Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarken åt Ebba eller mig har hon någonsin yppat hvad staten rör. Nej, kära syster är ej vorden delaktig af en statshemlighet, men två unga sladdertaskor väga ej orden så noga. Kan ej fröken hafva sagt åt Ebba omtrent så: när vi nu få krig på närmare håll, ha vi att förvänta min frände Carl Gösta, och huru skall jag mottaga honom? Hvad ers kärlighet säger! utropade åter fru Beata, nära att spricka af otålighet huru hon månde uppdaga ett så fruktansvärdt attentat mot rikets välfärd. Omöjligt är det inte. Jag har alltid sagt, att så klok hon är, fröken Kerstin, är hon i älskogstankar inte en isbit mer än andra vid hennes år. Är ock Ebba understundom nog lösmunt, till och med emot mig; jag vill nu ej säga om fröken, huru hon gör mig lifvet snarlikt en kardas tinnar att däröfver klifva. Skulle nu Ebba ... nej, ers kärlighet, nej, det måste ha kommit ut genom en annan tandrad, och här finnes en annan ... Har fröken någon annan förtrogen än Ebba? Förtrogen? Nå ja, så förtrogen, som man kan vara med sin knäracka, när man ger henne socker. Här är ju ett nytt smeköga, som ers kärlighet vet. Läserskan? Ja, den finska häxungen. Jag har nu tålmodigt väntat i nio månader, att korpvingarna växa ut från skulderbladen, som folk säger; men ännu förmärkes ej annat, än att fröken med hvar dag råkar i snaran fast hårdare och nu vill upphöja styggan till adelig vederlike. Hon skall vara af judeblod, sägs det. Låt henne få makten, så slippa vi snart präster och kyrka. Dårskapen skall ock hafva sin tid. Förtälj mig hvad kära syster tror om kammarpigan Hagar Ring. Skulle fröken ha yppat för henne något, som riket rör? Nej, det tör jag ej kännas vid, men låt mig eftersinna ... Fröken har på sitt bord en tänkebok med permar af grönt saffian, där hon hvar dag skrifver sig till minnes någonting, som kommer henne märkeligt för.
345 lias befattning försvinner äfven derigenom, och om, på sätt Utskottet föreslagit, den Committé, som skall nedsättas, gör till sitt första lnifvudsakliga syftemål, att redigera våra economiska, drätseloch handels-författningar, hvaraf en stor del äro antingen öfverflödiga, eller positivt skadliga för Piikets allmänna hushållning och näringar, blifva Collegiernas och flere nuvarande Embetsverks göromål så förminskade, att de af ett, i jemförelse med det nuvarande ganska inskränkt antal Embetsman kunna besörjas. Till befordrande af enkelhet och drift i ärendernas gång leder äfven att, på sätt Utskottet föreslagit, endast en person skulle ansvara för göromål, hvilka nu collegialt af flere utarbetas; men jag är likväl af den tanka, att Collegialformen icke helt och hållet bör afskaflas. Jag tror, att ändamålet vinnes, om en del Collegier, i följd af ofvannämnda förändringar indragas, såsom Commerceoch BergsCollegium, och deras återstående befattningar öfverflyttas dels på KamniarCollegium, dels på enskiita Embetsman, om åtskilliga andra Embetsverk dels indrages, dels fingo en förändrad form, såsom KammarRätten, StatsContoiret, Magazins-Directionen och Tullstyrelsen, samt att slutligen ett eller högst tvenne PiiksColiegier bibchöllos, deruti M iuistrar eller StatsRäd väl voro Presidenter eller Chefer, men deruti likväl äfven funnos röstägande Ledamöter, på det att i de fall, der möjligen någon afgörande rätt för dessa Collegier bordt bibehållas, pröfningen icke skulle på en enda person bero, — Emot den dubbla 546 Den 27 Maji. Befattning, som några StatsRådels Ledamöter således skulle erhålla, kunna flera vigtiga anmärkningar göras; men utom den minskning i antal af högre Embetsman, som härigenom uppkommer, tror jag att den närmare befattning med och kännedom af ärenderne, hvilka StatsRådets Ledamöter sålunda äro i tillfälle att taga, skulle medföra fördelar, som öfvervägde de olägenheter man befarar.
Detta, som naturligtvis i främsta rummet angick de Staten egentligen tillhörige documenter, gällde äfven om de enskilda, hvilka för framtiden kunde på ett eller annat sätt vara af vigt för fäderneslandet. Den frejdade RiksCanzleren var långt ifrån att ana, att denna intellectuela qvarlåtenskap, under tidernas lopp riktad med nja fynd, skulle blifva ett rof för den mindre betänksamheten hos en hans egna ättling. Sådant har emedlertid skett. Sverige, som längesedan mistat sina genom Gustaf Adolphs bragder och Axel Oxenstjernas ansträngning förvärfvade besittningar, är just nu i begrepp, att jemväl förlora sina litterära byten från de store männens tidehvarf. Ungefär samtidigt med den gåfva, Friherre Ridderstolpe, Fredrik, gjorde Riddarhuset af pergamentet till Konung Sigismunds privilegier för Ridderskapet och Adeln, bortskänkte Friherren på annat håll en stor del af Tidöns dyrbara manuscriptsamling. Om denna åtgärd, för så vidt den angår Oxenstjernska ättens privata papper, gifver fosterlandsvännen och litteratören blott anledning till fruktlös bedröfvelse, måste den åter, hvad de allmänna handlingarne beträffar, föranleda till kraftiga mått och steg, att skaffa Staten sitt igen. På grund häraf yrkar och föreslår Den a3 Mars f. lä. jag vördsamt, att, i anledning af 17 §. uti Kongl. Majrts CanzliOrdning den 23 October 1809, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla, att genom HofCanzlerens försorg, eller på hvilket annat sätt Kongl. _Maj:t i nåder täcks finna lämpligt, de bland ofvannämnde handlingar må varda till RiksArkivet återfordrade, som detsamma bevisligen tillhört eller tillhöra bort. Hvarefter Herr Crusenstolpe mundteligen tilläde: Jag anhåller, att denna motion, sedan den i behörig ordning livilat på bordet, må blifva till Ekonomiutskottet remitterad. Friherre Ridderstolpe, Fredrik:
Vid Förstärkta Stats-Utskottets Memorial, N:o 278. 47 Vid voteringssediarnas öppnande hafva befunnits 83 Ja och 36 Nej; hvadan och som Ja vunnit, följande proposition blifvit antagen för den 117:de Voteringen (292:o): Den, sorn vill, alt utförselstulleh å sparrar af furu och gran af mindre tjocklek än 8 tum rnidtpå, skall bestämmas till 4 sk. stycket, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anlages Ridderskapets och Adelns beslut. Denna votering har utfallit med 42 Ja och 77 Nej, hvadan Nej vunnit; och är således utförselstulleo å sparrar af furu och gran af mindre tjocklek än 8 tum midtpå bestämd till 6 sk. per stycke. HSule Voteringen (293:o): Den, som, i öfverensstämmelse med 3 Stånds beslut, anser artikeln tvål böra bibehållas vid na gällande indelning och tullafgifter, nemligen ”parfymerad och sra onette:” med 4 6 sk. införselstull och ”sämre slag” med 3 sk. införselstull per skålpund, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer tvål att indelas i parfymerad med 12 sk. oc-h 'andra slag” med 3 sk. införselslidl skålpundet. Voteringen har utfallit med 80 Ja och 39 Nej. 1 följd häraf och enär Ja vunnnit, bibehållas för artikeln tvål nu gällande indelning och tull-afgifter. 119:de Voteringen (294:o): Den, som tili kontraproposition i hufvadsakliga voteringen, angående införselstufl å nytt tågvirke, antager Ridderskapets och Adelns beslut, att bibehålla nu gällande tullsats, 36 sk. lispundet, röstar Ja; Den, det ej viii, röstar Bih. till R. St. Fröt. Vinner Nej, antages till kontraproposition Borgareståndets beslut, att å nytt tågvirke nedsätta införselstullen lill 24- sk. per lispund.
Det ar t v i af dessa rapporter ~Xorske kvinders retslige og sociale Stilling af Ginn Krog, utgif vet af Norsk I&lt;vindesagsforeniiig~ samt w Kvinnan och kvinnocwbetet i Finlur@ af Uhion.en, Rvinnosaksförbuiid i Finland, som vi liaii vilja omnäinna med iiHgra ord. Det iiorska arbetet, liar sisoin dess titel.anger, koncentrerat sitt omrhde pk och ger en grundlig och intressant framställning af den norska kvinnans sociala ställning ifrkn iildre tider allt intill utgifnings5ret. Utom en kortare inledning innehaller det ses afdelningar. Den. f örsta behandlar den personrättsliga stallningen (my ndigliet, förinyndarskap, arf, iiaringsrattiglieter, straffbestämmelser). Den gifta kvinnans rättsliga stallning är ämnet för den andra afdelningen, och författaren får dar tillfälle att iiarinare redogöra för ägendoinsförhållandena mellan inakar, deras personliga rattsförhållande rattighet öfver barnen, skilsmassa, äktenskapsålder. I tredje afdelningen beIiandlas kvinnans ställning i stat och koininiin. : [denfjerde redogöres för d e platser inom det offentliga lifvet, som äro öppna för kvinnor. Den femte afdelningen agnas $t den kvinliga undervisningen och deii sjette &amp; t kvinnans sociala ställning, och dar lämnas äfven uppgifter om den kvinliga föreniiigsverksaniheteii samt en mängd statistiska siffror rörande niilils och kvinnors användning inom olika yrken, deras arbetslöner, etc. Det fiuska arbetet, hvilket utgifrits på skral landets beggtt spr&amp; som på engelska, liknar till iippsti-illningen ganska mycket de af den svenska dainkomith utgifna rapporterna, ehuru det kanske aglim större iippmärksamliet a t de kroppsarbetande kvinnonias förliillandeii. Det iiiiieh %ller följande Iinfviidafdelningas:; Den finska kvinnans rattsliga stallning9 samt uNågra drag af den finska kvinnaiis ställning enligt radande sed s.
En egendomlig och högst imponerande begrafningsceremoni följer: körsånger, böner, solosånger samt flere tal, däribland ett af general Booth, i vackra och värdiga ordalag tolkande, hvad den aflidna under ett lyckligt, nära 40-årigt äktenskap varit för honom. Stämningen är nu ej längre den glada, exalterade, som förut rådt, och i synnerhet synas döttrarna öfverväldigade af den bittra förlusten; dödens närhet och den sorgbrutna maken, knä- böjande vid den älskade makans kista, tyckes verka på alla närvarande, hvarjämte det på- fallande mörkret trycker en tung stämning öfver det hela. Kistan nedsänkes sakta af söner och närmaste vänner, därefter en kort begrafningsakt och en högtidlig trosbekännelse, eller rättare löftesed, upprepad af alla närvarande tillhö- rande frälsningsarmen — och det hela är till ända. Jorden sluter sig öfver ännu en af sina svaga döttrar, hvilkens lefnadsgärniug dock varit af mäktigare och mera omfattande art, än hvad som kommer på de flestes lott. Om dess anda varit af godo — därom skola icke människor döma. G d s. S t e k t g å s. Det åtgår ungefär 2 å 3 timmar att sakta s t e k a. S e d a n silas soppan och passeras rötterna igenom en hårsikt. Mathilda. armar arbeta oförtrutet med den smidiga degen, där du själf står lutad öfver bakbordet. Med stolt tillfredsställelse följa dina ögon de läckra små bröden, där de radas upp led efter led på plåten; och så, när jag ännu en gång som så ofta förr, vid eftermiddagskaffet i ditt trefna sällskap njuter af de ännu gräddvarma alstren af din husmorskonst, är det inte någon artighet, utan blott hvad alla män med en stämma bekräfta, då jag ur mitt hjärtas (eller kanske snarare min mages) innersta djup försäkrar, att » hembakadl — det är dock bäst! » Men det är icke allom gifvet att baka i hemmen. Det gifves så många andra bestyr i ett hus; och i de stora städerna äro minsann ej moderna spislar och ugnar så inrättade, att någon bakning, annat än som undantag, kan komma i fråga.
Jag anhåller slutligen, att man måtte göra skillnad emellan den nuvar. skuldens fonderande och emellan dessa betalningar eller försök att liqvidera skulden, sorn hittills varit brukliga, att utgifva medel i och för systemets egna brister oeh således hålla Riksg.cont. i fortfarande dålig ställning och misscredit, utan att någon annan verklig grund för denna misscredit finnes än oviljan att sköta affärer så, som de höra skötas. Jag anhåller örn återreroiss af betänk. Hr Tham, Wolrath: Läran om statslånesystemet älsa omständligt afhandlad, att jag i detta ämne ej vill tillägga något, utan endast förklara, att jag förenar mig i hvad Hr Lefre'n sednast yttrat. Det är endast i afseende på det betänk., som nu är före, som jag vill säga några ord. De talare, som ifra mot statslånesystemet, hafva af detta betänk. Den 6 Augusti f. m. tagit sig inledning att förkasta alla möjliga statslån, och en värd ledamot hur bestämdt yttrat, det lian ville, att bevillningen må ökas för att betala Riksg.cont:s skuld. Jag får då erinra, aLt denna skuld icke är ny eller göres nu för att fylla nya behof, utan är en gammal skuld, tillkommen genom förra Ständers beslut, icke genom några propositioner från K, M. eller genom nya anslag. Jag tror derföre, alt det icke skulle vara nyttigt att öka bevillningen för att betala denna skuld, allraminst vid denna tidpunkt, då en förestående realisation troligen till en början skall hardt påkänna rörelsecapitalet. Jag skulle tro, att de, som yrka det, kunde dermed hafva en låg afsigt, emedan till grund derför möjligen ligger den afsigt att genom en ökad bevillning verka missnöje hos nationen och sålunda erhålla tillfälle att kasta skulden på Regeringen för det, hvari Regeringen icke hade någon del. Jag kan derföre icke annat än på det högsta afstyrka alla frågor örn bevillningens ökande för att betala denna skuld och önskar alt, på sätt Hera talare yrkat, Riksg.contrs skuld måtte så omsättas och genom måttlig amortering så betalas, att nationen icke kommer i någon olägenhet derigenom.
Böra de föregående få ett negativt svar, på äro jemväl de sednare sjelfmant upplöste, Qrsakerne, som föranledt olika me - LngVtskotuts Betånkandcti. pin gar om syftningen af denna KonglFörordnig åro: a.) Att på ett stålle uttryckligen och ovilkorligen i densamma stadgas, att ArrendeContracten , soln annars äro Lagligen jngångne tebe måge brytas: strax derefter anbefalles väl ArrendeContractets intecknande, men ej såsom vilkor för dess bestånd utan i synbart ändamål, att under gamla Lagens gällande bokstaf hämta stöd emot intrång ende, möjligen tillkomme Egarens Creditorer. Af denna anledning har man velat förmoda, att Arrendator ej kan rubbas af någon annan, än af en verklig Creditor, som eger förmånsrätt, men ej genom inträffad vanlig köpe-afhandling, eller någon annan händelse. Emellertid finnas de, Sorn velat anse ArrendeContractets intecknande såsom ett vilkor för dess bestånd: en åsigt som synes fullkomligen s rida emot det ovillkorliga budet, att rättmätigt ingängne ArrendeContr oeter icke måge b> ytas; ty i annat fall skulle Förordningen Sagt, att rättmätigt ingånghe och vederbörligen intechiade ArrendeContracter icke måge brytas. ( b ) Ehuru samma Kongl, Förordning ej mindre uti ingressen, än motiverandet, tydligen ådagalägger, att enda afseendet varit på Jordbruket, och ingalunda på Bergshandteringen , hvilken näringsgren ej en gång till namnet uti Förordningen inflyter; så har man dock trott sig finna *4 Lagutskotttts BethtknndeH. anledning att Jernbruk bor innefattas under »atma Cathegorie, af orsak, att dess be* drifvande fordrar jord pä landets en åsigt, Boul troligen lärer sakna all grund. c) Vid alla de tillfällen, då Förordningens kraft och verkan kommer att upphöra genom försummelse af ArrendeContractets intecknande, synes vara klart, att
Då rann det honom i hugen hvad han hade hört om de små Elfvorna, att de tråda sin dans om sommar-nätterna i det daggiga gräset, och han förstod att detta månde vara en Elfve-ring eller Elfve-dans. Vid han nu satt i djupa tankar, stötte han med foten emot en liten pingla, som låg i gräset; men den lilla bjällran klingade dervid så ljufligt, att all boskapen lopp tillsammans, och ställde sig att lyssna. Då blef pojken åter glad, och lekte med den lilla pinglan, till dess han förgat sin sorg och korna glömde sitt bete. Och så förgick äfven den dagen, långt hastigare än han kunnat tänka. När det led emot qvällen, och solen stod jemns med skogstopparne, lockade vall-pojken sitt fä, och redde sig att återvända hem. Men huru han ock måtte lulla och ropa, ville boskapen icke skiljas ifrån betet, ty der var ett fagert och gräs-rikt ställe. Då tänkte pojken vid sig sjelf: »kanske lyda de bättre den lilla pinglan.» Han tog så fram sin bjällra, och klingade vid det han gick utåt vägen. Genast kom skälle-kon löpandes efter honom, och med henne följde det öfriga fäet. Då blef vallgossen glad i hugen, ty han förstod väl hvad gagn han kunde göra sig med den lilla bjällran. Bäst han nu gick, mötte honom en liten, liten gubbe. Gubben helsade vänligt: »god qväll!» ’God qväll igen!’ sade pojken. Den lille sporde: »har du funnit min pingla, som jag på morgonen tappade i grön-gräset?» Vallpojken genmälte: ’ja, jag har hittat den’. Gubben sade: »gif mig den tillbaka!» ’Nej,’ ’svarade pojken, ’jag är icke så dumm, som du tänker. I förgårs hittade jag två små glas-skor, dem lockade en liten gosse ifrån mig. I går fann jag en hätta, den gaf jag åt en liten jungfru; och nu kommer du och vill taga ifrån mig den lilla pinglan, som är så god att locka kräken med. Andra hittare få hitte-lön, men jag får aldrig något.’
Separatistiska rörelser hafva visserligen inom flera församlingar förekommit, men separatisterne, ehuru de uppgifvit sig bilda egna församlingar, hafva likväl icke i verkligheten kunnat åstadkomma sådane, och i allmänhet lärer från de andeliga rörelser, hvilka yppat sig, mera godt än ondt kunna härledas. Åtminstone bör det förminskade bruket af starka drycker tillskrifvas en hos allmänheten, särdeles i de nordligare delarne inom länet, såsom frukt af dessa rörelser uppkommen större religiositet än tillförene. De i början framträdande starka anfäktningarne hafva snart försvunnit samt lemnat rum för en sansad uppfattning af religionens sanningar, och de flesta församlingar hafva att förete sammankomster af befolkningen för aktningsbjudande andaktsöfningar. Norrbottens län. Jordbruk. Jordraånsbeskaffenhet. Näringar. A. och B. Jordbruk och Boskapsskötsel. Uti medföljande tab. N:o 2 redogöres, enligt kronobetjeTab. N:o ningens uppgifter, för l:o årliga utsädet på tunnland, 2:o behofvet af utsäde för länet, 3:o odlade åkerjordens vidd, 4:o skördebeloppet i korntal, samt 5:o årliga förbrukningen på person af spanmål och potatis. Att uppgifterne uti 2, 3 och 4 punkterna icke kunna vara med anspråk på tillförlitlighet afgifna är klart, emedan mätningar för afvittring och skiften allenast öfvergått en del af landet. Men äfven om så skett, vore i högsta måtto vanskligt, att derpå grunda något omdöme angående den odlade jordens vidd, emedan en stor del af redan verkställda mätningar skett för 30 å 60 år härförut, hvarefter en väsentlig del af åkerodlingen försiggått. Man saknar tillförlitliga uppgifter å den qvantitet spanmål, som årligen till länet införes. Men af beräkningar, grundade på i allmänhet kända transaktioner, är dock kunnigt, att i bästa år införseln föga öfverstigit hvad som till angränsande län blifvit försåldt. Då detta är kändt, och man tillika vet, att hvarje person konsumerar årligen 2^ tunnor spanmål, så följer deraf, enär folkmängden utgör nära 70,000 personer, att länet producerar minst 175,000 tunnor spanmål.
FÖRSLAG TILL MATORDNING FÖR VECKAN 31 D E C — 6 JAN. S ö n d a g (nyårsafton): Buljong med rissoler; lutfisk med smörsås; stekta ripor; ris-soufflée. garnerad med smördegssnibbar; helstekt gris med * lingon, syltade gurkor och l ö k; katrinplommon, stufvade i vin. T i s d a g: soppa med risgryn; griljerad kalfbringa med stufvade maccaroni. O n s d a g: Kall gris med lingon och brynt potatis; fruktsoppa. T o r s d a g: Ärter med fläsk; mannagrynskaka. Fredag (trettondagsafton): Stekt laxrygg med sötsur sås; saftsoppa med biscuit; hammelsadel; citronkräm. Lördag (trettondagen): Harsoppa; kokt gös med smör och ä g g; kalkon med sallat; glacepudding. RECEPT: Eisoller: A f ett litet ägg och ett spetsglas vatten samt så mycket hvetemjöl, att den kan kaflas, göres en deg. som väges och därtill tages lika vikt smör, hvareTter degen utkiflas och hoplägges flere gånger och får sedan ligga i kylan och stelna. Sista gången utkafLas den mycket tunt och ut skåres med bakelse spor. en, helst i runda eller fyrkantiga kakor. På ena hälften af dessa lagges en kall stufning af kräftor och ich hummer; andra häl-ten af kakan rikes öfver, så att den får formen aningen af en halfmåne eller fresnibb. Dopms i äggvisp och vändas i sammanblanladt rifvebröd och rifven ost, samt uppaggas på ett bräde tills kort före sereringen. då de kokas ljusbruna i flottyr ich uppläggas på gråpapper att afrinna. i i 106 gr. deg och lika mycket smör ilir d e t ungefär 25 risoller. (Efter Inge•org Zethelius.) citron efter smak, och då rynen äro utsvällda, men icke fullt färiga, uppslås riset att svalna och 4 äggulor nedröras.
Om silfverköp är under ofvannämnde gynnande coursförhållanden onödigt i och för sig sjelf, blir det i högsta grad förderfligt, då priset skulle få ökas med transportkostnaden, d, ä. omkring 5 sk. b:co för hvar rjdr i silfver; och det utsatta vilkoret, att Bancostyrelsen skulle noga tillse, alt silfret verkligen från utländsk ort inkommer, synes mig nog besynnerligt och föga tillförlitligt. Det förekommer mig Den 5 Maj e. m. besynnerligt, att en bankstyrelse skall efterforska, hvarifrån det silfver, som erbjudes, förskrifver sig; och denna härkomst synes mig omöjlig att controllera, helst underslef tyckes alltför lätt kunna på mångfaldiga sätt verkställas. Jag anser derföre såsom otvifvelaktigt, att det silfver, hvilket Bancostyrelsen trodde komma utifrån, i sjelfva verket kunde tilläfventyrs lange hafva legat inom Riket, Sedan en sådan lurendrejare-genväg blifvit öppnad, skulle Banken genom ett så beskaffadt silfverköp snart kunna förstöras; ty speculanten, som ur Banken uttagit silfver å 128 sk, sålde det för utländskt å 133 sk., för att genast åter uttaga det till ny försäljning o. s. v. För öfrigt skulle entreprenören naturligtvis icke kunna utifrån erhålla silfver utan för de vexlar, hvilka han tillhandlat sig på börsen för de af Bancostyrelsen i betalning för silfret erhållna sedlarna. Utan detta vexelköp skulle coursen ytterligare falla, tilläfventyrs 4 eller 5 sk. under pari, och trassenterna sålunda finna sin uträkning i att sjelfva indraga silfret för att i Banken utbyta det mot sedlar. Om sålunda Bancostyrelsen under de förutsatta gynnande coursförhållandena blott finge hafva litet tålamod, skulle silfret på den naturliga vägen sjelfmant inflyta i Banken. Jag afstyrker derföre allt sådant uppdrag åt Bancostyrelsen att uppköpa silfver.
Men en faktisk oppsition af helt annan – samt derföre högst vigtig – art är den, som har framträdt i ett land, der den icke är något Revolutionens verk. Jag menar vårt skandinaviska brödrarike Norrige. Vi se der nemligen den alldeles egna företeelsen af en monarkisk stat, i hvars historiska början ickeafexistensen Adel gjorde sig lika naturligt gällande, som i andra rikens begynnelser dess existens. Man behöfde icke der genom revolutionära medel undertrycka någon ännu bestående talrik och mäktig ssmhällsklass, hvars tillvarelse icke blott utgjorde en ursprunglig beståndsdel af statens lif, utan ock hade, sedan en lång rad af århundraden, på flerfaldiga sätt genomgripit detta lif med kraftig verksamhet och esomoftast utöfvat en herrskande funktion vid dess utbildningar. Man kunde alltså der med desto mera skäl komma till det beslut, att icke söka tillskapa genom konst något, som i sakernas natur (sådan den i Norrige var blifven) icke fanns, och som icke kunde synas manifesteradt i ett litet från den föregående Danska tiden ärfdt antal af enstaka adliga familjer. Från en stat af så beskaffadt upphof bör man visserligen snarare än från något annat håll kunna motse utvecklingen af en ny historisk verklighet, som afgjordt bevisar möjligheten af undantag från Montesquieus regel. Der är nemligen det öppnaste tillfälle gifvet att ådagalägga, huru mycket det renaste demokratiska tänkesätt kan tillika vara det renaste royalistiska, och huru mycket en personlig Förtjenst(och Bildnings-) Aristokrati kan ensam motsvara hvad man i andra riken genom en förening af Förtjenst-Aristokrati och Börds-Aristokrati velat uppnå. Har Norriges historia det uppdrag af Försynen, att förvandla detta demonstrandum till demonstratum: så är dermed henne gifvet ett värf, enkom märkvärdigt och ärofullt. Slutligen må, om Adeln i och för sig sjelf betraktad, tilläggas: den är, äfven utan all utvärtes afskaffning, död i samma stund, som den icke längre inom sig uppbäres af ett (i sann mening) adeligt tänkesätt. Men är man väl om Sveriges Adel berättigad till det antagande, att denna stund redan inträffat? Gustaf III.