Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:mt 5,500 årlig lu 1 Expeditions-sekreterare och Chef för den Politiska Afdelningen » 4,500 1 Expeditions-sekreterare och Chef för Handelsoch Consulat afdelningen » 4,500 1 Expeditions-sekreterareoch Chef för den Kamerala Afdelningen » 4,500 1 Archivarie » 3,500 1 Förste Sekreterare » 3,500 4 Andre » ä 1,800 R:dr » 7,200 3 dito » ä 1,000 » » 3,000 4 Vaktmästare ä 600 » » 2,400 1 dito » 500 Till Utrikes Departementet hörande Tjenstemän: 1 Ofver Ceremonimästare » 2,000 1 Skönskrifvare » 600 Summa R:dr R:mt 41,700 hvilken summa utgår af 1) Anslaget å Svenska Riksstatens Tredje Hufvudtitel för Utrikes-de partementets expedition • R:dr R:mt 25,500 2) De Förenade Rikenas Anslag till den gemensamma Consuls-fonden » 6,500 hvarmed bestrides aflönirigen åt Chefen för Handels ocli Consulat-afdelningen R:dr R:mt 4,500 j af adöningen åt Chefen för Kameral-afdelningen . » 1,500 och adöningen åt en Vaktmästare » 500 R:dr U:mt 6,500 samt 3) Norska Statsverkets anslag till Utrikes Departementet ... » 9,700 Summa R:dr R:mt 41,700 samt slutligen att i öfrigt någon af Rikets Ständer vid sednaste Riksdag adåten underdånig skrifvelse icke tillhört Kongl. Utrikes-departementets föredragning. Stockholm den 18 Augusti 1859.
Följden kunde möjligen blifva, att bankrörelsen kunde (trifvas utan octroj. 4 §:n innehåller, att bolaget är skyldigt alt såsom god betalning emottaga sina egna sedlar, men att i öfrigt de endast godvilligt kunna gälla i liqvider. Då sedlarne uti banken lill betalnings erläggande uppvisas och inlösning deraf då kan fordras, uppkommer väl ingen fråga örn denna §:s tillämpning; men jag har tänkt mig möjligheten deraf, att bankens fordringar skola indi ifvås å en ort, der vexlings-eonlor icke är; och då kan executor sälla i fråga om gäldenär får betala med annat än Rikets gångbara mynt, såsom vid uppbörd och utmätning. Att för öfrigt ingen kan åläggas att såsom god betalning emottaga enskilda bankers credilsedlar, utan alt sådant beror på emottagarens fria vilja, det torde vara klart; men till undvikande af missförstånd, bör sådant i lagen bestämdt utsättas Annars händer del latt, att fatalier förloras eller andra olägenheter uppslå, då den som skall emottaga penningar, vägrar att godkänna credilsedlarna. 13 §:n. Uti den årliga revisionen har jag trott, att ett allmänt ombud borde deltaga. Derigenom (örekommes lättare oordningar, och bankens soliditet och credit tryggas. Om K. M., på sätt Utskjn uti 20 5m föreslagit, skulle vid något särskildt tillfälle finna nödigt att låta undersöka bankens tillstånd, komme troligen blotta beslutet derom att verka menligt på bankens credit, och denna considerntion tilläfventyrs afböja en åtgärd, som kanske kunnat förekomma bankens fallissement. 14 §:n. Likaledes har jag trott, att om krono-ombudets berättelse visar, alt oordningar ägt rum, som böra rät - 23a Den 22 Augusti f. m. tas, K. M. hor äga makt att genom vitens föreläggande tillhålla direclionel) att tillvägabringa nödiga rättelser. 18 §:n upplager, i likhet med stadgandet uti i5 cap , 6:11 Handels-b:n, att solidarisk delägare ej får afgå utan bolagets samtycke.
Om läsaren befaller oss att på samvete yttra vår mening om saken, så nödgas vi öfvergå på morianens sida, emedan både muntliga och skriftliga berättelser föranleda, att konungens förste hofstallmästare baron Munck och drottningens kammarfru Ramström ej sågo hvarandra med likgiltiga ögon, och att hon skänkte lifvet åt en ljuslätt kärlekspant, hvars utseende jäfvade hvarje tanka på söderländskt ursprung. Olivia bedyrade väl, att ungen med hvarje dag blef mera svart; men denna gången såg Badin, mot äkta mäns plägsed, för mycket «i hvitt«, och kastade saknande blickar tillbaka på sina pojkår, då allting var honom tillåtet mot hoffolket. I händelse denna undantagslag ännu gällt för honom, skulle herr förste hofstallmästaren ganska dyrt fått plikta för sin framgång hos den täcka kammarfrun. En dag var Badins lynne vresigare än vanligt, och han mottog med mycken köld Olivias inställsamhet. När hon fann, att trollkraften af denna talisman försvunnit, gick hon sjelf en storm till mötes och tänkte, att bättre är förekomma, än förekommas. – «Du är en bra älskvärd man, det måste jag tillstå. Om jag kunnat föreställa mig något sådant, skulle jag aldrig låtit narra mig till brudstolen.« – «Om jag kunnat förutse hvad som inträffat, så skulle jag åtminstone icke blifvit den, som i det afseendet inledt dig i frestelse.« – «Högst förbunden för så utsökt artighet! Törs jag likväl fråga, hvad som menas med «förutseendet« och det «inträffade«? (Med hånlöje pekande på ett ljuslätt barn, klädt i kollt, som ömsom kryper på golfvet, ömsom staplar omkring i rummet). «Fråga den der ungen.« – (Snyftande) «Nu igen Huru länge skall du plåga mig för de der orimliga misstankarna?« – «Åtminstone så länge jag har beviset lifslefvande dagligen för mina ögon.« – «Beviset?« – «Ja, just beviset Liknar jag kanske en vattenlagd sillmjölke, hä men alldeles så ser den der ungen ut.«
Man besinnar icke de stora, till flera mill:r upgående siimnior, som ännu icke lill pröfning förekommit och innefattas under e. o. Statsregleringen, utan man tror, att Statens medel skola ovilkorligen räcka till att fylla hvarje anspråk. Jag har redan yttrat, att jag icke vill bestrida nyttan af de ifrågaställa skollärare-seminarierna; men jag tror likväl, ehvad man än må säga, att denna fråga utan all fara kan upskjulas lill nästa Riksdag. Jag hemställer till eder, mine Hrr, huruvida del för StatsUtsk. vore möjligt att med säkerhet bestämma den summa, som vore för ändamålet nödig. Utsk. skulle då upgöra en plan för hela sakens organisation, ingå i pröfning öfver antalet af lärare o. s. v., och delta torde medföra oberäkneliga svårigheter. På grund af dessa och förut anförda skäl, nödgas jag, ehuru jag icke vill bestrida anslagets nytta, att hos Hr Gr:u och Landtm:n anhålla om propos. å bifall till så väl detta som öfrige mottur af ifrågävande punkt. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.: Jag förenar mig med de ledamöter, som begärt återremiss af denna punkt. Hvad inrättandet af folkskolelärare-seminarier beträffar, vill jag icke, då discussionen redan så länge fortvarit, trötta R. o. Ad. med en uprepad vederläggning af hvad deremot blifvit sagdt, ulan anhåller blott alt få tillägga några ord. Behofvet af dessa seminarier är allmänt erkändt, men de orsaker, som under närvar:de tidpunkt isynnerhet tala derför, hafva icke blifvit vidrörde. Dessa orsaker äro tvänne, hvaraf den ena säkerligen icke är det Höglofl. Ståndet obekant. Det finnes nemi. hos bemedlade föräldrar i vårt land en gammal vana, att i sina hus antaga privata lärare under namn af informatorer, och det finnes äfven, isynnerhet i hnfvudstaden, månge enskilde män, som inrätta enskildta skolor, förberedande dels lill universiteten, dels till andra läroverk.
Maj:ts disposition anvisade, för att vid inträffade missväxter kunna för tillfället lindra deras förstörande verkningar, torde Utskottet böra afse nödvändigheten att, genom kloka och väl beräknade lagar för Spanmålshandel, söka undanrödja behofvet af sådane förluster för StatsCassan, som ifrån undsättningsanstalter alltid blifva en oundviklig följd. Till följd af den uppgift i Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition, att den förlust Staten kan lida på 1826 års undsättningar, vunnit en fullt motsvarande ersättning i den Tullinkomst af 4p9>0oo R:dr, som influtit för införskrifven Spanmål, bör jag fästa uppmärksamheten uppå billigheten af att anvisa denna som extra-ordinarie ansedda tullinkomst till betäckande af den förlust, hvarmed Banken troligen icke bör kunna komma att belastas, i anseende till bristande tillgångar vid uppgjord liqvid i och för den ifrågavarande Creditiv-fonden, och ingalunda till betäckande af den förlust, som i min tanka för Creditiv-fonden uppkommit, såsom blotta följder af dispositionssättet. Ehuru införskrifningar 1826 af Spanmål för Kronans egna behof bade tillskyndat StatsYerket betydlig besparing, och ver - Den 9 Februarii e. m. verkat en opåräknad tillökning i Statsinkomsterne, torde likväl en sådan Spanmålshandel för Kronans räkning icke vara det rätta, ehuru något tillfälligt förhållande kunnat för en enda gång förevisa ett lyckligare utslag; och den häraf uppkom ne Statsvinst lärer i alla fall vara ett öfverskott å Statsmedel, hvaröfver Konungen icke lärer kunna annorlunda förordna än stadgadt är. Den Kongl. Propositionen innehåller, att den varsamhet, hvarmed försäljningen af Magazinsfondens lager bedrefs, var orsaken, att större qvantiteter deraf ännu 1826 voro i behåll. Efter hvad man vill minnas, torde anledningar ej saknas till anmärkningar, att vaksamheten i denna del drefs så långt, att äfven vårsäd ifrån Magazinerne brådstörtande försåldes till ganska låga auctionspriser, sedan missväxten, om ej redan gifven, åtminstone var fullkomligen befarad, hvilket förhållande äfven torde fordra ett närmare utredande af StatsUtskottet.
Hvad mig enskildt beträffar, ber jag att fä tillkännagifva, att jag har såsom ledamot i del Reg:tes Löne-direktion, som jag tillhör, gjort mig icke obetydlig möda att kunna kontrollera Reg:ts-skrifvarens beräkningar af de indelta räntorna. Jag har dervid funnit, att man mäst tillgripa, icke såsom man tror blott indelningsverket och markegångstaxa!), utan derjemte ortens undervisningsverk, jordaboken m. m., med ett ord en mängd handlingar, hvilka icke finnas att tillgå annat än möjligen vid Landskont. Med tillgång af sådana handlingar erfordras likväl ett outtröttligt tålamod och ganska stor räknefärdighet, för alt kunna, med de mångfalldiga hråk som i räntorna ingå, bedomina huruvida en ränle-uträkning eller en utgifven debetsedel är riktig eller icke. Jag skulle gå utom ämnet af den nu föredragna punkten, om jag sökte visa alt den af K. M. föreslagna förändringen i sin helhet afser afhjelpande af alla de brister, hvaröfver man i hundratals år har fört en billig klagan. Jag vill endast hålla mig vid den del af ämnet som är föredragen eller första punkten. Denna medför enkelhet i kontroller och borttagandet af en stor del af de mångfalldiga persedlar, som nu tynga vår markegångstaxa. J veten alla Mine Hrr eller åtminstone dem ibland Eder sora tagit närmare kännedom af betänk., alt f. n. ingå i de s. k. jordeboks-räntorna icke mindre än 295 persedlar, och i man tals-räntan 155. Den enkelhet man härsökt åstadkomma, består deruti, att man för hvarje län bibehåller de hufvudsakligaste af ifrågavar. persedlar, för att åstadkomma så ringa rubbning som möjligt; men att då deremot den mängd af småpersedlar, som ingår i länens markegångstaxor skall efter medelpriset af de sistförfiutna 20 årens markegångs-värden förvandlas till ständig penninge-ränta och tilläggas de penninge-räntor som förut finnas.
LagUt skottets Btidukiiitiien. 201 4 §• Då, såsom en Ledamot anmärkt af innehållet i detina §. den emot eger,teliga meningen stridande slutsats Vknllé kunna dragas, att blott de, stum idka 'handt! för egen läkning, vört, då faJs och flärd i handel begås, underkastade ansvar enligt de härom gäljande allmänna stadganden, atse Utskotten en förändring i början af §. vara nödig, samt kunna med vinnande af ändamålet åstadkommas genom borttagande af sjelfva uttrycket; den som handel får egen räkning idkar och tillsättande af ordet någon efter ordet Biträdes, hvarmed §. begynnes. 5 §. På lika sätt, som redan vid 5 Art. 7 §. HandtverksOrdningen skett, föreslå Utskotten, att uttrycket: hvilka böter sedan för hvarje gång fördubblas må förändras till: hvilka böter sedermera hvarje gång ökes med ett lika belopp, 6 §. Jämte hänvisning till Utskottens meddeldte yttrande öfver de vid 6 Art. 3 HandtverksOrdningen gjorde och vid denna §. förnyade anmärkningar, anse Utskotten enahanda förändring, som i förstnämnde §. blifvit föreslagen, i afseende på vården och förvaltningen af HandtverksSocietetens Gassa, böra ät bestämmelserne i förevarande §., så vidt den angår dispositionen af HacdelsSocietetens Gassa, beredas; hvar - 202 LagVtskottttt BttAnkanden. i före, fiia ordet fond i 4:de raden af det tryckta Retänkandet meningen torde komma att lyda sålunda: sorn Hande/s Societeten eger samla och använda tili Societetens »ödige utgiftersamt understöd för etc. samt följande tillägg införas vid slutet af §. Vare dock Sotieten skyldig att för förm valt ningen deraf j vid hvarje års början iji• för Magistraten visa redo och räkning, Di, utom ofvan upptagne anmärkningar, särskilde frågor, under öfverläggning gen, i anledning af Utskottens i förevarande mål afgifne Betänkande, inom Yällofl.
Hvad producenten beträffar, bär lian, om han är husbehofsbrännare eller drifver sitt verk med eld, att emotse en snar undergång af en näring, hvarmed, mången sammanknippat, ej utan mogen beräkning, sin landthushållning. Tillhör han åter ångbrännarnes antal, ser han sig ofrivilligt inkastad i en konkurrens, som nödgar honom att blifva större fabrikant, än han önskar, samt att, för bedrifvande af denna rörelse i vidsträcktare skala, undandraga andra delar af sin ekonomi de kapitaler, som ofta vore till odlingsföretag m. m. nyttigare och med mindre risk använda. Och om mången, icke bränvinsbrännare, ser med obehag, kanske ej utan skäl, denna handtering, måste man ej heller förlycka, att det för - 28 Bertlin.-, Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Utsliottens Utlåtande, N:o 3. mynderskap, utsträckt lill de minsta detaljer, kännes motbjudande, som staten utöfvar å dem, hvilka pä detta sätt finna med sin lordel förenligt, att använda de produkter, de med eget arbete och oftast på egen, tungt beskattad, jord lyckats frambringa, då dertill kommer, att väl sällan någon myndling är utsatt för en till sina principer sa ombytlig förmyndare, som den bränvinsbrännaren bar i Rikets höglofl. Ständer, hvilka vid hvarje, ehuru tätt återkommande, riksdag-experimenterande lagstifta på ett, för bans okränkbara dispositionsrätt öfver egna tillgångar, så ingripande sätt. Betraktar man åter i nykterhetens och sedlighetens intresse följderna af det förslag, UtskotLen här framlagt, så måste man häpna för det vågsamma häri ligger, att vilja, under en tillskapad kris, öfverskölja nationen med bränvin och framkalla sådana, om ock tillfällige, priser på detta fluidum, att konsumenten kan för samma penning förse sig med mångfaldigt större qvantum, än hvad hittills varit fallet. Bör man ej beräkna allt det onda, både till enskild och allmän skada, man framkallar under en sådan öfvergångsperiod, som ändå troligen ej i alla delar leder till det mål man afser.
Aga mig med sitt snilles ljungeldar. Slå det colossala missformliga. Men skona det heliga Sanna, det verkliga Stora, – som tillhör oss; ty det ligger inom vår krets. Göra något för sin person, för sin slägt, för sitt land – är ett förgängligt strunt. Göra något för Menniskoslägtet, för Jorden – är icke stort mer. (Se der den ”påstådda betydelsen af min varelse”!) Men detta sednare är det enda jag finner mig rörd af, och tycker vara i lifvet värdigt. ”För högt är – en evig köld”. Excellent! Men ”le trop” är relatift, till alla varelser; och svårt att bestämma. M. N. H. tycker om Helvetius. Tänk sig en Helvetius bland matkar! – Ack! Mensklighetens första okunnighet, är dess första osälla feghet: att icke känna hvad den kan eller icke kan. Derföre låter den tänka och göra för sig, – äfven när de, som åtaga sig det, äro dårar och skälmar; och ser en omöjlighet i hvar ny grad af Menniskovärde. Exempel: i det Politiska, vår Nation; och sista Riksdag (denna högtid af feghet och skam!) – Hvad vore det som vi icke kunde göra, om vi nog kände vår styrka? det är, såge rent? Den 24 Sept. En liten resa på landet afbröt mitt bref. Jag återtager nu det höga och lärorika nöje, att samtala med M. N. Herre: hvars öfverlägsna vett, hvars snilles än blixtar, än strålningar jag beundrar; hvars själs lifliga determinationer jag älskar; och hos hvilken jag var så långt ifrån att neka hvarken friheten eller hjeltemodet af en allmän kärlek för sitt land eller sitt slägte, att jag anmärkte vår lilla skillnad i borgerligt läge, endast för att blotta mig sjelf, visa mig sådan jag verkligen är – ett slags Vandrande Riddare för den Menskliga Lycksaligheten, som är min Gudomliga; min Skönhet; och derigenom kasta en ursäkt, en mera naturlig dag på mina (jag medger det) ”höga fantasier”.
som man i det senare tämligen säkert kunde anse sig ega; och af Banco-Fullmägtige^ att de väl icke kunde obegränsadt instämma i den af Commissariatet yttrade tanka, som skulle någon pålitlig control å tillverkningen af papper lill Bankens sedlar icke möjligen låta sig tillvägabringa, i händelse detsamma komme att förfärdigas vid ett Verk, sorn antingen ej vore Banken tillhörigt eller ock vore från den öfverlåtet till enskild person, helst Banco-Fullmägtige ingalunda föreställde sig såronx omöjligt, att från Bankens sida sträcka tillsynen vid papperets formning, så i ena som andra fallet, derhän, att dymedelst vore undanröjda alla skäliga anledningar till farhåga för missbruk, men att Banco-Fullmägtige icke destomindre, med hufvudsakligen fästadt afseende å hvad Stereotyperingsoch Tryckeri-föreståndaren, Mynt-proberaren Broling, i dess utlåtande, anfört, ansågo äfven för deras del, att i närvarande tidpunkt, då man ännu icke kunnat komma till någon ens approximativ beräkning, huruvida Bruket låter sig antingen med vinst eller förlust drifvas för Bankens egen räkning, sedan de betydligare kostnader, som för sjelfva underhållet och för en mängd nya inrättningar derstädes varit erforderlige, nu, efter all sannolikhet, uppnått deras gräns , det icke skulle vara för Banken gagneligt, hvarken att Bruket försälja, dervid säker betydlig capital-förlust måste uppstå, eller att på något afgörande sätt ingå i afhandlingar om dess upplåtande på arrende till enskild person, hvaremot det icke kunde medföra någon menlig påföljd, att, i sistberörde hänseende, införskaffa till en annan tid sådane förberedande upplysningar, efter hvilka lämpligheten af en slik åtgärd må kunna af kommande Ständer närmare bedömas. Af hvad sålunda upplyst och anfördt blifvit har Utskottet väl ej funnit skäl frångå dess förut fattade öfvertygelse, att försäljning af Tumba Pappers-Bruk vore för Banken förmonligare, än dess bibehållande, så snart det blifver för Banken möjligt att, det oaktadt, kunna erhålla det för 8 B(Vtco-JJ sfottets Memorial
Genom en sådan anordning skulle Staten och bålsmanstjenslen å ena sidan, och rotehållarne samt kommunen å andra, hafva blott fördelar och ingen skada. Alltså vågar jag föreslå : all båtsmanstruppcrnes uppsättning och underhåll öfverlagcs al Slaten och bålsmansrotarne derifrån befrias mot erläggande af en viss penningeränla eller vakansafgift samt alt dc s. k. småpersedlarne jemte öfrige beklädnaden finge af Slaten öfvertagas oell Statsmedel dertill anvisas. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anliålles. Stockholm den 19 November 1862. E. J. Rudberg, från Öland. Häruti instämmer : N. Bäckström, från Calmar Ian. Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, om förändring i vissa delar af nu gällande Förordning angående tillverkning af bränvin. Enligt nu gällande Förordning angående bränvinstillverkning är allmogen och den mindre jordbrukaren helt och hållet beröfvade tillfälle att till bränvin förvandla produkterna af sin jord. Alt ändamålet med nu gällande lagstiftning just varit sådant, eller alt utestänga allmogen från denna näringsgren, samt mindre åsyftat hämmandet af alltför stor tillgång på bränvin, synes bäst deraf att man lemnat tillverkaren tillfälle att, efter godtfinnande, välja emellan 5 särskilda tillverkningstermincr, derest han icke ville begagna sig af alla, hvilket ock haft till följd att tillgången på bränvin visserligen icke minskats. För att åtminstone i någon mån jemka det oriktiga och emot den mindre jordbrukaren, obilliga lili nu gällande bränvinslagstiflning, vågar jag derföre föreslå : att 100 kannor må utgöra minimibeloppet af tillverkning per dygn, samt maximum bestämmas till 500 eller högst 1,000 kannor, äfvensom att hränvinstillverkningen hädanefter endast må ega rum under 2 terminer, nemligen från den I Mars lill den 15 April samt från den 1 November till den 15 December, hvilka tider af året i anseende till ymnig tillgång på vatten, och då rådande kyligare väderlek, Aro de beqvämaste för jordbrukaren samt dessutom de lämpligaste för ladugårdsfodringen och höstarbetet, utom det att Januari och Februari månader äro bäst passande för skogskörning.
Dessutom är han gift, – ett förskräckligt rikt gifte. Och nu skall jag säga dig en sak – Marianne – det fins menniskor som jag tycker om och menniskor som jag inte tycker om. Och om de göra aldrig det, så kan jag inte tåla dem ändå. Min svägerska har jag aldrig kunnat med, och hon vet det.» Marianne såg på honom med förvåning. Var detta den foglige, vänlige Börje! Hon greps af en aning om den sega långsintheten i hans karaktär, och den skrämde henne. »Har din svägerska gjort dig något särskildt emot?» frågade hon i försagd ton. »Nej. Men hon är en ko. Jag kan inte fördra’ att höra henne tala, att se henne gå, eller att komma tillsamman med henne. Hon är dum, – det är jag med, och det kan jag sålunda förlåta – men hon är högfärdig också, och det det ! Ja, – och så har hon inte varit snäll emot mor.» Det var som ett lättnadens andetag, när han fått det sista sagdt, så hårdt stod det att få det fram. »Hvad har hon då gjort mot din mor?» »Åh, du, det har endast varit småsaker – bagateller, som jag inte kan räkna upp. Och mor har visst aldrig beklagat sig. Men de ha sökt gnida på undantaget så mycket som möjligt och – ja, det har fallit ord, som » Han gick och såg ned medan han talade, det hade slagit sig ett veck i pannan och ansigtet hade fått ett ovänligt uttryck, som gjorde det fult. Plötsligt hejdade han sig. »Inte för det har gjort mor någonting!» sade han hastigt, »för mor har så mycket att hon godt kan reda sig, äfven om hon intet undantag fick, men – det visar sinnelaget; och derför håller jag af dem så mycket som jag gör.» »Men till bröllopet måste de naturligtvis bjudas?» »Förstås. De komma nog också, – vilja väl visa att de räkna sig till fint folk», sade han med förargelse, »men mor kommer inte, det är jag säker på.» »Men Börje, det låter alldeles som om du inte ville! Eller hur kan du veta att hon inte kommer?» Marianne såg riktigt förskräckt ut, men öfver Börjes ansigte drog ett vackert leende.
Af det beslut, som i afseende på 1 §:n är fri lindt, finner jag icke det böra blifva en följd, att 2 mom. i den 2 -:n skall förfalla. R. o. Adis pluralitet kan visserligen få besluta, men icke följer det af sig sjelft, att ifrågavar. punkt skall utgå; ty om Konungens aulhorisation icke behöfves för en privatbanks uppslående, så följer icke deraf att Konungen äfven är betaget att bestämma högsta teckningssumman för samma bank. Vi mäste taga särskildta beslut om särskilda saker. Gr. Frölich: Hr Mannerskantz har otvifvelaktig! rätt, att 2 morn., såsom det nu är redigeradt, icke står tillsammans med R. o. Adis beslut vid 1 §:n; men som jag är villig att låta Konungen äfven efter den redaclion, som r §:n fått, bestämma högsta beloppet af hvarje banks teckningssurnma: så vill jag icke heller motsätta mig antagandet af 2 mom. i Utskms utlåt., blott med den obetydliga förändring, att der ej må komma att heta: ”Viii pröfning af bolagsreglorna,” utan blott, att Konungen äger alltid rättighet att bestämma det högsta belopp, hvartill teckoingsumman får gå. På det sättet instämmer jag med Hr Lefren, att efter det är en omtvistad sals, och man fruktar alt lörelsecapitalet kan blifva för stort, men min afsigt icke är att göra det för storf, utan della gör sig 4 Ca Den ig Februari e. m. sjelf!; så liar jag ingenting emot alt bestämmandet af bankernes teckningssumma öfverlemnas åt K.