Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De befarade, ej utan skäl, att han med hela sitt inflytande skulle motarbeta förslager, åsyftande att spela ett större välde i konungaparets händer. Hans fosterländska obeveklighet mot Brahe och hans medbrottslingar 56 lydde väl häruti intrycket af viljan hos en bland de kraftfullaste, driftigaste och förslagnaste bland Hattarna, presidenten i Bergskollegiet, grefve Fredrik Gyllenborg, som styrde sitt parti, utan att någonsin yttra sig på riddarhuset, och döden hade redan beröfvat svenska friheten denne Gyllenborgs mäktiga stöd; men Fersens tänkesätt voro i alla fall tillräckligt kända, för att rättfärdiga bröderna Scheffers farhåga. De varnade derföre drottningen, att icke förtro sig åt honom, fastän de gillade hennes bevågna uppförande mot en så farlig folkledare. Den öfverlägsna roll, Lovisa Ulrika, efter vanligheten, ville utföra i dessa förehafvanden, gjorde den fåfänge kronprinsen misslynt. Han hade ärnat visa, att det var han, som vunnit embetsmyndigheterna: han, som var det oumbärliga drifhjulet; och nu äflades hon (drottningen) att ställa sig främst på scenen och i egen person vidtala verkens ordförander. Afunden uppblossade i Gustafs inre och iklädde sig till och med försigtighetens larf. Han inneslöt sig en dag hos Beylon och gaf luft åt hvad som låg honom på hjertat. – «Jag tycker, kära Beylon, att drottningen, min fru mor, tar saken alldeles för tvert och går alltför bröstgänges tillväga. Deraf spår jag intet godt. Dessutom har en betänklighet fallit mig in: om planen misslyckas, om senaten först och ständerna sedan verkligen skulle taga konungen, min herr far, på orden, som Hans Maj:t ganska vist sjelf erinrade? – «I sådan händelse, nådigste herre, blir Eders Kongl. Höghet, några år förr, redan under dess herr faders lifstid, Sveriges konung; ty arfsföreningen, besvuren här och bekräftad af utrikes makter, hvarken våga, vilja eller kunna Riksens Ständer rubba.» – «Så att du tror ja ja!
För en tid sedan var min gubbe i Stockholm — han får en gång om året ett raptus att fara dit och förstöra pengar; nominelt reser han naturligtvis i affärer. Nåja, på den där resan köpte han sig ett vackert skrifställ af cuivre poli, och så skaffade han a p p a S t o c k h o l m. f f ä r sig ett par stora tjärfläckar på sina allra bästa » onämnbara ». » Var snäll och tag ur de där fläckarna », sa ' han åt mig vid hemkomsten. » Ja, de ' ska ' jag visst göra, » sa ' jag i en ton, som om jag tagit patent på konsten. Och så satte jag mig ned och skref en fråga till Idun, om hur jag skulle få bort de där pladaskorna, och bad på samma gång att få veta, hvad man skall skura cuivre poli med. Men innan jag hunnit skicka af brefvet, kom n:r 39 af Idun med det där rysligt elaka poemet — Ni vet — usch, det var ett Tycho-Brahe-nummer! D e första verserna tyckte jag riktigt bra o m; jag gaf Snorre rätt i att somliga människor allt äro rysansvärdt dumma, och att det ej är mer än lagom åt dem, att man gör spektakel af dem. Men så — 0 fasa — hvad fick jag se! Jo en af mina egna frå- gor satt i rim, förlöjligad, förhånad i 21,000 exemplar! O Snorre, hvad jag grät, och så ond jag var se ' n, och så i tusen bitar med de nya frågorna, förstås! Jag vill minsann inte vara sånggudinna åt den där stygge Snorre och inspirera honom att skrifva elakheter. Nej tack! Om ändå inte Ni, herr Bedaktör, sagt, att ni håller med honom! Blif nu ej ond på mig, när jag säger Er, att jag ibland varit en smula förargad på vissa af lduns uppsatser om äktenskapliga konflikter, grusad familjelycka, oförståndiga hustrur etc. Jag har liksom tyckt, att jag ej hade någon egentlig nytta af det där, jag, som lefver så lyckligt med min gubbe!
Ehuru R. o. Ad. beslutil, att detta betänk, skulle punktvis föredragas, hafva likväl de flesta talare yttrat sig öfver detsamma i dess-helhet; ja, tvenne talare hafva till och med gått så långt, att de påstått, det de punkter, i hvilka Utsk. delat sina tillstyrkanden, icke kunde i afseende på beslutets fattande skiljas åt, nian att de mäste tillsammans på en gäng afgöras. Jag kan icke instämma häruti. Utsk. har i Usta punkten tillstyrkt R. St. att till K. ;VI. i und. frambära den önskan, ”att K. AI., vid den i nåder utlofvade definitiva organisationen af Rikets undervisningsanstalter, täcktes förordna om en sådan förändring af elementarläroverket, att nuvarande apologistoch lärdomsskola samt gymnasium komme att utgöra en enda fullständigt sammanhängande skola med tvenne bildningslinier;” i 2:dra punkten, ”att den ambulaloriska läsningen, eller ämnesläsning, hvad lärarne angår, hvilken redan på gymnasium äger rum, vid det förenade undervisningsverket i nåder måtte anbefallas, börande det dock få bero pä närmare pröfning, huruvida detta lärosätt äfven i den första eller förberedande classen kan tillämpas;” och sluteligen har Utsk. i 3:dje punkten tillstyrkt, ”andelina fråga för närvarande ej må leda till någon annan R. St:s åtgärd, än en und. anhållan hos K. M.,-att dä ephorus och lärarne derom äro ense, äfven ämnesläsning för lärjungarne i nåder måtte vid det allmänna elementarläroverket varda tillåten.” Jag tror, att dessa 3:ne punkter kunna allt för väl hvar för sig behandlas; ty lika väl, sorn det nya åsyftade läroverket, genom en förening af apologistoch lärdomsskolan samt gymnasium, kan i den lägre afdelningen bibehålla classläsning (i den öfra faller det u Den 1 Februari e. m. af sig sjeif, alt läsningen blifver ambulatorisk, enär den redan är det på gymnasium), likaväl — säger jag — kan i de gamla skolorna, utan att förändra deras natur i öfrigt, införas den ambulaloriska läsningen.
I ett föregående plenum har en kamrat inom detta Stånd väckt motion om biskops-skrudens afskaffande, och detta lärer troligen blifva Rikets' Ständers beslut, emedan många af vår statskyrkas prester tycka det erinra för mycket om katolicismens tidehvarf, och skall skruden afskaffas, kan jag icke finna annat ån alt då bör äfven embelena indragas; för hvad är en Biskop utan skrud? Det skulle då vara svårt att känna honom ifrån andra prester, likasom man nu är i förlägenhet om en Teologie Doktor, då han icke har balten på, att veta om man skall benämna honom Doktor, Prost eller Kyrkoherde, och det var troligtvis på dessa anförda skäl, som en ledamot af Ståndet, vid remissen af ofvannämnda motion, yttrade, att han helst hade önskat biskops-embetenas indragning, men om icke så kunde ske, önskade lian alt Biskoparne måtte åläggas ali dagligen vara klädda i sin skrud. Som ytterligare motiver hänvisar jag till de af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet N:o 189 vid sistlidne riksdag begagnade, då samma Utskott tillstyrker de nio biskops-embetenas indragning, och vill jag härmed föreslå: det Rikets Ständer måtte besluta, alt erkebiskopsoch alla öfriga biskops embelen i Sverige måtte vid nuvarande iunehafvares afgång indragas och med embetena förenade prebende-pastorater med egne Kyrkoherdar besättas - Motioner i Bondeståndet 1862. 753 sällås sami öfriga löneinkomster användas lill del lägre Presterskapets och elemenlarlärarnes löneförbättringar, öfver hvars fördelning Rikets Ständer framdeles eger att besluta. Häremot torde af förslagets motståndare göras den anmärkningen att det är stridande mot grundlagen, men jag har icke funnit något ställe i våra grundlagar, som säger att Sverige skall hafva Biskopar.
Ut supra. klx?rotocv!lo 8. L. IräZLräb. S. D. Ett af ^.NlZors Iansson !tt^ck.ert frän Uppluuo rngifwit Memorml, rörande förflag till hwarjehanda indragningar af öfwerflödige tjenfler, remitterades till SltzlsUtstottet; hwarom de öfrige Resp. Stan - Dtn 4 November 37t Gränden genom ProtocollZUkdrag stulle undfå wördsam och wänlig underrättelse» Ut supra. Lx ?rotocoi!c> L. L. 'UrLZäiM. SDUti ankommit Protccollsvlldrag, hadö Högwördige PresteStändet erbudit BondeS»änvet, att förena sig om ett beslut, hvarigenom H ns Exellence, Herr General G' verneuren m. m. GrelwL Lric Kuut!, Herr B ' R..de F iherre »armolinz Herr Kammarherren B.a'vn l^sclean, samt Herr Majoren och Riddaren Ltjsrnkvärcl, singö emottaga etk förklarande af Ri fens Ständers synnerliga tillfredsställelse öfwer besia Herrars sällsynta Patriotista tänkesätt och Riksgagneliga företag» Ständet uppfyller alltid en af sina ljufwaste önskningar, dä det sättes i tillfälle att göra offenlelig rättwisa och heder ät en utmärkt förtjenst; Och dL Ständet nu med synnerligt nöje bi räder PresteStändets besiut, känner dek gansta wäl att desi beröm» giswit ät förrbemälte Herrar, är icke annat än ett genljud af hela Nationens längesedan fattade och högt förklarade tänkesätt, samt att de genom allmänt nyt^ tiga, riksgagneliga företag i kommande stägters tacksamma minne ät sig sielfwe upprest ben oförzängeligaste ärestod. Härom ffulls de öfriga Resp. StändeN geNöM ProtorocollsUtdraz wördsamt och »vänligen underräktak.
Svårigheten ligger väl deruti, alt ju mera folkmängden tilltager och ju större conscriptionsclasserna blifva, ju mindre har man tillgång till öfning. I det län jag tillhört, såsom derinom boende, räckte icke beklädnaderne till ät beväriugsynglingarne för att kunna exerceras på en gång, utan det skedde i 3:ne omgångar Det torde vara absolut nödvändigt, åtminstone vid tillfällen af landets försvar, att, dä den vanan småningom fått insteg, att man något ser genom fingren med legningen, — det har erfarenheten visat, om det är ratt vill jag icke bestrida, och detta har icke ens åsidosatts i Preussen, der conscriptionssystemet icke blott är utveckladt, utan utgör grundvalen för landets försvar — intressera Svenska folket så lifligt för delta system, att en allmän, likasom förkastelsedom skulle uttalas öfver den som icke ingär i de öfningar, som göra honom duglig ait fullgöra den pligt honom åligger, att i farans stund försvara sitt fädernesland. Men svårigheten att åstadkomma detta ligger efter, mitt förmenande deruti, att Svenska folket icke är öfvertygadt om alt det är fullt allvar med denna sak. Jag ber om ursäkt alt jag upprepar hvad jag hört under flera riksdagar; man bildas e| till krigare på 14 dagar, och det är sagdt många gånger, att det snarare är en lek än allvar.
Man kan likväl utgå från samma grundsatts, som 1840 års Constitutions-Utskolt ansa® si® folia och likväl finna ett tillfredsställande resultat; dock under förutsättning att den qvalification vederbörligen ulfores, som personlighelsbegreppet innebär. Detta innefattar visserligen, å ena sidan3 medborgarens rättighet alt anse samhället såsom ett bolag, vid hvars sammankomst han eger att bevaka sina egna och sina committenters intressen; men man måste, d andra sidan, äfven betrakta hela Staten såsom en pe.son, och ingen skall neka, att denna personliohets intressen äro ännu högre, än hvarje enskild medborgares, ty deras tillfredsställande är ett vilkor för hvarje enskilds fi id och väl, och denna per sonlighet utsträcker sin lefnadstråd genom årtusenden. Den, som förer dessa högre intressens talan inför Riksförsamlingen, han söker icke sitt eget väl, men han lefver för ett högre mål och verkar derjemte föisonande förmedlande vid striden emellan statsmagterna eller emellan lägre intressen inom den ena af dem; han bevarar derigenom samhällets inre krafter och bereder, ja fortskynda!-, nationens oafbrutna och lugna utveckling till ära och välstånd. Målsmän af dessa högre intressen höra således företrädesvis national-repiesentationen till. Reformen påkallas af ett allmänt tänkesätt; den följes med uppmärksamhet och med en ovanlig liflighet inom alla bildade samhälls-classer. Den grundar sig derjemte på rättvisa och aktning emot de medborgare, hvilka icke äro representerade af Riks-Slånden. Den verklige Statsmannen öfverser icke så märkliga företeelser. Han tillåter ej ens något oförskyldt missnöje att r<*i sig; utväxt, kunde det blifva menligt, äfven under en stark styrelse £it oförskyldt missnöje kunde blifva välförtjent, om reformen stannade vid ett sken af bemödande; och man skjöte ifrån sig de aktningsvärde medbor»ares bifall, hvilka 1 stilla betraktelse emotse ett bättre, sora fostras upp under den djupa fred, hvarmed en mild Försyn omhugnar detta Rike.
Den föreg:de talaren har sökt inför R. o. Ad. vidare utveckla hvad han redan i sin reservation framställt, att hvar och en, som i Sverige betalar bevillning, borde deltaga i vägarnes underhåll, och trott sig finna sådant grundadt i de gamla lagarne, samt förmenat, att äfven stadgandet i 1734 års lag ej vore deremot stridande, emedan på den tiden ej funnes på landet andra än jordbrukare, och deremot alla andra näringsidkare i städerna. Det borde dock icke vara honom obekant, att detta påstående icke kan hålla streck. Bergsbruken voro redan långt förut ganska högt uppdrifna; sjelf eger jag också en qvarn, som 100 år före den ifrågav:de tiden var i full gång. Man kan väl således icke med full konseqvens påstå, att 1734 års lag med sitt uttryck »alla som å landet hemman ega», skulle hafva menat alla å landet boende, och att den således skulle kunnat förbise, att å landet fanns annan egendom, på hvilken denna tunga kunnat äfven läggas, om lagstiftaren så ansett lämpligt. — Reservanten har också något längre fram antydt, att vägunderhålls-skyldighetens utsträckning kunde möjligen anses såsom en skänk till jordegaren, men bemött detta dermed, att jordbruket redan för länge sedan äfven gifvit de särskilda näringarna åtskilliga skänker, såsom t. ex. åt jerntillverkningen hammarskatten och tackjernstionden, samt åt sågverksoch qvarn-egarne sjelfva räntan. Men om jordbruket skänkt något till jernverksegaren, så är det val icke så ovilkorligt, utan snarare en aflösning än en gåfva, enär åtskilliga rättigheter tillförene voro dermed förenade, hvilka nu upphört. I qvarnräntans borttagande låg också en aflösning af de privilegier* som de gamla qvarnegarne hade, och det måste dessutom lända sjelfva jordegaren till fromma, derigenom att han får en bättre mäld. Men hvad som förtjenar ännu större uppmärksamhet, är att reservanten slutligen påstår, att jordbruket skulle hafva gjort alla Sveriges öfriga innevånare en skänk derföre, att i den nya bevillnings-förordnm nedsättning blifvit gjord för alla andra än jordegare.
Detta tilldrog sig i den » gamla goda tiden », som nu kallas » deu romantiska ». Snygg romantik! Alltför lärd ansågo de flesta pressalster musiken. Melodimotiven ansågos för trånga och för mycket använda i » omstaf-ningar och förklädnader », recitativen voro för många och » svåra », det hela » för mycket ». (Hvad skulle man den tiden sagt om Wagners reciterande musik? Oh! ) » Robert » ansågs allmänt för långt bättre, således tvärt emot efterverldens domar. Endast det af Bemb. von Beskow ledda Svenska Biet » hade en numera nå-got bä när antaglig recension öfver den d&amp; nya operan, ehuru äfven där Robert spökade och bl. a. brindisio i Robert ansfigs för mer än brindisin (» Orgia ») i Hugenotterna, som » splittrade intresset genom olika taktarter ». Orkestern ansågs alltför väldigt utrustad. Allt var » för stort ». Angående utförandet får man af tidens press höra, att in-öfningeD (under hofsångaren Berg) varit god. » Mlle Ström » hade dock varit otillräcklig som Valentine liksom hr Giinthers svaga och låga tenor för Raouls höga berosparti, men den senare hade sjnngit med » vanligt behag » och » uppbjudit all sin förmåga » i det honom öfvermäktiga partiet. Särskildt romansen, » en af styckete få melodier (! ) », hade han sjungit bra, ehuru den transponerats ned ett tonsteg, » till mehn för altviolen ». Spelet hade varit godt, men apparitionen för obetydlig. Drottningen ansågs vara den bäst gifna rolen, Gelhaars behag och koloratur voro der ypperliga. Pagen var ock bra, ehuru » m: lle Fundin » ansågs » ligga öfrer melodien ». Falskt sjöng ibland äfven den tidens Nevers, hr Dannström, men urskuldas, enär partiet var » för svårt i sina tråkiga recitativer af ändlös längd ». Bra såg han ut, bra hade han spelat.
Vidare finner man enl. mitt förmenande å Esta HufvudTiteln det oformliga, att icke säga opassande, att å densamma bestämmes t. ex. huru mycket i fourage Konungen skall använda till sina hästar; huru mycket till ljus och ved skall an - 266 Den 19 November. vändas; huru mycket till skurning och renhållning skall åtgå. Denna inblandning i Konungens ekonomi är icke med skyldig grannlagenhet öfverensstämmande, och är det på grund häraf jag äfven föreslår, att alla under rubriken HofStatsanslagen uptagne ekonomiska utgiftsposter matte utan detaljspecifikation på H. M. Konungens personela anslag öfverföras, detta med undantag likviil af till möblers underhållande & K Slottet (i allmänhet) anvisade 8,000 R:dr samt till Rosersbergs Slott 2,000 R:dr, hvilka 2:tie anslag väl rätteligen böra uptagas under rubriken K. Slotten, hvarest anslagen äro af en annan natur och underkastade R. St:s Revisorers granskning. På grund af hvad ofvan blifvit anfördt, föreslår jag, att l:sta Hufvudtitelns anslag måtte erhålla följande fördelning: l:o E. HofStats Anslagen, H. M. Häruti inbegripes följande enl. 1855 års RiksStat beviljade anslag nemi.: K. M:s Hofhållning 420,000. Till D.D. K.K. H.H. Arffurstarne 20,000. K. Hofstallets utfodring 30,000. Polis, Lysoch Renhållning vid K. Slottet och Arfprinsens Palats 11,230. Ved och kol för de K. Hofven 25,210. IL K. H. Häruti inbegripes följande enl. 1855 års RiksStat beviljade anslag nemi.: H. K. H. Kronprinsens Hofhållning 100,000. H. K. H. Kronprinsessans haudpenningar . 18,000. Slotten. Reparationer å Stockholms Slott m. fl. för K.
Vägrar någon att på Fiscalens anmaning erlägga afgiften, då bör han af Fiscalen genast tillsågas, att å nästa sammankomst, som efter anslag sker, sig inför RiddarhusUtskottet inställa, och ifall han kallelsen, derom Fiscalen ensam vitsord åger, försummar eller ytterligare vägrar afgiften betala, då åger RiddarhusUtskottet honom från Riddarhuset utesluta, intilldess han afgiften erlagt, hvarom anmälan af Utskottet i nästa Ridderskapets och Adelns Plenum göras bör, och der först bland alla årender Upplåsas. Datum ut supra. Ei - Den 20 Augusti e. m« 3°^ * Bilagor Ö tillPleni-Protocollet för den 20 Augusti, eftermiddagen. Vordsa/mte Memorial! Uti ett till RiddarhusDirectionen ingifvit och hårhos bifogadt Memorial af denne dag, liar RiddarhusKamereraren, Herr RevisionsSecreteraren Stråle på anförde skål, och till vinnande af någon lättnad vid bestridandet af de nu, särdeles emot förr, betydligt ökade RiddarliusKamererare göromålens anhållit, antingen om en löntillökning af Etthundrade R:dr B;co, hvilken RiddarhusKamereraren föreslagit sålunda , att det arfvode af i55 R:dr 16 sk B;co som nu bestås för Råkenskapernes förande vid Wadstena Adeliga Jungfru Stiftet, skulle förhöjas med 5q procent, samt att det från Adeliga Cadett-skolao-fonden till Riddarhus-Kamereraren utgående arfvode af 55 R.dr 16 sk. skulle fördubblas, eller ock, att blifva entledigad från befattningen med Wadstena Adeliga Jungfru Stifts Cassan, hvilken tillförene haft sin särskildta Räkenskapsförare. Bil. lill Ridd. 0. Md. Pr. VII Band. 20 3o6 Den 20 Augusti e. m.
Otvifvelakligt komme derigenom Notariernes göromål, att ej obetydligt ökas utöfver hvad vid förra förslaget afsågs, och syntes ej kunna medhinnas, med mindre antalet bestämdes till fyra Notarier vid hvarje division, hvarigenom äfven kunde vinnas den väsendtliga fördel, alt, då således Notariernes antal blefve lika med föredragande ledamöters, Notariernes tjenstgöring kunde så fördelas, att alia på hvarje särskild rolul lottade mål expedierades af samma Notarie, hvilken följaktligen, då han på förhand visste, hvilka mål han komme all expediera, och således redan före dessas föredragning kunde taga kännedom om handliugarnes innehåll, obestridligen lättare och med större skyndsamhet kunde ombesörja expeditionen, än då lian, såsom hittills egt rum, först efter det målet är föredraget och afgjordt, får del af handlingarne. Då likväl Hof-Rälten insåg, att en begäran om lön på stat åt ett så stort antal Ordinarie Notarier skulle komma att möta betänkligheter, har IIof-Rälten, fastän den ej frångått sin önskan, att Notarieijenstgöringen måtte blifva så förändrad och ordnad, som omförmäldt är, dock ansett sig nu endast, såsom i dess förra förslag, böra i underdånighet hemställa, alt lön på stat måtte bestämmas för femton Notarier, men att derjemte åt några, minst fem extra ordinarie tjenstemän, hvilka kunde vara lill biträde vid Notarie-ljenslgöringen förordnade, måtte anordnas något mindre arfvode, som kunde dem, utöfver de med nämnde tjenstgöring förenade sportler, tillfalla; då deremot något särskildt arfvode för ombesörjande af utskrifning af Hof-Rättens domar ej skulle erfordras; att, till följd af den sålunda föreslagne förändringen i Nolarie-tjenstgöringen, Registratorns och de nuvarande fyra Doms-kanslisternes befattning skulle, enligt hvad ofvan blifvit ytlradt, komma att upphöra; att de tre öfrige kanslister, Hof-Rälten nu hade, användas till biträde, två vid Fiskalernes, och en vid Sekreterarens Expedition.
Har den, som skadan led, genom eget vållande, dertill medverkat; varde skadeståndet jemnkadt, efter ty som skäligt pröfvas. 2 §. I mål, som kroppsskada angå, skall under skadeståndet räknas icke allenast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit homorn tillfögadt. 3 §. För lidande, som genom brott emot personliga friheten, eller genom falsk angifvelse eller annan ärekränkande gerning, må anses vara någon tillskyndadt, skall ock vedergällning gifvas. 4 §. Komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omssändigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider. 5 §. Hafva flere i brott tagit sådan del, som i 3 Kap. 1, 3, 4, 5, 6 eller 7 § sägs; svare de, en för alla och alla för en, till skadestånd; vare ock de, som efter 9 § isamma kapitel gjort sig delaktige i brottet, derigenom att de dolt, köpt eller föryttrat det de vetat vara genom brott åtkommet, eller besörjt omarbetning deraf, hvar för sig till sådan ansvarighet som sagd är med gerningsmannen bundne för det, hvarmed de brottslig befattning tagit. § 6. Ar skada gjord af person under femton års ålder eller sådan, som i 5 kap. 4 eller 5 § omtalas, och kan ej skadestånd erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen; gånge då skadeståndet ut af dens egendom, som skadan gjorde; varde dock, med afseende så väl på dennes större eller mindre förmåga att sin handlings skadlighet inse, som på de tillgångar han äger till skadeståndets gäldande, beloppet deraf jemnkadt, efter ty som skäligt pröfvas.