Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med föranledande af det uti åberopade Protokoll öfver Justitie-Departements-Arenden upptagna förslag till löneregleringinom denna Expedition, vill Kongl. Maj:t begära att anslaget för Expeditionen måtte i den blifvande Riks-Staten uppföras till belopp af Ruut R:dr 27,400: — nuvarande Staten upptager 16,426: — så att den af Kongl. Maj:t äskade, tillökningen i anslaget för Justitie-Stats-fSxpeditionen blifver 10.974: hvaremot Tjenstemännens och Vaktbetjeningens rätt till ljuspenningar skulle upphöra och derigenom besparas 430 R:dr. 3: o) Hugsta Domstolen. På sätt sist omförmälde Protokoll utvisar, anser Kongl. Majit lönen för Justitie-Råden böra ifrån 7.500 till 8.000 R:dr förhöjas, och enär äfven de vid Högsta Domstolen anställda Transport 16,974: — 20 Kongl. Majus Nåd. Prop. A:0 /, otti Statsverket 1836. Vaktmästare, af hvilka likväl en föreslås till öfverflyttning på Justitie-Revisions-Expeditionens stat, äro i behof af förbättrade lone-inkomster, äskar Kongl. Maj:t att anslaget för Högsta Domstolen må varda bestämdt till R:dr 97,100: — Då det nuvarande anslaget utgör » 90,837: 8. erfordras således en tillökning af 6.262: 92. genom beviljandet hvaraf likväl vaktbetjeningens ljuspenningar 60 R:dr skulle försvinna. 4:o) Jus lilie-lia/i sier s-Expeditionen. I öfverensstämmelse med de för löne-regleringen inom Embetsverken framställda allmänna grunder, och då Sekreterare-befattningen i denna Expedition, med hänseende till göromålens både vigt och mångfald, kan anses fullt jemförlig med Expeditions-Sekreterare-Embetena och derföre synes böra uppföras i samma lönegrad som dessa Embeten, föreslår Kongl.
M. dagen derefter lill Landtm, under innevar. riksdag i hans ställe i nåder förordna Kammarherren, Majoren och Riddaren af K. Danska Dannebrogs-orden, Hr Gr. Henning Ludvig Hugo Hamilton, hvilken, sedan han inför K. M. aflagdt Landtm:s-eden och blifvit öfverlemnad till de 2:ne äldste närvar. Grefvar, Förste Hofstallmästaren m. m. Hr Gr. Nils Fredrik Brahe och Öfverste Kammarherren m. m. Hr Gr. Mauritz Axel Lewenhaupt, begaf sig till Riddarhuset och vid ingången derstädes emottogs af Ridd.Direktionen, Ridd.sekreteraren och de öfrige till Ridd.cancelliet hörande personer; hvarefter, enligt af Hr Gr. o. Landtm, utfärdad kallelse, H. R. o. Ad. sammanträdde Onsdagen den 12 April 1848 in pleno kl. 10 f. m. Hr Gr. o. Landtm, öppnade sammankomsten med följande tal: Högvälborne och Välborne Herrar Grefvar, Friherrar, Riddersoch Adelsmän! I det ögonblick då jag, af Konungens nådiga förtroende kallad att, under fortsättningen af innevar. riksmöte, föra ordet vid R. o. Ad:s öfverläggningar, inträder i ulöfningen af detta dyrbara och ärofulla uppdrag, känner jag djupt tyngden af de pligter, jag mig åtagit, — mäter jag ej utan smärta det ringa måttet atmina krafter att dem uppfylla. Det gifves likväl känslor, som göra äfven den svagaste stark. Då hjertat klappar af kärlek till Konung 116 Den 12 April f. m. och fosterland, till friheten och äran, glömmer man lätt sin egen ringhet och hoppas, att det trofasta nitet, det ärliga, af inga biafsigter ledda bemödandet, skola, åtminstone i någon mån, ersätta den bristande förmågan. Lifvad af detta hopp, känner jag likväl och erkänner ulan tvekan, att del ej är mig nog. Minnet af de män, hvilka före mig haft äran att leda R. o.
» [299] IM a s i a s Köttextrakt« S e n a p, [127] (beqväm, portativ, solid, snygg och billig) erhålles mot 3 kr. jernvägsefterkraf. Vår Nya Fällstol, som äfven kan begagnas såsom Fåtölj, Chäslong och Säng, erhålles fraktfritt mot 10 kr. jernvägsefterkraf från C:o, Telefon 396 och 22 59. (G. 13500) belönade ombesörjer genom fullt kompetenta personer uppköp i alla möjliga branscher g r a t i s åt mot Iduns en och Skandinavisk obetydlig Modetidnings abonnenter ersättning. (dock genast) mot fraktkostnader. och för uppdrag åt andra Alla saker skickas mot efterkraf Dubbelt porto torde medsändas. och få returneras ray Tldn. kostar endast en kr. för qvartalet, befordrlngsafg. Inberäknad. Anordnar hvarje qvartal pristaftlngar för sina prenumeranter. Gumsellus annonsbyrå jöcn no * redaktioner. till 2 6 öre pr 4-spaltlg petltrad ( fieaTitätloner fraktfritt. Fr. Marcus, Oös.! Ett alDum i o d e - Kongl. Hofiéverantör Stockholm. W g G T pianscler meafölier. Idun Stockholm, Fredagen den 27 april 1894. N:r 17 (332) Prenumerationspris pr å r: Idun ensam kr. pl. telef. FRITHIOF Träffas säkrast kl. 2 — 3. Eedaktionssekr. : Tolda född För att uppsöka den kvinna, hvars bild i dag pryder Idun, måste jag bjuda E d e r på en färd öfver Sotens illa beryktade vägar; men denna tid på året kommer naturligtvis icke en .sådan i fråga. Vi skulle nu, utom resans obehag, ha den förargelsen att ej finna fru Alström på sitt arbetsfält i samhällets tjänst, ty detta är endast ett sommararbete. Vi välja därför för vårt besök en lugn, vacker junidag.
Så vänlig, söt och mjuk, men med en dart i bälte; Och Egennyttan fram med lömska fjät sig vred: Hon städs en muskig syn till stoftet fällde ned. Af Illgrepp utan tal allt fältet öfverhöljdes: En del bar skrifven lag, som vreds och refs och döljdes; En del bar dyr metall; en del bar drufvors saft, Att bringa dårar vett, och falska saker kraft. Oenigheten nu i luftens rymder hördes, Och i en hvirfvelvind till samlingsplatsen fördes: Ur hennes käftar rök ett landsförderfligt dam, Och jorden öde blef, ehvar hon hvinte fram; Båd löf och gräs och säd bortvissnade till rötter, Och husen hvälfde kull inunder trollets fötter, Och folket lopp förryckt, i vrede, blygd och knorr; När en: åt söder! skrek, den andre skrek: åt norr! Jag skulle förmoda, att äfven vår Gustavianska Skolas kritik borde här finna sin fordran på ”episk höjning” någorlunda uppfylld. Säkert är, att stoltare alexandriner voro, intill den tiden, ännu icke gjorda på svenskt tungomål. Att den vanliga episka ingångs-formeln ej var Dalin obekant, synes i hans epopéer om ”Ulriksdals-Promenaderna 1751”; der den fjerde, som är ett lofqväde öfver Drottningens styfkjortel, intonerar helt ordentligt: ”Jag sjunger om en drägt” m. m. Dock har visserligen, i sitt hela, detta Frihets-qvädes diction en förtjenst, hvars egenskap långt oftare är en klarflytande jemnhet, som ej sällan utvattnas ända till hvardaglighet och låghet, än någon synnerlig lyftning; antingen man vid det ordet fäster en oratorisk, eller en rent poetisk mening. Annorlunda dömdes af Dalins samtida. De funno der allt, ”hvad en mästare i konsten kan bringa tillsamman: höga tankar, vigtiga ord, liflig målning, redig och afpassad städning, och i versen den myndiga gång, som ett ämne af sådan värdighet fordrar53”.
Har jag vridit mig ut ur kyrkans monopoliserade prostitutionsväsende, så vill jag icke röra vid det andra heller, icke sammanblandas med . Hvad samhället redan tvingat mig att vara, är mer än tillräckligt. Jag hör icke till dem som äro rädda. Men det är icke sådana som jag, som låta stena sig. Jag har i dag haft en debatt om att jag ämnar gå på premièren tillsammans med Ola Hansson och Axel Lundegård. Hon ville att jag skulle skrifva till L-d, om han ville skaffa en biljett till, så skulle hon gå med. Jag höll på att skrifva, men det tar emot, det var att känna sig svag och feg och beroende. Jag gick i stället till henne och sade att jag ville icke ändra mitt ord. Jag var nästan häftig. Hon snäll och vänlig. Jag klämde i med all kraft, jag brusade ut med att jag skulle anse det som ett tvång, i fall hon gick med den här gången. Jag var hänsynslöst oartig. Jag sade att jag erkände det riktiga i hennes skäl och grunder, men att min natur revolterar sig emot att gå i ledband. Att jag den här gången ville gå ensam med dessa två. Hon hade när hon var inne i staden kommit underfund med att Ernst Ahlgrens ankomst gjort väsen af sig i vidare kretsar än hon någonsin tänkt sig. – ”Om ditt utseende varit sådant att du kunnat försvinna obemärkt i mängden! Men det gör du inte. Menniskor måste ge akt på dig, och det är en stående fråga: hvem är den mörka damen med de vackra ögonen och långa kryckorna? Och om dessa skåningar varit venstermän, hade heller icke skadat dig, men de äro för litet kända ännu. Om du visade dig öfverallt med fru Edgren, skulle det bara glädja mig, fast hon är så ytterligt radikal. Men du är för mycket utropad här för att bara ställas au niveau med dessa pojkar.” Hon har rätt: att synas uteslutande i deras sällskap, skulle icke gagna dem, men deremot skada mig. Derför är det just knuten att ibland komma med i den allra erkändaste klicken och ibland med mina skånekamrater. Det är spetsen, och sen jo, – om det låter sig göra. Hej! Men då måste man ha tålamod. Magdalena Thoresen var en tid så nära förbunden med Björnstjerne Björnsson. Hon yttrade till fr. Adlersparre:
» Skulle här några främlingar vara tillstädes, så inbjuda vi eder härmed att begå den heliga nattvarden tillsammans med oss. Om ni ock skulle tillhöra andra kyrkor, eller rent af icke tillhöra någon kyrka alis; om ni möjligen har en annan tro än vi eller — ingen tro alis, så inbjuda vi eder dock till vår nattvard, om blott edert hjärta drifver er dit. » Ovillkorligen måste man härvid komma att tänka på den världsomfattande kärlekens ord: » Kommen hit I alle, som arbeten och ären betungade ». Sin faderliga välvilja sträcker han ock till den yngre teologiska generationen, som i sina åsikter gått längre än han; och han hyser en orubblig tro på nya världsåskådningars berättigande under den mänskliga utvecklingen. » Jag kan », brukar han säga, » icke dela den åsikt, som framställts af min käre son John Chadwick ... » 537 PREDIKANTER I NEW-YORK. Det är uppfriskande, att höra en sådan representant för den gamla tiden tala, en åldring, som sedan han genomkämpat si ?i tids andliga strid och tillgodogjort sig dess uppfattningssätt, icke ser på en yngre generation med gubbaktigt missnöje, utan med välvillig förhoppning att äfven ur dess kamp nya sanningar skola födas, ny välsignelse spridas bland människorna. Forts, följer. Öfvers, af en uppsats i tyska tidskriften * Vom Fels zum Meer ", undertecknad: Hans Otto Muller.Mors porträtt. Skiss. I ett af fisklägets hundra hus, hvilka alla liknade hvarandra till storlek och form, hvilka alla hade lika många fönster och lika höga skorstenar, bodde gamle Mattsson, lotsen. I alla fisklägets rum funnos samma slags möbler, på alla dess fönsterhyllor stodo samma slags blommor, i alla dess hörnskåp funnos samma sorter af snäckskal och koraller, på alla dess väggar hängde likadana taflor. Och såsom gammal sed stadgat det, lefde alla fisklägets människor samma slags lif. Sedan Mattsson, lotsen, blifvit gammal, rättade han sig noga efter skick och bruk: hans hus, hans rum och hans lefverne voro lika alla andras. På väggen ofvan sängen hade gamle Mattsson ett porträtt af sin mor.
Denna kopparmalm är emellertid blandad med vissa audra bergarter, som äro af den beskaffenhet att vara särdeles nyttiga och tjenliga för beskickning af den rika Chilimaimen, på hvars smältning det stora kopparverket i Hamburg är grundadt. Detta gör att, då Bergmästaren Bredberg hade härom underrättat egaren och utverkat sig tillstånd att från sina koppargrufvor utföra kopparmalm till Hamburg, då fann egaren der anledning att betala Svensk kopparmalm så högt, att man fick för den i Hamburg nästan hela kopparens värde, hvarigenom man besparade sig den dyra processen af smältningen. Den kunde då högt betalas på den grund, att jemte kopparen erhöll köparen äfven dessa andra minerialier, sorn för oss icke hafva värde, men för honom, emedan, som sagdt, den var nästan nödvändig för blandning med den rika Chilimaimen, för hvilken en stor mängd tnges i retur såsom barlast från Chili af Hrr Godefroy & Son och några andra Hamburgerhus. Så länge det gamla förbudet existerade mot export af kopparmalm, nekade icke K. M. licenser för utförandet; det skedde på BergsCollegii tillstyrkande och tullen bestämdes då nästan endast nominelt till 6 sk. per skepp, viktualievigt. Med en sådan tull kunde kopparmalmen exporteras och den exporterades och såldes med fördel. Men sedan R. St:r beträdt, som det anses, en friare bana och tagit bort förbud och 1 stället satt tull, men bestämt den till 50 öre på centnern eller 2 rdr per skepp, viktualievigt, i stället för att man förut betalt fi sk., så var det icke värdt vidare att söka licenser, emedan K. M. anses nu mera icke bevilja sådana. Det har gjort att denna exportartikel helt och hållet uphört att inbringa någonting och att nu vid flera sådana grufvor ligga 2 å 3 års tillverkningar alldeles onyttiga, ifall icke denna restriktion, som likväl var afsedd att vara en frihet, borttages. Afven med nuv:de föreslagna nedsättning af 25 öre per centner blir det en alltför dryg tull, att det skulle löna sig utföra malmen, helst när fraktkostnaderna äro ofantligt dyra, då man skall utföra en sådan massa alldeles onyttigt gråberg, som deri finnes.
I ani. häraf anmärkte Hr Gr. o. Landtm., att Utsk., efter att hafva afgifvit särskildta yttranden öfver vissa delar af denna punkt, vid slutet af densamma yttrat: »Den i Beg:tets kontanta anslag härigenom erforderliga fyllnadssumma utgör 23,442 Kdr: och hemställer Utsk. att anslaget må med detta belopp förhöjas att utgå på sätt Utsk. föreslagit (se tab. N:o 10)» samt att fördenskull, då denna Utsk:s nu upläst.a hemställan blefve föredragen, rätta tillfället inträffade att göra anmärkmr i fråga om de anslagsbelopp, hvarom Utsk. icke i de föreg:de delarne af denna punkt hade utlåtit sig. Morn litt. b, ang;de aflöningen för Reg:lsAuditören. Bilölls. Mom. litt. c, ang:de nya löner för 8 Sergeanter. Hr af Klint: Jag anhåller att få yttra några ord mot det beslut, som Utsk. i denna punkt fattat. Utsk. har visserligen tillstyrkt de 8 Sergeantslöner, som K. M. föreslagit, men med det vilkor att 8 DistinktionsKorporaler skulle på samma gång indragas. Depart:tsChefen har uti det K. M:s Propos. bifogade Statsråds prot. tydligen sagt, hvarföre han ansåg ett ökadt antal underbefäl vara behöfligt. Vid hvarje kompani finnes för det närv:de 1 Fanjunkare, 1 Furir och 2 DistinktionsKorporaler. K. M., som ansåg detta otillräckligt, föreslår i sin Nåd. Propos. till R. St:r dessutom 1 Sergeant på hvarje kompani. StatsUtsk. har visserligen gått K.
Om 10 hehöfdes : så måste vi till Norrige, utom de 3 ledamöter, som åtföljde Konungen, skicka 10 andra, eller för jemnlikheten vid afgörandet åtminstone 6, emedan 13 § i Norriges Grundlag fordrar, att dervarande Regering skall, under Konungens frånvaro, bestå af Vice-Konungen eller Ståthållaren och minst 5 Stats-Råds-medlemmar. Vore då af våra nu befintlige 10, fyra med Konungen och fyra i den serskilda Svenska Regeringen i Stockholm: så måste, utom de 2:ne ordinarie, som öfverblifvit, antingen 8 eller 4 tillförordnade skickas åt Norrige, för att inträda i den gemensamma Svenska och Norrska Regeringen i Christiania. Hade Konungen med Sig i fält en tillförordnad föredragande, så behöfde blott 7, eller 3 extra Stats-Råd förordnas, och om en Kongl. Prins vore Ordförande i Sveriges Regering, blott 6 eller 2;ne extra Svenska Stats-Råd skickas åt Norrige jemte de ordinarie. Men då funnes blott tillförordnade föredragande hos Konungen i fält, hos Sveriges serskilda Regering i Stockholm och hos Rikenas gemensamma i Christiania. Motsvarande svårigheter skulle drabba Norrmännen, om den gemensamma Regeringen hade sitt säte i Stockholm. Genom den mängd af extra Stats-Råds-ledamöter, hvilka således hehöfdes, blefve det nödigt att för tillfället dertill förordna flere för Regeringsärenderne främmande personer. Sådant är betänkligt, om man anser enhet i rådslag och gemensamhet i ansvar vara af någon vigt. Hvilket ansvar skulle dessutom drabba de tillförordnade i alla sådana fall, för hvilka mistning af Rådgifvare-embetet är lagstadgad? 2:o Förhållandet mellan de regerande och de öjriga ledamötérne af Stats-Rådet är obestämdt. Om inga Stats-Råds-ledamöter behöfva skickas till Norrige^ under det att Konungen är på resor eller i fält, och om ingen gemensam Regering af 10 elier 6 ledamöter för Rikenas gemensamma angelägenheter nedsättes i Slockholm: så finnas 2 Svenska Stats-Råds-ledamöter lediga.
De önska jemväl genom val af många sådana, heintade utur de classer af samhället, der de kunna linnas, se positiva beslut tillvägabringas till Rikets förkofran. Dea i3 OeloLer e. m. 40S Jag skulle af de skäl och med det vilkor, som af Hr Dalman blifvit anförda, tilläfventyrs till besparing af en votering kunna förena mig med honom, derest jag tillika ägde den öfvertygelse, att hans propos. upploges af H. R. o. Ad. med större valvilja än min egen; men då jag detta betviflar och snarare tror, att, till uttryckande af en princip, Hr Dalman icke missbilligar, att jag med ens går till botten dermed, envisas jag i mitt påstående. Jag skulle hellre önska, att han förenade sig med mig. Hr Rosenblad har visserligen genom sitt anförande gifvit rik anledning till mången vederläggning; men dels har han förut blifvit besvarad af 2:ne värda ledamöter, dels skulle jag tro, att så mycket allaredan blifvit under tvenne dagars debatt ordadt i ämnet, att föga skulle båta, om jag vidare ville försöka att bibringa honom, eller hvilken annan som helst inom detta bus, annan öfvertygelse än den, som säkert af en och hvar redan är fattad. Jag erkänner mig för öfrigt icke pligtig att hörsamma hans rop öfver nödvändigheten alt närmare uttyda, hvad som i mitt anförande synes mig fullkomligen tydligt. Skulle lian likväl önska en utförligare definition på sjelfberoende, så tror jag mig kunna, när det eljest blefve lägligt, förklara mina ytterligare åsigter derom. Jag fruktar de icke komma att med deltagande af honom uppfattas till likstämmighet. Yi böra, mina Hrr, emedlertid nu alla tro oss vara beredda att kunna i frågan taga ett beslut; och då jag hos Hr Gr. o. Landtm, förnyar min vördsamma anhållan om framställandet af min propos. såsom en möjlighet dertill, dristar jag lika med Hr Cederschjöld appellera till de unga männens känsla att, med afseende på rättvisa, icke förneka den fria medborgarens rätt att få deltaga i fosterlandets angelägenheter.
Fru Wahl hade nära önskat sig sjelf någon sjukdom, som kunnat motivera hennes aftågande till sydligare länder, då ingenting simplare varit än att begära Gösta till ressällskap ; men vår Frus helsa var bättre än någonsin, och att göra sig sjuk hade hon aldrig förstått – Om oaktadt denna obeqväma helsa, Frun ändå varit en bildad qvinna med snille eller smak för Musik, dramatik, plastik, Italiens dunkelblå himmel eller klassiska jord; så hade ju fallit af sig sjelf att hon önskat se Paris – (ack, det är sant, der var ju klimatet snarare sämre än bättre än på Stånga) eller så dock Rom. Nu var just olyckan att ute från sitt Hem, antingen det bestått af ett vindsrum, ett litet hus med trädgård eller hela Stånga bruk och egendom, hade Frun ifrån sin första bekantskap med Wahl ända till hans död icke längtat, utur sitt Fädernesland aldrig Allt detta försvårade saken – icke dess mindre skulle resan ske. Frun ville den fulleliga. Snart felade till dess företagande intet mer än Göstas samtycke dertill och Gertruds – visst icke samtycke, det smickrade Frun sig ej att ernå, men dess underrättande derom jemte afgörande, om hon ville följa med eller ej. Svåra ting att bringa å bane voro dessa – onekligen det svåraste i hela affären. Gertruds ogenhet en afton att säga Hennes Nåd hvad dag det var, inledde slutligen, nästan utan Hennes Nåds förvållan, underhandlingarna med henne. En Fredagsafton, vi tro, den 20 Juli, sedan Gertrud, medan hon hjelpte Hennes Nåd att kläda af sig, först anmärkt att såsen om middagen till kalfsteken ej annat kunnat än vara vidbränder, då kokerskan alltid hade sitt ena öga på stallgården, börjades följande samtal. Fru Wahl. Jag tycker just att Gösta i dag sett det friskaste ut, jag nästan på ett par år sett honom. Gertrud. Inte så illa tog Herr Gösta för sig af första rätten. Frun: Han har nästan alls inte hostat i dag. Gertrud. Åndelitt Herr Gösta annans så förståndiger, inte låter bli potates – Kan inte vara bra. Frun.
Län, på den grund , att hågen lpr fullbordandet af denna nyttiga hushålls-anstalt skall betydligen mindskas derigenom, att de uppväxande trädens borthuggande, uppryckande eller förstörande icke kunnat, oaktadt kraftiga utvägar, medelst vitén å de brottsliga och belöningar för angifvarne, förekommas , i underdånighet hemställt, dels att åverkan å dessa planteringar måtte beläggas med urbota straff, enligt de i 40 Cap. 5 §. och 49 Cap. 1 och 2 § §• Missgernings-Balken stadgade grunder , dels att bevisningssättet för en slik förbrytelse kunde således förändras , att enahanda undersökning, sorn uti 52 Cap. 2' §. samma Balk medgifves , måtte varda tillåten, när åverkan skedt; att då sådant träd finnes hos en annan Den 7 Juli. 9.17 annan, innehafvaren må vara förbunden visa sin åtkomst dertill; och att, likasom för vakter blifvit stadgadt, de personer, hvilka såsom Tillsyningsman tillsättas, må äga rätt, att med ed vita hvad de kunna utröna under åliggande bevakning, och deras vittnesbörd gälla såsom halft skäl, samt bevisningen anses fullkomnad, då en person dessutom derom afgiHer sammanstämmande vittnesmål; i anledning hvaraf, och då det kraftigaste medel , att för framtiden förekomma en med skäl befarad Skogsbrist, ofelbart finnes uti Folkets egen omtanka och benägenhet att genom plantering bereda skogarnes återväxt, och Kongl. Maj:t, som med synnerligt
Han kunde aldrig förmå sig att tro, att det kunde vara något bevändt med unge Johns påfund. En god idé, som gubben inte skulle ha haft, och som unge John hittat på! Jo pytt! tänkte han. Högt sade han: – Det är säkerligen inte utförbart, herr Hall. – Jag tror, att det skulle gå, sade John eftertänksamt. Har Carnegie tagit sin bok med? frågade han strax därefter. – Hvilken bok? – Den med de löpande räkningarne med husets bankirer. Jag tänker föra denna bok själf. Carnegie blef blodröd. – Tänker herr Hall taga ifrån mig detta arbete? – Det kan jag godt sköta själf. Carnegie har så mycket annat att bestyra. – Om herr Hall tänker själf sköta den utländska korrespondansen och själf föra sketches, så blir jag snart en lediggångare här på contoiret. – Visst inte, visst inte. Var nu god och gif mig boken! Carnegie nämnde ej ett ord till Herpel, än mindre till de andra bokhållarne, utan hämtade in boken till sin principal, som under Carnegies korta frånvaro åter vältrat ut allt, hvad hans pulpet innehöll, under ifrigt letande efter ett annat förkommet papper. När Carnegie kom in, öste John Hall åter ner pappershögen i pulpeten – det såg ut därinne, som om papperen blifvit med grepar sammanrörda och hopvältrade. När alla papperen än en gång försvunnit i sin gömma, tog John Hall boken från Carnegie och började afskrifva räkningarne på andra blad i samma bok. David Carnegie rörde sig ej ur fläcken. Han måste se, hvad det skulle bli af. När allt var kopieradt, ref John ur boken de blad, på hvilka Carnegie antecknat transaktionerna. – Så där ja, nu slipper Carnegie det görat, sade John belåten. David Carnegie blef ond, men han förirrade sig aldrig, utan sade i fullständigt sansad ton: – Det voro allt skäl att få snar klarhet i hvad jag skall göra på det Hallska contoiret eller, bättre sagdt, hvad jag icke mer skall göra.