Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla som sågo dessa byster intogos af beundran för den käcke konstnären som vågat sig på ett så naturträffande behandlingssätt. Men det finnes personer hvilka, om de äfven sjelfva ej kunna frigöra sig från det gripande intrycket af det sanna, dock icke våga lita på sig sjelfva i det afseendet, emedan man för länge sedan lärt dem, att sanningen i det eller det särskilda fallet icke har något att betyda, utan att. hon måste underordnas allmänna, evigt oföränderliga lagar som kallas skönhetslagar och som gifva de noggrannaste föreskrifter om hvad inom konst är tillåtligt eller icke, lagar som reglera allt och förelägga måttet för konstnären. Härtill skall du gå, men ej vidare! Se på de gamla, studera de gamla, följ de gamla! Men de som tolka dessa lagar glömma att erinra om den lilla omständigheten, att de gamla just sjelfva på det nogaste följde naturen sådan de sågo henne och att de alldeles icke satte i hop bilder “ ur djupet af sitt medvetande ", konstruerade utan lefvande förebilder. Det är en liten erinran som de hvilka djerfvas kalla sig “ idealister “ icke borde glömma. De “ gamla “ framstälde icke i bildhuggarkonsten en qvinna i hatt med fjädrar och med en slöja öfver halfva ansigtet. Det kan ej nekas, men sådana qvinnor såg man då hvarken i Grekland eller Italien. Hade de i verkligheten uppträdt så utrustade, så hade nog de “ gamla “ afbildat dem på det sättet, derom kan man vara öfvert.ygad. Men damen med det leende ansigtet? Det är ju mot alla regler för för det plastiska lugnet! Derpå kan konstnären helt enkelt svara: bokstafven dödar, men anden gör lefvande! De som icke våga gå utom den gamla iexan predika, att konstnären “ fixerat ett momentant ansigtsuttryck “ — så stod det att läsa i Posttidningen, •icke skrifvet af tidningens vanlige konstanmälare. Den som vet, att konsten icke får bedömas efter minneslexor, utan etter lefvande lifvet, och sett * detta konstverk af hr Fallstedt vet också, att han der Ur Dagens Krönika.
Vid auktionen utbjudes tillhandahållandet af de för befordringen behöflige hästar och åkdon med seltyg, jemte skjutsdrängar, utan inskränkning till visst antal; och skall dervid först utrop «ke å öfvertagande af skjutsningen mot den be - Statssamt Allm.- Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 23. 11 stämda legans uppbärande. Skulle dervid göras mera än ett anbud, utbjudes skjutsningen med vilkor, att entreprenören, mot rättighet att uppbära nämnde lega, erlägger ärlig kontant afgift. Göres åter intet anbud att, allenast mot rättigheten till skjutslegans erhållande skjutsningen bestrida, utropas skjutsningen med vilkor, att entreprenören skall, utom legan, bekomma årlig kontant ersättning. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, sorn eger pröfva auktions-anbuden, bör dervid tillse, att endast välfrejdad och pålitlig person till entreprenör antages, samt att fullgod säkerhet ställes för entreprenadens fullgörande; börande bland gjorda anbud det förmånligaste antagas, såvida detta, jemte billiga vilkor, anses erbjuda nöjaktig säkerhet för entreprenadens fullgörande. Skulle intet anbud erhållas, eller de gjorda anbuden, med afseende å förhållandena i orten, befinnas oskäliga, eller ock bland erhållne anbud intetdera anses medföra tillbörlig säkerhet, bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande antingen låta anställa ny entreprenad-auktion, eller ock vidtaga annan åtgärd för skjutsbeforrlringens besörjande tills vidare för sä billig kostnad, som må kunna betingas, med rättighet att höja skjutslegan, dock ej utöfver 1 R;dr 50 öre, så i stad som å landet; börande likväl detta Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes beslut om förhöjning utöfver l R:dr, för att blifva gällande, underställas Kongl. Maj;ts nådiga pröfning. Beträffande g 40. Visserligen har Utskottet i sitt Utlåtande N:o 8, låtit denna § utan anmärkning passera.
Jo emedan lagen icke af ålder har såsom sådan behandlat skogsåverkan. Derigenom har handt, på sätt Hr Gripenstedt ganska riktigt anmärkt, att som folket upfostras af lagen, anser det den ifrågavande förbrytelsen icke vara af betydenhet eller vanfräjdande art. Under den tid jag förvaltade Landshöfdinge-Embetet i Calmar, önskade jag att Länet måtte blifva af med en Länsman, som begått skogsåverkan, samt derför sakfällts och erlagt böter. Jag frågade en HofRältsledamot i Jönköping om Länsmannen icke kunde, på förberörde grund, entledigas? Nej, svarade man, enligt kriminalistiken går det icke an; ty han har bott för sitt brott och dermed är det försonadt. Han ansågs följaktligen vara efter förbrytelsens begående lika behörig som förut, att tillhöra Kronobetjeningen. Jag anhåller vördsamt att R. o. Ad. måtte betänka följderna af en dylik lag-stiftning samt bifalla den nu föredragna §:n. Hr Printzensköld: Ehuru jag instämde med Gr. Mörner derutinnan, att det stadgande, att den, som fjerde gången eller oftare förbryter sig emot författningen, dömes till straffarbete från och med 2 månader till och med ett år, borde, emedan jag ansåg denna bestraffning vara för stor i jemförelse med det brott, som blifvit begånget, från 39:de §:n borttagas, så kan jag likväl icke dela hans tanke, att l:sta mom. af den nu under öfverläggning varande §:n bör ur författningen utgå. Vi känna — såsom flere talare också anmärkt — att det enkla fängelset är af ganska mild art och att den, som icke sätter mycket värde på sin frihet — såsom förhållandet är med många —, han finnér det icke vara svårt att en eller högst 2:ne månader sitta uti häkte, serdeles om han eger tillgångar att kunna bereda sig en bättre spis, än den, som efter fångtaxan bestås. Således synes det mig som behofvet verkligen skulle kräfva, att straffen eller böterne blifva skärpta.
Jag måste medge att hans förslag är frestande, särskildt som han försäkrar att denna resa icke heller är så dyrbar. Men i afseende på denna punkt har jag mina dubier, och jag tror vi göra klokare att hålla oss till kända och civiliserade länder. Det finnes en omständighet till, som i mina ögon talar för den första planen: jag vill så rysligt gärna fästa på papperet några af mina mångfaldiga fantasier och drömbilder under denna sommar. Du måste också börja arbeta efter att ha hvilat dig under alla dessa månader, och detta är endast möjligt, om vi slå oss ner på något vackert ställe och för ett stilla, idylliskt lif. – Och aldrig är man så frestad att skrifva romaner som i den tjocke M:s sällskap, ty trots hans storslagna dimensioner (hvilka för öfrigt äro alldeles i stil med en rysk bojars öfriga karakter) är han den mest fulländade romanhjälte (för en realistisk roman, förstås) som jag träffat i mitt lif. En god litterär kritiker med den heliga gnistan tror jag honom också vara. Det blef ingenting af med vår plan att träffas under sommaren. Sonja sammanträffade med sin nye ryske vän i London, i slutet af maj, senare på sommaren reste hon till Harz och uppsökte Weierstrass för att erhålla hans råd vid den slutliga redaktionen af sitt arbete, hvilket hon på våren i blott halffärdigt skick insändt till franska akademien, utbedjande sig rätt att före prisets utdelande vid årets slut få inkomma med en fullständigare utredning af frågan. Hur jäktadt hon arbetade under dessa vårmånader synes af de korta bref jag erhöll under denna tid. Det ena från Stockholm är adresseradt gemensamt till mig och min äldsta bror – vi voro nämligen vid denna tid tillsammans i Italien. »Mina kära vänner. Jag hinner inte skrifva långa bref till er, ty jag arbetar så mycket som jag orkar och som det öfver hufvud är möjligt för en människa att arbeta. Jag vet ännu icke, om jag hinner med min afhandling eller icke. Kort därefter, i slutet af maj, befinner hon sig på resa till London och skrifver följande rader: »Älskade Anna Charlotte. Här sitter jag nu i Hamburg och väntar på tåget som skall bära mig om en halftimme till Vlissingen och till London.
B:co icke kunde afvaktas lill dess i833 års enahanda anslag måste vederbörande tilldelas, emedan Fyringsåret beräknas ifrån medlet af ett till samma lid ett annat år, och till följd deraf, anslagen till dessa nödiga Fyringsmaterialier vid hvarje Fyringsårs början blifvit anordnade och Förvaltningen altså ansett nödigt, att anslagen dertill jemväl för'år i833 vid vanlig tid meddela, utan afbidan af vederbörandes redovisning för det föregående årets anslag, helst ett sådant dröjsmål skulle föranleda till Fyringens afstannande, hvilket icke under något vilkor får ega rum. I sammanhang härmed bör Förvaltningen i underdånighet tillkännagifva, att ofvannämnde redovisning icke, oaktadt flere derom gjorde erinringar, ännu från CommendantsEmbetet blifvit afgifven, men att för detta ändamål lagliga åtgärder blifvit af Förvaltningen ytterligare vidtagne, C 5 ) gide punkten: Som Rikets Ständers Revisorers anförande om redovisning af de till SjöChartse-Archivets behof för åren i832 och i833 erforderlige medel, allenast innefattar en upplysning om orsaken, hvarför någon HufvudBok för sistnämnde år icke kunde meddelas; så och enär den uppgifne orsaken med verkliga förhållandet i denna del öfverenss tärn mer, lärer Eder Kongl. Maj:t i Nåder finna något yttrande derom af Förvaltningen icke erfordras. io:cle punkten:
Han är en halv hedning ... och för övrigt alltför inskränkt för att begripa teologien, mumlade han till sig själv, i det han med högtidliga steg vandrade fram och åter i tepidariet. Han försvann därefter genom dörren till avklädningsrummet, varifrån man snart genom sorlet av röster hörde hans stämma i de spridda orden: Nicжa ... Origenes ... Atanasios ... homousion ... Antiokia ... Paulos av Samosata, o.s.v. Att teologisera var i denna tid både mod och behov. Kyrkomötenas ordtvister skulle icke hava skakat världen så som de gjorde, om de ej funnit genljud i de oräkneliga folkmassorna. Despotismen hade kvävt allt deltagande för statssaker; den nya statsreligionen bannlyst filosofien; litteratur och konst voro döende; hågen för timligt förvärv kolnad genom de inbördes krigen och styrelsens rovlystnad. Varje kristian måste välja sin plats bland de stridande flockarne, då själve hedningen ej kunde undgå att spörja efter de orsaker, som förvandlade de stora städernas kyrkor till blodstänkta slaktarhus och förde brandfacklan till de mest avlägsna byar i Paflagonien och Afrika. Endast teologien besvarade denna fråga. Och teologien skulle nu besvara alla frågor, som den forskande anden uppställt. I segerfröjden över att äntligen hava vunnit den första grundval, som filosofien förgäves sökt i förnuftet själv, uppgingo alla strävanden i det enda att med facklan, tänd vid uppenbarelsens ljus, belysa de gudomliga och mänskliga mysterierna. Icke underligt. Tröstlösheten av den förintelse, vari filosofien upplöst den gamla folktron, hade i miljoner människosjälar varit alltför djup, för att icke detta begär skulle framträda med oerhörd styrka. Att sysselsätta sig med teologien var således ett behov för tiden, och där det icke kändes som sådant, var det en modsak. Allt var färgat av teologien: kejsarens drömmar, hovets kabaler, skolornas skrivövningar, kvinnornas glam, samtalen på torg och gator, larmet på cirkus, de enskilda tvisterna, de inbördes krigen.
är besjälad af den tids ande, hvari hon lefver, samt förstår att på ett lefvande sätt gifva ord o c h röst åt de inspirationer, s o m hänföra henne. » — » D e n värderade, af de ädlaste syften genomträngda skaldinnan söker i sin dikt framställa de nystestamentliga undren i en poetisk omklädnad samt häfda deras inre, andliga betydelse för alla tider. » (Post. o. Inr. Tidti.) A r 1870 förlorade hon sin moder o c h tio år senare äfven sin far. N å g o t dessförinnan hade hon — såsom redan här ofvan blifvit nämndt — bosatt sig i Stockholm o c h bebor därstädes nu mera egen villa i ett af hufvudstadens vackraste kvarter. — Ett anbud att ingå som medredaktris i utgifvandet af » D a g e n s k r ö n i k a » enligt en utvidgad plan gjordes mig genom denna tidskrifts nitiske redaktör, framlidne skriftställaren d:R A r v i d A h n f e l t, i ett bref af den 30 nov. Sedan han omnämnt, att han ämnade ägna en afdelning af tidskriften åt sådana ämnen, som kunde vara af särskildt intresse för den intelligenta fruntimmersvärlden, samt erinrat o m, att jag själf utgifvit en tidskrift i samma syfte, fortfor h a n: » J a g behöfver någon literärt bildad kompanjon. J a g har fått den ingifvelsen att N i, fröken von KRAEINER, som äger de vederbörliga kvalifikationerna, skulle vara benägen att ingå i ' företaget, medverkande i både bunden o c h obunden stil, o c h för öfrigt genom eder literära bildning i stånd att ytterligare utvidga tidskriftens läsekrets. » Som jag emellertid just då stod i begrepp att företaga en längre utländsk resa, måste jag för tillfället af böj a detta annars för mig på samma gång hedrande som lockande anbud.
Dessutom kan, endast genom ofvanstående Förslag, RiddarhusDirectionens Protocoll bli i dessa delar hvad det bör vara* annars undandrager sig den egenteliga pröfnings» åtgärden allt profocoll; manga fall uppstå, der verkliga rättelsen för Directionen måste bli 3* Den 3 October e. m. Underrättelser, som icke produceras, och Prö^ locollets grunder rättas efter det förut uppgjorde resultatet. Missbruket häraf kan blifva Vådligare, än den mindre ansvarsskyldigheten för värderingsmännen, hvilka i alla fall icke måtte ha särdeles svårt att undvika ansvar. Hvad åter angår fruktan, att Domaren skulle kunna neka förrätta annan värdering än efter Bancomethod, synes sådant böra bli den Lånesökadens ensak att förekomma. I annat fall är ingen egentlig skada skedd, d å lånet uteblifver. Utskottet har vidare i 3;dje §• utsträckt Directionens rätt att utlåna penningar äfven till sednare Inteckningsbypotheker, när den omedelbart forsta prioriteten ej kan anskaffas; men fastat dervid tvenne vilkor, att utom Bancolån endast sådane Cassalän, å hvilka uppsägning ej befarades, borde tillåtas varå prioriterade framför RiddarhusCassans hypotheker, och att i alla sådana händelser egeria domens gravationer, inberäknadt det sökta lånet, och 3:ne års ränta på de äldre, skulle vara en tredjedel mindre, än i fall Cassans intekning antingen vöre den första, eller endast företrädd af Baöcolån. Senare inteckning medför i flera afseenden mindre förmån än den första. Man kan i senare fallet aldrig förlora hela Capitalet; man erhåller åtminstone allt hvad som fås för egendomen, ehuru stort Vanpriset än må blifva* Hen Den 3 October c. m. Den hufvudsakliga olägenheten är, att forsta inteckningshafvaren kan ålägga ett brådstörtad salu, i afseende hvarpå Utskottet föreslå* git det första vilkoret, att aldrig taga inteckningar efter andra Cassör än der uppsägning ej befaras.
Till besparing af skogseffecter begagnas också byggnader af lera och obrändt Tegel, fastän det sednare mera sällan, sedan detta Byggnadsämne visats vara mindre varaktigt, sådant det hittills varit beredt. Mera användbart blifver otvifvelaktigt ett annat slag af obrändt Tegel, beredt af lera och sågspån, för hvars tillverkande en Tegelslamp är nyligen anlagd vid Trollhättan, derifrån man nästa vår väntar upplag vid Lidköping för ortens behof. Bergsrörelsen. Ingen grufva finnes inom Länet. Jernbruk. I Wadsbo Härad: Skagersholm med 1,199 Sk$ Smide, i3 arbetare och 19,184 R:drs tillverkning. Sätra med 2:ne hamrar, 1,100 SkS( smide, 10 arbetare och 17,600 R:drs tillverkning, Forssvik, med 1 hammar, 928 Sk£{ smide, 18 arbetare och 14,848 R:drs tillverkning. Åboholm, med 1 hammar, 800 Skäl smide, 14 arbetare och 12,800 R:drs tillverkning. Lagersfors, med 1 hammar, 867- Skäl smide, 9 arbetare och i3,88o R:drs tillverkning. Ribbingsfors med 1 hammar, 43o Skäl smide, 8 arbetare och 6,880 R:drs tillverkning. I Wartofta Härad: Tidaholm, med 6 arbetare och en tillverkning af 2,000 R:drs värde. Ryfors, med 23 arbetare och en tillverkning af 6,000 R:dr. 12 I Kåkinds Härad: Åreberg, nied i ämneshammare* 6oq Skäf smide och 10,800 R:drs tillverkning;, Ma nufactur-Ve rk. I Wartofta Härad: Annaefors, 2 Knip-* 3 Spikoch r Räckhammare med 7 arbetare och 6,000 R:drs tillverkning. Källefall* 1 Kopparhammare med 4 arbetare och 1,000 R:drs tillverkning» Tunarp* 1 Kniphammare med 2 arbetare och 3oo R:drs tillverkning..
Stockholm etc. J P LEFRÉN. C. J. Salomon. Carl D. Forsberg. J. A. Hasselström. Vidimeras J. A. Hasselström. I — 375 — Kongl. Krigs-Kollegii underdåniga Utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers Berättelse rörande granskningen af Wadstena Krigsmanshus-kassas förvaltning och räkenskaper för åren 1844 och 1845. Stormäktigste Allernådigste Konung! Uti den af Rikets Ständers Revisorer år 1847 afgifna Berättelse, angående samma år verkställd granskning af Stats-verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1844 och 1845, hafva Revisorerne, som funnit Wadstena Krigsmanshus-kassas säkerhetshandlingar i behörig ordning, efter den fulländade revisionen af samma kassas, uti Eders Kongl. Majrts och Rikets Kammar-Rätt utan anmärkning granskade, räkenskaper för nämnde tvänne år, dels omförmält, hurusom vid 1845 års slut utbalanseras en bos f. d. Krigsmanshus-fogden Segerdahl uppkommen proprie balanspost å 85 R:dr 12 sk. 7 rst, dels hemställt, att speciella conti må varda förda, ej allenast öfver de till Kongl. Maj:ts höga disposition, jemlikt de af Revisorerne åberopade nådiga Bref, årligen i Krigsmanshus-kassan afsättande medel, till belopp af 2,000 R:dr, för gratifikationers tilldelande åt fattige, bräcklige och gamle afskedade krigsmän och af 700 R:dr till pensioner åt afskedade, nödlidande miiitär-personer, utan ock öfver de 66 R:dr 32 sk., dem Krigs-Kollegium äger att årligen utdela såsom nådegåfvor åt afskedade soldater, samt öfver den å cloneradt kapital belöpande årliga ränteinkomst af 83 R:dr 16 sk., som, enligt framlidne Öfverste-Löjtnanten C. D.
HELGE. ståndiga, tanklösa Ester. Det går inte an, säger jag dig, min lilla oförESTER. mitt rum, men jag säger dig på förhand, att därest om jag inte ligger afsvimmad i någon af de långa rädd. Nå, som du vill då. Jag går då ensam upp på Går det inte an? Det är inte min mening, att du anser det passande, får du se efter i morgon bittida, hemska korridorerna däruppe. Jag är förfärligt mörkHELGE. barnslig. Se här, tag ljuset! (Tänder ett ljus och räcker henne). Mörkrädd? Min lilla älskling, inte kan du vara så ESTER (stöter ljuset ur hans God natt! hand så att det faller i golfvet). dörren.) (Böjer stolt hufvudet och går mot HELGE (häftigt). Lek inte med mig, Ester! (Hon står orörlig.) Du Ester! (Hon stannar, men med bortvändt ansigte.) vet inte hvad jag i afton lidit för din skull. Det innerliga förhållande, som hittils alltid varit rådande mellan mig och de mina har i afton blifvit brutet för första gången för din skull. För din skull jag slita alla band kan jag öfvergifva mor och syskon, för din skull kan ESTER (vänder sig halft om). Utom konvenansens! HELGE. så kan håna den man, som älskar henne, i ett ögonblick sådant som detta, den kvinnan har inte något hjärta. Vill du då verkligen, att jag skall tro, mig, endast varit ett spel? Ja, då får jag erkänna kvinna. Du har afväpnat mig, Ester. Den kvinna, som att all den hängifvenhet, du under dessa veckor egnat att du är en stor skådespelerska, men du är icke (Han kastar sig ned i en soffa.) ESTER (störtar fram och knäböjer bredvid honom.) O nej, den har inte varit ett spel! Säg inte att den bästa, sannaste, renaste känsla, jag någonsin erTro hvad du vill om mig, tro bara inte att jag älskar dig som skådespelerska! Som kvinna, som kvinna älskar jag dig och detta är min sällhet. Är min punkt i verlden! kärlek till dig inte sann, då har jag ju ingen fast farit, varit ett spel, äfven den, ty då blir jag förtviflad.
Denna upphandling skedde till följe af Directions gemensamma beslut, i närvaro af Bankens fullmägtig, och efter kännedom af de priser, hvartill Spannmålen från utländsk hand kunde erhållas, fiedan detta beslut var fattadt, mäste utförandet uppdragas en enskild person; och detta jemte det undfallna uttrycket af provision vägleder mig, att Major Påhlman Den 2* Juli. f. m. menat Herr CommerceRådet Santesson; dennes öfver upphandlingen redan reviderade räkningar visa, att Santessonska Contoiret, det vill säga han och hans Associé, för en del beräknat 2, för en del 1 och för en del ingen ProCent i provision, allt som vården, besväret och andra omkostnader varit mer eller mindre vidsträckta. För mångå andra upphandlingar är aldrig någon provision beräknad; 2 ProCent provision är det mindsta till något annat handelshus för en sådan commission kunnat betalas _ denna upplysning är jag skyldig sanningen, och förenar mig för öfrigt med dem som begära återremiss. Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard; I ett så vigtigt ämne, som det förevarande, anser jag för min och för hvar och ens af Riddexskapet och Adeln pligt, att icke taga något beslut utan en fullkomlig kännedom om saken. För detta ändamål föreslog jag tidigt under denna Riksdag ett Särskildt Utskott; mitt förslag blef icke af pluraliteten antaget. Jag tror nu, som då, att Götha Canal var ett för tidigt företag, som genom sin nytta omöjligen kunde ersätta kostnaden. Men jag anser det, i synnerhet sedan det redan så långt avancerat, böra tagas i betraktande, ej blott sorn ett föremål för nationalvinst, utan äfven för vår nationalära. Det är, enligt mitt begrepp, 1095 Den C2 Juli. f. m. satt utom allt tvifvel, att delta foretag i mercantiliskt och o<economiskt afseende he* traktadt, var för stort, att det ej kunde gagna så mycket sorn det skadat och kan komma att skada genom att draga rörelse» capital och arbetsförmåga fiån näringarna, som i värt Land så mycket äro i saknad af dem.
Lika befängd och stridande mot ämnets art är den förbättring, författaren påtagligen åsyftat, då han i stället för de vanliga narrupptågen valde till mellanspel Stjernhjelms ballet, hvilken visserligen i poetiskt hänseende står vida öfver dessa farser. Men farserna hade sjelfva engång uppvuxit ur samma mark som de gamla religiösa dramerna och stodo till dem i ett innerligare förhållande; de voro derföre för dem icke så främmande som den klassiskt-allegoriska balletten och herdarnas och nymfernas sånger om Astrilds tyranni. — För öfrigt bör anmärkas, att detta drama är det enda från denna tid, som är skrifvet på prosa; en egenhet, som vi icke veta, om vi böra tillskrifva svårigheten hos författaren att handtera versen eller hans sträfvan efter naturlighet. Så visar oss Carstenii ”Himmelska Consistorium” den fullständiga upplösningen af det gamla religiösa medeltidsdramat, hvilket, om än betydligt modifieradt, under hela detta århundrade fortlefvat i sin afläggare, skolkomedien. Här är den gamla formen sprängd genom de inkilade tillsatserna, härledande sig från ett annat tidsmedvetande, och den deraf uppkomna ofrivilliga komiken visar bäst, att denna form icke längre var passande. Då på dess grund icke ett nytt lifskraftigt drama hunnit bilda sig, är det ej underligt, om det nya, efter franska mönster bildade, mera tidsenliga klassiska dramat kunde så lätt bortsopa hvarje spår af vår äldre dramatik. Skoldramats upplösning. Vi hafva sett, huru med det minskade intresset för skoldramerna deras betydelse aftagit, huru ännu inpå 1680- talet här och der skådespel vid skolorna uppfördes, och huru detta bruk längst bibehållit sig vid tyska skolan i Stockholm; men under sista årtiondet af 1600-talet förlorade äfven vid denna skola examenshögtiderna sin dramatiska karakter, och från 18:de århundradet hafva vi ingen underrättelse om skolkomedier. Orsakerna till detta förhållande äro icke svåra att utleta. Att hofvet och de förnäma förlorat smaken för denna komedi, hafva vi sett; men äfven den större allmänheten fick genom de mot slutet af århundradet hit inkomna utländska teatertrupperna ett annat begrepp om skådespel.