Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma orsaker qvarstå ännu, hvarföre jag skulle önskat detta ärendes föredragning efter statsregleringen ; men då Ståndet beslutat, alt detsamma i nästa plenum före nämnda reglering skall förekomma, så återstår för mig endast att utveckla dessa orsaker, och på grund deraf reservera mig emot ärendets omedelbara afgörande. hiationens och enkannerligen Representationens ögon äio med spänd uppmärksamhet fästade på de nya medlemmars inom Konungens rådkammare tillgöranden, hvilka, i händelse de af R. St. beslutade grundlagsförändrings-förslag, rör:de införandet af ansvarige ministrar, vinna K. M:s nåd, bifall, tros inträda > den nya ministeren. Det synes, sorn R. St. ännu ärp i någon tvekan om nämnde Statsråds-ledamöters verkliga tänkesätt, och det systeme, som af dem kan komma att framdeles följas, Det synes äfven, som denna tyekau till en del orsakat en viss återhållsamhet i anslags beviljande, enär man ej ansett sig kunna obetingadt meddela rikliga anslag åt en ministere, om hvars tänkesätt man ännu blott äger suppositioner, och hvilken aldrig offentligen uttalat dess trosbekännelse i afseende på |audels administration m. m. Intet bättre tillfälle att lära karina deras åsigter härutinnan torde för närvar, finnas, än genom pröfvande af det sätt, hvarpå de nu komma alt bedomina och afhandla statsreglerjngs-frågorna. Deraf kan nationen se, huruvida den i en framtid har att af denna ministere förvänta sparsamhet i tilli tande t af nationens tillgångar; om densamma gynnar utvidgning eller inskränkning af de befintliga embets* Den i Maje m. 69 verken och deras personal; samt hur densammas tänkesätt 310, i afseende å landtoch sjöförsvaret 111. fl. för nationen Jiögst vigtiga frågor. Af det anförda lärer hvar och en kunna inse , hvarföre jag önskat, alt nämnda StatsUtsk:s utlåt:» först efter slatsregler:n skulle förekomma. Jag har likväl ännu ett skäl, hvarföre jag drager i betänkande att för närvar, med min röst biträda något anslag åt den , enl. grundlags-förslagen, möjligen blifvande ministeren.
Under tiderne emellan bägge Rättegångsterminerne skulle blott Presidenten och tre Ledamöter vara tillstädes för att afdöma högmålsoch lifssaker, men de öfrige Rättens Ledamöter åtnjuta ledighet. Sedermera hafva genom flera Kongl. Bref, Hof Rätts-Ledamöternes tjenstgöringsskyldighet blifvit reglerad, och de sista nu gällande ordningarne för densamma, åtminstone inom två af Rikets IIof-Rätter, äro uti Betänkandet anförda. Jag anser mi^ höra omnämna dessa förhållanden för att sprida något ljus öfver ursprunget till den ledighet, IIof-Rätts-Ledamöter allt ifrån dessa Domstolars begynnelse, under visa årstider njutit, helst den ena af motionerne innehåller eu hänsyftning på sjelftagen utvidgning af de sakallade ferierne, hvilken ej bordt lemnas obesvarad. Det verkliga förhållandet är, att Hof-Rätterne äro ej befriade från sammanträde någon enda söckendag hela året om, utan att sådan fridag är genom gällande författning noga bestämd. I Betänkandet tillstyrkes, att i de Hof-Rätter, som bestå af fyra divisioner, två af dessa skulle vara tjenstgörande under halfva sommarferierne och de två andra den återstående hälften. Om genom en sådan förändring någon väsendtlig vinning för ärendernes fortgång kunde åstadkommas, skulle jag, för min del, låta dervid bero, ehuru den inskränkning i Ledamöternes ledighet från Domstols-arbetet, som deraf blefve följden, icke destomindre förtjenar tagas i noga betraktande. Men då jag är af den tanka, att göromålen på det hela snarare kommo att lida genom förändringen, har jag ej kunnat biträda förslaget. Öfver-Domstolarne skilja sig deruti från andra Collegiala Verk, att alla till Domstolen och hvarje dess fördelning hörande Ledamöter, hafva skyldigheten att sitta i Rätten fem söcknedagar i veckan, då deremot i Riks-Collegierne, äfvensom i alla Under-Rätter, Ledamöterne äro flera dagar i hvarje vecka antingen genom Lag eller målens fördelning, frie från sammanträden.
Lilla dockan var ett under af lydnad; hon kom på ögonblicket. Mamma tog saxen och sade: ”Se så!” hvarvid snöret sprang sönder, genom en qvick rörelse af hennes egen ädla hand. Härvid faller af sig sjelf, att Mannerstedt pligtskyldigast yttrade: ”Jag tackar ödmjukast, min nådiga fru kommerserådinna!” och papperet upptogs. Derinom funnos ännu ett par omslag; men slutligen var allt motstånd besegradt, och det utsöktaste, allra vackraste svarta kläde framdrogs. Då fru Widen i största hast uppref det, för att öfvertyga sig att det var till en hel klädning, hvilket hon hade den tillfredsställelsen att genast finna, nedföll ett hopviket papper, hvarpå stod skrifvet: ”Håll tillgodo från en vän till flit och redlighet. I det vikna papperet lågo tvenne bankosedlar, hvardera på femtio riksdaler. Stum höll Mannerstedt papperen i sin hand. En tår af renaste tacksamhet perlade i hans öga, och vi säga icke mera, än den strängaste sanning, då vi försäkra, att öfvertygelsen, det en menniska med så ädla och oegennyttiga tänkesätt verkligen fanns, samt att han varit så lycklig att fästa en sådan persons uppmärksamhet, uppfyllde Frans’ hjerta med långt gladare och ljufvare känslor, än egandet af de förmåner, den obekante välgöraren tillskyndat honom. ”Widen, min vän! Rosa lilla! Min Gud, hvad vår stackars Mannerstedt har orsak att vara glad! Se sådant kläde! Se här! se här! – Och kommerserådinnan uppryckte klädet, tog papperen ur Mannerstedts hand, och räckte dem till sin man. Men allt detta, ehuru fullkomligen obehörigt, hade dock ett sådant sken af verklig välvilja, hvilket det ock var, på fru Widens sätt, att Frans utan allt motstånd lät det passera. Rosa såg nästan mest på den skrifna raden. ”Hvad menar du, min engel?” frågade kommerserådinnan. ”Du känner väl icke stilen? Det skulle bra mycket roa mig att veta, från hvem det kommit. Har du sett den förr, söta Rosa?” ”Nej, jag kan icke erinra mig den,” svarade hon långsamt.
Staten icke finge ersättning i andra inkomster för hvad den afstode, så skulle likväl uppoffringen kunna anses godtgjord genom åtskilliga andra ganska betydliga fördelar som genom berörde åtgärd vunnes, medelst minskning uti de Statens embetsoch tjenstemän åliggande göromål, hvartill kommer att en mängd enskilde, genom den vunna äganderätten, försattes i en bättre samhällsställning samt blefve mera i tillfälle och intresserade att väl sköta den nu ifrågavar. jorden. Genom hvad jag sålunda haft äran framställa, hoppas jag att comitéens motiver åtminstone icke måtte blifva missförstådde. Frih. Raab, Ad. Chr.: En föregående talare har påstått, att på detta rum träffar man icke de fleste men de störste räntegifvare, hvilka böra anses bäst kunna bedöma frågan om lämpligheten af den föreslagna förändringen i afseende på de indelle räntornes utgörande. Jag antager detta såsom sanni och anser mig böra ur så - Ben 8 Januari. 57 clan synpunkt yttra några ord. Men innan jag börjar dermed, anhåller jag få fästa uppmärksam heten derpå, att frågan om grundskatternes jemkning eller förändring varit föremål för R. St:s handläggningar och beslut under loppet af 130 år, eller alltifrån år 1712. Att då, såsom 2:ne föregående talare yrkat, ytterligare uppskjuta frågan, på grund deraf att 10 §. Reg. F. bjuder alt uti alla mål, sorn i Statsrådet föredragas, skola vederbör, embetsverks utlåt, först inhemtas, anser jag icke vara rätt och lämpligt; och jag anser den i detta läll af Konungens rådgifvare möjligen begångna försummelse icke böra lägga hinder i vägen för frågans upptagande och behandling af StatsUtsk.; aldraminst skulle jag anse lämpligt att uppmana Utsk. att hos R. St. föreslå en skrifvelse till K. M. med begäran om nu ifrågakomne embetsverks hörande öfver det vid den K. propos. fogade comité-belänk. Jag får dessutom anmärka, att ehuru 10 §.
Sedan frågan om plats eller tomt för nytt läroverkshus redan år 1859 blifvit af Domkapitlet hänskjuten till Upsala stad, som enligt § 124 af nådiga Läroverksstadgan den 29 Januari 1859 borde kostnadsfritt upplåta fri, sund, välbelägen byggnadsplats, samt så vidsträckt att utrymme för gymnastik-inrättning äfvensom för lärjungarnes lekar och rörelse i fria luften der måtte finnas, så hade bland de flere föreslagna platserna, hvaribland jemväl förekommit skolans nuvarande tomt och i sammanhang dermed frågan, om och i hvad mån den nuvarande lokalen skulle kunna ändamålsenligt användas, i hvilket afseende 38 Bil. N:o 7 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1 om Statsverket 1865. dock blifvit af Intendenten F. W. Scholander, som efter Ofver-Intendents-embetets uppdrag åtagit sig ledningen af hithörande undersökningar och arbeten, ådagalagdt, att berörda skolhus icke lämpligen kunde, hvarken genom ny inredning eller tillbyggnad, göras användbart, samt att dess tomt icke utan mycket stora olägenheter medgåfve uppförandet af en fullt tillräcklig och ändamålsenlig nybyggnad, staden stannat vid anbudet af en straxt utanför den så kallade nedre fjerdingstullen invid stadens nordvestra sida belägen tomt, hvars antagande Intendenten Scholander både med afseende på det tillräckliga utrymmet och tillfället till god byggnadsgrund ansett sig böra tillstyrka, såsom den der, med undantag af ett centralt läge, erbjöde fördelar, till hvilka icke vid någon bland öfrige föreslagna tomter funnes motsvarighet. Efter det tomtfrågan, genom antagandet af den nyss omförmälda byggnadsplatsen, blifvit af Eders Kongl.
N:o n under bokstafven K § i5 föreslagit, att ”krögare, krö"gerskor, samt de, soin hålla likörkammare, spisqvarter och ”värdshus, äfvensom traktörer oell källarmästare, som icke ”äro borgare, oberäknad bevilln. för brännvinsminutering, ”då den tillätes, i Stock holm och Götheborg skola skatta ”minst i5 r:dr, och i öfriga städer minst 10 r:dr.” — Här har således Bevilln.Utsk. föreslagit, att sådana spisqvarter, som icke minutera ut brännvin , likväl skola skatta för sin rörelse, och att de således skola betala en särskild afgift för brännvinsniinuteringen. Sedermera liar Utsk. under bokstafven •S’, rubriken ”spisqvarter,” föreslagit, att sådana spisqvarter , der, jemte mat, endast porter, öl och svagdricka hållas tillhanda, skola vara fria från bevillning. Jag finner emellan dessa begge förslag uti Ulskts betänk, en ganska stor motsägelse, och vet icke heller något skäl , hvarföre spisqvarters-rörelsen , mer än hvarje annan lofgifven rörelse, skall vara fri från beskattning. Utsk. har i min tanke redan derigenom gjörl en tillräcklig skilnad emellan spisqvarter utan spirituosa och krogar, då det föreslagit, att de sednare skola skatta särskildt för brännvinsminuleringen, hvarigenom de förra erhållit en lindring emot det närvar, förhållandet. Jag Den 3 Oc toli er c. ni. skulle tro, att någon ytterligare lindring alldeles icke är skälig, synnerligen som derigenom, enl. hvad här förut af flera talare är ådagalagdt, en stor lockelse till inrättande af lönkrogar skulle uppkomma. Jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänk. Frih. Nauckhoff: Det är just på dessa spisqvarter, som de egentliga lönkrogarna komma att uppstå, derföre alt de slippa att betala brännvinsminulerings-afgiften, när de ej angifva sig för en sådan rörelse; men den kommer ändock att för sig gå i löndom.
Onkel Jonas lade leende fingret på munnen, och friherrinnan Elisabeth försvann lika ljudlöst som hon kommit o c h sade till o m champagne till middagen. Den dagen drack man på Arvidsnäs förlofningsskålen för onkel Jonas och Tony. * * • Då förlofningen väl var eklaterad, kunde Tony knappt förstå, hvarför det egentligen kostat henne sådana kval att besluta sig. Onkel Jonas uppträdde alldeles icke med en lycklig älskares fordringar. Han var fortfarande endast den gode onkel Jonas, den rara, vänliga mannen, s o m nu blott hade rätt att visa Tony mera af sin vänlighet och godhet, än han visade någon annan människa. Tony var, liksom sina syskon, rädd för sina föräldrar. Hon såg i dem ett par högre väsen, hvilka strängt och rättvist bedömde det minsta fel hos vanliga dödliga, och, som bekant, är den känsla * man erfar för detta slag af upphöjda praktexemplar icke alltid så uteslutande angenäm. När man själf är ung och svag, full af oroliga tankar och oberäkneliga omkastningar i sin själ, är det något allt för imponerande i att ständigt granskas och bevakas af personer, om hvilka man tror, att de äro alldeles främmande för alla sådana mänskliga svagheter. En sådan förträfflig faders son kan naturligtvis aldrig ha den djärfheten att tänka sig, att hans pappa i sina unga da ' r också kunde förlora på biljard eller dricka ett glas för mycket. Och en sådan dygdig och exemplarisk husmoders dotter skulle säkert anse det som en uppdiktad fabel, om någon skulle hviska om, att hennes mor i sin första ungdom hade haft en olycklig kärlek, ja, •^ " Mattor. Möbeltvser. Gardiner. Portierer till och med fört en hemlig brefväxling med en officer af ett temligen tvätydigt rykte. Det finns föräldrar, hvilka älska att sätta sig själfva på en pidestal som andra husgudar, o c h Uär kunna de ofta bli stående rätt länge — j a, ibland hela lifvet igenom, oaktadt en sådan farlig och upphöjd plats måste vara särdeles ansträngande och enformig att intaga. Den glade baron Henrik och hans förträffliga hustru tronade alltid på två sådana orubbliga piedestaler för sina döttrar, hvaremot onkel Jonas var munter och glad.
Okunnigheten om Herr af Uhrs motion, väntan ända till den dag den hår af mig afhördes, och den korta tid aom sedan förflutit, har Wen 5 Augusti f\ m, *9 hindrat mig rådgöra med de actieågare, som åro hår, ännu mindre har jag kunnat inhämta deras tankar, som åro frånvarande; jag vågar således ej yttra mig, huruvida de föreslagna vilkoren öfverensstämma med deras håg att sina actier lemna, men den kännedom jag har om detta verk, och omöjligheten för de nuvarande ågarne, att efter den vidsträcktare scala Herr af Öhr föreslagit till dess drifvande, fortfara, det enda sätt hvarigenom det hela fean bära sig, utlagde omkostnader gäldas, och en vinst för ett Bolag blifva, gör mig öfvertygad, att de oaktadt den dryga förlust de dervid lida, skola omfatta hvarje tillfälle att se en ökad drift skänkt åt detta nyttiga företag och det allmänna begagna en skatt, den de ej förmå att, som sig bÖr göra fruktbärande; några små omständigheter som ehuru underordnade det stora hela, likväl åro för Bolagsinteressenterne af vigt, torde dock härvid komina i betraktande. Utan att vilja tilltro mig kunna uppge alla, tåckes Ridderskapet och Adeln tillåta nrig näm - na följande: 1) Den skuld som StatsUtskottet i sitt Betänkande behagat fästa vid preiniemedlen, skulle väl der qvarblifva, för gamla Bolaget afskrifvas och Staten eller det nya Bolaget påföras, såsom redan vid dem fästad. 2) Det parti kol oell leror, som nu år och framdeles kunna upptagas till dess ett beslut fattas och för hvilkas upptagande liela kostnaden af nuvarande Bolag åi bestridd, bör vål 7° Den 5 Augusti f m. sorn Bolagets egendom anses, ej som ett inventarium , köpet åtföljande. 5J
I följd deraf skulle i stället för den möjlighet, att de erforderliga lånen icke kunde erhållas, Hr Frih:s förslag innebära möjligheten, att Riksg.cont. komme i den ställning att icke kunna upptaga nya lån och på samma gång blifva ansatt för betalningen af de redan förut upptagna lånen. Hvar och en torde således finna, att Riksg.cont. genom antagandet af Frih. Cederströms och Prosten Åstrands förslag torde komma i en långt betydligare förlägenhet. Dessa lån å vista böra endast komma i fråga vid oförmodadt förekommande behof, hvartill Riksg.cont. ej har medel innestående, och i sådant lall kan det vara rätt, att Fullmägtige i Riksg.cont. på en tid af några få månader på detta sätt upptaga de summor, som kunna behöfvas, på det Riksg.cont. under tiden må kunna bereda upptagandet af ett större ordnadt lån. Hvad Frih. Palmstjernas reservation beträffar, skiljer jag mig derifrån hufvudsakligen i det afseende, att jag önskar, det lånen måtte upptagas på kortare tid; hvaremot Hr Frih. och de, som med honom instämt, synas vilja göra lånen ständigt fortfarande. Förmodligen hafva vi kommit till ett olika resultat i följd af olika åsigter om statslån. Måhända hafva en del af dessa Hrr ansett statsskuld såsom ett positivt godt; för min del anser jag den såsom ett positivt ondt, men hvilket man måste underkasta sig, då statens behof endast genom dess credit och icke genom den vanliga beskattningen kunna fyllas, t. ex. då landet skall försvaras eller en redan gjord skuld skall betalas. Då ett större ondt hotar, nödgas man välja det mindre. De Hrr, som anse statsskuld såsom ett positivt godt, erinra mig om en motionär, som vid förra riksdagen föreslog, att arméen skulle oupphörligt marchera fram och tillbaka genom landet för att sprida penningar. Den 6 Augusti f. m. Ifan hade rätt deruti, att penningarnas utspridande vore nyttigt, men han förbisåg, att förslagets antagande skulle medfört nödvändigheten att föröka skatterna. På samina sätt förhåller dot sig med en stående statsskuld.
Föi ordning af den 16 Juli 1761, samt att Committerade, hvilka haft sig uppdraget att utarbeta förslag lill ändamålsenliga förändrade föreskrifter, rörande handeln och sjölusLen, un deras afgifue underdåniga Utlåtande af den i5 Maj 1889, ej vidrört frågan om sportel-ersätlning till Commendsnterne, icke derföre, att Committerade ansett desse embetsman vara dertill oberättigade, utan emedan sådafit icke utgjort föremål för Commillerades yttrande; varande, med afseende härå, yrkadt, dels att Utskottet mätte hemställa, det Rikets Ständer 1 undeidånigbel lästa Kongl. Majlis uppmärksamhet på det förekomne förhållandet, med anhållan det jemte, att Kungl. Majit läcktes aflåta Nådig Proposition i ämnet, dels att Utskottet måtte närmare utreda, 0111 Corn mendan terne varit lagligen berättigade till de inkomster, hvaraf de genom larl ysc-pr< juiugarnes upphörande skulle komma att gå i mistning, dels att till Kongl. Majlis Nådiga pröfning måtte olver lemnäs all ii I dem på allmänna Indragliings-Staten anvisa personel ersättning, ait ut;å intill nästa Riksdag, då Rikets Ständer blifva i tillfälle alt bestämma eli seende , Stat s-Ut skottets Utlåtande, N.-o 56o. 9 seende, dels att nu malte anslås en viss summa årligen, beräknad efter medium at sisla 5 eller io årens inkomst, samt dels att ett belopp af 5oo R:dr för hvardera af de ifrågavarande Commendanterne måtte af Rikets Ständer beviljas. Härförutan bär af en bland motionärerne, Herr Cedercrona, J.U., Utskottets uppmärksamhet blifvit fästad derå, alt icke allenast, enligt ett Kongl.
Hästafvel fortfar alt vara i tilltagande, och utom Hästar af förbättrad race, (i mån som betäckningen vid Fliinge Stuteri allmännare begagnas), hvilka dock till stor del ej äro målfyllige för att ingå vid CavalleriRegementerne, bestå kreaturen i allmänhet af Oxar, Kor, Får och Svin af vanlige Skånska racer, bättre och sämre i förhållande till Bondens välmåga. Hästarne vårdas mera sällan af Allmogen så omsorgsfullt som man äger skäl alt önska, utan begagnas för tidigt, hvilket hindrar växten och ofta förorsakar utveckling af flere organiske fel. Fårafvel har från de på en del Sätesgårdar varande Schäferier blifvit förbättrad i åtskillige delar af Länet, äfvensom en och annan Possessionat sökt upphjelpa racerne medelst införskrifring af Utlänsk Boskap, dock bär Fårskötseln i sednale åren lyckats mindre, i anseende till en allmän sjukdoms-benägenhet genom bölder i lungan hos detta slags kreatur, som deraf på flere ställen helt och hållit utdödt. Ladugårdsafkastningen, i afseende hvarpå åberopas hvad under §. 3 finnes anfördt, kan väl för närvarande anses motsvara Örtens behof, emedan från Säterierna och andre större Egendomar icke obetydelig försäljning sker i Städerne; men å allmogens sida återstår i detta afseende, på sätt redan anmärkt är, mycket att önska. Skogome i Länet äro icke betydelige och de som finnas, lillyda, såsom redan är nämndt, för det mesta Säterier, hvarifrån orten förses med sitt husbehof af ved. Återplanteringen af skog är, så vidt den ej ombesörjes af naturen sjelf, icke föremål för någon allmän omsorg; och härom åberopas i öfrigt yttrandet här ofvan under §. i. De i förra Fem-års-Berättelsen omnämde planteringar äro försvarligen vårdade. Allmogen, åtminstone på slättbyggden, nyttjar såsom Eldningsämne nästan uteslutande Torf, hvarå ännu finnes tillräck lig tillgång, men genom Brån vins-bränningen, som drifves nog allmänt, medtages den i betydlig mån. Byggnadssättet vilmer ständig förbättring i samma mån som
I armarna på sin närmaste vän, Daudet, hvilken sedan många år tillbaka stämplats af döden, men sparats – tyckes det – ej minst för att stöda under en ensam ålderdom den, som de unga novellisterna älskade kalla litteraturens »Marskalk af Frankrike», har Edmond de Goncourt stilla slutit ögonen. De egendomliga omständigheterna vid hans bortgång, hans testamente och hans akademi, hans lefnadsdata och hans lifsverk, allt detta har säkerligen i dessa dagar förtalts äfven hemma hos oss, men trots det kan jag ej motstå lusten att skrifva några ord om den döde. Utom de inre omständigheter, som tidtals närma eller fjärma oss från en skriftställare, finns det yttre, som i detta hänseende kunna vara afgörande. Sysselsatt med studier just på det fält, där den bortgångne var den erkände mästaren, förra århundradets franska konst, har jag dessa månader oupphörligen haft hans och broderns böcker i händerna och gång på gång med växande beundran funnit, hur Edmond och Jules de Goncourt sagt allt, på en gång det djupaste och det mest skimrande, om rococons konstnärer. Och det var ej mer än en månad sedan jag själf hade tillfälle att få om också ett flyktigt intryck af den bortgångne. Med en egendomlig känsla steg jag in i hans koketta lilla hus i Auteuil, det täcka hotellet Boulevard Montmorency n:o 53 med Ludvig XV:s vivörprofil i brons som midtstycke i balkongens smidverk, ty jag kände knappast något hem, ej ens mina anförvanters, hvilkets historia jag så noga hade reda på. Tack vare hans egna verk – hans vidlyftiga beskrifning af sin bostad i de två banden af »Maison d’un Artiste» och den långa följden af memoarerna – visste jag stort och smått om detta hus, hur lifvets stora makter gästat dess rum och spridt blomdoft eller gift under dess tak, likaväl som de minsta bagatellerna i dess dagskrönika, när hvar teckning kommit på sin spik, hvar tafla på sin hylla.
Detta har naturligtvis berott af hemmanens olika beskaffenhet. Emedlertid får jag förklara, all jag icke kan inse något skäl, hvarföre en båtsman icke kan vara jordbrukare lika väl som en soldat, ty han är väl icke alltid på sjön, och under hans ledighet måtte väl jordbruk vara för honom en lämpligare sysselsättning än alt stryka omkring å landet och göra intet, hvilket måhända icke alltid kan för disciplinens bibehållande vara serdeles nyttigt, och likväl är det på denna disciplin man skall göra afseende såväl hos soldaten som hos båtsmannen. Då härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. 32 Den 13 Juni. Ad. bifölle Utskms förevar, betänk, besvarades denna propos. med starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han funnit ja öfvervägande. Föredrogos men bordlädes ånyo, uppå derom af flere ledamöter gjord begäran nedannämnde d. 24 sisll. Maj första gången bordlagde ullåt:n nemi. från Statssamt Allm. Besvärso. Ekon.-Utskotten. N:o 3, i anledn. af väckte frågor, dels att Staten måtte öfvertaga kostnaden för Kronobrefbäringens fullgörande, och dels att Statsverket måtte samma kostnad bestrida m, m.; N:o 4, i anledn. af väckte frågor om befrielse för åtskillige Pastorsock Komministersboställen, från utgörande af rotering, eller om åtnjutande af ersättning derför m. m.; N:o 5, i anledn. af väckt fråga om förändradt sätt för Landtmätares aflönande m. m.; N:o 6. i anledn. af väckt fråga att all inom Appelbo och Malungs socknar belägen skogsmark måtte fördelas på jordegarne inom nämnde socknar; N:o 7, i anledn. af väckt fråga om ny organisation af Länsstyrelserne; N:o 8, i anledn. af väckt fråga om berättigande för stamrote vid båtsmanshållet, att, utom planpenningarne, af strörotarne njuta ytterligare ersättning för lemnad åker, äng, mulbete, vedbrand och stängselvirke. Allm.