Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Rikets Ständer funnit det vara af erfarenheten lill fullo ådagaiagdt, att bränvins-tillverkningen, derest den med uppmärksamhet och skicklighet handhafves, kan med Exp editions-Elsbettets Förslag lill underd. Skrifvelse N:o F25. 307 enkel redskap uppdrifvas långt utöfver hvad i gällande författning är beräknadt, och att, i följd häraf, tillverkningen med sådan redskap hittills drabbats af vida mindre skatt, än den med författningen afsedda, hvilket hvarken kan vara rättvist eller med bränvinslagsliftningens ändamål förenligt, hafva Rikets Ständer, med anledning af hvad E. K. M:ls ofvan åberopade Nådiga skrifvelse i detta hänseende innehåller, samt på grund af hvad Rikets Ständer i öfrigt angående afverknings-förmågan hos enkel redskap inhemta), funnit sig, för lillvägabringande af möjligen närmaste likhet i beskattningen å större och mindre brännerier, böra stadga, att vid bränvins-tillverkning i mindre bränneri beräknas redskapens afverknings-förmåga under dygn till två gånger pannerymden, dä redskap ulan mäskvärmare användes, och till ett med en tredjedel derutöfver förhöjdt belopp, eller två och två tredjedels gånger pannerymden, då redskap med mäskvärmare begagnas. § 43 (42). Under antagande att det i denna § förekommande uttrycket ”en half månad i sender” kunde lydas på olika sätt, har hos Rikets Ständer blifvit hemstäldt, att berörda uttryck borde utbytas mot något, lämpligare, hvarjemte Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derpå, hurusom för dem, hvilka tillverka bränvin i större brännerier, olägenhet förorsakats derigenom, alt de icke lingö i Landlränteriet nedsätta penningar till alt beläcka afgift en för en möjlig öfverlillverkning, utan nödgades dröja med inbetalningen deraf till dess bränningen för löpande månad blifvit afslulad och öfvertillverkningen vore lill siffran känd, hvilket förhindrade dem, alt genast disponera öfver bränviuet, som, enligt föreskriften i § 45 (44), till säkerhet för E. K.
Så länge allmänheten nöjer sig med pappersmynt, bör det väl få begagna sådant, oeh när det vill hafva metallisk valuta i pappersmyntets ställe, vet den nog huru den skall förskaffa sig sådan. Jag vidblifver mitt yrkande om bifall till §:n. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. och Landtm., att i afseende å den sednare delen af monr.t 1 i förev:de § hade yrkats dels bifall och dels återremiss, hvaremot §:n i öfrigt lemnats utan anmärkning; och komme, vid sådant förhållande, delning af proposm att ega rum. Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till §:n, med undantag af sednare delen utaf mom:t 1, och blef denna propos. med ja besvarad. Sedermera gjordes propos. på bifall till sednare delen af motn:t 1, hvartill svarades många ja, blandade med nej, och vidare propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med månsa nej jemte åtskilliga ja; hvarefter propos. på bifall till ifrågavide del af §:n förnyades och besvarades med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Dea 12 September e. m. 253 Gr. Liljencrants begärde votering. Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller sednare delen af mom:t 1 i 27:de §:n af Sammansatta Bankooch Lag-Utsk:ts förslag till lag om enskilda banker, med rätt att utgifva egna banksedlar, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar R. o. Ad. ifrågav:de stadgande.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 22. Nej — 18. §§ 28—38 jemte rubriken och ingressen. Biföllos. Föredrogs ånyo sammansatta Bankooch Lag-Utsk:ts den 5 och 7 dennes bordlagde Betänk.
Det har likväl äfven blifvit invändt, att den utfärdade autorisationen till låns upptagande för Earthelemykassans räkning med Kabinettskassans borgen icke bordt vara föremål för öfverläggning inför Konungen i StatsRådet, och att således något StatsRådsProtokoll deröfver icke kunnat föras; men utom det att frågan kunnat i StatsRådet förekomma, om den icke blifvit såsom ministerielt mål handlagd, är under rättegången upplyst, att protokoll i ministeriella ärenden 271 angående samma fråga ej heller finnes, och att följaktligen Herr Presidentens åtgärd icke kan med något Protokoll skyddas. Hvad serskildt beträffar den anmärkta garantien af Kabinettskassan, har Herr Presidenten anfört, att denna kassa, som skulle oriktigt anses vara densamma som Ministerkassan eller anslaget på Andra hufvudtiteln för MinisterStaten, vore sammansatt af serskilda medel, som dertill af Kongl. Maj.t, icke af Rikets Ständer, anvisades, och stående under Kongl. Majrts fria disposition, utan föregående anmälan derom i StatsRådet; samt att den icke utgjorde någon del af Statsverket, och dess förrherörde garanti, äfven om den blefve utkräfd, följaktligen icke kunde Riket med skuld belasta. Härvid får jag vördsamt erinra, att å min sida blifvit omnämnd, icke Ministerkassan, utan Kabinettskassan, såsom varande den, hvilken blifvit ålagd borgensansvarighet för Barthelemykassaus skuld: att Kabinettskassan, ehuru Rikets
M:s då gjorda nåd. propos. om folkundervisningen, mätte anhålla, det K. M., såsom Svenska kyrkans Öfverhufvud, täcktes låta utarbeta en ordningsstadga, hvarefter prestcrskapet, enligt kyrkolagen, skulle fullgöra deras embetspligt i afseende pä undervisningsväsendet, innefattande äfven föreskrift om nödig tillsyn derå af Biskoparne, och att årligen, eller efter viss tid, en tryckt berättelse om undervisningsväsendets tillstånd inom församlingarne skulle till K. M. från Biskoparne genom Ecclesiastikexpcd. ingifvas, hvaraf måtte ses dess förkofran eller förfall, med skyldighet ytterst för vederbörande minister eller föredragande för ecclesiaslikärendena, att, på sätt han tjenligast funne, i landsorterna och der han ej sjelf kunde verka, främja och tillse hvad K. M. sålunda i nåder föreskrefve. Jag grundade denna framställning på öfverlygelsen, att lifvet och verksamheten inom skolan var af lika om icke större vigt än dess yttre formande, och derpå, alt 24 cap. kyrkolagen föreskrifver, icke allenast att Biskoparna skola se pä skolmästarena med hvad flit, åhåga och nytta de sina embeten förestå, utan äfven att Biskoparne en gång om året i sina stift skola visitera: att terminerna till visitation skola kungöras: alt åhörarena dervid skola sig allmänt inställa: att prosten sjelf först skall göra reda för sin embetsförvaltning, och huru han fortsätter sina studier: desslikes ingifva en längd med columner ang:de sitt socknefolks förkofriug, efter hvilken förtekning de ock följande dag skola förhöras o. s. v.; och jag trodde och tror, att desse föreskrifter skulle vara och äro synnerligen lämplige med afseende på den ungdom, som undervisas inom församlingar, der skolor redan äro och sedan längre tid varit inrättade. Väl har sedermera en skolstadga, den ofvan nämnda, utkommit, som föreskrifver: att kyrkoherden är skolstyrelsens ordförande: att skolan för tillsyn, om så ske kan, hör anläggas nära hans hostad: att församlingens lärare höra flitigt infinna sig i och tillse skolan. R.
Man hade lasset fullt, sängkläder, möbler, husgeråd och en hop små vackra bohagstillbehör, dessutom jernsaker, äfven de af något värde. Men gångkläder funnos icke endast några linnekläder och en sommarrock. I alla fall var resultatet präktigt. Allt gick utmärkt i början. Men en vacker dag kom han, den skicklige, han »handelsmannen», i kurran för ett par vackra ljusstakar af brons. Och han var ej den ende. Matti angafs af sin vän och kamrat, togs i förvar och satt inne i några månader. Det var debuten. Han frigafs efter någon tid. Började från början, men denna gång utan »medborgerligt förtroende». Arbetade smått, svalt emellanåt och söp igen. Det var en kall vinterafton. Matti skulle hem från ett dansgille i Gammelstaden. Der hade han sett en hygglig flicka, en stackars fattig men ärbar tjensteflicka, som förehållit honom hans usla lif, hans dåliga sällskap och tagit löfte af honom att förändra sig. Matti, som för första gången sedan länge tänkt tillbaka på sitt hem i ödemarken, på sin stackars hederliga mor, på sin ungdomsbrud, på de präktiga friska forsarne och moarne deruppe, Matti rördes af den unga flickans deltagande för honom, suparen, f. d. fången, han rördes och lofvade att för hennes skull ändra sig, om han finge ett bättre, mer lönande arbete. Och den stackars flickan å sin sida lofvade att förskaffa honom det. Hon skulle vidtala sin husbonde, tvålfabrikören, sade hon. Och så skulle de dansa en dans tillsammans, han den trasige, förfallne ynglingen och hon den fattiga, men ännu redbara flickan, som för en gång i lifvet var på dansnöje. Ett starkt ljudande, flåsande och ostämdt positiv vefvades upp till dans. Han satt på ett bord, positivspelaren, och hade sitt instrument framför sig på stolen. Det blef först vals, så polka, och så vals igen. Men den stackars tjensteflickan kunde inte dansa. Hon stod och stampade på en fläck, röd och varm, klumpig och så löjligt allvarlig. Han fick henne ej ur fläcken, och då hon vände sig, var det alltid galet och förvändt.
Hur vi stodo der vi två, tysta och stilla, hur han trött af sina slitningar lutade hufvudet ned mot mitt bröst, utan ett ord, endast slutande sig till mig som ett spensligt, halfvuxet barn; en lång omfamning utan kärlek, endast två utsläpade vandrares tröstande, styrkande tillgifvenhet. Kan man icke bli ursinnig öfver att icke ega minne! Aldrig kan jag fasthålla ett namn, knappt någonting annat heller. Josepha heter den polska flickan, som öfversatt ”Den polska poesien i det nittonde århundradet, af Georg Brandes.” Boken är tillegnad en fru ”Jadwiga” – ja der står jag igen! – Jadwiga är förmodligen ett dopnamn, motsvarande vårt Hedvig, men tillnamnet, nå – ”i hvars hus den är skrifven.” Jag kommer ihåg att han på tal om sitt afsked från Warschau talade om ”tre grædende Damer.” Hvilka voro de tre?201 ”Jeg er ganske forbavset over deres bundlöse Uvidenhed,” sade han den aftonen då han trots detta påstod att jag är ”god” och jag är ”brav”.202 När man träder in i ett rum och ser G.B. föra den lugnaste konversation, med båda händerna knäppta samman kring ena knät, uppdraget öfver det andra, med en min så att man kunnat svära på att han suttit så i timvis, då kan man med skäl misstänka att de händerna gjort en god taskspelarmanöver. De smekte nog en kind eller en hand ögonblicket innan de knäpptes kring knät. Jag skrattade åt att ”Silvia Bennet” kunde vara så förtviflad öfver att hon icke kunde få förläggare till hvad hon skrifver, när hon är så rik att hon icke lefver upp sina inkomster. ”Om jag vore rik skulle jag bry mig strunt om att skrifva!” ”Pytt! Ni drifves fram af en alldeles häpnadsväckande ärelystnad.” ”Prat!” ”Deres Öjne formelig funkler jo naar de siger: mit Arbejde.”203 – Åh, som han kunde säga detta kära ord ”mitt arbete”!
Län sig förenat. Denne motionär har anfört, att, ehuru Svenska fartyg i Bottniska Viken från urminnes tider varit befriade från det tryckande onus att, äfven då de icke sådant åstunda, taga lots, hvilket jemväl syntes öfverensstämma med 2 § 1 Art. af Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning och Reglemente, angående lotsoch båk-inrättningen i Riket dea 16 Maj 1827, emedan Bottniska Viken icke vore att anse för hvad i nämnde § kallas öppen sjö, har Lotsverket likväl, efter år 1836, tilivällat sig den myndighet att så förstå ofia omförmälde §, att hvarje fartyg, större eller mindre, vid segling i Bottniska Viken måst underkasta sig den skyldighet att, då de, i hvad hamn sorn lieldst, insegla från sjön, vare sig som vinddrifvare eller stadda pa väg till lossningsorten, taga lots om bord, för att till honom erlägga lotspenningar, utan att samma lots gjort dem det ringaste biträde, och hvaraf uppkommit många stridigheter emellan de sjöfarande samt lotsarne och Lotsverkets tjenstemän.
V s. 708. — om uppgift öfver hvad Staten påkostadt Götha-, IV. Ytterligare utlåtande. V s. 273,. 277. — angående ytterligare anslag för fullbordandet af Götha-. III s. 264 — 2.78 Särskilde meningar. III s. 279 — 337. Ytterligare utlåtande. V s, 85—10g. Särskilde meningar. V s. no—-129. •— Om anslag af allmänna Medel för Södertelje-. Särskilde meningår. Ytterligare utlåtande. V s. 3r8 — 324- Särskilde meningar. Cancellister, 2:ne begärde af Utskottet I s. 4. ■— 2.:ne ytterligare begärde. I s. 88. Cancelli-Styrelsens upplösning, om VI s, 3i3—3i5! Register. 9 Carlskrona Fattigvårds understöd af Statsmedlen. I s. 172 — 176. I s. 4^4-1 •— om medel för en projecterad vattenledning till. Y s. 489—^ Soi. Cassern, om anslag till reparations-kostnaden å Kg!. Svea Lif-Gardets. III s. 184—188. Ytterligare utlåtande. IV s, 767 — 76g.- Casseurerne vid Räksgälds-Contoirets Credit-Sedelverk , om hvad, såsom missräkningspenningar, tillkomma bör. IV s. 831 , 832. Cateches, om lifgifvande af en medborgerlig. III s. 372 — 374* Cavalleri-Regementernes återuppsätlande, om de reducerade. II s. 1 iS5—11 SÖ. Chartse Sigillatae-medels Redogörelsen, angående verkstäld granskning af. III s. 238 — 24.2. Clara-Sjön, om upprensning af. IY s. 741 — 746.' Clubb, gemensam, om inrättande af en. Se StåndsClubbarne. Colonisering, om försvarslöse Personers användande till. Se Fristad.
Kanske har han därutinnan haft föregångare bland de härmän som följde Harald Hårdråde och Sigurd Jorsalafar till Miklagård och stannade kvar bland äfterhellenerna, sedan Harald äller Sigurd dragit hem till Norge igän. Norge är sannolikt i sitt nuvarande tillstånd lika mycket ett uppvaknande af det gamla forntida Norge som det är ett af den europeiska sekelslutskulturen stormadt nydaningsland. Det urnorska beblandar sig med det alleuropeiska. I fall ur detta famntag likväl födes ett originalnorskt framtidsfolk, kunde detta tjäna som bevis för mitt käpphästpåstående — hvilket för öfrigt får stå i sitt värde bäst det gitter — om den särskilda härstamningens seghet att hålla i sig som tåga i folkens och individernas utveckling. Jag har nu sysslat med tvänne folk, som äro af oblandad härstamning, judarne så godt som helt och hållet, norrmännen något mindre, i det hos dem kveniska och lappska, kanske äfven skotska och engelska, danska, tyska och holländska element kunna vara att medräkna, om ock icke i någon nämnvärd utsträckning annat än i fråga om det danska elementet. Jag vill nu anbringa min gissning på folk, som mer än andra äro att betrakta som blandfolk. Spaniens befolkning härstammar dels från det äller de folk, som bebodde halfön på det romerska väldets tid, dels från västgoter och araber. Romarnes samtida, som bland sig räknade Numantias berömde försvarare, hafva tydligen lämnat en ryggtåga äfter sig i de nu lefvande spaniorerna — den desperata spanska tapperheten var ännu lika desperat i det cubanska kriget förliden sommar som vid Numantias fall år 134 före vår tidräknings början. Västgotisk d. v. s. germanisk humor och arabisk sådan, känd från “Tusen och en natt“, i förening med de nämnde numantinarnes fallenhet för öfverdåd utan beräkning af följderna, äro nog samtliga tillstädes i Riddarens af La Mancha sorgliga men i grunden ädla och aktningsvärda skepnad. Alba, Wargas och Loyola äro numantiner d. v. s. desperados, likaså Pizarro och Cortez.
Jag reserverar mig emot beslutet om detta anslags utsträckande till fem år, enär jag anser deri propos., som i detta afseende blifvit framställd, stridande einot den stora grundsatsen om tidsbestämmelsen, hvilken i Utskts preliminärbetänk. blifvit anlagen. Jag anhåller nu endast att få tillkännagifva, det jag ej kunnat deltaga i voteringen, och förbehåller mig att, när fråga framdeles förekommer om bestämmelse af anslagens varaktighet för fern ellei' fyra år, få utveckla grunderna för min öfvertygelse i detta afseende. Den är i delta, såsom i de flesta andra fall, grundad på det begrepp jag fattat om sakens skick, om förhållandet af behof och tillgångar. Jag skall, såsom jag nyss haft äran nämna, vidare utveckla denna grundsats, när fråga derom förekommer, och anhåller att det Högh Ståndet täcktes ursägta, att jag borttagit dess tid med ett efterspel. Detta är icke min vana, men när, såsom här skett, deri grundsats, som jag följt vid extra-stalsreglér;n, ej blifvit iakttagen, så ar det min skyldighet att tillkännagifva, det jag ej frångått den öfvertygelse jag för mig uppgjort och hvilken aldrig kan af några debatter rubbas. Gr. von Platen, Baltzar: Äfven jag anhåller få reservera mig emot det beslut, som R. o. Ad. i sista plenum fattade, rör:de frågan om anslag för gevärstillverkningen. Jag gör det hufvudsakligen på de grunder, som den siste värde talaren framställt, men jag gör det äfven på den grund, alt det vai it mig omöjligt att deltaga i voteringen, då den mening, hvilken jag ansåg vara den rätta, och hvilken valden, som yttrades af de vid tillfället närvar, personer af nu Den 20 Mars f. m. krigsadministrationen, ej inkommit i någondera af propositionerna. Hvar och en torde påminna sig, alt Hr Lefi en och Hr Silfverstolpe yrkade propos. på 84,000 r:dr under fyra år, men denna propos. blef ej framställd.
Af sådan anledn. har directtn, uti härhos bifogade mern., hos R: o. Ad. anhållit om bemyndigande för directtn att få emottaga förvaltningen af ifrågavar. testamentariska dispositioner på följande villkor: 1:0 att väl pensionen åt Fröken Mariana von Liewen må beräknas att utgå från den dag eller den r5 sisth Febr., då direct:n emottagit de af testamentets executorer aflemnade 6000 r:dr; men alt deremot de 10 pensionerna till fröknar af Grefliga och Friherrliga Svenska ätter icke bortgifvas förr, än capilalet, genom besparade räntor, vuxit lill ett sådant belopp, att räntan deraf efter 4s a 5 proc. utgör ungefärligen hvad som erfordras, så väl till de stadgade pensionernes utbetalning, som till förvaltnings och öfriga omkostnader, och hvilket capitalbelopp directtn ansett kunna för det närvar, bestämmas till 3o,ooo r:dr b:co; 2:0 att af räntorna få användas dels till förvaltningsarfvoden, 75 r:dr b:co årligen, dels till ersättning för skrifmaterialer, räkningarnes inbind ning, annoncer i tidningarna, m. m., de mindre summor, som dertill erfordras; samt 3:o att, derest, i en framtid, den i ig punkten af testamentet omförmälda donation äfven skulle komma under direcUns förvaltning, enahanda grunder då måtte få följas för emottagande deraf, som i förestående a:ne punkter äro stadgade. Och har directm, för den händelse, att H. R. o.
Om nu nej-propos. af Utsk:s förslag skulle vinna, så lärer väl Hr von Hartmansdorff och R. o. Ad:s öfriga ledamöter få lof att erkänna att man häfver hufvudsakligen pröfvat förslaget och afslagit ett grundlagsförslag, hvilket enl. sednare morn. i 56 § Reg.F. är, på sätt jag nyss nämnt, förbudet. Således kan icke något RiksStänd af något annat tvingas att votera öfver voter:s-propos:r, hvilka skulle leda lill ett beslut, som vore olagligt i form, oell som icke kan blifva bättre derigenom alt det uppskjutes. Om det nu skulle inträffa, alt något Ständ t. ex. R. o. Ad., vägrar ali till förstärkt Utsk. remittera frågan, eller dess ledamöter vägra alt till förstärkt Utsk. deri rösta, hvad skulle väl följden blifva annat än att de 3 Stånd, som hafva gillat proposma tvingas alt, emot sitt fattade beslut, låta saken falla emedan det beslut, som af dem blifvit fattadt, var grundlagsvidrigt. Ett Stånds förfarande i den frågan kan förhindra sakens framgång. Det hafva vi sett förut, i afs. på en K. propos. vid 1715 års riksdag, hvilken bifölls af alla 3 ofrälse Stånden, och hvaruti föreslogs alt låta de hvilande grundlagsfrågorne ytterligare hvila till grundlagsenlig behandling vid påföljande riksdag och icke upptaga dem vid den riksdagen. De måste upptagas, derföre att R. o. Ad. med en rösts pluralitet beslöt att det skulle upptagas. Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. till afslag på den hemställan om uppskof som af Hr von Hartmansdorff blifvit gjord. Hr von Hartmansdorff: Jag har föreslagit uppskof med ifrågavar. ärendes behandling. I st. f. att uppehålla sig vid den saken, har Frih. Cederström, före målets föredragning, ingått i sjelfva ämnet.
Ingressen åter kan väl, efter mitt förmenande, icke utgöra något annat an upräknande af de gg, hvilka genom sjelfva besluten vid gg:na blifvit uphäfda. Vid sådant förhållande synes mig klart och tydligt, att som R. o. Ad. nu gifvit LagUtskit rättighet, att, för den händelse en eller annan g återremitteras, sedermera vidtaga de jemkningar i de bifallne §g:ne, som, i följd af sjelfva återremisserna bör ega rum, så har ock Utskit, för det fall, att efter återremiss af den 9:de g:n, all förändring af denna g skulle förfalla, bemyndigande och rätt att borttaga nämnde 9:de g från de uphälde gguias antal, Ifrågavide omständighet upställer således icke något hinder mot antagandet af ingressen; och då, efter mitt förmenande, ioke heller några andra hinder derför (örefinnas, måste jag förena mig uti Gr. Sparres anhållan om bifall. Gr. Mörner: Så vidt den konklusion, till hvilken Gr. Lagerbjelke kommit, vore en följd af de af honom framställde premisser, skulle frågan kunna anses vara dermed afgjord; men den adle Grins bevisning iir just bristfällig i det hänseendet, att hela lagen om förmånsrätterna nr en undantagslag. Det är alldeles icke gifvet, att man derstädes måste insätta en g. emedan man borttager en annan; eller tvertom. Borttager man nemi. hela stadgandet om förmånsrätten och vid uphäfvandet af vissa gg i lagen icke i författningen intager några andra gg i de uphiifdas ställe, «å kan j»g, för min del, ioke komma till någon annan slutsats, än att den förmånsrätt, sorn genom de i Utsk:ts förslag upgifne gg finnes bestämd, måste anses vara antagen, men ingen annan. Om man kan deducera någon annan följd af ifrågavide förhållande, skall Den 17 Juli. 163 jag, för min del, anse sådant som ganska tillfredsställa!»!* och lyckligt. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H.
Jag anser, att om vi hafva en Bibel, som vi skola tro på, och denna icke innefattar den sanning, som den. borde innefatta, enär det kan bevisas, att sjelfva grundspråket på åtskilliga ställen innehåller annat än öfversättningen, så blir ju öfversättningen en lögn, och jag skulle för egen del anse mig stå på en ganska slipprig grund, om jag tror på en öfversättning, som icke öfverensstäramer roed originalet. Jag medger, att i våra dagar anses allmänneligen icke Bibeln vara af särdeles stor vigt; del anses icke löna mödan att forska i ett sådant studium, som det bibliska, ty man har längesedan kommit från den fordna allvarliga tanken att Bibeln är den förnämsta biand böcker, och jag frågar eder, M. Hrr! om vi icke i dagliga umgänget få allmänt höra talas om, att Bibeln icke är Guds ord. Men huru skall raan komma i tillfälle att pröfva, huruvida Bibeln är Guds ord eller ej, då man måste åtnöja sig med 126 Den 14 J an naii. en felaktig bibelöfversättning? För hvarje sannt religiös menniska måste naturligtvis vara ange läget att. icke förvillas eller bedragas, utan att få veta hvad Bibeln i verkligheten innehåller. Man här i vårt land länge iusettnödvändigheten af att erhålla en förbättrad bibelöfversiittning. Bet iir nödvändigt att veta hvad originalet säger, och icke blott lägga öfversättningen såsom ett hyende under vårt hufvud och hvila på Bibeln, utan att hafva någon annan kraft af Bibelns ord jin den otillfredsställande ovissheten, att det möjligen kan vara sanning, men att det också kan vara lögn. Jag hemställer till hvar och en, som öpnar G. Testamentet, om han icke fiuner på mångfaldiga ställen, som icke kunna förstås, sådana, att deri icke något logiskt sammanhang kan igenfinnas. Der upstår genast den misstanke: kan detta vara rätt eller icke? kan detta vara det ord, som de heliga Guds män så många gånger hafva erkännt vara af Gudi ingifvet? kan detta vara deras mening, är det detta ord Han lärt?