Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
har att tacka för detta! (gråtande.) pappa! pappa! hvarför ha de lagt sig emot mjn lycka? hvad har jag gjort dem Goda pappa, ... låt mig inte förgäfves tigga om pappas samtycke! dag mer, om pappa afslår mina böner. Ja, Birger ja, ... det är Birger och Erika jag Gabriella (infallande). aldrig blir jag lycklig, aldrig får jag en glad Haraldson (orolig). säga något. Tig, barn, tig gå din väg jag kan inte Gabriella. Det är då utan hopp? jag går då och sä- 76 ger Arnman, att vi måste skiljas! men så vill jag också säga pappa, att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf Haraldson (hejdar henne). en gång se slutet. (Hon närmar sig dörrn för att gå.) Vänta flicka, vänta! jag vill ... jag ... Gabriella. nom tillfreds, ty ett anfall af den vanliga galenskapen fick åter makt med honom, så snart han fick se Arnman härinne. Haraldson. hvarom inte, så ... är ingen skada skedd. Du kan vill ... ser du, ... jag vill besinna mig bättre han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom. Gabriella. nast att underrätta Arvid härom. Tro mig, ... ska och värdera pappa (skyndar ut.) Tack, goda, snälla pappa jag skyndar geHm den fåningen kommer nog igen, och Han gick för att söka upp Anton, och ställa ho (obeslutsam.) jag ... hvar är Arnman bedja Jaktlöjtnanten komma hit i morgon jag han skall för denna godhet aldrig glömma att äl SJETTE SCEN. Älska och värdera mig! jaha! för det Haraldson (ensam). jag slagit ihjel fadren kanske! nej, nej 77 men, jag plågas värre än i en skärseld jag vet inte hvad som kommit i kroppen på mig, alltsedan den unge filurn började fjeska för flickan. Om det skulle finnas någon vedergällning,
Datum ut supra. CARL JOHAN. C. G. Grip. Utdrag af Protocollet öfver KrigsÅr enden, hållet inför Hans Maj.t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott den 25 Januarii i834- N ärvarande: Hans Excellence Justitiae Stats-Ministern Herr Grefve Rosenblad^ Hans Excellence Stats-Ministern för Utrikes Ärendena Herr Grefve af Wetterstedt > Stats-Råden: Hans Excellence Herr Grefve Mörner, ao Kongl. Majlts Nådiga Proposition N:o 9. Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke j, Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm* Herr Grefve Adelsvärd , Friherre Åkerhjelmj 77 • ^ "' i Poppius J _-1 Hof-Cancelleren Friherre von Schulzenheim y Stats-Secreteraren Grip. Stats-Secreteraren uppläste till justering ett, i enlighet metl förut fattadt beslut, upprättadt Förslag till Kongl. Majrts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förökadt anslag för anläggande af en Vattenledning till Carlskrona; Och täcktes Kongl. Maj:t, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, berörde Förslag gilla, och befalla, att Nådig Proposition, i enlighet med detsamma, sådant det finnes vid detta Protocoll biiugdt, skulle till Rikets Ständer i vanlig ordning expedieras. Ex Protocollo 5 C. A. Sehell. Ankom i afskr. till Exp.-Utsk. den 11 Febr. kl. 7 e. m. ' KONGL. MALTS Nådiga Proposition till Rikets Ständer angående afskrifning af några Stats-Verkets fordringar hos Hospital's-fonden och Veneriska Curliusen i Södermanlands samt Götheborgs och Bohus Län. Gifven Stockholms Slott den 18 Januarii tSJf.
Som det vidare svårligen torde kunna stå tillsammans, hvarken med de skatt - Den g Mars f. in. dragandes verkliga nytta, eller med näringarnes och handelns trefnad, eller ens med möjligheten af mera utsträckta industriella och commerciella beräkningar, att I3evi 11- ningen och de extra-ordinarie Stals-intraderne i allmänhet skola kunna allt för ofta och när som helst rubbas, både till deras belopp och till grunderne, hvarefter de utgå; samt då det ej eller kan anses ledande till ordning och till StatsVerkels sanna fördel, att StatsRegleringen kan på enahanda sätt förändras, då inga mellankomna oförutsedda och vigliga omständigheter oundvikligen påkalla dylika rubbningar; har jag äfvenledes trott det vara af vigt, att dessa stora föremål, endast efter ett lämpligt mellanrum, på jemnt återkommande och förut i Grundlagen bestämda tider, samt med ledning af en sålunda vunnen längre erfarenhet, må af Rikets Ständer pröfvas och afgöras; alt de således endast vid Lagtima Riksdagar må ovillkorligen förekomma, alltid under den förutsättning, att desse sistnämnde, utan afseende på mellankomtnande Urtima Riksdagar, sammanträda på bestämda tider; och att dessa ämnen således icke annorlunda, än till följe af Kongl. Propositioner, må kunna vid Urtima Riksdagar företagas. Jag vågar i detta afseende åberopa den ibland märkbara, ibland åter mera dolda, men dock af erfarenheten vid mera än ett tillfälle 65 H. 9* Den 9 Mars f. m. vitsordade menliga inverkan pä allmänna rörelsen och industrien, som varit en naturlig följd af för täta och oförsedda ändringar i denna del; och jag gör mig fullkomligen förvissad, att hvarje beslut, som skulle bidraga till bibehållandet af en mera jemn oell stadgad ordning, samt till mindre föränderlighet än hittills, skulle för det allmänna medföra större fördelar, än som i detta ögonblick ens kanske kunna förutses.
Och liafva Rikets Ständer funnit, på grund af hvad de remitterade handlingarne samt de af Stats-Utskoftet i öfrigt innehålla, det vara bestämdt 111 reel t, alt enskilde, för deras till ulmyntning inlemnade silfver, icke förr än till följd af Kongl. Förordningen den a5 Junii i83o otn mynt-foten erlagt någon myntare-lön eller slagskatt, men att deremot Sala Bergslag en sådanafgift vidkänts, jemlikt 1664 års Mynt-ordning och 1716 års Förordning, hvilken mynlskalt således mäste tillika ega någon annan orsak för sin tillkomst, än den, alt blott utmyntnings-koslnaden dermed skulle ersättas, celi en sådan biorsak torde igenfinnas i de Sala Bergslag tillagda oell i 174[ års transport omnämnde serskilda förmoner; och ehuru Rikets Ständer finna denna sedan äldre lider till Kronan utgående afgift icke böra, utan i sammanhang med en allmän revision af Bergslagets privilegier, undergå någon förändring, dock som Rikets Ständer, vid ofvannämnda jemförelse emellan 1664 och i83o årens Mynt-ordningar, trott uppniäi ksamhet höra fästas så väl å det lidande, Bergslaget skulle komma alt vidkännas, i händelse detsamma skulle betala båda mynt-skatterne, som ock derpå, alt Bergslaget är ålagdt alt låta mynta dess silfver; anse Rikets Ständer, för deras del, att Sala Bergslag icke bör åläggas hädanefter utgöra högre slagskatt och myntare-lön, än som före år i83o egtf^ium, och att hvad derutöfver af Bergslaget redan blifvit inbelaldt, på grund af nya Mynt-ordningen, må detsamma restituera!;. ExpecUlions-TJtskotlrts Forslag li'/7 rrr>rå Skrifvelse 1Y:0 46. 5g Hvilket, lill svar fl högslberörde Nådiga Remiss, Rikets Ständer få tios L. K. M. i mulen! anmäl t.
Men att vid ena riksdagen säga: nu hafva vi nog, och vid en kommande säga: vi behöfva två, tre gånger så mycket, det synes mig bevisa, att krigsadministrätionen handlar utan plan. Det vitsord, en värd ledamot, för hvars opinion jag hyser mycken aktning, lemnat om våra förråds tillstånd, hindrar mig icke att yrka, att, då Regeringen har 600,000 r:dr oanvända af sista riksdagens anslag för utrednings-departementets behof, beväringens beklädnad dermed kan och bör fyllas, och i det fallet är jag ense med Gr. Horn, att beväringens behof bör stå framför andra. Men då jag påstått, att krigets utgång icke berodde på armeeos beklädnad, förundrar det mig högligen, att jag i detta påstående af tvenne talare blifvit mött med en vederläggning, sorn förutsätter, att jag skulle yttra mig, snart sagdt, utan sundt förstånd; ty att armeen skall hafva kläder lärer väl jag, likasom hvar och en annan menniska begripa. Derom var icke fråga, utan fråga var om uniformer och graun utstyrsel; och det var sådant, som jag ansåg obehöflig t och mindre vigtigt för krigets resultat, visst icke, att menniskorna skola hafva kläder på sig. Det har blifvit sagdt, att de ännu oanvända 600,000 r:dr af det vid förra riksdagen beviljade extra anslag icke kunnat, utan att R. St:s föreskrift öfverskrides, disponeras för ifrågavar. behof, emedan det sednare är ett årligt behof, då deremot extra medlen äro beräknade för reservförråden. Jag frågar likväl, om ett behof af i5 ä 20,000 munderingar för beväringen, hvilka munderingar, om de göras på en gång och begagnas blott några veckor om året, kunna vara 20 å 3o år, kan kallas årligt? Styrelsen hade således utan scrupler kunnat anvisa en del af förenämnde medel för ifrågavar. behof.
Jo, tänk, jag tror det, ja, jag vet det. H u r u svårt är det nämligen ej att få tjänarinnor i sina h e m. En 20 års tös, s o m nu arbetar på en tobaksfabrik, har väl ändå i allmänhet krafter att ta i hvad som helst, o c h tänk, huru många herrskap stå ej rådlösa för att få just en sådan tös. M e n se, då har man andra anspråk. Tänk på skillnaden i k o s t: hos herrskapet vankas ordentlig mat 3 gånger o m dagen o c h ändå kaffe både m e d o c h utan d o p p. M e n för den härliga saken att arbeta å fabrik o c h ej träla under h u s m o r offras ordentlig mat o c h dryck. Ja, jämförelserna göra sig j u själfva. Här gäller j u ett missförhållande, som ej första gången klagas öfver: brist på tjänarinnor såväl i stad s o m å land. Hellre än att tjäna s o m jungfru o c h ha goda dagar föredrager man fabriksarbetet m e d dess skenbart större lön. En tjänarinna kan tjäna u p p sig, bli allt dugligare, lär sig lättare att spara af sin aflöning. E n fabriksarbeterska är i många yrken blott en maskin. Och huru frestas ej h o n att lefva blott för dagen, skaffa sig allt på afbetalning o c h därig e n o m dyrare. E u flicka, s o m tjänar, kan, o m h o n annars sköter sig, snart nå u p p till en aflöning af minst 100 å 150 kr. pr år o c h mera. Och huru m y c - ket sundare är ej hennes lif i alla afseenden. Så en sak till. Då giftermål ingås o c h husmoderliga plikter läggas på kvinnan, så har den, s o m arbetat å fabrik, inga förutsättningar för att sköta ett h e m. Kastar man en blick in i ett arbetarehem i hvardagslag, så varseblir man snart, att oordentlighet härskar i stort s o m smått; man köper sina förnödenheter blott för dagen o c h förstår helt föga af att göra ett h e m angenämt, hvarför mannen snart drifves till utelif.
D e n är visserligen ej af metall, men nödvändigare än alla de öfriga. D e t är nyckeln till din makes hjerta. Denna måste du sjelf forma åt dig genom kärlek, öfverseende o c h tålamod. Bruka h o n o m väl o c h rätt, på det lycka o c h välsignelse må blifva eder gemensamma lott! G. R. Hvad ufven tänkte. R8||P ljusröd lampa kastar ett matt skimmer s ^ ^ k öfver rummet, atmosferen är mättad af syréndoft — öfvermättad kanhända. Den höga glasdörren står öppen o c h månen smyger en sned stråle in på golfvet. Derute är allt stilla, blott då o c h då hör man den lätta sommarvinden lekande fara genom trädens grenar o c h bringa bladen uti rörelse. Äfven härute är luften uppfyld af blomster Vi vilja särskildt fasta uppmärksamheten pa Iduns lämplighet for platssökande och platsutbjudande annonsörer, äfvensom för alla öfriga slags doft. En nattfjäril två gnistrande flyger oroligt omkring o c h eldpunkter g l ö d a deruppe i den gamle ihålige e k e n. Det är rummet på ett och ljuda ut i den stiger silfversken; hennes hår, upp, drägten, smärta som går leende som på och hvita faller o m hennes med hon ett ett glädjerop henne i sina verkligen namn, hår, öra. en Han tillhviskande i genom fördunklar trädens kronor, gjort inom ändtligen har ett som till den i början för att sin egen, Det Den fladdra eken runkar b e k y m r a d sitt hufvud. frågar nattfjäriln, » ser du nu funnit ännu äro ej tröttsäger fjäriln, ut Såsom att säker hon blifvit jag säger u f v e n; deras lycka, långt derifrån », » m e n mina tankar ingifva mig b e - Jag har lyckan, sett som så bardu ser för dina Läkareråd. Eleonora. Kronisk nässelfeber beror oftast på något underlifslidande eller någon magsjukdom. Hvad som i detta fall kan vara orsaken, är svårt att afgöra; möjligen är det någon rubbning i regleringen, alldenstund nässelfeber vanligen uppträder vid dessa tillfällen.
lägger sin hand öfver hans mun. Tyst. Jag vet hvad du vill säga. ALLAND. Allting dör. LOUISE. Det skall man inte tänka på, så länge solen skiner och lifvet är så rikt. ALLAND vemodigt. Det låter så underligt, att du predikar den läran för mig. ^Entusiastiskt.^ Du är du är den noblaste, den älskligaste kvinna jag mött i lifvet. LOUISE. Jag är hvad du gjort mig till. Det var din trolldryck bergakung! ALLAND böjer sig på knä, lägger ena armen kring hennes lif och ser upp i hennes ansigte. Ja. Du skulle passa till att sitta dernere och spinna silke. Du är så fin och sval. Du är så vacker. Jag älskar dig. Lägger sitt hufvud i hennes sköte. Hon stryker öfver hans hår med sin hand. V. Paris, en eftermiddag i Maj. Samma atelier. Syrenerna blomma ute i trädgården, hänga i stora klasar öfver muren, belysta af den nedgående solen. Erna, Lilly och Viggo stå samtalande midt i rummet. VIGGO. Vet ingen hvart hon gått? ERNA. Det är mottagning hos Alland. Han visar sin marmorgrupp hemma i atelieren. Hon har väl gått dit. VIGGO. Det är troligt. LILLY. Var det något särskildt? Du ser så besynnerlig ut. VIGGO. Jag har fått ett bref från kamrer Möller derhemma en gammal vän till Louises familj och utredningsman i sterbhuset Han skrifver: Tar upp ett bref och läser » då jag är tjensteman i den sparbank, der fröken Strandberg har sina medel insatta, har jag icke kunnat undgå att iakttaga, hur mycket det under de sista månaderna lyftats å denna sparbanksbok. Jag har ingen rätt att misstänka den person, i hvars händer hon lemnat den, ehuru det för mina ögon ser omöjligt ut, att fröken Strandberg sjelf kunnat använda så stora summor. Jag ber dig derför med största grannlagenhet och af vänskap för din fostersyster skaffa något ljus i denna sak, rörande hvilken jag af vissa skäl har svårt att vända mig direkte till henne sjelf.
Afven jag anser en jernväg emellan Westerås och Sala vara högst önskvärd och af stor vigt för Westmanland och Dalarne, men att staten, med förbiseende af andra orters behof, skall bygga en 9 J mils jernväg uti en för det allmänna ej särdeles gagnelig riktning, för att slutligen erhålla två mil af behofvet påkallade, torde dock vara väl dyrköpt resultat. Då jag är öfvertygad, det norra stambanan bör gå till Upsala öster om Sigtuna-fjärden, samt från Upsala till Sala och derifrån till Storvik, har jag trott mig, på samma gång jag till alla delar instämmer uti ordföranden herr Landshöfdingen och Riddaren Benniclis reservation, böra redogöra för de skäl, hvarpå jag grundar denna min öfvertygelse. 3 18 För att kunna bestämma hvarest norra banan bör tillstöta Gefle—Dala-banan, är nödigt att först afgöra hvad med norra banan afses. Kommittéen har antagit, att dermed afses hufvudsakligast att sammanbinda Westerås med Dalarne och derföre föreslagit banans anslutningspunkt till Korsnäs. Om Sverge ej sträckte sig längre än till Gefle—Dala-banan, så skulle jag vilja understödja detta förslag, dock skulle jag i så fall, och för att rätt kunna gagna Dalarne, vilja draga banan ändå mera vesterut, eller vester om sjön Bunn, såsom då gående genom Dalarnes bördigaste trakt; men då nu så ej är förhållandet, och det betydliga landet norr om Gefle—Dala-banan väl bör kunna förvänta, att en norrut gående jernväg äfven afser att läggas uti en för det landet önsklig riktning, så blir tydligt, att anslutningspunkten måste förläggas till Storvik, eller den punkt, hvarifrån vägen för närvarande går till de nordliga länen, och hvilken punkt möjliggör banans fortsättning norrut. Om alltså Stonik autages såsom norra banans anslutningspunkt till Gefle—Dala-banan, och sedan Kommittéen varit enhällig om att banan skall fortgå till Sala, så återstår att bestämma banans riktning emellan Stockholm och Sala.
En husmoder, som icke på förhand tänker härpå, utan med afseende på tiden vill behandla allt efter samma mönster, skall för den skull icke heller alltid hafva middagen färdig vid samma tid. Ena gången blifver maten färdig klockan 2, en annan gång först klockan 3 eller kanske ännu senare. Till hvilka obehagliga uppträden dylika förseningar med tiden kunna leda, framgår tydligen, då man besinnar, att ett mycket stort antal män. så väl gifta som ogifta, äro bundna vid b e s t ä m d a a f f ä r s - e l l e r tj ä n s t e t i m m a r, att barnen i r ä t t t i d s k o l a i s k o l a n o. s. v. Hafva dessa för den skull endast en helt kort tid till sitt förfogande för att äta den måhända ännu kokheta middagen, så måste det slutligen gå därhän, att den hastighet, med hvilken maten fortares, s k a - d a r h e l s a n, äfven om man frånser, att på detta sätt den hvilopaus efter middagen, som är så välkommen och behöflig, beröfvas oss. Läkarne framhålla nämligen skarpt, att man med fylld mage visar sig föga hågad för arbete och framför allt föga skickad för att tänka och att efter måltiden en kort stunds hvila är ganska välgörande för matsmältningen och nödvändig för helsan. r Innan man företager sig något arbete, bör man för den skall beräkna huru lång tid detta fordrar för att blifva färdigt i rattan tid, på det att det måtte passa, tillsammans med arbetsplanen för hela dagen. Det är j u naturligt, att, liksom för födans tillredande, äfven för alla andra husliga förrättningar och vederkvickelser tiden måste behörigen afmätas, och för den skull skall en duglig och klok husmoder dagen förut uppgöra planen för arbete och hvila. Angående ordningen i hushållet må följande framhållas: Hvarje sak tilldelar man en bestämd plats, dit den genast efter dess begagnande åter lägges. Hvad här af sig själft naturligtvis gäller om större föremål som kastruller, stekpannor, baljor, fat o. s. v.; beaktas icke alitid, då frågan är om mindre föremål.
Till Secreteraren Cantersten, som frågade honom om vinsten af hans idkeliga studerande och skrifvande, svarade han: ”när jag engång dött, lära många finnas, som tala om mig och hålla i lof mina skrifter”. – ”Då har ni intet gagn deraf, inföll Cantersten 53. – ”Så ser ni saken”, genmälte Stjernhjelm; ”men min lust är, att veta mitt namn hågkommet i berömmelse, sedan jag ej mera är till”. – Och likväl – huru bekymmerslös han esomoftast var om dessa skrifter, synes bäst af hans svar till boktryckaren Wankijf, med hvilken han öfverenskommit om tryckningen af sin afhandling Baculus Carolinus, der han ville meddela en af sina vigtigaste vetenskapliga upptäckter. Han hade lemnat manuscript till första begynnelsen. Men då en sättaregosse, för att erhålla mer, infann sig vid ett tillfälle, då han i några besökande vänners lag var särdeles upprymd, ropade han till gossen förtretad: ”Helsa du Wankijf och fråga honom, om jag skall sitta och pina ut ögonen på mig för hans skull?” Med detta besked fick gossen gå; något vidare manuscript blef aldrig öfverlemnadt; – och ”CarlsStafven” hvilar, i likhet med sina flesta syskon, ännu gömd bland massan af hans handskrifter. Sannt är, att man, i dylik belägenhet, ofta frestas till samma helsning. Men vill man utgifva böcker, så gör man klokt i att affärda sättaren på annat vis. Hvad härvid i ej ringa mån länder till ursäkt, är hans nästan oafbrutna kringkastning mellan skiftande öden och ämbets-befattningar. De sednares sällsamma mångfald, och till en del olikartighet, intygar, att de Styrande ansågo honom till nästan allting lika skicklig. Född i Dalarne54 1598, såsom son af en Bergsman, hvars förfäder varit adeliga, gjorde han sig tidigt bemärkt genom snillegåfvor och kunskaper, samt ägde jemväl, en tid, sin Konungs (Gustaf Adolfs) fordne informator Buræus till handledare.
Desto mindre skall äfven sedelutgifningen kunna göras till hufvudsak, men desto mera skola bankerna blifva hänvisade till ett rigtigare förvaltningssätt, under det de ändock blifva i stånd att kunna lämpa sig efter allmänna rörelsens på vexlande förhållanden beroende större eller mindre behof af undsättning. En så utsträckt sedelutgifningsrätt, som nu är tillåten, torde dock icke böra för framtiden medgifvas. För närvarande äro nemligen de enskilda bankerna berättigade att utgifva egna banksedlar till belopp, motsvarande: l:o) behållningen i deras kassor af rikets gångbara mynt i silfver och sedlar; 2:o) i Rikets Ständers Bank för deras räkning deponerade medel; 3:o) grundfonds-hypotheken; och 4:o) innehafvande säkerhetshandlingar för lemnade kassakreditiv, i den mån dessa anlitas, dock härför icke till större belopp, än 50 procent af bankens hela grundfond. Hvad nu först angår bankernas riksmyntskassa, så synes den omständigheten, att Sammansatta Bankooch Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 9 att kassan är underkastad en ständig förändring till sitt belopp, innebära ett giltigt skäl för att densamma ej må utgöra grund för sedelutgifning, då på kassan utgifna sedelbelopp möjligtvis icke kunna vid inträffad hastig minskning af denna i lika förhållande genast indragas, samt kontrollen öfver denna del af sedelutgifningen äfven är förenad med svårighet. Dessutom låter en sedelemission, grundad på förut af Riks-banken utgifna sedlar, icke, oaktadt dessa skola såsom laggildt betalningsmedel gälla, kunna väl försvaras. Om deremot det ovilkorliga betalningsmedlet, och i följd deraf bankernas riksmyntskassa, vore endast klingande mynt, skulle en derpå grundad sedelutgifning vara fullkomligt rigtig, enär valutan för sedlarne då vore på en gång verklig och med största lätthet realisabel.
U t sk: t har derföre, i afs:de på väfnads industrien, undersökt, huruvida förhöjda tullsatser skyddade densamma. Visserligen fann man, att en återgång egt rum; men den var förorsakad hf den finansiella krisen. Skedde också denna lilla återgång till följd af krisen, så kan väl icke nekas, att industrien sedermera höjt sig. Vi hafva olyckligtvis icke några siffror att tillgå för åren 1859 och 1860; men vi kunna väl veta, att industrien i allmänhet gått framåt. Man kan väl icke då säga, att den nu bestående tulltaxan genom sina nya bestämmelser, hvilka dels redan äro kända och dels redan visat sin inverkan på fabrikationen, har menligt inverkat derpå, och lika litet bör man väl då kunna påyrka en förhöjning i tullen. Man har sagt, att det vore önskvärdt att få en hög tulltaxa för att lyckas få en handelstraktat upgjord med Frankrike. KommersKoll. har i sin berättelse för 1858 visat, att införseln af sidentyger från detta land varit nästan ingen, då deremot från Lubeck inkommit betydliga qvantiteter deraf. Man har äfven sagt, att då det finnes tull på garn, borde sådan äfven finnas på väfnader. Men, Mine Hrr, här är ej fråga om att förändra tullen på väfnader; ty vi hafva redan en med andra länders fullt jemförlig. Vi hafva faktiska data att stödja oss vid, hvilka bevisa att en förändring härutinnan icke är afbehofvet påkallad, och väfuadsindustriens egna representanter önska den ej heller. De föredraga att hoppas på ett orubbadl bibehållande af bestående förhållanden. Det är visserligen sannt, att det finnes en åsigt, som anser höga tullar i allmänhet såsom någonting godt i och för sig. Denna åsigt hyllades af den talare, som hade ordet före mig. Men i allmänhet torde man få antaga att meningarna härutinnan icke äro särdeles delade. Ty man måste erkänna, att tullen icke är mål i och för sig sjelf, utan blott medel. Af dessa skäl vägar jag anhålla om bifall till Utskits förslag. Gr. af Ugglas: Såsom skäl för en förhöjning af tullsatsen, särskildt på sidenväfnader, har Frih.