Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den 31 mars 1819. För att undvika konfiskation, skall den som vill sälja sina husvävnader vid marknader på landet eller i städerna, efter gudstjänstens slut uppvisa sina vävnader och sedan grannarna vittnat, att de är förfärdigade i socknen, förses med en attest undertecknad av kyrkoherden, kyrkvärdarna och kronobetjänten. Där skall stå tillverkarens namn och hemvist samt styckets bredd och längd. Attesten fästes vid änden av stycket samt genomdragningen av attesten och stycket förvaras under kyrkoherdens eller kronobetjäntens sigill. Mängden av vävnader som årligen avstämplas skall förtecknas i en särskild bok, där tillverkarens namn är utsatt. Liknande stämpling av vävnader som tillverkats i städerna sker vid hallrätterna. Stockholm den 31 mars 1819 A N EDELCRANTZ Kungörelse angående flyttningstiden för tjänstehjon. Stockholm den 22 april 1819. Vid sista urtima riksdag har Ständerna anmält att flerfaldiga olägenheter uppstår för lantmannen genom den nu gällande flyttningstiden för tjänstehjon vid Mikaelitiden. Med omtanke om jordbrukets bestånd och den vid flera riksmöten yttrade önskan att flyttningstiden hädanefter måtte var den 24 oktober, har Vi stadgat och förordnat. Flyttningstiden blir den 24 oktober och i Stockholm, där två flyttningstider om året äger rum den 24 april och 24 oktober. 7 dagar efter flyttningstiden skall lagstagat tjänstehjon gå i tjänst på landet och efter 3-4 dagar i städerna. Sker det inte, men husbonden vill behålla hjonet, låter befallningshavanden i orten genast ställa det i tjänst. Vill husbonden inte behålla hjonet bötar legohjonet ett års lön. Kan han inte betala får han arbeta av skulden. Denna förordning träder i kraft den 24 oktober 1820 och husbönderna betalar för den förlängda tiden, som inträffar detta år. Vi låter till lindrigaste pris trycka en ny legostadga med förändringarna, att tillhandahållas för så väl husbönder som hjon. Prästerskapet bör vara försedda med de nya exemplaren så att församlingsborna får del av dem. Dessutom skall vid de årliga uppläsningarna från predikstolen tilläggas utdrag av de lagrum och författningar och de ändringar som skett. Uppläsningarna sker i mars och september.
Där är den stora banketten hos hertigen af Orléans, där är den lysande festen hos prinsen af Condé på slottet Chantilly, dit man far i täckta vagnar under ett stöpande regn. Festen varar i tre dygn, och allt är underbart praktfullt och fantastiskt. – Hvem är den sköna, okända hjältinnan i det bizarra äfventyr, som lifläkaren upplefver under en nattlig jakt efter hjortar vid fackelsken? Han får aldrig veta hennes namn, men möter henne åter följande kväll, då det strålande fyrverkeriet afbrännes, och trycker henne till sitt hjärta då solarna slockna. Så blir hon borta mellan de tre tusen gästerna på balen, och han ser henne aldrig mer. Men i sin ficka bär han ännu, då vagnarna lämna Chantilly, en liten spetsnäsduk, hvars utsökta doft framkallar en sväfvande erinring om hennes väsen och öfvertygar honom om, att detta kärleksäfventyr varit någonting mera än en fantasiens utsväfning. Det är vinter i luften och eld på härden, Struensee flyttar en stol fram till kaminen i sitt mottagningsrum, som ligger helt nära konungens egen våning i det Yorkska palatset. Lifläkaren är klädd i en bekväm nattrock och sträcker sig lättjefullt i värmen. Det är tidigt på förmiddagen och han njuter sin hvilostund. Framför honom ligger ett urval af allt det tryckta smicker, som Frankrikes diktare strött för den främmande monarkens fötter, och han läser: »Det är obeskrifligt, hur outsägligt han är älskad!» »Hur lyckligt är du icke, danska folk! Försynen skapade Honom till en Prydnad för sin Tron!» Själfva tsar Peters ära bleknar för hans: »Peter blef stor, men endast beundrad; Du, Kristian, blifver tillbedd » I hela denna sommar af underdånig hänförelse finns blott en enda fluga, som surrar i en något mindre respektfull ton: »Han kan i längden omöjligt stå ut med allt detta festande, och det blir vår skuld om den lilla dansken kreverar på kuppen!» Det finns åtminstone en smula förnuft i detta! Dörren öppnas plötsligt, och in trippar Brandt, triumferande: – God dag, min käre vän!
Jag hoppas, att då R. o. Ad. sista gången såsom Stånd behandlar denna fråga, de af omtanka för armén skola fatta ett beslut, hvarigenom denna en gång kan se sina billiga anspråk på en rättvis fördelning af lönerna uppfyllda. För min del kan jag icke annat än på det varmaste instämma med de tvenne första talarne i denna fråga, och anhålla att K. M:ts framställning måtte bifallas. Frih. Klinckowström: Efter hvad Hr Lagerhjelm yttrat, är det öfverflödigt att åt denna sak egna många ord, helst frågan genom de andra Ståndens beslut redan är afgjord på sätt Stats-Utsk:t föreslagit. Jag vill dock svara några ord till dem, som yrkat bifall till K. M:ts Propos. Jag tror, att dessa Hrr hafva sett frågan med mera fromma än skarpa blickar, och att de för mycket halva fästat sig vid specialiteterna, för att kunna bedöma det storartade verk, sorn sprider sin glans öfver vårt land; ty man talar ännu i hela Europa med beundran om vårt indelningsverk. Jag tror mig veta, att meningen är att indraga vissa boställen, och minska antalet af officerare, som äro skyldiga att bo inom sina kompanier; och Hr v. Geijer har stärkt mig i denna tro, genom den upplysning han lemnat, att de officerare, som nu få boställen, måste lörbinda sig att afstå dessa boställen vid en skeende lönereglering. I likhet med Hr Lagerhjelm tror jag, att indelningsverket på sednare tider blifvit mycket rubbadt, men jag är derom öfvertygad, att hvad som blifvit förstördt, annu kan ändras och rättas; och om regeringen vill göra framställning härom till näst sammanträdande representation, är jag säker, att den andra statsmakten icke skall neka understöd och uppoffringar för att återställa detta storartade verk. Jag skulle beklaga Sverige den dag detta verk föll, ty hvad som än blef satt i stället, kunde det icke blifva något motsvarande; och om jag erhåller någon röst i den blifvan e representationen, skall jag alltid motsätta mig hvarje rubbning i vårt indelningsverk. Det kan synas likgiltigt hvad beslut R. o. Ad. nu fattar; men R. o.
Men oni detta fall icke ar för handen; om Nationen tror behofvet fordra, att åtskilliga af denna personal ombytas; om Nationen trott sig böra uttala detta behof; om man sett exempel, att sådana förändringar och concessioner från R. St:s sida, som denna rådgifvande personal gjort till de angelägnaste föremål för sina bemödanden, icke blifvit gillade; oin nian såväl i offentliga uttryck som i enskilda samtal horten allmän missbelåtenhet blifva uttalad; så hemställer jag, om det vore skäl, att vi, innan vi ens kunnat fälla någon dom öfver administrationen, innan vi inbekommit Const.Ulskrs dechargebetänk. lemnade bifall till hvad administrationen begärt. Jag kan hafva stadgat min öfvertygelse om hvilketdera af dessa fall nu är för handen, och jag är öfvertygad, att nästan jemväl hvarje individ af Representationen stadgat sin tanke defom; men det är mig icke såsom representant tillåtet att ensamt på grundjaf den enligt min tanke allmänna opinionens påträngande kraf och på grund af de förhållanden, som ligga inom gränsen för min enskilda kännedom, fälla en dom, som är af vigt för nutiden och efterverlden. Det är derföre, och ehuru jag tror, att min öfvertygelse icke i följd af Constit.Utsk:s betänk, kan blifva betydligt förändrad, som jag förklarar, att jag i närvar, ögonblick anser min pligt vara att, äfven om tillgångar funnes, icke säga ja till de begärda anslagen, och som jag tror, att, om detta betänk, återremitteras, vi, då förnyadt utlåt, från StatsUtsk. inkommer, kunna bättre och med närmare kännedom, på grund af Constit.Utskzs dechargebetänk., fatta vårt beslut. Af dessa anledningar tillstyrker jag på förhand återremiss, så mycket hellre, som jag har några mindre anmärkningar att göra vid Utsk:s betänk., och som jag i närvar, ögonblick ej kan bifalla något och ej vill hafva på mitt samvete att hafva afslagit något, som verkligen kan vara nödvändigt. Sedan jag sålunda yttrat mig generelt, ber jag att få tillägga, det jag fullkomligt instämmer i Gr.
Af sådan anledning synes den af Herr Lefren framställde grundsatts för Bankens consolidering böra förfalla. 1 öfrigt anhåller jag, att Ridderskapet och Adeln måtte betänka, då de afgöra denna fråga, att beslut, som man hoppas skola blifva gällande, böta vara sådane, att d.e ej äro orättvisa. Om vid Utvecklingen af Bankens ställning ingen kan tvifla om dess soliditet, så hemställer jag, med hvad erkänsla man skulle emottaga ett beslut, som bestämde, att Banken ej efter hand be* hofde fullgöra hvad man hade att vänta af dess tillgångar, i händelse dess utredning får ske långsamt. Jag tror således, att man med lugn öfverläggning bör lemna åt framtiden, att be* stämma beloppet, hvarefter realiåationen komma: att ske. t)en T5 Julli f. rn. HtSrr Tham, Wolrath: Om frågan aldrig hade blifvit väckt otn nödvändigheten, att genom artificiella medel consolidera myntet, och bringa det till ett visst värde; om man utgått från den öfvertygelse, att utan främmande biträden och artificielle åtgärder sådant kunnat erhållas, genom förbättrade näringar och en lifvad handel; örn dessa blifvit upphjefpte derigenom, att det dåliga myntet åter blifvit bragt i omlopp; om man trott detta vara möjligt, så tror ock jag,.att myntet verkligen af sig sjelf kunnat förbättras, i händelse StatsOeconomiska Författningar understött jordbruket, näringärne och handeln, Riket fått behålla en fortfarande fred , och Nationen haft måttliga utlagor. Då hade myntet gerna kunnat återgå till förbättring, och jag tror , att, om capital-beloppet fått bibehållas, hade förbättringen skett utan skada för någon. Men detta har man bestämdt icke velat; man har föreslagit häftiga medel, såsom actier och lån, utrikes eller inrikes.
M:ts Nådiga Förordning den 20 Jan. 1824. angående ändring eller utrifning af vattenverk, som genom uppdämning skada jord eller hindra dess odling, stadgas i 4 och 5 §§., i den förra, att delegare, som i kostnaden för vattenverks utrifning eller ändring icke vill deltaga, är både berättigad och skyldig att för sin andel i vattendränkt jord af öfrige delegare emottaga lösen, eftersom den, med afseende på jordens värde före vattnets afledande, af mätesmän bestämd varder; och i 5 §., att värdet af vattenverk, som utrifvas eller lösas skall, med dess inventarier och tillhörigheter, eller af den del, som genom försämring bortgår, likasom af den jord, hvilken, enligt föregående bör inlösas, skall, efter noggrann undersökning om verkets beskaffenhet, enligt allmänt gällande grunder för värdering af fastigheter, i penningar mätas och utsättas. Vid jemförelse af dessa stadganden, kunde anledning hemtas till en sådan tydning, att egare till vattendränkt jord ovilkorligen vore pligtig att taga lösen derför i penningar. Men en sådan tolkning, ehuru skenbart riglig, öfverensstämma* likväl icke med andan i Författningen, som velat stadga Lag för uppkommande rättsförhållanden grannar emellan, då den ene önskar, genom vattens afledning, förbättra egor, och den andre vägrar att deltaga i kostnaderne derför, dock har afsigten alldeles icke varit att åstadkomma någon förändring i 4 Cäp. 9 §. Jorda-Balken och öfriga Författningar om skattskyldig jords minskning, ej heller att föranleda dertill, att hemman, medelst ängs eller annan marks afsöndrande, skulle tillskyndas en oersättlig skada. Nyssnämnde Lagens rum, jemte dermed sammanhang egande äldre stadgar, innehålla ©vilkorligt förbud emot söndring och minskning af skattskyldig jord, yid äfventyr, att en slik åtgärd skall vara ogild, och E. K. ' Expeditions~Ulskoltels Förslag lill lind. Skrifvelse IV.o ijS. 3oi M:s Nådiga Förordning den 19
M. anses för ändamålet Expeditioru-Utskottels Förslag lill und. Skrifvelse, IV.-o 7.35. kunna lämpligen erfordras; — hvarjemte och enär Kongl, cirkulärbrefvet (leii 11 Mars 1841, angående regements-pastorsbeställningarnes vid indelta armeen förenande med annan ecclesiastik befattning vid församlingarne eller läroverken, uti 3 mom. innehåller, att den, som till regementspastor vid indelta armeen i nåder utnätnnes, men icke derjemte bestrider annan ordinarie ecclesiastik befattning, skall åligga hos vederbörande biskop och konsistorium sig anmäla till emottagande, under den frän tjenstgöring vid regementet eller korpsen lediga tid af året, af förordnande att biträda vid läroverket, elier af missiv till tjenstgöring inom församlingen, och konsistorium ega att lämplig befattning honom anvisa, få Rikets Ständer, som anse en dylik tjenstgöringsskyldighet lämpligen kunna jemväl bataljons-predikanter vid den indelta armeen åläggas, i anledning häraf i underd. anhålla, det E. K. M. täcktes i nåder förklara, att hvad uti ofvan anförde Kongl, cirkulärbref är vordet stadgadt om regemehts-pastorers skyldighet att tjenstgör^ vid läroverket eller i församlingen, äfven må till innehafvare af bataljons-predikansbeställningar vid indelta arméen, der dessa tjenster ännu finnas bibehållna, utsträckas. Slutligen och hvad angår den väckta frågan om vidtagandet af åtgärder för en allmän reglering af adjunkternes inom församlingarne löner, sorn vöre med rättvisa och billighet öfverensstämmande, så torde, i Riksts Ständers; tanka, en sådan flerestädes vara af behof vet påkallad, hvadan Rikets Ständer i underd. anhålla, att E. K.
Smidesrätt, angående utvidgad för några Bergslager i Gestrikeland. XII. B. 157. XXIV. A. 39. Smidesrätt, om utvidgad, och om upphäfvande af Smidesförbud på vissa ställen inom Bergslag. XVI. B. 107. XVII. A. 154. XLII. U. 76. XLVIII. A. 227. Småland, om befrielse för ägare af Krono-, Kronoskatteoch FrälseSkatte-hemman i, från erläggande af Bevillning efter 2:dra Artikeln. Se Bevillning. Smålands Grenadier-Corps, om löneförhöjning för. R. 36o. XXIII. LIV. E. 107. — Hussar-Regemente, om dess afsittande. XI. B. 178. XIII. Å. 102. XXIII. U. 324. XXIV. A. 69. Småländska Länen, om lindring i Roteringsbördorne inom. Se Roteringsbördorne. Snefringe Härads invånares befrielse från lljelpedagsverkens utgörande till Strömsholms Kungsgård. Se Strömsholms Kungsgård. Snoilsky, Grefve Fredrik, yttrande. VI. 334- Snoilsky, Grefve Nils, yttranden. X. 276. XXIII. 233. Snällskrifning, om anstäldt prof i. XLI. B. 25r. A. 337. XLII. P.U. 78. Snällskrifningskonsten, om medel till befordran af dess utbredande. LXI1I. 171. LXIV. R. 28. LXV. B. 33o. LXYI. A. 62. Snöplogslag, 0111 förändring i sättet att uppgöra. Y. 3oi. VIII. R. 4.93. IX. B. 278. ^ X. A. 67. XI. B. 3o6. XVI. A. 233.
Efter hvad man sagt mig, skal! det endast vara här i Sverige, sorn Staten åtagit sig att icke allenast fournera rörelse-Capitalet, utan också, att vid hvarje Riksdag låta justera dess belopp, i andra Länder, der endast me? talliskt mynt circulerar, vet jag icke, huru man skulle komma till rätta härmed, då en yppad brist skulle ersättas med Guld eller Silfver, och icke kunde, likasom här i Sverige, fyllas med Banco-sedlar af särskilde dimensioner. Jag har icke hittills delat de farhågor, som en och annan vid denna Riksdag fram ställt emot ett Realisations-försök, men jag finner nu, att om Silfvermynt skulle komma i omlopp, Staten omöjligen kan uppfylla siri skyldighet, att justera och jemna rörelseCapitalet till det belopp, som den ena och andra tiden kan pröfvas behofligf, så framt Statsoch Banco-TJtskottens Uilätamlcn. ccxxi annars deri faststälde proportionell emellarj den utelöpande Sedelstocken oell redbara fonden skall bibehållas; ty hvarifrån skall val, vid en upptäckt brist, det erforderliga Silfret tagas, då vi icke ega någon annan Silfvergrufva, än den i Sala, men hvilken är ganska litet gifvande. Höglofl. Beredningen har tillstyrkt, att privata Bolag må få inrättas , och förunnas samma rättigheter till bedrifvande af Discontrörelsen, som Banco-Disconten nu innehar, dock med det förbehåll , att sådane Bolag hvarken nu eller framdeles skulle kunna påräkna något understöd af publika medel, samt Staten icke heller under någon förvändning inblandas uti deras förvaltning, mera än Staten kan inblandas uti andra enskildes företag. Uti denna åsigt instämmer också jag, lieldst jag anser, att man bör arbeta derpå, att ali Creditrörelse med tiden får uppgöras en^ §kilde emellan.
Att läkaren, efter en af de längsta och dyrbaraste sludii-kurser någon embetsman nödgas genomgå, skulle finnas villig alt nedsätta sig i en aflägsen ort, der tjenstgöringen vore ansträngande, men praktiken gufve ringa eller ingen inkomst, för en aflöning af 1,500 R:dr, vo:e en orimlig fordran. Ingen bruksinspektor och knappast någon af Statens lägste tjenstemän, hvilka dock bade utsigt lill befordran, nöjde sig med ringare inkomst, emedan lian icke kunde anständigt berga sig med mindre. Nämnda lönebelopp kunde för provincial-läkare i allmänhet och då de egde tillfälle till betydligare praktik vara tillräckligt, men i aflägsnare trakter motsvarade det på intet vis hvad som vore skäligt och billigt. Af sådan anledning har motionären föreslagit, att, i stället för det af Kongl. Majit äskade anslag till tjenstgöringspenningar åt 4 provincial-läkare, ett förslagsanslag af 10,000 R:dr mätte ställas till Kongl. Maj ts disposition alt användas såsom extra arfvoden eller tjenstgöringspenningar inom sådana provincialläkare—dislrikler, till hvilka derförutan kompetente sökande icke sig anmäla. Utskottet bar tagit i noggrannt öfvervägande hvad sålunda förekommit och finner det jemväl vara nödvändigt alt ytterligare anslag till s. k. tjenstgöringspenningar för provincial-läkare af Rikets Ständer beviljas. Både de af motionärerne till stöd för deras yrkande uppgifna förhållanden härutinnan och de upplysningar, som i be - 132 StatsUtskottetsUtlåtande N:o 139. rörda hänseende blifvit under frågans handläggning inom Utskottet meddelade, gifva vid handen att på flera ställen inom landet och förnämligast inom de nordligt belägna provinserna, med vidsträckta, af en gles ofta mindre bemedlad befolkning be bodda distrikt, icke sällan största svårighet möter att erhålla sökande till der ordnade läkarebeställningar, och detta hufvudsakligen af det skål att inkomsterna derstädes icke kunna antagas blifva tillräckliga för läkarens bergning.
Eber de många och vidlyftiga anföranden jag hort i förvarande ämne, vill jag icke upptaga Högloflige Rodderska pets och Adelns tid med något Memorial, utan får endast uppgifva de skäl, hvarföre äfven jag yrkar Årrremiss af Högloflige Utskottens BetänkandeJag anser icke de åtgärder olämpelige, utan förenlige med Principen af Myntvärdets upprätthållande, som Utskotten föreslagit i afseende på Disconternes Assignationers och Reversers inlösen, nemligen; de förre genast och de sednare innom 5 år, dock som en mera detaiHerad plan för Penningetillgångeo i Rikets från Stockholm aflägsne Provincer och på hvad sätt Lånetillgångar hädanefter kunna blifva att tillgå, då sorn jag hoppas alla BolagsDisconter och Insatts-rättighet af Penningar mot 3 Procent aldrig må t-' te af Ständer mera auetoriseras, icke ingått uti det Förslag Högloflige Utskotten nuafgifvit; anser jag Betänkandet böra återremitteras, i den förmodan, att det dröjsmål, som ytterligare härigenom ökar den allmänna förlägenheten, icke uppväger fördelen af att i ett sammanhang få emottaga och kunna bedömma hela Financeplanen, då hvarje partiel åsigt alltid måste göra detta bedömmande mera osäkert och öfvertygelsen om det rätta mera vacklande. Utskotten torde äfven böra närmare upplys Den 17 Martil, e. m. 103 Sa , huruvida Götha Canal DLcontsDirection kart undgå en lika ersättningslörbuidelse, som Malmö DiscontDirecteurer, i händelse brist förefinnes, samt hvad del Canal Verket kan anses hafi uti Discontens obestånd, då till arbetes bedrifvande användts mera än Discontvinstert och ActieÄgarnes samt Statens lagliga och bestämda årliga bidrag; hvilka upplysningar läJ ra vara lika vigtiga (ör Diiectioneroe, i tall de äro atisvarsfrie, som för Riksens Ständer, ifall ett motsatt förhållande äger rum. Herr Malmerfelt, Gustaf, uppläste föl?' jande: Ehuru StatsUtskottet uti sitt
— Ändtligen! hviskade han. Hon svarade intet, hon gjorde icke motstånd — han var hennes herre. L’Empereur disait que Duroc seul avait eu son intimité et possédé son entière confiance. Mémorial de Ste Hélène. Chez lui parler est le premier besoin ... L’Abbé de Pradt (sur Napoléon). Edmée hade uppbjudit hela sitt skarpsinne för att finna utväg att obemärkt kunna träffa sin älskare. Bonaparte hade bedt henne derom, befallt henne att vara försigtig. Han var alltid rädd för, till och med, när det blott gälde en öfvergående kapris och under det Direktoriets lössluppenhet var i sitt högsta flor, att någon skulle få minsta aning om hans intima affärer; nu, då det var fråga om den unga högborna flicka, han älskade så uppriktigt och häftigt, och som han på fullt allvar ville binda vid sin framtid, var han dubbelt noga. Att oftare träffas i Rue du Bac kunde der ej vara tal om — det var ett himlens under, att det kunnat gå så lyckligt en gång. Nej, Edmée måste komma till honom, till Tuilerierna. Genom ett tillfälle hade Edmée upptäckt, att i rummet näst intill hennes sängkammare, som Valentine bebodde, fans — med ingång från ett gammalt väggfast skåp — en liten hemlig trappa, hvilken derifrån gick direkt ner i parken och mynnade ut i ett tätt buskage invid gafveln. Den var af trä och förfärligt brant. Förmodligen hade den engång blifvit tillbygd för att tjena i ungefär samma ändamål, hvartill hon ville begagna den. Efter revolutionen hade dess tillvaro fallit i glömska; säkert var åtminstone, att Madame de Châteauneuf, som dessutom efter sitt fall sällan eller aldrig mera kom en trappa upp, icke kände till den. Utom en gammal hushållerska, som varit Louis’ amma, och som terrorismen nästan skrämt från vettet, voro Edmée och Valentine de enda, som nu bebodde våningen ofvanpå, hvilken alltså till största delen stod öde.
”Då ingen vid elementarläroverket tvingas att läsa Latin eller Hebreiska, anser jag det vara inkonseqvent att tvinga någon att läsa Grekiska, derföre att han läser Latin.” Emot punkten litt. d.: Af Friherre Cederström, R., som anser, att ur denna hemställan lämpligen böra utgå dessa ord: ”hvilket enligt nyssnämnda förslag kommc att inträffa efter genomgåendet af 4:dc klassen.” Emot Utskottets beslut i fråga om bibehållandet af Filosofi och Dogmatik såsom läroämnen: Af Herr Nordenfelt, L. M.: ”Uti Utskottets beslut, att afstyrka bifall till Herr Sommelii motion om uteslutande af Filosofi såsom särskildt läroämne från elementarläroverket, har jag icke kunnat instämma, emedan jag anser, att Logik rättast och lättast inhemtas under studier af Språk och Mathematik; att Psykologi rätteligen tillhör universitetet, och alt den kurs, som i skolan nu inhemtas, är af ringa nytta för dem, som vid universitetet fortsätta studium af Filosofi, och af ännu mindre nytta för dem, som icke fortsätta delta studium; samt att tiden bättre kan användas för andra ämnen. Jag får fördenskull vördsamt föreslå, all Rikets Ständer uti den underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit angående elementarläroverkens ordnande, som Utskottet föreslagit, ville uttrycka den önskan, att Filosofi icke vidare må ingå såsom särskildt läroämne i undervisningsplanen för elementarläroverken. ” Af Herr Börjeson: ”Emot Utskottets ofvanstående Betänkande, så vidt derigenom tillbakavisats hvarje framstäldt förslag att minska mångläseriet och skolungdomens öfveransträngning med alla dess olyckliga följder för lärjungarnes så väl andliga som kroppsliga utveckling, får jag anmäla reservation. Hvad den med rälta öfverklagade öfveranstrångningen angår, så hafva verknin - 60 Allm. Besv.- och Eicon.- Utskottets Betänkande E:o 118. garne deraf redan så oförtydbart framträdt, att man hvarken kan eller bör längre dröja med botemedlet, på det att icke det onda må förvärras och allt mera gripa omkring sig.