Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Verk med lika värdighet eller någon dess Ledamot, eller ock sådan högre ämbetsman , som för sin befattning endast är Kongl. Maj:t redo skyldig, Kammar-Rättens åtgärd icke må sträcka sig längre än att, sedan vederbörande fått del af anmärkningen och deröfver sig yttrat, samt för öfrigt nödige upplysningar blifvit inhemtade , till Kongl. Maj:t i under - 197 dånighet insända handlingarne , jemte eget utlåtande i målet. Häraf visar sig således , att anmärkningars fullföljande i ordentlig Domstols-väg endast är obehindrad mot de underordnade redogör2rne , samt att åtskilliga räkenskaper af stor betydenhet icke komma till Kammar-Rättens granskning, i följd af allmänt gällande föreskrifter, hvarigenom redovisningen för allmänna medlen blifvit så styckad och ofullständig , att en del räkningar granskas blott af Riksens Ständers Revisorer ; andre blott af Kammar-Rätten; någre både af Riksens Ständers Revisorer och Kammar-Rätten; samt vissa hvarken af Riksens Ständers Revisorer eller Kammar Rätten. I anledning häraf, och på det ordning och sammanhang i denna gren af förvaltninningen må kunna vinnas , har Utskottet ansett sig böra tillstyrka: att granskningen ofalia redogörelser för Statens hela penninge-fårvaltning eller får alla allmänna medel, bår, så vidt det rår er ziffran , verkst Hilos i Kammar-Rått en, och att följakteligen alla Räkenskaper, som rora Stats-fÖrvaltningen, med undantag allenast af det Kongl. Husets Apponage-medel, samt utgifter till hemliga Diplomatiska kostnader, bårat får sådant ändamål, dit ingå. Kammar-Rättens befattning med redovisningen lör Statens medel bör förnämligast bestå uti: Granskning, åtal och bedömande af: a) Skatt skr ifnin gs-, debiteringsoch bevillilin gs-taxtrings-förrättningar. 198 b) Uppbörd, och förvaring samt utbetalning och utleverering af Kronans medel i varor ock persedlar. Såsom Revision bör Kammar-Rätten, i andra instantien, granska , hvad som redan i en lägre blifvit grangkadt, eller directe till densamma öfverlemnadt.
När borgmästaren på morgonen kommit för att hemta henne till den sedvanliga promenaden, hade konsuln dragit honom in på sitt rum och berättat, hvilket uppträde der varit föregående dagen, och så hade han hviskat i den som en flicka ömsom rodnande, ömsom bleknande borgmästarens öra: • — For att få bugt med den lilla fjollan måste jag säga, att en styrman Andersson var förföraren. Jag tviflar alldeles inte på din oskuld, men » qui s ’ excuse s ' accuse », som det heter, och derför ansåg jag en liten nödlögn vara bästa medlet att slippa från hela historien. Och för öfrigt kan den der nödlögnen ej skada någon, ty Andersson heter ju hvar och hvarannan styrman. Och hoppas jag, att du, ifall Ebba frågar dig, säger detsamma som jag. Styrman Andersson — kom ihåg det! Borgmästaren, hvilken hela natten grubblat på, hvad han skulle säga, ifåll Elins resa komme på tal, hade med glädje accepterat konsulns förslag, och, då Ebba med nerslagna ögon hviskande sport, hvem som var skuld till Elinsolycka, hade han helt tvärsäkert svarat: styrman Andersson, hennes fastman. Och så hade hon kysst honom, och så hade de frukosterat, och efter den muntra måltiden togo de en promenad. De talade om bröllopsresan, som de skulle göra » Ebba ville helst till Paris; borgmästaren helst till Italien. Men för att slita hvaije tvist föreslog borgmästaren, att de skulle först fara till Paris — sedan till Italien. Och det blefvo de öfverens om. I slutet af April inföll borgmästarens födelsedag. Matsalsbordet var öfversålladt med praktfulla buketter, blommor, tårtor och alla slags grannlåter. Fästmön gaf honom ett par broderade tofflor. Naturligtvis lade han i dagen stor förtjusning öfver presenten, men inom sig förbannade han dar raernas toffelmani, ty i garderoben stodo åtta par, som haii aldrig satt sina fötter i. Först vid fyratiden aflägsnade sig den sista gratulanten. Borgmästaren gick in i sängkammaren för att kläda sig till middagen, som konsul Beckman skulle ge till hans ära. Då han höll på med att fasta den hvita halsduksrosetten * knackade det på dörren. — - Stig in!
Ej heller får man taga för mycket gummi; blandningen, måste vara flytande, att det temligen torra tyget på en gång genomblötas, hvarpå gummivattnet urkramas och tyget förmedelst en borste utbredes på ett rent bräde och torkas i solen eller mot en varm kakelugn. Band kan man genast stryka. Äfven på följande sätt kunna sidenband få utseende af nya: Oxgalla och tvål upplösas i regnvatten och ingnides dettai banden. Bensköljda doppas de i en upplösning af honing och ägghvita för att erhålla glans och appretyr; i stället för honing kan kandisocker och i stället för ägghvita gummidragant tagas. Torkade läggas de emellan tvänne rena pappersark och strykas. Siri. Huskurer. Ett osvikligt medel mot förkylda lemmar. Man tager uppkokadt vatten i en thekopp och rör deruti linfrömjöl, så deraf blifver en lagom gröt; detta lägges på den kylda lemmen, så varmt som det kan tålas. Då det kallnat, pålägges en ny gröt gjord pä samma sätt, och fortfares med denna behandling under några dagar. Om det onda är i fötterna, kan detta medel begagnas endast om nätterna, tills det blifver bra; hjelper så väl för öppna sår som vanlig ömkyla, om än flera år gammal. Undertecknad har erfarenhet af, att det hjelpt till och med en person, som lidit af förkylda fötter i öfver 20 år, men nu blifvit fullkomligt bra. E. Mot liggsår hos sjuka. Man lägger en vaxduk med glanssidan uppåt under sängkläderna. — Eller: man lägger under sängkläderna en rådjursfäll s§, att håren på fällen lägga sig i riktning åt den sjukes hufvud. — Eller: man lägger flera små, 2 fot långa och 1 fot breda, med hästhår löst stoppade kuddar af mjukt hjorteller fårläder, hvilka man byter om flera gånger om dagen, allt efter som den sjuke har det beqvämt.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk. inkomna Utlät., Mein. och Betänk, nemi. från SlalsUlslcnltcl: N:o 1G7, ang:de regleringen af utgifterne under RiksStatens Nionde Hufvudtilel. BevillningsUtskoltcl: N:o 30, angrde förändringar i de till den blifvande nya bevillnings-sladgan hörande formulär; N:o 31, ang:de postbevillningen; Sammansatta Bankooch Lagutskottet: N:o 4, i anledn. af \äckta förslag i fråga om lagstiftning för Enskilda Banker. Föredrogs ånyo och b i föl los SlatsUtskrs nedannämnde den 28 sisth November och den 3 dennes på bordet lagda Betänk. N:o 156, i fråga om utbetalning under år 1858 af återstoden utaf anslaget för Eskilstuna Kanals anläggning; och N:o 157, ang:de föreslagen afskrifning af erhållet lån samt ålagda afgifter för sänkningen af sjöarne Bolmen och Drafven i Småland. Föredrog ånyo StatsUtslcs den 28 sisth Nov. och den 3 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 158, ang:de föreslagna Statsbidrag' för vägars anläggning och förbättring, hamnbyggnader och kanaler samt sjösänkningar och andra vatten-aftappnings-företag m. fl. dylika föremål. Detta Utlåt, företogs punktvis till afgörande. 80 Den 5 Del ernber f. m. lista punkten, ang:de anslag för anläggning af nya samt förbättring eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar; och 2:<lra punkten ang:de medels användande för underhållande af allmänna vågarne närmast hufvudstaden. Dessa punkter biföllos. 3:dje punkten, ang:dc anslag för anläggningen af en väg på den i skärgården utanför Roslagen belägna Björkön. Gr. Hamilton, Malcolm: Jag kan icke dela StatsUlskis tanka i denna punkt, ty jag anser att man icke bör gifva Statsanslag till sådana arbeten som det ifrågav:de.
Under -et at mängfaldiga anledningar upgifwas och granstas för den ty wärr oundwikliga Beskattningen, torde det tillätas mig at fä nämna dem, hwilka jag ansett kunna leda t'l de twänne wigtiga ändamäleru jämnlikhet och säkerhet; det will säga, at hwar och en bistattas efter dest förmäga, och at den statt sompäräknas, med wisihet utgäm För Lewillningen af landet kan och bör ej wara flera än twänne grunder, personer och fastigheter, och de förras fastigheter böra rätta sig efter de sednares warde. Detta bestämmes med tilförlitelig witzhet hwärken af Uppstattnings-Lomittöer eller andra speciella wärderingar. Den erfarenhet, som 1800 ärs Lomiteer gäfwo, bewisar detta, dä somliga af dem noga" följde de i Förordningen af Ständerna fastställde grunder, men andre äter, handlade efter behag; och kan hända, at, l afseende pä de behof hwartil permingarne anrvändes, derom jag är okunnig, de sedn re gjorde rättast, ehuru principen moiLlitcr betragtad icke kan gillas; hrvarförc ock, dä det icke heller kan förmodas, at den aldeles blrfwcr aflagd, hwarken ds hällne c.omitteers göromä! eller deras - 826 Den 19 Junit. ras som kunna komma at hällas, böra anses för ofelbara. Dä jag förestär, at ställa Bewillningsstatten pä hemman, är det ingalunda min tanka, at göra den lika med Veras mantal; icke heller bör den blifwa lika i alla landsorter, utan clirte, .-ra k den mon deras olika fruktbarhet det fordrar.^ I detta afseende är nödigt at clLZgill L Länen, dä til cpempel Malmohus Län och Östergöthland stä i första, Christianstads, Calmars, Blekinge och Skaraborgs i andra, samt Jönköpings, Kronobergs, Elfsborgs, Bohus och sist Hallands Län i tredje (liesen. Meningen är icke eller, at Mantalen i forberorde
Bolagsmännen böra, genom skeende aktieteckning, förbinda sig att af egna medel tillskjuta hvad utöfver det af Staten erhållna lån erfordras för jernvägens och dertill hörande anläggningars fullbordande samt all erforderlig transport-materiels anskaffning: och skall aktietecknings-summan utgöra samma belopp, som nyssnämnde lån, och således jemväl motsvara |:de!ar af den beräknade kostnads-summan. Dock som hälften af det sålunda tecknade beloppet är allenast afsedd till Stats-verkels betryggande för detta företags utförande samt de dertill anvisade medlens återbekommande jemväl i motsatt fall, så behöfva aklie-egarne, derest jernvägen, genom deras försorg, varder på föreskrifvet sätt och inom stadgad lid fullbordad, icke erlägga denna hälft af tecknings-summan; kommande följaktligen aktie-egarnes ansvarighet för densamma att försvinna efter jernvägens fullbordande; hvarefter jernvägen, med hvad dertill hörer, bör utgöra säkerhet för ifrågavarande lån. — De handlingar, sora innefatta aktie-egarnes förbindelser att fullgöra den, på grund af aktie-teckningen, dem åliggande inbetalnings-skyldighet å deras aktier, böra deponeras och förvaras bos K. M:ts Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län. 3:o. Bolaget bör vara bildadt och arbetet å jernvägen påbörjadt före den 1 Juli 1856; skolande de vid jernvägs-anläggningen erforderliga arbeten sedermera oafbrutet fortgå och utföras, så att jernvägen varder fullbordad och för allmänna trafiken upplåten inom förloppet af den tid, K. M:t, vid bolagets oktrojerande, kommer att bestämma; och åligger det Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader att, genom särskildt af K. M:t, på Styrelsens förslag, förordnade sakkunnige män, utöfva tillsyn derå, att arbetena varda, i öfverensstämmelse med vederbörligen fastställda planer, utförda, samt att vid verkställigheten godkända arbets-methoder följas och fullgoda materialier användas. 4:o.
Det är illa ställdt och kan ej medföra lycka, om mannens personliga utgifter helt sluka hustruns, så att hon blir utan — eller tvärtom. Den sista tolftedelen af dessa två är ämnad till sådana utgifter, som umgängeslifvet medför, såsom ökad tillfällig betjäning, presenter, bidrag till hjälpbehöfvande och dylikt samt till extra utgifter för läkare och apotek. Det är lämpligast att reservera hälften af dessa 233 kr. till sjukvården. Skulle man vara så lycklig att ej behöfva använda denna summa, så kan den vid årets slut tillsammans med besparingarna på andra områden sättas på banken för att bilda en reservfond. Härmed afslutas nu fördelningen af inkomstens ena hälft, hvilken med undantag af klädernas anskaffande vanligtvis brukar skötas af mannen själf, men hustrun bör dock i alla fall hafva en särskild utgiftsbok för alla ofvannämnda rubriker, då äfven hon mången gång kommer i tillfälle att göra utlagor för dessa poster. Hvarje månad bör hon visa mannen sin bok för att få igen det utlagda och gifva honom tillfälle att addera utgifterna, jämföra dem med normalanslaget för hvarje rubrik och draga balansen. Denna beräkning och jämförelse bör mannen alltid göra i samråd med sin hustru, så att äfaldrig hinner fram, » sade Det låg något af faderns 189 i somras, när du skulle uppför det där berget, där du höll pä att aldrig komma upp: slutligen gick det, och du stod så stolt däruppe. Minns du, hur du frågade, om det var det högsta berg i världen, och hur pappa svarade, att det fanns tusentals högre. Så skall det alltid bli äfven i lifvet, alltid finns det något, som är högre, och till detta skola vi sträfva. » Hennes röst började darra. Hon kysste barnet ömt, släppte ned honom med ett vänligt: » Ut och lek nu, liten, » och började åter sitt arbete. Viktor stod stilla en stund, slog så armarne om moderns hals och hviskade: » Mamma lilla, jag skall alltid, alltid ha sol i hjärtat. » Därpå stormade han ut och nedför trapporna till kamrater och fröjd. Men Göran hade dragit till dörren. Han satt vid skrifbordet med händerna för ansiktet, och tunga tårar droppade ned på det oskrifna pappersarket.
Till afhjelpande af dessa missförhållanden och medförande stora olägenheter, hvilka, om de få ohejdade fortfara och utveckla sig, hota att på samma gång undertrycka den inhemska tillverkningen och öfversvämma landet med utländskt bränvin, får jag härmed vördsamt föreslå, att bränvin, sorn till förtullning anmäles, måtte uppmätas och profvas enligt samma grunder och på samma sätt, som vid tillverkningen är före - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 126. 327 skrifvet och en tull föreskrifva» af 135 öre per kanna med 50 procents alkoholhalt vid -f 15° temperatur, eller ock, om detta skulle anses medföra alltför stora praktiska svårigheter, att, med bibehållande af den nu föreskrifna methoden för profningen och uppmätningen, tullen måtte höjas till 55 öre per skålpund absolut alkohol. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 28 November 1862. C. F. Mentzer. 1W:ö 126. Af Herr Stjernsvärd; Gustaf Mauritz, om förhöjning af de före år 1858 afskedade militära embetsoch tjenstemäns pensioner. Vid föregående riksdagar har jag anmärkt obilligheten deraf, att då pensionerna förhöjdes för de Arméen tillhörande embetsoch tjenstemän, hvilka efter riksdagen näst före den sista togo afsked, detsamma icke äfven samtidigt blef fallet för dem, som före nämnda tid med pension tagit afsked. Motivet, det synliga, för pensionsförhöjning: de varande penstonernes otillräcklighet för lefnadskostnadens bestridande i följd af stegrade priser på lifsförnödenhet erna o. s. v., gällde nemligen i ännu högre grad för de redan med pension afskedade, än för de ännu qvartjenande, då de förre befunno sig vid en högre och kraftlösare ålder än de sednare, således voro mera urståndsatte att genom eget arbete och omtanka bidraga till fyllandet af de brister i lifsuppehällskostnader, som en otillräcklig pension föranledde.
Till en början får jag fästa uppmärksam heten på, att jag ej instämt i Hr Rosenblads yrkande, alt ej någon bancolag vore af behofvet påkallad, utan tvertom anser att den bör finnas; men jag kan ej inse alt det skulle innefattas någon oformlighet deruti, att R. o. Ad. lörklaiar det någon ny lag ej bör stiftas. Då åtskilige ledamöter vid det första betänk, gjort den anmärkningen, att någon ny lagstiftning ej vore erforderlig, hvaremot Utskm yttrat att de anse en ny lagstiftning böra vidtagas, så mäste äfven propos. derå kunna göras. Jag tror således, att den första frågan måste vara den: om man skall stifta en lag eller ej; så mycket mera, som, i händelse olika tankar derom uppslå Den 18 Februari f. m. 4'9 Stånden emellan, så att två Stånd bifalla och två Stånd afslå frågan om en ny lags stiftande i detta ämne, så förfaller densamma; ty en sådan fråga, om en ny lag stall stiftas eller gammal ändras, är icke af den beskaffenhet att den ovillkoi ligen måste afgöras, utan frågan derom kan förfalla, och således måste man först afgöra den fråga, som nu härom blifvit väckt. Derefter förekommer den fråga, som jag framställt, och i afseende derå får jag förklara, att jag ej föreslagit, att den nya privalbanklagen skulle äga någon retroacliv verkan, utan blott yrkat ett förtydligande af nu gällande lagar, deri jag anser det vara obestämdt och otydligt livad soin egentligen må anses gälla såsom lag; och om man kan visa, alt ej någon tvekan finnes om huru lagarna i dessa fall böra tillämpas, så har jag orätt i milt påstående; men just derföre att den nu gällande lagen ej är fullt enlig med verkliga förhållandet, har jag ansett en ny lagstiftning vara af nöden, för att fylla de luckor i den nuvar. lagstiftningen, hvarigenom den visat sig ofullständig. Hr Rosenblad:
Att ifrån en summa, som alltid gått ut, öfverflytta utgifter på en annan titel, som icke är skyldig att stå till hands med sådana utgifter, måtte aldrig kunna vara besparing, utan blir en misshushållning; men om den värde talaren linge slå alla våra hufvudtitlar tillsammans och hafva alla våra cassör i samma bröstficka, då blefve det en besparing att skicka extraposter i stället för courirer. Dessutom ber jag att ytterligare få påminna, att sedan sista riksdag hafva utrikesministrarna fått portofrihet. Sålunda har redan en utgift blifvit öfverflyttad från cabinettscassan, och så kan den ena afgiften efter den andra flytta sig derifrån, allt under uppgift, att det är hushållning, samt förevändning att summorna äro så små, att man ej bör besvära K. M. med dessa frågor; men hvad de kunna blifva i framtiden står hvarken i min eller andras förmåga att förutse. Dessutom är här icke fråga om cn extrapost längre än inom landet, utan mig synes, att här så tillgått, att från första ministerresident eller consul på utländsk ort har en courir eller, om man så vill, en estafette blifvit afskickad till den ort, dit depechen varit adresserad. Detta är således en kostnad, som bort ligga ministercassan till last. Jag har visserligen härvid haft betänk. N:o 11 till hands, hvilket kunnat ses deraf, att jag uppläst Utsk:s deri gjorda hemställan. Jag fortfar sålunda att anhålla om bifall till betänk, och får iterera, att jag skulle afstå derifrån, om jag vöre bestämdt säker, att delta missbruk för 3;G D«n i’] Juli f. ,n. 4 år i framtiden ej gick till större summa än den, sorn för de sista 4 åren uppkommit. Frih. Boye:
Efter inhemtad kännedom om beskaffenheten och omfånget af Bankens vexeltransaktioner under år 1857 hafva ofvanbemälde Revisorer uttalat det omdöme, att om äfven, vid betraktande af stadgandet i Banko-reglementets 107 § litt. h, att i metalliska kassan får inberäknas beloppet af de uppköpta vexlar, hvilka icke til! liqvid förfallit eller blifvit för inkassering afsända till Bankens utländska handelshus — ett stadgande, som naturligtvis för utsatte nödvändigheten deraf, att dylika köp endast med yttersta försigtighet och varsamhet må ega rum — det icke kunde nekas, att Bankons Vexel-deputerade, vid dc vexelköp, som under sednare delen af år 1857 föregingo den inträdda penningeförlägenheten, i vissa fall syntes hafva sträckt sitt förtroende nog långt till de personers vederhäftighet, sorn för vexlarne voro ansvarige; så borde ej heller, å andra sidan, lemnäs ur sigte, att denna förlägenhet, hvilken hotade att medföra en nästan fullkomlig upplösning af alla pä förtroende grundade affärsförbindelser, var lika oförväntad, som till sina verkningar förstörande, samt att i bredd med de kraftiga åtgärder, som, efter föranledande af Vexel-deputerade, genom Banko-styrelsen vidtogos för att under dåvarande betryckta penningeställning underlätta rörelsen, Deputerade haft ali möda ospard att genom säkerheters anskaffande minska de i följd af ofvannämnde förhållanden möjligen inträffande förluster på Bankens vexelrörelse, hvilken förut under en tid af mera än 12 år blifvit af samma Deputerade besörjd ulan att någon den ringaste förlust derå för Banken uppstått. Utskottet, som anser de stora vexelköp, hvilka under sednare hälften af September samt Oktober och November månader 1857 egde rum, icke hafva varit påkallade för det uti 1 mora. 109 § af Banko-reglementet antydda syfte, och måhända ej heller under då varande finauciela förhållanden blifvit med nog varsamhet beräknade, har för öfrigt funnit sig böra uti det af Revisorerna här ofvan uttalade omdöme instämma.
Resultatet af dessa preliminära undersökningar med afseende å hållbarheten af Fichtes utgångspunkt är, att medvetandets (hvilket här är identiskt med det avtonomiska förnuftet) sättande af realitetens tänkbarhet och allt hvad däri ligger, d. v. s. medvetandets sig-sättande såsom relationsgrund för förhållandet mellan det ideala och reala, dess fordran på fullständigheten af denna relationsgrund samt på relationens upphäfvande genom icke-jagets bestämmande, ådagalägger sig själf som grundlös eller dogmatisk. Om vi därefter öfvergå till den speciella här foreliggande undersökningen af Fichtes lära om den moraliska driften och känslan såsom förnuftiga, skola vi finna de nu nämnda svårigheterna specificerade. Det torde därvid vara lämpligt att kritiskt följa Fichtes deduktion af sedlighetsbegreppets realitet, alldenstund denna deduktion, såsom bör hafva framgått af den föregående framställningen, mynnar ut i fastställandet af den sedliga driften såsom en förnuftets fordran af en viss bestämd handling i sinneverlden och den moraliska känslan såsom en känsla af öfverensstämmelse eller icke-öfverensstämmelse mellan förnuftets fordran och ett visst bestämdt tillstånd hos det empiriska jaget, d. v. s. i fastställandet af den sedliga driften och känslan såsom af förnuftet konstituerade. Vid denna undersökning bör först och främst tillses, huruvida Fichte lyckats ur frihetsbegreppet deducera förnuftsväsendets fysiska förmåga, d. v. s. ur det empiriska medvetandets synpunkt dess makt att handla i sinneverlden, ur transcendental, från hvilken synpunkt sinneverlden är satt endast såsom en förklaring af jagets inskränkthet, dess makt att utvidga sina gränser, eller huruvida han lyckats bevisa, hvad han själf kallar den formala friheten. Det är nämligen tydligt, att om icke det är uppvisadt, att förnuftsväsendet har makt att (med frihet) handla i sinneverlden eller utvidga sina gränser, kan icke heller den sedliga driften sättas såsom en förnuftets fordran af en viss handling i sinneverlden, då denna fordran måste tänkas ställd till en vilja, som har makt till en dylik handling.
En gammal krigsman är van att ligga på marken i samma kläder som han bär om dagen, och aktar ej så noga om litet dam fastnar på lädret. Och icke försmår han rågbrödet för att det ej är fikon, utan är han nöjd med hvad som råkar förefinnas. Gör er alltså intet omak, jag önskade blott att öfverlägga i stillhet med herr Erik och äfven hvila mig sjelf litet, ty huru det är, så tynga ändå åren stundom att bära, fast de smyga så tyst på en. Man skulle väl lättare bära en hel hövålm, så stor den än synes". Fru Metta neg allt djupare och djupare. Hon kände sig helt häpen inför den mäktige herrn, ehuruväl hans sätt var enkelt och icke syntes hofmannalikt. Icke heller hans drägt utvisade på något vis hans rang. Ansigtsdragen utmärkte en hög grad af bestämdhet, och den mörka hyn, ännu yttermera brynt under fälttåg och sjömannalif, ökade det stränga uttryck, som hvilade öfver dem. Då herr Erik öppnade dörren, steg Fleming in utan vidare krus och fru Metta stod helt slagen qvar. "Nå för gu", sade hon slutligen vid sig sjelf, "är icke detta för mycket! Är han herre i landet, så är jag fru i mitt hus. Icke är han kung heller!" och modigt steg fru Metta in i rummet, derifrån hon bjöd herr Klas att stiga in i fremmandkammarn. De andra herrarne hade ock nu inträdt och under tusen krus inbjödos äfven de nu af fru Metta i det inre rummet. Öl och must framsattes nu i de åter upptagna silfverbägarne, och snart var samtalet i gång mellan herrarne, under det fru Metta och Sigrid sysslade med bordet och matens framställande. Enevald Fincke hade till det mesta iakttagit aktningsfull tystnad, och endast stundom bytt något ord med en af de yngre herrarne. Nu vände sig Fleming till honom och sade: "mig synes underligt att J sitten stilla på edert gods och sen på huru de upproriske bönderne bränna och härja. Ernen J icke, som en adelig ung junker anstår, egna eder åt vapenyrket, för att tjena konung och fädernesland?"