Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Land kan icke åstadkommas, om det ej förut finnes, men jernvägen är i stånd att draga till sig folk och skapa industri. Hvad verkan, som befintligheten af land på ömse sidor om jernbanan medför, inses lätteligen, då man besinnar, att hvarje qvadratmil utgör mer än 23,000 geometriska tunnland, och att således, om man antager att värdet på hvarje tunnland inom två mil å hvardera sidan om en jernbana lörökes med allenast 10 rdr, denna tillväxt i värde för hvarje mil jernväg uppgår tili en summa af 920,000 rdr, eller mer än tillräckligt att under vanliga förhållanden betala hela anläggningskostnaden. [ detta afseende är lör mig alldeles obestridligt att den så kallade norra linien genom Wermland, hvilken med fördel betjenar minst sex qvadratmil eller 138,000 tunnland mera än den södra, för framtiden skall blifva, den förmånligaste. Det för denna linie erforderliga kapital-tillskott af 1,150,000 rdr uppväges sålunda redan fullkomligt af den förökade tillväxt i jordvärde den medför, och den årliga räntan å delta tillskott eller 69,000 rdr, komme dessutom att, enligt hvad till K. M:t ingifna uppgifter gifva vid handen, dubbelt, eller tredubbelt, ersättas af förökad trafikinkomst. Utmed den norra linien finnes redan en ganska stor industri, mycket stora och vattenrika fall, samt betydande verkstäder. Dertill kommer en i min tanke mycket vigtig omständighet, att nemi. Wermlands export och import snart elter jernbanans fullbordan kommer att taga sin rigtning öfver Christiania, enär denna transportväg blir den billigaste, då ränteförluster derigenom undvikas och Christiania är närmare skeppningsort för Wermlands produkter an Göteborg, dit likartade produkter redan nu befordras med jernväg ännu längre distanser eller från Nerike och Orebro. — Under denna förutsättning måste det vara af vigt att jernbanan så nära som möjligt berör de industriella platserna; och delta blefve händelsen mera med den norra än den södra rigtningen. Det är en känd sak, att plank förlorar i värde genom att föras sjöledes och vara länge på vägen.
Jag skulle tro, alt, för lidens vinnande, del vore vä! om R. o. Ad. beslöle hvilka grunder som Ståndet ansåg riktigast, och skall jag för öfrigt icke opponera mig emot älerremiss, om pluralilelen så önskar; men då anhåller jag Utsk. mätte classificera alla föremål efter deras större eller mindre nytta, på det vi hädanefter ej må göra som hittills, att plockvis anslå, ulan att känna tillgångarue, och ali i denna dassilication, under rubrikerna ”nyttigast, mindre nyttiga och minst nyttiga”, må upptagas alla äskade anslag, på det man må se, hvilka föremål som genast äro förljente af uppmärksamhet oell hvilka kunna uppskjutas. Hr Gripenstedt, Joli. Aug.: Det torde måhända icke vara utan intresse att höra det olika förhållandet på olika lider med inteckningars stigande i fast egendom. Under året 1842 förhöll sig dermed sålunda: ^deln — nv inteckning 3,155,000: dödad d:o 1,1 19,000: Ökad inteckning 2,036,000: Ståndspersoner på samma sätt beräknad: ökad inteckning 1,812,000: Bönder likaledes ökad inteckning 4,102,000: Således summa ökad inteckning i landets fasta egendom under år 1842 — 8,260,000 r:dr b:eo. Huru är sådant möjligt? frågar man. Jo, derigenom att Banken och Riksg.cont. samt alla andra mångfaldiga cassör ständigt öka sina fonder och sedan utsläppa dem i låneväg. Banken har nu sednast för sin consolidering, som det heter, ökat sin grundfond till 10,000,000 r:dr: hvad vill detta säga? Jo, vunnit nya fordringar hos enskilde i landet. Med Riksg.- eonl:s tillgångar förhåller det sig pä samma sätt.
Jag fruktar visst, att de brottsliga varit flera; men antingen bevisar detta, att fylleriet ej tilltagit, eller är det en olycklig följd af det beslut, som vid sista riksdagen togs, att ej åtala sådana brott hos K. M:s Bef:h:de, utan vid häradsrätterna, hvilket jag anser innehålla ett privilegium att utan straff supa i ett och ett halft år, under hvilken tids förlopp rättegången lätt kan utdragas. Den verkan, som skulle uppkomma, om man försvårade husbehofsbrännvinsbränningen och hänförde den till endast fabriker, fruktar jag skulle icke blifva den, man påräknar. Med den ombytlighet, som varit hos R. St., frågar jag, hvem som skulle vilja anlägga sådana? Man skulle vara osäker, huru länge principen blefve beståndande. Det skulle möjligen hända, der sådana anlades, att, i följd af den rådande andan hos hela allmänheten emot dessa bränneriet' i Sverige, detsamma kunde inträffa, som man ofta ser i England, att de, hvilka bygga tröskverk, måste vakta dem Den 7 Juli f. m. *77 »lein för att ej se dem påtända, emedan de förminska möjligheten fiir den arbetande classen att förtjena genom sitt arbete. Det skulle vara hardt för allmogen att ej kunna få till en annan vara förvandla den säd, den med sin svett förvärfva!, utan se sig nödsakad köpa brännvin samt förlora förmånen af tillverkningen för ladugården. Jag vet, att stora theorier äro uppställda för att visa, det denna förmån ej vinnes; men jag tror det ej, då brännvinsbränningen rätt och klokt begagnas. Resultatet är, att i den ställning, saken kommit genom de mindre lyckliga motioner, hvilka blifvit framställda, och genom detta besynnerliga och otillämpliga betänk., fruktar jag, att för oss ej annat återstår, än att återgå till i83o års författning med några modificationer. Det är dessa, jag anhåller få uppgifva. Dem har jag skrift!, författat och ber att få uppläsa.
Således hafva de skäl, som här blifvit anförda, icke kunnat öfvertyga mig om all jag har orätt. Hr von Hartmansdorff: Professorerne hafva egentligen icke något gagn af dessa 1500 r:dr, emedan deras göromål på intet sätt derigenom förminskas. Utan nyttan af skicklige studerandes qvarliållande vid akademien beslår deruti, att man först och främst får skicklige adjuncter och dernäst skicklige professorer, när de gamle gå bort. Det är också för den studerande ungdomen naturligtvis af stor fördel att hafva skicklige docenter, hvilka kunna lemna dem enskildt den goda undervisning, som de behöfva. Detta hvad universiteten angår. Hvad åter beträffar saken, i allmänhet så förhåller det sig så, att den magister, som lemnar universitet och egnar sig ät elementarläroverkets tjenst, vanligen ej fortgår längre pä den egentligen vetenskapliga banan, utan han stadnar merendels på ett lägre stadium; hvaremot en docent, som ej egnat sig åt en så trägen undervisning, som elementarläroverkets tjenst fordrar, är i tillfälle att mycket mera utvidga sina kunskaper, och att följaktligen blifva skickligare till de högsta lärareplatserna i riket, nemi. professionerna. Jag tror alltså att dessa förhållanden ej böra vid detta tillfälle förbises. Gr. Sparre, Erik: Jag har fä ord att tillägga till hvad Hr von Hartmansdorff sednast yttrat. Jag anser af högsta vigt, att medel anslås till uppmuntran för de unge män som hafva mod och Duii 29 Juni. 331 håg att egna sig åt vetenskapernas trägna tjenst; och till desse böra otvifvelaktigt räknas docenterne vid universiteten. Hvar och en vet, alt den unge man, som förvärfvat sig graden och måste vid universitet ytterligare fortsätta sina studier, för att kunna få en plats derstädes, vanligen saknar tillgångar, och att, om han ej heller eger förhoppning att någorlunda Snart få lön af Staten, så öfvergår han till elementarläroverket; derifrån han, på sätt Hr von Hartmansdorff yttrat, svårligen kan återvända till universitet. Fordringarna på en universitetslärare äro nemi. helt andra än pä en lärare vid elementarläroverken.
En sådan syftning uppenbarar sig nemligen ej blott i förhöjningen af inkommande tullen på flera af de betydligaste och betydligare import-artiklarne , såsom Socker, Tobaksstjelk, Hampa, Silke, Bomullsgarn, Linneväf, The, ja till och med på de för den arbetande klassen oumbärliga förnödenhelsvarorna Torrfisk, Saltfisk och Salt; utom äfven på åtskilliga exportartiklar, såsom Ekbark, Ben, Enbär, Rödfärg, Jernskrot, Messing och deribland Lill och med på vissa Tiädvaror, ! oaktadt conjuncturen för dessa sistnämnde för närvarande är högst missgyn - •Den ig Ju ni i e. tu. 407 nantie. Förrän jag ingår i någon detaljgranskning, har jag trott mig, på sätt sorn nu skett, med en speciel bevisning böra i korthet men klart ådagalägga denna uteslutande syftning i Utskottets arbete till uppdrilvande af Tullinkomslerne och de indirecte skatternes ökande, 1:0 af det skäl att denna syftning i allmänhet motiverar och förklarar Utskottets förslag och alla dess antaganden, resonnementer och så kallade grunder, och 2:0 emedan ifrån denna syftning, eller såsom ett medel till hufvudändamåjets uppnående, äfven serskildt deriverar 6ig tillstyrkandet, att upphäfva de hittills gällande förbuden mot införsel af utländska väfnadsartiklar i ylle, silke och bomull, och i dessa förbuds förbytande i höga tullafgifter, eller så kallad skyddstull, ett tillstyrkande till hvilket jag nu öfvergår, för att i det speciela göra mina anmärkningar emot Utskottets Betänkande. Det är i synnerhet för England och Frankrike, som antagande och verkställig-! het af Utskottets tillstyrkande af tillåtelse till införsel af utländska yllesidenoch bomullsfabrikater, skulle bli nyttigt. Des<sa länder iakttaga ett strängt prohibitivsystem emot oss, det förra i afseende på införseln af Svenska träd varor, det andra i afseende på Svenska jernet.
Sammansatta Utskottens historik innehåller, att utskrifnings-penningarne, som enligt 1648 års kontrakt ulgingo för hvarje hemman, år 1675 blefvo ”satte på manskapet,” och derefter, genom Kongl, brefvet den 24 December 1692, bestämdes, att, med ålskil lige undantag, för hvarje utskrifningsgild person utgöras med 2 daler s:mt. Medgifvande riktigheten häraf, kan jag dock icke erkänna, att de grunder, som antogos eller ansågos billiga för beskattning af denna art, 1692, efter personlighets princip, nu ellet ett hundra femtiosex år sednare ega lika rättvis tillämplighet. Det lärer icke kunna undgå tänkarens uppmärksamhet, hurusom landet sedan 1692 lill följd af stigande upplysning och förbättrade institutioner, genom storskiften, enskiften och sednast laga skiften, i förening med utflyttningar och tillåten hemmansklyfning, blifvit så uppodladt, alt en jemförelse emellan det närvarande förhållandet och det, som egde rum 1692, skall leda lill en glädjande förvåning; att isamma mån odlingen framskridit, har folkmängden betydligt ökat sig, att i den nion folkmängden ökat sig, i samma mon okas den al Utskotten tillstyrkta beskattning och aLt således, om än personiighets-prineipen, med föranledande af den ringa befolkningen år 1692 befanns antaglig för beskatlnings-grund, måste, om man vill låta de beskattande vederfaras rättvisa och icke åstadkomma en in inlinitum stigande beskattning, samma princip, under nu förändrade omständigheter, finnas Statssaint .-i lim. Eesv.- och Ekon.-Ut skins Betänkande, N:o 22. 13 vara föråldrad, olämplig och förnärmande, ty man märke väl, att del egentligen är egenskapen eller naturen af jorden, och icke annat, sorn rättsenligt hör ligga till grund för en så beskaffad beskattning.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskottet återremitterat berörda Betänkande, hvari Utskottet yttrat sig öfver väckt motion om skiljande af Landshöfdingeoch Militärbefälhafvare-embetena på Gotland; men som, enligt Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag, samma Betänkande blifvit af de tre öfriga Riks-Stånden godkändt, kan återremissen ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Hedervärda Bonde-Ståndet tillkännagifva. Stockholm den 26 Februari 1863. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 100. n M:o lOO. Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. m. Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 66. Första punkten af detta Betänkande, eller den, hvari Utskottet, med anledning af C. J. L. Lönnbergs från Östergötlands län motion, tillstyrkt Rikets Ständer att «i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om det tillägg i nu gällande fattigvårdsförordning den 13 Juli 1853, att afskedadt Kronans manskap, dess hustrur och barn, som för framtida vård böra återtagas af den kommun, hvilken desamma i fråga härom författningsenligt tilllhöra, skola på Statens bekostnad och genom föranstaltande af vederbörande i den ort, der de sig befinna, till nämnda kommun återförsändas», har af Höglofliga Ridderskapet och Adeln blifvit till Utskottet återremitterad; men då, enligt Utskottet tillställda protokolls-utdrag, Betänkandet i sin helhet blifvit af de trenne öfriga Riks-Stånden bifallet, kan berörda återremiss ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Höglofliga Ridderskapet och Adeln tillkännagifva. Stockholm den 26 Februari 1863. 12 Allmänna Besvär»- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 101.
Men fransyskan sluter sig inom sig med sårad ambition, svarar enstafvigt och med udd och blir icke blidare ens sedan de i den vackra matsalen placerat sig midt emot hvarandra vid lunchen. Hon är en helt annan person än i går. Det gör Klercken ledsen och ångerköpt, han förklarar att han så ogärna velat förverka den lilla skymt af sympati och samstämmighet, som deras första sammanträffande hade låtit honom tro förefanns mellan dem, och hans ironi, som bröt stämningen, var visst ingen blodig sådan, hellre då en blott invändning för att gifva lif åt diskussionen. Trots alla försäkringar förblir fransyskan reserverad, ser då och då forskande på honom, och drager sig på lunchen undan för hela den öfriga delen af dagen. Dagen därpå ligger Klercken igen i sitt rum och mäter San Salvatores höjd genom det öppna fönstret med tankfullt uttryck och under ett egendomligt klartseende tillstånd. Han har hämtat ur själfva sin sjukdom en fri och klar syn på tingen; nu när hans hälsa lofvar vända igen, märker han det tydligare än förut. Hans långvariga sällskapande med dödstanken har lärt honom se företeelserna så att säga i fågelperspektiv, det är ingen villfarelse, ingen feberfantasi; han känner att han är hemma i en ny, stor värld, dit detta lifvets småsinne icke når för att grumla hans blick. Hans sista sammanträffande med döden uppe på tempeltinnarna har gifvit honom ett stort lugn, en förlåtelsens frid, har släckt hans personliga små lidelser och brutit udden af hans ångest. Under sina irrande tankar tackar han turvis sitt afgörande samtal med döden för den märkvärdiga förbättringen, som skett med honom, turvis den egendomliga fransyskan, utan att kunna afgöra hvilkendera som har förtjänsten. Han vet bara, att han nu fattar lifvet och världen på ett sätt som tillfredsställer honom, han är själf utanför det, ofvanom det kanske, och han skall aldrig mer taga varmare del i det, än hvad han nödvändigt måste. Han ser nutiden och framtiden defilera förbi sin blick, han kan icke älska sin samtid och han har föga hopp om framtiden. Han ser materialismen, trälens filosofi, i allting; han ser materialismen styra sin samtid och han ser den också taga framtidens tyglar.
Jag vill endast fästa uppmärksamheten derpå, att då hufvudsakliga anledningen till dödsstraffets offentliga verkställande måste antagas vara alt bereda allmänheten visshet derom att berörde straff' blir i laga ordning verkställt, — den tryckfrihet, vi här i landet ega, innebär fullt tillräcklig garanti emot alla missbruk i detta hänseende, samt att dessutom det förslag, som jag nu till antagande förordar, innefattar föreskrift alt till afrättning flera i förslaget uppräknade personer skola kallas, ehuru det visserligen afser deras afskaffande såsom frispektakel. Hr Olivecrona: Ehuru, då ransakningen vid underrätt är offentlig, det vore konseqvent att äfven låta den sista akten försiggå offentligt, kan jag icke neka till att å andra sidan så många skäl tala för lämpligheten af att från afrättningens bevistande utestänga den stora massan af folket, att jag helt och hållet instämmer med Frih. Armfelt. Hr Lemchen har i sin reservation påpekat de störande uppträden, som vanligen vid sådana tillfällen ega rum. Den stora obildade massan kommer nemi. dit, icke i afsigt att se en handling af rättvisa, utan för att bevista ett frispektakel. Då nu erfarenheten bekräftat, att åskådandet icke medför den minsta afskräckande verkan på personer, som hafva benägenhet för att begå brott, enär, enligt uppgifter från Engelska brottmålsstatistiken, största antalet af de der afrättande varit sådane, som alltid bevittnat exsekutioner, synes mig bäst att exsekutionen får försiggå utan offentlighet. Jag får derföre, hufvudsakligen på de af Hr Lemchen i hans reservation anförda skäl, i likhet med Frih. Armfelt, yrka bifall till nämnda reservation. Hr Dalman: Förekommen af de tvenne föreg:de talarne, ber jag endast att med dem få förena mig. Hr von Ehrenheim, Per: I motsats till de föreg:de värde talarne, får jag yrka bifall till Utsk:ts förslag. Det svues mig nemi. vara alldeles gifvet att, endast genom afrättningens offentlighet, visshet om sättet, hvarpå afrättningen har försiggått, utaf den stora allmänheten vinnes.
»Men det är ... det är», hon letade efter ett ord, – »det är otäckt». »Jag går så långt, att jag tycker Selma har rätt», sade fru Berg. Selma gaf henne en tacksam blick, och kyrkoherden slog in på ett nytt samtalsämne. Det hade emellertid kommit en förstämning öfver henne; hon var vänlig, men glädtigheten var borta. Resten af qvällen gick trögt. Men patronen var i alla fall förtjust. När han skulle resa, gick han in i kyrkoherdens rum, under förevändning att tända en cigarr. Kyrkoherden förstod att det var något han ville säga. »Jag vill bara be dig om en sak», sade patronen, »det är att få lemna dehär penningarne, och om det är någonting Selma vill ha, så ...» Patronen tog åter fram sina trehundra kronor. De riktigt brände honom. Han var så van att betala allting kontant, och detta var en hedersskuld, tyckte han. »Jag har lofvat henne att ...». Kyrkoherden hostade anspråkslöst. »Ja det nämde hon, och ville alldeles inte ta emot något, men jag tänkte som så ... Ja, du förstår att det skulle göra mig en sådan glädje. Hon behöfde ju aldrig få veta det». Kyrkoherden klappade honom på axeln. »Jag förstår dig så väl», sade han och såg nästan rörd ut, »var lugn för att barnet skall få allting som hon vill.» Och så skiljdes de. Förlofningstiden aflopp ej utan slitningar, och patronen sjelf kallade den »en sjudande ebb och flod», af hvad anledning skulle varit svårt att gissa, ty kallsinninghet var väl det han rönte mest. Resultatet blef emellertid att han skyndade på bröllopet så mycket som möjligt. Patronen skulle flytta till sin nya egendom före giftermålet, på det att allt skulle vara i ordning till matmoderns emottagande. Fru Berg var den ledande principen i alla anordningar, och under sina gemensamma omsorger blefvo hon och patronen de såtaste vänner, ty han hade en öfverdådigt stor merit, den att aldrig bry sig om hvad en sak kostade, endast den tog sig bra ut och kom honom sjelf till godo.
N:0 ¥ Indelningshafvare, om godtgörelse till, för sådane grundräntor som i följd af qvarnars nedläggande afskrifvas 13 4 1 89 — b. 29 Juli b. 29 Juli b. 29 Juli b. 29 Juli 106 20 » om rätt för, att få sine räntor af Kronans Uppbördsmän uppburne och qvartalsvis utdelade — 4 2 40 — b. 19 Dec. b. 21 Dec. b. 19 Dec. g. 19 Dec. Indragnings-Staten, Allmänna, se Stats-reglering, Nionde Hufvud-Titeln. Införsel och Utförsel af varor, Oloflig, om granskning af Kongl. Förordningen d. 22 Dec. 1841 angående . — 7 2 11 — b. 13 Maj b. 13 Maj b. 16 Maj g. 13 Maj Ingeshult, om afsöndring, till plats för folkskolebyggnad i Seglora församling af Elfsborgs län, af jord från 120 4 1 132 — b. 14 Oct. b. 14 Oct. b. 14 Oct. b. 17 Oct. 148 20 Ingvar lerings-penningar, om anvisande, till de Regementsskrilvare som sakna karakterslös å sina boställen, af . — 4 1 154 — b. 28 Nov. b. 28 Nov. b. 2 Dec. b.^24 Nov. 171 20 » om förhöjning, uti garnisonsorter utom Stockholm, i beloppet af — 4 1 228 — b. 23 Jan. b. 23 Jan. b. 27 Jan. g. 23 Jan. Inrikes Sjöfart, angående förtydligande af Kongl. Förordning. d. 15
Icke kan man med sundt förnuft påstå att rikets sannskyldiga nytta blifvit åsidosatt derföre att ett pnebende-pastorat blifvit utbytt, — derföre att några ord i ett prot. blifvit uteglömda o. s. v. Jag instämmer visserligen i Hr Cederschiölds anmärkmr öfver litte punkten, men efter den förklaring Frih. Ugglas gifvit öfver detta enstaka fall, och sedan Hr Gripenstedt låtit förstå, att vi snart hafva att motse en ny Landsh.-Inslruct., deri rättelse för framtiden varder iakttagen, torde anmärkn. redan gjort sin åsyftade verkan. Jag instämmer äfven fullkomligt med Hr Cederschiöld om vigten att nagelfara med de grundsatser, som följas vid befordringar, men anser dervid befordrings-systemet under hela Riksdags-perioden, ej ett eller annat enstaka exempel, böra tagas i betraktande. Jag anser äfven anmärkn. i 4:de punkten befogad, och ville gerna dertill lägga en anmärkn. deröfver att det i sednare tider blifvit en sed att genom arfvode genast bestå full lön, åt de tjenstemän, hvilka få sig boställen anslagna, då likvist boställs-inkomsten under tjenstoch fardagsåren vid afskedstagande! borde ersätta den vid tillträdet af tjensten mindre lönen, eller och indragas till Statsverket. Men icke kan man med skäl påstå alt ett par tusende R:drs förlust för Staten är att hänföra till sådane saker, för hvilka man bör begära afskedandet af ett eller flere Statsråd.
Af detta skäl skulle jag önska, att Frih:s redaction först underkastades Ulsk:s granskning; och 2:o Att jag icke önskar, lika med Frih:n bibehållandet i allmänna lagen af det nuvarande stadgandet i 21 cap. 4 § Rätteg.b:n, som går derpå ut, att om den ena parten vinner vid en domstol, men tappar vid en annan, så skall rättegångskostnaden begge parterne emellan qviltas. Delta anser jag vara ett fel i vår nuvar. rättegångsordning, och skulle icke önska någonting hellre, än att den ändring deri ägde rum, alt den part, som slutligen tappade målet, blefve ålagd skyldigheten att gälda hela rättegångskostnaden. På grund af de åsigler jag nu framställt, samt med recominendation för den anmärkning jag sist uttalat rörde 21 cap. 4 § Rälleg.bm, får jag hos Ståndet vördsamt anhålla och tillstyrka, all det mätte återremittera förevarande betänk, till LagUtsk. med uttryckande af Ståndets önskan, att Frih. Stjernstedts reservation och förslag mätte lagas i noggrant öfvervägande. Frih. Cederström, Jacob: Jag instämmer med Frih. Raab deruti, alt R. o. Ad. icke kan, i likhet med Borgareoch BondeSt:n, ogilla LagUtsk:s ifrågavar. betänk, och såsom Ståndets beslut antaga det Frih. Stjernstedts reservation åtföljande förslag. Frågor om ändringar i allmän lag skola nemi. enligt grundlagen först remitteras till LagUtsk., som det åligger att, efter förutgången pröfning, lill Stånden inkomma med yttrande deröfver. Men, enligt hvad af betänk, synes, har icke Frih. Stjernstedts förslag blifvit af Utsk. i vederbörlig ordning pröfvadt. Det är således en oeftergiflig nödvändighet, all sådant först sker, och ali Utsk. inkommer till Stånden med ett förnyadt utlåtande.