Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Handbok för Militärer, och innehållande samling af gällande författningar för arméen, under 29 titlar, deraf 5 redan i bokhandeln utkommit, och Majoren tillika i underdånighet anhållit om understöd från Statens sida medelst inköp af visst antal exemplar af nämnda arbete, hvilket till uppställning, syfte och brukbarhet vore enahanda med det sammandrag af författningar för krigsmakten till lands, hvars utarbetande blifvit Krigs-rådet Forsberg i Nåder uppdraget, men något understöd af Staten icke syntes böra lemnäs till utgifvande samtidigt af 2:ne likartade arbeten, hvilka således lämpligen kunde till ett sammanföras, Kongl. Maj:t måtte i Nåder tillåta att Krigs-rådet Forsberg, som, emot åtnjutande af det honom personen tillagda arfvode, 800 R:dr årligen, för utarbetande af sammandraget af författningar rörande krigsmakten till lands, vore sysselsatt med utgifvandet af ofvanomförmälda, på Rikets Ständers begäran anbefallda arbete till upplysning om Rustningsoch Roterings-skyldigheterna, måtte, jemte de 2:ne, Forsberg till biträde anställde tjenstemän, varda från befattningen med utarbetandet och utgifvandet af Sammandrag af författningar för krigsmakten till lands skiljde och denna befattning i stället öfverlemnas åt Majoren Stjernsvärd, med vilkor, bland annat, att bemälde Major finge uppbära de 800 R:dr banko, som hittills varit de 2:ne Krigs-rådet Forsberg biträdande tjenstemännen, ä 400 R:dr hvardera, såsom arfvoden bestådda; så, och efter det Kongl. Krigs-koilegium, uti häröfver infordradt utlåtande, på anförde skäl, afstyrkt Krigs-rådet
Statens ringa penninge-tillgångar, kan jag, på grund af livad jag i öfrigt anfört, icke annat än afstyrka bifall lill betänk. Hr von Hohenhausen: Jag hade visserligen icke ämnat att förlänga diskussionen, sä vida icke den siste värde talaren yttrat, att, när fråga förevar om beviljande af lån till Wisby och Westerås hamnbyggnader, vederbönde landsfor talade derföre. I anledn. häraf får jag återkalla i den värde talarens minne, all jag då icke yttrade mig i annan syftning än uti förevartde fråga. Jag bade icke begärt något län åt Wisby stad, och yttrade endast, att jag trodde, det staden icke skulle upptaga detsamma, emedan staden icke utan stora uppoffringar kan detsamma återgälda. Denne stad har tillräcklig skuld i de redan emoltagne 40.000 r:dr och hvilka skola utgå af husägarne i staden, sorn af hamnbyggnaden icke hafva eller kunna få någon fördel af hamnen. Den kommer i framliden att gagna handlande och andra, som drifva någon rörelse och den nytta som sålunda är att af detta förelag hemta, kan icke beräknas. Dä lån skola af menigheter återgäldas, sker beräkningen af hvarje innevånares deltagande deri genom klassifikation af förmögenheten, såsom ägande rätt lill hus eller på annat sätt, t. ex. frivilliga bidrag, men sådant kan endast ske inom förmögna samhällen. Jag har således icke talat för beviljandet af något län till Wisby stad, enär jag sagt alt jäg tror, det staden icke kan begagna sig deraf. Deremot har jag yttrat mig för det lån, K. M. i dess nåd. propos. begärt, men som Utsk afslyrkt derföre, att icke några tillgångar fuunos. Detta anslag begärdes såsom ett tillskott af Staten i ocb för hamnbyggnaden i Wisby, emedan icke blott staden ulan bela Ostersjö-handeln hade af detta företag en fördel. Ett dylikt förhållande är det äfven med hamnen vid Warberg, ty af densamma har icke endast Sveriges utan flere länders handel nytta. Gr. Lagerbjelke har alldeles icke betraktat frågan såsom statsman ulan han har behandlat den ur en juridisk synpunkt.
Utskottet att afgifva utlåtande öfver ytterligare äskadt anslag för denna byggnad, borde genom ålerremiss afhjelpas, får jag hemställa, om icke denna fråga tillhör ett helt annat ämne än delta, sorn endast innefattar granskning utaf de till allmänna GarnizonsSjukhusbyggnaderi redan anslagne medels hittils varande förvaltning. Tillika får jag anföra, att orsaken hvarföre kostnadsförslag till byggnadens fortsättande här omnämndes, endast var att förklara skälet till att denna fråga icke behandlades i sammanhang med revisionsärendet. Jag tror följaktligen, att återremiss icke gagnar lill det af Herr Munck af Rosensköld åsyftade än - 44 Den i September f, m. damål, utan att Utlåtandet bör bifallas eller afslås. Herr Munck af Rosensköld: Hvadden förste af mig framställde och af Friherre Palmstjerna bestridde anledning till återremiss angår, synes det mig vara klart, att, när fråga är om så grofva beskyllningar, som dem Utskottet här framdragit emot vederbörande, hvilka haft befattning med allmänna GarnizonsSjukhusbyggnaden, i afsigt att påkalla Sländernes beslut till en anmälan, hvilken för vederbörande kan komma att medföra mycken tort och drygt ansvar, billigheten äfven fordrar, att man först förunnat vederbörande läglighet att andraga sina försvarsskal, och hvilket efter mitt omdöme lämpligast kunnat och bort ske genom StatsUtskottet.
Man säger, att den beqvämlighet, som lemnäs de förvaltande verken i Stockholm, är ensamt till för hufvudstaden, och att man icke har något godt deraf i landsorten. Detta är sannt; och jag beklagar, att dylika inrättningar ej finnas i landsorterna. Men icke är det skäl att betaga Stockholm den beqvämlighet, som der kan finnas, derföre att man icke har samma förmon öfverallt i landet. Dertill kommer, ali det finnes landlränterier uti hvarje residens-stad, hvarigenom allmänheten, i vissa hänseenden, har samma säkerhet som här, genom depositioner i Banken. Men huru förhåller det sig med kontrollanterna öfver ränterierna? Hr Printzensköld har nyss fått en remiss från KammarRätten, rör:de ett Landtränteri, och om det icke vore stridande mot 90:de §:n R.F. att omtala huru der tillgått, så skulle berättelsen derom troligtvis bringa åtskilliga värda ledamöters tro på vederbönde kontrollanters upmärksamhet att vackla. Det säges, att de af Konungen stadfästade reglementen, äfvensom Konkurslagens föreskrift i förevande hänseende kunna ändras. Men då skulle väl R. St. samtidigt begära sådana ändringar. Eljest vore det att gå förvändt tillväga. Frih. Tersmeden har anmärkt, att flera personers insättningar kunna uptagas på samma attest, och att sådant ganska ofta inträffar. Detta är sannt, men det är en helt annan sak, än 218 Den 14 Oktober f. m den jag omförmält. Jag har påpekat den händelsen, att på samma attest uptagas medel för 2:ne särskilda räkningar, förda i särskilda böcker. 1 sådant fall, sade jag, kan man ej klippa sönder attesten. Endast då insältningarne äro gjorda å samma räkning för flera personer, går det an att hänvisa till samma attest. Icke så när det är fråga om flera särskilda räkningar. Då man granskar den ena, säger den oredliga kassaförvaltaren: ”attesten ligger i den andra boken, men hon är ej till hands, utan hos bokbindaren eller någon annan.” Man får ej rätt på henne för ögonblicket, och vederbörande kontrollanter hafva ej tid att vänta till en annan gång, eller glömma bort saken.
Emot denna preescription kan väl invändas, dels att tiden, hvarifrån den bör räknas, är i sådan målto obestämd, som deia beror på egarens längre eller kortare lifstid, dels alt häfden stundom ej kan blifva fullkomnad förr, än nära ett århundrade förflutit ifrån det annan maia egendomen åtkommit; men Utskottet är af den tanka, att lagstiftaren, för att icke åstadkomma oreda och osäkerhet i förut varande förhållanden, bör vara ytterst sparsam på ändringar af sådane lagstadganden, som inskränka tiden för gällandegörelse af egande-rälts-anspråk, samt alt, då någon olägenhet af den nu gällande prsescriptionsliden hitintills ej försports, frågan om och i hvad nion densamma bör förkortas, utgör ett ämne, med hvars pröfning kan anstå för närvarande och intilldess granskning företages af Lag-Comiteens förslag lill Civil-lag, som stadgar tjuguårig häfd, för hvilken tiden räknas från den dag, lagfart å fånget beviljats; och anser Utskottet sig derföre icke böra tillstyrka, att Herr Friherre Ceclerströms motion mä bifallas. Stockholm den 18 September 1840. Reservation af Herr Friherre Cederström^ Anders, som åberopat sin i ämnet väckta motion. 38 Lag-Utshotlets Betcinkandej N\o 133, N:o 133. Ani;, till Exp. Utsi;. J. 19 Sept, kl. 12 mijel. Betänkande, i anledning af väckt fråga om närmare lagbestämmelser , huru förfaras bör, tlå, vid lagfarts sökande, fullständige åtkomst-handlingar saknas. Uli motioner, som från Hedervärda Bonde-Slåndet blifvit till Lagutskottet remitterade, hafva Petter Persson från Calmar Län, Jan åndersson från Westerås Lim och Håkan Ericsson från Christianstads Län fästat uppmärksamhet på olägenheten deraf, att stadgande saknas, huru förfaras hör, då, vid lagfart af köp om fast egendom, säljarens åtkomst-handlingar, såsom förlorade, ej kunna, på sätt Kongl.
Uti staden finnas aderton minuthandlare, sex hökare och tjugusex handtverkare. Hesse sednares antal har ökats med fyra sedan sista berättelsen. Uti staden finnes ett färgeri. Provincial-läkaren för länets norra distrikt är här stationerad och är tillika Stadsläkare. En barnmorska finnes, äfvensom examinerad provisor å apotheket. Uti stadens pedagogi skola per medium under sednaste fem åren undervisats åtta gossar. 58 I stadens folkskola hafva lärjungarnes antal under de sednaste fem år per medium varit 50 barn. Fattigvården besöries af Kyrkorådet. Den yttre polisen handhafves af Stadsfiskalen med biträde af en stadsbetjent och fyra brandvaktskarl. Staden underhåller två större och en mindre brandspruta. Trenne tillsyningsman äro utsedde för att hafva tillsyn öfver försvarslösa personer.
Vid meddelande af sitt underdåniga tillstyrkande, att en jernväg på Statens bekostnad samtidigt och i förening med vestra stambanan måtte anläggas emellan Hallsberg och Örebro, så att båda dessa banor kunde på en gång öppnas för trafiken, har Kommittéen yttrat att, i betraktande af den industriela rörelsen inom denna trakt, Kommittéen artsåge ifrågavarande bandel vara af utomordentlig vigt, ej mindre för trafiken på vestra stambanan, sedan denna blifvit fullbordad, utan ock för Stats-Utskottets tillåtande M 86. för de både norr och söder om Örebro belägna orter, emellan hvilka ett betydande utbyte af landtoch bergsbruks-produkter egde rum. Genom förening på detta sätt emellan den så kallade Köping-Hults jernväg (jemte bibanan till Nora) och vestra stambanan, blefve Örebro läns produktiva, norra bergslagsorter äfvensom vestra ändan af Mälaredalen satta i direkt förbindelse med södra Nerike, Södermanland, Stockholm, Westergötland och Göteborg, samt indirekt genom Göta kanal med Wenerns och Wetterns hamnar. Således skulle, så länge Wenern och Göta kanal voro öppna, mellersta delen af landet, eller trakterna omkring Örebro och Nora, jemte hamnarna vid Hjelmare!! och Mälaren, för billig transportkostnad erhålla varor Irån vestra kusten genom begagnande af sjöväg till Töreboda och derifrån på jernbana direkte till bestämmelseorten eller vidare från Örebro till Mälarens och Hjelmarens stränder. Pä samma sätt erhölle bergslagerna och sistnämnde orter en beqväm och billig utlörsel lill Westerhaget och Göteborg för de varor, som deråt hafva sin naturliga afsättningsväg. Vidare skulle den betydliga jernoch malmforsling, som nu eger rum ifrån bergslagerna öfver Örebro till södra Nerike och Askersund, väsendtligen underlättas, då dessa produkter pä oalbrulen jernbana komme helt nära sin bestämmelse och, med begagnande al jernvägen till Töreboda samt omlastning derstädes pä fartyg, kunde för billigt pris transporteras till samtliga hamnar vid Wen ern och Wettern.
Vid sådant förhållande återstår egentligen att pröfva, huruvida nyssberörde syftemål Allm. IScsv.- och Ekon.-Ulshotlcls Betänkande iV.-o lös. 13 skulle, genom bifall till motionärens förslag, uppnås eller åtminstone väsendtligen befrämjas. I afseende härå torde det vara uppenbart, att i samma mån statsrevisionerna befinnas uppfylla hvad i främsta rummet med dem varit åsyftadt, nemligen förekommandet af missbruk och öfverträdclser af tydliga föreskrifter, dessa revisioner skulle inskränka sig till en nästan endast negativ verksamhet, derest de icke sökte att inom den för dem utstakade verkningskrets, att öfverse och granska Statsverkets och Rikets Ständers Verks tillstånd, styrelse och förvaltning, fortgå från anmärkande af sådana fel i förvaltningen, som härflyta från förbiseende af gifna föreskrifter, till dem, hvilka tilläfventyrs hafva sin grund i mindre tydliga eller mindre välberäknade stadganden. Dessa förhållanden visa sig vanligen genom skiljaktiga meningar om författningarnes rätta förstånd emellan dem, åt hvilka deras tillämpning är anförtrodd, och i detta afseende, kan det icke annat än för Rikets Ständers Revisorer vara af vigt att erhålla en ledning för kännedomen om hvilka författningar sålunda föranledt stridiga tolkningar och möjligen till och med mot hvarandra stridande beslut rörande deras tillämpning. Då dessutom den föreslagna åtgärden synes vara lätt verkställbar och icke böra för vederbörande tjenstemän medföra synnerligt besvär, får Utskottet, på dessa och de af motionären i öfrigt anförda grunder, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Majit täcktes i nåder föreskrifva, att hvarje Statens embetsverk, hvars förvaltning och räkenskaper granskas af Rikets Ständers Revisorer, skall vid hvarje års räkenskap foga förteckning öfver de förvaltningsfrågor, i hvilka under året olika meningar inom embetsverkets Styrelse förekommit, jemte hänvisning till de protokoll, deruti de skiljaktiga meningarne igenfinnas. Stockholm den 30 Augusti 1860. 14 Allm. liesv.- och Ekon.-ilskottets Uttänkande N:o 166.
Redaktionen af det föreslagna lagstadgandet är således efter min uppfattning alldeles felaktig och borde, ifall fråga kunde uppstå om förslagets antagande, förändras till ungefärligen följ:de lydelse: »Hafva två eller flera gemensamt gjort testamente, såväl till hvarandra inbördes, som ock till tredje man; ege dock, hvar för sin egendom, rätt att testamentet ändra eller återkalla, ändå att han, der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt.» Jag yrkar afslag. Frih. Armfelt: Afgörandet huruvida ett vilkor, som förekommer i ett särskildt vid domstol löretedt testamente, bör, om det klandras, få gälla eller icke, utgör icke föremål för nuv:de öfverläggning. Jag har derföre endast i förbigående omnämnt, att Utsk'-t sorgfälligt undvikit att yttra sig öfver denna fråga, emedan det ansåg den nu icke höra till saken. Hvad jag med mitt förslag afsett, är att få bestämdt hvad lag säger; att få ett stadgande, hvarefter domaren må ega att rätta sig, på det han icke må vara i villrådighet huru han skall döma. Behöfligheten af ett sådant lagstadgande tror jag vara temligen uppenbar, och frågan tyckes vara af alltför stor vigt, Den 14 Februari f. m. 395 för att den obestämdhet, som nu är rådande, längre kan fördragas. Jag fortfar i min anhållan om bifall till Utslcts Betänk. Frih. von Schulzenheim: Egentligen har jag begärt ordet med anledning utaf ett yttrande af Lag-Utsk:ts Ordförande, att den, som ändrade ett testamente, icke handlade hederligt. Det är en åsigt, som jag ingalunda kan gå in på, och jag kan icke föreställa mig annat, än att den härrör af en ensidig uppfattning att ett inbördes testamente skulle vara ett kontrakt. Då jag icke kan finna annat än att ett inbördes testamente är af samma natur som ett enkelt, anser jag häraf nödvändigt följa, att man eger ändra det. Jag anser frågan vara af praktisk vigt, och då det ofta är svårt att reda en doktrin, då den framställes på vetenskapligt sätt, vill jag genom ett exempel upplysa, hvartill det kan leda att icke få ändra sitt testamente.
Bet. N:o 58. 2:0 af Herr Rådman Lundman. Till det Hedervärda Bonde-Ståndet: 1:0. Af Riksdagsfullmägtigen Hans Jansson från Elfsborgs Län, och 2:0. Af Riksdagsfullmägtigen Jöran sindersson från Vestmanlands Län ; med hvilken Johan Olofsson från sistnämnde Län, Anders Andersson från Skaraborgs Län,samt flere af det Hedervärda Ståndets Ledamöter sig förenat. Efter gemensam granskning af dessa Memorial och yttranden, åsyftande alla, i större eller mindre nion, rättelser eller tillägg i Kongl. Kungörelsen den 5 December 1788, angående Fattigförsörjningen, hafva Utskotten funnit dem innefatta följande hufvudsakliga hemställanden, hvilka Utskotten nu gå att i nedanstående ordning upptaga och besvara : 1:0. Att hvar och en må ega rätt att flytta hvart helst han vill, då han har godkänd Orlofssedel, är af god frejd och visar sig ega utkomst, antingen genom egen arbetsförmåga eller genom andras försvar. 2:0. Att , då man eller qvinna, efter fyllda 20 år, flyttar till annan Socken , det »natte antecknas å Prestbevis, och i Kyrko - Lagsamt.Allm.Besv.o.Oec.Utsk. Bet. N:o58. 97 bok, huru länge han eller hon, efter den tiden till 5o år, tjent i hvarje socken: att fattighjon ej borde ovilkorligen försörjas der eller alflytla dit, hvarest de senast varit skattskrifne, utan, då tvist uppstår, flytta till den socken, hvarest de under deras mest arbetsföra tid, användt sina bästa arbelskralter. 3:0.
— Under ett mångårigt vistande på Manilla i dåvarande föreståndarens och sedermera i en af lärarnes familj, och under den dagliga beröringen med de olyckliga barnen mognade planen till 488 Motioner ho* Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 197. verkställighet. — Hon hade dels genom hopsparade löner, dels genom arf, samlat 400 R:dr R:mt och började, vid 42 års ålder, med denna ringa grundpenning sitt menniskovänliga företag. — Oaktadt alla vänners afrådan och många pröfvande motgångar innan det tillämnade hemmet och skolan för döfstumma kunde komma till stånd, lät hon sig icke afskräckas, utan fullföljde sin plan i fast tillit till den goda sakens framgång och fromt förtröstande på Herrans hjelp, äfven då, för menniskor att se, ingen utväg och ingen förhoppning fanns. — Hon hade en mindre lokal på Norrmalm i Stockholm och använde större delen af sitt lilla kapital till inköp af bohag och skolmaterialier och öppnade för något öfver 2| år sedan sin skola. Lärjungarne skulle erlägga en viss årsafgift, högre för helpensionärer, lägre för halfpensionärer; meu flertalet voro fattigmans barn och förestånderska!) hade ej hjerta att bortvisa de medellösa små; följden blef att många betalade blott half eller fjerdedel afgift. — Till lärare antog hon en ung, döfstum artist, som nyligen utgått från Manilla, hvilken ock lifvades af varmt nit för skolan och åtog sig att undervisa barnen utan annan ersättning för sin möda än fri bostad och föda. — Hyra och lefnadskostnader öfverstego snart inkomsterna och alla tillrådde att upplösa den nya skolan. — Men förestånderskan förtröttades icke, utan fortgick med osvikligt mod och trygg förtröstan på den utstakade banan, och med henne en ung Hicka, som vavit hennes trogna biträde från början, samt den döfstumme läraren i skolan, alla utan tanke på annan lön för sin möda än tak öfver hufvudet och det mången gång knappa brödet för dagen.
Hvarje kvinna har just så mycket fåfänga, som hon saknar förstånd. Pope. E n kvinna, som lägger undan sin religion, då hon skall ut i sällskapslifvet, liknar en person, som tager af sig sina skor då hon skall gå pä törnen. Pope. D e t finnes inom oss alla ett hinder för fullkomlig lycka — nämligen trötthet på hvad vi ega, och längtan efter hvad vi icke ega. La Rocliefoucauld. " Iduns skollofekoloni ". Några ord till damerna. |et var något nytt, säga helt säkert en stor del af denna tidnings ärade läsarinnor, när de fästa blickarna på ofvanstående rubrik, men jag vågar hoppas, att den också skall väcka uppmärksamhet och det varmaste intresse. Hvar ligger Iduns skollofskoloni? Ack, den är ännu blott en fattig, men vacker tanke, väckt till lif en ljum, solig vårmorgon, då fåglarne sjöngo i de ljust grönskande björkarne och hvitsipporna började breda ut sina blad för att fullt insupa solens värmande ljus. Den kom som en smekning af den jungfruliga våren och trängde in i hjärtat och gjorde det vekt och mänskligt. Rundt om spirade en ny, ung kraft upp. Trädens knoppar svällde, marken klädde sig i hoppets gröna skrud, och vågorna, frigjorda från sina blågråa bojor, glittrade i solljuset likt en matta, broderad med gnistrande diamanter. Och huru lätt och spänstigt kändes ej sinnet i den rena luften, förslappade nerver lifvades på nytt, och tanken fylldes af en oändlig tacksamhet och beundran för Guds godhet. Så han I nog kännt det alla, och vid hvarje morgonpromenad dit ut efter Brunnsvikens fagra stränder, eller fram den tysta vägen åt Manilla, har behofvet att komma ut till det verkliga landet, långt bort från stadens tryckande stenmassor blifvit allt starkare. Och så, I lyckligt lottade, så rusten ler alla. De luftiga sommartoalelterna äro i ordning, och snart gungen 1 på vågen dit ut, då I, hvilande i den brokiga hängmattan under granarnes helsobringande och doftande solfjädrar, fån inandas helsa och nytt lif. Det är ljuft och skönt.
När tullen pä ull nu är i fri! ga alt höjas till 12 sk., och tullen på det garn, som spinnes af denna ull, är bestämd till 6 sk., så finner jag ett sådant förhållande vara alldeles orimligt och alldeles stridande emot all grundsats för tull-lagstiftningen, hvarföre jag anhåller att antingen dessa båda artiklar måtte uti den trängre kretsen intagas, eller också Hr Gr. o. Landtm, göra särskild propos. derpå. Hr Fåhraeus, Olof Immanuel: Då jag redan förut upptagit nog mycket af R. o. Ad:s tid under discussionen i detta ämne, så hade jag visserligen önskat undvika att ånyo uppträda, om icke åtskilligt af hvad som under öfverläggningen förekommit hade gjort det till en moralisk pligt. Det mästa af hvad å motsatta sidan är anfördt till vederläggning af mina åsigter, har likväl redan af föregående talare blifvit besvarad), och milt andragande kan derföre blifva temmeligen kort. Hr Printzenskjöld har sökt förklara den motsägelse, som man velat finna emellan premiss och conclusion uti del föredragna betänk., pä del sätt, att någon väsendtlig förändring i nu gällande tulltaxa icke vore af Utsk. tillstyrkt, enär det väsendtliga vore hufvudgrunderna, men dessa icke kunde anses rubbade genom ett större eller mindre antai förändringar i afgifteruas belopp, och några nya förbud ej blifvit föreslagna. Jag ber att dervid få erinra, att förbudsstadganden ligga inom gränsen af den ekonomiska lagstiftningen, och att de således uteslutande bero af K. Jag är öfvertygad om, ali den värde talaren är en ibland dem, som villigast erkänna delta. Då K. M. framställer något förslag i afseende å tullbevillningen till R. St., sä är det alltså klart, all denna framställning hufvudsakligen 222 Den 11 Januari e. m. mäste .angå bestämmandet af afgiflsbeloppen, såsom varande af bevillningsnatur och tillhörande 11. St:s åtgärd; men alt den deremot icke kan angå förbuden, hvilka i allt fall tillhöra K. M. att bestämma.