Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dfreanbcrörbe flabganbe gdaer cc! för afla ©afor, flreilfa njuta mer dn gern för flunbrnbe af beråd utldnte metel, fd att enaflanba afbrag d rdntan, i anfeenbe tia bern ofelbart flaa dga rum; bocf untantaged Adr» ifrdn ©parbanFerne, dfreenfom ©ifconferne, flrearefl Idn gifread pd För» tare tib, ocfl ber rdntan reib Idnetd ullemnante uppbdred. §• 39» 23ereianing utgöres reibare af aaa Äctie-23oIag, ©ocieteter, SSerF ocfl Stamdnna Snrdttnir.gar meb gern procent af ben utbelning, forn icfe éf» reerfliger ©ey för flunbrabe; för flreab berutöfreer utbelad, erldgged tereia# ning meb £io procent, (6) 42 t. II. §♦ 40. SCf infatte Capital i Jrodbätte gamla ©lu§merFé.&pggnab, f5r Ijmif» fa Jolf procent af Ädngl. 2Dtaj:t 0$ bronan betalat, en gjerbebel af farn» ina ränta. Sif ©j6.9lfjiwmcc»(Tonloiret, ©focffjolmd ©j6f8rfdfring£*-;i8olag famt alla anbre bplifa älbre 0$ nyare Sljjoriafioner, gern procent af (fela ut. telningSfumman. Sif 3ern#Contoiret, Jre Jufenbe EKifébaler.
Divectionen godkänd borgen eller annan säkerhet till belopp af 4.000 R:dr Banco.; Stockholm den 6 Mars 1841 • N:o i57. Ånk. till Exp. Utsk. den 10 Hars, kb 1 e. nU Utlåtande, i anledning af Directionens öfver Malmö Låne-Contor hemställan om ändring af §. 88. inom. 8 uti nu gällande Banco-Re glemente. Direclionen öfver Låne-Contorel i Malmö har, med anledning af den olägenhet, föreskriften i 88 §. 8 mom. af nu gällande Banco-Reglemente, angående öfversändande lill Banken efter hvarje utlånings-dag af det belopp, hvarmed contanlä Cassa-behållningen öfversliger 10,000 R;dr ii Saneo-Utslcotlets Utlåtande, N:o 157. medfört dymedelst att Direclionen, så ofta allmänna Disconlens Cassa-behållning öfverstigit 10,000 R.-lr, om ock med allenast ett eller annat tiotal eller hundrade, måst öfversända detta belopp till insättning för Räkning i Ranken, hvarifrån detsamma sedermera, i mon af behof, genom assignering, åter uttagit?, samt enär det med ifrågavarande föreskrift afsedda ändamål lättligen kunde tillintetgöras, då någon dylik föreskrift icke vore gifven för de öfrige Discont-fonderne eller ens skulle kunnat ifrågakomma för Handels-Disconten, så länge den dermed förut förenade upplånings-rörelsen för Låne-Contorel medförde skylldighet alt när som helst, efter föi fäboliden, hafva penningar i beredskap lill infriande af uppsagde obligationer, bos Utskottet hemställt, det föreskriften om Cassa-behållningens maximi-belopp kunde sålunda förändras, att sammanlagda Cassa-behålluingen för alla tre nuvarande Discont-fonderne aldrig lick öfverstiga 5o,ooo R;dr, utan att det öfverskjutande beloppet i sådanl fall genast skulle till Ranken öfversändas.
Om dessa summor sammanräknas, nemligen: för vagnreparationsverkstaden i Göteborg 60,000: — » nytt godsmagasin derstädes 100,000: — » utvidgning af Göteborgs bangård 30.000: ■— » nytt lokomotivstall i Falköping 40,000: — » ny reparationsverkstad vid Liljeholmen 200,000: — er hålles en summa af R:dr 430,000: — som tagas i anspråk för att kunna bringa dessa anläggningar i sådant skick, att de motsvara de oundgängligaste vilkoren för materielens och förrådens underhåll och bevarande. Af dessa byggnader torde likväl, i brist på medel till kostnadens bestridande, uppförandet af godsmagasinet i Göteborg kunna anstå till år 1867 samt vid Liljeholmen under återstoden af detta och nästa år endast platsen för dan nya anläggningen planeras och sjelfva lokomotivverkstaden uppföras, så att utgifterna kunna inskränkas till 130,000 R.dr. Enär, enligt öfverenskommelse med Styrelsen öfver Statens jernvägsbyggnader, de 10 lokomotiv, som innevarande år äro beställda, af samma styrelse komma att liqvideras, och Trafikstyrelsen anser sig med disponibla medel kunna betala de under innevarande år levererade vagnarne, så återstår, enligt ofvanstående, att till nästa år anskaffa och betala 13 lokomotiv å 30,000 R:dr 630,000. 30 personvagnar 260,000. 380 bagage-, godsoch fångvagnar å 3,000 R:dr 1.740,000. Summa R.dr 2,650,000 Om kostnaderna för de under nästa år oundgängliga nybyggnaderna, äfvensom för reservförråd och förlag för det följande året skola af det blifvande öfvef skottet betäckas, befarar Styrelsen, att samma öfverskott till förstärkning af materielen icke lemnar större tillgång än omkring 400,000 R:dr, hvadan derutöfver skulle komma att behöfvas 2,250,000 R:dr.
Du ömkar ej en gång Den, hvilkens lif ska skrida I fruktan och i tvång. N I C L . orolig . Hvad säg er gufar om det der da? D O C T . Inte s tort. J U L . Men ren den stund är nära, Den frögd i hoppet k äns Då banden j ag ska bära Blott äro kärlekens. Då ska jag ostörd njuta Den sällhet alla dar, Att f ritt i famnen sluta Den som mitt hjerta h ar. N I C L . Men den der som mitt hjerta har och mitt hjerta har, det lär inte vara j ag det. D O C T . Det s er inte så ut. J U L . Ah, är min farbror här? förlåt mej, jag märkte inte det. N I C L . Sådan der sång låter rätt bedröfligt för mej, min cousine; söta gufar, bed henne ge mej ett godt ög a i dag . D O C T . Julie, du är inte glad. du är rätt besynnerlig; hvarför så missnöjd? N I C L . Ja, sö ta cousine, hvarför så missnöjd? J U L . Hvarför alltid förtreta mej med din åsyn? D O C T . Hvarföre bemöta den illa som j ag ärnat till din man? J U L . Hvarföre ärna den till min man, som jag alldrig kan bemöta annat än illa? D O C T . Men du förefal ler mej , som... J U L . Men h an förefaller mej, som... N I C L . Hv ad sa hon, gufar? j ag tyckte hon kalla mej et nöt. 13 D O C T . Jag hörde inte det. J U L . Men l ät så vara, om du så vill. D O C T . Julie, kom ihåg att jag är närvarande, och att j ag vill detta giftermål . J U L . Min farbror, ach, jag är öfvertygad, att ert hjerta är för godt att vilja min olyck a. N I C L . Få mej till man, är det cousines olycka? hvad d'ä fasligt att tal a så. D O C T . Julie, betänk din egen fördel; jag svär på att du bara gör dej till, att du bara låtsar inte tåla Niclas. J U L .
BondeSt. deråt gifvit bifall, genom omröstning; men jag är inom mig ganska förvissad derom, att den pluralitet, som gifvit beslutet, skall, då den hemkommer till sina committenter, nogsamt erfara huru litet detsamma öfverensstämmer med begreppen och viljan inom allmogen i allmänhet. För mig äro alla dessa skäl tillräckliga, att, med full öfvertygelse, afslå ifrågavar. förändring. Beträffande slutligen den del af betänk., som angår istadarätten till sidoarf, så ville jag gerna deråt nu gifva understöd, men fullgör formernas fordran, då jag anhåller om återremiss af betänk, i sin helhet. Frih. Boye tilläde muntligen: Första frågan torde, i anledn. af hvad jag nu haft äran yttra, vara den, huruvida R. o. Ad. finner skäl att uppskjuta afgörandet af denna fråga, så att afgörandet bör anstå, intill dess nya lagen förekommer eller icke. Frih. Den a Scptcmlier t. m. 73 Frih. Cederström, Thure: Förevar. LagUtsk:s be tänk. är, efter mitt förmenande, ett bland de vigtigaste, som vid denna riksdag komma under R. Sl:s pröfning. Jag instämmer deruti att principen, hvarpå detta LagUtskts betänk. sig fotar, är fullkomligt rättsenlig, och jag kati icke, oaktadt den vältaliga framställning en värd talare, Frih. Boye, här lemnat till försvar för bibehållande af den olika arfsrätten efter stadsoch landsrätt, finna mig öfvertygad om att den princip vore oriktig, som säger att samma barn af samma föräldrar skola äga rätt till lika alf. Jag tror och är fullt öfvertygad derom, att inga hvarken s. k. politiska eller klokhetsskäl kunna vara nog gilltiga för att upphäfva denna princip, som är grundad på förnuftsbegrepp och den oförvillade känslan.
Hvad således angår den att straff’ äfven här bör stadgas å den ej öfvermage, som låter sig döpas, så faller detta förhållande ej under nu ifrågaställa lagrum. Detsamma innefattar nemligen ej en oordning inom kyrkan, utan ett affall derifrån; och derför saknas hvarken lag eller påföljd. Men ehuru Utskottet således ej kan biträda den i berörde syftning framställda anmärkning, erkänner likväl Utskottet, att de oorduingar, hvilkas förekommande utgjort ändamålet med föreslagna författningen, äro af den beskaffenhet, att man, så vidt ske kan, bör söka förekomma desamma utan lagens anlitande. Utskottet tror derföre att varning bör föregå. Hjelper ej den, då antaga oordningarne karakteren af trots emot den ordning, hvarje samhällsmedlem är skyldig akta, och för hvilken hans enskilda öfvertygelse måste gifva vika; och detta trots är desto vådligare, som det vittnar om förakt för förhållanden, hvilka så djupt ingripa i närvarande samhällsskick och hvilkas bevarande utgör vilkoret för så mångens frid och lugn. Derigenom skiljer sig ock detta trots från lättsinnets yttringar, att då dessa föranleda en tillfällig ovilja, väcker trotset allvarliga bekymmer; och det är med afseende å dessa mera störande verkningar, som det blir straffviirdare. Vidare har Utskottet vid ett ytterligare skärskådande af frågan funnit lämpligast att göra författningen till ett mom. i 1 kap. 2 § Missgernings-Ralken. Såmedelst förekommes den kollision som man eljest befarat; och synes äfven, som skulle ge nom en förändring i ordalagen i stadgandet kunna blifva hänförligt på det fall att ingen utdelar Nattvarden, utan hvar och en lager sig af framsatta elementer sedan någon förut deröfver läst instiktelseorden. Om det nemligen säges genom och ej af sådan person den heliga Nattvarden annammar, så kan stadgandet tillämpas på detta förhållande. Lag-Ulskottels Utlåtande.
I anledning häraf har Skepparen hos mig fört klagan, hvaröfver jag funnit nödigt att höra ej mindre Magistraten i Westervik, än Iv. Blhde i Calmar län, samt derefter till Adv.- fiskalseinbetet i Kongl. Göta Hofrätt öfverlemnat att föra talan l:o emot Magistraten derföre, att behörig undersökning om tillgång hos Skepparen till böternas erläggande icke föregått Magistratens den 17 Febr. 1844 fattade beslut om förvandlingsstraffets verkställande, enär sådan undersökning först i följd af K. Bfhdes den 29 Juii 1847 meddelade förordnande ägt rum, hvarigenom Skepparen tillskyndats otillbörligt lidande i så måtto, att lian förgäfves varit häktad och från Westervik afförd till Calmar, derifrån han, af K. Bfhde försatt på fri fot, måst på egen bekostnad fortskaffa sig hem, äfvensom onödig kostnad i fångforsling och förplägning Kongl Majit och Kronan förorsakats; derjemte och då det ej kunde anses vara med full visshet utrodt, huruvida Skepparen före sin första afsändning i Mars 1844 hos Magistraten anmält ilen tili Kongl. Majit ingifna nådeansökan, helst sådan uppgift icke förekommit, förr, än i Skepparens påminnelser öfver Magistratens förklaring, samt han för uppgiften icke åberopat något bevis, jag ansett Magistratens yttrande deröfver vara erforderligt samt Skepparen böra lemnäs tillfälle att uppgiften bestyrka, då, i händelse fel funnes hafva förelupit, sådant äfven borde Magistraten till last räknas — samt 2:o emot K. Bfhde i Calmar län, med anmärkning, att K. Bfhde, utan förfrågan hos Kongl. Fångvårds-styrelsen, bordt hafva sig bekant, huruvida så beskaffad korrektionsoch arbetsinrättning som den, hvartill klaganden var dömd, då fanns i Carlskrona att tillgå, och att derest han icke blifvit dit försänd, utan K.
Om sadant är det uppenbara förhällandet af dessa Skrifter, dageligen utströdda bland Allmänheten, hwilken mäste da deras inflytelse wara? Hwem finner flere läsare, den lugna wisa Folkläraren, eller den vsörsyutaste ssändaren och hwllkcnderas sprak finner lättast insteg i det nygiriga mennissosmnet? Är det pa detta satt man larissa sina styrelse-lagar, lär warberg sin Regering? Ar det sa en Nationalbildning stall aes och ett stort tänkesätt tillssapaö? Da nu Tryckfrihetslagen, pakallad mot desse olägenheter, kommer antingen senfärdig eller wanmägtig: da Statens säkerhet, blottstäld genom ett Dagblads oförsigtighet eller illwilja swagt äterställes genom en juridisk activn inför Kämners-Rätten: da smädade Autoriteter elier enskilda personer, hellre med Den 26 Maji. 369 med tystnad bära sikt oförtjenta öde, än förwärra Let genom en rättegång, som stall tzölia dem med nya smäbelser; som stall förwandla den inför Allmänheten vbewist anklagade till anklagare inför domstolen mot en Part, den han kanhända aldrig får känna; da en Sämhället rörande Artikel eller ett angrepp mot person kan wara af den mdirekta art, som tilläter en dubbel tydning och således icke är åtkomlig för lagen, sadan den nu är; sa lär, under dessa förhallanden, ett sadant bruk af Tryckfriheten, utan motsägelse utmärka en oordning i Samhället. En oordning i Samhället fordrar åtgärd till rättelseKongl. Mant, mon att tillwägabringa en sadan rättelse pa ett satt, som later förena sig med grundlagen och och derigenom förekomma hwart och ett annat, som, i ett twingande ögonblick, kunde pafordras af Hans magt, har trott sig böra omfatta detta tillfälle, att gemensamt med Sitt Folk utfinna niebel dertill. Och da Kongl. Majtt erinrar
JordaBih. till R. St. Balken, angående bortgifvande af jord, hus eller tomt i staden, måtte derefter lämpas och ändras. Berörde underdåniga förslag vann dock ej Kongl. Maj:ts Nådiga bifall; hvarföre fråga om dess förnyande blifvit vid denna Riksdag väckt, genom en från Högloft. Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad motion, deruti Herr Hjerta, Lars, hemställt, att Rikets Ständer åter måtte för sin del besluta samt, med åberopande af de i omförmälde underdåniga skrifvelse anförda skäl, hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära stadfästelse på nämnde lagförändring. Utskottet, som tagit detta i öfvervägande, anser sig böra tillstyrka bifall å motionen, såsom åsyftande att, åtminstone till en del, undanrödja den orättvisa skillnad, som nu eger rum emellan testamentsfribeten, efter landsrätt och stadsrätt, i afseende på förvärfd fastighet samt ärfda eller förvärfda lösören; och då Utskottet, uti Betänkandet N:o 99, tillstyrkt lika giftorätt och lika arfsrätt för båda konen, samt, i fall samma förslag antages, de i 4 och 5 §§ af 17 Gap. Ärfda-Balken i 1734 års lag begagnade termer ”landsrätt” och ”stadsrätt,” lämpligen ej kunna bibehållas vid en ny redaction af samma §§; men skäl deremot ej förefinnes att borttaga samma, till förkortning ledande, uttryck, derest omförmälde förändring af giftorättsoch arfslagarne ej vinner framgång; så kommer Utskottet att alternativt afgifva två förslag till de nu ifrågavarande lagrummens förändring. I följd af sådant allt, hemställer Utskottet vördsamt, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Aug. 1762, angående utvidgad testarnentsfrihet efter stadsrätt, 4 och 5 §§ i 17 Cap. Arfda-Balken samt 8 Cap. 8 § 1 mom.
Läkare och derjemte förrätta en Bataljons-Läkares åligganden; och då således en blifvande Regements-Läkares vid Gotlands National-Beväring tjensteåligganden komme i det närmaste att motsvara de tjensteförbindelser, som tillhöra indelta Arméens Regements-Läkare, har Militär-Befälhafvaren föreslagit, att honom måtto tillerkännas, i likhet med indelta Årméens Regements-Läkare, en årlig lön af 2000 R:dr; och — i afseende å aflöningen åt Provincial-Läkarne för bestridande af Bataljons-Läkaretjenst, att dessa kunde, utan anspråk på större ersättning för de tillfälliga Bataljons-Läkare-bestyren, åtnöja sig med arvoden till mindre belopp, eller 500 R:dr. Kongl. Majtt har, efter inhemtande af Sundhets-Kbllegii utlåtande öfver detta Militär-Bcfälhafvarens förslag, vid pröfning af denna fråga den 3 Juni 4862 ansett sjukvården vid Gotlands National-Beväring kunna på tillfredsställande sätt ordnas, om, såsom Militär-Befälhafvaren föreslagit, i stället för nuvarande SjukhusLäkaren vid National-Beväringen, der anställdes en Regements-Läkare, med skyldighet att, jemte sjukvården ej mindre vid sjukhuset i Wisby, än ock vid Artilleri-Corpsens stamtrupp, besörja alla en Regements-Läkares åligganden, äfvensom att tjenstgöra under mötestiden såsom Bataljons-Läkare vid Wisby bataljon, samt om de å Gotland redan anställde tre Provincial-Läkare finge sig uppdraget att, jemte Provincial-Läkare-befattningen, ansvara för sjukvården inom NationalBeväringens öfriga tre bataljoner, mot lämpligt arvode.
Troligen var det till förekommande af denna babyloniska förbistring och i hopp att sedligheten icke alldeles skulle gå under, om folkmängden icke blefve så stor och blandad, som regeringen år 1666 vid sillens återkomst utgaf ett reglemente, deri stadgades att ingen utlänning finge deltaga i fisket, såvida han ej ville blifva borgare i någon svensk stad. För den sill, som fördes utrikes, skulle också per tunna betalas 8 öre silfvermynt i tull och för den, som skeppades inrikes, 4 öre. Men nu ville det synas som frånvaron af det onda i ett fall icke åstadkom något godt för det hela. Det gamla vilda lifvet gick hand i hand med den lätta förtjensten. Man såg sitt mål blott i den kommande dagen. Det stora, det allmänna gick ej mycket bättre, särdeles i fråga om sjelfva beredningen af den dyrbara gåfvan, och regeringen såg sig nödsakad att uppmana holländare att sätta sig ned i landet och derjemte bevilja en oktroy för sillfiskets inrättande på holländska sättet. Detta allt oaktadt blef ändå ingenting jemförelsevis stort af, hvilket röjes deraf att sjelfva Göteborgs största export 1666 bestod endast af 1,302 tunnor. Efter att ånyo hafva försvunnit, återkom sillen sjuttio år senare, och den utomordentliga skilnad, som då egde rum i förädlingskonsten att bereda den, ligger genast i öppen dag. Enligt uppgift skola mellan åren 1755 och 1760 icke mindre än 90,000 tunnor hafva skickats till utrikes orter, och under följande decennium var exporten från samma stad 100,000 tunnor årligen. Emellertid hade det kostat kronan oerhördt att vid början af denna hafvets offerfest gifva stimmarne ett bättre mottagande än förut. Men sillens mängd var då så stor, att den ej kunde fullt tillgodonjutas af brist på folk och brist på kunskap. I motsats till reglementet på 1600-talet måste regeringen nu, i anledning af folkbristen, utgifva en förordning den 8 september 1752 af lydelse att de, som ville nedsätta sig på kronans egor i skärgården för att idka saltsjöfiske, skulle utan afgift ega frihet dertill och utan betalning erhålla byggnadsvirke.
En person drifver industriel rörelse inom en viss socken på landet. Han besitter egendom på annan ort och der är han bosatt. På förstnämnda ställe skötes emellertid bruksdriften af en förvaltare, hvilken dock är mantalsskrifven och erlägger bevillning inom det angränsande samhället, der den ifrågavarande personen äfven har egendom. Ar det nu så alldeles billigt och rimligt, att blott af denna anledning denne skall förme - Motioner i Borgare-Ståndet 1865. 347 nas att få sina kommunala intressen inom det förra samhället, dem han icke i egen person kan vårda, bevakade af förvaltaren, hvilken eger hans tillit och är med detta samhälles angelägenheter lika förtrogen som han sjelf. Följden af en dylik lagstiftning blifver då naturligtvis den, att i det samhället finner han sig de facto beröfvad den rättighet, kommunalförfattningen honom medgifver, att utöfva sin talan och rösträtt genom ombud, då hail icke får öfverlåta samma rättighet åt den person, som är i besittning af hans förtroende, och han klarligen ej vill öfverlemna så vigtiga funktioner åt någon annan. Berörda stadgande tyckes således i anmärkt afseende vara hvarken rigtigt till sin princip eller ändamålsenligt till sina verkningar och torde fördenskull böra förändras i så måtto, att ordet: röstegande på sednare stället utbytes mot ordet: person, hvarigenom stadgandet ock erhåller ett med kommunal-komitéens författningsförslag i denna del till syftningen öfverensstämmande innehåll. Min hemställan är alltså den, att 13:de §:s förra mom. af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 21 Mars 1862, om kommunalstämma på landet, må erhålla denna förändrade lydelse: Röstegande är berättigad att sin talan oeh rösträtt på annan person öfverlåta; dock må etc. Om remiss anhålles vördsamligen. Stockholm den 15 November 1865. S. Heijkenskjöld. Af Herr Staaff, Pfihr, om tillåtelse för Waxholms stads innevånare att friköpa och bebygga de tomter och lågenheter, som nu af dem disponeras, m. m.
Oxenstjerna, Adlerbeth, Kellgren, Leopold, m. fl. inom Svenska Akademien upptogos. Om honom utlät sig dervid Stiftaren: ”Den vittre man, som med en så ädel skrifart vet att pryda de allmänna författningar, som utgå af det ämbetes skyldighet han i Staten bekläder, och som enligt den pligt, honom i mina Ordens-lagar är föreskrifven, tolkat med så mycken sanning och vältalighet den ålderstigne Riddarens 236 äreminne, hvilken, sedan han börjat sin lifstids lopp i Nordens Alexanders tjenst, grånat och slutat sina dagar i mitt hof, har visserligen rätt, att räknas för en värdig medlem af ett samhälle, hvars syftemål är vältalighet”. Alla de tal och andra offentliga uppsatser, som Schröderheim efterlemnat, bekräfta Konungens utsago; och än mera förökades denna ”rätt” sedermera genom de lustspel, hvilka då ännu ej voro författade. Allt detta är likväl blott ena sidan af Schröderheims mångverksamhet. Den andra bestod deri, att han tillhörde Konungens enskilda umgängeskrets på det närmaste, omedelbaraste och förtrognaste vis; deltagare, ofta anställare, af hans nöjen och tidsfördrif; härold och medarbetare vid hans tornerspel; sällskapare i mystikens, visionernas, spådomarnas irrgångar; tröstare och sorgförskingrare ömsom vid hans politiska, ömsom vid hans husliga bekymmer. Han var (såsom Wieselgren träffande anmärkt) för Gustaf III, hvad Lindsköld var för Carl XI; och hade, liksom denne, alltifrån första morgonstunderna sitt förmak fullpackadt af allt slags folk, – ända tills hans stjerna under några år bleknade för Armfelts. Med en och hvar talade han; allvarsam med de allvarsamma, skämtande med de glada, from med de fromma, enfaldig med de enfaldiga, snillrik med snillena, gjorde han alla nöjda; åtminstone ingen nedslagen. Lika fryntlig och upprymd inkom han sedan, med alla de ansökningar och bryderier han inbergat, till Konungen, och framlade sin skörd till lättfattlig öfversigt. Så var han, i hvarje betydelse, sin Herres ”rolighetsminister”.
Jag räknar mig visserligen icke till de lagklokes antal, ehuruväl jag egnat en stor del af mitt lif och min verksamhet åt detta häll; men så mycket sjelfförtroende äger jag dock, att jag tror mig hafva förvärfvat någon erfarenhet i lagstiftning och lagskipning; och jag hör derföre icke, oaktadt motionären förklarat mig vara en alldeles inkompetent domare, och att man, för att få det rätta och sunda omdömet i detta ämne, skulle vända sig till illgerningsmännen, låta afhålla mig från alt yttra några ord i följd af hans‘svar. Han åberopade ur mitt förra yttrande, att jag skulle sagt att brotten under sednare tider minskats. Detta har jag aldrig sagt, utan jag yttrade alt jag icke trodde att i följd af de ändringar i några fä fall, hvarigenom spöstraffen bortlogos vid 1840 års riksdag, brotten blifvit betydligt ökade och att, om de något ökats, sä ansåg jag sådant härleda sig ifrån andra orsaker. Den värde motionären yttrade vidare, alt i Preussen hade man den försigtigheten att icke antaga straffen förrän man hade fängelserna i ordning. Jag vet verkligen icke hvilket man skall börja med, antingen att bygga fängelserna innan man har lagen, eller tvertom. De, som icke vilja lagen, kunna säga: vi dröja med lagen intill dess vi hafva fängelserna färdiga, då man på andra sidan kan med allt skäl säga, att del icke är skäl alt hygga fängelser innan man vet om de komma alt begagnas. För mig tyckes det vara gifvet, att man skall vara deciderad antaga lagen, innan man ingär på de betydliga kostnaderue, som medlen för dess tillämpning — fängelserne — erfordra, och att man derjemte kan vara ganska lugn, att lagen icke kommer lill någon verkställighet, förr än man har fängelserna i ordning.