Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Schönström, Pehr: Som Grefve Mörner uti Plenum den ic) dennes haft ett ganska otillbörligt och förolämpande uttryck; så får jag för min del yrka, att han derföre må, enligt 3g §. af RiddarliusOrdningen, anses. I förbigående får jag nämna, att Friherre Anckarsvärds Dictamen af den g dennes innefattar stora sanningar, och ingalunda något, som kan förolämpa Militairen. Grefve Mörner, Axel Otto: Till Besvarande af hvad Herr Schönström och Herr Gripensvärd anfört, får jag endast hänvisa till ordalydelsen af mitt i Protocollet 1111 justerade yttrande. Skulle likväl någon af Högloflige Ridderskapet och Adeln derutaf draga den slutsålts, att jag tillåtit mig ett personligt förolämpande; så får jag den äran förklara, att Den 37 Jannar ii. 349 med den vördnad jag äger för Lagens helgd och den aktning", jag hyser för Ridderskapet och Adeln; jag vore utur stånd lill ett så Lagstridigt förhållande. Ridderskapet och Adeln torde härutaf finna, att det skarpa af mitt uttryck ej kan hafva afseende på andra an supponerade varelser, hvilka jag dessutom ej tror finnas, nemligen sådana Individuel' af Svenska Armeen, hvilka skulle tro Rikets försvar vara omöjligt. Jag hemställer, om ej en sådan kan hänföras till likhet med hvarje annan, inom hvilket yrke som liellst, som åtoge sig ett värf, det han vore öfvertygad om att ej kunna fullgöra; och kan en sådan ej stämplas med namnet ovärdig? För öfrigt underkastar jag mig Ridderskapets och Adelns pröfning och följderne af dess beslut, samt vill ej ingå i vidare svaromål. Friherre Carpelanj Carl Mauritz> anförde skrifteligen: Det är med en högst smärtande känsla, som äfven jag för ett ögonblick ser mig föranlåten Vördsamt fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid ett ämne, som nödvändigt måste bittert såra hvarje rättskaffens Svensk Riddersman.
Riksdaler årligen blelvo af nöden till arfvode för tolkning i finska språket; och alt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande på grund häraf ansett årliga afvittrings-anslaget för länet, i Kongl, brefvet den 8 Mars 1861 bestämdt till 38,320 Riksdaler, böra från och med år 1864 förhöjas lill 34,000 Riksdaler; samt slutligen alt Kongl. Majits Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län, lika med hvad Styresmannen för storskiftesverket derstädes uti afgifvet utlåtande yttrat, ansett slorskifteslandimätai nes nuvarande antal lämpligen icke böra förökas, enär hela personalen, sedan storskiftet inom Svärdsjö socken under nästa år hunnit afslutas, komme att stationeras inom Lima och Orsa socknar, hvarest flere än aderton landtmätare icke skulle kunna användas ulan allmogens alltför stora betungande med utgörande af dagsverken m. m., men alt Kongl. Majlis Befallningshafvande, enär erfarenheten visat alt, vid uppkomne ledigheter, landtmätarehefaltningarne vid storskiftesverket icke varit eftersökte, olvifvelaktigl af den anledning, att yngre landtmätare kunna bereda sig hällre inkomster vid enskilde förrättningar, med mindre försakelse af lifvets beqvämligheter än som vore oskiljaktigt från storskiftesförrättningarne inom ofvanberörde två från länets residensstad aflägse belägna socknar, funnit sig höra hemställa att, på sätt Styresmannen föreslagit, den för storskifteslandtmälarne bestämda arsa Honing, respenningarne inberäknade, måtte förhöjas från 1,530 Riksdaler till 2,000 Riksdaler för de äldre och från 1,250 Riksdaler lill 1,700
Motionären har sjelf i sin framställning omtalat huruledes vid sisth riksdag precist samma fråga af honora då väcktes, äfven som att R> St:r biföllo att aflåta till K. M:t en underd. skrifvelse i ämnet. Utsk:t har sedermera vitsordat förlndet på det sätt att Utskrt säger att frågan f. n. beror på K. M:ts slutliga afgörande. När man känner detta, när vi i Betänkrt äro derom uplyste, så kan jag för min del icke tillbakahålla min förundran att man ändock vill aflåta till K. M;t en skrifvelse med endast ett uprepande af hvad man för några år sedan till K. M:t yttrat. Visserligen är nu skyndsamhet dagens lösen, man frågar icke efter huru det går, blott det går fort, men jag skulle dock tro att i fråga om förändring af författningar, hvarvid så många omständigheter böra tagas i betraktande, der en hel ganska vigtig tjenstemannakorps rätt är i fråga, man bör med all sorgfällighet utreda saken, innan den blifver slutligen afgjord. Detta måste äfven vara orsaken hvarföre K. M:t hört alla vederbörande auktoriteter och ännu icke hunnit att sjelf frågan slutligen afgöra. Då må man väl vid sådant förh:de kunna gifva sig något till tåls och afvakta det utslag, som från konungamakten kommer att, i ani. af R. Stms i denna fråga redan gjorda framställning, emanera. Min öfvertygelse är således att R. St:r, långt från att handla i öfverensstämmelse med den värdighet R. St:r tillkommer, handla alldeles motsatt, om de besluta en skrifvelse i den syftning, som den Betänk:t bifogade reservation innehåller. Jag kati derför icke annat än afstyrka allt afseende å denna framställning och anhåller att R. o. Ad. täcktes endast vid de förleden, som Utsk:t sjelft uplyst vara förhanden, lemna sitt bi fall till hvad Utsk:t här tillstyrkt, ty om R. o. Ad. det gör och detta Betänk, blir R. o. Ad:ns beslut, så är ju frågan i alla fall anhängig hos K.
Hvad åter beträffar samhällets fördragsamhet i detta afseende; så skulle det tilläfventyrs kunna begäras, att samhället lider alla möjliga trosbekännelser och alla sätt att dyrka Gud; men icke kan det derföre begäras, att samhället erkänner dem alla för religioner. Det är ej ens alltid möjligt att erkänna den för medborgare, som utöfvar en viss religion, änskönt honom lemnäs lrihet att i landet vistas. Den, hvars ed ej kan, enligt svensk lag, emottagas, emedan han »af sådan läro är, att han om eden en falsk och skadelig mening häfver», kan ej heller njuta all medborglig rätt. Vidare torde böra medgifvas, att när största delen af samhällets medlemmar tillhörer en viss religion, sjelfva samhället svårligen kan undvika att bekänna sig till densamma. Häraf följer icke nödvändigt, att blott en statsreligion är i hvarje samhälle möjlig; men hvad som åtminstone följer, är att det måste bestämmas, hvilka religioner samhället skall erkänna såsom förenliga med full medborgarerätt. Huruvida åter från deras flertal någon fördel uppkommer för religionsupplysningen, det är, hvad jag trott kunna i fråga sättas. Den sanna gudaktigheten eftersträfvar åtminstone icke all denna meningsstrid som måste uppkomma genom flera lika offentligen utöfvade religioner, finner ingen tillfredsställelse i denna frihet att offentligen tillkännagifva och förfäkta sin tro, hvarpå ifrarne för offentlig religionsfrihet sätta så högt värde och öfver hvars saknad allena de hos oss hafva att klaga. Hvad den allvarligt gudaktige i detta afseende högst kan önska, inskränker sig utan ') Ett försök att utreda den religionsfrihet, som i svenska kyrkan och samhället för närvarande äger ruin är gjordt uti 1849 års embetsberättelse. — 73 — utan tvifvel dertill, att få hafva sin öfvertygelse i fred, bekänna den för hvem som derefter frågar; och han begär säkerligen ej att dermed få störa andras lugn och underhålla offentliga stridigheter. Med andra ord: det är samvetsfrihet, som den frome, allvarligt troende begär; och fordringarne derutöfver härröra från andra än de bevekelsegrunder, hvaraf han lifvas.
Revisorer förutsätta, att »vederbörande uppbördsman, under den långa tid, »som förflutit mellar: det arrendemedlen till betalning förföllo och då afskrifningsfrågan an»hängiggjordes, eller omkring 12 år, icke sjelfmant vidtagit alla de åtgärder, som kunnat »befrämja Kronans rätt och bästa.» De särdeles vidlyftiga handlingarne i målet, den mängd undersökningsbevis, bevakningar, memorial m. ra. de innehålla, tyckas dock gifva vid handen, att undertecknad uppbördsman ansträngt sin yttersta förmåga och vidtagit alla möjliga åtgärder för att bereda statsverket ersättning, (^tvifvelaktigt är ock, att Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande icke medgifvit den sökta afskrifningen, om ringaste tvifvelsmål förefunnits att uppbördsmannen ej behörigen fullgjort alla honom i målet åliggande skyldigheter. Med djupaste undersåtliga vördnad, nit och trohet framhärdar, Stormäktigste , Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåte: W. Ygberg. Linköping i Kronofogde-kontoret den 14 Januari 1864. — 299 — (Afskrift.) Utdrag af kronoräkenskaperna för Gullbergs, Bobergs och Walkebo häraders fögderi för år 1862. 1847 års resterande arrendemedel för Kungs-Norrby boställe. Aflidne förre arrendatorn Johan Petterssons löftesman för arrendet, Magnus Audersson i Gerstad R:mt 3,312: 76. Rätt utdraget, intygar: W. Ygberg. Förestående 3,312 R:dr 76 öre har Herr Kronolänsman Lövgren att, derest laga hinder icke möter, hos vederbörande uttaga och skyndsamligen hit redovisa. Linköping i Kronofogde-kontoret den 21 April 1863. N. H. Joachimson.
Med skäl har man yttrat denna klagan under Tidehvarfvet emellan 1809 och i823; med mindre skäl liar man fortsatt samma klagan för de efter i8a3 passerade åren. Måhända hade Rikets Ständer 1809 kunnat påfinna en bättre utväg till penningars anskaffande för Statens oundgängliga behof, än den som då vidtogs; men det är lättare att efteråt klandra, än att i nödens stund påfinna det bästa räddningsmedlet. Om man under åren 1810 och 1812 betänkt, att en stor peuningemassa, på en gång utsläppt, och som förändrat alla egendomars och varors värden, icke åter kan indragas, utan att störta en stor del af de innevånare i olycka, hvilka icke äga nog financiella kunskaper att \7.\ Den i5 December f. m. beräkna följderna, såväl af Penninge-utsläppningen sorn indragningen; om man med afseende härpå, i stället för att utur rörelsen årligen indraga en betydlig del af de 1809 från Banken utgifna Millioner, genom inrikes Statslån förskaffat sig tillgångar att betala Bankens leinnade förskott, och förordnat, att de sålunda till Banken influtne medel genom Silfverinköp, eller andre för Landet och Banken gemensamt nyttiga åtgärder, åter i allmänna rörelsen utkommit.; så hade troligen största delen af de öfverklagade oreclorna icke inträffat. Att deras tillvaro vid i8a3 års Rikdag skulle orsaka en häftig strid emellan olika enskilda intressen, var en både vanlig och af förutgående händelser väntad följd. Ett inritadt ondt botas icke lika fört och lätt, sorn det genom oförsigtighet kan uppkomma; för att med säkerhet kunna deremot skaffa hjelp, fordras att lära känna det ondas orsaker och de tillgångar, man med visshet kan påräkna till dess botande. 1823 års Ständer valde denna kloka medelväg emellan de ytterligheter bland åsigter, som enskilda intresset då framställde. Det första steget var publicitetens införande i Banken. Ifrån den stund hvarje medborgare ägde rättighet att göra sig underrättad om dess ställning, borde Bancosedlens värde i allmänna opinionen vara bestämdt, så vida man icke vill föreställa sig, att Rikets
R:dr 3a sk. årligen utgå; hvilket anslag, redan vid sista RAksdag beviljadl, i anseende till anbefaldte förberedande undersökningar och åtgärder, icke utgått, och hvarmed visse bestämde ännu icke uppfyllde vilkor äro förenade. 5:o Under denna rubrique upptages äfven det af B. St:r vilkorligt beviljade anslag, 2000 R:dr, till Professoren Ling, för författandet af en Lärobok i de Theoretiska och Practiska delarne af Gymnastiken, hvilket anslag kommer att utgå endast i den händelse att Läroboken utgifves. Till desse Creditiv-Anslag förbehåller sig Utskottet att få anvisa utvägar, på samina gång, som för nästförestående 38,747! 23. 9. Reservationer: Af Hr Lagman Stahle: Genom en rösts pluralitet inom Högh Stats-Utskottet, har uppkommit den felS B. 7 q8 Stats-Utskottets aktiga Statsreglering, tom nu .underställes R. H. St:rs pröfning, och hvarå, genom denna Reservation, jag vågar påkalla serdeles uppmärksamhet, till förekommande af Statsbrist och deraf följande Urtima Riksdag. Emot 3o § i Piiksd. Orda. har Stats-Utskottet begått det fel, att ej i StatsRegleringen inberäkna alla Stals*- och RiksgäldsVerkens nit kända behof och dertill anvisa Medel, utan derifrån godtyckeligt uteslutit omkring 3ti,ooo Rldr, som enligt R. H.
s 47» 4^> bif. af PresteStåndet, IX 3. s t\i, återrem. af BorgareStåndet, IX 3. s 5p, bif. af Adeln, IX 3. s 74, af BondeStåndet, IX 3. s p5. Ytterligare Utlåtande, Y 2.8269,270, lagdt till Handlingarne af PresteStåndet, IX 3. s 370, af BorgareStåndet, IX 3. s 275, af Adeln, IX 3. s 3g 1. Drottningen, om uppvaktning af II. K. M. vid hennes ankomst till Riket. Adelns beslut, IX s 317, BorgareStåndets, IX s 321, BondeStåndets, IX s 322. — om att II. K. M. måtte varda krönt; BondeStåndets underd. önskan, IX 3. s 196, delad af Adeln, med underdånigt öfverlemnande till H. K. M. Konungen att dertill bestämma tiden, IX 3. s 2/fg, af BorgareStåndet, ix 3. s 253, instämmande deri af BondeStåndet, IX 3. s 256, af PresteStåndet, IX 3. Underd. Skrifvelse derom, X s 36o, 361. RiksdagsBeslnt, §§. 7 och ^3. Drucken, om straff för den som kommer, i kyrkan, Kongl. LagUtskottets Betänkande, VII 2. s 840 — 842, återrem. af BondeStåndet, IX s 712, bif. af BorgareStåndet, IX s j3o. Ytterligare Utlåtande, VII 2. s i3ii, i3i2, lagdt till Handlingarne af Adeln, IX s 1108, af BorgareStåndet, IX s 1118, 8o bif. af BondeStåndet, IX s ii38, lagdt till Handlingaine af PresteStåndet, ix s i i/fs.
Bih. till R. St. Ank. till. Exp. Utsk. den 3t Ocl. kl. it f. m. Memorial, med hemställan, att Banco-Fullmäktige mätte berättigas alt uppköpa och försälja växlar. Uti elt, under N:o 18, till Rikets Ständer aflåtet Memorial, innefattande hemställan om ett förtydligande och tillägg i 110 § af Banco-Reglementet, har Utskottet, bland annat, tillstyrkt, alt det Silfver eller HamburgerBanco, som genom directa växel uppköp blifvit hos något eller några kända och säkra Handelshus i Hamburg eller London, för Bankens räkning, uedsalt, måtte få uti Bankens metalliska Cassa inberäknas. För denna framställning hemtade Utskottet anledning af de inom RiksStånden och Utskottet väckte motioner, angående rättighet för Banco-Styrelsen, att uppköpa och försälja växlar, men öfver hvilka motioner, som då ännu icke blifvit af Utskottet slutligen behandlade, Utskottet ej eller var i tillfälle att afgifva utlåtande. Som Rikets Ständer emellertid behagade att lill ofvanberörde tillstyrkan lemna bifall, och Utskottet numera under pröfning förehaft de gjorde framställningarne, angående växelhandel; tvekar Utskottet destomindre, att i anledning af desamma sig yttra, oberoende af det förslag, i fråga om sättet för den reela fondens vidmagthållande och försträckning samt lånerörelsens reglering på det hela, hvilket Utskottet framdeles kommer alt till Rikets Ständer aflemna, sorn, efter Utskottets öfvertygelse, tillfälle hör åt Banco-Fullmägtige beredas att begagna alla de utvägar för bibehållande och förstärkning af Bankens metlailaliska Cassa, hvilka erbjuda sig, hälst då dessa äro af egenskap, att medföra fördel för Banken och lättnad i handel.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om anslag till omläggning af allmänna landsvägen emellan Borås och Sundholms gästgifvaregård i Marks härad sami till understöd åt utfattige i samma härad. (K. A.) Uti en inom Högvördig.! Preste-Ståndet väckt motion (N:o 121) har Prosten O. E. Rabe, under åberopande af det inflytande den, i följd af Nord-Amerikanska kriget, inträffade bomullsbristen haft på tillståndet inom Marks härad af Elfsborgs län, föreslagit, att Rikets Ständer mätte, med afseende på den i följd häral inträffade stora förlägenheten inom nämnda härad, samt den lör arbetsklassen derstädes rådande brist pä arbetsförtjenst, anslå til! fortsättning af den redan började omläggningen af allmänna landsvägen emellan Borås och Sundholms gästgifvaregård ett belopp af 60,000 R:dr Ruut, att utgå sä tidigt, att detta arbete ma kunna företagas genast, när väderleken dertill blir lämplig; hvarförutan motionären hemställt om anvisande af ett särskildt anslag till understöd ii t utfattige inom samma härad. Enligt hvad motionären uppgifvit, vore Marks härad, som räknar en folkmängd af omkring 85,000 personer, det bland de slöjd-idkande sju häraderna inom Westergötland, der väfnad-dndustrien såsom handaslöjd bedrifves i den största utsträckning. Denna hemslöjd, som idkas i hvarje koja, såvida innevänarne kunna förskaffa sig någon kredit hos någon af ortens förläggare, hade erhållit den utsträckning, att en enda sedan förläggare kunde sysselsätta flera hundra väfstolar och endast i arbetslöner utbetala mer än 100,000 Rulr om äret. Berörde för ifrågavarande ort så högst vigtiga näring hade dock. genom den inträffade bomulls - 6 Stats-Utskottets tillåtande ,7V*" 58. I)risten, tagit betydlig skada oell tusentals arbetare hade förlorat sin arbetsför tjenst.
Högloft Constitutions-Utskottet har i det vid sistnämnde Riksdag till Riksens Ständer afgifne Memorial, rörande förändringar i Tryckfrihets-Förordningen, i synnerhet trott sig böra fästa uppmärksamheten vid tvänne punkter, nemligen Högsta Maktens rättighet till inseende öfver Dagblad och Periodiska Skrifter, samt möjligheten att vid rättegångar angående förbrytelser, hvilka ej befinnas vara urbota, finna en Part, som till straffet kunde bindas. De i Kongl. Maj:ts nu afgifne Nådiga Proposition framstälde tvänne Momenter stå i direkt förhållande med samma frågor och böra således, vid granskningen af Utskottets öfriga föreställningar, hufvudsakligen komma under betraktande. Då jag nu går att punktvis granska de af Utskottet vid Tryckfrihets-Lagen gjorda och till Ständerna hemstälda förändringar, har jag trott mig blifva minst tröttsam, då jag endast anmärker det, som i min tanka borde för - Bilaga F till Mern. N:o 3. 347 ändras eller alldeles icke antagas; hvarmed jag äfven i ödmjukhet tillstyrker, att allt det öfriga må gillas och fastställas sådant det i Utskottets Memorial finnes föreslaget. 1 § 2 Mom. bör, i enlighet med Konungens Proposition och till förebyggande af undanflykter, heta »Periodiska Skrifter» i stället för Veckoskrifter. 1 § 4 Mom. mot slutet bör så förändras: »om HofCanzleren är på samma ställe, der Boktryckaren sig befinner». 1 § 5 Mom. Efter orden »af Boktryckaren väl kände» föreslås: »i Sverige boende, bofaste och vederhäftige». 1 § 6 Mom. Föreslås: »Periodiska Skrifter» i stället för Veckoskrifter. 1 § 7 Mom. Ordet »icke» torde böra flyttas ned till näst framför »företer». 2 § 2 Mom. Föreslås, att ordet »tydligen» går ut. 3 § 1 Mom. »Klart uttryckt», synes böra gå ut. 3 § 2 Mom. Samma ord synas böra gå ut. Hvarjemte i stället för »Evangeliska Lärans sanning» föreslås: »Evangeliska Lärans sanningar», enligt hvad Högv.
Jag såg så inånga svårigheter läggas i vägen, så många motioner väckas, som skulle hafva realisationens försvårande till följd, såsom t ex. om proportionen af 5 till 8, om silfverlånet o. s. v., att jag började befara, det Konungens delaktighet i den financiella lagstiftningen vore hufvudsaken och realisationen endast en bisak. Jag började befara, att Rådgifvarne icke hade allvar med realisationen, utan i sjelfva verket endast sträfvade efter delaktigheten i lagstiftningen för Banken. Dessa mina farhågor förminskades ej heller efter Riksdagen, hvarken af Regeringens afslag på BancoFullmägtiges, såsom vilkor för det erforderliga silfrets anskaffande, 2:ne gånger framställda begäran att inom viss tid, innan bancoluckan skulle öppnas, få veta, när Regeringen ansåg tidpunkten dertill lämplig; icke heller af beslutet att ånyo sammankalla R. St., ty under den förvirring, som rådde i begreppen om financerna, var denna sednare åtgärd att ställa allt på spel. Men då jag sedermera så ofta funnit Konungen förnya sin lofven om myntbestämningslagens sättande i verkställighet, hafva dessa farhågor måst försvinna. Deremot hafva nya numera hos mig uppstått. Ty när jag såg den ifver, hvarmed man vid denna Räksdag så hastigt ville genomdrifva 72 §., började jag frukta, att någonting låg derunder. Man kunde viii hafva frågat, hvad detta skulle vara? och jag skulle dertill hafva måst svara, att jag det ej visste. Jag tilltror mig ej den skarpsynthet att genomskåda alla afsigter, eller förese alla möjligheter. Men sedan Regeringens förslag till banklag blifvit afgifvet, har jag trott mig se i det K. ombudet en skymt af de möjliga farorna. I händelse nemi. denne man hyste förvirrade begrepp i financerna, skulle han kunna blifva ytterst besvärlig och störa Fullmägtige i förvaltningen af Banken. Jag nödgas äfven tillstå, att jag i historien finner varnande exempel; och jag har från barndomen lärt, att det tillhör en klok man att aldrig göra något, om hvars utgång han sedermera skulle behöfva säga: ”detta hade jag icke trott.”
Hr Lagerhjelm: Tiil förkortande af ärendets handläggning, förenar jag mig i den siste talarens begäran alt få dela motionen och först afgöra den del deraf, om hvars riktighet alla synas vara ense, hvarefter jag anhåller, sedan den saken blifvit afgjord, alt åter (å ordet, för att tillägga något litet i afseende på grundlagens tillämpning och det formella af den första afdelningen. Hr Printzensköld: Hr Prytz liar ansett de skäl, jag anfört lill stöd för min yttrade öfvertygelse om nödvändigheten att dela motionen, vara oriktiga, emedan, såsom han sagt, det sednare förslaget i allt fall återstår för de delar, der R. o. Ad. beslutat att förbud mot import eller export skall bibehållas. Jag har I ii -1 motionen och känner dess innehåll, och kan icke medgifva, att jag oriktigt fattat densamma; ty mitt yttrande var sådant, ali jag förklarade, att den sista delen af motionen blir öfverflödig, i händelse de öfriga Stånden skulle antaga inbjudningen att förena sigmid R. o. Ad:s beslut för de delar, der R o. Ad. beslutat exportförbudets eller importförbudets upphörande emot hvad de öfriga Irenne Stånden beslutat. Till förkortande af disinssionen, får jag förena mig uti hvad ! Ir von Hartmansdorff 200 Den 16 Januari f. m. yttrat; kunnandes jag dock icke förbigå att anmärka den utflygt en värd ledamot tillåtit sig, rör:de K. M:s liberalitet alt låta administrativa frågor i domslolsväg behandlas, under förklarande, såsom talaren utlät sig, alt det vore rn tillfredsställelse alt så skett , då al! misstanka om inflytande på ärendets behandling upphörde, när det icke går den väg, der godt ycket kan hafva något insteg. Jag vet icke att godtycket kan hafva insteg på den administrativa vägen, mera än inom domaremaktens område, och jag beklagar att en landshöfding kan så litet känna sin Konung och dess Regering, att han kan tro att orsaken, hvarföre administrativa ärenden kommit att gå domstolsvägen, ligger deruti, att de förut gått en väg, der godtycket kunnat verka. Gr. Hamilton, Henning Hugo Ludv.: