Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I andra och tredje klassens städer skall Taxerings-Kommitté bestå af Tre Ledamöter af Ridderskap och Adel, Tre af Presterskapet, Fyra Ståndspersoner eller Embetsoch Tjenstemän, samt Nio Borgare af de särskilda inom Städerne varande klasser; men i Upsala och Lund, der Akademier äro, af Två Ledamöter bland Ridderskap och Adel, Två af Presterskapet, Fyra af Akademi-staten, Tre Ståndspersoner eller Emhetsoch Tjenstemän och Åtta Borgare. 3:o 1 alla öfriga Släder skall antalet af Taxeringsman vara Två af Ridderskap oeh Adel, Två af Presterskapet, Tre Ståndspersoner eller Embetsoch Tjenstemän Bevillningt-Ulskollels Betänkande M 5, 27 och Sex Borgare, med iakttagande, i anseende till desse sistnämnde, att, så vida klasser inom staden finnas, ett efter styrkan af hvarje klass afpassadt antal utur en hvar väljes. 4:o 1 Fahlun och Sala skola Taxeringsmannen utgöra lika antal, som för andra och tredje klassens städer stadgadt är, hvarvid de Borgerlige Ledamöterne utgöras till hälften af Borgare och Bergsmän; dock så, alt i Fahlun det ena året Fern Borgare och Fyra Bergsmän och det andra Fem Bergsmän och Fyra Borgare blifva Stadens Taxeringsman. §. 89. Till Taxeringsman må icke, såsom Ståndsperson eller Embetsoch Tjensteman väljas någon, som tillhör Bidderskapet och Adeln eller Presterskapet, ej heller såsom Borgare annan än den, som idkar verklig borgerlig rörelse. §. 90. I de Släder, der Högre Elementar-Läroverk finnes, skall ibland Presterskapet en Lektor väljas till Taxeringsman. §• 91. För Städerne gäller att, då fullt antal Taxeringsman af någon klass saknas, bristen må ifrån annan ersättas, hvarvid iakttages, alt, om bristen uppkommer inom Bidderskapet och Adelil eller Presterskapet, den ersättes genom Ståndspersoners inväljande. §98.
2 Morn. irsta perioden. 2:0. ”Un iversiteten i Upsala och Lund skola, genom Äcademiska Consistoriemes samtlige Ledamöter och Universitetens ordinarie Adjuncter, till Riksdagsmän i Preste-Slåndet utse, hvartdera, minst en Professor från de veildsliga Faculteterna, dock med rättighet att ställa två sådana Fulimägtige. ” *7 §• 2 Mom. vid slutet, C ■ • # ”För en af hvartdera Universitetets Fullmägtige bör ofvannämnde reseoch ander hälls-kostnad utgå från Acadeinie-fonden A Stockholm den 2 Jan. 1835» 4 Comtitutioiis-XJtilottets Memoria! A ii k om till Exp.-Utsk. den 9 Jan. Memorial, till Froste-Siandet, angående återremissen pä Memorialet N:o 67j med föreslaget tillägg vid 16 Riksdags-Ordningen. Från Preste-Ståndet har Constitulions-Utskollets Memorial af den 27 sisllidne November, N:o 67, innehållande föreslaget tillägg vid 16 §. Riksdags-Ordningen, blifvit återremittcradt, med den för Ståndets gemensamma tanka förklarade anmärkning, att Universiteten ej bör åläggas att sända Fullmäglige lill Riksdagen, förr än afgjordt är, huru deras Fullinägtige skola aflönas. Jemte 2: malan, att de öfriga Riks-Stånden, för grundlagsenlig behandling, godkänt ..rågavarande förslag, får, enär Preste-Ståndets anmärkning icke åsyftar grundlags-ändringens modifierande, utan blott uppskof med dess beredning, Conslilulions-Utskollet vördsamligen hemställa, om icke PrestrStåndet, hvars serskilda åsigt ej lernnar rum för sammanjemkning, täcktes destohellre nedlägga anmärkningen, som Utskottet, i Memorial under denna dag, N;o 72, återväckt ett förslag, rörande, bland annat, aflöningssättet för Universitetens Fullmägtige, genom hvilkets samtidiga antagande med det förra, betänkligheterna torde förfalla och ändamålet ernås.
Cronhjelm: Jag beklagar den bristande uppfattning, till följd hvaraf jag icke är i tillfälle att besvara Frih. Cederströms yttrande; skall dock söka reda mig så godt jag kan i afseende på hvad de andra ledamöterna anfört. Jag vill blott yttra, att jag alldeles icke nämnt huru många Stånd, som fattat beslut i denna fråga; men efter jag hört en värd talare yttra, att det är två Stånd, så får jag gifva den värde talaren tillkänna, att jag äger i min hand säkra uppgifter ifrån trenne Stånd, hos hvilka betänk, är bifallet. I afsende på det bestämda eller obestämda i frågan, så vågar jag påstå, att jag i detta fall är mera bestämd än någon annan, ali jag icke anser det vara Svenska auetoriteter tillständigt att af Norrska undersåter, till följd af en Svensk författning, utkräfva några afgifter, och att, då nuvande chart.sigill.författning icke innehåller ett ord om Norrige och icke eller kan göra det, emedan den är utgifven af Sveriges R. St., så, om det skulle hafva handt att någon sådan afgift blifvit utkräfd af Norrske undersåter, anser, jag det vara en olaglighet. Jag har påmint Her - Den 15 Mars. rame, att i delta afseende gå varsamt tillväga. Man har icke velat höra delta. Nä väl! Jag skall då ingå på ämnets vidare utveckling på sätt det inom Utsk. skett, emedan det icke här kan undvikas. Vi kunna således här på egen hand reglementera i afseende å dessa unionsförhållanden. Af hvad skäl kunna, vi icke då äfven reglementera ruride bevillningsafdragen å Cabinetlets embetstnäns löner. Det är sant, alt denna fråga redan är afgjord i bevilln. förordningen, men ingenting hindrar dock att nu ytterligare bestämma för huru stor del af sina löner, det Svenska Cabineltets tjenstemän skola betala bevillning Lill Sverige eller Norrige.
Om R. o. Ad. beviljar återremiss, skulle jag tro, att om 80 §:n Reg.Ftn af Utsktn lages i betraktande, vill det synas mig, att Utsktn kunde besluta, alt båtsmansbeklädnadrns anskaffande mätte ske genom beklädnads-directioner, och 111111- kegångsprisen tjena till norm för kostnaden, då jag ej tvifla!' på att det åsyftade goda skulle kunna ernås. Jag förnyar mili anhållan 0111 återremiss. Gr. von Platen, Baltzar: Då jag tror mig kunna vitsorda de sammansatta Utsk:ns önskan att gagna så väl den enskilde rotehållare!! som Stater., och då Utsk:n ganska väl knnt de förhållanden, hvarom den siste talaren sig yttrat; så tror jag visserligen, att man skulle komma till det målet, äfven om R. o. Ad. och de öfriga Stånden biföllo detta betänk.; men då den siste värde talaren, ledamot af flottans olivar, styrelse, tyckes önska en annan uppställning, hvilken, så vidt jag kan lätta, egentligen icke strider e mot hvad Utskm föreslagit, vill jag visst icke motsätta mig återremiss, utan må anmärkntna tagas i betraktande, hvarvid äfven torde böra öfvervägas, huruvida ett tillägg lill 80 §:u Reg.Ptn kan vara nyttigt eller icke. Jag är derom icke öfverlygad, men fruktar att ett sådant tillägg skulle hafva till följd att betänk, slutligen komme att af BondeSt. afslås. Hr Westfelt, Nils: Jag har ingenting emot återre miss, men kan ej instämma i hvad Hr Nordensköld yttrat i fråga 0111 beklädnaden. Lika med honom anser jag att beklädnadens anskaffning bör ske genom entrepi enad, men icke på del sätt, att det skall tillhöra Ständerna att besluta, att passevolanee skall ske, utan må det vara rotehållarnes rättighet all ingå på pnssevohince-afgifts erläggande, dock icke så, som TJlsk:n föreslagit för hvarje nummer särskildt, utan compagnivis.
Det är således nu nödvändigt alt undersöka hurudan oftanämnda framställning är. Tvänne ledamöter, som i detta ämne yttrat sig, nemi. Gr. Anckarsvärd och Hr Hjerta, synas mig till någon del hafva förbisett egenskapen af Frih. Cederströms framställning, hvilket är ganska förlåtligt, åtminstone förklarligt derigenom att desse ledamöter icke voro närvarande i det plenum, då Frih. Gederström väckte denna fråga. Framställningen, mine herrar! är tväggehanda, bestående för det första deruti, att den värde Hr Frihm ansett sig tillständigt att lemna Riddarhuset kännedom och del af förhållanden, som förevarit inom Utsk. Gr. Horn har med anleda, deraf fästat uppmärksamheten på olämpligheten utaf att framdraga till vår kännedom hvad som beslutats inom ett Utsk., sägande, att Frihm väl ägde rättighet att yttra sig om olagligheten af hvad som passerar inom Stånden, men ej något vidare. Denna åtvarning försmådde Frihtn att lyssna lill och har tvert - Den aG Ma j. 38g om förklarat, alt Ulskts ledamöter borde få en tillrättavisning. Detta är den ena delen af framställningen. Den andra delen består deruti, alt Ståndet skulle vara Frihm behjelplig! ali få flera utdrag af Utskms prot., på hvilka den ädle Frihm sedermera skulle kunna grunda ytterligare angifvelse!' och anklagelser. Detta är elen så kallade slutsatsen. Jag vill nu betrakta den fö ista delen. Deruti instämmer jag med Gr. Anckarsvärd och Ur Hjerta, att Frih. Cederström ej haft någon laglig anledn. att framställa sin angripelse; men han har deremot laglig rättighet alt yrka tilltal mot personer, tillhörande riksrätten, om han så för godt finner, på ort och ställe som vederbör. Om Frihtn vill bestämdt förklara, som det mig synes ali han flera gånger gjort, det han ämnar låta anställa åtal emot ledamöterna af Coust.- och StatsUtsktn, så är han obestridligen dertill berättigad enligt Sveriges lag. Det återstår derföre endast en formalitet, eller föreskriften i iio§:n, att han skall hafva Ståndets tillstånd att ett sådant åtal anställa.
Ingen må åläggas att hålla stängsel så hög, tät eller fast, att den fredar för de smärre hemdjuren, såsom får, svin och fjäderfä, för så vidt ej sådant öfverenskommet är, på sätt 3 § 1 mom. medgifver. 7:o Der stängsel skall äga rum, vare det den stängselskyldiges åliggande att sednast d. 15 Maj (d. 1 Maj på Öland) årligen hafva försatt densamma, äfvensom grindar och led i laga skick. Om han det underlåter, och granne med syn af 2 ojäfvigo män sådant styrker, skall han kännas skyldig ersätta kostnaden för det eller de vallhjon, som erfordras att hålla vakt å det eller de bristfälliga ställena, allt ifrån det han härom bevisligen tillsagd blifvit och intill dess han sin stängsel bättrat. Skulle den stängselskyldige ej inom fjorton dagar efter tillsägelse hafva stängseln iståndsatt, vare grannen berättigad att, på hans bekostnad, sådant verkställa låta, om han så vill. 8:0 Den, hvars kreatur olofligen inkommer på annans ägor, bör icke blott ersätta den skada det gör, utan ock vara skyldig erlägga ett visst vite, ehvad skada skett eller ej. Finner någon på sin äga annans kreatur olofligen inkommet, vare han berättigad att det intaga. Har skada skett, för hvilken ersättning yrkas, skall den af 2 ojäfvige män synas och värderas. Atnöjes part ej med synemäns värdering, afgöres frågan utan tidsutdrägt af Gode Män. Kreaturets ägare vare skyldig att detsamma inom viss tid igenlösa med så väl vitesbeloppet och skadeståndet, som skälig ersättning för det intagna kreaturets underhåll. 9:0 De Gode Män, som i detta förslag omnämnas, och deraf 3:ne, för afgörande af hvarje särskild fråga, böra sammanträda, skola i hvarje socken årligen å Walborgsmesso-sockenstämma väljas till det antal med nödige Suppleanter, som med afseende å socknens storlek eller vidd kan vara erforderligt. Dessa Gode Män böra vid hvarje förrättning njuta skäligt dagtraktamente och skjutsersättning. iO:o
Mot hvad Gr. af Ugglas anfört, hvilket jag skulle önskat varit lika öfverensstämmande med verkliga förhållandet som det blifvit vackert declameradt, vill jag blott ställa den satsen: är det fäderneslandets nytta att Staten åtager sig betalandet af den i cabinettscassans namn gjorda skuld, så både kan och bör den betala allt och betala genast; är åter icke förhållandet sådant, så bör den betala intet. Men om man nu betalar, hvilka garantier lemnar Regeringens handlingssätt derför, att den ej utom denna har satt eller sätter sig uti hemliga skulder af lika många millioner r:dr som de några hundratusen, hvilka nu blifvit uppgifna, och hvarmed den ämnar öfversvämma oss vid nästa riksdag? Mine herrar! ordspråket säger: det är bättre att stanna i bäcken än i ån. Om Regeringen icke velat upprätthålla sin egen värdighet, böra vi åtminstone veta upprätthålla våra lagars och derigenom nationens och vår egen. Hr Dalman har från flera håll fått emottaga skarpa anmärkn:r derför, att han yttrat, "att ehuru uti den K. remissen till StatsUtsk. anmärktes, att förhållandet med eabinetlscassans skuld vore endast af natur att kunna föreläggas ett hemligt Utskott, så hade ändock sådant icke skett.” Man har påstått, att han antingen måste medgifva sig hafva sagt Den 37 Fe b rune i e. ra. 743 hvad han icke visste, e11er också beviste han genom hvad han yttrat, att någon af Hemliga Utsk:s ledamöter begått mened. Jag är öfvertygad, att om Hr Dalman sjelf varit närvar., skulle han gifvit en nöjaktig förklaring, men anser mig emedlertid berättigad att tro, att Hr Dalman grundat hvad han yttrat på den för en hvar lätta slutsatsen, att om K. M. hade gifvit Hemliga Utsk. del af förhållandet med ifrågavar. skuld och denna sak varit föremål för detsammas öfverläggningar, så hade också Utsk:s yttrande deröfver varit bifogadt den K. remissen till StatsUtsk., hvilket icke nu var händelsen.
December afgifne berättelse, det Revisorerne, som för bedömandet af ornförmäldte åtgärders lämplighet och véi kari t:ll det utsedde än arn; let, haft tillfälle inhemta beskaff nheteu af Riks-hufvudboken och hvad med planen derför står i sammanhang, ansågo sig, af den derom verkstalde und rsökn ngen föranledde, böra instämma i förre Revisörernes utlåtande och tillstyrkanså väl orri antagande af den utaf Kongl. StatsContoiret uppgifne Boksluts-Method, med den der §t genom ofvarrbeiörde tillägg och rättelser i detaille Räkenskaperne gifne större omfattning, som ock angående de flere af 1820 ars Revisorer föreslagne ytterligare regleringar af Uppbör soch Redogörelse-Verket; hvarförutan 1822 års Revisorer vidare andragit, huruledes vid tillämpningen af den, såsom förberördt är, vidtagne Stats-Utskottets Betänkandets. 487 förändrirg af detaille Räkenskaperne för ar i8ao, kunnat vid Julii månads början 1022 s.ipprättas Sammandrag öfver Stats-intraderne för liela Riket, jemte föregående årens restantier, utvisande den del deraf, sorn inom Uppbörds-tidens slut den 30 April sistnämnde yr influtit, då deremot samma års uppbörd genom Rands-boksluten ej kunde blifva känd förr jin efter Junii Månads utgång 182a, samt att efter det Special-Räkenskaperne i nästlidne September Månad jemnväl inkommit, hvilka upptaga hvad efter uppbörds-terminen i restantier ingått inom redogörelse-tidens slut med Augusti Månad, hade resultatet af 1821 års liela Stats-intrad likaledes stålt att utröna, samt Riks-hufvudboken för det året kunnat till afslutande föret; gas; äfvensom beförde reg ering medfört den bättre ordning, att de elter författningarne utgående tillfälliga utgifter i Landsorterne, måga, efter Kongl.
Wagner grep Berlioz * tanke — så mycket han än sjelf bestrider det — och gjorde den, om ock under andra förutsättningar, fruktbärande för (sina reformer på dramats område. MenEå det symfoniska området var det Liszt förbehållet att lifva verkställaren af Berlioz * testamente. De impulser, Liszt emottagit af Beethovens konst, hvil-ken ju en gång med mästarens kyss och profetiska ord likasom invigt honom till konstnärskallet ocl \ som en underströmning kan sägiM ha gått igenom hela hans föregående utveckling, taga nu ett mera medvetet lif och förmäla sig med de Berlioz ’ ka ideerna till en helhet, som blir bestämmande för det mål, till hvilken Liszt skulle föra den symfoniska musiken. Redan innan han i sina stora orkesterkompositioner gaf den ursprungliga skönhetens och det harmoniska uttryckets lif åt reformtanken i Berlioz ’ konst, hade han utom såsom reproducerande konstnär äfven med sin glänsande penna fort det nyas talan; men med sitt behof att generalisera förläde H * n tyngpunkten af striden från den speciela yttring, som framkallat den, till de allmänna principerna, och betydelsefulla bli i detta hänseende hans bekanta uppsatser: » De la situation des artistes ». Redan förut hade frågan om konstnärens sociala ställning sysselsatt Liszt, och han hade för sig sjelf fastslagit, att höjandet af denna och dermed äfven af konsten var en omöjlighet, » så länge konstnären sjelf q arbetade sig upp till höjden af en allmänmensklig bildning ». Ännu strängare betonar han i dessa uppsatser, att konstens förfall och konstnärsståndets ställning så godt som utanför det sociala samhället berodde mindre på det stats-liga och sociala lifvet * än på » konstnärens egen brist på bildning, konstnärlig öfvertygelse och tro på idealen samt på konstens makt ».
Vid fyra fördelningar saknas fortfarande denna nödvändiga personal, ty regementena hafva icke flera sjukvårdssoldater, än de själfva behöfva. Ett af de kraftigaste medlen för bibehållande af ett godt helsotillstånd ■ bland trupperna är god och riklig förplägning, på samma gång denna kanske mera än något annat bidrager att hålla dem vid godt mod och att förmå dem öfverse med krigslifvets besvärligheter. Ordnandet af underhållet är också näst ledandet af själfva krigsrörelserna det viktigaste i fält, och exempel saknas ingalunda, att det tagit försteget till och med framför detta. Att väl utföra detta kinkiga uppdrag är emellertid allt annat än lätt. Det äldsta och enklaste, om än något opålitliga sättet att lefva i krig var att i krigsorten taga, hvad man behöfde. Von der Goltz erinrar i sitt förut åberopade arbete » Das Volk in YVaffen », att redan då Moses utsände sp ej are till Kanaans land, föreskref han dem: » Varer vid en god tröst, och tager af landsens frukt. » Sä gjorde man allt framgent, och ända mot slutet af 1600-talet gällde såsom regel, att kriget skulle föda kriget. Man utplundrade hvarje krigsskådeplats i fiendens land, dock icke endast för att lefva utan kostnad utan lika mycket för att beröfva fienden hjälpkällor, och af begäret att förstöra. Helt tvärt slog man dock om vid adertonde århundradets inträde och gick, såsom läsaren af en föregående uppsats funnit, öfver till en annan ytterlighet, att lefva uteslutande ur magasin, ochBAKOM HÄREN. togs fiendens land någon gång i anspråk, så skedde detta för att fylla magasinen utan kostnad för statskassan. Franska revolutionen med dess nya rättsbegrepp gjorde, såsom vi också redan funnit, slut på detta tillstånd och återupplifvade grundsatsen, att den krigförande hären skall lefva på landets bekostnad. Tillämpningen af denna grundsats möjliggjorde Napoleons väldiga och skyndsamma härtåg.
Län uti serskilda memorial instämt, de tvänne sistnämnde under yrkande, att, sedan provisionel plan till skifte, enligt 12 Gap. i5 §., blifvit upprättad och å marken utvisad, saint delegarne derigenom kommit i tillfälle att upptäcka vid graderingen möjligen förelupne misstag, hänvisning till anförande af besvär deremot måtte meddelas. De skäl som åberopas emot det nu gällande stadgandet* finnas upptagne i Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconom ie-Utskottens Betänkanden N:ris 8 och vid förra Riksdagen, och bestå hufvudsakligen deruti, att samma stadgande leder till flere tvister om skiftet, och att när egograderingen af domstolarne ändras, Landtmätaren får i flere eller färre delar omgöra skiftet, deraf kostnader och tidsutdrägt för delegarne förorsakas. Ehuru Rikets Ständer vid sista Riksdag, efter den nogaste pröfning af skälen för och emot berörde stadgande, bibehöllo detsamma oförändradt, har likväl den Comité, som, genom Kongl. Majrts Nådiga Bref den 3i Januarii i83i, erhållit uppdrag, att till närmare granskning och undersökning upptaga åtskilliga mot Skiftesstadgan framställda anmärkningar, fullständigt utvecklat grunderne för dess lämplighet och ändamålsenlighet, uti ett afgifvet underdånigt Utlåtande, deraf Utskotten erhållit del, och hvilket är af följande innehåll: ”Af alla åtgärder vid ett egoskifte, är egornas taxering eller värdering på en gång den vigtigaste och den svåraste att rätt verkställa. Den afgör liufvudsakligast, om delegares rätt varder vid skiftet iakttagen, om han i egor får hvad han bör få, derigenom att de alla blifvit satta i ett rigtigt förhållande till hvarandra. Denna åtgärd måste finnas vara ganska grannlaga och kinkig, när, såsom ofta händer, flera hundrade serskilda egostycken skola, det ena efter det andra, jemföras med hvarandra; och med bästa vilja och förmåga hos Taxeringsmännen, är det knappt för dem möjligt dervid undvika misstag, i all synnerhet som åtgärden i sig sjelf är till viss grad arbitrair.
Emot deras vilja bör således icke en inblandning från statens sida ega rum; och behofvet deraf synes desto mindre, som borgenärerne kunna, jemlikt Konkurslagens 21 §, utse två eller flere, att hvar tredje månad eller oftare låta sysslomannen för sig visa redo. Dermed har lagstiftaren redan lemnat tillfälle till utöfvande af en kontroll, som öfverensstämmer med de grundsatser lian hyllat, och som i lagens bestämmelser uttalas. Så länge en på dessa grundsatser byggd lagstiftning finnes, lärer den ifrågastälida inrättningen således ej vara lämplig. Flera anmärkningar emot Utskottets Betänkande* än de nu besvarade, hafva icke blifvit framställda; men vid delsammas återförvisning af Vällofl. Bo rgare-Ståndet har Herr Gillberg yrkat, alt Utskottet måtts öfverse den § i Konkurslagen, som handlar om gäldenärs underhåll af konkursmassa, emedan olika åsigter skola vara rådande angående tiden, då underhållet bör upphöra; dock som motion i detla ämne e blifvit vackt och tiil Utskottets behandling hänvisad, samt Utskottet ej eller har anledning af öfriga framställningar, att härutinnan meddela yttrande, torde omförmälda yrkande ej böra till någon åtgärd föranleda; hvadan Utskottet följaktligen oförändrad t återlemnar sitt afgifna Betänkande till förnyad pröfning af Rikets Ständer. Stockholm den 15 Maj 1845. Reservationer: al Herr Lagergren■ "Lag-Utskottet har genom föreslående Utlåtande förklarat sig icke kunna tillstyrka bifall å någon af de ändringar i nu gällande Konkurslag, som. jag uti min vid Betänkandet N:o 87 fogade reservation föreslagit. De skäl Utskottet härtill anfört vill jag icke frånkänna all Lag-Utskottets Utlåtande, No 122. 9 na all giltighet, ehuru denna giltighet blott är relativ; men frågan ar af den vigt för allmänna krediten och redligheten, att, om tiden det medgifvit och Riksdagens snart förestående slut icke gjort ett sådant arbete
Dagen föreföll honom imellertid mycket lång, han hade icke gjort synnerlig heder åt värdinnans middag, trött att betrakta byns kala och enformiga omgifning, och påminnande sig böndernas yttranden, att spåren af blod ledt till upptäckten af den misstänkte mannen, ville han, genom att sjelf undersöka platsen för mordet, söka bilda sig en egen åsigt om denna sak. Klockan var sju på qvällen, han önskade få underrättelse om Hawerfields tillstånd och få meddela Alf Meyerkopfs häktande, och dessutom var en promenad på strandvägen det angenämste han kunde företaga, der vinden ifrån hafvet mildrade värmen, som hela dagen varit tryckande. Astley visste icke, på hvilken punkt af denna väg man funnit lord Hawerfield, men den förfallna ladan, hvarom man talat, skulle gifva honom en ledning, och dessutom ämnade han ju gå ända fram till herregården, ehuru denna väg var dubbelt så lång som den vanliga. Detta haf, förrädiskt och hemlighetsfullt i sitt lugn och hemskt och förfärligt i sitt uppror, som man prisar och finner så sublimt, det låg nu blankt som en sköld till venster om Astley, som tankfull vandrade fram öfver gruset och snäckskalen på vägen, som ytterst förde till några fiskarkojor, samlade till ett slags by längst ut vid kusten bakom Aukwoodhouse. De ödsliga, af stormen ständigt piskade klipporna syntes slitna och blanka, och det grå kritdammet mellan deras vittrade skrefvor låg i detta ögonblick stilla och orördt af aftonens ljumma vindfläktar. Astley hade, under den tid han bott i lugn, knappt någonsin kunnat gå denna väg utan att brottas med den eviga blåsten och förblindas af den kringflygande kritsanden. För första gången tyckte han sig kunna få en redig öfverblick af denna klippiga och ödsliga strand och detta ändlösa haf, som vid hvarje andetag tillförde honom den skarpa, saltaktiga luften, som man inandas med så mycket välbehag, då den icke tjutande och blandad med skum kastas i ens ansigte, liksom i vansinnig vrede.