Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Försäljning af bränvin i minut till förtäring på stället lar på landet ske vid gästgifvaregårdar, äfvensom å de vid allmän segelled eller sommareller vintervägar belägna ställen, eller vid grufvor, bruk och större landtegendomar, der Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, sedan vederbörande pastor och sockennämnd blifvit hörde, anser en sådan försäljning erfordras. Ar gästgifvarehållning fördelad emellan flere åboer, tillkomme försäljningsrättigheten hvarje åbo endast under den tid han gästgifveriet besörjer. § 9. Rättighet att uti stad utminutera bränvin till förtäring på stället skall, genom vederbörande Magistrats försorg, utbjudas på auktion för 3 år i sender, antingen odelad eller för vissa distrikter; börande antalet och belägenheten af försäljningsställen i hvarje stad förut bestämmas, för Stockholm af Öfverståthållare-embetet och för öfrige städer af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, på hvilka embetsmyndigheter äfven ankomme att meddela de ordningsstadganden, som pröfvas af nöden i afseende på tiden och sättet för försäljningens utöfning, jemte sjelfva lokalernas beskaffenhet, tiil vinnande af ordning och snygghet, samt förelägga lämpliga vitén för öfverträdelse af dessa ordningsstadganden; skolande dylika stadganden, jemte öfriga vilkor, i auktionskungörelsen tillkännagifvas. Då innehafvare af sådan försäljningsrättighet, på sätt här nedan i §§ 24 och 29 omförmäles, densamma förverkat, varder rättigheten i enahanda ordning, som nu föreskrifven är, ånyo utarrenderad. De, som, utan att på arrende innehafva ofvannämnde försäljningsrättighet, i stad idka värdshusoch spisqvarters-rörelse, må sälja bränvin till förtäring på stället vid måltider, emot afgift till den eller dem, som af staden arrenderat sådan försäljningsrätt; egande Öfverståthållare-Embetet och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, då vederbörande icke åtsämjas om afgiftens belopp, derom efter omständigheterna förordna.
Då jag vid sista riksdm motionerade, att suppleanter måtte väljas till Utskm, äfven inom R. o. Ad., är det naturligt, att jag fortgår vidhålla behötligheten häraf, dels på de grunder jag vid förra riksdm anförde, dels med stöd af grundlagen, sorn bestämdt uttrycker, huru många ledamöter skola vara i hvarje Utsk. för att bereda och utarbeta ärenderne, och dels emedan grundlagen föreskrifver, att om någon ledamot från Utsk. afgår, eller ledighet erhållit, skall nytt val genast förrättas, hvaraf jag drager den slutsatsen, att Utsk. alltid bör vara fulltaligt, och att en afvikelse derifrån, vid besluts fattande, är stridande mot andan och meningen af grundlagen. Hvarken grundlagarne eller Ridd.Ordn. förbjuda tillsättande af suppleanter uti Utskm. Också har, hvad de öfrige RiksStm synnerligen BondeSt. beträffar, detta sätt att gå tillväga med fördel blifvit användt, och Ståndet befunnit sig alltid fulltaligt; börandes R. o. Ad., såsom ägande i uti riksdagsbesluten, ej åsidosätta den rätt som tillkommer oss, såsom RiksStånd. Visserligen är det med grundlagen och vår Stånds ordning mer öfverensstämmande, att då ledighet uti Utsk. yppar sig, val till ny ledamot verkställes enligt de gamla formerne; men som sådant icke genast kan verkställas i anseende till de många omvägar och föreskrifter som böra föregå valet, har man funnit lämpligaste och skyndsammaste sättet vara, att gå grundlagens föreskrifter till mötes genom på förhand tillsättande af vissa suppleanter för vissa Utsk. De yttranden som blifvit gjorda mot förslaget äro redan besvarade af andra talare, i hvilkas åsigter jag instämmer med tillstyrkande att motionen antages i öfverensstämmelse med hvad R. o. Ad. i detta afseende beslutade vid sista riksdagen. Skulle motionen vara stridande mot grundlagarne, så lärer ej annat återstå, än att Coust.Utsk., efter behörigen gjord anmälan — motion — derom, afgifver yttrande, då beslutet måste blifva gällande ej allenast för Ro. Ad., utan ock för de öfriga RiksStm. Gr. Horn, Claes Fredrik:
Imellertid spred sig, som en löpeld det ryktet, att «Elin i Viken hade fått predikosjukan,» men att alls ingen blifvit smittad, att hon aldrig raglade omkull, m. fl. omständigheter, som skiljde henne från de öfrige patienterne af denna besynnerliga sjukdom, verklig hos några, men tillkonstlad hos så många andra, och förföljd och förlöjligad, i försvar tagen och beundrad, med ett ord: bråkad med långt mera än den någonsin förtjenade, hvaraf ock en stor, oformlig, bråmogen, snart vissnad och alldeles onyttig frukt uppkommit från en liten obetydlig kärna, i hvilken dock kunnat ligga något godt, om den blifvit väl skött och väl ansad. Många valfärdade således till Viken, hvaraf många dock aldrig bevärdigades med ett ord af Elins mun, eller en blick af hennes källblå öga, då andra åter skröto af att hafva hört ett mirakel, «som gick utanpå alla prester i verlden. – Den första, som bjöd henne en liten gåfva, afslog hon tvärt och bestämdt, och sedan bjöd ingen till att förnya ett sådant anbud, men Lena – som man vet icke var så nogräknad, hon började (Elin alldeles ovetande) att i sin unga systers «läseri», såsom hon ändå kallade den exalterade enthusiasm med hvilken Elin omfattade allt himmelskt för att deraf göra sig en sköld mot allt jordiskt, att deruti upptäcka en ganska god mjölkeko, bara man visste att rätt sköta den och begagna sig deraf. Således, i stället för att, såsom de första dagarne, afspisa ankommande åhörare med snäsor och spefulla ord, inbjöd hon dem nu tvärtom helt vänligt, men försäkrade dem på samma gång, att lika högeligen som de skulle förtörna hennes syster om de tillbjödo henne någon sort gåfva, i hvad form som helst, eller ens talade derom med henne, Gunnar eller några af de andra husets hjon, lika gerna åter skulle Elin se om man med någon liten skänk tänkte på henne (Lena), som både «klädde och födde» sin syster, för att denna i all ro skulle få sköta sin och andras andakt.
Om man nu bildade kamrarne så, alt den yngre kammaren blefve, efter utländskt mönster, flerlaligare än den äldre; så skulle det allmänna omdömet säga: som den yngre kammaren har flere riksdagsmän, än den äldre, så uttrycker den yngre kammarens röst ett större antal riksdagsmäns mening; och som desse leda sitt upphof från flere valmäns förtroende, så representera de en större andel af Svenska folket, än den äldre kammaren. När antalet är maktens och rättens grund; så skall man rätta sig efter den talrikare yngre kammaren. Om den äldre är djerf nog att sätta sig emot hvad den yngre eller de flesta vilja, så frågar man icke derefter; och är han likväl envis, åberopande sin grundlagliga rätt till motstånd, så kastar man honom öfverända. Dermed är det återhållande elementet slut. Är det till detta resultat man vill bringa representationen, så skall man organisera de båda kamrarne med olika antal. Vill man deremot, att den äldre skall uppfylla sin återhållande bestämmelse; så böra, emedan antalet värderas högre än egenskaperna, de båda kamrarne icke blott vara sammansatte af lika många ledamöter från hvarje Stånd och hvarje dass, utan den äldre kammarens medlemmar vara talrikare. Men då man förmodl. icke ville antaga något så ovanligt, så bör man åtminstone tillse, på sätt jag redan nämnt, att äldre kammarens ledamöter hafva högre civalificationer, så att om någon af den yu - Den 12 Mars f. m. 1S3 gre kammarens ledamot säger: jag är folkets ombud; så svarar den äldre kammarens: jag lika så; men med den skillnad, att då du är vald på försök under en riksdag, så är jag vald för flere riksdagar. Säger den, som representerar förmögenhet: jag har 10 mantal; så svarar den andre: jag har 20; eller säger en embetsman från yngre kammaren: jag är capitaine eller öfverstelieutenant; sä svarar den öfre kammarens medlem: jag är öfverste eller general o. s. v. hela vägen igenom.
ehuru vi beklaga den ensidighet, som röjer sig i behandlingen af det historiska stoffet, hvarigenom arbetets varde betydligt förringas. Passar endast för mogen ungdom. Andrew Brown eller Den röde spionen af IF. J. Pajaken. Ofversättning af B. A. Finell. Pris 3 kr. Tv % arbeten af s ' mtma författare hafva förnt fran t p k a n blifvit öfverflyttade till vårt sprAlr. Ided den ena af dessa, ~Trappcrn Jirnr, hm det i år utkomna arbetet stmkt syskontycke; temat är detsamma, och mellan variationerna är ej holler skillnaden synnerligen stor. Någon orginalitet kan således %den röde spionenn ej beröiliiria sig af, men d % fråga, ar om en bok för ungdom, har detta ej s&amp; mycIret att betyda; vårs afventyrsälslrmdo gossar och flickor höra gärna samma händelser berättas om och om igen, blott de iiro roliga, och det äro utan tvifvel Andrew. Browns af~entyr. Hjälten i berättelsen &amp; r en ung hiifblodsindian, som genom uinmange med ett par hvita, man - en g a m a l kramnre och en pals-: äggare, som sedan befinnes rara hans far - liir sig att uppskatta D blelznnsiktenas » dygder och öfrerlägsna bildning. Han öfrergcr sina stamförvandter, hvilks sHrat hans ejiilfkiinsls eller rättare sagdt h m s egenkärlek och antar tjiinst som spiijare vid ett amerikanskt regemente. D % han emellertid behandlas med misstro och iifrermod af de hvita, återvändor h m till de sina men öf~erger dem åter efter en kort tid, förbittrad öfver deras opalitlighet och djupt upprörd öfver deras djuriska rihet. Genom en rik engelsk sportsiiians frikostighet blir han sodermera satt i tillfalle att i en af Amerikas stora stader förvarfva kunskaper och bildning.
Af godstrafiken hade spanmålstransporten utgjort endast 792,000 centner, ehuru banorna genomskära landets bördigaste provinser. Såge man åter på Gefle—Dala-jernvägens trafik under samma år, så funne man, att på denna bana, som har en längd af 8 mil, passagerareinkomsten utgjort nära 12 procent och godstrafiken fullt 88 „ af hela inkomsten. Beräknades inkomsten per banmil, lemnade hvarje mil af GefleDala-vägen i passagerareinkomst 16,532 R:dr och för godstransporten 122,702 „ Om man nu jemfördc dessa siffror med dem, som lemnats angående trafiken på stambanorna, så funne man att, då passagerareinkomsten per banmil å GefleDala-banan endast uppgått till två tredjedelar af enahanda inkomst på stambanorna, hade deremot godstrafiken på Gefle-—Dala-banan lemnat en inkomst, som varit 5$ gånger större, än den godstrafiken på stambanorna inbringat. Af den ofvan omförmälda uppgiften öfver deri trafik, som redan nu funnes utmed Frövi—Falu-banan samt den, som genast efter dess fullbordande blefve genomgående till och från Göteborg, och hvilken således skulle passera vestra stambanan från Örebro till Göteborg, utgörande en väglängd af icke mindre än 26,4 mil, inhemtades, att godstrafiken till Göteborg beräknats komma att utgöra 4,193,620 centner och från Göteborg 2,054,625 „ eller tillhopa 6,248,245 centner. 52 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. Denna betydliga godsqvantitet, beräknad efter blott ett öre per centner, skulle alltså lemna vestra stambanan en inkomst per banmil af icke mindre hvaraf minst 50 profcent kunde antagas blifva ren behållning.
Å nyo föredrogs Hans Excellönce Herr Grefve Cederströms, Rudolph, den 24 sistlidné Februari förmiddagen på bordet lagde Memorial, angående allmänna förlägenheten, samt behofvet i vissa fall af medel till pensioner för StatsRådets Ledamöter. Ridit. o. dd. Prof. 2. Band. 5-, 3^ Den i Martil. Grefve Hard, Carl Gustaf, hade inlemnat ett så lydande Memorial: (Se Bilagan N:o i o.) Herr* Rothlieb , Axel, upplåste följande: (Se Bilagart N:o i l.j) Friherre Toll, Gustaf Philip, anförde skrifteligen • (Se Bilagan N;o 12). Herr von Becker, Carl Johan, upplåste följande; (Se Bilagan N;o i3.) Herr Rosenblad, Bernhard: Utan att in gå uti någon undersökning om den allmänna förlägenheten, tror jag att den finnes, och att den hos vissa enskildta öfvergått till nöd. Jag vill nu blott fästa mig vid tvenne uttryck uti Grefve Hårds Memorial. Han har anfört exempel af en egendom uti Skaraborgs Lån som blifvit Uppskattad till 5o,ooo R:dr, och hvilken lemnade i afkastning endast 200 tunnor Råg och 4oo tunnor Hafre, samt ingen ting af Ladugården, Jag betviflar ej rigtigheten häraf, men jag tror att då den nu brukliga taxation mfördes, funnos personer, som för att stärka sin credit, eller af andra orsaker, uppgåfvo sina egendomar till ett värde, vida öfverstigande det rät» Den i Martiin 55 ta. Vid sådana egendomar tror jag vlsserligert det kunna hända att afkästningen ej svarar emot värdet. Men i allmänhet tror jag att uppskattningsvärdet af Svenska Landtegendomar ej Öfverstiger det värde sotn motsvarar räntan föif deras afkastning Grefve Hård har äfven såsom ett bevis på vårt försvagade tillstånd anfört aftagandet af deri physiska styrkan hos ungdomen, och han har ansett den härleda sig icke från brännvinssupande^ utan från bristen på födoämnen och deras sämre beskaffenhet.
Visserligen anmärktes äfven, att en orättvisa skulle ligga deri, att, ehuru endast en del af sjöfolket, eller den, som idkade utrikes sjöfart, vore berättigad till Föling och således ensam komme att lemna bidrag härtill, jemväl den öfriga delen skulle undfå pensions-understöd; men, i händelse Staten med något årligt anslag bidroge härtill, syntes den anmärkta orättvisan derigenom blifva undanröjd, enär detta bidrag kunde anses hufvudsakligen afse den delen, af hvilken inrikes sjöfart idkades. Det hade jemväl af någon blifvit anfördt, att den föreslagna åtgärden skulle medföra svårighet att erhålla Besättningar, men då beloppet af Föringen ej vore större, än, t. ex. för resa från Medelhafvet, eller till och med Ostindien, å ett fartyg med 20 mans besättning, omkring 82 R:dr 24 sk. Banko, kunde man antaga, att hvarje svensk Skeppsredare skulle vara färdig att, genom utbetalande af en dylik summa af egna medell om så fordrades, bidraga till det goda ändamålets vinnande, så mycket mera som de sedermera rättvisligen kunde vara fredade för alla anspråk på underhåll från de sjöfarandes sida. Härtill komme äfven, att den till -slutlig granskning af det uppgjorda förslaget till ny sjölag och Reglemente för handelsflottan förordnade Kommitté, sedan alla vederbörande i ämnet blifvit hörde, föreslagit en §, hvaruti den ifrågavarande förändringen stadgades såsom lag. Frågans lösning syntes nu vara beroende derpå, om en enda för hela Riket allmän elier flera särskilda pensions-inrättningar skulle finnas, och för den sednare åsigten hade de flesta Sjömanshus-direktioner uttalat sig, på skäl, som, efter mo tionärens antagande, till stor del uteblifvit, om ett ordentligt, på rättvisa 6 Stats-UttkotteU Utlåtande, N:o 180. grunder uppgjordt, förslag i ämnet blifvit framställdt. Man hade, bland annat, befarat och såsom kanske den kraftigaste invändning anfört, att en för hela Riket gemensam styrelse skulle blifva allt för kostsam och icke kunna rättvist bedöma förhållandena i de olika landsorterna; men då förmodligen de nu varande
Att denna farhåga icke var ogrundad visade sig snart nog, och det dröjde icke längre än till 1868 års riksdag, då experimenten i konstitutionella konflikter begynte. Helt visst var detPboenixska partiet i detta afseende långt framsyntare än andra partier, som inom kammaren bildade sig. Dess huf-vudsakliga mål var att stödja konungamakten och. de ofri-ges att stödja ministéren. De båda andra partitillstymmelser, som vid denna riksdag inom första kammaren framträdde, äro verkligen svåra nog att karakterisera, då deras skiljaktighet icke så mycket var principiel, som icke långt mer personlig. Båda hade nämligen samma mål för ögonen, nämligen att under alla eventualiteter stödja ministéren. Historien om dessa partibildningar är följande. Redan innan riksdagen kom samman, hade en del Stockholmsrepresentanter sökt bilda ett ministerielt Stockholmsparti, som genom att genomdrifva utskottsvalens förrättande formedelst elektorer trodde sig i sin hand få väldet inom utskotten och äfven i kammaren. Men af hufvudstadens egna representauter anslöt sig icke hr Wallenberg till detta parti. Då nu landsortsrepresentanterne infunno sig, visade det sig snart, att majoriteten icke hade lust att gå i Stockholmarnes ledband. En koalition med grosshandlaren C. F. Waem i spetsen bildade sig i afsigt att hindra elektorsval för utskottstillsättningen och det lyckades. Vid ett möte på börsen, vid hvilket friherre Stjern-blad presiderade, blef beslutadt, att intet program skulle uppställas — förmodligen af den orsak att ministérens görande och låtande ansågos vara det program, som denna fraktion ämnade följa, och man derför måhända trodde det både öfverflödigt att formulera några sväfvande fraser, som kunde passa in på hvad som helst, och farligt att med den mini-steriella lydaktighet, som var dess mål, inlåta sig i någon närmare specifikation af hvad som borde göras. Måhända ville man icke heller genom att formulera ett program blotta hela sin sträfvan i ministerielt syfte. Att ett program sedermera blifvit antaget, berättas väl, men om såär, har det dock lyckats dess upphofsman att sorgfälligt dölja det for profana blickar.
Boskapsafveln bar äfven under de sednare åreu i Länet vunnit i förädling, dels genom utspridande af den ifrån Skottland af mig införde uti mina förra underdåniga berättelser omförmäldte Galloway-racen, som utmärker sig både för mjölkrikhet samt qvantiteten och i synnerhet qvaliteten af köttet, dels också genom andra possessionaters bemödanden i denna del, hvaribland jag ansett mig böra anföra följande: Herr Baron Sparre på Boforss förskaffade sig år 1833 några kor och en tjur ifrån Herr Grefve D. Frölichs egendom Cathrinaeberg i Wermland, af ett ypperligt kreatursslag, som vid Röforss nu förökat sig till ett antal af omkring 30 kor och ungboskap. Så till mjölk-afkastning som storlek är äfven denna boskapsracc utmärkt och Herr Baron Sparre har gjort Länet en väsendtlig tjenst med införandet och kringspridande deraf. Onder sistförflutna år har lian kunnat börja aflåta sådana racekreatur till en och annan i orten, som honom derom tillilat. Herr General-Adjutanten af Wetterstedt har vid Hessle äfven gjort början tili uppdrifvande af större ocb ädlare boskapsracer och i ganska betydlig mån utvidgat ocb förbättrat ladugårdsskötseln vid detta boställe. I allmänhet kan anmärkas: att en god race af kor ej kan erhållas, så framt ej qvigorna afhållas ifrån parning intill fyllda 4 år. Om fårafveln hafva några possessionater i Länet under den sednare tiden beflitat sig, ocb ibland dem förnämligast Herr General-Löjtnanten Grefve Carl Ridderstolpe och Herr Löjtnanten B. G. von Hausvolff. Afsättningen på ladugårds-produkter är visserligen Ullig.
Genom Nådig Remiss den 24 nästlidne Januari, har Eders Kongl. Majit till Krigs-Collegium öfverlemnat Rikets Ständers Revisorers år 1839 afgifne Berättelse om den, samma år, verkställde granskning af StatsVerkets samt andre af allmänna medel bestående Fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren 1836 och 1837, för att deröfver skyndsammast, . till Eders Kongl. Majit med underdånigt utlåtande inkomma. Till underdånig åtlydnad häraf, får Collegium i hvad som rörer Militice Boställs-Casscni och hvilket innefattas i bifogade Transumt af ofvanberörde Berättelse, anföra följande: Den af Rikets Ständers Revisorer befunne otydlighet, beslående deruti, att Nybyggnadsoch Reparations-medlen skola blifvit uti 1837 års Hufvud-Bok sammanblandade, är icke egentligen, såsom Revisorerne förmodat, en följd af Räkenskaps-methodens invecklade beskaffenhet, utan snarare föranledt af methodens origliga tillämpning uti Cassa-Räkningen för nyssnämnde år. Enär likväl vid Hufvud-Boken äro fogade särskilde sammandrag öfver utbetalte Pörskotler till nybyggnader och till reparationer, samt öfver redovisade medel särskildt för hvardera af desse Utgifts-Titlar, finnes en säker ledning för bedömmande af de till nybyggnader eller reparationer, hvardera för sig, använde kostnader. På det dock all anledning till otydlighet hädanefter, i berörde afseende, må vara undanröjd, har Collegium gifvit Bokslutaren nödige föreskrifter.
Inför detta Stånd, der upplysning och rättskänsla gå i bredd med hvarandra och hvilket tillika inom sig räknar så många fordna och nuvarande kamrater, vore det, snart sagdt, förolämpande att ingå uti vidare detailler för att rättfärdiga mitt måttliga anspråk för den, som commenderar 2:ne batailloner, hvilka, i förbigående sagdt, kosta staten så obetydligt, att åtminstone chefen synes böra hafva sin bergning och icke sättas på förknappning efter karlens exempellösa tarif af 10 r:dr b:co för hela året eller 12 r:dr 24 sk. med inqvarteringspenningarna. Den i3 Augusti c. ni. 3'7 Mig åligga i allt fall andra detuiller, sora, efter mitt sätt att se, äro oundvikligare än alla ilo, som röra det pecuniära, icke derföre, att jag vill orda emot den indragning, sorn inom ett aktad t Medständ af en utmärkt talare blifvit ifrågasatt (ty dä K. M. derom allena äger besluta, gör jag mig förvissad, att ieke armeen kommer att vidkännas en sådan verklig förlust); men derföre, att livad sorn i sammanhang dermed yttrats, nemi. ”att nian i provinsen önskade ”truppens indragning, emedan den spridde oordning och fallenhet för lösdrifveri,” måhända inverkat på den tanka, som såväl Hrr ledamöter af Ii. StatsUtsk. sorn af Representationen kunna göra sig om detta, af blidare tankeyttring förtjeuta regrte, Jag säger måhända, ty sanningen framtränger icke alltid lika snabbt eller lätt, som den förvrides; men jag bör åtminstone ieke längre uteblifva med uppgifter, som redan skolat lemnäs, då betänk.
Det måste i hvarje fall vara en vinst, att den speciela sakkunskapen blir den, som skall afgöra, om åtal. må ega rum eller icke. En värd talare har före mig förklarat, att Domkapitlen skulle göra sig förhatliga, derest de tillstadde ett eller annat åtal. För min del tror jag, att hvarje embetsman måste, under medvetande af sina afsigters renhet, veta att uppfylla sin pligt, oberoende af de större eller mindre vådor, som derigenom skulle kunna honom drabba; men icke nog dermed; jag skulle tro, att den stora laglydiga pluraliteten af nationen skall hålla en embetsman räkning för ett sådant förfarande, så att han, om han med insigt och omsorg fullgör sitt åliggande, han derföre skördar välförtjent heder. Reservanten har för öfrigt ytterligare utvecklat de hänsigter, i hvilka K. M:ts förslag har företräde framför TJtsk:ts, huruledes Just.- Kanslcrn, såsom boende i hufvudstaden, svårligen kan känna förhållandena så noga som de inom orterna förlagde Domkapitel; jag fruktar för min del, att derest man skulle åt en enda embetsman, Just.-Kanslern, öfverlåta, huruvida åtal skall ega rum eller icke, så kunde anordningen i detta fall bära allt för mycken form af en enda menniskas subjektivitet. Det Unn 11) Maj e. öl. later tänka sig, att en embetsman den ena gången har mycket stränga åsigter, en annan gång att han har mildare: jag skulle tro att man i Domkapitlen eger en bättre garanti för ett tillfredsställande resultat. På grund af dessa skäl uttalar jag den vördsamma anhållan att II. o. Ad., med afslag å Lag-TJtsk:ts Bet:de, ville antaga K. M:ts Propos. i 7:de §:n. Hr Olivecrona: Yid behandlingen af den 7:de §:n i LagTJtsk:ts förslag, var jag af skiljaktig mening med Utsk:ts majoritet.