Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till följd häraf, blefvo ock medel dertill är 1834 från fonden anordnade; och sertan af redogörelsen öfver försäljningen af de härför tillverkade persedlar sig visat, att fondens behållning derefter utgjorde 1,605 R:dr 1 rst., hade Kongl. Maj.f, den 23 September 1835, behagat i nåder förordna, att sistnämnde belopp finge genom utlåning göras fruktbärande, för att framdeles användas antingen till en arbetshusinrättning eller ock, vid förefallande behof, till dylikt, med det af Kongl. Maj:t sednast bestämda öfverensstämmande, ändamål. Ar 1836 anordnades vidare till liniipphandling större delen af denna fond. hvarefter Kongl. Majit, den 11 September 1837, i nåder medgaf, att densammas behållning, äfvensom de 2,000 R:dr, äldre kreditivmedel, hvilka då sednast varit anslagna till uppköp af lin, för att till spånad utlemnas åt länets arbetsföra fattiga innebyggare, finge, i anseende till inträffad högst, ofördelaktig skörd, äfven under påföljande vinter, på föreskrifna vilkor, för samma ändamål användas. Utaf fonden blefvo ock medel för det afsedda ändamålet utlemnade; hvaremot, i den mån samma medel åter influtit, behållningen derå varit från och med år 1845 mot ränta utlånad. Enär oftanämnde fond sålunda under de sednare åren icke blifvit annorlunda begagnad, än till länebidrag åt sådana personer, för hvilka arbetsinrättningen icke varit afsedd, samt härtill kommer, dels att Revisorerne saknat tillfälle att pröfva, huruvida erforderlig säkerhet för de utgifna lånen blifvit ställd, dels att, då undsättning för behöfvande inom länet är nödig, andra tillgångar dertill äro för Kongl. Maj:t disponibla, hemta Revisorerne anledning till den hemställan, att arbetshusfondens behållning må till Riksgäldskontoret öfverlemnas. Afvittringfen i Jemtlands län. Räkenskaperna, hvilka äro i Kongl.
Eller ha de allenast gapat i vädret, såsom dessa finska tjurskallar pläga, innan något i dem finner väg från ögonen till tungan? Jag skall låta skrifva till landshöfdingen öfver Nyland Knut Lilliehöök, att han granneligen efterspanar allt hvad denna saken rör i Karlshamn, eller hvad heter socknen? Karis. Nåväl, i Karis och långs hela kusten af Finska viken. Fru Beata skall dig intet anamma. Är du af adel och äkta börd, skall dig ske den heder dig tillkommer. Är du en fiskmås, den intet näste hafver, måste du i två år bida och, där som du är mig trogen, skall jag dig intet glömma hvarken med namn eller heder. Gå nu till din anvisade bostad, och kom sams med pigorna; de begära intet bättre, än att göra fru Beata förtret. Jag rider ut med furstinnorna; jag vill ock se Niemand rida, efter han kommit helskinnad, där Duvall ridit omkull. Klockan nio red drottningen ut på sin Caballero med talrik svit och hälsades, hvar hon visade sig, af jublande folkskaror, som ännu gingo i segerrus. Niemand red bland eskorten i ny mundering och kallades tidtals fram till drottningens sida. Han såg mindre och klenare ut än i går; han var blek och sjuk: denna vinterresa hade kunnat knäcka en osårad man. Hans lilla figur väckte i början de långe lifgardisternes löje, hans gunst afund. Men knektarne hade förnummit, att pilten lärt rida hos Åke Tott. Detta var ett namn, som behöll sin klang hos alla Sveriges och Finlands ryttare. Att ha varit herr Åkes lärjunge, det var som ett silfverremtyg, det kastade glans öfver häst och karl. Niemand hade fått välja en häst i hofstallet; han hade förstått att välja den bästa, och han förstod att rida honom. Ingen onödig bravur, allt lugnt, säkert, sadelfast och behagfullt. Huru denna häst lydde tygeln! Lifgardisternes första löje förbyttes i undran; drottningen, själf så säker i sadeln, betraktade gossen med oförställdt välbehag. Han kunde rida, han.
Rikets Ständer aflåten P.oposiliort, af den 29 sistlidne November, i Nåder behagat föreslå, att Rikets Ständer må, i den ordning och af de medel, som dertill funnos lämplige, anvisa en summa af löo.ooo R:dr, såsom låneunderstöd för återuppbyggandet af staden Wenersborg, att, enligt E. K. M:s Befallningshafvandes förslag, fördelas sålunda, att för återuppbyggande af Rådhus, Skolhus samt Boställen för Kyrkoherden och Skot-Lärarne anslås R:dr 25,ooo samt för enskilde tomtegare, sorn förbundo sig, att, i öfTerensstämmelse med den blifvande byggnadsordningen, uppföra nya hus och byggnader : — ia5,ooo och att detta låneunderstöd må utgå under följande hufvudsakliga vilkor, nemligen: 1:0 "att för de lån, som utaf berörde anslag utlemnades, ränteoch capital-afbe tal ning under de fem första åren icke korarne att erläggas; grundande E. K. M. Dess Nådiga framställning i denna del å Wenersborgs invånares i allmänhet redan före eldsvådan kända medellöshet, som genom cholera-farsotens härjning ökats, samt deras närvarande fattigdom och betryck;” 2:0 ”att, sedan lånen i fem år utestålt, låntagarne skulle från och med sjette årets början och framgent, till dess skulden vore gulden, erlägga fyra för hundradet om året i ränta och två för huudradet af primitiva lånbeloppet såsom capital-afbetalning hvarje år;” samt 3:o ”att en hvar låntagare skulle förbinda sig att, efter fastställd plan och ritning samt gällande byggnadsordning och inom den tid, som af vederbörande bestämdes, låta af sten, kalkbruk eller annat tjenligt, icke eldfängdt ämne uppföra den éller de byggnader, för hvilka lånet söktes; och borde låntagaren för uppfyllandet af denna förbindelse, likasom för ränteoch capital-afbetalning jemte öfrige vilkor, ställa sådan säkerhet, som Rikets Ständer funno för godt bestämma, i enlighet med hvad i dylika fall förut egt rum.” Hvarjemte E. K. M. serskildt föreslagit, alt Wenersborgs invånare må, i anseende till den öfvergångna eldsvådan, förunnas lämplig lindring, intill nästa Riksdag, i den allmänna bevillningen.
Af enskildta angelägenheter tvungen, att lemna hufvudstaden, får jag vördsamt anhålla om entledigande från den befattning i Riddarh.Utsk., hvarmed jag blifvit under innevarande riksdag hedrad, likväl med bibehållande om min riksdagsmannarätt. 448 Den 4 Juni f. m. R. o. Ad. biföll att Gr. Sparre finge bibehålla sin riksdagsmannarätt. H. Ex. flr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Berg von Linde, Johan Albrecht, varit nödsakad alt bortresa från hufvudsiaden samt anhållit att få, med bibehållande af riksdagsmannarätt, afsäga sig sin befallning såsom ledamot af BankoUtsk., hvilket bifölls. Jemte det H. Ex, sedermera tillkännagaf, att efter Gr. Wachtmeister, Alarik, som förut blifvit entledigad från sin befattning såsom Utsk:sledamol, en ledighet npslått jemväl bland ledamölerne i Riddarh.Utsk., samt att Gr. Lagerbjelke, Gustaf, såsom ledamot i Const.Ulsk. begärt och erhållit 8 dagars ledighet från och med d. 10 dennes, anmodade II. Ex. Hrr Elektorer alt sammanträda till val af 2:ne ledamöter i Bevilln.Utsk. efter Frih. Manderström och Hr Tham, en ledamot i BankoUtsk., efter Hr Berg von Linde, 2:ne ledamöter i Riddarh.Utsk. efter Gr. Wachtmeister och Gr. Sparre; samt en ledamot i Const.- Ulsk. under den Gr. Lagerbjelke beviljade ledighet. Vidare tillkännagaf II. Ex. att Gr. Piper, Carl Fredrik, i anseende till en föreslående bortresa fråu luifvudstaden anmält sig vara nödsakad att afsäga sig sin befattning såsom Elektor, hvarjemte H. Ex. anmodade Hrr Bänkmän alt i hans ställe utse en Elektor. iipnades Hrr Elektorers lista vid val af 3 ledamöter i BankoUtsk. efter JN:o 1196 Hr Bäärnhjelm, Fullm.
Då efter min tanka bär icke är fråga vid denna § om att bestämma siffrorna för proportionen emellan metalliska valutan och sedelstocken, kan jag för min del icke annat finna, än alt man strider, som del beter, om Päfvens skägg, ty det är alldeles otvifvelaktigt och står klart för hvar och en, som behagar genomskåda hvad BancoUlsk. föreslagit i dessa §§, att BancoUtsk. lika väl nu som fordom har velat bestämma en proportion emellan metalliska cassan och sedelstocken. Utsk. säger nemi., alt minimum för metalliska cassan skall vara 2,500,000 specie, hvilket är detsamma som 10 millioner r:dr r:gs, och vidare, alt maximum af sedelstocken, som icke motsvaras af metallisk valuta, icke får öfverstiga 20 millioner ndr b:co. Sammanlägger man dessa med de sedlar, som motsvara silfvercassan, så gör del tillsammans 40 millioner r:dr rgs, hvilket åter förhåller sig till silfverfonden, som 4 till 1. Huruvida denna proportion är den rikliga, derom skall jag för ögonblicket icke yttra mig, utan ber att få uppskjuta det tills de §§ förekomma, som bestämma siffrorna i denna proportion. Jag kan likväl icke förneka, att jag anser det sätt alt bestämma proportionen, som BancoUtsk. här föreslagit, vara i liera afseenden bättre och fördelaktigare, än del gamla sättet alt I. ex. tala um en proportion af 2 till 5. Ett skäl för denna min åsigt är det, ali man derigenom en gång för alla får bestämt ett maximum af sedelstock, som icke motsvaras af metallisk valuta. Man lärer vara ense derom, ali lika angeläget som det är att icke rörelsecapitalet alltför mycket minskas, lika angeläget är det ock, alt det icke tidtals öfver behofvel ökas. En sådan ökning har man icke genom förra bancoreglem. kunnat förekomma, dä man endast hade att iakttaga proportionen 2 till 5 emellan silfver och sedlar. Om
Något inflytande på instruktions-kompaniernes eller kompani-mötenas framtid har det icke. Jag hyser den åsigten att det är obilligt att låta soldalen betala årligen 8 sk. b:ko såsom skatt och sedermera bålla sig sjelf under dessa kompani-möten, om de skulle påbjudas, med egen kost, hvilket för honom skulle vara en stor tunga, och jag gifver derföre nu min röst till bifall af Utsk:s Utlåt, nu, likasom jag förut gjort inom Utsk. Jag ber äfven att få nämna att soldaten härigenom icke allenast befrias ifrån den tunga, som sjelfva afgiften medför, utan äfven ifrån skyldigheten, att infinna sig vid serskilda upbördsmöten för att erlägga denna afgift och det under en årstid, som oftast är svår, hvarigenom denna afgift nu för soldaten utgör en dubbel tunga, hvilket utgör ett nytt skäl lill bifall af Utlåt. Hr von Troil: Jag har begärt ordet endast för att beklaga att Hr von Hartmansdorffs i går visade ^ömhet för soldalernes pensioner icke i dag sträcker sig till deras personer. Frih. Klinckowström: Det är endast med afseende på livad Hr Bildt yttrat, som jag anhåller att få tillägga några ord. Hr Bildt anser detta vara en obillig tunga, lagd på gemene man. Hr Bildt har då troligen icke läst det svar, som K. M. afgaf år 1751 på Krigs-befälets anhållan, att denna afgift måtte uphöra. K. M. sade då, att ”det var en skälig afgift af K. M. i Nåder jemkad och fastställd den tid, då reg:tene sjelfva erbjödo sig att betala många resor mera lill att undslippa de förut brukliga 8, 10 ä 12 kompani-mötena om året”. Hvad för öfrigt beträffar
Jag skall då icke särdeles uppehålla mig vid den besynnerlighet, att Christianstads Läns Rotehållare skulle sammankallas inför LandshöfdingeEmbetet derstädes, för att votera, om de ännu vidhöllo eller frånträdde ett förbehåll, som de NB. aldrig gjoit, och hvartill, i allt hvad detsamma skulle deras rätt angå, de aldrig samtyckt; men jag begär så mycket mera uppmärksamhet åt det uppenbart rättsvidriga i förslaget, att låta de Rotehållare, som af orättvisan i Roteringen sjelfva draga fördelen, likafullt taga del i den votering, som skulle afgöra, om jemkning får äga rum, eller ej, d. v. s. att de, på den orättvisa för - Den ii December?. ib. 69 delningen vinnande, skulle afgöra, om de lidandes rättsfordringar få gälla eller ej. Jag är skyldig agtning åt den berömliga möda, hvarmed Utskotten framställt hela vidden af de fel, som blifvit af RoteringsCommissionen begångne; men jag föreställer mig, att i det föreslagna sättet att afhjelpa dem, i voterings-anstalten, skulle de klagande snart se orättvisan fördubblad. I saknad af andra handlingar i ämnet, än Utlåtandet, kan jag ej med visshet säga, att Christianstads Läns Rotehållare äro de ensamt lidande; men efter Utlåtandets föranledande synes föga tvifvel underkastadt, alt ju i allmänhet Malmöhus Läns Rotehållare både äro de mest gynnade, och äfven äga talrikhetens pluralitet; och hvad är då voterings anstalten för dem annat, än en verklig afgöianderätt i egen sak? Utlåtandet upplyser, att ett uppgifvit hemman i Malmöhus Län af 536 tunland jord icke blifvit högre roteradt, än ett uppgifvit hemman i Christianstads Län af blott 52 tunland jord; men då nu, i frågan om jemkning dem emellan, ägaren af det förra skulle erhålla magt, att votera till afslag; så huru troligt är det väl, att hans ädelmod skulle gå ända lill att tillåta jemkningen?
Då nu Rikets Ständer vid sistförlidne riksmöte, med bifall till Kongl. Maj:ts derom aflåtna Nådiga Proposition, medgifvit, att skattläggning efter ortens method finge på Statsverkets bekostnad ega rum å dylika lägenheter på kronoparken Strandskogen, men samma skäl, som blifvit för detta Rikets Ständers beslut anförde, äfven, enligt hvad motionären hade sig bekant, förekomme i afseende å öfrige kronoparker på Oland, nemligen Rälla Tall, Sörby och Lindby Tallar, har motionären hemställt, att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit aflåta en underdånig skrifvelse rörande dessa kronoparker, i samma syfte sorn deras nyssnämnda beslut, angående kronoparken Strandskogen. Med anledning häraf får Utskottet erinra, att frågan om skattläggning af lägenheterna å kronoparken Strandskogen, innan densamma genom Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition öfverlemnades till Rikets sednast församlade Siänders pröfning, blifvit genom så väl i behörig ordning anställd syneförrättning, som afgifna yttranden af Kongl. Majits Refallningshafvande i länet och af Kongl. Kammar-kollegium noggrannt undersökt och alla dermed sammanhang egande omständigheter fullständigt utredde, då deremot den af ofvanbemälde motionär nu väckta fråga om dylik skattläggning å öfriga kronoparker på Öland icke utgjort föremål för någon administrativ myndighets handläggning eller yttrande; vid hvilket förhållande Utskottet, som saknar all annan kännedom i ämnet, än motionärens blotta uppgifter, finner sig böra hemställa, att denna motion icke må till någon åtgärd å Rikets Ständers sida föranleda. Ank. till Exp.-Utsk. d, 20 Fpbr. 1857, kl. 10 f. m. Utlåtande, angående vackt fråga om afskrifning af f. d. Kro. nofogden Chr. Ohboms uppbords-balans. (I. A.)
Den af Ständerna, vid 1851 års riksdag, beslutade skrifvelse i ämnet, ' jemväl beredd af både Lagoch Ekonomi-Utskotten, förnyar den förra framställningen och innehåller i öfrigt med afseende å försvarslöshets-författningen endast en protest emot en sådan tillämpning af det arbetstvång, som de försvarslöse kunde komma att underkastas, att kostnaden för tvångsarbetet skulle drabba kommunerne, hvilket ansågs obilligt, då någon inskränkning i den fria inflyltnings-rätten icke egde rum. Kongl. Maj:t har i frågan hört dess Högsta domstol och har således, lika med Ständerne, ansett saken röra de af allmänna lagen skyddade medborgerliga rättigheterna. Det kan icke eller nekas, att bestämmandet af försvarslöshets-begreppet, deraf en så väsendtlig inskränkning i den personliga friheten uppkommer och beror, måste i ett lagbundet samhälle anses utgöra en högst vigtig lagstiftnings-åtgärd, derföre gifne former på det samvetsgrannaste böra iakttagas. Då nu Ständerna icke ifrågasatt någon förändring i bestämmelserna rörande begreppet af försvarslöshet, och Högsta domstolen icke i detta hänseende meddelat något utlåtande, dertill ej eller någon anledning förefanns, så måste det medgifvas, att en förändring af författningens stadgande i denna del icke kunde vid frågans så beskaffade skick af Regeringen företagas, utan att de för en sådan lagförändring gällande former åsidosattes. Icke desto mindre innehåller den ifrågavarande, i form af Kungörelse utfärdade, författningen en förändring af begreppet om försvarslös. Den nådiga stadgan af år 1846 förklarar såsom försvarslös, bland andre, den, som icke, enligt intyg af visse myndigheter eller af tillsyningsman, är känd såsom den der sig ärligen försörjer. Detta stadgande är genom den sednare kungörelsen så förändradt, att såsom försvarslös skall behandlas den, som icke, enligt intyg af vissa myndigheter på landet, eller af 84 Konstitutions-Ulshottets Memorial, N:o 6. sockennämnd, eller ock i stad af tillsyningsman, är känd, såsom den der iakttager ordning och sedlighet i sitt lefverne, samt söker efter förmåga sig ärligen försörja.
Tjenstefolkets löner äro det äfven, gåtan är lätt förklarad: torparen och inhysesmannen, som endast med en dräglig capitationsafgift skattar till det allmänna, som i högst ringa mån behöfver den contanta penningen, utan endast de i vanpris fallna, lätt åtkomliga varorna begagnar tillfäl-j let att göra sin lefnad beqväm, behåller hemma sina arbetande barn, korslägger sina egna händer och offrar åt den ljufva lättjan. Tillgången på tjenstfolk blir alltså mindre, och ali löneförminskning omöjlig. Sammalunda med Den 21 FeLmari i, 453 den för dagen lejde arbetarn: några dagars möda. ger honom Spannmål, det vill säga föda , för hela veckan. För att då sätta honom i verksamhet, fordras ej litet af penningar. Att arbeta, när det icke för dagen behöfs, anser han ändamåls-iöst. Om en och annan begagnar detta förhållande till stigande förkofran och välstånd , skola de tusende hellre sträcka sig i maklighetens famn, som utgör den materiella menniskans första njutning. Den skattdragande hemmansägaren nödgas alltså med lika penningekostnad köpa sig de biträdande händer hans yrke fördrar, och dem han följakligen nu liqviderar med två tunnor Spannmål, i stället för en, medan nationens arbetskraft förlamas och slumrar bort, inom dtn folkclass, der behofvet är enda impulsen för nyttig verksamhet. Kastar man ögat åt en annan sida, för att granska om icke dessa låga priser på lifvets första behofver lifvat handtverkerierna och uppfylt våra verkstäder med fördubbladt antal arbetare, hvad finner man väl? jo! ett alldeles motsatt förhållande: mästare utan beställningar, och föjaktligen verkstäder, med en åtminstone till hälften inskränkt personal. Frågar åter menniskovännen om icke dessa lätt åtkomliga födoämnen, medfört den moraliska nytta, att minska tjufnader, så nödgas vi svara honom, med blygd öfver vårt slägte, det ingen tid af nöd varit mera diger 544 Den 21 Februarii, på dessa brott.
Procent af den erbjudne Låne-summan, hvilkas förlust skall drabba Långifvaren, derest han brister i fullgörandet af sine åtaganden.” Prestestånd et s beslut är lika med Utskottets förslag, hvilket af Ståndet blifvit oförändradt godkändt. BorgareStåndets: ”alla de inkommande anbuden öppnas på den utsatta dagen; och åligge det den långifvare, hvars anbud antages, att inom viss bestämd tid, till säkerhet för uppfyllandet af sine förbindelser, deponera valuta, eller ställa antaglig borgen för 2 i procent af den erbudne lånesumman, hvilkas förlust skall drabba långifvaren, derest han brister i fullgörandet af sina åtaganden.” BondeStåndets.- ”alla de inkommande anbud öppnas på den utsatta dagen, och inQrn viss bestämd tid, åligger det den långifvare, hvars anbud antages, att, till säkerhet för uppfyllandet af sine löi bindelser, de - 5g4 Stats-Utskottets ponera valuta, eller ställa antaglig borgen förai procent af den erbjudna lånesuraman, hvilkas förlust skall drabba långifvaren, derest lian brister i fullgörandet af sine åtaganden.” Och ehuru, genom 3 RiksStånds beslut, hufvudsakliga innehållet af den senare delen af 6:tePuncten således blifvit bestämdt, har Utskottet likväl, i anseende till den skiljaktighet i ordställningen, som derutinnan förefinnes, ansett sig böra till R. St.-rs bifall framställa följande med Ridd. o. Adelns och BondeStåndets mera likstämmiga beslut öfverensstämmande redaction: "Alla inkommande anbud öppnas på den utsatta dagen, och inom viss bestämd tid åligger det den långifvare, hvars anbud antages, att, till säkerhet för uppfyllandet af sine förbindelser, deponera valuta eller ställa antaglig borgen för 2* procent af den erbjudna lånesumman, hvilkas förlust skall drabba långifvaren, derest han brister i fullgörandet af sine åtaganden. ” ' to.-dc Punden.-
Mitt andra, mer och m i n d r e i kojor och i slott, är hvar mitt fjerde uti bruk, på en uslings lott det faller. — Hvaraf man kan » bilda ring »? — För att undgå lås och galler hvad en brottsling oftast gör. — Den som, om blott bröd vi gifva, är så tacksam dock härför. — Hvad som skämt och prat fördrifva. - Första ordet af en sång (du i » Fänrik Stål » må leta). — Hvad mor brita var en gång. Idun Idun räknar nu » 5,000 minst spridda öfVer hela landet. läsarinnor, QVINNAN Fredagen den 17 februari 1888. Byrå: 8 Stare gatan 8 (ingång Iran Humiegårdsg. 19) A n n 011 s p r i s: i öre pr petltrad 11 slafvelser). postarvodet in beräknad t. Ingen lösninmneiTörsäljning! Var vid godt mod; torka En dina ögon! utgifvare: Ofta är fallet tanke. ett medel till att man reser omnvei 2) en Panga 6omnen jömnen - — anDeuetlDen. cKhn a / 7 " É » » »! et ARiulct sStuix3o m 8j. nixttew.4 l u A l i \ a 3 sDa J fe C) SDa tipp Du; GuD.-slLap ApiaEP f&gt;a &amp; Set t ftptitlefc Slit. SDet j-otSefuj;, 8n 8n ({jfuxtPifi, Jcjevuviiv tände, fi / jefcnan: j o ti £ å J 3u, CiPueU ÖLCPt Ivua3 ai, SDu t-a tifve-U ©c ?v ?vvcu) oj a Du aninatj Aetj éom. ©m en jange &lt;xnmct RotlPvel Det get.
Under sådan förutsättning, och då beslutet om bifrågan i så betydlig mån inverkar på hufvudfrågan och på åsigterne deraf — emedan det ej kan vara detsamma, om arbetet är enskildt eller allmänt, om utförandet är godt eller dåligt, om missräkningar varit oundviklige eller följder af försumlighet; emedan det 1 Den 26 Mars f. ra. 7 icke kan vara likgiltigt om detta arbete en dag skall bära frukt, eller endast qvarstå som en prydnad, som ett minne af förhastade beslut, ehuru jag tror, att man på sina ställen skulle få skäl att, i stället för förhastade beslut, sätta förhastade omdömen — under sådane förhållanden, säger jag, har Ridderskapet och Adeln rätt att af mig fordra en fullständigare redo för sjelfva saken. Visserligen komrner en lång erfarenhet mig härvid till hjelp; men jag bekänner, att jag brister mycket i skicklighet, och hoppas derföre Ridderskapets och Adelns undseende med mig. Jag hade väl ej väntat, att nödgas så här offentligen uppträda till redogörelse; men jag skall icke träda sanningen för nära och gerna rätta de misstag, som af mig begås. Mine uppgifter om summorne grunda sig på facta och handlingar, hvilka när som helst här kunna framläggas, icke på suppositioner. För att först föra nogare till minnes hvad Götha Canal är, torde jag böra upprepa hvad som redan är allmänt kändt, men dock icke utan nytta återkallas. Hvem känner ej, attCanaler, men isynnerhet sammanbindningen af Rikets Östra och Westra sjökuster, sedan nära 3oo år varit föremål för våra största Regenters uppmärksamhet. Den store och om landets sanna intresse så omtänksamme Gustaf I. sysselsatte sig mycket med dessa planer. På 1600-talet 8 Den 26 Mars f. ra. förbigick knappt någon Riksdag, der det ej talades om detta ämne. Det var ej heller underligt, då frågan gällde icke allenast att göra Riket oberoende af utländska Magier och freda den utländska handeln, äfven då passagen genom Sundet vöre stängd, utan ock att förena Rikets bördigaste och folkrikaste provincer.