Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jo, att man kunde få in åtskilliga affärsmän, hvilka, med kännedom derom att, på sätt i momrtet litt. b) är föreslaget, de kunna qvarstå ett år, under denna lid genom hvarjehanda utlåningar förspilla en högst betydlig del af Bankens egendom, och detta på ett sätt, att Banken omöjligen kunde ställa dera till något ansvar. Man skulle äfven kunna tänka sig, alt en Direktion, under det är den fungerade, skulle kunna åt personer, hvilka ingenting hafva att förlora, lemna lån till betydligt belopp, hvilka lån sedermera till större eller mindre del ginge in i Direktörernes fickor. När sedermera betalning skulle utsökas från de synliga låntagarne, vore de oförmögne att gälda lånesummorua, och skadan blefve dä hvilkens? jo, Bankens. _Att sammansätta en Direktion på detta sätt, anser jag derföre vara i högsta måtto för Banken vådligt. Jag har sjelf vid ett tillfälle fungerat gemensamt med Bankens Fullmtge vid ett val; jag minnes nogsamt huru det utföll, och jag sätter verkligen intet stort förtroende till uplysningen i så beskaffade styrelser. Då är det bättre, att hvarje Stånd för sig får utse sina Fulltmge. Banko-Reghtet innehåller, alt dessa Fullmtge skola förvalta Bankens alla tillgångar i sin helhet, och de äro, ifall de öfverskrida sina föreskrifter, underkastade, om icke ett juridiskt, åtminstone ett ganska tungt moraliskt ansvar genom det förtroende, som de hos Ständerna antingen kunna bibehålla eller förverka. De kunna genom en vårdslös och möjligen egennyttig förvaltning, ehuru sådant icke torde kunna befaras, likväl brännmärkas på ett sådant sätt, att de icke för framtiden kunna förvärfva serdeles förtroende i det allmänna lifvel. Just den omständigheten, att Styrelsens medlemmar icke skulle vara permanenta, utan kunua af Fullmtge väljas förar, gör ju att Styrelsen, om möjligt, blir af ännu sämre beskaffenhet. Gr. Lagerbjelke har, såsom bevis på lämpligheten af denna rörlighet, åberopat att valet inom Fullmtge till delegerade i diskontverkets styrelse sker hvarje år. Låt sä vara!
När Susanna inträdde i öfverstinnans rum, satt hon som vanligt försjunken i tyst svårmod. Framför henne på ett bord lågo papper och pennor och en bok i hvilken hon nyligen tycktes ha läst. Det var bibeln, och Jobs bok låg uppslagen med följande ställen understrukna: «Jag begärer icke mer att lefva: ty mina dagar äro fåfängliga.« «Menniskan varder född till olycka, såsom fåglarne till att flyga.« Fru Astrids blickar häftade på dessa sista ord, när Susanna sakta och varmhjertad nalkades och framräckte sin blomsterbukett med ett hjertligt: «ack! var så god!« Öfverstinnan såg upp på blommorna och ett smärtsamt drag röjde sig i hennes ansigte, i det hon vände bort hufvudet och sade: «de äro sköna, – men behåll dem, Susanna. De göra ondt i mina ögon!« Hon återtog härefter sin förra ställning, och Susanna drog sig bedröfvad tillbaka, men efter en stunds tystnad vågade hon åter höja sin röst och sade: «Ack! vi ha fått en så präktig laxöring i dag. Befaller icke öfverstinnan den till middagen? Kanske med äggsås till? Och kanske får jag steka en anka eller en kyckling« «Gör som du vill, Susanna!« sade öfverstinnan afbrytande och likgiltigt. Men det låg någonting så sorgligt i denna likgiltighet, att Susanna, som åter hade nalkats henne, icke kunde afhålla sig från att hastigt böja sig ned och omfatta hennes knän i det hon sade: «Ack! om jag kunde göra något som öfverstinnan tyckte om! Om jag kunde göra till nöjes.« Men Susannas varma, af tillgifvenhet strålande blick mötte en så mörk, att hon ovilkorligt sjönk tillbaka för den. «Susanna!« sade fru Astrid med dystert allvar, i det hon lade sin hand på hennes axel och sakta sköt henne bort, «gör mig nöje i ett: fäst dig icke vid mig! Det har intet godt med sig. Jag har ingen tillgifvenhet att gifva ... Mitt hjerta är dödt. Gå mitt barn!« fortfor hon vänligare, «gå och bry dig icke om mig. Min önskan, mitt enda goda numera är att vara allena!«
Majit i Nåder ville från detta besvär befria dem af Allmogen, som ej voro dertill förbundne, och för öfrigt förordna, det de ej in natura erforderliga Dagsverken äfven måtte upphöra. Vid sammanträden, som Eder Kongl. Majits Befallningshafvande i Malmöhus Län angående Dagsverks - skyldigheten hållit med Allmogen derstädes år 1813, och hvaröfver Riksens Ständer fått del af Protokollen, liar Allmogen förment sig böra från denna skyldighet helt och hållet vinna befrielse på den grund, att densamma frän början skall tillkommit genom frivilligt begifvande, men Eder Kongl. Majits Befalltiingshafvande har, med framställning att sådant skett fiån uråldrig tid tillbaka och med flere Konunga - Resolutioner på anförde besvär vid serskilde Riksdagar blifvit egentligen år 1760 den 1 8 December stadfästadt, förklarat, det annan fråga ej kunde upptagas än om betalnings erläggande efter Markegång för Dagsverks-skyldigheten, och att i allt fall den ifrågaställde förvandlingen häraf i penningar hvarken ökade eller minskade de skäl , som någon kunde hafva att tillgå till befrielses sökande från detta besvär å ort och ställe, sorn vederborde; i följd hvaraf Allmogen vid berörda tillfälle förmält sig villig, att under en tid af 30 år utgöra viss Under dänl ga Skrif pelser. penninge-ersattning, och skulle endast in natura komma att tills vidare fortfara en emot Sexton Hofverier svarande arbetsskyldigiiet; dock förbehöll sig Allmogen att emellertid ega öppet sö* ka fullkomlig befrielse från dessa Dagsverken. Sedan, af sådan anledning, Riksdagsfullmäktige Nils Månsson eich. Jöns Mänsson vid 18 15 års Rikdag hos KonglMajtt i underdånighet anhållit om befrielse för Allmogen i Frosta, Färs , Torna, Bara och Harjagers Härader från dagsverkens utgörande så i natura som i penningar till de då under Kongl. Maj:ts
När åter 2 RiksStånd godkänna votens-propos., men de tvenne andra besluta motsatsen; så finnes ju ingenting naturligare, än att med den frågan mäste gå som med alla andra i dylika fall, nemi. alt den skall förfalla samt att det blir vid hvad förut stadgadt varit. Och bättre är att så sker, än att en delegation af R. St. skulle kunna intvinga tvenne RiksStånd, uti en votering, hvartill de ansett och förklarat propos:ne för grundlagsvidriga. Gr. Lagerbjelke har vidare sagt, att förslaget om det antoges skulle innefatta ett medel att förekomma, det R. St. såsom Grin uttryckt sig, rifvas om grundlagen. Men om en rifning skulle ske i anledn. af Const.Utskis beslut, huru ginge det då? Nu är efter milt begrepp, lagen tydlig deri, att när 2 Stånd stadna emot 2, frågan för den riksdagen förfaller, och deri ligger ingenting, som i ringaste mån är skadligt för hvarken land eller regering, men möjligen skulle det kunna hända att 2 RiksStånd, fullt öfvertygade om grundlagsvidrigheten af Const.Utskrs beslut, skulle verkställa just en sådan revolutionär åtgärd som den, att undandraga sig votering i förstärkt StatsUlsk. Jag finner dessutom för min del alldeles oriktigt och stridande mot begreppet om R. St:s magt, att öfverlåta densamma till en delegation af representationen. När 2 Stånd slädnät emot 2 i någon fråga som kan förfalla, så mäste man anse förhållandet vara till den grad tvistigt, att det är bättre alt saken öfver lemnas åt framtiden, då öfvertygelsen så å ena som andra sidan hinner stadga sig, än att man un (ler en så beskaffad agitation öf verlemnar beslutanderätten åt en delegation af R. St., hvilken naturligtvis till följd af tidsomständighelerna icke kan iakttaga den varsamhet och oväld, som man eljest skulle kunna förvänta. Jag fortfar alltså att anse saken vara hvarken nödig eller nyttig.
Stadgande vara af nöden, att, så vida en Låntagare efter tvenne förlidne betalnings-terminer eller när ett år antingen frän Lånets utbekommande, eller från sednast skedd inbetalning förflutit , samt sedermera, inom Trettne Månader efter erhållen anmaning , icke till Banken inbetalt den förfallna Räntan och Kapital-Procenten, Lagsökning ej allenast för detta belopp utan ock för hela Lånet, hvilket då må anses förfallit, skall anställas, och den Panlförskrefne Fastigheten, i brist af godvillig betalning, antingen å etie' Banfo-Utskottens Betänkanden. 313 a executiv Auction, e ler, der Banken så lämpligt finner, efter föregången Lagfart, å Bankens egen Auction försäljas. I följd hvaraf ock en för Bankens räkning en gång utlyst Auction icke annorlunda än genom inbetalning af hela Lånet må kunna inhibera*, samt en sådan inbetalning, antingen försäljningen kommer att ske executive i orten eller på Bankens egen Auction efter föregången Lagfart, hvilket må ankomma på Banko-Styrelsens pröfning och godtfinnande , i båda fallen, på sätt Kongl. Kungörelsen af d. 15 Julii 1752 blott i sistnämnde hänseende stadgar , ovillkorligen vara verkställd inom 3 5ite dagen före Auctionen, så framt det offentliga utropets fortgång derigenom skall kunna hindras. Börandes i öfrigt uti den Författning, som härom blifver utfärdad, uttryckeligen förklaras, det samtelige Gäldenärer; hvilka, enligt det år 1815 stadgade Formulär, afgifvit: deras Skuldebref för i Banken undfångne eller undfående Lån, men ej skulle vilja underkasta sig ofvanberörde reglering i afseende på återbetalningsvillkorens fullgörande, blifva genom samma Kungörelse uppsagde. Hvarigenom Banken alltså, Sex Månader efter det nämnde Författning blifvit allmänneligen kungjord , eger fria händer alt med alla dess utestående Fastighets-Lån, i enlighet med omförmälde stadgande förfara.
Föroräningarne af den 8 Mars 1770 och den 15 December 1854, äro befriade från mantalspenningars utgörande. Ehuru genom Kongl. Förordningen af den 8 Mars 1770 som åberopas i 144 § af 1858 års Bevillnings-förordning, från mantalspenningars utgörande fri - Motioner i Preste-Ståndet 1862. N:o 11. 21 kallas innehafvare eller brukare af hemman med mindre värde än 1,500 ll:dr, torpare, backstugusittare, arbetskarlar, fiskare, drängar m. fl., som hafva fyra minderåriga barn, och genom Kongl. Kungörelsen den 15 December 1854 alla backstugusittare och inhysesfolk utan undantag derifrån äro befriade, så hafva likväl alla dessa hittills blifvit debiterade och erlagt folkskole-afgift. Detta hade sin goda grund uti Kongl. Kungörelsen af den 13 Mars 1846, hvarest stadgas “att från och med det år den i då gällande Bevillnings-förordning till hälften nedsatta skyddsafgiften tager sin början, skall ett emot denna nedsättning svarande belopp, eller 12 sk. Banko för man och 6 sk. Banko för qvinna, (hvilket sedermera blifvit bestämdt i jemnt tal till 40 öre för man och 20 öre för qvinna) till folkundervisningens befrämjande utgöras af alla personlig skyddsafgift underkastade personer jemte den ej värfvade delon af gemenskapen vid Arméen och Flottan, och detta stadgande kunde icke anses hafva undergått någon förändring af derefter utkommande Bevillnings-förordningen till och med den 8 Mars 1858, hvars 1 § hade följande lydelse: “Personlig skyddsafgift erlägges af alla i mantalslängd skattskrifne personer inom nedannämnde åldrar, utan afseende på stånd eller förmögenhet.“ Men den nya djupt genomgripande Bevillnings-förordningen, som promul gerades den 17
Rikets Ständers år 1842 försandade Revisorer för granskning af .Malmö Iiåne-Kontors förvaltning och räkenskaper hafva anmärkt, att Direktionen öfver nämnde Låne-Kontor gifvit en sådan tolkning åt föreskriften i 183 §. af Banko-Reglementet, att allt hvad af ett beviljadt kreditiv blifvit lyftadt, bör vara fullt inbetaldt tolf månader efter den dag, då första uttagningen skett. Ehuru Reglementets stadgande ”att hvad af Kreditivet lyftes skall återbetalas inom en tid af högst 12 månader” visserligen kunnat lemna rum för den tydning, Direktionen deråt gifvit; hafva Fullmäktige likväl, enligt protokollet för den 2 Juni 1842, under fästadt afseende å det allmänt nyttiga ändamål, hvartill de i denna § medgifna kreditiver begagnas, lika med Revr - 46 Berättelse af Banko-Fullmäktige - sorerne ansett, att berörde stadgande bör så förstås, att återbetaluingstiden för livad å Sparbankernas kreditiver lyftes för hvarje serskildt post beräknas till tolf månader ifrån den dag, densamma blifvit uttagen. Hos Fullmäktige hafva de för granskning af Låne-Kontorets i Götheborg räkenskaper och förvaltning, för år 1842 utsedde Revisorer hemställt, att, med afseende å svårigheten att genast kunna erhålla någon lagkunnig person, som ville och kunde åtaga sig handläggningen af de Låne-Kontorets ombudsman tillhörande göromål, då denne vore af en eller annan anledning derifrån hindrade, samt enär hvardera af ombudsmännen vid Banko-Diskonten i Stockholm hade hos sig anställd en kanslist, som vore examinerad jurist, och göromålen för ombudsmannen vid Götheborgs Låne-Kontor samt antalet af lagsöknings-ärenden vöre fullt ut motsvarande, om ej större än vid Banko-Diskonten, — Fullmäktige måtte hos ett blifvande Banko-Utskott tillstyrka, att en lagfaren kanslist klefve anställd till biträde åt ombudsmannen vid nämnde Låne-Kontor. Jemte det Fullmäktige bordt upplysa, att de uti Memorial af den 21 Augusti 1840 tillstyrkt bifall å en af Låne-Kontorets
Dä man t. ex. glömt att i en skuldsedel införa ordet: »Riksmynt», skall tvist upstå om betalningen skall erläggas i Riksmynt eller silfver om man nyttjar samma dialektiska fintlighet som StatsUtsk., och som jag med ledsnad erfarit att en ledamot bakom mig begagnat, och måhända är han rätta mannen för förslaget. Detta beklagar jag, och jag kan icke utan rörelse yttra dessa ord till varning. Jag ser löjet på mångens ansigte öfver min värma. Jag vill icke förqväfva den. Jag endast beklagar dem. I afseende på den fråga som ännu är oafgjord, nemi. huruvida discussionen skall fortgå såsom Frih. Tersmeden eller Hr Cederschiöld föreslagit, är jag icke i tillfälle att yttra mig bestämdt, emedan jag icke var här då Hr (Jr. o. Landtm, tillkänna* gaf sin åsigt om föredragningssättet. Då emellertid Hr Cederschiöld, hvars ord jag eljest icke betviflar, blifvit motsagd, och Hr Bildt trott sig finna anledn. att tillintetgöra hela discussionen, då han sökt visa att vi skola discutera om ingenting, i händelse vi antaga Hr Cederschiölds förslag, så hoppas och tror jag förtröstansfullt, att Hr Gr. o. Landtm, är den som säkrast afgör denna formfråga. Gr. Björnstjerna: Med anledn. af Hr Gr. o. Landtm:s anförande har jag begärt ordet, för att bedja Hr Gr. o. Landtm, vara öfvertygad att mitt sednaste yttrande icke innebar något klander af Hr Gr. o. Landtnäs åtgörande. Jag finner detta tvärtom fullkomligt grundlagsenlig! och riktigt. Jag önskade endast uplysa huru vid frågans behandling tillgått. Hr Bildt: Jag vill besvara Hr Cederschiölds anmärkn. med upläsandet af l:sta och 4:de mom. i 3:dje punkten af Utsk:s Utlåt.
Detta lagens medgifvande att allt i bondens hus kan utmätas och försäljas, medförer för hemmansägaren flera menliga följder, ej mindre för återbekommande af till landtbönder meddeldte biträden, än i synnerhet för uppfyllande af allmänna hemmansförbindelser, vid hvilka en serskilt uppmärksamhet bor fastas, Det har handt 8-78 Den 25 Februari i. hemmansagare, att, vid vårbrukets början, dess aflägse boende landtbonden dragare, blifvit på utmätningsauction, för kronans utskylder och annan gäld försålde, och för den aflägse boende jordägaren, har en tvefalldig skada uppstådt, ej mindre derigenom, att hemmansbruket ej kunnat skötas, utan blifvit blottstäldt för ödesmål, än att hemmansägaren b 1 if—^ vit blottställd för ansvar och pligt, då de allmänna förbindelserne till skjutsningar, väglagning m. m. icke kunnat, i saknad af dragare vid hemmanet verkställas; och det äfventyr, som hvar och en ståndsperson, eller bonde, hvilken äger flere hemman än han sjelf brukar härigenom underkastas, förmodar jag ligga i öppen dag.
Det glada, öfverdådigt obekymrade som skall visa sig under rollens förra del, synnerligen vid framsägandet af balladen och vid måltiden, kommer alldeles icke fram, och därmed förlorar rollen en god del af sin rätta natur, det som mest kännetecknar den sorglöse gatuskalden ända till dess han finner tillfälleatt plötsligt göra sig till tolk för poesiens höga kallelse, då man först skall märka att hos honom bor en djup känsla. Hr Lindberg är ungefar likadan från början till slut och höjer sig icke till nog verksam hänförelse, då skalden, som så föga tänker på sig själf, för den unga flickan skildrar poesiens sköna uppgift och då den fattige sångaren skall själf genomträngas af en sådan hänryckning, att han framkallar en likadan hos Loyse, så att hon ej längre märker hans kroppsliga fulhet. Bland de öfriga spelande har hr Fahlbeck fått ett svårt uppdrag, nämligen att fylla Ludvig den elftes roll, hvilket han på bästa sätt söker fullgöra, men brister i synnerhet i de starkare delarne, då konungens vrede skall frambryta. Äfven i denna roll ha, sedan Edvard Swartz lemnade den, flere skådespelare försökt sig på samma scen, nämligen hrr Dörum, Axelson och Lichtenberg samt den norske konstnären Klausen. Om fröken ¡Zetterbergs Loyse kan icke sägas annat än det som redan yttrats om hennes spel i allmänhet. Hr lhegerströms Simon, den dryge borgaren och kungavännen, förverkligar otvifvelaktigt hvad förf. velat nedlägga i karaktären och gifver en mycket god bild af den tidens storborgare, sådana vi åt minstone föreställa oss dem. Olivior le Daim kan ju godt tänkas som hr Personne framställer honom, och denna framställning ger ett nytt intyg på skådespelarens förmåga att individualisera olika karaktärer, endast han icke råkat ut för någon företrädare, från hvars spelsätt han icke kunnat frigöra sig. Nicoles roll utföres nu af fru Dorsch-Bosin, en högst intagande företeelse i det rika borgarehuset, men åt h vil ken skådespelerskan icke ger den stolthet och myndighet, som förf. otvifvelaktigt velat skola framlysa hos den dryge borgarens syster. Fru Dorsch-Bosins Nicole är allt för ljuf och smeksam.
Nåder rem itteratalla dessa handlinga rtill Committerade, åt hvilkas handläggning Kongl. Maj:t äfven behagat öfverlemna Förvaltningens af Sjöärenderne underdåniga Utlåtande af 4 :de S a m 1. 4:de Band. 5o yS6 S l a t s-U t sitt) tfets B e t ä n k a n d e n - den 19 Maji 1817, i anledning af Lands** höfdingens i Blekinge Län underdåniga hemställan, om skärpning af slralfet för åverkan å Ekeskog, äfvensom samma Förvaltnings underdåniga framställning uti skrifvelse den 27 Jtini i 1817,0m inskränkning af Vrak-ekeulslämplingarne i Christianstads Län samt Landshöfdingens 1 Blekinge under den 1 \ Januari 1818 gjorde hemställan, örn vidtagande anstalter för plantering af Ek och andra trädslag å en, af Commerce Rådet Humble till Kongl. Majit och Kronan öfverlålen Park å K10- nohemmannen Grönadahls och Skillinge egor.
Det hela var blott en stensådd åker, ur hvilken det växte stenväggar. Hvar voro hundar och människor? Hvar voro de unga damerna i smala kjortlar och vida ärmar, långa handskar och röda parasoller? Hvar voro knektar och snobbar, frälsningssoldater och gatpojkar? Hvart drogo i daggfrisk morgon alla de brokiga lustfararskarorna, alla de korgar och dragspel och flaskor, som ångbåten stjälpte i land? Eller hvar blef det af, det långa goodtemplartåget? Fanorna vajade, trummorna dundrade, gatpojkar svärmade, stampade, hurrade. Eller hvar blefvo de af, de blå sufletterna, under hvilka de små sofvo, medan far och mor sköto dem andaktsfullt framåt gatan? Alla voro de på väg ut till skogen. De klagade öfver de långa gatorna. Det var som om stenhusen jagade efter dem. Ändtligen, ändtligen skymtade grönt. Och strax utanför staden, där vägen slingrade öfver platta, fuktiga fält, där lärksången spelade som fullast, där klöfvern ångade honungssött, där lågo de första efterblifna. Mössan i nacken, näsan i gräset. Kroppen baddad i solsken och blomdoft, själen läskad af lättja och ro. Men på vägen mot skogen trälade matsäcksbärare och bicyklister. Pojkar kommo med spadar och blanka tornistrar. Flickor dansade i skyar af damm. Himmel och fanor och barn och trumpeter. Handtverksfamiljer och arbetarskaror. Charabancens stegrande kampar svängde med frambenen öfver hoparna. En gesäll, vild och rusig, sprang upp på hjulet. Han vräktes ned af raska damer och sprattlade på rygg nere i vägstoftet. Inne i skogen spelade och sjöng, flöjtade och smackade en näktergal. Björkarna vantrifdes, de voro svarta om stammarna. Bokarna byggde höga tempel, våning på våning af tvärstrimmigt grönt. Grodan satt och siktade med tungan. Hon tog en fluga med hvarje skott. Igelkotten traskade kring i det gamla, frasande boklöfvet. Sländorna foro öfver kärren och blänkte med vingarna. Människorna slogo sig ned kring matsäckskorgarna.
Om R. o. Ad. godkänner mitt förslag, som af andra ledamöter blifvit understödt, så varder följden, i händelse ett likartad! beslut fattas af något bland de öfrige Stånden, att Utsk:s skäl, hvilka genom dessa beslut förfallit, böra från den underd. skrifvelsen uteslutas. Som Frih. Cederström är ordf. i det Utsk., hvilket fått sig anförtrodt, att upsätta R. Sirs skrifvelser, och Hr Printzensköld, som äfven talat för min mening, jemväl är ledamot af samma Utsk., så kunna de inom detsamma tillse, alt flen af Utsk. begagnade motivering, såsom icke svarande emot slutsatsen i den underd. skrifvelsen, icke deruti intages. Derföre uprepar jag min hemställan till Frih. Cederström, att låta sitt yrkande förfalla, hvarigenom propos. af Hr Frih. o. Landtm, kan framställas å ena sidan på rent bifall till betänk., och på den andra å bifall till endast det allmänna af Utskrs förslag eller till och med orden : ”'finnas erforderliga.” Frih. Cederström: Med ani. af den till mig gjorda hemställan och på grund af deri anförda skäl, afstår jag från min begäran om återreraiss, och förenar mig med Hr von Hartmansdorff. Hr Printzensköld: Till svar på Hr Gr. Mörners erinran, ali R. St:s underd. skrifvelse, om den inskränkes till endast inledningen af Utsk:s tillstyrkande, icke skulle innebära något annat än en upmaning till Regeringen att göra, hvad man i alla fall kan antaga, att hon låter sig vara angeläget att verkställa, får jag fästa Grms upmärksamhet derpå, att R. St. i den underd. skrifvelsen skola begära undersökning, och jemväl åtgärder för att tillvägabringa en förbättrad själavård i hufvudstaden. Att Regeringen f. n. följer själavården i riket med all möjlig upmärksamhet, belvidar jag ingalunda, men Gr:n måste väl medgifva, att om R.
Den värde Talaren har yrkat, att StatsUtskottet skulle åläggas till Rikets Stan - 353 Den 12 Januari!. der inkomma med InkomstBetänkändet sednast den i5 Januarii, och med UtgiftsBetärikandet innan den i Februarii. Under erkännande af Rikets Ständer i 44 §• Riksdagsordningen grundade rät,t, att förelägga Utskotten tid för deras Betänkandens angifvande, måste jag, hvad detta fall angår, upplysa, att den värde Talarens förslag är overkställbar!; ty StatsUtskottet har ännu ej förehaft frågan om inkomsternes beräkning. Den lärer ej kunna föredragas, och beslut derom fattas, samt Betänkande uppsättas, och till RiksStånden afsändas, inom tre dagar. Sker en sådan fordran ändå, måste jag beklaga, att den blifver ouppfylld. Orsaken, hvarföre Utskottet ej kunnat företaga de frågor, hvilka i den Kongl. Propositionen blifvit framställde, är den, som Herr Lagerhjelm anfört, att ålskillige anmärkningar, hvilka inom RiksStånden blifvit gjorde, ännu ej kommit Utskottet tillhanda, och desse anmärkningar böra likväl pröfvas i sammanhang med sjelfva Propositionen. Antalet af sådane Memorial, sorn ännu ej äro expedierade, uppgafs för 2 dagar sedan vara emellan 5o och 6o, en del från Ridderskapet och Adeln, men liufvudsakligast från BondeStåndet. — Men Motionären har ej inskränkt sig till hvad Grundlagen fordrar, han har äfven gjort sig den mödan, att underrätta Utskottet, hvad dess Betänkänden böra innehålla, och huru de böra uppfattas. Ilan har full rätt att uppgifva sina åsigter, men icke bör han fordra, alt de skola tjena Utskottet till bestämd efterrättelse. Ingen magt finnes, sorn kan tvinga mig alt yttra, hvad jag efter min öfvertygelse ej vill eller kan yttra.