Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven derefter fortfor förökandet, tills år 1117 en man vid namn Bergthor Rafnsson lät på öns alla vårthing föreslå, att alla de lagstadganden, man hade, skulle samlas och nedskrifvas, hvilket bifölls och fullbordades på bekostnad af Bergthors halfbroder Haflide. Af den så uppkomna lagsamlingen eger man i behåll tvenne något skiljaktiga redaktioner, som dock äro hvarandra så lika, att man lätteligen ser, att de äro samma lag, ehuru upptecknad vid tvenne olika tidpunkter. Denna lag är känd under namnet Grågåsen. Många äro de upplysningar, som denna lag och sagorna lemna om Isländarnas lif. Af allt detta vill jag meddela det allra vigtigaste. Om det barnet, som i de äldsta tiderna föddes på Island, hade fadren att fälla dom till lif eller död, han kunde sända ut sin träl att gräfva ned det, han kunde taga upp det från marken, der det låg vid hans fötter, ösa det med vatten och dervid gifva det namn. Det synes dock i allmänhet hafva väckt ogillande, om en man, helst om han hade någon förmögenhet, ville undandraga sig omkostnaderna för barnet. Det ansågs ock som en heder att ha många dugliga barn. Rut, som hade sexton söner och tio döttrar, kom en gång under sin ålderdom till thinget med följe af fjorton kraftiga söner. Sagan säger, att det var något herrligt att se dem. Till en början hörde barnet modren till och betraktades i huset som en hedrad invånare, hvars framsteg man helsade med glädje. Så plägade man, när första tanden kom, gifva det en gåfva. Sedan uppfostrades sonen vanligen utom hemmet, hos någon som stod i beroende af fadren eller ville göra honom en väntjenst. Det är lätt att fatta, hur denna uppfostran skulle gå till i ett land, der allt berodde på personlig duglighet, såväl kroppens som andens, der barnen, utan särskilda lektioner fingo vara vitnen till dagens bedrifter, onda som goda, och der de tidigt fingo öfva sig i stridsamma lekar. Man synes i allmänhet icke få antaga, att modren hade något synnerligen mildrande inflytande på barnet, ty just qvinnorna visa sig ofta vara de, som mest fröjdas åt strider och blodsutgjutelser.
Memorial, i anledning af Biks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 83, angående väckt motion om ändring i gällande stadgande i fråga om ersättning åt militieboställs-innehafvare för å bostället för Kronans räkning haggen eli. I berörda Betänkande hade Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, med föranledande af en utaf Herr von Geijer, B., väckt motion, hemställt, att Rikets Ständer ville »i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande i hvad mån Kongl. Brefvet den 28 Januari 1862, angående förvaltningen af ersättningsmedel, som tillflyta militieboställen, äfven må, på sätt deri stadgas beträffande det ersättningsbelopp, som för exproprierad jord tillerkänts ett boställe, ega tillämpning å de fall, då betalning för å bostället för Kronans räkning hugget ekvirke skall erläggas.»
Jag vet nog, att han tycker om Anna, så h an kunde gå i döden för'na; och ändå åtar han sej ärligt och trog et ett ärn'de att skaffe henne åt en ann'. B ra och hederligt är det gjordt, det kan jag icke neke, f astän jag , gunås, inte skulle vare i stånd te göre på samme vis . J ag är säker på, att ingen skulle sörj e så mycke som Anders, ifall det ginge illa för Erik och Anna; och sörje lär han nog få, för Gud vet, om det nånsi n kan gå väl för dom. Svårt ser det ut åtminstone. Nämndemansgubben är minsann inte god att ta böj på, och Erik låter foll inte leke alltför hårdt med sej h eller. Ja, det sk a bli underligt att s e, hvar det tar l and te slut. Mest f rukter jag för Anna ändå, ifall motigheter skulle komme; hon är så klen och blödig, att hon visst toge döden på sej. Anders ( k o m m e r h a s t i g t u t u r kyrkan) Bengt. Kors i all Herrans namn, Bengt! Nu är det riktigt illa bes täldt Hvad står på? Bengt. Jo, just som jag kom i n i körkan, läste Prosten opp lysning förs te gången för Erik i Hult och Britta i Gyllby. Der h a vi det! Men hörde du rätt bara? Ja, gudnås. Anna, den stackars fattiga flickan, stog framme i koret och visste inte ett g rand åf, och då Prosten l äste opp namnena, stöp h on rakt i golfvet. Käre Beng t, skynd' dej och hjelp henne u t ur körk an; jag springer bort te bäcken efter vatten. (Anders springer ut. Bengt skyndar till ingången af kyrkan) Bengt. Anders. ANDRA SCENEN. BENGT. Sedan ANDERS. ANNA bäres afdånad ut ur kyrkan. JAN och ANNIKA. LANDTFOLK kommer småningom ur kyrkan och samlas omkring Anna. Gud nåde mej , arma, f attiga menniska! Hon är visst död! Mitt enda barn, mitt enda barn! Ånej, inte är hon död, fader Jan. Nu kommer hon s ej snart igen, sk a ni få se.
Hr Wolffelt har äfven mycket vackert och bevekande talat om huru i Sverige den jordbrukande befolkningen förhåller sig till landets öfriga innevånare och det såsom 9 till 1. Och deraf vill han förmodligen draga den slutsats att det iir billigt att genom spaumålstullens tillhjelp de 9 få plundra den ena. Till börja med måste jag utbedja mig att något litet få korrigera hans upgift om förhållandet, 9 till 1. De, hvilka en förhöjd tull på spanmål kommer till godo, måtte väl icke vara andra, än de sorn ega jord och de, till hvilka jord är såsom lön anslagen, ty arbetaren, den som grafver, plöjer och sår för jordegarens räkning, han kan väl icke lika litet som rikets öfriga innebyggare hafva någon fördel deraf. Då visar sig förhållandet så, att de, som ega jord i Sverige utgöra ungefär 200,000, och de, som äro boställshafvare emellan 4 och 5,000, således omkring 205,000. De som icke ega jord, äro till antalet 3,300,00u och således blir förhållandet emellan dem sorn hafva fördel af en spanraalslag och dem som icke hafva det, icke som 9 till 1, utan som .2 till 33. Det är i de förras, fåtalets och den förmögnaste delens intresse, som Hr Wolffelt vill genom en spanmälstull roffa från rikets öfriga innevånare, från flertalet, som äro oberaedlade och fattiga, en del af hvad de genom flit, omtanka och arbete kunna förtjena. Hr Wolffelt har äfven talat om klädesfabrikationen i Sverige och jemfört den med samma fabrikation i Tyskland, hvarjemte han fästat upmärksamheten på huru, till följe af åtskilliga förhållanden, klädestillverkningen är billigare i Tyskland och att derföre en klädestull bör finnas, som bidrager att utestänga Tyskt kläde och hålla det Svenska i högt pris, hvilket höga pris var nödvändigt i och för att kapitalen med fördel skulle kunna nedläggas på klädestillverkning. Det är möjligt.
Ett serskildt Contoir, hvilket tillförene varit ställ dt under KammarCollegii inseende, men nu mera lyder under StatsGontoiret, har sig uppdragit att besörja slutliga Stämplings-åtgärden, eller den så kallade Svarlstämplingen , sedan Papperet, som nämde Contoir låtit aflemna till RiksgäldsContoiret, blifvit derstädes med hvit Stämpel försedt, ChartasSigillatasContoiret expedierar äfven till LänStyrelserna de Chartor som af dem reqvireras, Controilen på Försäljningsmännen i orterna samt på Domare och Embetsman, hvilka erhålla på credit Betan kandell, N:o 35o. 16y stämpladt papper, tillhörer icke StatsContoiret, utan LandsContoiren, hvilka det också åligger alt hålla hand deröfver, att inventeringar hos dera, hvilka lill redovisning emottagit stärapladt papper eller så kallade Charlot', varda förrättade. I afseende på uppbörden af CbartasSigillatae-medlen, så lefvereras de i Stockholm inflytande till Rän, teKararaaren: de åter, som inflyta i orterna, nedsättas i LandtRänterierna till StatsGontoirets disposition. Fiån LandtRänterierne insändas till StatsContoiret års redogörelser så väl öfver eraotlagne Chartor som öfver de för dem influtne coutante medel; och hvilka redogörelser biläggas såsom verificatiooer den serskilde HcifvudBoken, som uti ChartasSigillatseContoiret upprättas och afsiutas, d) Husbehofsbränvinsmedel: StalsContoirets be fattning med uppbörden af dessa medel vidtager icke förr än de samma blifvit af vederbörande Uppbördsman indrifne och uti LandtRänterierne till StatsContoirets disposition Jefvererade. StatsContoirets befattning med Husbehofsbränvinsmedlen är således den samma som RiksgäldsCoutoirets med Allmänna Bevillningen.
Dessutom tror jag man icke har att befara en bristande skicklighet i då den ordning iakt*, tages, som blifvit föreslagen : att den sökande jnåste visa erforderlig färdighet i sitt yrke, och endast är befriad från redogörelsen huru eller hvar han förvärfvat densamma, Den andra anmärkningen var, att Skråinrättningar befordra sedligheten och att, nied deras upphörande , skulle osedligheten tilltaga. Detta kail jag icke eller tro, serdeles som det, enligt nuvarande Skrå-ordning, skulle kunna vara en uträkning för Mästare, att uppmuntra sina Gesäller till liderlighet, I'ust för att hindra dem att kunna sjelfve olifva mästare. Jag tillstyrker således bifall till Utskottens Betänkande, Herr Hjerta, Gustaf.' Jag vill först för jnin egen tillfredsställelse yttra, att jag värderar Herr YQn Hartmansdorff för dess bemödande aU> ^ned sift röst i en anda, som im mera icke fattas, utan sorn en anledning att blifva missaktad i opinionen, vilja motliålla den ström, som nu tyckes vilja bortföra alla de inrättningar, hvilka gamla tiden -oss öfverlemnal. Men jag tror likväl att han icke gjort nog afseende på Utskottens Betänkande; att man vid en nogare granskning deraf skall finna, det Utskotten, genom gan - Deri 12 November f. m. ska tjenliga föreskrifter, främjat liandtverkarnes uppfostran; oell jag tror dessutom, att Herr von Hartmansdorff nog strängt ansett denna artikel, då han tror, att liandtverkeriernes bestånd derpå livilar. De föreslagne Handtverks-Societeterne utgöra blott en billig öfvergång från den gamla föråldrade tili en, för tidens skick mera passande, författning. Utskotten balva deruti skiljt emellan 2:ne stridiga interessen, och beredt utväg till en ömsesidig allmän förkofran i stället för enskildtas fördel.
En färd mellan is och land är vida farligare och osäkrare än mellan ren is, och Wood har för den skull icke tagit vägen in emot land af något slags feghet. För att rättvist kunna bedöma en sjöfarandes handlingssätt i brydsamma fall, särskildt för att beskylla honom för feghet eller dylikt, skulle man alltid först sjelf hafva försökt något likartadt.» Liksom året 1625 betecknar slutpunkten för holländarnes försök att finna den nordostliga vägen till Indien, så betecknar året 1676 för en lång tid slutpunkten för engelsmännens sträfvanden i samma syfte. Enskilda lärde, sådana som Lomonossof, Engel, Barington och andra, sökte visserligen ännu gång efter annan att framhålla nordostpassagens möjlighet, men det är tydligt, att hvarken regeringarne eller privata kapitalister lyssnat till deras mening. Året 1676 var och förblef en betydande gränspunkt i nordostpassagens historia, ty der frågan då lemnades, der blef hon stående under ett helt århundrade, och när engelsmännen sedan åter igen togo upp henne, skedde det endast vid sidan af ett annat vigtigt företag, som naturligtvis blef behandladt som hufvudsak. När den bekante upptäcktsresanden Cook i Juli 1776 med fartygen Resolution och Discovery gick ut på sin tredje stora resa, hade han i uppdrag af amiralitetet att våren 1778 från Kamtschatka segla norrut så långt, som kunde synas honom möjligt, »för att söka en nordosteller nordvestpassage från Stilla hafvet till Atlanten eller Nordsjön». Att från det af Bering år 1728 genomseglade och efter honom benämnda Berings sund tränga ostvart och söka finna nordvestpassagen var hufvudmålet för Cooks resa ty samtidigt skulle en annan engelsk expedition under Pickersgill från Baffins bay segla vestvart, men man ville icke lemna tillfället obegagnadt att äfven då pröfva nordostpassagens möjlighet, ehuru i omvänd riktning mot de tolf föregående expeditionerna. Efter sina storartade upptäckter i Stilla hafvet seglade Cook, i enlighet med de erhållna föreskrifterna, sommaren 1778 norrut mot Berings sund. Han lemnade Aleutiska ögruppen den 2 Juli och passerade Berings sund den 10 Augusti.
Till att köpa silfver och deponera det i Hamburg, äro Bankens Fullmäktige redan berättigade, och det hafva de redan gjort, utan att behöfva det beslut af R. St., hvarom nu är fråga. Att åter uttaga detta silfver, genom anvisning derpå, kunna Bancofuilni. utan tvifvel också behörigen göra, emedan depositionen eljest skolat vara utan ändamål. För att till Banken indraga det silfver, sorn man uppköpt i Hamburg, behöfdes icke eller särskild tillåtelse. Utbrytningen är således efter min tanka öfverflödig, på sätt flera talare yttrat. Men penningebristen trycker, och man hoppas att kunna afhjelpa, måhända lindra densamma genom denna åtgärd, och det är utan tvifvel orsaken, hvarföre Utsk. skyndat dermed. Jag skulle dock tro BancoUtsk. vara nog skarpsinnigt och upplyst för att inse, att med den ifrågavarande vexelhandel ingenting väsendtligt kan uträttas. Depositionen i Hamburg är försl ett palliativ; ty hon skapar alldeles icke någon tillgång på vexlar, hvilken blott af fördelaktig handel kan beredas. Hon bestämmer blott ett annat förvaringsrum för Bankens silfver, än hans egna hvalf. Alt på nämnde silfver draga vexlar är också ett palliativ, på sätt Gr. Björnstjerna redan yttrat; det bereder alldeles icke någon lindring i penningebristen, ty för hvarje vexel, som någon af Banken köper, minskas sedelmassan med ett motsvarande belopp. Under sådana förhållanden är det förgäfves att smickra sig med några egentliga fördelar af denna utväg. Det är hardt att nödgas säga detta åt dom, som måhända fästat sina förhoppningar vid detta företag. Men då man är öfvertygad om dess fruktlöshet, så skulle det vara samvetslöst alt låta patienten fägna sig åt en kur, som alldeles icke kommer att återföra honom till helsa. Man bör säga ut sin mening, på det han ej må tro att botemedlet hjelper och, under förlitande derpå, försumma alt vidtaga andra. Man bör ock undvika att på en palliativkur använda onödiga kostnader, eller, om man för sin tillfredsställelse behöfver att, såsom man säger, få tron i händerna, åtminstone icke ådraga sig alltför stora kostnader.
I följd af de erinringar, hvartill Utskottets förslag, att RiksgäldsContoiret måtte, intill nästa Riksdag, lemna Stats-Verket nödigt förskott lill bestridande af de contante löner, som, i följd af den föreslagne förändringen, ytterligare skulle komma att qvartaliter ulgå, får Utskottet anföra; att någon fullt tillförlitlig beräkning öfver dess belopp icke för närvarande kan uppgöras, enär det icke utan större omgång kan utredas, huru siqv dfil indeldta räntorne och tionde-spanmålen, som utgöres af löne - 12 StatsUtskottets Utlåtande j N:o 3a6, anslag och således borde qvartaliter godtgöras, hvarförutan nuvarande löntagare skulle undfå rättighet att, der de åstunda, under deras tjenstetid vid lönings-räntornes uppbärande bibehållas. Emedlertid får Utskottet upplysa, alt, enligt den af Stats-Utskottet föreslagne, och med undantag af spanmåls-priset, hvarom v( tering i Förstärkt Stats-Utskott skall anställas, godkände beräkning, äro samtlige indeldte räntorne uppskattade till i,”70,000: — och indeldla krono-lionde-spanmålen till 637,800: — tillhopa 2,407,800: —- men ehuru, på sätt nyss nämndt är, någon tillförlitlig beräkning icke är möjlig, serdeles då icke kan förutses, om och i hvad mon nuvarande tjenstemän frivilligt ingå på den föreslagna förändringen, torde likväl kunna antagas, att, intill nästa Riksdag, icke mera än omkring 1,000,000 årligen kan ifrågakomma att till ersättning för indragne löner utgå, eller 25o,ooo R:dr i hvarje qvartal, och som hvarje års förskott skulle ersättas i Maj månad det påföljande året, blefve det fem qvartalers löne-ersältoingar, hvarför Riksgälds-Contoiret komme att alltid ligga i förskott.
Derute sorlade trädgårdens små bäckar mellan tufvor och gräs sakta och med dämpad hviskning, ackompagnerade af springbrunnens enformiga plaskande. Nattens höfding hennes stams namn på månen kastade sitt glittrande silfverstänk in mellan löfverket vid ingången till den halföppna bersån, medan fosforskimrande insekter glänste likt eldgnistor i trädens och blommornas skugga. Yelvas blick gled från Inca ut i trädgården. Lustgården var försvunnen med sin för henne främmande och obegripliga lyx, hon kände sig flyttad till hemmets trakter under urskogens träd, sjungande sina visor vid hemmets härd. Naturens stämning mildrade stormen i hennes inre; hon kände hur Inca ömt smekte den hand, som hvilade i hans. Han låg i månljuset med slutna ögon, med ett lugnt och fridfullt uttryck i det mörka anletet. Hur lätt och fort kunde hon ej nu fullfölja sin hämd, hennes säkra hand skulle utan att darra borra nålen i hans bröst! Nu var ögonblicket inne! Så, som han satt der i skuggan, skulle han ej i tid ana hennes afsigter. Men hennes hand gled åter tillbaka från nålen och sjönk ned i skötet. Det var Incas känslor för henne, som efter hand öfvervann hennes eget hämdbegär. Hon hade förut tvingat sig att tänka detta möte med honom helt annorlunda en triumferande kung som begärde henne med den starkares rätt en strid med honom, hvari hela hennes styrka skulle ställas på prof och i hvilken hon skulle försöka att hämnas; och i stället möter hon en man, nedstigen från sin upphöjda ställning, hvilken lugnt och förtroendefullt lemnar sig sjelf och sitt öde på några ögonblick i hennes händer i en löfklädd berså. Och återigen gledo tankarne, medan hon alltjemt sjöng tillbaka till klostret, der hon knäfallit för solens bild, tänkande och drömmande om solens son. Och minnet af den lära, de sökt inpränta hos henne derinne, dök fram ... »Genom det goda skall det onda besegras ...» Så stannade hon plötsligt midt i en strof. En skugga bredde sig öfver Incas månbelysta kropp.
Äfven Karmides syntes öfverraskad. Det uppstod en kort tystnad, som bröts, då Karmides i en ton, som klingade allvarligt och vördnadsfullt, sade: – Hermione, blif icke förskräckt. En tillfällighet har fört mig hit, och jag anade ej ett sådant möte vid denna sena timme. Jag skulle annars hållit mig fjerran från denna nejd. Men då ödet nu så fogat, att jag råkat dig ... vågar jag då nalkas dig? Vågar jag bedja dig att stanna och höra några ord från Karmides läppar? Det låg ej blott i Karmides ton, utan äfven i hans drag ett uttryck, som Hermione trodde för alltid försvunnet derifrån, och som påminde henne om den fordne Karmides. Helsans rosor hade vissnat på hans kinder, och hans blick var dyster, men i trots häraf liknade han i denna stund sig sjelf, sådan han var, då Krysanteus ännu kallade honom sin älskade lärjunge. Han syntes densamme, men uppstigen från en långvarig sjukdom. Hermione besegrade sin öfverraskning och sade mildt: – Jag vill höra dig, Karmides. Och då efter dessa ord ånyo en tystnad uppstod, hvarunder Karmides syntes tveka, hvad han skulle göra eller säga, tillade Hermione, i det hon satte sig och anvisade honom en plats i sitt grannskap: – Din ankomst öfverraskade mig i första ögonblicket, ty jag väntade den icke, och det är nu så längesedan vi sågo hvarandra. Den vackra natten har lockat mig att tillbringa timmen, fastän långt framskriden, i det fria. Och samma vackra natt har lockat dig att styra kosan till en vacker utsigt, der du ser hafvet belyst af månan, och der du kan erinra dig så många barndomsminnen. Är det icke så? – Jag vet icke, om natten är vacker eller ej, sade Karmides, i det han satte sig midtemot Hermione och kastade manteln tillbaka. – Jag har intet öga för naturen. Jag ser, att månen skiner, jag finner natten tyst och nejden lugn, det är allt. Men barndomsminnena ... du nämnde dem. Det var måhända de som förde mig hit.
hos Hög välborne Den 5 Julii e. m,1 75 Herr Grefven och Landt-Marskalken och Högloflige Ridderskapet och Adeln vördsamt anhåller, och att Utskottet måtte anmodas, att, så snart möjligt år, hos Rikets Stånder 1 Öreslå de lågenheter, hvilka i stället för nybyggnad, kunna anvisas till Veterinär-Inrättningens fullbordande, eller i händelse tillgång till sådane lägenheter ej skulle finnas, anvisa medel till deras anskaffande genom anslag eller lån, eiler på hvad sått Utskottet lämpligast finner, samt att skaffa utvägar, att hvad till Inrättningens underhåll in. m såsom högst nödvändigt blifvit åskadt, må kunna erhållas; då troligen, inom en tid af ganska få år, Inrättningen torde blifva i tillfälle, att bevisa, att de förluster, sorn hittills icke sällan träffat ågarne af husdjur, skola i betydlig mon kunna förekommas m. in. och att dymedelst den måttliga summan med tiden rikeligen skall ersättas, hvilken nu begåres till Yeterinärlnråttningens försättande uti lull verksamhet, N:o 5. Friherre Ridderjiolpe, Fredric: Vid Högloflige StatsUtskottets Betänkande, i frågan om härvarande Veterinär-Inrättnings underhåll och fullkomnande, anhåller jag att få göra följande anmärkningar; j) Stats-Utskottet har ej riktigt uppfattat Kongl. Maj:ts proposition rörande \ eterinärInrättningens plan, Utskottet liar med det vil7« Pen 5 Julii e, m. kor beviljat en neclfatt famina, att Inrättningens verkningskrets ej allenast må inskränka sig till Hästmedicinen, utan äfven utsträckas till Boska. pens skötsel. Så val af Kongl. Maj.ts proposition som af de Committerades berättelse synes tydeligen, att Veterinärinrättningen bar för afsig att behandla kännedomen om alla de nyttiga husdjuren i deras förekommande olika förhållanden. 2\)
St:s handläggning af Tullbevillnrsfrågan vid innevar. riksmöte inskränkes till bestämmande af den ungefärliga summa, som såsom tullbevillning lill nästkommande riksmöte Konungen eger att till Riks-Statens behof årligen låta upbära, samt hemställningsvis af de hufvudgrnnder, efter hvilka Regeringen må uprätta den blifvande tulltaxan med dithörande stadganden, hvilkas bestämmande och utarbetande utaf R. St., åt Regeringen öfverlemnas. Begärdes på bordet. Gr. Liljencrantz, Gust. Fredr.: Till följd af den erfarenhet jag äger om, dels svårigheten vid tillämpningen, dels otillräckligheten af de föreskrifter, som förefinnas i 10 § af nu gällande fattigvårds-stadga, föranledes jag att framställa förslag till förändring utaf 2:dra och 3:dje mom. af denna §. Gr. Liljencratz, upläste härefter följjnde förslag tillförändring af 2:dra och 3:dje mom. i 10 § af nu gällande Fattigvårds-stadga. 2 mom. Förekommer inom Fattigvårds-samhälle på landet, jordbruk, fabriks-, bruks-, eller grufve-rörelse af den art, att dervid begagnas, utom tjenstehjon i egarens bröd och jordtorpare, andra arbetare, som på egendomens eller lägenhetens område äro bosatte och utgöra egne matlag, såsom statfolk, hvarmed förstås alla slags arbetare och tjenstehjon, som af jordegaren åtnjuta stat, fabriksarbetare, hammarsmeder och grufvehjon, eller låter jordegare Den 23 December. 137 ä dess egor sig bosätta inhysesfolk, backstugusittare eller andra personer, som ej äro i dess bröd och icke eller såsom jordtorpare kunna anses, då skall fattigvårds-samhället ega rätt att, i den ordning, nästföljande mom. stadgar, dock med de inskränkningar, härefter föreskrifvas, ålägga jord-, lägenhets-, fabriks-, brukseller grufve-egaren att till Fatligvårds-kassan, för hvar matlag af ofvannämnda beskaffenhet, årligen erlägga ett serskildt bidrag af högst 2 r:dr 32 sk. b:co.