Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs upmärksamhet på det både för en tillbörlig vård om skolorna, för tillsynen öfver lärarne och för sjelfva bebofvet af undervisningsväsendets fortgående utveckling föga tillfredsställande, att icke säga vådliga sätt, hvarpå Styrelsen öfver Elementarläroverken är ordnad genom den nya författningen. Genom åtskilliga paragrafer i densamma är nemi. makten att afgöra och förordna om allt som angår skolorna, samt tillsättande af lärare, nästan uteslutande öfverlemnadt åt Biskoparne, under det deras skyldigheter blifvit på ett så obestämdt sätt stadgade, att de kunna nästan ansvarslöst vanvårdas. Såsom bevis för detta påstående utber jag mig att från sjelfva författningen få anföra följande: Paragrafen 82 innehåller, att, om i något förekommande fafl ej skulle finnas genom lag bestämdt, hvilken åtgärd vederbörande må vidtaga, så äger Ephorus, som är Eiskopen, att för tillfället besluta och stadga. Men nu finnes, med undantag af föreskrifterna i afseende på lärares tillsättande, undervisningens allmänna ordnande och den del af skoltukten m. m. som tillhör LärareColl., der fiiskopar äfven kan taga säte såsom ordf:de, nästan ingenting annat Den 3 December e. m. 177 annat ang:de skolans styrelse genom lag bestämdt, och Biskopen blifver nästan uti allt, som för tillfället förekommer att afgöras, den enrädande! Men äfven vid läraresysslornas tillsättande, hvarom i 68 § är stadgadt, bar åt Biskopen en makt öfver pluraliteten i Consistorium blifvit inrymd, som utan öfverdrift må kallas vidunderlig, och strider alldeles mot bruket inom andra myndigheter, hvarest flera med sina röster deltaga i tillsättande af sysslor, enär nyssnämnde g bjuder, i strid emot det annars vanliga, att icke den yngsta ledamoten, utan Biskopen, först skall afgifva till prot. sitt yttrande, hvilken bland de sökande han anser böra till sysslan utnämnas. Om derefter olika meningar upslå och omröstning anstäiles, så äger Biskopen icke blott den afgörande rösten i händelse af lika antal röster å båda sidor, utan han har dessutom två röster, enl. slutet af § första mom.
Ty det tor”de som ostridigt få anses, att denna afgift, ehuru i en olika forin utgående, till sin natur och verkan icke i ringaste nion är skiljaktig från ”grundskatter och prestationer i allmänhet, som jordbruket, jernhandterin’’gen och dermed likartade näringar äro underkastade. De constituera, hvar ”och en, beståndsdelar i produclernas saluvärden, och, med lika giltighet ”sorn export-tullen, kunna alltså, under denna synpunkt, hammarskallen och ”jordbrukets grundräntor till nedsättning eller upphäfvande ifrågakomma. ”Men verkan af en skattelindring, då denna icke åtföljes af motsvarande ”nedsättning i produclernas pris, kan icke falla näringarne på annat sätt ”till godo, än såsom ett ökadt capital värde, individuell för idkarne deraf, ”i det tidsmoment, då en sådan eftergift egde rum; och under denna hänsigt fordrades det att undersöka , hvilken eller hvilka näringar af en slik ”lättnad kunde vara relativt mer eller mindre i behof; hvilken fråga dock ’’ligger utom gränsen af Committerades behörighet att pröfva.’’ 5,Då Commilterade, i följd häraf, ansett sig icke böra såsom o v ill”korlig och allmänt tillämplig grundsats antaga utgående varors tulljri”, hetj och då det ock synts förenligt med sunda statshushållningsgrunder, ”att uti lullbestämningen må beredas ett prasmium för produclernas fulländade förädling inom landet, medelst lemnadt företräde i behandlingssättet vid utförsel af förädlade varor, framför råämnens, hafva Commit”terade dock i hvarje fall ansett tullbestämmelserne böra grunda sig på ”villkoret af varornas möjliga concurrens i verldshandeln, för iagltagande '’af hvilket vilikor förhållandena således blifvit för hvarje vara partielt ”pröfvade.’’ ”Med tillämpning af dessa åsigter, hafva C mmitterade trott sig i tpr* ’’derdånighet böra föreslå: a) ”'Att från utjprscls-tull må bejrias:
Län, sorn ansett, att Svenska fårafveln nu vore så pass förbättrad, att någon tvekan om godheten af inhemsk ull, jemförelsevis till hvilken utländsk som helst, eller om dess tillräcklighet icke rimligen kunde uppstå, samt att genom den enskilda industriens rigtning åt detta håll, den fördel vöre vunnen, att någon minskning i Spanmåls-productionen kunde påräknas, och ett ökadt värde vinnas åt var ladugårds-afkastning, samt derföre föreslagit, att utländsk ull måtte till införsel förbjudas. Detta förslag har lik väl Ola Jeppsson från Blekinge Län bestrid t, emedan han ej vore öfverlygad derom, att inhemska klädes-tillverkningen motsvarade landets behof; att deremot priset å denna vara stigit, och att genom förbud för utländsk ulls begagnande, tillverkarnes anspråk på högre betalning för deras kläde skulle ytterligare stiga. Af Hans Hansson från Bohus Län: att tullen å salt, som vore en nödvändighets-vara för alla, men hvarå tillgången och priset i synnerhet är af vigt för Allmogen i de Skärgårdar, hvarest betydligt fiske eger rum, måtte nedsättas med 5o procent. Af Lars Hansson från sistnämnde Län, att saltad sill, hvilken utan tullafgift linge landvågen införas från Norrige till Sverige, äfven måtte få sjöledes fritt införas, intill dess sill i erforderlig mängd kunde vid våra egna kuster fångas. I detta förslag hafva samtlige Riksdags-Fullmägtige från Bohusoch Hallands Län, med många flere instämt. Af Anders Andersson från Östergöthlands Län, som föreslagit, att, sedan nu mera kreaturs-skötseln så betydligt förökat sig, att landet säkerligen kunde förse hufvudstaden och öfrige släder med deras behof af boskap och fetalie-varor, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att tullen å alla slags landtmanna-varor, som sändas från utrikes orter till Sverige, blefve förhöjd. Af Anders Andersson frän Westmanlands Län: som, till förekommande deraf, att importen icke må öfverstiga exporten, och att
Öfverensstämmande med Hrr von Hartmansdorff och von Hohenhausen i deras gemensamma tanke, att det bör heta ”s k o I s t y reI se r n e,” i stället för ”kyrkoherdarne, ” får jag föreslå att orden ”hvar för sin församling" mätte utgå, just derför att det skulle komma att heta skolstyrelserne i stället för kyrkoherdarne, men att sista meningen måtte få qvarstå på de skäl Hr von Hartmansdorff framställt. Uppå derefter framställd propos. bifölls 3 mom. med den förändring, att början deraf skulle erhålla följande lydelse: Skolsty relserne böra årligen till stiftsstyrelsen ingifva berättelse o. s. v. enl. Utsk:us förslag. Hr Gripenstedt: Det är en ganska vigtig bestämmelse, som fått sitt rum främst i detta utlåtande framför förslaget, nemi. detta: "Skulle å en eller annan ort särskildta hinder möta för tillämpningen af de stadganden, som i nedanstående förslag finnas utsatta, må dessa hinder pröfvas af vederbör, embetsmyndigheter, sorn äga att efter desammas beskaffenhet medgifva de undantag från de gifna föreskrifterna, som äro af omständigheterna påkallade.” Den plats detta stadgande fått, utesluter detsamma helt och hållet från sjelfva förslaget; men som det är ganska vigtigt att nämnda stadgande deruti inflyter, hemställer jag om ej detsamma bör upptagas som den 17 §:n och oförändradt bibehållas endast med den rättelse, att ordet ”nedanstående” utbytes emot ”ofvanstående.” Hr von Rosen: Jag instämmer med Hr Gripenstedt i den begäran han framställt, alt det citerade stadgandet måtte inflyta som en ny § under N:o 17, samt med den förändring han föreslagit, att ordet ”11 e d a n s t å e nde” förbytes lill ”förestående” eller ”ofvanstående,” ty eljest kommer det icke till Konungen. Hr von Ho lien hausen: Jag förenar mig också i Hr Gripenstedts begäran, att 1 mom. i ingressen måtte under rubrik af den 17 §:n införas tillika med den förändring han föreslagit.
Hans mor hade i tidigare åren af sin lefnad genomgått en kurs i olyckan, genom att flere år nödgas vara i ett hus med flärdfulla döttrar och en son som blef familjens plågoris; men med lidandet följer alltid något godt: hon lärde sig tänka såväl öfver sig sjelf, som andra, och, fullt medveten af sina pligter, blef hon en duglig maka och moder. Så innerligt hon älskade sin son, sitt enda barn, ansåg hon honom likväl alltid som ett lån, för hvilket hon skulle svara på den stora räkenskapsdagen. Följden af den omsorg hon egnade hans barndom och andeliga uppfostran i hemmet, var den, att hon vid sin bortgång lemnade honom som en kraftfull ung man både till kropp och själ, med gagnande kunskaper och fast beslut, att med stadiga, aldrig vacklande grundsatser, fortgå på den bana han valt för sin verksamhet, för att blifva en nyttig medlem i det stora samhället. Efter modrens död tog han sig ett halft års tjenstledighet, för att ordna sina affärer samt besöka några orter af sitt fosterland, och det är vid denna tidpunkt vi göra hans bekantskap, ty vid återresan genom -. uppfyllde han ett gifvet löfte och dröjde en liten tid hos sina förut nästan obekanta slägtingar. Föräldrarne gjorde allt sitt till, för att fängsla den unga mannen; men deras bemödande att qvarhålla en sådan, med sann individualitet begåfvad person, i ett lif, fullt af flärd, egoism och inre tomhet, skulle likväl ej lyckats, såframt ej några för dem osynliga trådar hållit den unge mannen fången, som förut varit fri från hvarje ömmare förbindelse. Första åsynen af Ida hade gjort intryck på hans känsla; likväl ville han sjelf tillskrifva detta, som en följd af det oförmodade i detta möte. Men sedan han såg det tvungna förhållandet hvari den unga intagande flickan stod till sina högdragne, småsinnade anförvandter, som endast begagnade hennes skicklighet till sin nytta, erinrades han lifligt om sin bortgångna moder, som äfven fått genomtråka sin gladaste ålder i ett förnämt hus, omgifven af fåfänga menniskor, vida under henne i sann bildning.
Rennes blick moth iclre miu, iian den s&amp;g liingre bort, liksom u t ofver rlnn och tic1 till en ljm htigring frBn ett lange sedan forflutet. Ja, frijken,)) sade hon stilla,) det nekar jag inte for, eljes hade jag vii1 inte liimnat min goda plats hos mitt snalla hiirskap., Hon satte ifr&amp;n sig lmffelropp o.ch fat, reste sig, neg, tackade for kaffet, torkade ' sig om rnunnen med handens afvigsida och tog diirefter fatt p t sopkvasten for att fortsatta med stiidningen. Pt jlilaftons middag bruka barnen kommn och heluta hemei sedan hon hjdpt oss litet pB forfniddagen. De Bro tre flickor och en gosse I$. fern iir, den yngste. De iiro l~ychet ' snyggt och bra - kladda, det mesta ha de fAtt i hus, dar Sofi g i r i hjalp, och hon har en stor f o r d g a att stalla med kladerna, sii att det b k bra och trefligt. SB kormno de ocksB denna sista julafton, nppstrackta och h a, for att hemta mor och nhgra smii gbfvor, som vi gjort i ordning fit dem. Modersgladje och modersstolthet upplysa Sofis annars tunga drag, ehuru hon hela tiden deras besok varar, uppmuntrar dem med formaningar och rattelser i strang, snaf ton. D S sii, ~ Amanda, vet du inte skiims, stig opp mar froken talar med dej - Tala sB att det hors och se folk i synen, Lovisa - HLU dej pA mattan, s % rtt du inte smutsar ner golfvet, Xarthe, o. s. T-. Sofi r a r mycket stolt ofver sin ende son Sven, ehuru hon fiirsokte att se likgiltig ut. ~ K o m haul och Bocka dej for froken, S v e n, ~ hon gaf honom en knuff i ryggen.
Han beslöt sig emellertid det oaktadt för en ny bearbetning, der handlingen blef återförlagd till Spanien, och det är i denna form vår hufvudstadspublik gjort bekantskap med pjesen. Till Danmark kom Lindaus pjes dock redan i november 1887, då den uppfördes på Dagmarteatern i en ytterligare bearbetning af Erik Begh under titeln » Alverden ». — Alt tal om Galeotto lär der vara skoningslöst borttaget. — I Boghs hand tyckes originalet ha blifvit än ytterligare misshand-ladt och skamflladt. Knapt en enda replik eller mening lär ha funnits i oförändradt skick, den eleganta formens poesi var vårdslöst bortstruken — gäller äfven i hög grad den svenska öfversättningen — och då danskan behandlats ganska ofint och oskönt, blef stämningen, som låg öfver styckat, förändrad eller utplånad. Endast de rent gröfre dragen af handlingen fingo stå kvar. Fullt så hänsynslöst torde icke Lindau ha gått till väga, men han har dock åtskilligt på sitt samvete och icke är det hans fortjenst den lycka stycket gör. Originalets kraft och skönhet ha mäktat att motstå bearbetningens vandalism. För att inse att bearbetaren på många ställen gått fram som en vandal behöfves ej någon större kännedom om spanska språket vid en läsning af originalet. Äfven om det kan öfverses med att versformen i tre akter fått stryka på foten, borde dock känslan for den poetiska färgrika stämningen och den lefvande karaktärsteckningen manat bearbetaren att bevara så mycket som möjligt af dessa originalets skatter. Det förefaller nästan, som om han vid sitt arbete gått så till väga att han låtit det spanska originalet öfversättas kursi vt för sig ett par, tre gånger, så att han fått klart för sig sjelfva det grofva skelettet och kunnat annotera somliga situationer, meningar och uttryck. För att sedan göra anrättningen njutbar för sina kära landsmän har han ersatt en del af det myckna borttagna med en hel mängd saker från egen fatabur, eller kanske snarare med banalt lånegods från tyska hvardagspjeser eller lånbiblioteks-romaner. Derför torde i mångt och mycket bearbetningen rättast och kortast böra karakteriseras såsom en kälkborgerlig tysk parafras af » El gran Galeoto ».
Då Utskotten icke synas, af Bankens utestående fordringar i sedlar, påräkna mycket tillgångar för silfverutvexlingen, får jag också föreslå, att äfven dessa lån till capital få inbetalas i silfver, mot en nedsättning af Capitalet så förmonlig, att de låntagare, som äro i stånd dertill, finna sin vinst uti, att inbetala Capitalet. Jag är äfven af den tanka, att Banken ej behöfver upptaga något silfverlan, för att kunna uthärda silfverutvexlingen. Det är tillräckligt, att bevilja ett creditif på en million. Summans storlek tror jag dessutom vara af mindre vigt, emedan detta creditiv troligen aldrig kommer att användas, men behöfves för att tillfredsställa allmänna opinionen i afseende på realisationens framgång. Jag får äfven motsätta mig förslaget om rättighet till deposition af silfver i Banken, ty derigenom undanhålles ovilkorligen medel för uppköp och in vexling af silfver. Det är tids nog, att göra Banken till DepositionsBank, sedan Bankens silfverfond visat sig tillräcklig för en fortfarande silfverutvexling. I anledning af dessa anmärkningar anhåller jag om återremiss af Utlåtandet. Herr Tharrij Wolrath: Utskottens första förslag till beslut innehåller, att Utskotta ansett proportionen af Bankens reella fond till Sedelstocken, dertill räknadt Banco3a H.* 3 34 Den g Jul i i f. ra. och Riksgäldssedlarnes sammanlagda belopp, efter ett afdrag motsvarande Bancolånen på metaller, exportabla effecler och Lånebanksobligationer, böra blifva såsom 5 till 8, innan silfverutvexlingen får taga sin början. Jag kan icke undgå att erkänna, det jag delar de Reservanters tanka inom Utskotten, som trott realisationen kunna begynna med den fond Banken nu har, och att denna början kan ske, sä fort ett dertill passande mynt i tillräcklig mängd är slagel, och att denna åtgärd ovillkorligen skall lyckas, såvida Banken genom vidtagande mått och steg försäkras emot alla framtida tillgrepp af dess fonder.
I öfrigt åligger det Styrelsen att, med afseende å hvarje sökt. lånebelopp, pröfva antagligheten af de derför erbjudna lånehandlingar och hypotheker samt med noggrannhet tillse, att Kontorets säkerhet genom desamma betryggas; och må Styrelsen icke underlåta att, för vinnande af detta ändamål, förskaffa sig alla de upplysningar, som kunna inverka på omdömet om lånesökandes ställning och förmåga att i allo uppfylla ingångna förbindelser. Då låntagare eller hypotheks-utgifvare eller löftesmän icke sjelfve kunna skrifva eller icke hafva för Styrelsen känd namnteckning, skall förbindelsernas erkännande eller underskrifternas egenhändighet alltid vara bestyrkt af två trovärdige män, och således, i händelse domaren namnteckningens rigtigbet intygat, annan person densamma jemväl bevittna. enskild skuldförbindelse anses lika med borgen af densammas utgifvare. § 15G, mom. 1. Hvarje reversal, ehvad det utgifves för nytt lån eller omsättning af redan erhållet, skall, derest de derå såsom låntagare eller löftesmän tecknade personers vederhäftighet ej är af Direktionen känd, eller den erbjudna panten icke, ensam för sig, anses innefatta fullgod säkerhet, vara försedt med antingen officielt intyg af Läns-styrelsen, eller, å landet, af Domhafvanden i orten, eller, i stad, af Magistraten eller Borgmästaren, den sednare å embetets vägnar, eller ock med af enskild man, för hvilken Direktionen hyser fullt förtroende, utfärdadt bevis om hvardera personens vederhäftighet för det sökta lånet, och i fäll personen förut för låneeller borgensförbindelse till någotdera Diskont-verket häftar, jemväl för beloppet af sådan äldre förbindelse. I öfrigt åligger det Direktionen att, med afseende å hvarje sökt lånebelopp, pröfva antagligheten af de derför erbjudna lånehandlingar samt med uppmärksamhet och noggrannhet tillse, att Verkets säkerhet genom desamma betryggas; och må Direktionen icke underlåta att, för vinnande af detta ändamål, förskaffa sig alla de upplysningar, som kunna inverka på omdömet om lånesökandes ställning och förmåga att i allo uppfylla ingångna förbindelser. § 156, mom. 2.
Angående Iggeströms anhållan örn afskrifning för 4 B29 440 Stats-Utskottets ifrågavarande utredda summor; sä skall, enligt Ombudsmannens anteckningar, tillgång till godtgörande af den andel deraf, för hvilken Malm ingått borgen, elier 365o R:dr utur Malms ännu ej slutligt utredda Massa bör kunna påräknas, och i afsemde på de af Iggeström uppburne 2:ne Concours-utdelningarne, tillhopa 872 R:dr 9 sk. 7 r., så skola tillgångarne uti Iggeström» Concours vara så beskaffade, att hela den återstående delen af skulden, hvilken odelad tillhörer Iggeström , icke lärer kunna af honom gäldas. Men enär enahanda skäl, som, år 1823, talade för de af R. H. St:r då beviljade afskrifningar, nemligen nrissräkningspenningar och ersättning för ouppfyllda afskrifningstillstånd , nu icke kunna företes, hade Hrr Fullmäktige ansett sig icke kunna tillstyrka den af Iggeström nu begärde ytterligare afskrifning, utan öfverlemna! till Stats-Utskottets pröfning, huruvida Iggeströms vanlottade belägenhet och fleråriga besvärliga och ansvarsfulla tjenstebefattning vid Götha CanalBolags f. d. Discont må lända till stöd för något tillstyrkande hos R. H. St:r af bifall på hans ansökning. Efter öfvervägande häraf; och hvad först beträffar den sökta rättelsen, i afseende på ränteberäkningen uti Discontens under den 10 Juni t825 med nu mera afledne CommerceRådet Malms ConcoursMassa upprättade Liqvidation; och, till stöd för hvilken anhållan, blifvit åberopad den restitution af erlagd ränta, som blifvit nu mera framledne Hr GeneralMajoren m. m. von Utfall i lifstiden beviljad, så har Utskottet om förhållandet med berörde ränterestitutiou Be tänlanden, N:o 2g5.
I fall man kunde antaga* att den nu föreslagna borgen komme att lägga något verkligt band på pressen, då skulle åter inträda ett förhållande, som fullkomligt strider mot andan och bokstafven i ett annat mom. af Tryckfrihets-Förordnsiii der det stadgas, att inga hinder må på förhand läggas för skrifters tryckande i Sverige, och just denna omständighet anser jag vara ett stort skäl för att icke bifalla ifrågavide förslag. Ty om också tusen rdr, såsom jag sökt visa, ej kunna i praktiskt hänseende anses vara af någon stor betydelse, så äro de dock alltid i och för sig sjelfva ett i förväg lagdt hinder, och man kan icke veta hvar man kommer att hamna på denna väg. Ett politiskt stadgande har alldeles samma egenskap som ett frö, hvilket man lägger i jorden; det gror sedan och utvecklar sig af egen kraft. Nu bestämmes 1,0 0 0 rdr, men man finner i en framtid, att dessa 1,000 icke svara mot ändamålet, och sedan ökar och ökar. man, tilldess summan vuxit långt utöfver dess nu afsedda gränser och slutligen befinnes utgöra ett ganska stort band på tryckfriheten i ett land, der, enl. de grundlagar och institutioner, som tillkommo vid den sednaste statshvälfningen, yttranderätten och tryckfriheten anses böra vara fullkomligt fria. Af dessa skäl yrkar jag på alslag. Gr. Lagerbjelke: Det nu föreliggande förslaget afser ingalunda, att i förväg lägga hinder för den verkliga tryckfriheten. En föregående talare har redan påpekat, huruledes det ofta händer, att, när en tidning tillåter sig grofva smädelser eller missbruk af tryckfriheten, dess utgifvare blir bötfäld, men då böterna skola utgå, fiunes ingenting att taga. Den, som i sjelfva verket utgifver tidningar, den, som skrifver en sraädeartikel, kommer från saken helt ogeueradt, och ansvaringen stannar i sticket och har ingenting att betala med. Det kan väl icke nekas, att, nar den ene begår brottet och den audre svarar för detsamma, detta är en skandal. Att förekomma dylika skandaler, vore väl nyttigt.
Samtlige öfrige, i enahanda syfte af motionärerne anförde exempel, vid hvilka man velat finna villrådighet om författningens tillämpning, härleda sig likaledes icke från sjelfva författningen utan derifrån, att man försökt tillämpa den på sådana förhållanden, som den, enligt hvad ofvan är vordet anfördt, icke afser. Utskottet anser sig på grund häraf böra vördsamt tillstyrka: att motionärernes yrkande om upphäfvande af Kongl. Förordningarne den 15 Juli 1855 och den 20 Juli 1855, så vidt dessa författningar afse hemmansklyfning, icke må till någon Rikets Ständers vidare åtgärd föranleda. Det öfverklagade förbudet, att med besuten hemmansdel få sammanlägga obesuten hemmansdel af annat nummer, eller att få till en besutenhet förena två obesutna hemmansdelar af olika nummer, räknar ej sin tillvaro, såsom Carl Tholson förmenat, från 1855 års författning, utan är ett slikt förbud grundadt i sjelfva naturen af jordens indelning i hemman. Att borttaga detta förbud skulle vara att helt och hållet tillintetgöra den vid hemmansklyfning antagna princip af besutenhet, Bih. lill B. St. Bet. N:o 27. sorn Utskottet ansell nödigt bibehålla. Derigenom skulle ock sammanblandas hvad vi nu mena med begreppet hemman, hvilket begrepp dock ännu torde få anses såsom oundgängligt i vårt kameral-verk och alldeles nödvändigt för Skiftes-verket i riket. Utskottet hemställer derföre vördsamt: ali hvad lill vpphäfvande af detta förbud blifvit andraget, ej må till någon åtgärd föranleda. I fråga åter om afsöndring af jord från hemman, anser Utskottet åtskilliga förändringar i den nu gällande lagstiftningen nödvändiga. Det äu nemligen här, sorn arbetarens sträfvande alt förvärfva sig ett eget hem, egentligen kommer i fråga, enär hans tillgångar i allmänhet icke medgifva förvärfvandet af en hemmansdel.