24 sk., eller aldra högst 8 r:dr. Pä dessa skäl anhåller jag att den af Hr von Hartmansdorff föreslagna införseltull af smör efter 2 r:dr pr L?7 må blifva af R. o. Ad. antagen. Frih. Gyllenhaal: Under det jag fullkomligt instämmer uti hvad som blifvit sagt uti K. M:s nåd. skrifvelse, kan jag icke annat än förena mig med Utsk., rör:de den tull, som detsamma föreslagit. För hvar och en, som har någon närmare kännedom om vår riksgräns emot Ryssland, torde det vara uppenbart, att ett fullkomligt förekommande af tullförsnillning derstädes är omöjligt. Jag har likväl trott och äfven hört erkännas att den förstärkning, som vår tullbevakning i Haparanda erhållit, bidragit till lurendrejeriets aftagande likasom derigenom äfven en mängd beslag blifvit gjorda.
Hon framlade allt för modern med en omisstänksam öppenhjertighet; hon anade icke, att denna kvinna, som varit hennes bäste vän och till hvilken hon närde ett barns oinskränkta tillit, nu satt der som en fiende och utspionerade henne. Strax efter middagen, som mor och son intagit i hvarandras sällskap, hade William aflägsnat sig. Modern fick nu bekräftelse på, hvad hon anat, att han då hade sökt upp Alma i hennes bostad. Den unga flickan beskref deras möte; och ur hennes ord slog kylan vid detta möte omisskänneligt fram. Sjelfbeherskningen hade icke ett enda ögonblick lemnat honom i sticket och de hade talat lugnt om sitt förhållande till hvarandra. Men han var sig icke lik sådan han varit under den sista tiden i Stockholm; han hade åter blifvit den William Zimmermann hon mindes från deras första sammanträffande i Lysekil. Hans ansigte hade återtagit sitt ironiska verldsföraktar-uttryck; men under röstens sarkastiska klang hade hon då och då förnummit en dallring som vittnade om att dess köld var tillkämpad. Hon hade sagt honom allt; hon hade blottat sitt inre för honom och han hade förstått att hon var uppriktig då hon sade att hon icke älskade honom, ty han hade icke gjort något försök att värma henne med en smekning. »Och det högaktar jag honom för», sade hon till sist. »De fleste män skulle inte ha gjort som han; vid sådana tillfällen har en man ingen stolthet.» Fru Zimmermann satt och undrade öfver detta barn, som talade med ett sådant förakt och en sådan erfarenhet om männens brist på stolthet »vid sådana tillfällen». Och inom sig hörde hon den feta, goda fruns ord: en tom dansdocka. Men hon kunde icke tro på denna känslolöshet; den var så främmande för hennes egen natur, att hon icke kunde förstå den; hon misstänkte att den var spelad eller åtminstone inbillad. »Om han stannat kvar», sade hon sakta, »hade nog allt blifvit godt igen. »Nej. Aldrig som förr. Jag tycker om att höra honom tala, jag tycker om att han kallar mig sparfunge, men ...» »Säg har du icke en enda gång längtat efter en smekning?
92 3 fammanljang IjmarmeD mct> Äongl. 9)}aj:t6 nåDiga bifan, ftai?gat, Det nu meta upffött att mata gällanDe alla färjfilDa fötejfciftet Derom, att tteDje ttpbuDet å tnFöpt faft egenDont, font bltfmit tntecfnaD för jltulD till: l:o Upfala ^IfaDemi^ajja, 2:o Suflitie kollegium ocf §örmi)nDatefammarett i ©tocfljolm, 3:o ^tigémanél)U£> DrDettö ©Hiet, 6:o Slmitalitcté itrigSmanébu&jlafaii, 7;o Slrmeené ^)enftonö» famt (Snfe* odj pupill'Jtafot, 8:o Allmänna od) fjMtpilbJtajjan, 9:o Allmänna feranDfötfäfringömetfet för bpggnaDet å (anDet, 10;o £mil 9B. t <3Bisbp/ ej får meDDelaö fört än föparen uptett bcmiö, att l)an fttt föp DetfläDeé anmält od) antingen betalt lånet, ellet angående omfattningen Deraf öfmetenöfommit. §• 71. SfteD ^ongl. $}aj:ti? nåDiga ftaDfäfclfe, bafra* beflutat, att Jvoitgl. Qprefmet Den 5 februari 1768, futigjorDt genom ©mea 3pof3Uitt6 llnmcrfal
Således hafva Skånska Roterade Egendomarne fått en ny Beskattning, nära 5 gånger drygare än sjelfva Bevillningen; och som 720 'R:dr är ränta å 6 procent för ett Capital af 12,000 R:dr; så har hvarje ägare af en dylik Egendom förlorat nära sjettedelen af sin förmögenhet. Enär nu många äro i skuld förut, och Egendomarne säljas till vanpris, så lärer mången få åtnöjas med ett ganska litet öfverskott. Sedan jag nu i korthet framlagt upphofvet, fortgången och slutet af Skånska RoteringsYerket, inhämtas tydligen, att den icke grundar sig på en frivillig öfverenskommelse, utan på en af Konungen utfärdad Instruction, som är alldeles afvikande från den första Propositionen. Det synes alltså, sedan de BesväRidd. o. Ad. Prot. II. B. g, 10. 66 Den 2 Januarii: rande fått afslag på sina underdåniga ansökningar, som vore allt hopp om ändring förloradt; men en gnista deraf återstår ännu: Det är en möjlighet, att rätta förhållandet af detta Ärende icke blifvit riktigt framstäldt. Uti en Despotisk Stat, der Regeringen icke känner annan Lag än sin vilja, kan han regera väl och göra sitt Folk lyckligt* om lian är god och mild; men i en Constitutio nell Stat är förhållandet annorlunda: Han är hunden genom Lagarne; derefter bör han inrätta Styrelsen. Men intet hör man vänta att en Konung skall känna alla Författningar i de mångfaldiga Brandler af RegeringsÄrenderna; Han måste derföre höra Embetsmännen, och huru ofta har icke erfarenheten visat, att Konungar, de hästa och mildaste, genom oriktiga framställningar förfelat sin önskan att göra Folket lyckligt? Rättvisan har ofta saknats och billighetens gräns blifvit öfverträdd. Det är i anledning af denna Reflexion, jag inser det vara en möjlighet, att vår milde Konung och den Furste, som är hitkommen för att bereda Svenska Folket lycka, icke fått en riktig upplysning om detta Ärende.
Angående en begärd Tableau öfver Bevillningens fördelning på olika folkklasser. B ancoUts kottets: Angående grunderne för Bankens lånerörelse intill nästa Riksdag; angående Bankens utlåningar på kort tid och mot rörlig pant, intill samma tid; angående Bankens, till utlåning på orörlig pant och på längre terminer, använda fonder, och deras disposition till ofvanberörde tid; angående lånebiträden af Banken till vissa Städer och Corporationer i och för anmälda tillfälliga och locala behof; angående Bankens till utlåning i Discontväg anslagna fonder» och deras disposition intill nästa Riksdag; angående en på upplåningar grundad discontering för handeln och den större rörelsen. LagUt skottets: Om stadgande, alt den, som beträdes med stöld utur täckt jordgraf, der jordfruk - Den 7 September e. m. 413 ter förvaras, må straffas, enligt 6 §. i 4° Cap. MissgerningsBalken. Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens: Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Protocoll, hållna hos H ögloflige Ridderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1828. Första Häftet. STOCKHOLM. Tryckta hos Johan Hörberg, 1828. ' '1 \ .st:.!'1: v : 1828. Oedan Kongl. Maj:t, genom öppet Bref af den 3:dje sistl. September, i Nåder behagat erinra samtelige Sveriges Rikes Ständer, att, i följd af deras, enligt Grundlagens föreskrift, uti 5i §. af Beslutet vid sista Riksdag, mcddeldte kallelse, till ett allmänt Lagtima Riksmöte den 4 November 1828 sig i hufvudstaden infinna; blef Riksdagen å sistnämnde dag med vanlige Ceremonier utblåst, och täcktes Kongl.
St:r, kan taga denna fråga om hand, men här, der det är fråga om statsmedels anförtroende till privata institutioner, är det väl mer än någonsin nödvändigt att Ständerna yttra sig om sjelfva grundsatsen, innan någon möda nedlägges på utredandet af de vilkor, under hvilka den kan utföras. Jag anhåller om bifall till Betänkt. Hr Sandströmer, Carl Johan Albert: Då vid sistlidne riksdag fråga förevar om användande af enskilda bankers postremissvexlar vid penningeförsändningar emellan officiella myndigheter, motsatte jag mig detta försök till sammanblandning af statens och de enskildes affärer. Jag åberopade i detta afseende Kongl. Statskontorets sakrika utlåtande i ämnet, och ehuru min åsigt understöddes af fullt kompetenta personer, lyckades den dock icke vinna det Höglofl. Ståndets bifall. Det var likväl blott med 2 rösters majoritet, som den motsatta åsigten segrade. Att de farhågor, jag då hyste för ytterligare anspråk från det mäktiga enskilda bank-intresset, skulle så snart och i så vidsträckt mån besannas, kunde jag emellertid icke föreställa mig. Man fordrar nu indragning af samtliga ländtränterierna med öfverflyttande af deras kassa-förvaltning på bankerna, och Utsk:t föreslår förberedande åtgärder härtill. Hufvudskälet, som anföres, är att man skall söka gagna allmänna rörelsen. Jai de enskilda bankerna hafva verkligen detta vackra och nyttiga ändamål i deras programmer, men i praktiken förbise de det, tyvärr, alltför ofta! för ett annat, mindre nyttigt ändamål, nemi. stor utdelning åt aktionärerna. Såsom bevis härpå kan jag anföra ett särdeles betecknande exempel från en stor, för den värde motionären visst icke främmande, enskild bank-inrättning. Denna bank hade profiterat af en knapp penningetillgång, för att höja räntefoten. När penningetillgången sedermera blef ymnigare, ville den söka att med konstlade medel bibehålla denna höga räntefot och deponerade till den ändan i Riksbanken utan ränta de stora öfverskott, sorn icke kunde placeras. Detta räntelösa kapital uppgick, enligt hvad tidningarne då berättade, till mera än en million rdr rmt.
Härigenom hade väl den fördel vunnits, att, då den skrifvelse, som varit mest efterfrågad, fått börja sista serien eller supplement-bandet, åtminstone denna skrifvelse utkommit skyndsammare, än eljest kunnat ske, men då genom denna åtgärd det afsedda ändamålet likväl endast i ringa mån kunnat vinnas, hade Kommitterade nu varit betänkta på förslag till fullständigt afhjelpande af den öfverklagade olägenheten och i sådan afsigt till Rikets Ständers bepröfvande hemställt, huruvida det icke kunde vara lämpligt att förordna: antingen att Tionde samlingen af Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll redan från riksdagens början indelades i särskilda serier med sjelfständig paginering, och att, i sådant fall, en af dessa serier omfatlade endast de underdåniga skrifvelserna rörande regleringen af Hufvudtitlarne; eller, i händelse detta förslug skulle medföra förvillelse i skrifvelsernas nummerordning, efter hvilken de i allmänna registret citeras, att hvarje underdånig skrifvelse i berörde Tionde samling, på lika sätt, som utlåtanden och betänkande!) i de öfriga samlingarne, erhölle sin särskilda paginering, hvarigenom hindret för en angelägnare skrifvelses tryckning före en annan vore undanröjdt; eller ock, derest sistnämnda förslag Exp e dit io n s-Ut skot t et s Ullätande N:o 4. skulle mötas af den betänklighet, att papper och utrymme onödigtvis förspildes, då hvarje äfven den kortaste skrifvelse komme att upptaga åtminstone ett fjerdedel ark, den jemkning häruti vidtoges, att liera skrifvelser sammanfattades i ett häfte med fortlöpande paginering, så snart behof af den enas tryckning före den andra icke vore för handen, och hvilken paginering i allt fall icke skulle medföra någon förvillelse, då bruket vore att citera dessa skrifvelser efter nummer, någon gång efter datum, men icke efter pagina i det band af Tionde samlingen, dit de hörde.
Tager man då först i betraktande att det varit lagstiftarens mening dels att med minuteringsoch utskänknings-afgifterna göra spirituösa drycker så dyra som möjligt och såmedelst lägga band på folkets njutningsbegär i detta hänseende, och dels att med den ofvannämnda afgiften, ställd under kommunalmyndigheternas disposition, kunna lindra det onus, som flitiga konsumenter i de flesta läll tillskynda det samhälle de tillhöra, samt huru detta ädla syftemål slagit ut; så och vid öfvervägande deraf att i släder med lill exempel 6 å 8,000 invånare minuteringsoch utskänknings-afgifterna uppgå till cirka 20 å 50,000 It:dr, således 5 å 4 H:dr på person årligen, så att det ej sällan händer, att åtskilliga städer rent af råka i villrådighet hvartill dessa deras nya inkomster skola användas, då deremot på landsförsamlingar med cirka 2,000 invånare, som med en ganska dryg fattigvård, jemte andra på ett fattigt samhälle tryckande kommunala utskylder, beBih. till R. St. K:o 24. löper sig endast 50 ä 60 Pi.dr, som gör 2| ä 5 öre på hvarje person, linner man, att detta är ett missförhållande, som larfvar rättelse. På grund häraf samt med fast förtröstan till hvarje fosterländsk medborgares bifall i denna sak vågar jag vördsamt föreslå den ändring af § 24 i Kongl. Majlis nådiga Förordning angående brän vinsförsåljning: att de iidelar af inom hvarje län inflytande minuteringsoch utskänkningsafgifter, som äro anslagne åt kommunerna, allemnas i landt—räuteriet, hvarifrån det sammanlagda beloppet för hela länet genom Konungens Befallningshafvande fördelas på samtliga städer och socknar inom länet i förhållande till hvarderas folkmängd, att af dem användas till kommunala behof. Om remiss härå till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 8 November 4862. Nils Petersson, från Calmar län. Häruti förenar sig E. J. Rudberg, från samma län N:o 24. Af A. W. Uhr från Örebro län, angående statsanslag för Tysslinge sjösänkning s-bolag.
Jag skulle tro, att om valprinci-, io8 Den 18 Juli. pen anloges, så skulle kyrkoherden derigenom finna sig förringad äfven uti de åligganden, som linn verkligen har; ty jag erkänner att, 0111 jag linde en sadan syssla, hvarigenom jag vore både berättigad och skyldig att bevaka inrättningens fördel, och jag ej finge göra det, så skulle detta alstra en viss liknöjdhet och ett missnöje, sorn jag icke tror skulle främja den goda saken. Man kan väl suga, att den goda viljan aldrig strandar mot något som främjar dess mål, men svaga menniskor behöfva äfven yttre stöd för goda bevekelsegrunder, och vi kunna väl ej neka, att hvarje gifvet bifall till vårt bemödande att gagna det allmänna smakar oss ganska väl. Man får derföre ej suga, att sådant kommer af lycksökeri eller sträfvan efter popularitet; men om ock i detta fall något sådant odugligt intränger sig ibland det goda och riktiga, så bör man icke med ogräsets utrotande förstöra hvetet. Jag skulle derföre mycket tveka att borttaga kyrkoherdarnes pligt och rättighet att vara ordförande. Hvad Ulsk. tyckes hafva förbisett, är att en vice-ordför. bör finnas. Jag anser det ganska nödvändigt, och tror att han bör väljas genast från början på samma gång som skoldirectionens ledamöter, och att sedermera, om han afgår eller får förfall, directionens ledamöter sinsemellan välja en efterträdare. Denne vice-orför. bör alltid vara till hands, om kyrkoherden antingen af ålderdom eller sjuklighet är urståndsatt att rätt sköta detta kall, eller om han eljest uraktlåter hvad han är skyldig att göra, såsom t. ex. om han försummar att på vissa tider sammankalla directionen, i hvilket fall vice-01 dlörtn bör göra det. Jag tror, att detta skulle sporra upp den ordin, ordform och till stor del kunna ersätta de brister, som kunde uppkomma genom det stadgande, att kyrkoherden skulle vara sjelfskrifven ordförande. Man har äfven yttrat, och det ej utan skäl, att en kyrkoherde har många vigtigare och angelägnare förrättningar att sköta, än att gå i skolan och tillse att undervisningen går väl till.
En ganska bred å flöt nedanför huset, där det låg och liksom smålog i solskenet, rödmåladt med sina hvita knutar. En bred väg å ömse sidor, kantad af en syrenhäck, ledde från stora landsvägen upp till huset. Det var för öfrigt omgifvet af en liten vacker trädgårdsanläggning samt ett lågt rödt staket m e d hvita spetsar. Jag öppnade den lilla grinden — en känsla af hemtrefnad och värme mötte mig. Den strålade ut från de låga fönstren med deras hvita gardiner, många blommor samt infattning af yppiga humlerankor — den lyste och nickade mot mig från solrosorna, som, höga och låga, i en lång rad klädde det gamla husets södra vägg. På den höga trappan låg en svart vacker pudel. Då han fick se min värda person, morrade han och gaf till ett högt skall, men efter en noggrann undersökning förstod han, att jag kom m e d vänliga känslor för hans matmor, började därpå sakta vifta med svansen samt lade sig åter på sin upphöjda plats, dock noggrant bevakande mig med sina kloka, vaksamma ögon. Jag stod just och funderade, om jag skulle taga m o d till mig och klifva öfver denna väktare in i huset. I det samma hördes raska steg från andra sidan byggningen och en medelålders kvinna kom mig till mötes. Det syntes på händerna och det stora förklädet, att hon sysslat med trädgårdsarbete. Ansiktet bar spår af sjuklighet, ryggen var böjd, håret, som slätkammadt låg öfver den breda pannan, hade silfverstänk, men ur ögonen, som visserligen hade ett " trött uttryck, framlyste humor och ett gladt lynne. De fastades forskande och genomträngande på mitt ansikte, men mildrades, då jag sade mitt namn och ärende samt tillade, att jag ej länge skulle taga hennes tid i anspråk. Jag hade nämligen hört, att hon ogärna tog mot besök af främmande människor. Hon hade jn i så många år lefvat och verkat på stora områden, bland mycket folk — nu behöfde hon hvila både till kropp och själ. Men då hon då förstod och fick höra, att jag också ägnat mig en del åt sjukoch fattigvård, syntes hon intresserad och bad mig stiga in i det lilla hemmet.