Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
S9, näst efter artikeln Ångpannor, och följande beslut fattades; l:o Vid första yttrandet, pag. 91, framställningarne pag. 106, 107 och 108, angående 12, 15 och 18 §§ af Tulltaxe-underrättelserne, samt slutyttrandet, pag. 109, lät Ståndet bero. 2:o Första och andra yttrandet, pag. 90, det Utlåtande, som förekommer pag. 95, yttranderne, pag. 101, angående artiklarne: Canel och Cassia Lignea samt Hampa, framställningarne pag. 108, angående 19 och 22 §§ af Tulltaxe-underrättelserne, samt första yttrandet, pag. 109, lades till handlingarne. 3:o Med frånträdande af förut fattade beslut, antog Ståndet de inbjudningar, som af Prot.-Utdrag den 12 Juli 1851. 407 “ Utskottet blifvit framställda, i sammanhang med 169 och 183 voterings-propositionerne, som, i följd deraf, förföllo. 4:o Voterings-propositionerne: 154—168 samt 170—182 godkändes, medförklarande, att Ståndet vidblifver dess beslut i de punkter, som i särskilda ibland dessa voterings-pro. positioner förekomma, och der inbjudningar äro till Ståndet framställda; och 5:o i öfriga delar af Memorialet, som nu genomgicks till slutet, godkände Ståndet, hvad Utskottet föreslagit och hemställt. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 16, i anledning af Riks-ståndens olika heslut, angående dels frågan om de såkallade transatlantiska Tull-lindringarnes upphörande och i sammanhang dermed, förändrade tullsatser å vissa artiklar, dels ock åtskillige andra tullbestämmelser. Första yttrandet, pag. 2, i fråga om tull-lindringarnes upphörande, gillades, inbjudningen, pag. 4, blef icke antagen, och samtliga voterings-propositionerna godkändes. S. D.
Det heter bland annat i petitionen: »att mindre jordbrukare icke utan stor svårighet kunna blifva delaktiga af de »välgörande amorteringslånen: »att mer och mindre oundvikliga omkostnader för lå»nens erhållande mycket mera betunga den mindre än den större jordbrukaren: »att många af dessa umgälder skulle kunna undvikas om en Banko-låneanstalt »vore organiserad i provinsstaden. — Emot inrättningen af filialbanker invändes, »att administrations-kostnaderne derigenom okas: och vi bestride icke denna in»vändnings giltighet; men hemställa i djupaste underdånighet, om icke, när staten »allönar en ökad tjenstemannapersonai, för att äfven af de små jordbrukarne utkräfva »kronoräntorna samt andra utskylder, — det må synas billigt, rättvist och välbe»tänkt, att sedan de högre intressena nu fått rotfästa sig, äfven de lägre må väranäs, så att de också må kunna uppehålla sig». »Det är icke afund »mot våra högre likar, som härtill gifvit anledning, utan en på erfarenhet grun»dad öfvertygelse, att om Sveriges mindre jordbrukare icke snarligen understödjas »likasom de större medelst fördelaktiga länebilräden, så måste de små hemmanen vrner och mer försvinna, och deras innehafvare vräkas, den ene efter den andre, vifrän sin lilla jordtorfva; hvaraf den ytterligare oundvikliga följden måste blifva «en fortgående tillväxt af proletärer, tiggare och brottslingar». Sanningen af allt detta kan svårligen förnekas och huru hotande synas icke verkningarne häraf blifva redan i den närmaste framtiden! Det förekommer mig oförklarligt hvarföre icke Rikets Ständer längesedan, då fråga om behofvet af privatbanker uppstod och förr än de blefvo inrättade, voro betänkte att för det allmännas räkning medelst Riksbankens afdelningar i landsorterna bedrifva den lånerörelse, som man ansåg att jordbruk och näringar derstädes behöfde.
Förändringen är till principen ej oriktig; men hvem ersätter åt de allt mera ökade Statsbehofven Banco-räntorna, uppgående till emellan 6 och 700,000 R:dr årligen, och hvilket Verk ansvarar då för creditiver. Jag inser intet annat val än stryp-systemet, eller en Ökad beskattning at 600,000 R:dr årligen. Hade allt hunnit blifva bättre ordnadt, hade jag tillstyrkt det förra: Hypotheks-förcningar hade kunnat öf - i8o Den 17 Februarii f. m. vertaga fastighets-lånen , privata Banker alla lån på namn och varor; men nu skulle jag hellre föreslå det sednare, nemligen skatternas förökning, och det smärtar mig alt tro, att den nödvändiga silfvervexlingen dock måste återfalla tungt på folket. Men ännu är dock ickeafgjordt, att siifrets vandring ut i rörelsen skall tvinga Banken till denna fruktade indragning. Vid bedömandet af denna fråga, hvarpå allt dock ytterst hvilar, är det svårare att finna någon stödjepunkt för öfvertygelsen; ty hvarken utländska Bankers rörelse eller jemförelsen emellan den närvarande och en förfluten lid gifva ledning för bedömandet af landets behof af rörelse-capital eller af silfver emot sedlar. Silfver-uttagningen är helt och hållet beroende af förtroende till Bankens grundförfattning och opinionens ställning, och denna är ej gynnande. Den ringa afgång, som lån på fastigheter emot lägre ränta, men liqvid i silfver ägde, visar, att man icke trott på vexlingen. — Bref från provinserna förkunna landets oro, och säkert är, att många Associationers och enskildas cassör skola söka silfver forsin säkerhet; och några hafva redan börjat att bereda sina capitaler till detta ändamål. — En icke obetydlig sedelmassa finnes uti Finland, och torde snart utbytas emot silfver. Svenska Bancosedlar finnas ock i norra Tyskland, och dessa måste återströmma emot silfver. Coursens jemna stegring synes utvisa vexelbrist.
Hvad vinner väl landet på en sådan huggning och hvad förloras på utförseln af en sågstock, tagen från enort, der sågverk ej finnas? Så länge fri utförsel af trävaran i dess mest begärliga form hindras, kan vår skogshandtering ej Vänta förbättring, och trähandeln ej komma fort på verldsmarknaden. En inskränkt handel verkar, att skogen ruttnar bort, under det andra på vissa orter sakna ved, och likväl skola betala tull för stenkol! En procts utförseltull öfverhufvud för alla trävaror synes mig vara den lämpligaste. Härunder bör äfven Ved inbegripas. Om Skåne kan med förmårj exportera ved till Köpenhamn och använda stenkol från Höganäs för bättre pris, är då deri icke en nationalvinst ? Vid art. tågvirke synes TJtsk, åter hafva bortglömt skeppsbyggerierna. Om denna artikel får en tull af 8 r:dr på Skål, som motsvarar hela förädlingskostnaden, så synes detta i sanning mer än tillräckligt, Repslageriet är dessutom ett det mest obetydliga handtverk i Sverige, som arbetar med Utländsk rudimateria, och hvarföre skall då skeppsrederiernas och handelns vigtigare interesse eftersättas för Den 37 Octoberf. m. 347 detta? Äfven för sjöförsvarets behof är tägvirket en vigtig artikel. Ofvanstående framställning visar, att Utsk., i min tanka och flera andrås, som i de här vidrörda ämnen äga en practisk kännedom, högligen misstagit sig om rätta vägen till de inhemska näringarnas förkofran. I den förut omnämnda bilagan finnas, enligt de grunder, som här äro angi foa , hvarje artikel uppförd till den förändring, som jag åstundar. Ehvad afseende H. Utsk. behagar skänka åt detta anförande, vågar jag likväl hoppas, att den icke för brådskan af riksdagsgöromålens afslutande förbigås utan ali uppmärksamhet, emedan de grundsatser, den vidrör, utan tvifvel äro af den allrahögsta vigt för landets materiella förkofran, hvilken Utsk. lika med mig åsyftar. Remitterades till Bevilin.Ulsk. Fortsattes den redan den 23 dennes e. m. började pröfningen af Constit.Utskts meraor.
IDUN » Jag kan inte — jag vill inte se henne. » » Jag går hem, » sade hon till Edvard. Nej, hon var inte sjuk. Men det roade henne inte att var ute, och det sade hon helt uppriktigt, hon som eljes var så oftergifvande och så full af hänsyn. » Ingen behöfver följa mig. Jag hittar hem. God natt! » Hon tog min hand och sade » God natt » till de andra. Men Ajas närvaro låtsade hon ej om, såg inte åt henne, vände ryggen till henne och gick. Edvard följde henne efter ett hastigt afsked till oss. Äfven Aja hade nu förlorat lusten för att gå ut och roa sig, och vi fingo sällskap, hon och jag, uppåt vår trakt. Hon var upphetsad och nervös. Glädtigheten var som struken af henne. Hon gick i sioa egna tankar och hörde inte på hvad jag sade, förrän jag frågade: » Hvad tror ni om Edvard? Tror ni han kommer att gå framåt? » Då svarade hon utan ett ögonblicks tvekan och utan att se på mig: » Han skall aldrig känna sig fri och därför a.drig kunna ge sig helt, aldrig få fram det djupaste och det bästa, det som inte ansträngningar och arbete åstadkomma, utan det som kommer inifrån, från det allra innersta hjärtat. Han skall gå och gräma sig och plottra bort sig och sjunka — för han hör till dem, som ha lätt för att sjunka, därför att han begär mer af sig själf än han kan gifva. Och andra ska ' göra bra saker, och han skall bli efter — och det kan jag inte hjälpa, jag far ju inte hjälpa det. » De sista orden hade hon knappt föimått framstamma. Hennes röst stockade sig i halsen, och hon brast i gråt, riktigt barnslig ohejdad gråt. Detta var ett annat lynne än det, som tagit sig uttryck i Emmas klagan. » Ni tror väl jag är tokig, som ger mig till att lipa midt på gatan, » fortfor hon för att släta öfver hvad hon nyss sagt. » Jag har blifvit så nervös af pariserluften.
Jag kan således ej annat än tillstyrka afslag; men då i detta betänk, särskildt förekommer, att arrendatorn uppgifvit byggnader, som han vill afstå, så är det naturligt, att innan man Ian säga ja till ett sådant anbud, måste dessa byggnader vara värderade, och nyttan af dem vara erkänd motsvara fördelen af ett förlängdt arrende; och derföre skulle jag begära ålerremiss af detta utlåt., på det StatsUtsk. malte tillstyrka en undersökning om beskaffenheten af byggnaderna, deras värde och gagn för stället, samt villkoren för deras framtida underhåll, hvilket allt bör noga bestämmas i det blifvande contractet, om saken efter en föregtde undersökning bifalles, d. v. s. om fördelen af byggnaderna motsvarar fördelarna af det prolongerade arrendet; då må på Ständernes sida intet hinder möta för afvikandet från de fastställda grunderna för Kronans lägenheters utarrenderande, derom anmälan hos K. M. i und. aflemnas. På det sättet kunna »Ständerne behandla frågan, utan att träda på sidan om lagen och om de grunder, hvilka de sjelfve stadgat för sådana lägenheters förvaltning. Hr Lagerhjelm, Pehr: Det ligger för en klar dag, att äfven detta betänk, måste återremitteras. De skäl, som tala derför, har jag förut anfört, och jag vill ej trötta med deras återupprepande, men consecjvensen fordrar naturligtvis en sådan behandling, på det StatsUtsk., i öfverensstämmelse med dess förnyade betänk:n i förut återremitterade likartade frågor, må kunna utlåta sig öfver detta amne; hvarföre jag, lika med Frih. Cederström, begär återremissaf nu föredragna betänkande. Hr af Ekenstam, Israel: Uti de frågor, som förut förevarit om prolongation af arrenden, har jag icke yttrat mig i sak, derföre att jag icke ägt speciel kännedom derom. I afseende på nu ifrågavar. lägenhet är förhållandet annorlunda. Jag vet huru med densamma är beskaffadt, och dessutom visar sig härvid den skilnad emot de öfriga frågorna, ao8 Den Maj. att arrendatorn har något att erbjuda Kronan för arrendets förlängning.
Dessa noter hade afdelningen ansett icke sakna sina betänkligheter, och dessutom trott, att revisionen borde gå något djupare än till de antydda rättelserna. Afdelningen hade redan uttryckt sin åsigt, att den reviderande måste hafva sin uppmärksamhet fästad på den gällande öfversättningen; men afdelningen ansåge äfven såsom högst vigtigt, att en lika stor uppmärksamhet fåstades på originalet. — Trohet mot detta måste anses såsom den reviderandes första pligt $ troheten mot den gällande öfversättningen kunde icke komma högre än i andra rummet. Den skulle blifva ett fel, om den icke vore troheten mot originalet underordnad. Att föreskrifva något vidare, vore måhända otjen - 6 Allm. Besvärsoch Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 38. ligt, då den större eller mindre framgången vid utförandet naturligtvis berodde på den efter dessa liufvudgrundsatscr reviderandes individuella insigter och gåfvor. Den fråga, som derefter förekom, vore den, huruvida ett så beskaffadt öfversättningsarbete borde verkställas af en enda person eller anförtros åt flera. Motionären hade talat för den förra meningen, samt understödt densamma med flera skäl. Verkstäldt af en person, kunde arbetet erhålla en större enhet och helgjutenhet; och om åt den person, som komme att öfvertaga det, ledighet från andra åligganden bereddes, så kunde arbetet skyndsammare blifva färdigt, än om flera, alla upptagna af andra mer eller mindre trägna göromål, deri skulle deltaga. Men dessa fördelar motvägdes af faror. Enheten kunde lätt blifva ensidighet, och skyndsamheten lätt åstadkomma ett hastverk. Den sednare torde dessutom icke i en rätt hög grad vara erforderlig i en kyrka, hvilken, såsom vår, på sitt modersmål eger en mycket god bibel-öfversättning.
Uppå Härefter framställd propos. fann R. o. Ad. för godt att med frånträdande af sitt förut i fråga om artikeln jernskrot fattade beslut, antaga de derå af Utsk. föreslagna inoch utförselsafgilter, till följd hvaraf voter:s-propos:n N:o 191, ansågs hafva förfallit: men vidblef R. o. Ad. sitt förut i afseende på artikeln kalk fattade beslut samt godkändes den derom föreslagna voler.spropos. N:o 192. 3:o Kardor och Kard/iider. R. o. Ad. godkände såväl Ulsk:s yttrande om oförändradi bibehållande af rubriken ”Kardor och Kardläder,” sorn den i fråga om tullafgifterne derå föreslagna voter:spropos. N:o 193. 4:o Kläder, gang-, linneoch säng-, ej specijiceradc. R. o. Ad. godkände såväl Utsk:s yttrande om bibehållande af hittills gällande iuförselsförbud och artikelns redaktion, sorn den föreslagna voter:s-propos:n N:o 194, ang:de införselstullen å ”fruntimmerskläder, nya, af till införsel lofgifna tyger.” 5:o Knallhallar. Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf, att PresleSt. antagit Ulsk:s i afseende på denna artikel till R. o. Ad. och PresteSl. gjorda inbjudning hvarefter Hr von Hartmansdorff hemställde alt densamma äfven af R. o. Ad. mätte antagas. Hr Printzensköld: Visseriigen kan det synas som denna artikel vore af föga betydenhet, och att R. o. Ad. derföre kunde instämma i PresteSl:s beslut, men jag tror likväl, att förhållandet är annorlunda. Flera 1000 K knallhattar hafva blifvit införde i landet.
Ex Protocollo Aug. von Hartmansdorff. pet 53* Den 15 Juni. pet och Adeln bifallet, med tillägg, att då Uti skottet upplyst, hvilken mängd af göromål till dess handläggning blifvit hänviste, och Kongl. Maj:t uti Dess Nådiga skrifvelse om Riksdagens förlängning äskat skyndsam behandling af annu oafgjorda mål, så ville Högloft Ridderskapet och Adeln för dess del tillåta Allmänna Besvärsoch Oeconomie - Utskottet att antaga en så talrik Betjening, att Utskottet skulle kunna sammanträ, da och arbeta på 6 afdelningar. Ut Supra. Ex Proiocollo Aug. von Hartmansdorff. Utdrag af Protocollet, hållet hos Högvärdiga Prest - Ståndet, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, den 15 funt ISIS S. D. Föredrogos å nyo och biföllös nedanskrif. na ifrån Utskotten inkomna Betänkanden, nemligen ifrån Stats ■ Utskottet, angående 1:0 Postfrihet för sådana Tidningar, som an. ses lända till allmäna upplysning. 5:0 Landshöfdingen m. m. Focks Motion om Lön för år 1813. 3 Indragning och reglering af ö.fverflödiga embeten och tjenstår. 7:0 I anledning af Höglofl. Eidderskapets och Adelns beslut, om löners anslående för LandsFiscaler och Länsman, Ifrån Lflg - Utskottet, rörande 3:0 Förhöjning i lösen för Kämnärs-Rättqrnes Expeditioner. 2:0 Skärpning i straffet för åverkan E annans hägnad. 3:0 Lösen vid lagfarter och stämningar m. ra. samt om vadepenningar. 4:0 Frälserentas behandling såsom lös egendom. 5:0 Praescriptionstid för redovisning af Krigskostnads-medel. Ifrån Allm.
Jag anhåller, alt fa till prol. anmäla, att jag icke deltagit i det 11. o. Ad:s pluralitels beslut, hvarigenom bifall lemnades till Lagoch Ekon.Utsk:s betänk. N:o 6, innefattande åläggande för kronofogdar och häradsskrifvare alt verkställa och redovisa uppbörden af brandslodsförcningarnes inkomster, samt att jag hade vela* tillstyrka afslag ä Ekon.Ulsk:s förslag i detta ämne. Jag anser det icke vara väl betänkt, att på tjenstemän, som redan förut äro i högsta grad betungade af mångahanda tjenstepligter, lägga ett nytt bestyr, utan motsvarande ersättning, och tror dessutom, alt sådant icke eller vore fördelaktigt för brandstodsbolagen sjelfva. Man bör nemi. besinna, alt en kronofogde icke kan göra denna uppbörd annorlunda, än i sammanhang med kronouppbörden. Det förekommer ganska ofta rester vid kronouppbörden, och dä dervid blott en del af debetsedelns belopp betalas, så torde det vara gifvet, att kronofogden använder afbetalningen, för att minska resterna i kronouppbörden så mycket som möjligt. Rättast och säkrast är, alt anförtro uppbörden af denna afgift åt communerna, d. v. s. åt brandstods-comite'erna inom socknarne. Afven förekommer en annan omständighet, som gör detta beslut för bolagen mindre fördelaktigt. Den består deruti, att flere af dem sluta sina brandstodsår i April eller Maj månader; och Den 13 November f. m. 191 då kronouppbörden icke sker förr än det derpå följande året i Februari oell Mars, gå sålunda hela 10 månader förbi, innan någon uppbörd ens kan komma i fråga, under hvilken brandstodsbolagen äro i saknad af medlen, som de dock genast vid brandslodsårets slut behöfva. Man invänder val deremot, alt brandstodsbolagen kunna i privatbankerne skaffa sig creditiver, för att deraf bestrida sina utgifter; men dels är icke den utvägen tillgänglig i alla län, dels är den alltid förenad med besvär, som kan undvikas, om uppbörden sker directe genom brandstodsbolagets egna soekencomiteer. Hr von Rosen, Georg Ludv.:
Är han en redlig Medborgare, som will sitt Fosterlands wäl, 'men som famlar efter Statsklokhet r mörkret, eller är han en oredlig, som bereder och forstrar willrädighctcr, wadan, »ordningar för at syfta til et undangömt mäl? Jag utber mig at at mina Med - ldepi-e^iwlnterg uplysta öfwertygelse och betänksamhet fä öfwerlemna besia twifwelsmäl. ^ ' Mära Den 10 63 Wära fiender hafwa nppstutit forsöken ti! tvär förstöring; de ärsta den kanhända ännu;, de hafwa ej lofwar at äterhälla dest fullbordan, och just den ärstid, pa hwilken fiendens företag ku >na börjas, är nu inne. Hwad är det Rikets wälfärd först fordrar i denna belägenhet? Med största wördnad för den djupa Statsklokhet, som inom detta hus lätit hora sig, wägar lag dock hemställa, om ej swaret b rde blifwa följande: en fast Stprelsemagt, frän hwilken fienden witt antaga fredsanbud, eller genom hwars redan förwärfwade kraft, motständ kan beredas. Männe ej detta är den förberedande anstalt, för hwilken i farans stund alla andra angeläHeMkep böra wika; eller stola längwariga, inweckiade^ uttöjda öfwerläggningar företagas och fortsättas, som om wart Fädernesland förtjente att kallas det mägtiga, lugna, i djup fred stadda Swerige. Jag beundrar den lyckliga, eller kanhända rättare, olyckliga sinnesarten hosén man, at lutad öfwer bräddjupet och med knapt bibehållen jämnwigt, finna för godt att qwarblifwa i fin ställning och derunder djupt och långsamt eftertanka, huru han bör bereda atta cletLljerns af fin wälfärd.
Slotten i allmänhet samt äfven ett och annat af de i senare åren inköpte Läns Residencer innefattade ett större antal rum än som för Landshöfdingarnes behof och till Embetsrum erfordrades, K. M:t likväl, med afseende derå, att det öfverflöd iga utrymmet vanligen begagnades för andre publika ändamål och att, vid den K. Fainiilens resor, tilfälle borde gifvas till Densammas inlogerande i Residencen, ej funne lämpligt eller ofta ens möjligt alt frånskilja och till enskilte upplåta hvad som till äfventyrs någonstädes öfverskjuter det utrymme, som för ofvannämnde behof i Slotten och LandshöfdingeResidencen vore oundgängeligt. 2:0 Att Collegierne rätteligen förfarit då dc från Sammandraget uteslutit de å förteckningarne från en del Län uppförde Tullhus samt SpannemålsMogazins och fordna Kronobränneri-byggnader, om hvilkas senares disposition K. M:t med afseende å den pågående upplösningen och utredningen af Allmänna MagazinsInrällningen, dels redan gifvit, dels komme att framdeles meddela se eskil ta föreskrifter; samt 3:o Alt i afeeende på de af K. Collegierne uppgifne 7 serskilta frågorna; nämligen: Angående en gammal Stallbyggnad vid Upsala Slott, hvilken uppgifvits såsom behöflig till vagnsbod vid K.
Har Lönnrot omarbetat runorna och tillagt någonting eller med något som helst bidragit till att gifva dem den form och drägt, i hvilka de sågo dagen? De afvikelser, han vid redigeringen af dem tillät sig med afseende å det språk, d.v.s. det ostfinska, på hvilket de ursprungligen voro affattade, äro så allmänt kända, att de väl ej behöfva här omnämnas. De voro nemligen endast fonetiska eller kanske hellre ortografiska, och dermed afsåg han endast att bringa runornas yttre drägt i närmare öfverensstämmelse med vårt skriftspråk, en uppgift som han också på ett särdeles lyckligt sätt löst. Härom lönar det således ej att vidare orda. Det samma gäller om hvad Lönnrot gjort vid de lyriska sångernas redaktion, ty det är klart, att utgifvaren endast behöft ordna dem efter innehållet. Annorlunda gestaltar sig Lönnrots förhållande till de episka sångerna eller Kalevala, och här blir frågan, tydligt och utan omsvep uttalad: hvad är i Kalevala ursprungligt, och hvad är Lönnrots verk? Ursprungliga äro alla eller nästan alla verser (versrader). De verser oberäknadt sådana inledningsord som t. ex. "Sanoi vanha Wäinämöinen", "Siitä lieto Lemminkäinen" o. dyl. hvilka Lönnrot eller kanske redan någon runosamlare bifogat runorna, har kännaren lätt att urskilja från dem, de verklige runosångarne sjungit. Verserna äro således, på några få undantag när, i det skick folket sjungit dem; den ordning deremot, i hvilken verserna nu befinna sig, är Lönnrots verk. Man må dock ej missförstå detta uttalande. I Kalevala finnas långa runoserier, hvilka ej beredt utgifvaren någon vidare möda än att af talrika varianter sammanställa de bästa ställena. Af detta slag äro alla trolloch bröllopssångerna samt de lyriska partierna. En betydligt större möda beredde honom de egentliga episka sångerna. I dem måste berättelsen rätt ofta "sammanväfvas"
Styrelsen hade ägt tillfälle att i denna fråga ådagalägga någon kraft, åtminstone tillkännagifva sin vilja, om också denna varit i strid med dagens opinion hos den mindre upplysta massan af folket, hvilken opinion ingen lärer påstå böra vara Styrelsens ledstjerna. För att således Styrelsen må finna understöd af den sjelfständigt tänkande representanten, måste hon äga ett system, samt förstånd och kraft att genomföra det. Vacklar hon åter i allt, kan bon aldrig vinna något; alla män med principer blifva då mer eller mindre med henne missbelåtna. Man har talat om journalismens magt öfver .allmänna opinionen, och att denna magt understundom hindrade Styrelsens inflytande. Jag tror icke detta, om Styrelsen nemi. vill öppet och ärligt framlägga sin motsatta öfvertygelse, med skälen dertill. Journalismen finge då säkert ofta vika. Men om än dagens opinion ej kunde rubbas af Styrelsens skäl, begär jag alldeles icke derföre, att Styrelsen skall gifva efter,’förrän hon hunnit öfvertyga sig, att hon har orätt; 88 Den i Juli e. m. men på vinnandet af en sädan öfvertygelse måste lion arbeta och icke tillstoppa öronen för allt, hvad som yttras af journalismen. Frih. Boye har ordat åtskilligt om en politisk sjukdom, som skall finnas hos folken och äfven vara nära att sprida sig till oss. Jag medger, att det finnes en viss orolig anda hos folken i vår tid, som jag dock ej vill kalla sjukdom, utan snarare en känsla af obelåtenhet. Denna känsla är beklagligen en af civilisationens nödvändiga följder. I samma mån menniskan går fram på civilisationens bana, i samma mån hon utvecklar sig, i samma mån känner hon behofvet af ytterligare framskridande. Det är derföre, som framskridandet måste ske inom af lagarna begränsade områden, och sorn styrelser äro nödiga för att upprätthålla dessa lagar. Men ett behof af utveckling och framskridande existerar för hela naturen; det måste således äfven uppenbara sig hos det ädlaste deri, menniskan. Hon for drar ovilkorligen att icke nödgas stå, likasom trampade hon i lera på samma punkt.