Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Där sitter den unga Adeline och låter på lek bjuda sig hertig Fröjdenborgs hjärta, viss att det är den synen hon behöfver för att få kraft att dö. O, I gamla visor, på hvad skall man tro, på tårar och sorg? Lätt tvingas sorgefull man att le, men den som är glad kan ej gråta. På tårar och suckar tro de gamla visorna, endast på sorgen och sorgens tecken. Sorgen är det verkliga, det beståndande, hon är det fasta urberget under den lösa sanden. På sorgen kan man tro och på sorgens tecken. Men glädjen är blott sorg, som förställer sig. Det finns på jorden egentligen intet annat än sorg. »O, I tröstlösa,» sade Marianne, »hur kommer ej er gamla visdom till korta inför lifvets fullhet!» Hon gick fram till fönstret och såg ut i trädgården, där hennes föräldrar lustvandrade. De gingo upp och ned på de breda gångarna och talade om allt, som mötte deras ögon, om markens gräs och himmelens fåglar. »Se,» sade Marianne, »där går nu ett hjärta och suckar af sorg, medan det aldrig varit så lyckligt förr.» Och hon tänkte med ens, att kanske allting till sist låg hos människan själf, att sorg och glädje blott berodde af hennes olika sätt att se tingen. Hon frågade sig om det var lycka eller olycka, som gått öfver henne detta år. Hon visste det knappt själf. Hon hade genomlefvat bittra tider. Hennes själ hade varit sjuk. Hon hade varit böjd till jorden under sin djupa förnedring. Ty då hon kommit åter till sitt hem, hade hon sagt till sig själf: »Jag vill ej minnas något ondt om min far.» Men så sade ej hennes hjärta. »Han har gjort mig så dödlig sorg,» sade det, »han har skilt mig från den jag älskade, han har bragt mig till förtviflan, då han slog mor. Jag önskar honom intet ondt, men jag är rädd för honom.» Och så märkte hon, hur hon måste tvinga sig för att kunna sitta stilla, då hennes far satte sig bredvid henne; hon ville blott fly från honom. Hon försökte att bemanna sig, hon talade med honom som vanligt och var nästan ständigt i hans sällskap. Beherska sig kunde hon, men hon led outsägligt.
Men barndomsminnena ... du nämnde dem. Det var måhända de, som förde mig hit. Jag vet det icke själv, men jag vet, att dessa minnen ha börjat plåga mig ... Låt mig tala fritt om mig själv, Hermione! Dölj din motvilja och hör vad jag säger! Jag skall sedan lämna dig och undvika ditt grannskap. Jag vill fråga dig: hava de rätt att plåga mig, minnena av min barndom, av din faders godhet och din egen kärlek? Har jag förfelat min bestämmelse och förslösat min lycka? Har jag varit otacksam emot din fader? Har jag förorsakat dig själv smärta? Du finner vad det är, som jag frågar mig själv. Hör nu även de inkast jag gör emot sådana frågor. Din fader uppfostrade mig till att älska vishet och skönhet. Han ingav mig trängtan till bådadera. Jag ville vara vis, jag ville begripa Gud och världen och mig själv, jag ville inrätta min vandel efter hans eget mönster, och jag var lycklig i min inbillning att kunna göra det. Men jag rönte omsider, att jag icke är skapad till dykare i filosofiens bottenlösa hav; ligger sanningen där förborgad, så skulle hon åtminstone icke kunna upphämtas av mig. Det var en upptäckt, som avkylde min iver och nedstämde mitt hopp. Jag skulle blivit en ömklig platonsk filosof, men jag ville vara något helt och fullständigt. Krysanteus lärde mig älska det sköna. Tyvärr var det endast med dina drag, Hermione, jag kunde tänka mig något skönt. Jag älskade dig och yppade det i en olycklig stund. Din genkärlek gjorde mig lycklig för en kort tid ... som är den enda sälla tiden i min levnad. Men det dröjde icke länge, innan jag insåg, att vi ej äro skapade för varandra. Jag insåg mer och mer, att du är mig överlägsen ej endast på hjärtats, utan även på tankens vägnar. Min kärlek blandade sig med beundran, min beundran med förödmjukelse. Jag är egenkär och högmodig; men vore jag intetdera, vore jag den ödmjukaste bland människovarelser, skulle jag likväl icke vilja äga till maka en kvinna, som överträffade mig i allt, och i vars ögon jag ägde intet, som kunde förläna mig ett företräde framför henne eller avtvinga henne aktning.
Jag nödgas således förnya min anhållan om återremiss. Frih. Tersmeden: Hvad denna fråga beträffar, så är AVesterås hamn i den K. propos:n upptagen till erhållande af ett anslag af 13,200 ndr. Hvad beträffar detta anslag, så har chefen för vägoch vattenbyggnadsstyrelsen i StatsUtsk. lemnat den upplysning, att Den 14 J u ni f. m. 51 han ansåg Westerås hamn af alla dessa anslag för hamnbyggnaden vara den förste, som borde komma i fråga till understöd. Här har blifvit sagt, att Westerås hamn icke behöfver islåndsättas för annat än att göra den prydligare och beqvämare. Förhållandet är likväl det, att för närvar, kunna icke några sädane fartyg, sorn gå på Östersjön gå Lill denna hamn för att derifrån afhemta jern och hvarjehanda produkter, ty hamnen är ganska grund och omöjlig att anlöpa på sin höjd för vanliga Mälare-skutor, så att behofvet af denna hamnanläggning verkligen är constateradt, och det, såsom sagdt är af chefen för vägoch vattenbyggnader. Hvad åter beträffar, att Utsk. har föreslagit ett lånebidrag, som skulle öfverstiga kostnadsförslaget, sä är väl sannt att detta öfverskott uppgår lill 70 ndr, men det är väl icke att göra afseende på. StatsUtsk. har äfven ansett, att det bidrag, Staten gör genom sådana lån, alldeles icke är någon så stor present till dessa kommuner, synnerligen på de vilkor, som StatsUlsk. här föreslagit, och derföre har Utsk. ansett sig böra lemna det fulla beloppet. Frih. Cederström har sagt, att staden skulle naturligtvis ikläda sig det återstående af den föreslagna kostnadssumman, om ett anslag af 13,000 ndr hade blifvit beviljadt; men nu får staden ikläda sig återbetalningen af 20,000 r:dr. Således blir Westerås stad mindre gynnad genom detta StatsUtsk:s gillande än den hade blifvit genom bifall till K. M:s nåd. propos.
Det kan nemligen finnas många , som med deci största ansträngning af arbetsfliten och med yttersta inskränkning i sina behof, likväl icke kunna mer än nättopp bärga sigSkola nu dessa betungas med den allraminsta afgift till Fattigförsörjningen, så måste de ju derigenom sättas ur stånd, att försörja sig sjelfva, och således tvingas, att förr eller sednare sjelfve nödgas falla Fattigförsörjningen till last. Mig synes derföre ingen böra bidraga till Fattigförsörjning, som icke sjelf äger en viss behållen inkomst. j8o Dfn 5 Augusti e. rn. Herr von Hartmansdorff-, Min mening, då jag begärde återremiss, var icke, att det skulle bestämmas, kuru de fattige inom Församlingarne böra försörjas , utau att Författningarna Om flyttningen mellan dem skulle ordnas. För1 håilanderna mellan menigheterna och orternas Styresmän, nemligen Landshöfdingen och Biskopan , den torre såsom den allmänna ordningens vidibagthållare, den senare såsom föreståndare för barmhertighetsverken, äro, hvad fattigvården beträffar, må hända icke heller nog utredda! och de höra äfven till de a 11— manna föreskrifter, som synas mig böra uti fattigvårds-stadgan innefattas. Blott en anmärkning vill jag tillägga. I slutet af Utskottens Betänkande står, att Socknarne skola äga full frihet att skilja Fattigvården ifrån Kyrko-; Rådets befattning, om de så för godt finaa; Jag tror att intet stadgande om denna frihet bör äga rum, utan saken med stillatigande för?) bigås; ty man bör ej förutsätta behof af flere myndigheter än KyrkoRådet, inom en så liten allmänhet som en Församling. Kunna ej en Sockens angelägenheter förvaltas genom en en* da myndighet, så må det blifva hennes egen sak, att vidtaga andra anstalter. På de skäl jag ytterligare anfort, får jag yttra min tanka, att det vore väl om Riddarskapet och Adela beslöt återremiss, på det att Riksens Ständers mening om de. allmänna Fata tigvårdsstadgarne måtts blifva för Kongl. Maj:t uttryckt. Den 5 Atigusli e., m.
Man nöjde sig då med byggnader af mindre omfång, endast något större än det gamla slottet, och vida enklare än de forna musikhusen. I de sist nämda hade man nödgats inrymma ej blott matsalar och kaféer, utan äfven hela gästhus. Musikstyckena hade ofta upptagit flere dagar, och under mellanakterna gick man till en väl behöflig hvila i gästrummen, sedan man styrkt sig med en kraftig måltid. I dessa gästhus funnos också sjuksalar, där skicklige läkare behandlade de åhörare som tagit skada af de oupphörliga gäspningarne. I ett par af musikhusen hade man till och med begrafningsplatser för dem som musicerats i ihjäl af basunstötarne och den stora ång-orgeln. Sådant var icke nödvändigt i de konserthus eller de odoratorier, där luktkonserterna utfördes. I desse hade man blott förfriskningsrum och badkabinett, under det större delen af huset upptogs af själfve konsertsalen, såsom dessa rum ännu af gammal vana kallades, och hvilken vanligtvis rymde blott omkring tio tusen personer. Den sal, i hvilken Aromasia brukade gifva sina konserter, var ej ens så stor. Ehuru hon själf uppfunnit ett maskineri som så dämpade och fördelade vällukterne, att de kändes lika starka öfver hela rummet, önskade hon likväl ej större antal kännare på en gång närvarande än sju eller åtta tusen. Mången fann detta alt för inskränkt, men konstnärinnan stödde sig på sina egna, högst fullständiga uträkningar och hade sannolikt däraf fördelar som ej af alla kunde uppfattas. Den sköna Aromasia var stark i uträkningarne. De konsertbesökande började samlas. Genom en ganska enkel mekanism befriades de i försalarne från sina ytterplagg hvilka voro af ett så tunt och mjukt tyg, att de utan svårighet hoprullades och, sedan de försetts med sina nummer, genom maskineriet inskötos i de många små lådorna som af sig själfva utdrogos och åter försvunno i väggarne. Samma maskineri räckte fram motsvarande nummer som också tjänade att anvisa platserna i konsertsalen.
Jag hemställer derföre att Rikets Ständer må hos Kongl. Majit i underdånig skrifvelse anhålla: att det för Telegrafverket utfärdade Reglemente i så måtto må blifva ändradt, att ingen tjensteman må, utan eget begifvande, kunna från den ena till den andra stationen förflyttas samt att fullmagter för alla tjenstemännen utfärdas och att deri tjenstemännen blifva på viss bestämd station placerade. Stockholm den 50 November 1(162. Josef Oscar Almqvist, från Norrbottens län. Af Olof Olsson i Slängserud af Wermlands län, derom, att en del af de lill landtränlericrna nu ingående bränvinsminuteringsoch bränvinsutskänknings-afgifter mätte ställas till landstingens disposition till bestridande af de med dessas organisation och förvaltning förenade kostnader. I den nu gällande lag för landsting är visserligen stadgadt, att tinget eger rättighet att besluta och låta utskrifva de medel, hvilka äro nödvändiga för utförande af tingets beslut, då dessa äro af sådan beskaffenhet alt till deras verkställighet erfordras penningar. Det torde dock vara otvifvelaktigt att landstings-sammanträden kunna ega rum utan att några sådana beslut blifva fattade, till hvilkas utförande kontanta medel erfordras; men i alla händelser måste kostnaderna för landstingets inrättning och betjening bestridas af medel, dem tinget sjelf eger rätt att låta ut - Motioner i Bonde-Ståndet 1862. I sistnämnda fall skulle en mindre betydlig summa blifva föremål för en ganska vidlyftig debitering, uppbörd och redovisning, och jag har derföre trott att man borde söka på annan väg förskaffa landstingen medel till betäckande af sådana smärre utgifter, hvilka icke borde blifva föremål för en särskild debitering öfver hela länet.
Ekon.Ulsk:s den 25 dennes f. m. på bordet lagde Betänk. N:o 52, dels om indragning af en del Biskops-Embeten, dels om undersökning ang:de Biskoparnes löne-inkomster, samt Biskops-prebendenas förseende med särskilda kyrkoherdar. H. B. o. Ad. åtskiljdes kl. J 10 om aftonen. In fidem protocolli, Albert Munck. lördagen den 28 Februari 1857. Plenum kl. 10 f. in. Just. 5 prot.-utdr. för den 26 samt pleni-prot:n för den 5 och 7 dennes. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Const.- Utsk:s den 30 sistl. December och 3 derpåföljde Januari på bordet lagda Mern. N:o 3, med ytterligare upgift å hvilande förslag till ändringar i Grundlagarne; och förekom nu l:sta punkten, innehållande förslag lill ändring i 7, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 26', 34, 99, 101 och lOS.dra §§.ne Reger:s Formen, samt 41:sta §.n Riksdags-Ordn:n, i afseende på behandlingen af en del Regerings-ärenden. Hr Stjerngranat, Georg Gustaf Henrik: Då jag hade den äran att under sista riksdagen vara ledamot af Const.Ulsk., hvarest förevarrde förslag blifvit väckt och utarbetadt, men jag redan då icke gillade Utsk:s åsigter, anhåller jag, att nu få framställa de skäl, hvarpå förslaget enl. min åsigt bör förfalla. Jag bestrider visserligen icke tillvaron af de omständigheter, som framkallat förslaget, men det är klart, att då man vill öfverlemna åt Stats-Rådel och Depart:ts Cheferna icke allenast den målens beredning och föredragning, som förut tillhörde Statssekreterarne, utan äfven updragit ät samma personer att vara Konungens rådgifvare med ansvarighet för såväl egna rådslag som de gemensamma beslut, hvilka i Stats-Rådet fattas, man äfven beröfvat Stats - Den 28 Februari f. m. 617
219 Desi Embetsmäns åtgärder, more det, enligt Regerings-Lagarne, emot Herr Landt-Marstalkens pligt att densamma t:ll ventilations-ämne upptaga. Men dä Herr käblmLn uti sitt Dictamen hade inskränkt sig blott till en tillstyrkan rörande sättet att förbättra Finsta Officerarnes wilkor, och emot en sädan tillstyrkan nägot hinder sig icke företer, ansäge Herr Landt-Marstalken sig med fog kunna Högloflige Niddcrstapct och Adeln proponera, att till Stats-Utskottet hänwisa sä wäl Herr LLNlm-ins som Friherre ^6lercreut2's uppläste yttranden. Bifölls. Upplästes ett ifrän Stats-Utstottet inkommit betänkande af den 18 September, med dertill börande twänne Bilagor, rörande Riksgälds. Werkets tillstånd och förwaltning. Lades pä Bordet. Upplästes Slats-UtstotteLs Memorial, af den 18 dennes, med anmälan af en ukafFullmägtige i Riksgälds Contoiret gjord förfrägan, huruwida Fullmägtige, dä nägon af deras MedLedamöter, genom en längre tid förefallande sjukdom, hindras att deltaga uti görpmälcn wid Contoiret, mä äga rätt att inkalla till tjenstgöring den för ^onom af Riksens Ständer utnamde Supsteaat. Herr Baron och Landt-Marskalken hcmstalde huruwida, dä Ridderstapet och Adeln icke ägde Supplöanter för sine Fullmägtige, Ridderstapet ecb Ade'n funne sig äga nägon ätgärd att ät detta mäl lemna. Ropades Nej. Ytterli - L20 Den 20 September. MLerligare upplästes Stats-Utskottets Memorial, af den 18 dennes. lwaruti förefläs, att de f. d.
Län godtgjorve/ föredrog? ä nyo och biföllS; htvarom de Respectivr Med-Ständcu, samt Stats-Utskotret skulle wördsamt och »vänligen underrättas, vt suxrs. Lx krotocollo V. Utdrag af Protokollet hällit hos Högwördkge Preste-Sränd-t den 14 November 1809. S. D. Beslöt Preste-Skändet för stil del, att bet uti den ival-akt, hwarigenom Swensk Thronföljare blifwit utkorad, befintlige uttrycket: i dm ord - n2 Den 14 November ordning och pä det sätt den af Dst under den öfwarenSkomna och faststäldta Successions Ordningen bokstafligen innehåller och stadgar: n,ä förändras kill fällande: i den ordning och pä dctt satt i en af Ost under detta Riksmöte öfwerenskommen och faststäld Successions Ordning bokstafwcligen LnnehällaS och' stadgas skallAfwenjom Srandet ausag lämpeligt ark ojwanbcrörde wal-akt ma dateras för den dag dä Riksens Ständer hos Hans Kongl. Maj:t i underdånighet anmälte förloppet af ifrägawarande wal; hwilkct härigenom skulle de Respecrive Med-Slänsamt Erpcdilions-Utflottct wördsamr och wänligen communiccraS. Dt kapra. px protocollo I. Ukdrvg af Protokollet, hallie Uti BorgareSiändekö Plenum wid Riködagen i Stockholm den 4 November 1809. S. D. Emot Högloft.
Det föresväfvade honom, som skuggan af en tanke öfver hans omedvetna, att ett eller annat samband förefunnes emellan den väntansfulla och dock så resoluta blick, hvarmed hon blickade framför sig mot vågorna och byn, samt hennes sätt att ställa sig öga mot öga gentemot lifvet, framtiden, ödet. De hade omsider kommit fram. De hade dinerat samman uppe på »Berget», badortens sommarrestaurant uppe på kullen öfver staden. Det var i själfva dinertiden, och den stora matsalen var alldeles fullsatt. Alla dessa människor kände hvarandra, det hälsades ifrån ena ändan öfver till den andra, och det konverserades från bord till bord. Däremot var det nykomna paret främmande för alla; uppmärksamheten var understruken; nyfikna direkta blickar, nyfikna stumma frågor. Tuveson kände sig illa till mods; alla dessa främmande tråkiga människors ögon vandrade omkring på honom som flugben, tyckte han, och deras tankar grepo tag i honom som slemmiga och smutsiga fingrar, hvilkas grepp han icke kunde undslippa. Sådant var nu en gång för alla hans naturel. Han såg på sin följeslagarinna: hon satt där bredvid honom så lugn och likgiltig, som om hela omgifningen icke anginge henne, icke funnes till för henne, åt med sin goda aptit, talade med honom i sitt naturliga goda lynne, betraktade grupperna vid borden, såsom man betraktar ting i ett museum. Han kände sig själf därigenom helt lätt, tacksam mot henne, stolt öfver henne, glad i henne; just denna instinktlika naturlighet, denna naturlighet i första hand, icke tillkämpad, tilltvingad, tilltrotsad, utan en helstöpt, själfmedveten människas naturliga sätt att vara. Efter middagen hade de följts åt till posten: det var ju deras hufvudärende att hämta bref till sig; det fanns ingen regelbunden postgång till den aflägse ön, och det kunde ibland dröja en hel god vecka, innan slumpen förde någon inföding in på postkontoret. De hade satt sig på en bänk i den lilla skuggiga planteringen utanför, midt emot brunnshuset, för att läsa brefven och tidningarna, en hel packa.
Diskont-kontorets räkenskaper och förvaltning, hvarigenom den ej ringa utgift, revisionen af Bankodiskontverket nu medför, kommer att besparas Emellertid och som de med Banko-diskontverkets förvandling till en afdelning af Bankoverket förenade förberedande åtgärder icke lära under detta år kunna medhinnas, hvaraf följer att, för nästa år, nu gällande föreskrifter, angående revisionen af nämnde Verks räkenskaper komma att fortfarande tillämpas, skulle revisionen af omförmälda räkenskaper först år 1865 tillkomma då sammanträdande Revisorer af Stats-, Bankooch Riksgälds-verken. Derest det dervid skulle visa sig att bemälde Revisorer ej kunna med tillbörlig noggrannhet, inom den för revisions-förrättningens afslutande fastställda tid, verkställa granskningen af Diskont-kontorets förvaltning; så 8 Banko-Utskottets Utlåtande JW 51. och enär lagtima riksdag mot slutet af samma år inträffar, blifva Rikets Ständer genast i tillfälle att förordna om lämpligaste sättet för besörjandet af berörda granskning, intill dess möjligen tiden, som Stats-, Bankooch Riksgäldsverks-revisionen nu får omfatta, blifvit förlängd eller andra förfoganden blifvit vidtagna. Utskottet anser sig dock böra erinra derom, att det granskningsbestyr, hvarom fråga är, att Revisorerne öfver Bankoverket skulle öfvertaga, redan till en del af dem utöfvas, enär de af de särskilde Revisorerne afgifvande berättelser ställas till och granskas af Revisorerne öfver Stats-, Bankooch Riksgälds-verken, hvilka, efter granskning och pröfning af förekomna förhållanden i de af dem till Rikets Ständer afgifvande berättelser intaga allt hvad af de särskilde Revisorerne blifvit omförmäldt af egenskap att böra allmänheten meddelas eller Rikets Ständers afgörande underställas.
Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskoltets Utlåtande, N:o 4. 11 b) Dessa Rikslikare skola nedläggas i Vår Skattkammare under Vårt och Rikets Kammar-kollegii vård, och få begagnas endast till jemförelse af personer, som af Vår A etenskaps-Akademi, eller annan af Oss utsedd vetenskaplig auktoritet, anses ega de msigter ocb den praktiska färdighet, sorn eli så grannlaga värf fordrar, och i närvaro af en af bemälda Kollegium och en af den vetenskapliga institutionen utsedd person, hvilka båda skola tillse alt ingen ändring eller skada dervid sker, samt deröfver till Kammar-kollegium intyg ingifva. För längdmåtts jemförelse med likaren skall en komparator med mikroskoper finnas vid likaren att tillgå, och må icke någon komparalion ske annorlunda än medelst mikroskoper, antingen å nämnda eller annat tjenligt instrument. Af hvardera utaf dessa rikslikare skola tvänne kopior, af samma slags material som rikslikarnes, lagas i så nära öfverensstämmelse, som ske kan. Det ena exemplaret af hvardera skall förvaras i Vår Vctenskaps-Akademi och det andra vid Vårt Universitet i Upsala. Af protokollet öfver dessa kopiors jemförelse, så väl med Rikslikarne, som sins emellan, skall ett exemplar till Kammar-kollegium aflemnas, och ett vid hvardera kopian förvaras för alt tjena till efterrättelse, och skall, minst hvarje tionde år, ny jemförelse ske och protokoll deröfver likaledes afgifvas och förvaras. c) I händelse den ena eller andra af de i Vår Skattkammare förvarade Rikslikare skulle blifva skadad eller förkomma, skall den skadade eller förkomna ersättas med den i Vetenskaps-Akademien förvarade kopian. Skulle äfven denna vara skadad eller förkommen, tages till Rikslikare den vid Upsala Universitet förvarade kopian.
» Det var en god idé, » menade tant, » en välsignadt god idé. » Jag, som själf är ungkarl, grumsade en smula emot, ty jag är, uppriktigt sagdt, ingen vän af skatter. Men då fick jag mig en ganska amper läxa af gumman. Om man kämpar för idéer, så skall man inte ge tappt, fastän det gäller ens egen pung, inte ens om det gäller ens eget skinn, sade hon. Jag måste ge henne rätt och försökte se saken opartiskt. Och då medgaf jag, att Nils Perssons motion var i hög grad ägnad att befordra just den sak, som vi talat om, d. v. s. kvinnans frioch rätt. , nej, kvinnans friarerättigheter. Få bara ungkarlarne några år digna under en tryckande skattebörda, så skola de minsann bli både glada och tacksamma, om en flicka förbarmar sig öfver dem och förklarar, att för framtiden vill hon blifva deras enda skatt. Ja, jag tror till och med, att redan nu blotta tanken på, att detta oförutsedda onus kunde komma att betunga deras budget, gör, alt många med bäfvan och hopp motse skottdagen, då kanske någon ungmö har dem i åtanke. » Det är skada, att Publicistkarnevalen inte blef bestämd att hållas på skottdagen, » sade tant. » När en flicka har masken på, så kan hon komma sig för med hvad som helst. Och dit kommer ju ändå hela världen. Täuk så många partier det då skulle blifvit af! » » Det är sannt, » medgaf jag, » men det kunde kanske hjälpas genom en frivillig öfverenskommelse. Man kan ju » leka skottdag » den dagen eller rättare den natten också. En maskerad är just skapad för anakronismer. » » Mycket rätt, mycket rätt! Laga du bara så, att det kommer i Idun, och då är den saken hjälpt. » Bien! — Mohren har gjort sin tjänst. Sowvola. Om lifräntor. Af Oskar Lundgren. (Forts. o. slut fr. n:r 6.)