Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hans hustru, Wilhelmina Gullander — en kvinna, utrustad med ett rikt gemyt och sällsynt praktisk duglighet — var dotterdotter af en tapper finsk officer, som stupade vid Oravais, och dotter af prosten i Malmö, teol. d:r A. P. Gullander, i hvars gästfria, välburgna, i den driftiga köpmannastaden allmänt uppburna hem Sveriges blifvande erkebiskop, Henric Reuhterdal, som ung fann stöd och hjälp. Amelie, äldsta dottern, föddes den 15 april 1848. Den romantiska trakten, skogsoch insjö- idyllen omkring den gamla tunga borgen, gaf henne mera kärlek till en begränsad, idyllisk natur med romantisk stämning än till den stora öppna slätten, hvilken så att säga danar kraftig realism såväl i dikt som i praktiskt arbetslif. Men denna benägenhet för mera inåtvändt drömmeri motverkades hälsosamt genom det driftga prästgårdslifvet; » tidigt uppe » var regeln för allt husets folk, och prästfrun gick själf i spetsen härför; redan vid femtiden surrade hennes spinnrock i kapp med tjänarinnornas, och hon var ytterst noga med att hennas döttrar från barndomen skulle vänja sig vid enkelhet, flit och ordning. När de blefvo större, var det också de, som förestodo all bakning, strykning m. m. i hemmet, hvilket allt ingalunda var en ringa uppgift i ett skånskt prästhus från » den gamla goda tiden ». Det var vid sådana tillfällen att stiga upp klockan 3 på morgonen och sedan oförtrutet hålla ut dagar i sträck. Särdeles beskäftiga voro ock husets döttrar vid tiden för den » stora gåsslakten » och senare » julslakten »; och tillagningen af alla de olika slagen julkost, för att ej tala om brygden af det porterbruna, söta, starka julölet, var af stor vikt i detta liksom öfver hufvud i alla dåtidens skånska prästhem. Då Amelie var elfva år, erhöll prosten Holmberg Espö pastorat, beläget så nära kusten, att Östersjöns brus om kvällarne söfde barnen i det nya hemmet till ro, hvarvid dock Amelie timvis kunde ligga vaken och lyssna till mistluren, som från båtar och skepp varnande ljöd, när dimman låg tät öfver hafvet.
Dä sädan Proposition blifwit af Utskottet emottagen, bör Utskottet genast derom samtelige Ständcn underrätta , och derjämte tilställa hwarje Stand et epemplar deraf Detta Utskott aligger säledes, at efterse och gransta huruwida Statens medel, sedan sista Riksdag blifwit, i enlighet med hwad Riksens Ständer faststäldt, wederbörligen anwände; at utröna, pröfwa och förestå det som til Stats - Den 8 Augusts. 7Z7 Statsoch Riksgäldswerleus upratthällande fordras, äfwenfom beloppet af be summor, hwilka jämnlikt 6Z §. i Regeringsformen skola för särskildte händelser afsättas, och at slutligen upgifwa huru mocke t genom Bevillning bob utgöras, sedan alla föreslagne nödige indragningar, besparingar och förbättrade anstalter, sä i anseende til upbörden som medlens anwändande, blifwit iakltagne. I händelse ho^ Rikwns Ständers Plena gemensamt eller uti något af Riksstånden betänkligbeter upstä emot antagande as hwad Utskottet tilstyrkt, utr der, som rörer antingen Statens reglerande eller Ben i unngens derefter lämpade hela belopp, eller hwad til Riksgälds - Contoirets utgifter och inkomster hörer, eller grunderne för Riksgälds-Cvntoirets styrelse och förwaltnrng, til komme Utikvttet den befattning, ledande at bringa fäderne ämnen til sluteligt afgörande, bwilken 6r-Z. afRegeringsformen, jämte sättet bertil foreskrifwer. Vpparsigsadan skiljaktigbetomgrunderna,sät' ten asderus tillämpning och fördelningen tilBewillningens utgörande, hwaromyi §- afRegeringsformen förmäler, förfare Utskottet, förstärkt til det antal af Ledamöter som Regeringsformens föreffrifwer, dermed pä det sätt npsinämnde 2-ne Z. Z. utstaka. ?- 3'. Bewillnings
Ständernc, om de blifwa hwad de böra wara, ägde dä ofelbart mänga medel att twinga allt till rättelse. Dessutom om man skulle föreställa sig ett sädant widunder af Konung i närwarande Constitution möjligt, (ty man skall wäl hämta sina före - 200 Expeditioner till NikS-Ständen. ställningar ej endast ifrån tänkbara spekulativa möjligheter, utan i practiska ämnen ifrån praktiskt troliga möjligheter), skulle man wäl alfwarsamt kunna föreställa sig en sadan wara i äreudernas egensinniga afgörande något tillbakahällen af den lilla restriktionen att ej kunna konstituera vikarierande Stats-Räd? En Konung, som will uppsåtligen misibruka denna rättighet, skall wäl dermed hafwa något ändamål, och förmodligen intet annat, än att i Rådet wara mindre beswärad och uppehälle» af motsägelser. Han har wäl dä genare, emedan allt beror pä Hans fria wal, att ifrän början omgifwa sig med tillgifna bejakare, eller att efter hand ombyta deni, pä hwilka Han misiräknat sig, till desi att alla äro till nöjes. Dä man i förcwarande sräga föreställer sig -faror och misibruk, synes mig, att man alltid börsar med att föreställa sig en Konung, pä hwilken alla de krafter owcrksamt studsa, som Constitutionen päräknat; i hwilken händelse äter likafullt inga smä moyenger hjelpa fåken. En casus af behof att konstituera Stats-Räd, som ej beror af Konungens ätgärd, är den, dä igenom laga förfall af sjukdom m. m. antalet af Stats-Nädets tillstädcswarande Ledamöter minskas under det, som af Constitutionen för ärendernes afgörande föreskrifwcs. Huru bör dä tillgä? Och om alla möjliga händelser böra upptänka s, skulle man ej kunna föreställa sig sädane tillstapade laga förfall af de Ordinarie Stats-Räden, att Konungen wid en brydsam casus blefwe utan Räd, och alla answarsfrie?
Hedenskog under en tid af 31 år på ett förtjenstfull! sätt utöfvat nämnde befattning och derigenom förvärfvat sig allmän aktning och tillgifvenhet i orten, hemställt, att, då vid Hedenskogs år 1854 inträffade frånfälle, hans qvarlåtenskap, efter afdrag af skulderna, uppgått till ej fullt 1,000 R:dr B:ko, och hans efterlemnade enka, som genom följderna af ett fall blifvit så vanför att hon beständigt måste begagna kryckor, ej kunde af nämnde ringa behållning hafva sin utkomst, Rikets Ständer måtte bevilja bemälda enka en årlig pension af minst 225 R:dr R:mt på Rikets allmänna indragnings-stat. Hvad sålunda förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande; men då, på sätt Utskottet här ofvan i anledning af åtskilliga framställningar i enahanda syftning yttrat och anfört, Stats-verkets tillgångar ej medgifva beviljandet af alla de pensioner och understöd utaf allmänna medel, derom ansökningar skett under innevarande riksmöte, hvadan således dessa bevis på nationens erkänsla måste inskränkas till de utmärktaste förtjenster och endast under de mest bevekande omständigheter ifrågakomma, finner Utskottet sig böra hemställa, att icke heller denna motion må hos Rikets Ständer vinna afseende. 96:o. Från Preste-ståndet har till Utskottets handläggning blifvit öfverlemnadt ett inom samma Riks-stånd afgifvet memorial, deruti Herr Prosten Schram, med hvilken Domprosten Knös och Professorn Lindgren sig förenat, erinrat om de utmärkta förtjenster numera aflidne Lands-sekreteraren i Upsala län, Lagmannen m. m. J. A. Carlsson under en mer än vanligt trägen, ansvarsfull och långvarig tjenstemanna-verksamhet ådagalagt.
Visserligen verkar vid Bånkmans-va. len slumpen något, men man kan vål icke såga, att af 5o utur Ståndet utvalde personer, icke en stor dél skulle vara af den rådande opinionen, och att således Ståndets tanka icke skulle vara uttryckt, i synnerhet som en hos Ståndet allmänt rådande opinion nödvändigt måste hafva inflytande på Bånkmånnens förhållande. Men om man anser detta icke kunna bibehållas, så tillstyrker jag att valet måtte ske öfver hela Ståndet. Detta fordrar väl lång tid; men en sådan olägenhet synes vara båttre att föredraga framför ett valsätt, som gifver ett helt annat resultat ån man våntat, och i alla fall skulle tidsutdrågten mycket kunna undvikas om valet sker på flere rum. Jag yrkar således att antingen det gamla måtte bibehållas, eller Electors-valet ske odeladt inom hela Ståndet; hålst detta år det enda sått, hvarigenom pluralitetens tanka kan utrönas. Herr Munch af Rofenjkjöld: Jag får blott til. lägga, att i min motion äfven föreslogs att någre Suppleanter skulle utyäljas, på det icke Riddeskarj I Den 5o Maji J, m, pet och Adeln skulle behöfva så ofta sammanträda till nytt val af Electorer i de afgåendes ställe. Detta förslag får jag nu äfven förnya. Den olägenbet, att mångå, som ej närmare kände ett tillräckligt antal till Electorer passande Ledamöter, skulle nödsakas taga emot listor, uppsatte af andra, är mindre betydande, än att man skulle nödgas välja till Bänkman personer, som man antingen ej kände, eller ej hade förtroende till, eller som hyste stridiga tänkesätt med ens egna i de vigtigaste frågor; ty hvar och en samvetsgrann Riksdagsman emottager ej, eller åtminstone voterar ej med en lista af en person, som han ej känner eller åtminstone ej har förtroende till. Jag tror således, att valet till Electorer bäst sker af Ridderskapet och Adeln samfällt. Detta hindrar ej, att Ridderskapet och Adeln, på det valet må gå fortare, fördelar sig på flere afdelningarl men, om så sker, böra de ändå ej vara inskränta till val inom sig, utan få välja af hela massan.
Knappast har om någon annan monark af utmärkta egenskaper en så lång tid åtgått i hans eget land, innan der något omdöme öfver dessa egenskaper, eller fastmer öfver deras personliga sammanfattning, hunnit uppnå den styrka och öfvervigt, som berättigar det att anses för Nationens. Man hör honom ännu alltjemnt vara föremål för de mest stridiga påståenden, de rakast och skarpast hvarandra motställda åsigter. Skulle man rätta sig efter de röster, som i nuvarande ögonblick utlåta sig högljuddast: så vore det ett vådligt företag, att säga om denne Konung mera godt än ondt. Deremot saknas icke röster af ett annat slag, och bland dem många högst aktningsvärda, hvilka deruti så eldigt med oss instämma, att de gå än längre, och säga om honom (ungefär) idel godt, liksom de förre (ungefär) idel ondt. Hemligheten häraf sammanhänger, i någon mån, med gamla traditioner, som äga sina rötter i personligt angenäma eller oangenäma erfarenheter, och som oftast, i sednare fallet, leda sitt upphof från qvarlefvor af de partier han störtat; i större mån sammanhänger den med de nya modificationer af politiska menings-söndringar, om hvilka vi önska, att de ej må innan kort återförskaffa oss ett tidehvarf af tvedrägtigt mångvälde, små rådskonungar och periodiska riksmarknader; men troligen allramest med den national-egenskap, som Leopold, i sitt ypperliga försvar för Gustaf III mot Acerbi, angifver sålunda: ”I vårt land dömmes allting merändels blott efter ensidiga väckelser, eller gör man sig ej ens mödan att hafva ett omdöme. Så att hos oss, hvem som ut-tänker eller utför något, vanligen måste hålla till godo, att antingen hafva passionen till domare, eller att knappast finna någon”. Detta yttrande är klassiskt. Det bör ställas näst efter Ehrensvärds ryktbara sats: ”Svenskarne äro en trög nation full af hetsigheter”; och det är egentligen ett corollarium deraf. Medgifvas bör dock, att hemligheten icke är härmed förklarad tillfyllest. En väsendtlig del deraf ligger i föremålet sjelft.
St., eller 3 Stånds beslut;,men jag vill icke opponera mig emot, alt det 4-de Ståndets samtycke nämnes såsom erforderligt, endast det sker med ilen inskränkning, som i hevi!ln:smål är stadgad, nemi, att den fråga, hvari det 4;de Ståndet ej vill förena sig med de öfriga, skall med R. St:s rätt afgöras af förstärkt TJtsk. Det är ej att förmoda, att BondeSt:s mening kunnat vara, att hvarje Stånd skall hafva särskildt veto i dessa frågor. Jag finner rätt, att hvardera statsmagten på sin sida må äga veto; meri att lemna särskildt veto åt hvarje Stånd, tror jag vore en onödig försigtighet, som skulle leda derhän, att Bankens affärer ej kunde bringas till slut. Det lärer väl ej i detta fall vara mera magtpåliggande att begära ett veto, än i bevi!!n:sfrågor, deri förstärkt TJtsk. slutligen afgör, hvad RiksSttn ej kunnat blifva ense om. Jag anhåller, att R. o. Ad. måtte taga detta i öfvervägande; och måhända vore det nödigt, att R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanka förklarade äfven det tillägg, att med dessa 4 Stånds sammanstämmande beslut meningen är densamma som i bevilln:smål, eller att frågorna slutligen gå till förstärkta Utsk:s afgörande, derest RiksStms meningar ej kunna sammanjemnkas. Hr Stuart: Då flera talare nu ingått i discussion öfver det af Constit.Utsk. uppgjorda redactionsförslag, anhåller äfven jag att få derom yttra mina tankar. Hvad i mom. beträffar, finner jag Constit.Utsk:s förslag vara till alla delar lika antagligt som den af BondeSt. föreslagna redaction. Hr Stråle har ansett, att efter orden gifna föreskrifter borde sättas punkt, samt att de följande orden: R. St. åligger, borde börja en ny period; men så vidt jag kunnat fatta meningen af Utsk:s förslag, innehåller i mom. deraf endast en definition på hvad som förstås med R. St:s egen vård och garanti. Med R.
Arrende-Spannemålens utgörande af Kungsgårdar, om ändring i nu gällande föreskrifter om. II, 2 s, 23— 2.6. R. d. B. $. 20, Assignationer, om ansvar för förfalskning af de, som af Vestra och Södra Låne-Contoiren utfärdas, II, 2» s. 470, 471.11. d. B. §. 33. Assistance-Contoiret, angående GeneralII s, 202—2o5» B. Banqnen, om förmånsrätt för, hos dess Uppbördsman och Betjente, II, s. 167— iGg. R. d. B, §. 3i* Register. 5 Banquen, om utlåning i, på Guldoch Silfver-Panter, II. 2. s. 267, 268. R. ä, B. §. 18. — om Oeconomiska styrelsen af. R. d. B. §, 1$. Banquer, otn inrättandet af enskilde, S, I 9§ 202, Darna-undervisningen, om åtgärders vidtagande i afseende på, i Laudsförsamlingarne. I, s, 887—-89m R* d. b; §. 44. Barns vård, om åtgärders vidtagande till befrämjande af oägta, inom Hufvudstaden II. 174—175. Ii, d. B, §* 44* Balaillons-Läkare, om löne-förhöjning för, efter 8 ^rs tjenstetid; Underdånig skrifvelse, I. s. 78—80. Befallningshafvande, om Konungens, Domsrätt i mål rörande fylleri, dryckenskap och oloflig brännvins-försäljning å Landet, II, s. 315—'318. Befälet, om förbättring för, vid iodeldta Arméen I, s. 256. Begrafningar, om uppbäfvande af de Författningar, som afse att förekomma för kostsamma; underd. Skrifvelse, I. s. j55. R. d, B. §. 29.
För den händelse likväl, att förstnämnde tvänne Stånd vidhålla deras ofvannämnde beslut, få Utskotten tillika föreslå votering öfver följande proposition: Bih. till R. St. Den, som godkänner de uti förevarande 8 §. 3 momentet nyttjade ordalagen: ”eller om så nödigt prof vas”, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej, skola, enligt Ridderskapets och Adelns samt BorgareStåndets beslut, dessa ord utgå, och i stället införas ordet: samt. q §. 2 momentet. Vid detta moment har Höglofl. Ridderskapet och Adeln beslutat, att efter ordet ”innehåller” i midten af momentet skulle tilläggas: när hemmansdelen går i annan mans ego, än rätter arfvinge; och Högvördiga Preste-Ståndet har fattat det beslut, att innehållet af den åberopade 6 §. af 1827 års Kongl. Förordning i detta ämne skulle ordagrant här intagas. Af dessa beslut lärer det förra komma att såsom Rikets Ständers anses, sedan Välloflige Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet antagit inbjudningen att med Ridderskapet och Adeln sig deruti förena.
Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Utlåtande JV:o 81. belopp af något mer än 17000 skeppund, jemväl räknas såsom föremål för Bergsmannayrket, samt Bergsmännen, för bedrifvande af samma smide äro i behof af serskildt förlag, ansågo Comiterade detsamma böra upptagas och beräknas till delaktighet uti lånefonden; och att då fonden, med antagande af den föreslagne föga kännbara afgiflen af något mer än 1 procent af värdet å tackjernstillverkningen samt I procent å Bergsmanssmidet, kunde påräkna ett årligt tillskott af mera än 25,000 R:dr Banco, skulle den, med beräknande af 5 procents ränta å de tillskjutande medlen, inom 7 år öfverstiga 200,000 R.dr och efter 12 års förlopp uppgå till vid pass 400>000 R:dr samt sålunda och genom en ändamålsenlig förvaltning snart nog blifva i tillfälle att uppfylla sin egentliga bestämmelse, att på förmonliga vilkor lemna idkarne af Bergsmannayrket nödige förlagslån, till handteringens bedrifvande.
Jag skulle för min del tro att det vore bättre att sätta en sådan lärobok uti lärarens hand, samt att man härigenom bättre befordrade »en läst och säker kristendomskunskap,» ord, hvilka likasom hela argumentationen synas lånade ur en artikel i »Svensk Kyrkotidning», der det påstås, att, med utanläsningens bortfallande, äfven skulle bortfalla grunden för en fast och säker kristendomskunskap. Sedan jag sålunda sökt efter förmåga visa, att de motiver, hvarpå Ekon.Utsk. byggt sitt afstyrkande, äro af den natur, att de icke böra kunna inverka på R. St:rs beslut i afs. på den ifrågav:de reformen, om blott denna i öfrigt förtjenar att såsom nödig och nyttig behjerta?, så vill jag nu i möjligaste korthet söka ådagalägga det bestämda behofvet och de positiva fördelarne af en sådan reform. Om i allmänhet och redan inom de flesta andra kunskapsgreuar utanläsningen numera befunnits så olämplig, att den fått lo» att maka åt sig och lemna rum för en förnuftigare och mera lefvande uudervisningsmethod, sä borde väl detta i ännu högre grad finna sin tillämpning på kristendomsundervisningen. Det var visserligen en tid, då man till och med vid våra universiteter bedref theologiens studium medelst utanläxor, samt dessa till råga på allt, och förmodligen för att göra spektaklet så mycket imposantare, voro affattade på ett främmande dödt språk. Jag erinrar mig ännu ganska val, hurusom jag i Upsala måste till en examen inför fakulteten utantill inlära ett digert på latin förlättadt theologiskt compendium; men dessa tider äro nu lyckligtvis förbi. Man har tillbakavisat ett dylikt barbari från universiterna till skolorna, och vi böra hoppas att äfven ifrån dessa det må innan kort förvisas. - Kristendomen, M. Hrr, är icke, kan icke, får icke vara någon minnesläxa; dess heliga sanningar mäste, likasom de från början på ett historiskt sätt förkunnades, så ock nu historiskt inläras, historiskt inlefvas.
Det kan väl vara, att Dalin, om han upplefvat Glucks Operor, ej skulle ha begripit dem; i hvilket fall han dock ej hade varit den ende, som, vid deras uppträdande, qvarstannat vid en äldre musik-skolas smak. Än troligare är, att han, i sådant fall, hade lika litet slagit sig på Piccinisternes sida. Vi antaga, att hans musikaliska interesse ej var stort; att hans musikaliska bildning kanske var ingen. Bland hans smärre qväden förekomma likväl ingalunda få, som bevittna, på närmare håll sedda, helt annat än ”musik-hat”. Äfven jag hörde i min barndom citeras ett inpromtu af Dalin, hvarmed han sades besvarat en fråga, hvad han tyckte om en vid Hofvet gifven concert: Det sägs, i himlen är musik, Som gör de sällas fröjd otalig; Men, är den detta skrålet lik, Så tror jag knappt jag vill bli salig. Möjligtvis grundar sig hela historien om den Dalinska musik-fiendskapen blott på detta infall. Månne dock ej äfven i våra dagar, under åhörandet af de vanliga virtuos-concerter, i hvilkas prisade konstprof vi sakna ingenting vidare än ― sjelfva Musiken, ofta nog händer just de största musik-älskare, att känna sig frestas till samma nödsuck? Ännu oftare måste väl då hända de personer, som tilläfventyrs blott förstå sig på enkla, naiva, hjertliga sångmelodier, att vid dylika sällhetsrön försänkas i en liten afgrund af tråkighet. Och bland dessa sednare befann sig Dalin. Den tallöshet af stycken som han diktat just till sång, alltifrån de högtidligaste krönings-verser till recitativer, arier och chörer af Leo, Händel, Hasse med flera, ända ned till de flygtigaste småqväden på den tidens moderna menuetter, vaudeviller och andra för dagen gängse vis-toner, är en omständighet, som redan i sig sjelf gör hans föregifna musik-hat otroligt. Men, invänder man: detta allt tillverkade han på beställning; han ägde språket i sin makt, och var flink i fingrarna.
— Hwad naturlig förbindelse kan wäl den Swenffe Bonden mer, än den arbetande Jordbrukaren i den öfriga uplysta werlden hafwa, at sortstaffa pä alla wäqar andra Samhällets medborgare, hwilka resa antingen för sin enskilda winning eller sit nöje? En 758 Den iL Junst. En annan synbar stada, som den Swenffe Hällstjutsinrättningen medför förtjenar ej mindre ut ömt behjertas, nemligen försämringen af Folkets seder och hälsa. Den eljest sedige och idoge menigbeten förföres, ifrän första ungdomsären, uppä wära Gästgifware-gardar til lättja, fylleri, dobbling, skörlefnad, swordom och sturskhet. Af sädan lefnad kommer ofta skjutskarlen, som kan wara husets enda stöd eller fägnad, det ware sig Fader etter Son, sjuk eller förderfwad hemifrån hältet. Den veneriska smittan kringsprides Lil nationens förderf ifrän Gästgifwaregärdarnc til de aflägsnaste boningar, och anstieker ej sällan dermed hela Slägter och Socknar. Det förderfweliga hatet emellan Bönder och sä kallade Herrar, härleder sig betydeligen frän Hällstjuts farten. Herre-cwssen sträckes wäl tämeligen långt, dä en stjutsgosie anser för den mest förfärlige Herren bwar och en Laqväy, wistande med sin Courir pista, som ock utgör et af wärt beprisade clirtilltabt-r Tidebwarfs nya päfund. Nägon gäng har ock skjutskarlen werkeligen kunnat wara utsatt för personlig misihandling, om han det mindsta wägat mucka emot en ung wettwillings käckhet, som efter et wisit gifwit efterdöme, welat köra en Swensk mil innom § tima.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förev:de §:n oförändrad, dels bifall till densamma med uteslutande af ordet »likao framför ordet »röster», och dels återremiss af §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, oell sedermera propos. på §:ns antagande med ofvansagde förändring, då svaren utföllo med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 14. Hr Olivecrona: 1 det 4:de mom:t af den föredragna §:n förekommer att hufvudredare tilloch alsätter befälhafvare, »hvilken Den 16 September e. m. 321 »hvilken i sin tjenst är förbunden att följa den föreskrift hufvudredaren lemnar.» Jag har noga öfvervigt detta stadgande. Det skulle tilllägga hufvudredaren en oinskränkt makt, som, oin den missbrukades, såsom all oinskränkt myndighet lätteligen kan, möjligen skulle kunna medföra skada och olägenheter för de öfrige delegarne i fartyget. Vid granskningen i Högsta Domstolen var det också 4 af dess ledamöter, som ansågo det tillbörligt att rederiet egde denna makt, och icke hulvudredaren ensam. Det är nemi. ingalunda likgiltigt, hvilken person som förer rederiets fartyg, ty på befälhafvarens skicklighet, vaksamhet och punktlighet beror till stor del utgången af de resor han företager. Det kan tänkas, att hufvudredaren vill gynna någon och antager honom till befälhafvare, ehuru han icke är vuxen denna plats.