Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Del ligger en stor inconseqvens deruti, att ena dagen begära den förvaltande skogspersonalens afskcdande, och den andra begära attia draga fördel af den skog som af densamma blifvit frälsad undan Förstörelsen eller af den uppdragen. R. St. begärde vid 1823 års riksdag, att K. M. täcktes vidtaga sädaue åtgärder, att Kronans och det allmännas skogar mätte blifva förvaltade pä ett mera ändamålsenligt sätt, så att de kunde äga framlida Den 16 November e. m. 31!) beslånd under det de skördades i man af tillresten. K. M. biföll denna Ständernas begäran, ett skogsinstitut inrättades, för att dana skicklige skogsförvaltare och en mönstring företogs med alla kronoparkerne i Riket, hvarvid alla till skogsfångst berättigade uppmanades, alt vid all vidare talans förlust göra sine anspråk gällande. Desse anspråk blefvo så stora och så manga, att Kronan måste afstå J af kronoparkerne, öfver hufvud räknadt, oell i Skaraborgs län 60,10!) tunland af 79,561, hvarigenom kronan endast lick 19,452 tunland i behåll. Det var också en nödvändig sak alt göra denna utbrytning och afvittring, fiir att sedan efter rationella grunder kunna få sköta de behållne delarne, ty ägoblandning lägger svåra hinder i en skogs rätta behandling. Genom den förvaltande skogspersonalens Ilil, ihärdighet och omtanka hafva desse behållne skogsdelarne kommit i en god växtfart, dä deremot de afslådde delarne äro dels aldeles uthuggne, dels nära pä att blifva det.
Utskottet anser likväl, att Tu!l*Directionen, utan hinder af nu föres!agne anstalt, bör äga frihet, att vid förekommande serskilda omständigheter, låta confiscabelt dömdt förbudet gods å Utrikes Ort till den mestbjudande försälja, Pa det för öfrigt Tullbetjeningcns inkomster: 422 Best. och Ekon. Utsk Bctänkanclcn, ej må igenom nu föreslagne försäljnings method afkortas, får Utskottet föreslå, att den förminskning deruti, som genom en lägre försal jnings-summa kunde uppkomma, borde genom en större andel uti nämnde summa, eller i böterna, eller på något annat lämpligt sätt godtgöras; äfvensom Utskottet hemställer om icke nåvot förskott kunde Beslagaren . af TullDirectionen tilläggas, till dess Auctions-medlen för da förbrutna varorna hunnit inflyta. Slutligen har Utskottet, vid betraktande deraf, att Gårdfari - handeln i så betydlig nion bidrager till yppighetens kringspridande, serdeles bland Allmogen, och de flera skadliga följder som derifrån härflyta, trott sig, i sammanhang med närvarande ämne, böra tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer, att hos Kongl. Majit förnya den underdåniga anhållan, sora Riksens Ständer vid sistförflutna Riksmöte i detta hänseende redan framfört. Utskottet får dessutom tillkännagifva, att sådane frågor, som uti de remitterade Me* morialerna äro upptagne och ej här besvarade, hafva redan blifvit af Utskottet serskildt eller i för ning med andra Utskott handlagde 5 Och varder för öfrigt Utskottets utlåtande, jemte flere Ledamöters i ämnet afgifne serskildta anföranden, till Riksens Höglofl. Ständers egen upplysta pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm di_n 2 April 1Q1Q. Transumt af Protocollerna, hållna uti Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärs• och Besv. och Ekon. Etsk. Betänkanden.
Jag tror det och äfven därför har j a g räknat på edra sympatier för — skaldernas kvinnor. 175 * - Familjemeddelanden ". Under rubriken » Familjemeddelanden-i ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår annonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fastställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för förlofningsoch vigselannons kr. födelse-, 1: 50 samt för dödsannons inom ram kr. 5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen moderat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och utbredda spridning kännagifvandet därigenom erhåller. Redaktionen Kungl. operan uppförde, s o m redan blifvit nämndt. i torsdags f. v. för första gången Siegfried Salomans opera-comique » I Bretagne ». Sä- kerligen hade det dock för alla parter varit angenämast, o m partituret till denna opera fått ligga kvar i den åldrige kompositörens bordslåda. Operan, hvilken beträffande såväl melodier s o m instrumentering vimlar af banaliteter, ja, rena konstigheter, verkar alltigenom gammalmodig, trots kompositörens försök att här o c h där slå in på en modernare kompositionsform, hvilka försök d o c k alldeles misslyckats. Om någon karaktäristik af de olika rollerna kan naturligtvis ej varda tal. Att de uppträdande, s o m nödgats offra tid o c h krafter åt sina mer eller mindre konstbesynnerliga partier, ej lyckades göra något af dem, må vara dem förlåtet. D e gjorde nog alla sitt bästa. Huru direktionen emellertid kunnat släppa fram en så o m o g e n sångerska s o m fröken E., i den kvinnliga hufvudrollen, kunna vi omöjligen fatta. D e n n a synd kan d o c k måhända lättare förlåtas än den vida större att någonsin hafva tagit befattning m e d denna alltigenom underhaltiga opera. Föreställningen, s o m bevistades af en ganska talrik publik, hvilken satt där » undrande o c h spörjande », var i sin helhet rent af pinsam. Operan är naturligtvis redan för alltid nedlagd. • Ett af tillIdun. — landsmansmöte. Skiss för Idun af H. 1 * Elsa Eschelsson betackar sig.
Sjelfva förslaget afser en möjlighet att undanrödja den brist på enhet i vår lag, hvilken synes vara för handen och som uppkommit under den långa tidrymden sedan vår nu gällande lag stiftades, genom den massa af lagförklaringar, som blifvit utfärdade och som ökat sig lill den grad, att för närvar, de rättsökande ingalunda kunna finna sig belåtna dermed. Att få detta afhjelpt genom det nya lagförslagets antagande, är hvad som af de flesta säkerligen önskas, ehuru det äfven möjligen på naturliga skäl af andra motarbetas; likasom alla så beskaffade genomgripande reformer hafva sina medhållare och sina motståndare. Vi veta allt för väl af historien, huru det tillgick när 1734 års lag antogs, nemi. alt alla 4 Stånden sammanträdde pä Riddarhuset och den dävar. lagcomiteen i deras närvaro discuterade förslaget, och att delta börjades vid 1731 års riksdag, men icke bann alt slutas förr än vid 1734 års riksdag. Jag hemställer lill Hrr:ne samtlige, om icke vi, våra personligheter och hela Ståndet, hafva undergått en högst betydlig förändring sedan dess, och om en så beskaffad discussion nu inför hela denna massa af menniskor, uppgående lill kanske 700 ä 800 personer, skulle kunna vara det rätta och ändamålsenliga. För min del tror jag det icke, och anser således en så beskaffad delegation, som den föreslagna, alldeles nödvändig och oundgänglig för att komma till ett önskadt resultat i detta hänseende. Här har blifvit ytlradt, att det icke hade varit af behof att införa ett så beskaffadt förslag i grundlagen, utan att R. St. hade kunnat besluta ett sådant Ulsk:s nedsättande blott för detta särskilda fall. Detta kan jag icke förstå och icke begripa, ty jag tror det icke vara möjligt för R. St. att 422 Den 23 September. delegera sin makt åt ett sådant Utsk., med mindre 5n att en så beskaffad delegationsrätt stadgas i grundlagsenlig ordning.
Han sjelf ömsom harmades, ömsom ecklades öfver detta tillstånd af allmän upplösning, allmän förbistring och ömsesidigt hat. Gerna hade han för alltid velat lemna Brasilien, men detta tycktes honom otacksamt emot sin kejserliga beskyddare, under närvarande förhållanden; åtminstone önskade han förut på ett eller annat sätt aflägga något talande prof af sin erkänsla, och sedermera öfverresa till Europa. Madeira var alltid det mål, som stod i bakgrunden på prospecten af hans lefnad, ehuru der icke något hopp, endast försakelse väntade honom. Till Clementina hade han redan skrifvit från Lisabon, och underrättat henne om den olyckliga utgången af sin ansökning. Hans beslut var fattadt: han infann sig på hofvet, och begärde ett befäl vid Syd-armeen. – Det är en dårskap, svarade Dom Pedro: i dessa Pampas växa inga lagrar för oss Brasilianer. Barbacena, jag sjelf, jemte så många andra hafva redan der försökt vår lycka, men vi hafva alla mer och mindre snöpligen måst vända hem. Ingen vill der tjena mer, ingen commendera: här ligger nu den tredje ansökningen från den nu dervarande generalen Pardo Rio att blifva aflöst. – Villaflor besvor sin herre att få öfvertaga detta öfverbefäl. – Jag har sagt dig, sade kejsarn, att det är en galenskap. Men du är ett envist, bortskämdt barn; din vilja må då ske; jag säger dig dock förut, att hvarken klokhet eller tapperhet eller mod der kunna det minsta uträtta. Villaflor ankom till armeen vid nejden af La Plata floden, och fann grefve Pardo Rio icke litet förtjust att erhålla en efterträdare. Betrakta, sade han, dessa menniskor, och ni torde inse hvad med dem kan uträttas. Sjelfva Wellington skulle här förmodligen stranda. Jag önskar er bättre lycka, senhor vizconde, än som fallit på min och mina företrädares lott, men, upprigtigt sagdt, jag vågar icke hoppas det. Den nye befälhafvaren tog sina stridskrafter i ögonsigte, och så ringa mening han än, enligt hvad han förut hört, om dem hyste, blef den dock af verkligheten vida öfverträffad.
— För öfrigt önskar jag, i afseende på sättet för bedrifvandet af Cont.Vs upplåning, den modification i Utsk:s förslag, att fullmägtige åläggas företrädesvis upptaga lån på kortare tider mot låg ränta, samt att fullmägtige, för den händelse, att det större creditivet skulle komma att lyftas, varda berättigade att utfärda obligationer i hvilken passande myntsort som helst, emedan jag befarar, att de medel, som erfordras till beredande af tillgång härtill, i sådant fall ej kunna upplånas inom Riket. Frih. Klingspor, Mauritz, uppläste följande: För den, som påminner sig Styrelsens lysande målning af statsverkets tillstånd vid riksdagens öppnande, skall det nu från StatsUtsk. inkomna betänk, om Riksg:scont:s stora behof förefalla högst oväntadt. RiksStm blefvo vid sin ankomst beneventerade med den fägnesamma underrättelsen, att statsverket, enligt rikshufvudboken för år l83t, ägde en behållning af 5 millioner. Statscont. justerar dock genast Styrelsens uppgift och upptager sin verkliga behållning endast till 4 millioner; men äfven denna försvinner som en såpbubbla vid en noggrannare granskning af StatsconCs räkenskaper. — Den contanta behållningen var dessutom aldrig mera än omkring 1 million. Resten bestod uti bergselfecter, spannmål, fordringar, med ett ord uti tillgångar, som icke när sorn helst kunde realiseras. Den vid riksdagens början så utbasunerade behållningen var i sjelfva verket endast ett nödvändigt förskott, hvilket Statscont. icke kari umbära, emedan det, i saknad deraf, endast kunde genom kostsamma anticjpationer bestrida det löpande årets utgifter, hvilka genast vidtaga, då deremot inkomsterna tillkomma långt senare. Tullinkomsterna äro de epda, sorn successivt under årets lopp inflyta; men 14 å 16 månader åtgå, innan landtintraden hunnit inkotumaNiu Statscont:s cassör. Dessa 5 millioner äro riktiga gengångare, sorn redan /Skyidrade vid 1828 års riksdag, och ingen vet, otn de icke åtQF komma alt spöka vid 1829 urs riksdag. — Hade R.
Maj.ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer, om uppskof till nästa Riksdag med af görandet af de hellande Grundlagsfrågorna. Gifven Stockholms Slott den 28 Mars 1815. Då antalet och vigten af de financiella och oeconomiska öfverläggningar, som vid detta Riksmöte egentligen synas kräfva Riksens Ständers uppmärksamhet, ej torde tillåta dem att med nödig ledighet behandla och afgöra alla de, sedan de trenne sista Riksdagarne, hvilande frågor om förändringar i Grundlagarne, har Kongl. Majit härmedelst velat föreslå Riksens Ständer att till nästa Riksdag uppskjuta med dessa frågors afgörande. Flera af dem hafva ännu icke af allmänna tänkesättet hunnit blifva så förberedda, att ett mot deras omfattning svarande beslut med någon säkerhet torde kunna tagas; andra åter äro ej för ögonblicket af den magtpåliggaude art, att de icke medgifva en längre pröfning. Kongl. Majit innesluter i detta Dess allmänna förslag, med de undantag, som här nedanföre stadgas, så väl de förändringar i Regerings-Formen, som finnas upptagne i Kongl. Majits Nådiga Proposition af den 7 Augusti 1812, som alla de öfrige, så väl af särskildta Stånd, som af enskilde Riksdagsmän, gjorde anmärkningar, hvilka i Constitutions-Utskottets särskildta Memorialer vid Riksdagarne åren 1809, 1810 och 1812 innefattas. Det gifves ett ämne, på hvilket Kongl. Majit tror sig böra fästa Riksens Ständers uppmärksamhet, nemligen på förslaget till behandlingssättet af Grundlagsfrågorna, af Constitutions-Utskottet i dess Memorial af den 1 Augusti 1812 förberedt och uppgifvet. Utskottet visar nödvändigheten att snart vidtaga ett stadgande i detta afseende, dels för att fylla en brist, som ännu i våra Grundlagar förefinnes, dels för att i en framtid förekomma en för deras bestånd vådlig tydning. Kongl. Majit öfverlemnar derföre, lika med Utskottet, till Riksens Ständer, huruvida icke denna fråga må blifva ett af de första föremål för närvarande öfverläggningar. 732 Riksdagen 1815.
f. von Sydow, Kungsträdgärdsgatan 14. Ebba Åkerhielm, Maria Åkerman, f. Gyldenstolpe, Nybrogatan 9. f. Clason, Kung-gatau 34. Att skrifva dagbok. ^Jtt säkert och ofta anlitadt medel att reHf dan i tidiga år fördärfva sin själ och gifva sin karaktär en snedvriden riktning är att skrifva dagbok. Påståendet må ljuda som en paradox, men träffar, skulle jag tro, dock sanningen ganska nära. Naturligtvis är här icke tal om sådana kortfattade anteckningar, som endast afse att lämna de nödvändigaste hållpunkterna för minnet och vanligtvis äro affattade ungefär s å: D e n 2 1. V o r o v i hos N. Träffade A n n a P. D e n 29. Sådana små oskyldiga anteckningar göra ingen skada. Enda faran är, att de små- ningom kunna urarta till skildringar i den här stilen: D e n 2. E v i g t, evigt skall ekot af detta sista: » farväl! » genljuda i m i t t hjärta. Svar: till en början har dagboksskrifveriet samma faror som allt själfbiograferande och memoarförfattande. Historikern betraktar memoarlitteraturen såsom ett visserligen värdefullt materia], men endast för så vidt som det studeras med kritik och användes med JIOLMQREN. varsamhet. Historikern lämnar aldrig ur sikte, att memoarförfattaren talar i egen sak, skrifver sin egen historia, bedömer sina egna handlingar och deras motiv samt följaktligen saknar den första förutsättningen för att kunna gifva en fullt sann framställning — han står icke utom sitt ämne, kan ej se personer och förhållanden tillräckligt objektivt, allra minst sin egen person, som han, äfven då det sker omedvetet, frestas framställa i möjligast gynnsamma dager. Men medan memoarförfattaren skrifver med allmänhetens och eftervärldens dom för ögonen, har dagboksförfattaren intet, som utifrån påverkar honom att hålla sig till sanningen. Dagboksförfattaren är själf sin publik, och den publiken är så till vida lik hvarje annan publik, att den vill smekas och smickras, hänföras och beundra. Och då publik och författare sammanfalla till ett, är det ju lätt att tänka sig, hur publikationen skall blifva.
angifver icke, hvilka källor han begagnat, och han åberopar mycket få ryska skriftställare, och dessa på temligen sväfvande sätt, såsom auktoriteter för vissa faktiska uppgifter (» den beryktade Balinsky », sid. 11, efter hvilken ett omdöme citeras, skall väl vara den bekante literaturkritikern Bjelinskij). Förf. torde icke heller vara mycket bevandrad i den rika inhemska literatur (med eller utan officiell censur), som sysselsätter sig med de vidt utgrenade sekternas historia, läror och lif. Åtskilliga faktiska. oriktigheter torde lätt kunna påvisas. Det är icke sant, att » den slavoniska gudavärlden » vid kristendomens införande i Ryssland » förde en kraftig och blomstrande tillvaro » (sid. 12). Det är oriktigt, att vid » konsiliet » i Moskva 1654 blott två medlemmar uttalade sig emot » den nya messboken » (sid. 27). Oppositionen vann äfven före » konsiliet 1666 — 67 » mycket stark utbredning bland både prästerskapet och lekmännen. Förf. synes ej känna till, att tsarevna Sofias förföljelse mot anhängarne af raskol (sid. 29) berodde på deras eget revolutionära uppträdande mot regeringen. Att de upprättade » kolonier i Sverige » (sid. 30), är en något förvillande uppgift. Förmodligen menas de raskolniki \ som Karl XI gaf en tillflykt i Riga. Emellertid må gärna erkännas, att dylika misstag kunna ursäktas hos en författare, som säkerligen ej gör anspråk på vetenskaplig noggrannhet. Därför kan det vara onödigt att här förlänga listan å dem. I stället må man hålla förf. räkning för hvad han åstadkommit inom ett område, som utom Ryssland för de flesta är en terra incognita. Boken, som är rätt ledigt skrifven, förtjänar utan tvifvel väl att läsas af dem, som ej ega tillgång till utförligare och grundligare .framställningar (såsom, framför alla andra på vesteuropeiska språk, den tredje delen af Leroy-Beaulieus Empire des Tsars).
Utskotten sig böra på det sätt tillstyrka bifall lill motionen, att sista mom. af 6 §. i 2 Art. af Kongl. LegoStadgan den 23 November sistlidet år, må erhålla följande förändrade lydelse: "Sjuknar tjenstehjon, hör husbonde Idta det sköta och vårda, håfve dock rätt, örn han vill, att d lönen afräkna för den tid tjenitehjonet varit ur stand satt att sine sysslor förrätta, samt hvad han till Läkare eller läkemedel utgifvit. Likväl md sådant afdrag icke i något fall öfverstiga hvad tjenstehjon enligt beting egt uppbära i lön för den tid sjukdomen fortfarit." Lagsamt Allni. Besv. och Occon, Utsk. Betänkande N. o 6 7 2:0 Nils Månsson från Malmöhus Län har fästat uppmärksamhet på de olägenheter, hvartill föreskrifterne rörande Orlofssedel beskaffenhet kunna föranleda, iså måtto, att om husbonde samvetsgrant lemnade intyg om tjenstehjons uppförande, sådant kunde inleda honom i en rättegång, deri bevismngsskyldigheten honom ålåge, och stundom vöre omöjlig att fullgöra; hvaremot om husbonde underlät, att med noggranhet yttra sig om tjenstehjons frejd, en sådan uraktlåtenhet kunde föranleda ansvar.
Gränsen mellan den ekonomiska och civila lagstiftningen är ternligen svår att alltid iakttaga, särdeles i det ämne, som nu är i fråga. Denna omständighet bör likväl icke utgöra hinder för It. o. Ad. att nu tillstyrka en förändring, som onekligen är af behofvet påkallad. Redan för flere år sedan har Ofver-direktören för landtmäteriet i riket fästat uppmärksamheten på olägenheten deraf, att nuv:de delningsgrund bibehålles. Det är för närvule stadgadt, att delningsgrund är hvad 408 Dea IG Ma]. i hvarje landsort är brukligt. Onekligt är likväl, alt egoinnehalvet bur vara rätta egodelningsgrunden. Meningen med laga skille är icke alt den enes egendom skall förminskas lör att föröka den andres, och orri man kunde länka sig ali uppskattningen kunde ske fullkomligt rättvist, skulle hvar och en skiftesdelegare lå sig tilldelad jord, sorn fullkomligt motsvarade den, han förut innehaft, och om han finge en mindre areal, skulle denna genom sin större godhet precist motväga den större areal, som han finge afstå. F.n sådan rättvis fördelning eger icke ruin, om jag icke tager innehalvet såsom delningsgrund. Det är klart, alt den, som koper ett hemman i en liv, koper det icke derföre alt det innehåller t. ex. gidels mantal, utan köper det med afseende på sjelfva jordens beskaffenhet, och om han tvingas alt genom ett skifte afstå egendomen, bör han på annat ställe erhålla jord af samma värde, som den han lår afstå. Den siste värde talaren har anmärkt det obehag, skifte för en och annan kan medföra; men någon verklig räll,skränkning eger runi först för ilen händelse, att den jord, jag af förfäder ärlt eller sjelf genom laga fång förvärfva!, förminskas.
Emellertid förutsätter känslan en låt vara försvinnande bild af ett föremål, enär den i annat fall icke skulle äga någon konkretion; åskådningen förutsätter i sin ordning ett låt vara försvinnande själfmedvetande såsom en känsla af affektion. Däraf följer, att i medvetandets ursprungliga akt måste inga såväl känsla som åskådning i omedelbar enhet, fast de genom uppmärksamhetens riktning på jaget eller på föremålet differentieras ut från hvarandra. Ett likartadt förhållande råder mellan vetandet i vidsträckt bemärkelse såsom innefattande i sig känsla och åskådning och handlandet. Vetandet såsom involverande medvetandets bestämdhet af yttre ting är icke möjligt utan en riktning därpå, således ett handlande, och handlandet åter såsom medvetandets bestämmande verksamhet i afseende på det yttre är icke möjligt, utan att det förra redan har en bestämdhet, i enlighet med hvilken det senare kan bestämmas, således utan ett vetande. Däraf följer, att de i medvetandets ursprungliga akt bilda en omedelbar enhet82. Sedan Schleiermacher på detta sätt bestämt religionens begrepp och den religiösa känslans allmänna förhållande till vetandet och det sedliga handlandet, utreder han den förras egendomliga beskaffenhet genom att närmare bestämma dess förhållande till de båda sistnämda. — Den religiösa känslan gifver i sig själf icke vetande, emedan den icke är åskådning, men sant vetande är åskådning. Därför är det enda vetande, som i religionen är möjligt, vetande om själfva den religiösa känslan. Emellertid delar den samma med begreppet karakteren att vara ett moment i ett system af religiösa känslor. Men detta system har en egendomlig karakter. Hvarje moment är på samma gång individuellt bestämdt och af det hela bestämdt, därför universellt — den religiösa känslan har den dubbla karakteren att vara kärlek till det hela och sträfvan till att bibehålla sig i sin egendomlighet. I anledning däraf är all motsats för systemet främmande, så att alla momenter stå i inre öfverensstämmelse med hvarandra. Vidare är all skilnad i värde med afseende å de särskilda känslorna att utesluta. Hvar och en är ett inom sig slutet helt af obetingad sanning och godhet. Motsatsen mellan de särskilda religionerna och skillnaden i deras värde refererar sig till de uttryck, som den religiösa känslan hos olika folk tagit sig.
Dä omförmälde stadgande icke lägger hinder i vägen för de rustande att sinsemellan bestämma hos hvilken af dem hästen bör vårdas och således det ankommer pä delegarne sjelfve att tillse det hästen icke, såsom motionären förutsatt, lemnäs till den minst lämplige hästskötaren, samt ett oftare ombyte af utfodringsställe och skötsel för hästen än en gång om äret destomindre bör ega rum, som kändt är att hästen vid sådant ombyte till en början vantrifves och följaktligen, om sådant oftare koinme att ega rum, skulle pä hästens duglighet, till rusthällarnes egen skada, menligt inverka, hemställer Utskottet, att förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. An k. lill Betänkande, i anledning af väckt mation om förändrad behandling af frågor om ansvar för vanskötsel af rus/häst samt om upphörande af visilationer å rusthästarne. Till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet liar Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat ett af Riksdags-fullmägtigen Johannes Andersson frän Jönköpings län afgifvet Memoria], deruti anföres att något stadgande icke funnes, som ålade rusthållare att vid sä kallade ädermöten personligen infinna sig. utan vore de endast förpligtade att der låta uppvisa rustningshästen. Vid sådant förhållande syntes stadgandet i gällande författningar, att Konungens Befallningshafvande, sedan Sqvadrons - Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande At! 57. 7 chef eller den hans ställe företrädde, efter hvarje ädermöte insändt den dervid uppförda förteckning å de efter Befälhafvarens uppgift vanskötte eller pä otillätet sätt begagnade rustningshästar, egde oförtöfvadt fälla den såsom felaktig ansedde rusthållaren till böter, hvilka sedermera utan ringaste dröjsmål borde uttagas, icke öfverensstämma med andan af Svensk lag och rättegångsordning, hvilka icke medgåfve att någon blefve dömd ohörd.