Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar fiendens styrka icke större, än at den kan af folker fördrifwas, eller om en synbar wada för den öfrige delen af Fäderneslandet genom motstånd kan afböjas, mäste alla försök widtagas til winnande af ett sa hälsosamt andamäl; detta är ett anspråk, hwartil den sanna Swensta äran och Samhället har högsta rätt; —. kan deremot i detta fall nägor af hufwudsakelig nytta icke Uträttas, fordrar äter menstligheten, ac icke blottställa folket och landet för rysliga uprräden af mord och brand, ty hwarken Jnnewänare i bet Land, som af Fiende intages, eller Fäderneslandet draga någon fördel deraf, om de förre under deras wanmagt genom öfwerdädigt upföranbe och ett oriktigt begrep om sann nit och trohet nedkalla öfwermagtens hämnd och blifwa Zeffer för plundring och Landets ödelagggandeAndamäletmed Samhällslefnad är allmänt wäl, allmänt stybb; och hwarje Samhälls Ledamots förbindelse ar efter yttersta förmåga bidraga bertil; men da detta ändamål ej kan win - 393 Dm 8 Mars. winnås, om an enffildte Medborgare göra uppoffring af lif och egendom, lärer ock rimligen icke kunna fordras onödigtwis en sadan uppoffring, oersättlig för den lidande, och jcmwäl af ffadelig inflytelse för Samhället. Alla Rikens Historier nplyfa ock derom, at äfwen under den största wada Regenterne dock af nämnde orsak sökt nndwika upbudning af folkmassor, och enär sadant likwal fkedc, hwad dermed blifwit uträtradc och foljderne deraf. — Det lärer derföre wara lämpeligast,. at, enär allmän Lag i detta fall icke kan gifwas, lata ankomma pa Konungens första
Jag tror, att når fråga är att stifta fied, alt tillfredsställa de olika opinionerna, så kan detta icke ske, om man icke lemnar något åt hvarje. Jag tior, alt i första rummet fördrar detta tidehvarf, att vi söka införa en representation, som verkligen representerar Svenska folkel; nian må argumentera sä mycket man behagar, att Svenska folket är represen terad t,' derföre att Ingen säger att Standerne äro Svenska. folkets representanter, så finnes likväl ingen ordställning i det borde vara. Jag tror, att ingenting annat constituerar en folkreprésenlalion, än rättigheten alt välja och utse sina representanter. Delta är én grundsats; som af ingen lärer kunna motsägas. Här är (rågan således, om under huvar. förhållanden, under vår (yrdelade sammansättning, som här häfden för sig, det skulle vara en omöjlighet att få ett begifvande till en förändring härutinnan; men, mine herrar! detta beror ju på Ständerna sjelfva. Äf det för fäderneslandets val, så bör och får det icke vara en omöjlighet att göra uppoffringar. Anser man å ena sidan, hvilket jag bör och mäste förmoda, att de, sorn hålla före att siåndsföi hållandena böra bibehållas, yrka sådant, i den öfvertygelse, att ståndsélementerna innebära beståndsdelar, sorn för fäderneslandets nytta böra till ett bestämdt, visst förhållande inrymmas inom representationen; manne då det icke å déii andra sidan skull blifva möjligt, i likhet nied hvad Hr von Troil löreslagil, att lenina Stånden eli viss anpart, som väljes af dem sjelfva, och att för öfrigt lenina öppen valrätt celi valbarhet åt Svenska folket att välja den andra delen; oell må sedermera valen ske direclé, soln Hr von Hartmansdorff föreslagit, till båda kamrarna på en gång, eller som andra yrkat, genom eli utbrytning från den ena kammaren lill den andra, under vissa qvalificationer af ålder m. 111.
Jag ville bli morsk jag, och bad henne dra åt hin, men hon såg så bekymrad ut och sade: 'Husbond' får ej stanna qvar här nog kan jag gissa hvad husbond' här vill göra, men det är orätt, kom bort med mig'. "Lättare sagdt än gjordt", svarade jag. "De hålla mig qvar med våld, må du veta." Nu kallades jag bort och som tolken behöfdes för att samtala med mig, glömdes, såsom det tycktes, alldeles Kallista. Efter en timme, vi voro då i öppna sjön igen och styrde kurs på Nyhamns bak, sade tolken till mig, att jag nu skulle göra mig af med flickpåhänget, ty det var hög tid. Men hvar var Kallista? Jag såg henne platt icke och tolken visste det ej heller. Ändtligen fick han reda på att hon gått förut, men vidare visste ingen något om henne. Då vi kommit fram, för om fockmasten, sågo vi henne sittande bakom en upprullad tross med hufvudet stödt mot handen. Hon var mycket blek, blekare än vanligt. "Kallista", sade jag, "den herrn säger att du skall gifva dig af till land igen". "Jag far icke utan husbond" var hennes bestämda svar. Vi försökte att öfvertala henne, men förgäfves. Då kom der drifvande en sådander ung kadettherre, stannade hos oss och betraktade flickan. 'En vacker flicka', sade han, och se det förstod också jag. Han talade nu vid tolken och denne vände sig slutligen till Kallista och uppmanade henne åter att resa af. 'Det blir qväll', säger unge herrn här, tillade han, 'och då får du svårt att hitta hem och vägen blir allt längre och längre.' "Ja, ge dig i väg, goda Kallista", bad också jag. "Fan vet hvad som nu passerade eller om någonting passerade alls, men visst är, att flickan och kadetten sågo en stund på hvarandra, hvarpå den unge herrn befallde oss gå vår väg och lemna flickan i ro. Han såg precis ut som en vingskjuten hök, så hjertängsligt såg han på flickan och hon ta mig ryssen såg ut som en hel bys nattvardsungdom tillsammans, så rörande och jag tror deras ögon tårades."
Uti det förslag till reglemente för Krigsskolan, hvilket t. f. Kanslern för Krigs-akademien till följd af förenäranda Kongl. Bref afgifvit, har dock blifvit i underdånighet hemställdt, att, innan sådant reglemente utfärdas, den sedermera väckta och ännu oafgjorda frågan om Sjöofficersbildningens afskiljande från Krigsskolan först måtte komma under Eders Kongl. Maj:ts pröfning. Organisationen af Krigsskolan står jemväl i sammanhang med Landtförsvarskomiténs, i fråga om krigsbildningen, framställda förslag, att det nuvarande högre Artilleriläroverket vid Marieberg skulle förändras till en Krigshögskola för officerare vid artilleriet, ingeniörkorpsen och generalstaben, och hvarest äfven i visst fall undervisning kunde lemnäs åt civil-ingeniörelever, samt att de begge läroverken skulle ställas under en gemensam öfverstyrelse 82 Bil. N:o 3 a. till Kongl. Majus Nåd. Prop. N:o I, om Statsverket 1865. För utredning af flera i sammanhang härmed stående frågor, har Eders Kongl. Maj:t under den S sistlidna September tillförordnat en komité, som har att i densamma förelagda ämnen inkomma med underdånigt utlåtande. Vid dessa förhållanden och ehuru, enligt hvad hos mig anmäldt blifvit, tiden, då organisationen af Krigsskolan skulle kunna vara genomförd, af guvernörsembetet vid Krigs-akademien beräknades kunna inträffa mot slutet af år 1866, men någon stat för Krigsskolan af förenämnda skäl för det närvarande icke kan föreslås, hemställer jag i underdånighet, det Eders Kongl. Maj:t täcktes nu, likasom vid förra riksdagen, endast förbehålla sig, att nuvarande anslaget för Krigs-akademien, 79,888 rdr 26 öre, må, såsom tillgång för den pågående omorganisationen, förblifva i detta afseende orubbadt, men att emellertid följande framställning från nuvarande guvernörsoch kanslersembeten vid Krigs-akademien måtte komma under öfvervägande.
454) fordrar väl att certepartie skall upprättas, men inskränker detta till de fall då fartyget är helt och hållet eller till bestämd del befraktadt; och lyska lagen (art 558), hvilken, i likhet med den holländska, omtalar certepartie endast när fartyg är helt och hållet eller till viss del befraktadt, gör upprättandet af denna handling beroende af endera partens fordran derom. Norska lagen känner ingen viss form för fraktaftalet; och då detta torde vara det, som närmast motsvarar handelns och rörelsens behof, har förslaget öfverlemnat åt parterna att sjelfva välja den ferm för aftalet, de finna lämpligast, och endast meddelat den föreskrift att det skall skriftligen afiattas om endera det yrkar (<§ 73). Af hvad som i det föregående blifvit stadgadt om rederiets inskränkta ansvarighet för befälhafvarens förseelser, kunde visserligen anses tydligt att dylik ansva - 89 ansvarighet bör ega rum äfven i den händelse, då rederiet sjelft bortfraktat fartyget. För alt likväl undanrödja hvarje tvifvel i detta hänseende och tillika befria rederiet från all ansvarighet utöfver fartyg och frakt när ett fraktaftal, det sjelft afslutit, genom någon omständighet utan dess förvållande går om intet, har det ansetts rådligt att införa ett uttryckligt stadgande derom (§ 74). I rederiernas interesse och för att befordra skeppsfartens regelinessiga gång är öfverallt genom usance eller lag en viss tid stadgad, utöfver hvilken befraktare, aflastare eller lastemottagare ej eger att uppehålla lastning och lossning. Men då befraktare eller aflastare, till följd af handelns osäkra förhållanden, ofta kan, utan sitt förvållande, blifva salt ur stånd att inom denna tid fullgöra denna del af aftalets förbindelser, har, i hans interesse, en ytterligare lid, under benämning af öfverliggedagar, för lastningens verkställande blifvit honom medgifven, dock under förpligtelse att för detta uppehåll särskildt godtgöra redaren. Samma förmån emot samma förpligtelse är äfven, i afseende på lossningen, lastemottagaren medgifven.
Ni saknar visserligen ej — enligt mitt förmenande — talang, men nybörjaren röjer sig allt för mycket, o c h förlaget af ert arbete skulle ingalunda blifva någon affär. Med största högaktning K. Sundin. » Detta var då så pass rakt på sak, att det knappast kunde missförstås, och han missförstod det ej heller. Han hade lyktstolpen att hålla sig uppe efter, annars hade han dumpit på gatan, lång som han var, ty han kände, hur blodet rusade honom åt hufvudet och marken vaggade under hans fötter. Om det ej blåst så kallt, hade ban nog så länge blifvit, där han stod, men nu började det till yttermera visso att yra, och när den kalla, hvassa snön slog honom i synen, lade sig i riktiga små drifvor på hans hattbrätten och våt och isig trängde ned under kragen, började han med långsamma steg gå hemåt. Så gick han gata efter gata med hufvudet sänkt, kragen uppslagen o c h händerna i fickorna. Han gick utan en tanke, utan en dröm, gick som i ett rus, viljelös, slapp, maskinmässigt. Han kände på sig, att han passerade Gustaf Adolfs torg, såg gaskandelabrarne kring statyn skimra genom snö- yran, pulsade fram genom modden öfver Norrbro och efter Skeppsbron och kom så upp på Söder. * * Elisabeth Keysers tafla » Yiolspelerskan » (större pastell) förut exponerad på Konstnärsförbundets föregående utställning, har nu, enligt hvad konstnärinnan meddelar oss, blifvit köp af godsägaren Johan Hage på Köbenbavns » Foraarsudstillnindg. Lager stödde ryggen mot stolpen, slet upp brefvet och läste med någon svårighet i det fladdrande skenet: * Det var ett godt stycke väg upp till Uplandsgatan, och trottoarerna voro halare än någonsin. Därför var han både andfådd och svettig, när han stannade för att låta den häftigaste hjärtklappningen gå öfver. När han kom upp och knackade på, öppnades dörren af en gammal gumma, som gick o c h bäddade där inne. För öfrigt var rummet tomt.
Hans Exellence, Herr Grefwe lduutb önffade att dä denna Expedition endast syntes angä den inhemska Victualic-Handcln, samma underdäniga önskan afwey mätte utsträckas lill den utrikes. Herr von lllsusvolkl, Osr! Oustsk kdeinkolä, yttrade en dylik önskan i afseende pä Ullhandeln. Herr Grefwe» och Land t-M arskalken, cr indrade att detta wore en ifrän den närwarande aldeles sär,kild fräga, och gjorde derefter proposition till bifall ä Len föreslagna underdäniga ffrifwelsen, med den förändring, i enlighet med Hans Ercelttnce Herr Grefwe kuutbs anmärkning att efter orden, utan afseende pä tid sch ställe skulle införas: sä in som utrikes. Bisölls. Upplästes följande. Utdrag Lidd. och Ad. prat, 6:te Land. rude» Lsd. 65. 1024 Den M April. Utdrag af Protokollet, härret hos Rikets Ständer» Bewillnings-Utffott wid Riksdagen i Stockholm den 28 Aprill :8io. S. DAf Utffottcts Secreterare företeddes räkning öfwer inköpte Skrifmäterialerr W d och Lius m. m. för Utffottcts behof undrr Riksdagen, hwilkm räkning uptaaer hela denna kostnad till 228 R-d. r6 si. g r:st. Banco, derä ivO R:d. af Kongl. Stats-Contoffet fvrffottswis ärhällits, sa att en summa af Etthundra Tjtrqo Ma .N:d. 16 still. 8 ruist, icke more ärsatt r ch som Utstottet efter granstning af desse utbetalningar desamma godkä- de; sä stulle sädant genom Protokoll».Utdrag hos de respective Stönden anmälas, med anhällan om den ätgjärd, bwarigenom berörde resterande 123 R:d. t ss» 8 r:st. Banco mätte af Stats-Werkets medel blifwa Secretcrareii godtgjorde.
Itt wäl skrifwit Supplicas iagh frambär, Till Husbonden är wårt högsta begär, Laga så, att wij icke meera skula Skiutza och maata the Knechtarna fula. För thy när the komma i wårom gåla Snoka the i hwar wrå och ära snåla. Heylin, Drengen och migh strax köra the vth Medh sina Kroksablar och hwassa Spiut”; (Grofheter) Styrb. Hossbonde the rijda och wår Hors så fort, At the på stunden kasta fölet bort. Haa wij ööl, til wår Dotter han frijar, När thet blir alt, han oss båda hijar: Han rister och skakar mitt gambla skegg, Wender Foten vp, slår Hufvud i wägg. Gode Hossbonde, iagh beder rätt Ehr, At then Blårocken icke kommer meer. Ty han kitlar med sablen mongen stund, At iagh wil gå både från gård och grund. Wee then såsom theras Narri lijder: Ty Rygknoten ther effter hårt swijder. Præt. Gåår bort båda: På thetta hoot Skal iagh med första råda boot. Poicke, förwara the skäncker, At löna eder iagh wist täncker. Fjerde akten. Palladius bjudes af Circejus på källaren, och stödjande sig på Seneca menar han, att det ej skadar att dricka måttligt, men anser det bättre att taga ett rus på sitt rum än på källaren. Emellertid följer han med och hånas af Circejus för sin oerfarenhet. ”Stort löje tu här bereder Medh tina åthäffwer och seeder: Som en Koo på een ny fähusdör, Seer tu Källaren fram och för.” Circejus lemnar honom slutligen i sticket, och då Palladius kräfves för hela förtäringen och ej har pengar, tager värden hans kappa i pant. — Sc. 2. Hyresvärden kräfver Circejus, han begär anstånd och beslutar att låta en bekant skrifva till fadren, att Circejus är sjuk och behöfver pengar till böcker.
Ordfulen förklarade att han funnit den sednare propos:n besvarad med öfvervägande Ja. Den sedermera framstälda propos:n till bifall å förev:de punkt i öfriga utan anmärkning lemnade delar, blef med Ja besvarad. 22:dra punkten, ang:de anslag lill löne-förbätlring för 3 Professorer och 13 Adjunkter vid Lunds Vniversilet. H. Exc. Hr Gr. Sparre: I enlighet med E, o. Ad:ns nyss fattade beslut anhåller jag, att lönerne till hvardera af de 3 Professorerne måtte bestämmas till 4,500 Edr, och att hvardera af de 8 äldste Adjunkterne mätte erhålla i lön 2,500 Edr, samt att punkten i öfrigt bifalles. Den först till bifall å denna punkt framstälda proposm besvarades med Nej jemte ett eller annat Ja; hvarefter R. o. Ad:n, på sätt H. Exc. Hr Gr. Sparre yrkat, bestämde lönerne för ifrågav:de 3 Professorer till 4,500 Edr, samt för de 8 äldste Adjunkterne till 2,500 Rdr och endast för de yngre till 2,000 Edr, samt i följd deraf den ifrågav:de anslagssumman förhöjdes till 20,200 Edr allt Ernt. 23:dje punkten, ang:de löneförhöjning för Bibliothekarien och vice Bibliothekarien vid Lunds Universitet. Härvid förekom först och bifölls Utsk:s tillstyrkande rörande lönen för Bibliothekarien. Då sedermera förekom Utsk:s hemställan angående lönen för vice Bibliothekarien, yttrade Hr Cederschiöld: I fråga om Utsk:s motiver, vill jag göra några anmärka-. Utsk, har nemligen sagt, att Biblioteket i Lund är af mindre omfattning än i Upsala. Jag, som vistats vid båda Akademierne, måste helt och hållet bestrida denna motivering. 512 Den 20 November f. m.
Uti till Rikets Ständer den 12 November 1847 aflåten Nådig Proposition, fastade Kongl. Maj:t Rikets Ständers uppmärksamhet å angelägenheten att: tillvägabringa förändring i hittills gällande föreskrifter, angående de lön-innchållningar, under namn af vakansoch förslagsliggetids-, samt nådårs-besparingar, hvilka de fleste Kongl. Maj:ls Nåd. Proposition, N:o 8. 21 embetsoch tjenstemän, såväl civile som militäre, måste vid tillträde af ordinarie beställning å Rikets Stat vidkännas.
St:r varda beviljade, må utgå endast i det fall, att aftal, som af K. M. förklaras giltigt, blifvit alslutadtom anläggande inom viss af K. M. bestämd tid utaf jernväg mellan Luleå eif oell Gellivara malmfält, men att, om sådant aftal icke blifver afslotadt, R. Sl:r för anläggning af en jernväg förbi Hedens forssar i Luleå eif, enligt det af Kapiterien C. Adelsköld upprättade kostnadsförslag, anvisa en mot tvåtredjedelar af den beräknade anläggningskostnaden ungefärligen svarande summa af 93,1100 rdr, alt ulan ätcrbetaIningsskyIdighet utgå till det bolag, som ålager sig utförandet af bemälda arbete.» Efter denna voterings utgång befunnos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 38. Nej — 18. 34:de punkten. Hr Bildt: Alt förkortandet till mer än hälften af segel leden från Dalarö till hufvudstaden, som representerar ett så stort handelsterritoriurn, utgör en af de vigtigaste frågor, som vid denna riksdag varit underkastad R. St:rs pröfning, torde väl ingen förneka. Men då de skäl, Utsk:t anfört för sitt afstvrkande såväl vid denna som följande punkt, äro af den beskaffenhet, att vederbörande auktoriteter först böra böras, om man med hopp om framgång ånyo skall kunna upptaga frågan, och vi Den 5 September e. m. 201 redan hunnit riksdagens ellofte timma, så inskränker jag mig nu till alt endast reservationsvis uttala mitt ogillande öfver den utgång, frågan fått. Frih. af Ugglas: Då TTr Bildt icke framställt något yrkande, hade jag kunnat afhålla mig från att yttra mig i ämnet; men då Ur Bildt tror att resultatet skulle blifvit annorlunda, om stadens myndigheter fått yttra sig i ämnet, så anser jag mig sk \ Idig erinra derom att Slats-Utsk:t, som fullkomligt erkänner vigten och behofvet af denna segelled, ansett det mindre lämpligt att anvisa medel till ett företag, som K. M. icke ansett sig höra löreslå, och om hvilket han förklarat att flera strategiska hinder möta.
Vi bedraga oss dock stundom. De se ibland ut som sjuklingar och missdådare. De frätas upp af sina känslors värme. De böjas under tyngden af sitt eget rykte, sitt ansvar, sitt begär att föda i dagen det bästa, det högsta som slumrar i det blod, som de ärft af sina fäder och mödrar. Vi kalla dem stora, och allt hos dem blir äfven stort. Deras sorger bli stora, deras ansträngningar, deras offer. Deras fel bli ibland så stora att de måste kallas brott och äfven deras missräkningar bli större än andra menniskors och derför så mycket svårare att bära, nästan förstörande. Långsamt stego timmarne upp öfver flygsandsvågorna i öknen öster ut. De lyfte den färglösa nymånen från Jesusminaretets balkong och buro den bort öfver Antilibanon i vester. Derifrån vandrade de ut öfver Europa, bleknande och gäspande, sedan de njutit af glädjen i öknen, af smekningar i bommade harem och af cypressernas lukt mellan Bosporens villor. De kommo till Europa som nedsölade glas, ur hvilka en sorglösare verldsdel redan druckit, som fula gamla gummor, hvilka nyss klädda i en lysande prakt och med ungdomligt friska färger på kinderna helsats af Orientens böneropare. För hvar timme som gick till ända tilltog oron på gårdarne i Emins hus, ehuru den endast gaf sig luft i utrop icke i åtbörder eller ängsligt gående. Längst nere vid den yttre gårdens dörr, reste sig slutligen en arab, nästan osynlig i halfmörkret. Han ropade med hög röst: – Nu dagas det och ännu fattas mer än halfva summan. Emin tycktes icke höra honom. Han satt bakom den med mynt rågade brickan som en afgudabild bakom offeraltarets dyrbarheter och mynt. – Nu dagas det, och ännu fattas vida mer än halfva summan! – hördes rösten ur halfmörkret ännu starkare än nyss, trotsande och förolämpande. Emins läppar började darra. Han reste sig långsamt med hjelp af sin hand som en skröplig tiggare, hvilken med hårda ord bortvisats från den skuggiga fläck han uppsökt.
Det andra och tredje medförde samma resultat med ökade behof af undsättning, emedan den välmående befolkningen, hvilken efter första året af hopsparade redbarheter kunde skaffa sig sjelf brödföda och äfven räcka en hjelpsam hand åt nödlidande grannar, småningom af fortsatta D en 7 Mars e. m. 299. olyckor bragtes derhän att sjelf behöfva Statens tindsältningsförråder. 18 i ä års missvext var en bland de kännbaraste, oell så mycket mera nedslående, som den af olyckan djupt tryckte nordbons nästan slocknade hopp redan hade äter börjat tändas vid åsynen af en (öfvande gröda. En frostnatt inträffade, och allt förstördes. Endast hungern och förtviflan återstodo. Vintern nalkades, förråderna i magazinerna voro högst obetydliga, kornboden hos allmogen längesedan rensopad. Staten hade redan efter föregtde rnissvextåren i undsättning uppoffrat för de begge länen en half million rtdr b:co, skogsproducler saknade afsättning, arbetare utbjödo sig förgäfves mot blotta maten. De som ägde en kaka bröd, måste dela så långt den räckte åt de massor af utsvultne män, qvinnor och barn, hvilka ända från fjelltrakterna tiggt sin väg till kustlandet, i hopp att der finna bröd. — iBark och finmalna agnar, med en ringa tillsats af kornmjöl, utgjorde läckerheter, afundade dem, hvilka voro nog lycklige att äga tillgång derpå. Mine herrar! Den tafla af hjertfrätande elände, som ett af 3 consecutiva missvextår redan hemsökt land företer, då innevånarnes hopp om lindring i deras olyckor ånyo blifvit förintadt, kan ej återgifvas. — Man måste hafva sett det på nära håll för att kunna fatta hela vidden af det elände, den förtviflan och den modlöshet, som vid ett sådant tillfälle öfverväldiga!' alla de olycklige individerne. — Den som eljest vore böjd att afstyrka Statens mellankomst vid inträffande missvext, skulle säkert efter en enda dag, tillbragt i Norreller Vesterbotten hösten i833, hafva förändrat opinionen.
St. samfäldt alt förändra de lysta förmånsrätterne i afseende på Kronans uppbördsmän, till likhet med hvad nu är föreslaget; men då uteslöt man de omyndiga och bibehöll dem i samma, cathegori som förut. Vid 1830 års riksdag antog man samma förslag i fråga om uppbördsmännen, med tillägg äfven af förändring i afseende pä de omyndige. Vid 1835 års riksdag, då.K. M. gjorde propos. i ämnet, blef den visserligen af R. St. afslagen, men bland skälen för detta afslag finnes icke ett enda ord nämndt om Kronans uppbördsmän. Det var endast i fråga om de omyndige, som Ständerne förklarade, att de icke kunde bifalla den K. propos. Lägger man nu dertill, att K. M. för sin del förklarat sig belåten med den säkerhet hos uppbördsmännen, som skulle uppstå såväl till följd af borgen, som af Kronans förmånsrätt i lösören och oinlecknad fastighet samt de controllör, som dessutom förfaltningarne i allmänhet föreskrifva för Kronans säkerhet, så tror jag så mycket mindre någon betänklighet böra uppstå för R. o. Ad. att antaga Utsk:s förslag, och tillstyrker jag på dessa skäl bifall lill detsamma. Hr Printzenskjöld: Då Hr Gunther uppmanat mig alt, på grund af erfarenheten, upplysa huruvida uppbördsmän, som iråkat balance, då ägt någon fastighet, eller om de icke redan före 7 H. 15 114 Den 5 Februari e. in - delta olyckliga tillfälle vetat att afhända sig densamma, så att intet annat hos dem varit att tillgå, än lösören, får jag härmedelst tillkännagifva, att erfarenheten öfvertygat mig derom, att det funnits lika många på balance komne embetsman, hvilka hafva ägt fastighet vid det tillfälle, då balancen yppats, som det har funnits embetsman, hvilka under samma förhållanden icke hafva ägt någon sådan; att tvister om inteckning i dessa fastigheter äfven uppstå och till och med nu äro anhängige.