Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sverige ett rikt land med stora kapitaler och låga räntor, skulle jag icke finna underligt, att dylika enskilde Banker upkomma, hvilka grunda sig på aklie-egarnes enskilda kapitaler. Jag lemnar det likväl derhän, om det vore fullkomligt rätt. Jag tror det icke. Jag behöfver nu icke ingå i betraktelser deröfver, ty Sverige är icke ett sådant land, och huru man än ser desse inrättningar, blifva de alltid i behof af penningar från Banken emot låg ränta. Ar nu åter denna åsigt rigtig, sä är det äfven klart, att ju lägre ränta Banken tager på sina penningar, ju lättare upkommer en sådan bank-rörelse. Ingår nu Banken som delegare i dessa enskilda inrättningar, så vinner ju Banken först och främst räntan på förskotts-kreditivet, hvilken blir Bankens första vinst. Den andra är Bankens andel i den årliga vinsten af sjelfva inrättningens rörelse, såsom en talare redan visat. Om nu Riks-banken ej påräknar mera än 3 proc. i det hela, så följer häraf att den blir i tillfälle att försträcka de enskilde Bankernes grundkapital emot högre ränta å 3 proc. Det måste vara en fördel för Banken alt kunna göra sina medel fruktbärande om än emot låg ränta, men Banken har äfven en annan fördel derigenom att den genom dess Fullmäktige kan tillse och vårda sig om desse låneinstitutioner, och såvida den föreställningen är riktig, att man icke kan vänta sig sådana institutioners tillkomst med mindre än att de grunda sig på Bankens medel, synes mig häruti ligga ett giltigt skäl för Banken, all i dessa låneinstitutioner ingå såsom delegare. Jag önskar således, att man måtte bereda sig för den tidpunkt, som kan inträffa, så alt man gjort något, och bestämt sig för ett sätt, som, dä Prival-bankerne uphöra, kan underlätta allmänna penninge-rörelsen i öfverensstämmelse med fordringarne af en Bank-rörelse. På grund af dessa skäl önskar jag en närmare utredning af ämnet samt anhåller derföre om återremiss å betänk. Hr von Hartmansdorff: Då jag förra gången yttrade mig sade jag, att man borde vara beredd på förestående händelser. Hvilka de äro, har jag redan omförmält, nemi. först att då redan befintlig Privat-bank uphör med sin rörelse måste han ersättas.
I följd af allt hvad jag nu anfört anhåller jag vördsammast, att, med afslag af StatsUlskts betänktn N:is 337 och 4'6, R. o. Ad. förklarar, det uppbördssättet och förvaltningen af handelsoch sjöfartsfonden böra, liksom afgifterna dertill, förblifva oförändrade. Hr Rosenblad, Bernh.: Efter det sakrika yttrande, som Hr Nordensköld nu afgifvit, och den vidlyftiga discussion, som föreföll då denna fråga förra gången förevar, skall jag blifva ganska kort. Jag vill endast återkalla i R. o. Adts Den io Februari f. m. 127 minne, ali della betänk, egentligen afser lie särskilda saker, nemi. först eli förundrad organisation utaf den nuvar. förvaltningen af handelsoch sjöfartsfonden och de ärenden, som af C011 vojcommissaiintet behandlas; för det andra dispositionen af de inflytande medlen, oell slutligen den högst betydliga förändringen att uppföra tillgångar och utgifter på Svenska riksslalen. Hvad organisationen beträffar, så har Hr Nordensköld redan visat huru föga förändring i sjelfva verket Liefve en följd af Utskis förslag, men i afseende på formen, vill jag fästa Ståndets uppmärksamhet på det oformliga och olämpliga deruti. Man ser tydligen hvad som legat till grund för delta organisationsförsök, nemi. att taga första steget lill den colleginla inrättningens upphörande oell till en godtycklig förvandling af vara nuvar. Statsråder eller depart.chefer till special-administratörer, — en sak, som är stridande mot grundlagen, hvilken bjuder alt Statsrådets ledamöter icke få jemte sina statsrådsembeten innehafva andra allmänna embeten.
N;o 48. enklar kontrollen å dylik afgift, att den för lika slags handlingar uppbäres än af en embetsmyndighet, än af en annan, och redovisas än med kartor, än med qvittenser; samt dertill kommer, att den ersättning landtdomare haft sig tillerkänd för besväret med ifrågavarande uppbörd och dess redovisande blifvit till det hufvudsakligaste dem beröfvad genom det nya stadgandet i sednaste Charte-sigillate-förordning, att, der det stämpelvärde som på en gång skall för en handling utgöras, öfverstiger 500 Riksdaler, beloppet skall liqvideras i Landtränteriet och qvitto derå företes vid handlingens ingifvande till domstol samt af domaren insändas såsom verifikation till Hof-rätten; hemställer jag vördsamt, att Rikets Ständer, som vid sistlidne riksdag väl, af omtanke för den enskildes beqvämlighet, ansågo det böra tillåtas honom på omförmälda sätt verkställa en stämpelafgifts liqvid i Landtränteriet, men ingalunda ifrågasatte att betunga honom med skyldighet dertill, då det kunde för honom medföra besvär, måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om ändring af berörda stadgande och upplifvande af hvad i detta ämne var förut gällande. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. A. M. ' Bolinder. Af Herr Falkman, Å. R., om ändring i vissa delar af Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 angående Kommunalstyrelse i stad. Snart hafva trenne år förflutit sedan de, med allmän glädje och tillfredsställelse helsade nya kommunal-författningarne började tillämpas. Den erfarenhet rörande deras verkningar, som derunder vunnits, har gjort, att hos många, glädjen numera icke är oblandad.
S0iaj:t göea unbeeDåntg anmälan; od) om fyroil* fen bemeDlingö cel)ållanDc (2Bt tilltfa, unDee Den 22 i Denna månaD, till .ffvongl. ^aj:t aflåtit unDcvDdnig 0fetfroelfe. 4:o f)3å Det en f>äeifean uppfommanDe tillfällig fulDfättning ut* eifeé ide må ifläDaö natue af ftåenDe, åliggee Det 23anco*0tpeelfen, att på Den ernilina SeeDitett elke (EecDitioct göea afbetalningae, få foet font lämpligen fe fan. 5:o $5anco*0tt)eelfen må äga, att, Då Den få tjenligt finnée, föe* färfa $3attfcné 9ftctallifa dafa, meDelfl inföp feån feämntanDe 8än» Dee af gulD od) ftlfroee; Död böea ftlfroeeföp föe SöanfcnS eäfning ide ifeågafontma, ttäe cuefett fyållee ftg öftoce paei.
I de olika varuklassifikationerna är det nämligen icke blott namnets utan beskattningens skiljaktighet som uttryckes; och det kan således icke undvikas, att Sveriges och Norges i vissa delar olika tulltaxor måste följas, då fråga är om bestämmande af tullafgifter, som inom det ena eller andra landel skola tillämpas. Att dessa afgifter emellertid för sådana varor, som den ifrågavarande traktaten skall omfatta, bringas till möjligen närmaste likhet inom begge rikena är otvifvelaktigt icke blott önskvärdt, utan i hög grad angeläget; och de Förenade Rikenas underhandlare synas ock häråt hafva egnat synnerlig omsorg. Först i det underdåniga betänkande, hvilket komiterade hafva att i sammanhang med förslag till ny tulltaxa framdeles afgifva, torde blifva rätta stället att söka närmare utveckla de allmänna grundsatser, på hvilka en för Sveriges förhållanden tidsenlig tull-lagstiftning, enligt komiterades mening, hör byggas. Att dessa grundsatser icke stå i strid med de fordringar, Frankrike i allmänhet framställt på mer och mindre betydliga nedsättningar i flera här ännu gällande tullafgifter torde vara nog att nu underdånigst anmäla. I de jemförelsevis få fall, der komiterade trott sig icke kunna förorda godkännande af Frankrikes fordringar, är det icke emot grundsatserna, som komiterades betänkligheter upprest sig. Dessa betänkligheter hafva gällt tillämpligen, der denna skulle leda antingen till alltför stor uppoffring för statskassan eller till en nog brådstörtad rubbning i hittills bestående förhållanden, hvaraf någon inhemsk industri med verkligt skäl kunde befaras lida afbräck, eller till störande af följdriktigt sammanhang emellan tulltaxans olika delar. Någon gång, der denna följdriktighet, enligt komiterades tanka, icke uppnås genom af Frankrike äskad alltför ringa tullnedsättning, hafva komiterade i allt fall trott sig höra stanna vid livad Frankrike begärt, under förutsättning, att det i så motto felaktiga skall blifva i den för tullfrågors behandling i allmänhet stadgade ordning rättadt.
Handelsdisconten komme ofelbart att i allo uppfylla dess plats. Jag önskar motverka detta, emedan jag anser, att R. St:s Bank efter hand bör upphöra med all belåning, som fordrar pröfning af personel vederhäftighet, hvilken pröfning inom en af embetsmän förvaltad statsbank aldrig kan blifva så väl verkställd sorn inom en privatbank. Hr Stuart: Hr Rosenblad har orätt uppfattat meningen af mitt yttrande, om han funnit, det jag sagt, attRiksg.- eont:s obligationer förut icke varit belånbara i Banken. Jag förklarade endast, att R. St. nu bestämt deras belåningsvärdc till ett visst belopp, och att den kännedom, som allmänheten härom kommer att vinna, skulle fördelaktigt verka på dessa pappers begärlighet. Hr Rosenblad har sagt, Dtn a Februari f. in. 45 att den penningebrist, som förmenas blifra en följd af realisationen, skulle kunna förekommas genom bifall till det förslag, hvarmed han framkommit. För min del betviflar jag dock i högsta grad, att en sedelemission af 36i,ooo r:dr tan komma att äga något betydligt inflytande på den befarade allm. penningebristen. Den värde talaren har vidare sagt, att dessa lånefonder förut funnits. Detta är så till vida sannt, att en fond för publika pappersbelåningen förut funnits af 5oo,ooo r:dr ; men fråga är nu att öka denna fond till nära dubbla beloppet, och att derefter använda densamma till ett helt annat ändamål än det, hvartill den varit bestämd. Den af Hr Rosenblad nu upprepade och ofta förda klagan deröfver, att rörelsecapitalet för realisationens verkställande blifvit minskadt, är jag äfven i tillfälle att nu genast vederlägga.
Ridd.- Ordn., hvarigenom bland annat stadgas, att den, som blifvit vald till ledamot af Utsk., skall äga rätt att uti samma Den 5 Junie. m. plenum, i hvilket vallistan blifvit öppnad, eller i det nästföljande denna befattning sig afsäga, hvarefter afsägelsen icke må äga rum, utan med Ståndets samtycke eller emot återlemnande af polletten och dermed följaktig förlust af rikdagsmannarätten för den riksdagen m. m., måtte på det sätt förändras, att en hvar ulskrsledamot af R. o. Ad. må äga rätt att denna sin befattning sig afsäga icke allenast i samma plenum, då vallistan öppnas, eller i det näst påföljande, utan ock, sedan 4 månader förflutit från den dag, då riksdagen, enligt 27 §. Riksd.Ordin, tagit sin början, utan Ståndets samtycke eller förlusten af sin riksdagsmannarätt; såsom skäl för hvilken förändring motionären anfört, att då en riksdagsman åtager sig ledamotskapet i Utsk., han af Reg.F:s 109 §. äger gifven anledn. till den förmodan, att det åtagna arbetet ej skall räcka utöfver 4 månader, hvarförinnan riksdag, enligt nämnde grundlags §., bör vara slutad. Utsk. får i anledn. häraf yttra: att Utsk. befarar, det riksdagsärenderna i sin behandling skulle lida ganska mycket genom alltför täta ombyten af ledamöter i Utskrn under påstående riksdag, hvarföre det stadgande synes Utsk. ganska ändamålsenligt, att afsägelserna skola ske, innan Utskin inträdt i verksamhet; att, enligt den under flera riksdagar bekräftade erfarenheten, de vigtigaste riksdagsarbetena vanligen återstå till slutlig handläggning just vid den tidpunkt, då, enligt motionärens förslag, alla R. o. Ad:s ledamöter skulle kunna, utan anförda skäl och med bibehållande af sin riksdagsmanna-egenskap, aflägsna sig från Utsk:n, och derigenom lemna rum för personer, som, obekanta med de förberedande arbetena och med tilläfventyrs olika tänkesätt och åsigter, skulle betydligt försvåra och förlänga Utskms slutliga åtgärder; att anspråken uppå verksamhet och uppoffringar hos R. o.
Följden häraf hade blifvit den, alt §§ 4 och 58 i Förordningen, hvilka grundade sig på Rikets Ständers behandling af ärendet, måst pä det sätt bringas i öfverensstämmelse sins emellan, att, med afseende ä 58 §:ns innehåll, uti 4 § ns allmännare stadgande blifvit inryckt en hänvisning till efterföljande i författningen förekommande inskränkningar och §§:ne sålunda erhållit följande lydelse: § 4. “I så väl de kommunala rättigheter, hvilka hittills uteslutande tillkommit borgare, som de särskilda skyldigheter af nämnda art, hvilka borgare uteslutande åle gat, ega hädanefter, med de. inskränkningar allenast hvarom hiirnedan fönnäles, alla medlemmar af stadskommunen alt taga del, såvida icke samma rättigheter och skyldigheter äro genom rikets grundlagar borgerskapet särskildt förbehållna.“ ExpeditionsUtskottets forslat/ till underd. “Der i lag eller allmän föiTallning stadgadt är, alt viss utskyld skall utgå elter annor än den i nästföregående § mom. I bestämda allmänna grund, eller att vissa från skattskyldighet lill staden eljest befriade innevånare skola till fyllande af särskilda behof bidraga, skall lill efterrättelse gälla hvad i t b y läll lorordnadt är.* Så vidt delta sistnämnda stadgande innefattade skyldighet för borgare och fastighetsegare att fortfarande draga de kornrnunalbördor, som deni, hvar för sig eller i förening, hittills ålegat, med befrielse för stadens öfriga röstberättigade innevånare Irån deltagande deruti, så skulle genom den nya kommunalförordningen föga uträttas för åstadkommande af ett lifligare intresse för kommunens gemensamma angelägenheter. För att lifva känslan af gemensamhet, som borde vara förordningens hufvudsyfle, mäste grundsatsen om likställighet emelian kommunens alla medlemmar i afseende på så väl skyldigheter som rättigheter göra sig lulli gällande.
Lån icke kunna annorlunda betraktas, än såsom understöd och bidrag för sjelfva byggnaden och anläggningen af Fabriksoch Siöjde-Inrättningar och det salunda Vore emot Principen för sådane bidrag att lemna dem hos anläggaren på obestämd eller längre tid, än tills ändamålet för bidraget kunde anses vara uppfyidt eller sjelfva anläggningen bordt vara fullbordad; så skulle sådane förlagslån erhållas på bestämd tid af Tre år, inom hvilken tids förlopp en anläggning af hvad beskaffenhet som helst i denne väg bör anses kulina vara fullbordad; och 3:0 Att till förekommande af den olägenhet och skada, som ett hastigt indragande af hela Lån-beloppet derefter på en gång möjligen skulle förorsaka, i afseende på den nya anläggningen, hvilken ej kan anses i början medföra den nytta och gifva den afkastning, som en äldre mera för sig kommen inrättning, ytterligare tre år skulle bestämmas till inbetalning af hela lånet, hvaraf således y-:del hvart år efter förfallotiden skulle återgäldas, hvarje Låntagare dock förbehållit, så väl att om han så åstundan efter de 3:ne första årens förlopp, hela LåneSpmmäti genast eller före den utsatte tiden af J402 Stats^Utskottets Betänk anden. Tre år återbetala, som att, i fall han på kortare tid än de första 3:ne åren medhinner anläggningens fullbordande, lika med öfrige Förlags-Låntagare, berörde utsatte tid af Tre år Lånet utan afbetalning begagna och sedermera under påföljande 3 Lån fordrar, det de på sätt berördt är skola vara rörlige, den tid af tre Er till hela lånets begagnande octa ytterligare tre år till dess successiva inbetalning, som nu i allmänhet är uppgifven, äfven bör tillämpas på de förlags-lån, som blifvit meddeldte till återbetalning på obestämd tid och samma
I öfrigt och då Ridderskapet och Adeln vid 1809 och 1810 årens Riksdag gjort betyda liga concessioner af sina Privilegier och enskilda ta Stånds-förmåner, utan att de öfrige RiksStånden under de senare förflutna 9 åren visat någon benägenhet, att följa Ridderskapets och Adelns efterdöme, och BondeStåndet äfven under denna Riksdag afslagit Representations rät-i tigheten för dess egna medbroder, hvilkainne-' hafva Frälse eller SäteriHemman, så tror jag icke att Högloflige Ridderskapet och Adeln har särdeles stor anledning att nu göraafseen* 29*> Den 19 Martii, de på de fordringar, som från en eller annan Ledamot al RondeStåndet blifvit gjorda, och »tt alltså Ridderskapet och Adein, utan att skäligen kunna beskyllas för i 1 i i tbra 1 itet, bor gfsSå BancoUtskoteis Betänkande. Å'-skillige yttrade härtill deras bifall. Vid förnyad föredragning af BancoUtskottets den 10 dennes afgifne, samt den J7 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde Utlåtande tili upplysning, abgående de sedan r S 15 års Riksdag vidtagne åtgärder, i anledning af då väckt fråga om en ny Mynt-ordning, fann Högloflige Ridderskapet och Adeln, att samma
Om rektorer skulle tillförordnas, så vore naturligt att de tillförordnades bland ett eller annat läroverks lektorer. Dessa kunna naturligtvis hafva ett giltigt skäl att söka rektorsplats, då de komma från en tjenst, som högst kan gifva 3,500 rdr till en annau, der lönen genast blir 4,000 rdr. Men om de deremot befara att efter några års tjenstgöring återgå till lektorsbefattning, så skulle de, enl. 11. St:rs skrifvelse vid sisth Riksdag angrde löneregleringen, förlora den fördel, dc under tiden vunnit genom att såsom lektorer innehafva en högre lön, ty denna löneförhöjning förutsätter vitsordet om en nitisk och skicklig tjensteutöfning i den befattning, för hvilken lönen är anslagen. De skulle således icke kunna stiga i lönegrad inom lektorstjensten genom att göra tjenst såsom rektorer, och således genom att hafva under en lång tid innehaft denna ansvarsfulla befattning förlora den lönetur, de såsom lektorer egt. En annan sak är, att om inom ett läroverk finnes särdeles utmärkte lektorer passande till rektorer, kunde hända att dessa förordnades till rektorer i åtskilliga andra läroverk, och lektionerna vid de förstnämnde finge under tiden bestridas af vikarier, hvilket naturligtvis icke eller är lämpligt. Slutligen får jag tillägga att vid de flesta af de nyligen organiserade läroverken rektorsplatserna dels redan åro tillsatte icke på förordnande utan med fullmakt, dels äfven anslagna lediga till ansökning, icke för att dervid få ett förordnande, utan verkligen för att erhålla tjenst på stat. Den fördel, som således genom ett antagande af Utsk:ts förslag skulle vinnas, komme följaktligen att under en lång följd af år icke tillämpas, och det synes således icke vara skäl att ändra en författa., som blott iir ett år gammal; utan torde man böra afvakta till dess någon vidsträcktare erfarenhet verkligen utvisar att den nu föreslague förändringen är nödvändig. Således hemställer jag, i likhet med den förre talaren, att R. o. Ad. måtte afstå Betänk:t. Gr. Taube, Henning Adolf:
Man finner lätt af dessa och dylika omständigheter, att man här har för sig en förmåga, vida underlägsen förf. till Tobie Comedia; men i ett afseende öfverensstämma de dock: i allvar, vördnad för ämnet och i den sedliga takt, som förråder sig i skildrandet af de scener, som äro af någon slipprig beskaffenhet. Intet ohöfviskt eller groft ord, intet skämt förekommer i detta stycke. Men då det här är en svagare hand, som tagit fatt om ämnet, och versbehandlingens svårigheter äro i mindre mån öfvervunna, så påträffas här rena plattheter och ofrivilligt löjliga ställen, hvartill inga motstycken i den äldre komedien kunna uppsökas. Då t. ex. Judas kommer till Jakob för att berätta om Josefs död, inleder han sitt tal med denna hälsning: ”Sitt j fridh, min käre Fadher!” och härpå svarar Jakob: ”Jagh bliffuer nu alzintet gladher.” Josef anbefaller sig hos munskänken med följande ord: ”Kan tu migh hielpa, förgät thet icke, Et ordh kan beställat til pricke.” Sedan Farao låtit om Josef utropa: ”thenne är landsens fader,” betraktar förf. detta som en Josefs titel, hvarföre ock konungen begagnar den hvarje gång han tilltalar Josef. Då han t. ex. frågar honom, om landet Gosen är passande boningsort för Jakob och hans söner, säger han: ”Gosen menar jagh thet landet må vara, Eller hvadh will Landzens fadher svara? I öfrigt är äfven Josephi historia mera episk än dramatisk, och det af samma skäl, som vi nyss anfört. Tid och rum äro om möjligt ännu mera obesväradt behandlade än i Tobie Comedia. Långa tiderymder, ja betydliga landsträckor läggas till rygga under det ett par personer samtala; ja än mer, under det samma person talar, förflyta hastigt och lustigt flera dagar. Då Josef befallt vaktmästaren sätta hans bröder i fängelse och hålla dem der tre dagar, ger han omedelbart derpå befallning till fogden och redesvennen att lägga korn och penningar i deras säckar och låta bröderna resa hem. Tre dagar förflyta sålunda under det han talar.
St:r framlade det af lagberedningen upgjorda förslag till strafflag, antaga detsamma i dess helhet med deri befunna nödiga förändringar, hafva vi likvid ej mindre vid den första Riksdagen under Konung Oscars Regering vunnit afskaffande af Bpö- och ris. straffen; än äfven, sedan den konservativa reaktionen emot lagberedningen lagt sig, dels, efter hos R. St:r vid 1854 års Riksdag derom väckta motioner, erhållit en på hufvudsakligen enahanda .grunder som lagberedningens förslag stödd lag om ansvar för stöld och snatteri samt rån och, i sammanhang dermed, afskaffande af den offentliga ky rkoplik t en, dels vid sistförfluten Riksdag, efter af K. M. derom gjorda pröpos:r, särskilda lagar ej mindre om ansvar för förfalskning och bedrägeri än ang:de Sammanläggning af straff samt straffarbetes' och fängelsestraffs verkställande i enrum, och vid iunev:de Riksdag har K. M. i nåd. framställt propos. om antagande af en författa. nng;de dråp, mord och annan misshandel. Samtlige dessa förslag utgå hufvudsakligen från samma system, som det af lagberedningen följda. Ännu återstå likväl åtskilliga delar af lagberedningens förslag, hvilka utan tvifvel förtjena att ju förr desto hellre tagas under R. St:rs skärskådande. Det mest framstående af dessa torde vara förslaget om straff för falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning. Den lag, som i dessa vigtiga delar af brottmåls.lagstiftningen f. n, är gällande, innefattas hufvudsakligen i 60 kap. Missg.Balk., men är i alla häns:den både ofullständig, föråldrad och för var tid alldeles oduglig, hvilket nogsamt visar sig vid den icke sällsynta tillämpningen deraf. Af denna ani. täger jag mig friheten föreslå antagandet af det af lagberedningen upgjorda förslag till 19 kap. StraffBalken, med de förändringar, i afsale på straffgraderna, hvilka varit en följd af deras redan beslutade förändrade indelning från 3 till 4, och hvilka i det närmaste äro iakttagne i LogUtsIcts vid 1848 års Riksdag i detta ämne afgifna Betänk.
til rådde pastorn, och det var då kaptenen själf vorden gamma, l under sista året af hans lefnad besökte honom, er n i rade han sig henne t de sin svärmor. •päln g ång togs apoteket i anspråk på e h tt em a omligt, men att hon var gift och moder l f g c i k hon fram ful k till S^^E sätt, som icke så snart g ö l mdes. Dar ande som ett asp ö vuxna söner, kunde han ej få klart för Det var en efterm d i dag i oktober, då h e o n nom, såg honom i ögonen och sade: till sig, utan han frågade, nu som när hon var sådan där liten kaf eb u j dn n i g påg c i k. Hans » Hvad har du gjort? » en liten flicka: » parhz-vous francais — couD o e nåds dot er och måg med familj hade af n » åg n serterat, » svarade han, » och får man lainment ?i&gt; an e l dn n i g komm t i på besök m d i t i höstru m sk g i et fatt, dinglar jag från rånocken n i om en och prästfamiljen blifvit b u j den för att säl t m i lme. » skapa med dem. Allt g c i k sin vanliga gång H. on vack a l de et par steg til baka och föll Herrarne spe a l de » träkarl » n i ne i kammarafsv m i mad i svärsonens armar. Iduns månadsrevy. herrns ensk d l i a rum. Damerna st c i kade på s n i a spetsar, och de små flickorna spe a l de en sociala rörelsen har nu vunnit en sådan » svä t l a räf » med ett par b d l i sköna, b y l ga barn, utsträckning, att den blifvit föremål för såväl som kal ade hennes nåd grand ' maman och Men hon hem a t de sig snart: hon var regeringarnas ej van som folkrepresentationens omfattande är då tid, att den icke heller nego och kysste på hand lika flitigt, som att n d å u - ka under för småsaker.