Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och slutligen har Riksdagsfullmägtigen Mengel jemväl yrkat »afskaffande af nu varande sättet att i städerna förrätta bouppteckning efter afliden ofrälse person samt af bouppteckningsprocenten, eller åtminstone att denna hädanefter mätte utgå efter behållningen i boet, sedan skulderna blifvit afräknade». öfver dessa framställningar har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt; och Utskottet liar icke kunnat undgå, att, lika med motionärerna, finna, det ifrågavarande undantagslag är till sjelfva sin grund obillig och ofta för ett sterbhus måste kännas tryckande. Afven Lagberedningen har delat denna åsigt och ansett friheten i val af bouppteckningsoch arfskiftesförrättare böra göras allmän, »enär den på ståndsskilnad grundade nu varande olikheten ej kunde komma i fråga att bibehållas». Men oafsedt det missnöje, som en sådan olikhet alltid måste väcka hos de tillbakasatte och hvilket icke för första gången blifvit genom ifrågavarande motioner tolkadt, lärer obilligheten af sjelfva beräkningsgrunden för bouppteckningsprocenten utan svårighet af en hvar inses. Ty då denna grund är summa iuvenlarii. utan afdrag för skulderna, kan lätteligen in - Lag-Vtskollets Betänkande N:o 4S. 7 träffa, ehvad boet är stort eller ringa, att deri behållning, som eljest skulle uppstått, åtgår till bouppteckningsarfvodet, — ja, att till och med, såsom en af motionärerna anmärkt, boet just för detta arfvode stundom måste afträdas till konkurs. Och för öfrigt ligger onekligen, såsom jemväl blifvit erinradt, en oformlighet deruti, att, fastän Magistraternas ledamöter kunna hafva nytta eller skada af värderingen, de likväl icke anses jäfviga att till och med sjelfva verkställa densamma. Afven vid de flera föregående riksdagar, då denna fråga varit underställd representationens pröfning, har obilligheten af omförmälda afgift varit i viss män medgifven af det Utskott, som behandlat ämnet.
När eleverna i det ena hemmet vuxit upp, måste hon söka sig ett annat och där börja samma arbete igen, och detta om och om, ända tills hon blir för gammal eller för gammalmodig. Och jag ber att få fästa herrskapets uppmärksamhet * på, att det behöfves en ganska god och bastant ryggrad för att bara bära den framtidsutsikten och arbeta samvetsgrant ändå. Återstå nu de stackars telefonfröknarna. De skulle framför allt höra till de ryggradslösa. D e skulle sköta sin tjänst så dåligt, att man vore tvungen att ersätta dem med tarfligare kvinnor, arbetskvinnor, de där som lärt sig arbeta — den » lärdomen » skola vi återkomma till. Månne detta dock egentligen beror på bristande arbetsduglighet, på bristande » seg uthållighet »? Det är j u kanske 43 förtal — men eljes påstås det tämligen allmänt, att rätta orsaken vore den, att en arbetskvinna lättare kommer ut med den ringa aflöning, som bestås telefonister: det talas om 40, högst 50, lägst 25, säger tjugufem kr. i månaden. Huruvida detta är riktigt, kan j u den, som ej är inom i verket, ej bedöma; men äfven femtio kr. i månaden synes vara tämligen knappt tilltaget för en tjänstgöring, som utan tvifvel måste vara allt för ansträngande för att medgifva någon annan som helst utsikt till förhöjda inkomster, ingen högre aflönad post, ingen ålderdomspension. Det är sant att på femtio kronor i månaden kan man j u draga sig fram, men att lägga af något är ej gärna möjligt, i alla fall icke så mycket, att man däraf han på ålderdomen beräkna något stöd. Såsom ett skäl till förändringen har också framdragits de större krafter den arbetande kvinnan skulle till telefonarbetet medföra. Men hvad bevisar väl detta, om ej att arbetet är i hög grad ansträngande och följaktligen också mycket för litet betaldt? Att kvinnan af arbetsklassen skulle bättre härda ut med detta nervretande arbete är för öfrigt långt ifrån säkert. H o n står ut med sådant, hvarvid hennes nerver blifvit vana och härdade, men hon visar sig ofta ytterst ömtålig i ovana förhållanden, och hon tål icke alltid vid stillasittande arbete. Detta om detta.
Säkerheten i den röst, hvarmed dessa ord yttrades, och det icke omärkliga stolta missnöje de inneburo, att se gästen, i fruntimrens närvaro, vidröra ett sådant ämne, öfvertygade Garben, mera än alla försäkringar skulle hafva gjort det, att hans första obehagliga misstanka endast varit en följd af de mörka hviskningar, som hunnit hans öra; ty denna säkerhet, ledighet och stolthet kunde en man icke gerna antaga, som visste, att han efter några timmar skulle stå vid branten af en afgrund. Nej, tvärtom vittnade hela uttrycket i kommerserådets ansigte om en ädel ovilja, vid denna halfva skymt af misstanka till hans vilja och förmåga att ingå i den äskade redogörelsen. Herr Garben trodde sig således, genom den brådska hvarmed han önskat komma till hufvudsaken, hafva sårat den familj, hvaruti han blifvit så vänligt emottagen, samt yttrade derföre med en ton af hjertlighet, hvilken hugsvalande trängde kommerserådet genom märg och ben: ”I eftermiddag, eller i morgon på förmiddagen, huru det behagas. Jag finner mig nog väl, för att icke längta efter den sysselsättning, hvarmed vi Merkurii söner ständigt bråka. – Derpå vände sig herr Garbens blick och uppmärksamhet till Rosa, och sedan han temligen vänligt börjat att beundra hennes konstfärdighet, i förmågan att jemnt skapa nya blommor på duken, inledde han lätt och behagligt de ämnen, som kunna företrädesvis blifva föremål för en artig, obekant karls samtal med ett bildadt fruntimmer: konst, litteratur, poesi, m. m. Ett par timmar förflögo hastigt, hvarvid herr Garben syntes allt mera road af Rosas fina anmärkningar, hvilka han sjelf fintligt framkallade. Hennes riktiga takt och angenäma, okonstlade sällskapston förfelade icke att nu, såsom alltid, behaga den som samtalade med henne. ”Vi få ju den äran att återse herr Garben till middagen?” sade kommerserådinnan i ljufvaste ton, då gästen uppstod och dervid såg på sitt ur. Grosshandlaren tackade förbindligt, och gick, för att göra ännu ett par förmiddagsbesök.
Länet har och i anseende till bristen på binäringar, är det naturligt att lösdrifveri och försvarslöshet äga rum och vidlåda i synnerhet vissa orter. Afskedade personer från de flera existerande eller indragne värfvade Regementen och deras afkomlingar utgöra största antalet af kringvandrande och kunna sällan förmås att, på annat sätt än medelst tiggeri bereda sig näring. De öka tiggareskaran från andra orter och Länet besväras deraf allt i den mån som samma orter lida missväxt. I flera församlingar vidtagen åtgärd, att icke meddela allmoser åt andra än socknens fattige, har visat sig ganska verksam, och skulle blifva ännu meia välgörande, om den allmännare blefve antagen. Fattigförsörjningen tillgår på det sätt, att antingen socknafne gemensamt eller ock hvarje by för sig underhålla sine fattige. Huru denna försörjning handhafves, ankommer till stor del på den omtanka och nit socknens presterskap deråt egna. Bristen på husbyggnad och eldbrand lägga svåra hinder i vägen för att, som sig bör, herbergera och sköta de arma. Tvister och rättegångar, dels församlingarne emellan, dels ock emellan de fattige å ena och församlingen å andra sidan, förekomma nästan dagligen hos Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som jemväl för icke längesedan, måste afgöra den oförväntade frågan, huruvida en tjenstgörande soldat skulle vara berättigad inflytta i den församling, inom hvilken han hade större delen af sin rote och från hvilken han, i anseende lill sysselsättning å annor ort, lefvat skiljd. Sådane mer och mindre rimliga tvistigheter föranleda till de medellösas betryck och mångfalldiga bekymmer och besvär för denna auktoritet, som har att dem afhjelpa. Säkraste vägen att förekomma lättja och lösdrifveri vore bildandet af en anstalt antingen för Länet gemensamt eller för särskilta delar i hvilken kunde insättas kringstrykande personer och deras afkomlingar, för att derstädes till viss tid invänjas till arbete och sedlighet.
Riksens Storde»' räkna för en af deras dyraste pligkcr, ak wara omraligc för ali?, sani kan röra Ko. »unaeus helgade P.-rson, hwarmcd Rtkelö bade säkcrhcr och rätt äro förenade. Ai sadan egenstap anse Riksens Ständer hwad dem förekommit om lagens mindre fullständighet uti det som angar waidsgerning ä Rikers Konunga, Hus. Swensta Folke?, ädelt alwen un sin lagstiftning, synes icke ens hasina nickat ta >ka möjligheten af et brott, lika grusiigt kil sin art, kom förstörande til sina följder', och derföre med mindre omhugsan, än hwad i anseende til stämplrngar ak förräderi, uti Allmänna iö, gen blinvlt stadgadt, bestämt de följder en sadan illgerning för alla medbrottslig-? bör -medföra; me» ta e» bedrofwelig erfarenhet, den Riksens Ständer, om möjligt more, halast öustade kunna urminnet kö-lora, »visar, hwilken nrrrrlighet uri förwilielse menniska» ar uäderkaftad; fa stulie Rirsei-.s, Ständer stia emot den wördnad de alltid burit för sin Öfverhet, och den trygghet Riksens Ständer böra söka ac gifwa et lagligt Regemente, om Riksens Ständer kemnade de tilsakst-n, da Riksens Ständer kunde yrka, hwad bada af dem önska. Riksens Stander anhZsta derföre underdanigst om Eders Kongl. Majus Nödiga rustand, a? fä öfwerfe IV. Lrp. M-tzgernings Balken un hwad der stadgas angående waidsgerning ä Rikets Konung och Herre, Droltur-g eller dc>..c> Bara, samt inkomma med de - 1444 ras underdänjqa Förflag til et närmare bestämmande
R;dr, deraf såsom anslag varit bokförda 165: —• det återstående beloppet utaf den till gratifikationsvis utgående löneförbättring för år 1857 åt statens embetsoch tjenstemän samt betjente anslagna summa * r. 77,900: — det anslag, som, under förutsättning att Kamereraren C. Sandbergs samlingar och anteckningar rörande Svenska Kameralväsendet blefve för statens räkning inköpta, under 1856—1858 års Riksdag beviljades bemälte Kamererare för dessa samlingars fortfarande förökning och vårdande, 1,500 R:dr, deraf för åren 1858 och 1859 varit uppdebiterade 1,000: — Summa R:dr R:mt 92,511: 65. Afskrifning af åtskilliga fordringar. _ 56 — Ansi ig för väganläggningar och vägförbättringar, beviljade vid 1856— 1858 års riksdag. Statsbidrag för sjösänkningar och andra vatt enaftappning sarbeten, beviljadevidl856 — 1858 års riksdag. Anslag till väganläggningar och vägförbättringar, beviljade vid 1859— 1860 års riksdag.
Jag har dock fullgjort en dyrbar pligt, då jag högt yttrat min öfvertygelse för en älskad Fosterbygds sanna välfärd — och torde den dagen inträffa då täckelset faller och mina åsigter rättvisas. Om man i öfrigt jemför de förmåner som blifvit meddelade alla andra Svenskt! Provincer af vida mindre politiskt och Statsekonomiskt värde än Gottland, med de högst obetydliga bidrag (ländande till dess sanna fördel) sorn Staten förunnat detta Län, kan visst icke oekas att denna isolerade vigtige provins, relatift till andra Lån blifvit nog mycket styfmoderligt behandlad. Det vore således att önska, det ett slikartadt förhållande undan - Den 21 Martil, 875 röjdas, på det icke mindre förmånliga resultater äfven för det öfriga Sverige, deraf må i en framtid uppkomma. Med Herrar Tham och Cederschjöld för.- enar jag mig helt och hållit i hvad som egenteligen rörer friare Tulioch Handelsprincipers stadgande; jag får dock vid dea förstnämde värde motionistens anförande göra de anmärkningar, att vid den i 6:te momentet projecterande ”in/kränkte fria införseln af tillaine varor till endast vissa nationer, emot recipro. ca fördelars betingande™ borde åtminstone fästas d t hufvudvilkoret, att alla sådana vahror skulle kumma ifrån första hand och så vä! råämnet som tillverkningen vara dess Nationers egna productalster; äfvensom att nämnde iänders exportproductet borde vara af någorlundamOtsvarigt värde emot våra; befarande ändock att ett sådant monopoliskt stadgande skulle lätteligen urarta till ett för oss menligt prejeri Det synes mig ej heller just billigt, att alla dylika utländska importvaror blefvo alldeles tullfria, utan torde det ändock leda till målet om de endast belädes med en så låg tull styrt möjligt; då i motsatt händelse Statsverket helt och hållit går miste om påräknade intrader.
Detta är egentligen allt hvad jag vill åstadkomma. Jag har sett författare om jernvägar, som hafva lagt vigt på den omständigheten, att allt hvad man kostar på undersökningar, vare sig genom fördröjd tid eller genom utgifna penningar, det har man tiofaldigt igen vid utförandet. Nu kommer jag tillbaka till frågan, om banan skall gå norr eller söder om Mälaren, deri skall jag likväl icke fördjupa mig, derom har blifvit tillräckligt taladt af Gr. Sparre och torde komma att talas mera både på ena och andra sidan. Jag beder blott att få fästa upmärksamheten derpå, att då det är å båda sidor medgifvet, att den norra banan skulle gå genom en foIkrikare och något mera produktiv ort, så bör man också fästa något afseende på den regeln, att då statsmedel användas, något se på att do så snart som möjligt kunna blifva produktiva och gifva något igen. Detta synes vara åtminstone möjligt med den norra banan, men det är icke på många år möjligt med den söder om Mälaren. Det är icke nog dermed; i en folkrikare ort är det äf ven fråga om en indirekt nytta, som består i att jordens och produkternas värden höjas; man besparar äfven der vida mera i transportkostnader, derföre att der är större folkmängd och större industri. Detta är hufvudskälet hvarföre man bör först söka förbinda de folkrikare och mest produktiva orterna. Häremot göres på andra sidan det inkastet, att man behöfver en så gen bana som möjligt; men man böra taga i betraktande, att det är högst få produkter som gå från ena ändpunkten till den andra, och sålunda transitofarten komme att utgöra endast en obetydlig del af det hela. Det är mellanstationerna som komme att gifva största inkomsten här, på samma sätt som de gjort i alla andra länder. Slutligen ber jag få fästa upmärksamheten på en omständighet, som jag anser att man icke bör obetänksamt förbigå, och det är Hr Ofverste Ericssons förslag ang. anläggande af en bank öfver Eiddarfjärden af Mälaren, för att få en gemensam hufvudstation här i Stockholm.
Det kan icke låta sig verkställas ulan att kartan afyttras till den, sorn skall belägga handlingen med densamma. För närvar, skulle jag tro, att icke en sådan föreskrift kan iakttagas på annat sätt än att man vägrar alt emottaga handlingen intilldess densamma är försedd med sådan karta, som vederbör; men deraf kan, såsom jag förut nämnt följden blifva, att parten går miste om sina fataliers bevarande och denna omständighet är af mera Den 18 Juni f. m. 101 vigt än om en eller annan karta mera eller mindre försäljes af en eller annan charta sigillata försäljningsman. Hvad angår den omständigheten, att det skulle vara någon rättighet af Staten tillförsäkrad någon viss charta sigillata försäljningsman, så får jag i afseende derpå erinra, alt hela denna lagstiftning har tillkommit utan K. Sl:s medverkan, genom förändringar, afvikande ifrån det af 15. St. vid förra riksdagen ingifna förslag till författning, hvaremot den af mig åberopade föreskrift, som i delta afseende är domare meddelad, grundar sig pä K. M:s och R. Sl:s gemensamma beslut och här är icke fråga om någon utvidgning af rättigheter utan endast ett bibehållande af hvad R. St. förut beslutat och som efter sista riksdagens slut blef ändradt. Jag fortsätter mitt yrkande om bifall lill Utslcs förslag. Ilr Printzensköld: Enär det uttryckligen står i charta sigillata förordn. att embetsoch tjenstemän, jemte det de äga rättighet att varda försedda med det till deras expeditioner erforderlige stämplade papper, samt skola tillse det inkommande handlingar äro behörigen karterade, men förhållanden kunna inträda, då en orikligket härvid eger rum, så hafva de till pligt att fordra kartan af den enskilta parten eller också alt sjelfva belägga bandlingen med stämpladt papper till erforderligt belopp. Helt annat är att hålla kartor till salu för kommande och gående. Det är just detta som är händelsen med embetsoch tjenstemän på många orter och företrädesvis i Stockholm. Det är detta missbruk, som lagstiftaren velat förekomma genom införande af ifrågavar. stadgande. Jag vet ganska väl att det tillkommit genom förändring af R. St:s beslut.
Det var en gång en konung, som rådde öfver ett mäktigt rike. Han var tapper i strid, klok i rådslag, och alla hans företag hade en god framgång. Men när åren voro framlidna, blef konungen gammal och grå, så att han kunde väl märka det han icke skulle lefva länge. Då vardt han sorgsen i sin hug, ty han hade lifvet kärt, och sporde så alla visa män i sitt rike om det icke gåfves något medel att undkomma döden. De visa männen skakade sina hufvuden och lade råd; men ingen visste svara till konungens spörsmål. En dag, kom der till kungsgården en gammal spå-qvinna, som farit vida öfver vatten och land, och var beryktad för sin visdom och klokskap. Konungen frågade den gamla qvinnan om hon visste någonting nytt. Då sade käringen: »Herre, konung! det är mig sagdt, att du mycket rädes att dö, nu sedan du är gammal vorden. Derföre har jag kommit hit, och vill lära dig huru du skall återvinna ungdom och helsa. Vid detta tal blef konungen väl tillfreds, och sporde huru härmed skulle tillgå. Spå-qvinnan tog till orda: »långt, långt bort, mång tusende mil härifrån, ligger ett land, som heter Ungdomslandet. I det landet finnes ett slags underligt vatten, och växer ett slags kostliga äpplen. Hvilken som dricker af vattnet och äter af äpplena, han blifver ung på nytt, vore han aldrig så gammal. Men icke många äro de som få smaka deraf, ty vägen är lång och full med farligheter.» När den gamle konungen hörde detta, blef han mycket glad, och lönade spå-qvinnan rikligt för hennes goda råd. Dermed skiljdes de ifrån hvarandra. Konungen öfverlade nu med sig sjelf, huru han skulle erhålla af det underbara vattnet och de kostliga äpplena; ändtligen beslöt han att skicka någon af sina söner, för att hemta dem. Till den ändan lät han rikligen utrusta den äldste prinsen med penningar och annan nödtorft, och sände honom så på väg. Men när prinsen hade farit långt bort, kom han till en stad, som mycket behagade honom.
D e t p r o f på hennes utsökt fulländade konst, som enstämmigt utmärkes som Göteborgsutställningens vackraste smycke, en liten bit gobelin, en meter knappt i fyrkant, men representerande månaders rastlöst arbete vid väfstolen — detta p r o f är väl egnadt att glädja alla vänner af vår kvinnoslöjd. Själfva mönstret, en läcker o c h ymnig grupp af frukter, b l o m m o r o c h blad i de mjukaste färger på mörkgrön botten, äi. ' fröken A g n e s Branting komponeradt efter en gobelin från 1500- talet i statens historiska museum. Man vet sannerligen ej, hvad man mest skall beundra, den utsökta finheten i det rent textila utfö- randet eller det öfverdådiga valet af färger och Y. människan. j-flPP£L. förtoningar, hvilka gemensamt frambringa denua illusoriska verkan af ett fulländadt penselns verk. I detta sammanhang kan nämnas, att vår så konstnärligt anlagde konung med mycket intresse o c h beröm fäst sig vid Handarbetets vänners gobeliner o c h särskildt gifvit Karna Nilsson beställning på en dyrbar gobelin med riksvapnet, hvilken är aftedd till dörröfverstycke i det s. k. frukostrummet å Stockholms slott o c h för närvarande är under utförande. E n annan vacker gobelin, en bård till p o r - tiére efter motiv från statens samlingar — äfven här frukter o c h b l o m m o r — utställes af den förras kusin, K a r n a Persson, hvilken dock ej ernått samma höga fulländning. Såsom hufvudpjäs i utställningen gör sig ett - högsäte på en låg estrad i fondens midt synnerligen väl. Såväl broderierna å själfva högsätet som å den ytterst stilfulla väggbonaden b a k o m detsamma äro komponerade af frö- ken Gisberg. Väggbonaden är utförd i applikation efter romanska motiv o c h verkar genom sina väl afvägda färgmotsättningar både gediget o c h dekorativt.
Präst, som af sin företrädare icke mottagit fulla och oskadade inventarier, bör dock vid sin afgång lämna dem i fullgodt stånd. Pastor eller vikarie bör vårda sig om prästgårdens hus, hålla taken fria från takdropp, underhålla dörrar och lås samt icke betunga sina sockenboar med alla små förbättringar. Pastor bör gärda äng och åker samt gräfva brunnar. Försummar han detta, så bör han vid visitationerna strängt bestraffas, ersätta skadan samt icke hafva rättighet att göra testamente, innan denna försumlighet blifvit godtgjord. Biskopen betonade härpå, att han uppgjort dessa stadgar för att så vidt möjligt afvända tidigare missbruk. Ty kyrkans värf är att införa skick och ordning i församlingarna, att motarbeta lastbart lefverne och lättsinniga handlingar. Dess egendom, som genom Gudi behagliga och varmhjärtade människors bistånd sammanförts och endast kunde anlitas till dess egen framgång och fäderneslandets bästa, måste ordentligt förvaltas. Han vände sig nu till Ericus Simoni och sporde hvad denne hade att anföra. Mäster Ericus uppsteg och meddelade, att han under sin senaste visitationsresa af socknemännen i Somero låtit sig berättas om en mängd grofva förseelser, hvartill socknens herde gjort sig skyldig. Han hade sedermera själf närmare undersökt förhållandet och funnit denne mot sitt bättre vetande hafva förbrutit sig mot sina medmänniskor och den heliga kyrkans bud och föreskrifter, för hvilket han ej kunde undgå näpst. Men då kyrkans stadgar intill nu varit något sväfvande och ej fullt tydligt framhållit hvad dess tjänares plikt och rätt är och hans högvördighet biskop Stjernkors' välvisa stadgar först senare utfärdats anhöll han, att högvördiga domkapitlet ville skonsamt döma dessa felsteg. Förbrytelserna bestodo bl.a. däri, att kyrkoherden Michaël utan skäl uteslutit församlingsbor från nattvarden, att han dröjt att infinna sig hos sjuka, som därför dött utan nådemedlens bruk, att han låtit en död person ligga obegrafven o.s.v. Biskopen vände sig nu till den anklagade och tillsporde honom angående orsaken till dessa förseelser. Kyrkoherden
Vet man icke eller låtsar man ej veta att 3:dje Hufvudtitelns derigenom till det minsta möjliga nedsatta anslagssumma tvingat till en reglering i afseende på våra diplomaters aflöning, som omöjliggör hvarje ytterligare inskränkning deruti? Och bör man, under sådana förhållanden, till Konungen framkomma med en skrifvelse, som, hvad man än derom må säga, i sig innebär en orättvis hänsyftning på bristande hushållning med 3:dje Hufvudtitelns medel? Jag tror det icke och jag finner det så mycket mindre grannlaga, som man ej bordt lemna ur sigte det föga hedrande beslut 1840—41 års Ständer vidtogo i afseende på en annan, med Kabinettskassan nära gemenskap egande fråga, hvaraf de kännbara följderne ännu icke blifvit fullt utplånade. Jag ogillar den föreslagna Skrifvelsen äfven derföre, att den visar, att mari gjort sig föga reda för det olika inflytande, som Chargé d’Affairer, hvilka endast äro anställde hos Utrikes Statsministrarne och Envoyéer, hvilka äro ackrediterade hos Monarkerne sjelfva, kunna vid fremmande hof eller deras representationer, utöfva på afgörandet af, för Sverige vigtiga, diplomatiska och kommerciella frågor; samt derföre, att om man önskar, att våra utrikes Sändebud skola kunna tillhandagå resande landsmän med den hjelp, som, äfven i penningeväg, stundom af dem påkallas, om de skola, som man af dem fordrar, kunna anskaffa och till fäderneslandet hemsända upplysaingar, modeller m. m. i vetenskapligt, technologiskt och industrielt afseende, så fö de Icke sättas på alltför sträng förknappning. Af Grefve Mörner, C. G., Friherre Stjernstedt, A. W., Herrar Bildt, D. G. och af Puke, F. M. samt Herr Petré. » Stats-Utskottets Utlåtande, A'.o 84.