Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om de, likasom fordom, skid - Den 5 Mars i'. ra. aog skulle hädanefter qvittera sina qvartal i StatsContoiret, i stället för Cabinettet, kan ej hora till den hemliga politiken, Jag tror det tvärtom vara af vigt för våra sändebud, att de må kunna påräkna sina löner lika ordentligt sorn andra tjenstemän, hvilka uppbära dem i StatsContoret. Hvad som säges, sidan 264, derom, att Kongl. Räntekammaren icke må vara underkastad inventering, är, i min tanka, orätt. Jag instämmer i det afseendet med Friherre Anckarswärd. Likasom Revisorerna kunna och höra inventera behållningarne i Banken och RiksgäldsContoiret, likaså böra de göra i StatsContoiret; emedan detta är den slutliga controllen, som gifver fullständighet åt hela granskningsåtgärden. I afseende på hvad som yttras, sidorne 266 och 267, om afskrifning af arrendet för en trädgård vid Marieberg; så är det visserligen en obetydlig summa, men för grundsatsen skull torde det icke så lätt höra afskrifvas. Om löftesmännen ej kunna betala, har det förmodligen varit vederbörande EmbetsmänS fel, som antagit borgen för god, utan att känna löftesmännens vederhäftighet, eller tillse, att den var bestyrkt, på sätt som enskilte män, som Banken, och andre, hvilka förvalta penningar, pläga fordra. Jag tror således att, innan afskrifning beviljas, borde krafvet vändas emot Krigskollegium, eller vederbörande inom detsamma, hvilka i5 H. *4 aio Den 5 Mars f. m. ej iakttagit sin pligt. I frågan om förvaltningen af Brudgåfvefonden, är jag af samma mening, som Revisorerne år 1827; likväl, och då frågan om NummerLotteriet är återremitterad i sammanhang med Inkomstbetänkandet, och denna fråga förmodligen blir afgjord förr än det nu förevarande Utlåtandet, hoppas jag, att om Rikets Ständers pluralitet afslår fortsättningen af Lotteriet, vi äfven måtte med detsamma slippa ifrån denna tvist.
Ingen expedition öfwer nägot Riksens Ständers Beslut ma ukgä förr, än densamma först blifivit upsatl af Expeditions» Utskottet, och derefter uti Ständen behörigen justerad och underskriswen. De fran samtlige Ständer utgäende acker och handlingar underleknas as Landt.Marffalkcn och TalenGnneN allena, undantagande Riksdagsbeslutet, hwilket af samtlige Riksens Ständer undcrffrifwcs och besegleS» Expeditioner frän Utskotten Underskrifwes af den främste narwarande Ledamoten af hwarje Stantz» §. ?ZStadna Riks, Ständen t sigg Eestut öfwer Ljepde Banvrt Nls . ? nZ - 1346 Den 21 December. någon staga uri hufwudsakligen eller kill mista delar stiljaktige meningar, dä stall hwarje Stånds Besint genom Prorocolls,Utdrag remitteras kill det Uiston, som med malek befattning hast, hwilket äligge att me» ningarne, sä nära möjligt är, sammanjämka och med Förslag öfwer denna jämkning inkomma kill Riksens Ständers Plena, som öfwer den yppade frägaii sedermera definitivt bestutö. Skulle detta försök kill jämkning fruktlöst aflöpa, utwälje Riksens Ständer i sina särskildta Plena genom allmän omröstning till en Nämnd att förstärka det Utstött, till hwars handlägg» ning malek hörk, sä att Ledamöterne blifwa Trerio af ähwarie Stand, hwilke samfält och ieke ester Srand röste, såsom ZZ. H. sörestrifwer, öfwer den lwistiga srägan och äga arr densamma med Riksens Ständers tätt afgöra» §.
Den år 1844 af Kongl Maj:t för ifrågavarande läroverks reorganisation i nåder tillförordnade kommitté hade också redan då anmärkt lokalens otillräcklighet samt uttalat den åsigt, att de förbättringar af lokalens inredning, som vid samma tid företogos, endast för en kort tid kunde förmå afhjelpa det trängande behofvet af större utrymme; och dessa omständigheter, jemte det ökade tilloppet af elever och samlingarnes oupphörliga tillvext, hade föranledt Styrelsen att uppdraga åt Konduktören vid Öfver-intendentsembetet J. F. Abom att, i samråd med Institutets Föreståndare, uppgöra förslag till ny byggnad för Institutet, med iakttagande dervid att densamma, jemte auditorier och ritsalar m. m. af sådan rymlighet att åtminstone 1200 ordinarie elever utan olägenhet samtidigt vid Institutet kunde undervisas, äfven innehölle tillräckligt utrymme för att ändamålsenligt uppställa Institutets alla samlingar, samt bostäder dels åt Föreståndaren, för hvilken tjensteman boställsvåning redan vid Institutets stiftelse anvisades, ehuru denna våning sedermera, till följd af det ringa utrymmet, måst lagas i anspråk för läroverkets egentliga behof, dels åt professoren i kemi, hvilken af flera skäl ansetts böra hafva bostad inom Institutet, dels ock för 2:ne vaktmästare. Kostnaden för berörda byggnad, hvilken, enligt upggjorda, hos Utskottet företedda, förslag och ritningar, är afsedd att uppföras af tegel med 1 { alns tjocka yttermurar på stenfot af huggen granit samt att täckas med valsade jernplåtar, blifva 104 alnar lång och 29 alnar hög från trottoiren till takfoten, med 2:ne flyglar, hvardera 34 alnar långa, samt innehålla 3:ne våningar, 7 alnar höga, källare och vindar, är beräknad till 260,000 R:dr B:ko, uti hvilken summa likväl kostnaden för byggnadsplats icke ingått.
Och så handlar boströmianen, tvifvelsutan förvillad af sina egna invecklade termer; dessutom, som vi sett, nödd och tvungen, på det ej den enda möjliga grundvalen för hans metod och system skulle falla väck. Man tviflar ännu? Gå sjelf då till handlingarna, och ni skall finna intet i de boströmska läroböckerna så idisladt som det, alt föreställningen är en någorlunda klar och tydlig förnimmelse, begreppet en fullt klar och tydlig förnimmelse, och sinnesförnimmelsen af alla förnimmelser aen dunklaste. Drag så ut slutsatsen. Minnet har i den boströmska terminologien den fruktansvärda titeln » reproducerande föreställningsförmåga », d. v. s. minnet är menniskaus förmåga af någorlunda klara och tydliga förnimmelser. Sinnet var förmågan af dunkla förnimmelser. Minnet är alltså af boströmianen bevisadt klarare och tydligare än sinnet! Hvad sägs om det? Kan konsten att resonnera bort sitt förstånd drif-vas längre? Och tänk om boströmianerna försökte lefva efter den läran — de skulle dö ut som flugor. Storslagna inkonseqvens mellan lära och lefverne! Hvilken dock, närmare betänkt, visar sig mindre sällsynt, än man gerna ville hoppas. Hvem har ej med förundran iakttagit, hur den ortodoxe presten ena ögonblicket kan predika kärlek till nästan och andra ögonblicket döma till helvetseld en stackare, som kanske ej hade annat fel, äu att han som liten parfvel föll och slog sig i hufvudet; hvarigenom uppkom skada på en liten vigtig del af hjernan; hvarigenom föranleddes den beklagliga och vanligtvis obotliga sjukdom, som yttrar sig i bristande tro på treenighet och ett dussin andra dogmatiska nödvändighetsartiklar; hvarigenom den ortodoxe presten fick tillfälle visa sin kärlek till nästan. Mot den inkonseqvensen förefaller ju boströmianens rent af obetydlig. Skilnaden mellan den ortodoxe presten och bo-strömianismen är blott att den förre lär bättre än han lef-ver, den senare lefver bättre än han lär. Och det är nu, strängt taget, den enda fröjd, vi ha, af boströmianismen. Det var minnet gentemot sinnet.
Genom Nådig Skrifvelse af den 2? sistledne Februarii, h3r Kongl. Majit behagat gifva Riksens Ständer tillkänna : att, sedan Kongl. Majit uti Nådig Proposition af den 21 Maji 181B till Rikets då församlade Ständer, afgifvit Förslag till en för Sverige och Norrige gemensam lag, innefattande föreskrifter huru förhållas bordt* med sådane personer, hvilka begå brott i ett af dessa Riken, samt sedermera begifva sig till det andra, och Riksens Ständer uti Skrifvelse af d. 26 derpaföljande Junii, i underdånighet tillkännagifva, att samma förslag blifvit af dem antagit, att såsom gåliande Lag, till framdeles efterrättelse utfärdas, samt Riksens Stander derefter, uppå af Kongl. Majit gjord framställning, att som möjligt vore, att, enär nämnde Förslag förelädes det i Norrige då församlade StorTiiing, åtskilige modificationer 192 Lagutskottets Betånkanden. blefvo af StorTbinget föreslagne; men att underrättelse derom ej kunde binna att ankomma under Riksens Ständers sammanvaro. hvarigenom tillfälle saknades till beredning af nödige jemkningär emellan både Rikens Representanter; Kongl. Maj:t måtte ega, att, efter erhållen del af Norrska StorThingetS svar, vidtaga de jemkningär, som Kongl. Maj:t kunde anse nödige, samt författning i ämnet utfärda, uti underdånig Skrifvelse af den m Julii samma år, till Kongl. Majit öfverletnnat, att meddela de rättelser, hvilka funnos låmpelige för ändamålet, och ledande till gemensam förmån för båda Rikenas invånare, Under vilkor i att författningen vid nästa Riksmöte Riksens Ständer till ytterligare granskning och fastställande förelädes; så har Kongl.
Hvartill hade man då fått tunga, ögon, fala leenden och framför allt den sinnrika mimiken, om ej att med sådana resurser inverka på alla dessa nyfikna qvinnor, vare sig bland allmogen eller stadens tarfligare befolkning, som kommo för att se och betrakta de lifliga, pratsamma och artiga krigsmännen, hvilka våra besökande damer – de vackraste skeppareoch bonddöttrar man ville se – ändå på det hela icke kunde besluta sig till att qvalificera som riktiga menniskor. De ansågo dem snarare såsom ett slags ap-menniskor, ty icke förstod man hvad de talade med munnen, men väl med gesterna, och sedan gick deras kurtis ut på de löjligaste böner om kattor, råttor och grodor och gud vet allt i samma väg – och att tolken, då en sådan behöfdes, icke drifvit gäck med någon, kunde man utan svårighet öfvertyga sig om, när man såg huru behändigt dessa ”fransoser” tillskapade en stekt hare af den grå katten och de vackraste kramsfoglar af råttor och grodor, att icke nämna det de gjorde sallad och spenat af vildsyra, svampar och maskrosor. Det var att både skratta och gråta åt. Men slutligen drog man sig ändå fruktande tillbaka, ty huru angenäma dessa herrars petits soins än förekommo – isynnerhet var deras dans frestande: de dansade som englar – så var man ju kristen och finge tänka på att icke kasta bort sina perlor. Nu skola vi gå litet längre fram både i tiden och på landsvägen. Vi se en herrlig juli-afton, hvars bländande månsken kastat liksom en silfverbrygga mellan svenska och norska landet af Svinesund. Vi se de små tullhusen på ömse sidor af den yttersta stranden, äfven öfvergjuten af silfver, och vaktposterna med sina gevärspipor röra sig af och an, medan då och då ett vaktrop höres och besvaras. Men hvad är ej ännu mera att se och förnimma på denna allvarligt högtidliga scen, sluten inom ramen af gigantiska, nästan lodräta klippväggar! Huru hemlighetsfullt susar ej den smala strömmen, der den skyndar från sitt urhem i Bullarsjöarne att genom Idefjorden och Tistedalselfven utgjuta sig i hafvet!
De laga nemi. ett län i Banken på 6,000 r:dr och låna ut det emot samma ränta, som de sjelfva skola erlägga till Banken, då de efter 28 år hafva fått capitulet till skänks. Jag måste således vidblifva hvad jag förut yttrat och tillstyrker afslag ä Utsk:s betänk, samt bifall lill Hr Skogmans förslag. Hr Skogman: Då jag i mitt förslag till propos. nämnde summan 5,500,000 r:dr b:co, så afsäg jag icke dermed den i nuvarande reglementet särskildt upptagna punkt för de s. k. fastighetslånens återbetalning i silfver; om de tilläggas, så instämmer jag gerna i Hr von Troils förslag, att summan måtte sältas tilt 6,000,000 r:dr. Hvad angår den här onödigtvis väckta frågan om privatbanksintresset, så får jag förklara, alt jag för min del önskade ingenting högre, än att Riksbanken ej måtte behöfva befatta sig med privatbanksrörelsen, likasom jag är öfvertygad, att Banken icke kan supplera den del af lånerörelsen, som de, förståndigt förvaltade, medföra. I alla fall får jag påstå, att 4 millioner bancosedlar måtte vara så goda som 5 millioner privatbanksedlar. Hr Rosenblad, Bernh.: Utsk:s redaction af den 19 § är med någon ouppmärksamhet uppsatt och har således otvifvelaktig! missledt många läsare, ty förhållandet är icke, att capitalet för lån emot inteckning i fast egendom är endast 5,500,000 r:dr och att Utsk. deruti föreslagit en millions tillökning, utan, efter Utsk:s egen tabell, var denna summa, vid 1844 års slut, 6,031,917 r:dr. Den var efter 1841 års riksdagsbeslut 5,500,000 r:dr, utom silfverlånen, som dä efter deras calculerade belopp, förrän man afdragit hvad som anses utgöra ränta, öfversteg 500,000 r:dr.
Cfter bettna utrebning af mina åftgter i ■ämnet, od) hroitfen åbagalägger att jag i principerne hufwubfafeligen in* ftäntt meb £>crr ©rcfroc von Schwerins od) Oäcrr Cancelli* Ståbet v. Haitmansdorffs refemttioner, får ;ag upplyfa, att egenteliga ffittnaben entettan Jöerr Cancelli * Ståbet v. Hartmansdorff!» oeft min calcul, beftår bcruti, att iag ci beräfttat af ben uti dfongl. ä)?aj:td nåbiga proportion tipp* gifna totalfutttma titt materiellt Sftbr 3,5cji,ooo, mera än hmab uti ben betaitterabe uppgift UtlTottet fått för ftn leb* ning i benna bet, är anfebt e; funna uppffjiutad till ett annan tib, font mar 2,897,540. eller ett ffilnab af ... Sttbr 693,320. ginffit mehlen har Jag lifa meb ©tatdCon* toiret beräfnät 80,000, Scrr von Hartmansdorff blott 5o,)oo, font jfiljer 3o,ooo. traitop. 723,320. od; SJetSnfanben, 9i:o 255, XXXI! Strandört Stibr 723,320. Släflfoitiiitanbe Sliföbagö *fojfnab fjär iag ocf ei intagit uti min beräfning ititb 3oo,oao. 1,023,320. mm beremot beräfnat tift ©trömrenönitt* gar ocf; Söbertclge (fanal för bet6;te äret n5,ooo. ©or alltfå en ffilnab af 9i:br 908,300, Sif 9fiFögä(bs>
Innan hon åter fann vägen, var hon klarvaken. Klockan närmade sig redan elfva. Oh, så sent! Margit drog upp gardinen och skämdes smått, när dagsljuset tog rummet i besittning. Bank-trafiken tyktes vara i full gång. Hon skyndade sig ut i det fria, lämnande frukosten orörd. I torghörnet träffade hon naturligtvis Gardberg. »Hvem tykte du mer om i går, Margit: mig eller kaptenen?» Herre Grud, viste han något! Hon såg upp med en skygg blick — och lugnade sig. Till den grad kunde han väl inte förställa sin min, ifall han ... Hon beslöt att uppsöka Valborg. Den omständigheten, att fröken Janson, ett ensamt fruntimmer, hyrt sig fem rum, tambur och kök, hade i början föranledt många gissningar. Det tysta, gula huset, där hon bodde, stod på andra sidan ån, nästan midt uti en trädgård. Endast två af kamrarna voro fullständigt möblerade. Fröken Janson hade förklarat: »Det kan hända, att jag får en släkting på ett längre besök, och då passar det ju bra att ha hela våningen ... jag delar ogärna med hvem som hälst. — Middag åt hon hos fru Hilleström, och en armstark tvätterska sof i köket om nätterna. Margit tvekade i tamburen — hon tykte sig höra en karlröst. Men eftersom alt blef tyst igen, så ringde hon på och fann Valborg allena. »Så snält af dig att inte glömma bort mig!» Mot vanligbeten ombads hon att sitta ned i den yttre kammaren; dörren till den inre var stängd. »Jag mötte i går herr Berger på gatan; han ser så lidande ut — men hvad jag kan tycka om hans ansikte!» En lätt rodnad. Det roade Margit att efteråt omtala yttrandet för Sixten Erik. Han vred sig ifrån ämnet med en sorglustig grimas: »Jag blir bestämdt hennes nästa missöde. Men smak har hon, din värnlösa syster! » Valborg togs genast varmt i försvar: »Hon bar så rysligt många goda sidor. Och dessutom tror jag att vi likna hvarandra i mycket.» »Bravo, Maggie!» »Asch, så menade jag inte.
Röran de ej mindre åklagarens skyldighet i tryckfrihetsmål att noga bestämma sitt slutpåstående, än äfven domstols åliggande i afseende på de frågor, som böra till Juryn framställas, hänvisar jag till numera framlidne Justitie-Rådet Backmans utlåtande till Högste domstolens protokoll den 30 November 1847, (intaget i Schmidls Juridiska Arkif 19:de bandet sidan 62 och följande*); äfvensom jag bör anmärka, att den mening, jag i mitt votum uttalat, ingalunda är byggd på nya åsigter, utan fastmer innefattar en följdriktig tillämpning af de grundsatser, som i fråga om proceduren i tryckfrihetsmål finnas vara, åtminstone sedan år 1828 (se det i Svensk Författningssamling för samma år införda prejudikat*), af Högste Domstolen gillade, och hvilka tydligen åsyfta att, inom de af Grundlagen utstakade gränsor, med det skydd, som Högsta
Secreterare» Dorg sig utmärkt; Den långt ljufware, längt ädlare belöning sadane gerningar medföra, beror icke af kristlig magt att öka eller mindsta; men onekligen är'det Samhällets första pligt att sätta den man, som agnat sin lid, sin werkfamhet och afwen enstildke tillgångar at sä wälgörande företag, i fullkomligt oberoende af det bekymmer och den omtanka som knappe och otillräcklige utwägar att försörja sig och de sina alltid medföra; Och det torde dock medgifwas mig att detta icke stedt gellom det i Betänkandet prv, jecterade örliga arfwode; I anseende hwarkill jag för min del finner mig pä det kraftigaste uppmanad att tillstyrka Femtio ProCents tillökning derutinnan, som Let mindsta hwarmed en Samhället och Menstligheten sä utmärkt gagnande man kan wara belåten. Det ligger i alla menstliga Inrättningars natur att de ofta, om icke helt och hällit förfela, ätmindstone i mindre mohn smara till dermed äsyftade anda - Den 4 November. 7Z ändamål; men hwad Len i fräga warande beträffar, kan det aldrig bestridas, att den ju ofelbart befordrar mänga lidande och wanlottade medmennistorS danande kill sållare och lyckligare warelfer; fritt ma andra sätta högre warde pä mera lysande bedrifter; pä företag till sina följder af större omfattning och uppseende, högtidligt tillstår jag, att ingen kansta ar wig mera Ljuf, intet tillfälle mera angenämt, ännu^ dä jag icke allenast helt och hällit bifaller de grunder Beredningens betänkande, rörande understöd kill Institutet för de Blinda och Döfstumma innehäller, utan jämwal ödmjukast hemställer, huruwida inrättningen icke kunde utsträckas i den mohn, akt antalet af de olycklige som deri blifwa antagne, märkeligen kunde ökas, om icke fördubblas, samt fördenskull, de af mig dertill förestagne medel och biträden warda tillstyrkte och anordnade. Slockholm den g Octoher 1809. 8trioli, tck.
Skrifvelse N:o 96. i det län, hvarinom förrättningen egt rum, blifvit i Lands-kontoret granskad och till väglängden bestyrkt, Kongl. Majits Befallningshafvande egde att det godkända beloppet från Landtränteriet förskottsvis utbetala, emot ersättning från den Riks-statens Hufvudtitel, publik kassa eller fond, verk eller inrättning, hvartill utgiften rätteligen hörer; samt att Kougl. Maj:ts Befallningshafvande skulle ega att, vid hvarje halfårs utgång, till vederbörande embetsverk, som hade sig uppdragen förvaltning af Hufvudtiteln eller fonden, eller till Styrelsen öfver det betalningsskyldiga verket eller inrättningen, insända ersättningsreqvisition, åtföljd af behöriga verifikationer, i öfverensstämmelse med hvad genom nådiga Brefvet den 14 November 1834 och Krigs-kollegii derpå grundade kungörelse den 30 Januari 1835 redan är stadgadt, angående reseoch traktamentsersättning åt nämndemän, samt att lika föreskrifter rörande ersättningsreqvisitionernas granskning hos embetseller styrelseverken måtte meddelas, som genom berörda nådiga Bref äro till efterrättelse anbefallda i afseende å ersättningsreqvisitionerna å nämndemännens resekostnader. Kongl. Maj:t, som finner Kollegiernas ifrågavarande förslag till bestämmelser angående rese-ersättning till militäre, civile och ecklesiastike tjenstemän för en del dem åliggande tjensteförrättningar böra i hufvudsakliga delar godkännas, anser dock ändring och rättelse i de föreslagna stadgandena böra i nedannämnda hänseenden ega rum.
Händelsen gör att jag under mina långa resor äfven besökt mindre Asiens kuster. Utefter hela södra kusten Yoro bergen betäckta med småskog, som, om den lemnades i fred, ofelbart snart skulle växa upp; men man hugger ideligen ned buskarne och bränner för att få bättre bete. På vestra kusten ha bergen ett mer naket utseende, emedan dessa operationer längre der fortgått; men äfven der syntes strödda plantor i skrymslorna, och vore ej getterna, nog tilläte klimatet skogen att återväxa. För öfrigt är Mindre Asien fortfarande ett af de fruktbaraste länder i verlden, och det är icke skogsförödelsen, utan civilisationens undergång, som lagt det så öde, mot hvad det i forntiden var. Sedermera företager man vanligen en utflygt till Island, och talar om dess fordna stora skogar, samt tillägger att nästan ingen sådan växer der nu eller kan växa, sedan den en gång blifvit uthuggen. Detta erinrar mig om ett ställe i en af de gamla Isländska sagorna. En man bebodde en gammal gård närmare kusten. En dag tog hans son Hrafnkell sin häst och red från hemmet inåt ön och uppför en hittils obebyggd dal, der han ville anlägga ett nybygge. Har var väl beväpnad, hvilket den tiden alltid behöfdes. När han ridit en stund i skogen i den obebyggda dalen, såg han sig om, och märkte nu, att han var förföljd. Han såg nemi. »öfver skogen» hur män kommo ridande bakom honom. Skogen var således icke högre än att han från hästryggen kunde se öfver densamma, och härtill kommer att den Isländska hästracen är ungefär af våra ölänningars storlek. Det är just sådan skog som växer i Bohuslän, i mot den skarpa hafsvinden skyddade dalar; men så snart trädtopparna nå upp öfver bergskanten, äro de liksom afsvedda. Sådan skog torde nog vuxit i gamla tider på Island, men enligt all sannolighet aldrig någon stor skog. Dessutom lär orsaken till Islands klimats förändring — om det förändrat sig — böra sökas i förändringen i polarisarnas ställning.
En värd talare har sagt, att kostnaden för detta Museum visserligen kommer att öfverskrida det förslag, som varit framsläldl lill R. St, men icke det, som sedan upgjordes. Delta bestrider jag icke på hagot sätt. Hvar och en vet, alt det är en utmärkt skicklig chef, som förestår delta arbete, hvilket utföres med den största noggrannhet, men det står likväl ännu fast, Mine Hrr! att man begärde ett anslag af R. St. lill National-Museum af 500,000 R:dr B:ko, alt stora invändningar gjordes deremot, att frågan gick ända till förstärkt Statslltk., att de, som vid det tillfället förde Regeringens talan, verkligen funno sig till en viss grad förnärmade af det misstroende, som hystes emot förslagets tillräcklighet, men alt delta oaktadt arbetet likväl icke blifvit utförd! efter förslaget. Det är endast detta enkla faktum jag velat framdraga, utan att häraf draga någon slags för någon individ förnärmande slutsats. Jag skulle tro, att snarare de ledamöter, -som velat göra jemförelse emellan hvad som förr och nu ägt rum, hafva härigenom, möjligen utan att vilja det, kastat en skugga på de embetsman, "sorn utfört dessa företag, hvilket dessa embetsman icke förtjena, ty hvarken vid fängelse-byggnader eller Garnisons-sjukhus eller Musei-byggnaden, hvilka jag omtalat, är såsom jag tror fallet det, att denna inskränkning, eller olikheten emellan 12 H. 11 162 Den 22 September f. m. de först framställde proposme om penninge-förslag och de. verk liga bostnaderne för sjelfva arbetet, hafva varit en följd af arbets-chefernas oskicklighet, utan det är en följd, som alltid kommer att inträffa, när Staten befattar sig med industriella och kommerciella företag. Jag anhåller att derpå få anföra ett annat exempel. Det valen handels-expedition till medelhafvet, för att realisera åtskillig, Kronan i raagasinerna behållen spanmål. Denna handels-expedition slutades så, att man icke allenast icke fick något i behåll deraf, utan äfven fick skjuta till kostnader, och likväl var personen, som hade med sakeir alt göra, känd för ett mycket godt hufvud.