Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af den besparing, som genom stollen kan tillskyndas angränsande, i gång varande, grufvor, medelst vattens afförande samt malmoch gråbergs-utfor dring eller annat, tillfälle %-delar den, som stoll-arbetet drifvit, derest icke annan öfverenskommelse kunnat träffas; och varde, i händelse af tvist om den vinst, som grufegaren genom stollen tillskyndas, värdet deraf, sedan Bergmästaren utlåtande af gifvit, bestämdt på sätt i 13 § sagdt är, dock alt kostnaden härtill skall drabba parlerne efter thy som domaren skäligt pröfvar. 7 Kap. Om hvilostånd för grufvor samt sältet och vilkor en för deras beviljande. § 34. Rättighet att på bestämd tid låta arbetet hvila uti en förut i gång varande grufva, eller uti påbörjad stoll, der kostnader redan blifvit å arbetet af innehafvaren nedlagde, kan erhållas, när giltiga skäl dertill förekomma, dock, hvad försöks-arbete å annan mark beträffar, med iakttagande af hvad i 13 § finnes stadgadt. Den tillåtelse, som grufegare erhåller, att grufvedriflen under viss tid med egande-rättens bibehållande inställa, benämnes hvilostånd. .§ 35. Hvilostånd med grufveoch stoll-arbetens fullföljande må, på grund af skriftlig derom gjord ansökning, af Bergmästaren under ett till och med tre års tid beviljas, när sådane hinder emot grufvedriftens fullföljande finnas, som grufve-egaren ej kunnat förekomma, eller andra giltiga anledningar till sökt hvilostånd uppgifvas och behörigen styrkas. Sådant hvilostånd skall hädanefter alltid utsättas att gälla från 1 Maj eller 1 Augusti det ena året lill samma dag det år, då det bör upphöra. För sjömalms-tägter samt grufveoch slagg-varp må dock hvilostånd af Bergmästaren icke meddelas, utan gälle derom hvad särskildt i 42 § stadgadt är. § 36.
Memorial, angående kostnaderne för Iryckningen af Riksståndens Protokoller samt utdelningen af dessa Protokoller och dertill hörande bihang. I afseende på ej mindre korrekturläsningen vid den tryckning af ofvannämnde Protokoller, sorn kan återstå, då innevarande riksdag slutas, än upprättandet af registren öfver samma protokoller, hafva Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän, uti sitt afgifna och i Stats-Utskottets memorial N:o 109 omförmälda förslag, angående arfvodena och traktamentena för den hos Riksstånden och Utskotten anställda Ivanslibetjening, föreslagit, att en, efter skiljaktigheterne i stilar och tryck lämpad, ersättning för besörjandet af denna korrekturläsning m. m. vid så väl protokoliernas, som registrens återstående tryckning måtte beviljas och bestämmas till följande belopp, nemligen: för hvarje, efter riksdagens slut tryckt, ark af Ridderskapet och Adelns protokoll till 1 r:dr 12 sk., af Presteståndets protokoll till 40 sk. samt af Borgareoch Bondeståndens protokoller till 1 r:dr, äfvensom att vedergällningen för registrens upprättande likaledes måtte bestämmas efter samma skiljaktigheter och sålunda, med beräkning efter hvarje tryckt ark, fastställas till 20 r:dr arket för registret öfver Ridderskapet och Adelns och til! 13 rrdr 16 sk. för registret öfver Presfeståndets samt till 15 r:dr för registren öfver Borgareoch Bondeståndens protokoller; hvarvid dock borde iakttagas, att som en af de hos sistnämnde Riksstånd anställde kanslister redan vore och under riksdagens lopp fortfarande kunde blifva använd till utarbetandet af registret öfver detta Stånds protokoll, så komme den föreslagna vedergällningen för samma register endast att beräknas för hvad deraf vid riksdagens slut återstode. Bih. till R. St.
Man bar väl till stöd härför åberopat, att bos en förbrytare, som ej fyllt aderton år, en så stor och inrotad ondska i viljan ej må antagas, att dess förbättring icke skulle kunna med mycken sannolikhet förväntas; men då man hos den, som uppnått femton år, förutsätter den förståndsutveckling och den urskilning, att ban är mäktig inse en gernings brottslighet, samt att fullt tillräknande följaktligen för honom bör äga rum, fordrar ock rättvisan att ban för hvarje brott, som han derefter begår, lider det straff, lagen i allmänhet å brott utsätter och som antages vara detsamma motsvarigt. Att från hoppet om förbättring hemta stöd för en ovilkorlig straffnedsättning, vore dessutom att bygga på en slipprig grund, ty då, såsom dagliga erfarenheten visar, mången förbrytare före aderton år redan kan hafva så djupt sjunkit i laster och brott, uppenbarat så inrotad ondska i vilja, att föga hopp om bans förbättring är, saknas ock i detta fall den grund, hvarpå stadgandet om straffnedsättningen hvilar. Men om det sannolika hoppet om brottslingens förbättring af lagstiftaren erkännes såsom en grund för straffnedsättning, så är svårt att inse hvarföre just grundsatsens tillämpning är begränsad af förbrytarens ålder. Sannolikheten att åstadkomma förbättring kan ofta vara större bos förbrytare, som fyllt aderton år, än hos dem, som ej uppnått denna ålder; och då söker man förgäfves svar på den frågan: hvarföre skall den förre straffas hårdare än den senare? — Att likväl brottslingens förbättring ej får af lagstiftaren förbises, bar Utskottet förut anmärkt; men sådant får dock ej ske med uppoffring af rättvisa. Fall kunna visserligen förekomma af den beskaffenhet, att förbrytarens ungdom, antingen ensam för sig eller i förening med andra bevekande omständigheter, utgör skäl till mildring i de af lagen bestämda straff; men, på sätt flera Lagberedningens ledamöter yttrat, torde sådana fall tillhöra dem, som lämpligen utgöra föremål för benådningsmaktens mellankomst. Hvad Utskottet nu anfört lärer innefatta tillräckliga skäl för uteslutande af 9 § uti ifrågavarande kapitel, hvilket åter påkallar införandet i 10 § af det straff, som i stället för dödsstraff skall ådömas de i samma § nämnde personer.
Del har dock icke förvägrats de Fogdar, hvilka funnit det lämpligt, att i Ränteriet nedsätta, under loppet af året, hvad som derunder influtit, innan fullständig indrifning hunnit verkställas och sluträkning uppgöras; men en slik deposition lärer ej ansetts nödvändig eller särdehs förmånlig för Kassan, enär dermed varit förenad, dels en afbränning, nemligen Räntemästarens remisslage, dels den påföljd, att medlen, som först, efter det räkenskaperna inkommit och depositionen af dervid befintliga Ränleri-qvittens inhemtats, kunnat infordras, genom denna procedur ofta legat borta eller ofruktbara för Kassan en längre tid, än som skett i vidrigt fall, då de vanligen sednast i Augusti månad, vid hvilken tid Kronofogdarne egenhändigt till Krigsmans-Kassan aflemnat räkenskapen, till hela beloppet ingått. Det visar sig också, att för Blekinge Län, der medlen merändels deponerats i Ränteriet, (troligen mest af det syfte att förskaffa LandtRäntemäslaren en liten profit), beloppen i Landsboken aldrig fullkomligen öfverensslämt med Kassans Böcker. Så är äfven förhållandet med de 1111 af Revisorerne uppgifna belopp för 184-0 och 1841, då till Kassan influtit för det förstnämnda året 3,270 R:dr 9 r:st., ej 3,152 R:dr 2 sk. 1 r:st., och för det sistnämnda 3,258 R:dr 30 sk. 1 r:st, ej 3,214 R:dr 28 sk. 1 r:st., som Landsböckerna visa. Dessa olikheter i Böckerna härröra, dels deraf att Fogdarne, vid räkenskapens aflemnande, direkte levererat i Kassan differensen emellan de under tiden skedda deponeringar i Ränteriet och Kassans saldo enligt räkningarne, dels deraf att anmärkningar vid granskningen uppstått, hvilkas belopp sedermera direkte ingått. Beträffande särskilt Södermöre
Alltså äro ock de som på stenören sådde äro; då de hafva hört ordet, anamma de det straxt med fröjd; Och de hafva inga rötter i sig, utan stå till en tid; då någor bedröfvelse kommer uppå, eller förföljelse, för ordets skull, straxt förargas de. Och desse äro de som i törne sådde äro; de der höra ordet; Och denna verldenes omsorger, och de bedrägelige rikedomar, och mycken annor begärelse, gå derin, och förqväfva ordet, och det varder ofruktsamt. Och desse äro de som uti goda jord sådde äro; de der ordet höra, och anammat, och bära frukt, somt tretiofaldt, och somt sextiofaldt, och somt hundradefaldt. Och han sade till dem: Icke varder ett ljus upptändt fördenskull, att man skall sätta det under ena skäppo, eller under bordet? Sker det icke fördenskull, att det skall uppsättas på ljusastakan? Ty intet är fördoldt, som icke uppenbaras skall; ej heller hemligit, som icke skall uppkomma. Den der öron hafver till att höra, han höre. Och han sade till dem: Ser till, hvad I hören: Med hvad mått I mälen, der skola andra mäla eder med; och eder varder ändå tillgifvet, I som hören detta. Ty den der hafver, honom varder gifvet; och den der icke hafver, af honom skall ock taget varda det han hafver. Och han sade: Så är Guds rike, som en man kastar ena säd i jordena; Och sofver, och står upp, natt och dag; och säden går upp, och växer, så att han der intet af vet. Ty jorden bär utaf sig sjelf, först brodd, sedan ax, sedan fullbordadt hvete i axena. När nu frukten mogen är, straxt brukar han lian; ty skördetiden är för handen. Och han sade: Vid hvem skole vi likna Guds rike? Och med hvad liknelse skole vi beteckna det? Det är såsom ett senapskorn, hvilket, då det sådt varder i jordena, är det mindre än all annor frö på jordene;
Den som haft tillfälle, att något närmare göra sig bekant med förhållandet inom de lägre tjenstemannagraderna, han skall icke kunna undgå att medgifva, att de innehållningar af lön, som under namn af begrafningshjelps-besparing äga rum vid mångfaldiga tillfällen, då tjenstemän med döden afgått, äro för deras sterbhus af högst välgörande inflytelse. Jag har sjelf varit vittne till sådant förhållande. Man bör besinna, alt då tjensteman med döden afgår och måhända icke efter sig äger det ringaste, kanske endast skulder, så är det en lycklig omständighet, att efterlefvande enkan, måhända med små barn, då åtminstone har att med säkerhet påräkna hvad som behöfves för att få den med döden afgångne mannen och fadren i jorden. I ett sterbhus bör, i min lanke, icke den första omsorgen, sedan man förlorat husets stöd, vara den alt anskaffa medel till den aflidnes begrafning. Del var denna vigtiga omständighet, som föranledde Konung Carl XI att föreskrifva begrafningshjelpens innehållande, helst Han sjelf hade erfarit nödvändigheten utaf ett sådant stadgande genom de ansökningar hvarmed Han öfverhopades af aflidne tjenstemäns enkor om understöd lill deras männers begrafning. Jag har sjelf aftjena! begrafningshjelp och kan således förklara att delta icke är så tryckande, som man vill påslå. Man behöfver t. ex. endast föreställa sig att en tillfällighet vållat, det man blifvit befordrad ett halft år sednare än som i verkligheten skett, så är man fullt sonlagerad för förlusten, enär, säge hvad man vill, befordran lika mycket beror af tillfälliga konjunkturer, som af egna beräkningar. Att säga alt det obestånd, som nu understundom och icke sällan befinnes hos tjenstemännen härleder sig derifrån, alt de, till följd af begrafningshjelpens innehållning sednare fått tillträda sin lön, det tror jag icke vara rikligt.
Ad. med ja besvarad, så torde R. o. Ad. äfven finna, alt §:n kan antagas sådan den blifvit föredragen, samt att det tillägg, som Frih. Stjernstedt önskat, blir föremål för särskildt afgörande, såsom följd af det beslut, som fattats ronde sjelfva §:n. Frih. Stjernstedt: Jag finner att min åsigt kan vinna framgång äfven om det så förfares som Frih. Palmstjerna föreslagit; hvarföre jag afstår frän min begäran om votering. Frih. Cederström: Sedan Frih. Stjernstedt afslått från begäran om votering, så återstår för mig, hvilken under diskussionen med bemälte Friherre mig förenat, ali hos E. Ex. Hr Frih. o. Landtm, anhålla, det täcktes E. Ex. framställa propos. pä det tillägget ang:de den omständigheten, alt R. o. Ad. må äga att bestämma pensionerne och att R. o. Ad. derutinnan må särskildt besluta. Deremot skall jag afstå från hvad jag under öfverläggningen framställde, men icke hört Hr Frih. o. Landtm, hafva uplagit, ronde orden i 14 § af nu gällande Instruktin ”förekommande omständigheter”. Frih. Stjernstedt: Jag anhåller att Hr Frih. o. Landtm, täcktes framställa propos. hvarigenom må kunna utrönas huruvida Frih. Palmsjernas, milt och Gr. Lagerbjelkes förslager må kunna sammanjemkas utan votering, i annat fall måste jag vidblifva min begäran derom. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, upläste följande i öfverensstämmelse med Frih. Stjernstedls yrkande upsatta förslag till tillägg vid slutet af lista mom. af den ifrågavaride 13 § ”förbehållande sig R. o. Ad. att i hvarje fall pröfva om de sålunda stadgade vilkoren blifvit behörigen fullgjorda”, samt hemställde sedermera om R. o. Ad. bifölle alt ett sådant tillägg infördes. Denna propos. besvarades med ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han ansåg ja hafva varit öfvervägande. Hr von Kraemer:
Att ställa Tullverket under CommerceCollegii styrelse, anser jag alldeles olämpligt. Väl bar jag hört den Collegiala långsamheten i vissa fall berömmas, men här tror jag, alt den obestridligt vore högst skadlig, då Tull-administrationen onekligen fordrar skyndsamhet och kraft, om den skall uppfylla sitt ändamål. Snarare skulle jag tro, att sedan JustitiaeDivisionen af CommerceCollegium blifvit indragen, hela Collegium kunde upplösas. Fri - Den 3o December e. m. Friherre Anckarswärcl: Fastän jag i så många delar med tillfredsställelse emottagit de upplysningar Friherre Åkerhjelm afgifvit å mina anmärkningar, anhåller jag dock, att få upprepa några punkter, hvari jag ännu ej anser mig vederlagd. Angående personalen har Friherren medgifvit, att den i visst fall vore för stor och fordrade en reorganisation. Jag har icke klandrat lönernes storhet i förhållande till personalen, men trott, att den sednare kunde minskas, och i föl jd deraf äfven aflöningen. Med mycken tillfredsställelse har jag hort, att af de 8 DistrictsCheferne 5 redan äro föreslagne till indragning; och jag hemställer, om ej åt de 3:ne bibehållne kunde tillika uppdragas befattning med uppbörden å hufvudorterne. Jag inser ännu icke hvarföre ej inspection öfver de smärre Tullkamrarne kunde anförtros åt Cheferne för de större. Jag tror, att det skulle instämma med princip, och lätta uppsigten för ÖfverStyrelsen, att hafva direct communication med de större Tullkamrarne. Att Tullförvaltarne böra beständigt qvarvara vid sina stationer, och således ej kunna företaga inspectionsresor, tror jag lätt hjelpes dermed, att Gontrolleurerne under tiden bestrida Tullförvaltare-göromålen. Att en del smärre Tullkamrar kunna indragas, deri styrkes jag äfven af TullCommitterades berättelse, som upptager, om jag min8 H. 29 452 Den 3o December e. jp. nes rätt, att, ibland 16 stycken, finnas flere, hvilka icke lemnade 100 Rrdrs uppbörd.
Om lag icke origtigt uppfattat en värd Ledamo . yttrande, skulle det, sorn kunde brista i Bevillningen på ett ställe, tagas på ett annat ; men sådant kunde icke låta sig göra , utan att nedsätta den enskilta Förmögenheten och göra alla lika fattiga. Herr Pahlman, Otto Fredric : För att icke missbruka Ridderskapets och Adelns tålamod, torde jag endast få förklara , det jag fullkomligen instämmer uti hvad Friberrarne Wirsén och Anckarsvärd redan anfört. Under den tid af flera är jag varit Taxeringsman i Stockholm , Den 24 Martil) j. m. 397 då 18lo års Bevillningsförordning lände till efterrättelse, hade jag iner än ofta tillfälle erfara, huru TaxeringsComitéen knappt någon dag kunde vara förvissad att halva handlat rättvist, huru all pröfning endast berodde på godtycko och afgjordes genom voteringar, samt huru svårt, om icke omöjligt, det var, att berörde Förordnings-grunder alltid kunna tillämpa. Dessa grunder äro uppgjorde efter vack. ra Principer, häintade ur Böcker, nicn icke lämpade efter vår tids människor, hos hvilka nu mera Sparianernes fullkomlighet icke finnes. Nämnde Författning åstadkommer, enligt min öfvertygelse, hat, afvund och misstroende Medborgare emellan, samt skall i längden göra dem mer och mer omoraliska. Jag anser dessutom det icke vara någon orättvisa, att man betalar Bevillning för en Egendom, som man, mot verklig* förhållandet, vill passera för att äga. Det synes mig vara ganska naturligt, att Egendomslnnehafvare sedermera sjelfve liqvidera med sina Fordringsägare bäst de behaga , och om derigenom en och annan Egendom skulle förflyttas i sjelfägande personers händer, så tror jag icke att sådant vore menligt för Staten.
När han, efter afkopplingen, nästa gång får svar från stationen, antingen storgrälar han, eller också säger han i besk eller sötsur ton: » det var då snällt alt man nå ' n gång får svar från stationen. » Telefonisten » drar öronen åt sig » och börjar ana, att en » åskpropp » nu åter varit framme och skaffat henne förargelse. Försöker någon sedermera att förklara hela affären för hr X.: » sådana där fall ha inträffat förr, hr Z. har redan » erkänt » att han hade satt i åskproppen, och då blef naturligen följden den, att hr X:s ringningar gingo till jorden och ej hördes, hvarken hos hr Z. eller på stationen » — hvem kan öfvertyga honom? Antingen är hr X. för inskränkt för att kunna begripa hela saken eller för envis och misstänksam för att vilja förstå den. Gode » hr obekant » — fast » god » bör man då ej kalla någon människa — när ni ringer på till stationen, så kom ihåg, att telefonisten behöfver om också blott en försvinnande liten del af detta som kallas tid för att svara er. Ni tror kanske, att hon bara behöfver se, hvem som ringer på och ropa sitt: » centralen », — men ni misstar er. Hon måste också räcka ut handen samt fatta och koppla in i bordet en propp af något slag. Först därefter kan hon svara er. Låt vara att alltsammans är » ett ögonblicks verk », som man säger — någon tid ta ' r det dock alltid. Men ni, otålig som ni är, ringer två ringningar omedelbart efter hvarandra. Fröken hinner icke svara på er första signal, och den andra får den stackars flickan rakt i örat. Tänk er nu att flere abonnenter ringa samtidigt, huru svårt skall det icke vara att hinna med att expediera alla! Men det är sant — den saken skola vi icke tala om. Vi ha ju redan kommit öfverens om, alt för er existerar endast en abonnent. (Slut i nästa n:r.) / dag vill Ni samma det ju — genast frågefornmlär mer, uppfylla redaktionens bön och — om Ni ej redan ifylla som förekom nonsbilaga. samt angående i förra insända latins veckans * vördgjort det jtdnuiuan U r notisboken.
I sådant afseende hafva 2:ne ledamöter af Utsk. reserverat sig nemi. Frih. Stjernstedt och IIr Mannerskantz. Båda reservanterne hafva uttalat den åsigten, att en del af lånefonden borde afsättas till kreditiver. Min åsigt om lämpligaste sättet att organisera Bankens lånerörelse, har jag i ett föregide plenum tillkännagifvit. Ehuru jag visserligen ej kan hoppas att Ståndet fästat mitt förslag i minnet vill jag icke besvära med en upläsning deraf utan får endast nämna, alt jag anser den lämpligaste 444 Den 1C April f. ni. regleringen af lånerörelsen vara den, att Riksbanken utlemnar förskotter ål enskilda bolag till det belopp, hvarföre desse bolag kunna åstadkomma fullgod säkerhet. Jag föreställer mig, att om sådane enskilda banker inrättades på flere ställen i riket, skulle samma rörelsekapital, salt i omlopp genom flere mindre lånekontor, gagna mera, än om det är koncentrerad! i ett stort lånekontor med ett par filialafdelningar, som nu är fallet. Ju mindre vårt rörelsekapital är, dess vigtigare att det så användes, att det kan åstadkomma största möjliga nytta, d. v. s. begagnas på det lämpligaste sältet för fullbordandet af liqvider. Fördeladt på flere ställen i riket, och förvaltadt af enskilda bolag, mångfaldigar det sina verkningar, aldenstund de särskilda bankerne kunna på uppoch afskrifningsräkning uptnga, äfven de mindre snmmor, som annars skulle ligga ofruktbara, och sig emellan öpna affärer med anvisningar och vexlar på hvarandra, hvarigenom de flesta större liqvider kunde verkställas. Ur denna synpunkt yrkar jag en öfvergång så småningom lill en sådan lånerörelse, som jag tagit mig friheten nu omnämna, och utförligare utvecklat i föregtde plenum, och anhåller vördsammasi, att, i händelse R. o. Ad. behagar återremittera denne punkt, milt nyssnämnde anförande mätte få åtfölja återremissen till Utsk. Hvad åter Frih.
Men man lär sig ock skyldigheten af att erkänna, att sällan har den menskliga uppfinnings * och variationsförmågan i fråga om att pina och belasta de motståndssvage visat sig mera excellent, liksom väl sällan sanningen af Adam Smiths yttrande: » att det är ingenting, som en styrelse lär sig så fort som konsten att gräfva i folkets fickor », blifvit kraftigare och mångsidigare bestyrkt I förhållandet till sin feodalherre hade bonden stundligen att ihågkomma som lösen: att betala och slafva. Först och främst hade han att erlägga en utskyld, som under stundom kunde uppgå ända till fjerdeparten af afkastningen. När bonden sålde, tog godsherren för sig åtminstone en sjettedel; ärfde bonden jord, höll godsherren sig framme. Grödan på åkerfälten var prisgifven till föda åt de talrika dufvorna och kaninerna, som godsegarne ensamma hade rätt att ega, förhärjades och nedtrampades af villebråden i godsens skogar eller vid de förnäma jagtpartierna. Angarne måste stå orörda en del af året, för att ej rapphönsen skulle störas, och de höga herrarnes tillfällen att jouera af ett af sina förnämsta nöjen, jagten, minskas. Jagträtten tillhörde her-rarne allena. Ve den bonde, som vågade knota öfver sina fälts sköfling eller för att freda dem nedlade något villebråd. Han stod ju under godsherrens jurisdiktion och våld, liksom för öfrigt i detta land, der adressbref in blanco till bastiljen höllos fala, rättvisan ej var annat än ett tomt namn. Misshandel, fängelse, kanske galererna blefvo straffpåföljderna, och påträffades han med vapen i hand, kunde han saklöst dödas. När som hälst under brådaste tiden kunde han ryckas bort från sin egen jord af hofveriet under godset, för att underhålla vägar och broar, slottsgrafvar och murar eller för att hindra grodorna i slottsgrafvarne att genom sina omelodiska läten störa den högförnäma hvilan.
Slottet skulle användas till Lejonbackens reparerande, 120,000 Rrdr kunnat åtgå, utan att mer eller mindre del derå blifvit afbetald; samt 2:0 i afseende på Anslaget för Reparationernes fullbordande, att R. Sttr, enär de icke kunna finna tillgångar för så oförväntade behof, vållade af oriktiga kostnadsförslag och afvikelse!' ifrån deras 1823 uppgifna beräkningar af besparing å anslaget till K. Slottets byggnader och reparationer, hos K. M:t böra i underd. anmäla deras beslut att icke, till fortsättande af den sålunda utöfver första uppgifna behofvet utsträckta reparationen af Lejonbacken, anslå serskildta Medel, utan att desse böra tillvägabringas genom det under 8:de IIufvudTiteln uppförde Anslag till Slottets byggnader och reparationer och hvilket Anslag i sådant fall skulle bibehållas vid nuvarande belopp; yrkande Anders Danielsson, att, i händelse Utskottet icke gillar nämnde förslag, hela reparationen måtte till annan tid utsättas, då StatsVerkets så kallade tillgångar lättare kunna af de skattdragande anskaffas; Och är af merbemälte Riksdagsfullmäktig sluteligen hemstäldt, att R. St:r vid detta tillfälle böra i underd. meddela deras beslut, att hädanefter dylika företag icke medelst Lån böra utfö - Betänka tide ii, N:o a5r. 237 ras, enär följden af det öfverklagade systemets införande mäste blifva, att efter det de skattdragande fält på sig fördela de tunga bördorne af öfverflödig» dagliga StatsUtgifter, tagas äfven i Låneväg enskille och Allmänna Verks tillgångar, till bestridande af Statens tillfälliga utgifter, hvarigenom, sedan de som skatta , icke längre kunna betala den som lånat, alla skulle finna sig narrade och bedragne. Utskottet som, på sätt det återremitterade Betänkandet innehåller, vid bedömandet af denna fråga tagit kännedom af alla ämnet rörande Handlingar, har vid öfvervägande af hvad sålunda anmärkt blifvit, destomindre funnit sig äga anledning att frånträda dess förra hemställan, sorn II.