Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på dispositionen af den egentliga stadsjorden, nämligen vretar, beteshagar och murslotter, som ej under ständig besittningsrätt innehafvas, har stadens borgerskap, den 5 Maj 1847, inför Magistraten hördt, i anledning af ett utaf borgerskapets äldste i ämnet väckt förslag, beslutat, att all sådan jord må på längre tid, i större lotter eller farmer, utarrenderas för stadens räkning, samt att, för sådant ändamål, all utdelning af så kallad borgare-jord må upphöra med året 1859, och de lägenheter, hvilka efter samma års utdelning, såsom blifvande den srita, till staden återfalla, hållas disponibla för verkställande af den utarrenderings-plan, som, efter jordens under tiden skeende uppmätning och indelning i lämpliga farmer, kan blifva till efterrättelse fastställd, äfvensom att innehafvarne af tjenstejorden böra från densamma uppsägas, i den mån jordens utarrendering, enligt bestämd plan, bör verkställas. Antalet af stadens invånare, som år 1842 uppgick till 8,457, utgjorde, enligt mantals-längderna, vid 1847 års slut 3,832 af mankön och 4,784 af qvinkön, eller tillsammans 8,616 personer, af hvilka 2,439 män och 3,176 qvinnor, eller sam manlagdt 5,615 voro skattskrifne och 3,001 befriade från mantal. Folkmängden har således under de sist förflutna fem åren endast ökats med 159 persotter, eller ungefär hälften af det antal hvarmed befolkningen ökades under det nästföregående quinquennium.
Ja, säger man, men det är demoraliserande att gossen, icke läraren, skall ega bestämma hvad som skall läsas. Det vore så onekligen, om gossen finge använda lästimmarne till att gå och slå dank, men då det nu beror på rektorn att bestämma huru tiden under de grekiska lektionerne skall användas, så försvinner denna farhåga. Man har här sagt att fadern icke vore rätta man att bedöma hvad hans barn bör studera; jag tror dock att ingen bättre än fadern bör kunna afgöra hvad för sonens framtid är bäst, detta till och med bättre än sjelfvaste skolkollegiet. Gr. Sparre anser att då Staten lemnar undervisning gratis, bör den också få bestämma, hvad som skall Jäsas; ja detta vore riktigt, så vida Staten fordrade grekiskan till sina embets-examina, men så är ej fallet; alla civila och militära embetsmän, alla läkare och jurister aflägga intet prof i grekiskan. Man har framhållit grekiskans värde såsom bildningsmedel; jag vill icke bestrida detta, icke heller ingå i undersökning om hvilket som är bildningens grundspråk. Det finnes många, som säga att sanskrit skall vara detta. Sanskrit har äfven en rikhaltig litteratur, men icke lärer väl någon derföre vilja yrka att man skall använda skoltiden med att studera detta språk. Det är visserligen bra att inhemta allt möjligt vetande, men i skolan måste man dock se till, att undervisning i första rummet meddelas i de för ynglingens framtid vigtigaste kunskapsgrenarne. Jag vill nu bedja Hrrme kasta en blick på huru många timmar, som der äro anslagne för de olika ämnena. I 5:te klassen t. ex. användas 6 timmar på grekiska, då man för lefvande språk har 2, och m Den 17 Mars f. m. för mathematik 4. I 6:te klassen, 6 för grekiskan, 2 lör modersmålet och 4 för mathematik. I 7:de klassen, 5 för grekiskan, men blott 3, för historia och geografi, samt 2 för naturvetenskap. Jag hemställer nu till eder, Mina Hrr! hvilket ämne för flertalet medför den största nytta, Odysséen eller mathematiken.
Richelieu, utrifvet ur en bok och alldeles brandgult af ålder, samt underst flera stycken, dels målade med vattenfärg, dels ritade med blyerts; en af de senare, som satt underst fästad med knappnålar, föreställde ett landskap, hvarpå man såg ett litet, mycket snedt hus, med omsorgsfullt utarbetade tegelpannor på taket, några träd, liknande uppoch nedvända sopqvastar, en häst och en karl, den senare betydligt större än den förra, hvilken i misshugg fått fem ben, tjocka som stockar, och var bunden med en töm af gröfre kaliber än hans hals; i luften öfver det hela sväfvade en stor mängd foglar – som förmodligen varit mycket roliga att exeqvera och säkert synts upphofsmannen särdeles väl lyckade; ty de voro så många, att man icke kunnat få dit en enda till, och inunder stod med stora bokstäfver den upplysningen att ”detta var Fru Christina Bergs tafla, ritad af Edvard Herbert.” – Herr Didrik ser på mina taflor, – sade fru Christina förnöjd, under det hon satte kannan på bordet, och rangerade kopparne, – men det är väl ingenting för den som sett så mycket vackert. – Det är isynnerhet den här nedersta, som troligen skall föreställa gräshopporna i Egypten, som jag ser på – Nej bevars, det är bara dufvor som flyga i luften; men det är många som ha trott att det ska’ vara gräshoppor. – Den är ritad af Edvard Herbert? – sade Didrik i frågande lon. – Ja, är det inte bra snällt? han var bara sju år när han ritade den det var först han kom hit, när salig grefvinnan var död, – sade fru Christina, och närmade sig föremålet för sin beundran. – Det ser rigtigt ut, som gräshopporna i bibliska historien, men det skall vara hvita dufvor, – fortfor hon ännu en gång upplysande, – det var inte så många först, utan här på sidan var en stor ren bit. Men när han sen kom hem igen till jul, ifrån skolan, så ritade han dit så många der fick rum Jag tyckte allt att det var vackrare förut, men han hade just hittat en gammal pennstump i min spegellåda, och var så envis att rita fler
Utskottet icke riktigt uppfattat rätta meningen af förslaget, då Utskottet yttrat, ”att det vore en äfventyrlig speculation att pä Assurancer å lif meddela tån;’* ty likasom jag med Utskottet delar denna tanka, likaså bestämdt motsäger jag, det någonsin fråga varit att endast på lifsassurance låna utur Banken > men då fullkomlig säkerhet derjemte lemnades uti fast egendom, finnér jag icke, att det för Bankett kunde vara äfventyrlig^ Summan, sorn är förfeslagen från 3 till 5 Millioner, må gerna förminskas till 5oo,ooo R:dr B:co, sorn, i händelse Banken skulle finna fördel af låneinräftttingen» kunde successive ökas; och jag hade visst kunnat genast föreslå densamma till blott några hundradetusen R:dr; men under Motionstiden hörde man aldrig mindre tilltagas än Milliontals, och derföre gjorde jag så med. Sedan jag likväl nu temmeligen tydligt visat, att åtminstone ingen förlustimen väl vinst, bör blifva att påräkna om förslaget vinner bifall, så betviflar jag icke, att ju Utskottet, i händelse återremiss beslutas s frånträder sitt ifrågavarande Betänkande. Friherre Cederström j Jacob: Då man i allmänhet erkänner, att det icke mera här, än på andra ställen, bör tillhöra Bankens functioner, att meddela lån på Fa - Den 3o juli i f. m. slighet och längre tiel, lärer all fråga om återremiss böra förfalla, och Utskottets Betänkande bifallas, hvarå jag således begär proposition, Herr Rosenbladj Bernhard: Inför ett så upplyst Stånd, som Ridderskapet och Adeln, anser jag öfverflödigt att yttra något annat, än att begära proposition till bifall af Betänkandet. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid BancoUtskottets förevarande Betänkande gjorde anmärkningar böra föranleda till detsammas återremitterande. Ropades Nej. Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition till bifall af berörde Betänkande, hvilken proposition med Ja besvarades. Ånyo föredrogs
Stånd väckta och till det tor behandling af frågor rörande bränvins tillverkning och försäljning tillsatta Särskilda Utskott, remitterade motion om bränvins-bränningens inställande äfven under April månad nästkommande år, -— hvilken motion Ola Månsson från Skåne såsom sin egen godkänt — jemte hvad under diskusionen derom förekommit. 2:o Tillägg i Jonas Petter Danielssons från Kalmar län den 10 innevarande månad remitterade motion, angående stapelstadsrätt för köpingen Döderhultsvik, jemte bilagor: 3:o Matts Perssons från Stockholms län på bordet hvilande motion om ändring af lörfattningarne, angående karantäner och spärrningar; 4:o Petter Mårtenssons från Jönköpings län nu ingifna motion om stämmoböters fördelning emellan Kronolänsman och Fjerdingsman; 5:o Anders Peterssons från Jönköpings län nu väckta motion, angående förändring i sättet för utgörande af fattigvårdsbidrag; Till Lag-Utskottet: l:o Carl Dahlgrens från Elfsborgs län bordlagda motion om ändring i författnin - Prot.-Utdrag den 28 December 1853. 39 garne rörande skogshushållningen i riket, med under diskussionen derom förekomne yttranden; 2:o Johan Johanssons från Östergöthlands län nu väckta motion om förändring och förklaring af 26 kap. 2 § Byggninga-balken; 3:o Nils Svenssons från Christianstads län nu ingifna motion om förändring i för fattningen rörande lösöreköp; 4.:o Gustaf Bjerkanders från Skaraborgs län nu väckta motion om rättighet för qvinna att vid 30 års ålder vara myndig. Till det för behandling af frågor rörande tillverkning och försäljning af bränvin tillsätta Särskilda Utskott: l;o Jonas Peter Danielssons från Kalmar län framställning, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin; 2:o Anders Jonssons från Skaraborgs län dito i samma ämne; till Stats-Utskottet: l:o Pehr Sahlströms från Stockholms län nu väckta motion, angående det af Rikets
— Men i kaféet sutto de två o c h stirrade på hvarandras spegelbilder — sutto långt ifrån hvarandra, på olika håll, o c h äfven de två voro ett par af naturen, danade att sitta sida vid sida. H v a d de måtte längta! Fiytta d e m tillsammans! M e n för de två hade ödet haft tant Ursulas och tant Cordulas långa, raka m u n m e d » Me; » uti. Och kinesen satt bredvid herdinnan och herden satt ensam. — En fisk. Ett skaldjur jag också för. Hvad ej den kallas, s o m är en » mes ». Tre substantiv. Hvad är flickans kind? En liten farkost vid stranden bind. H v a d tjugufyra i Sverige finns? Jag tror en jordart här också vinns. Sju v e r b helt säkert du hittar än. H u r Niklas håller sin hjärtevän? H v a d var det väl som i kedjan brast? En engelsk titel du får i hast. A f längdmått ett, somsnart gammalt är. Och hvad jag böjer för eder här. Ett adjektiv, nej det finnes två. H v a d sin för fläckar man akta m å? H v a d logogryf en du finner, säg? Och därför kilar jag nu min väg. I spegeln ser jag herdinnan lyfta rosen m o t sitt ansikte, o c h hon spetsar sin röda mun s o m till en kyss, o c h h o n böjer sig djupt ned m o t rosen och fäster kyssen, som är så lätt, så sväfvande lätt, på ett skärt, doftande rosenblad. Nu reser sig kinesen och han går m e d ovig, klumpig gång m o t utgången. Ä f v e n herdinnan reser sig liksom dröjande. För sista gången sänder h o n en lång, blå blick mot herden in i spegeln, så lägger h o n den skära rosen, hvars blad hon kysst, ned på det hvita marmorbordet, tager sina långa, mjuka handskar och går — långsamt, m e d n e d b ö j d t hufvud.
Oiliciela berättelser af personer, livilka haft serskild a Europeiska Regeringars uppdrag att undersöka och yttra sig öfver ämnet, hade nemligen vitsordat svårigheten, om icke omöjligheten, att hindra de tillsammans arbetande fångarne från inbördes meddelanden, för hvilkas underlättande fån "ar ne visat sig fintlige att sinsemellan utbilda ett eget teckenoch fingerspråk; och det läge i sakens natur, att de åtminstone till utseendet icke kunde blifva hvarandra okände, hvilken omständighet redan utgjorde ett efter frigifvandet farligt föreningsband. Deremot utgjorde det andra systemet en fullständig tillämpning af grundsatsen om fångarnes afskiljande genom deras inneslutande dag och natt, hvar för sig, i celler, der de voio sk vidi ge att förrätta arbeten, passande för en sådan belägenhet. De forblefvo följaktligen fullkomligt främmande för hvarandra. Denna ensamhet hade jemväl visat sig verksam att förmå fången Lill sjelfbetraklelse, öppna sinnet för ånger samt göra arbetet till ett behof. Stor anledning voie således att hoppas, det han kom att återvända till samhället förbättrad; _ försämrad kunde han, efter all mensklig beräkning, icke vara, och ej eller medförde han från strafftiden några farliga bekantskaper. Högsta Domstolen tillstyrkte alltså införande af sistnämnda system. Ehuru Lagberedningen instämt i denna mening, att nemligen fängelse i enrum vore bland de bitti Ils försökta straffsätt det, som bäst uppfyllde ändamålet af eu allvarlig bestraffning, förenad med möjligheten af deri straffades förbättring; så enär detta straffsystem likväl fordrade lång tid och‘störa kostnader, för att kunna fullständigt genomföras, samt det för närvarande destomindre kunde anses, åtminstone i hvad tidsmåttet för dess användande och betydelsen af sjelfva enslighelskarakteren beträffade, tillräckligen bepröfvadt, som liera afvikelser vid dess utförande blilvit i dessa delar vedertagna på de serskilda ställen, der det redan varit begagnadt, hvarförutan man ännu fortfar att med nya försök utbilda om förmälda system, bar Beredningen, äfven om dess fullständiga införande i ett ögonblick kunde låta sig göra, ansett mindre rådligt alt taga ett sådant steg, utan att afbida den ytterligare utveckling af systemet, som under en icke Alltför långt aflägsen framtid torde vara alt förvänta.
Birger lade sig alldeles ner, för att desto bättre undersöka skadan, och då han åter reste sig upp, var stenen återlagd på sitt ställe och så säkert inkilad, att det erfordrades större krafter än jaktlöjtnantens för att rycka den derifrån. ”Jag tycker plågorna ge sig något,” sade Haraldson, sedan Birger med en knuff i sidan underrättat honom att allt var i sin gamla ordning. ”Försök att leda mig till båten, och förlåt mig i Herrans namn, herr löjtnant! Jag skall ärligt betala lyktan. Aj, din björn! Sakta, säger jag! Jag kan icke stå på foten. Låt mig stödja mig på din arm, Birger! Aj, aj! Nej, det är omöjligt – du måste bära mig!” Birger, som nu icke var säker huru han skulle anse förhållandet, tog utan svårighet gubben på sin rygg och bar honom ned i båten, der han lades så beqvämt som möjligt. Alla, utom Arnman, samlade sig omkring och beklagade den gamle mannen; men den förre befallte sina jaktkarlar lägga tullbåten närmare land, under afvaktan på morgonen, då han vid den stora stenen ernade fortsätta sökandet efter fågelbon. Vid dessa lugnt uttalade yttranden tycktes smärtan af det skadade benet förvrida Haraldsons anletsdrag till ett ohyggligt grinande. Men straxt derpå, när jaktlöjtnanten vände sig till Rosenberg med det höfliga förslag, som denne med ett sötsurt leende antog, att i tulljakten tillbringa natten, under hvilken ändå ingenting kunde uträttas, inställde sig åter det hånande uttrycket; och som Rosenberg lutade sig ned, för att fråga huru det var med honom, hviskade Haraldson hastigt: ”Bry er inte om mig, jag är frisk som en mört! Men hör hvad jag säger: var artig mot jaktlöjtnanten! Drick några glas med honom och berätta alla de skepparelögner j känner. Håll honom vaken, så få karlarne sofva, annars sätter han ut vakt. Och var för resten inte orolig, utan skratta och var munter. Jag ansvarar – jag lofvar ingenting i onöda – att i morgon skall ej så mycket finnas qvar i hålorna, som den unge räfven kan få en knapp i byxorna för. Gubben var honom för listig! Nå, nå, han är bara nybegynnare än!
Lagerheim. Thorsdagen den 5 Mars 182g. Plenum klockan half till 6 Eftermiddagen. Upplästes och lades på bordet Kongl. Maj:ts i förmiddagens Plenum ankomne Nå - Den 5 Mars e. m. a65 diga Proposition af den o.t\ sistlidne Februarii angående den så kallade Mötespassevolancen för Indelta Infanteriet och kavalleriet; samt Kongl. Maj:ts Nådiga skrifvelse af samma dag, angående Incjvarterings-besväret. Föredrogs ånyo Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskottets den 18 sistlidne Februarii under N:o 62 afgifne, och den 21 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om BergsTingsRätternes bibehållande i det skick, hvari de nu befinnas m. m. Grefve Posse j Erik} anförde skriftli' gen: På de af Utskottet anförde skäl, instämmer jag uti Utskottets yttrande, rörande Herr Thams motion, 0711 BergsTingsRätterne, emedan jag är öfvertygad, att Kongl. Maj:t, till hvars åtgärd BergsTingsRätternes indragning är öfverlemnad, icke verkställer denna indragning förr, än erfarenheten visat, huruvida den beredning af målen i första Instansen, som nu kan åstadkommas af personer med kännedom, ej allenast om Bergshandteringen, utan ock om densamma rörande författningar, är nyttig eller ej för ÖfverDomstolen, hvars närvarande Ledamöter ej baft af nöden, att derom taga kännedom; men jag kan icke instämma i Utskottets tanka, i afseende på 266 Den 5 Mars e. m. Herr Thams förslag rörande de HofRättsLedamöter, som skola behandla Bergsärenderne.
Den, som vill, att till contra-proposition vid votering, angående innehållet af underdånig framställning till Kongl. Majit om föreläggandet af en plan för Försvars-Verkets organisation, autages Presle-Slåndets beslut (”alt Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det läcktes Kongl. Majit förelägga nästkommande Ständer en omfattande plan till Försvars-Verkets organisation i dess helhet, åsyftande att, så vidt möjligt är, inom nu befintlige tillgångar, genom indragningar af någon del af den stående Arméens styrka, erhålla medel lill de af Kongl. Majit afsedda ändamål, en ulsträcktare öfning, såväl för beväringen, som för Indeldta Arméen”'), voterar Ja; den, det ej vill, Nej; Vinner nej, sntages till contra-proposition Bonde-Ståndets beslut: (”alt Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Majit förelägga nästkommande Ständer en omfattande plan till Försvars-Verkets organisation, på det Ständerna då må komma i tillfälle att besluta öfver sådane åtgärder, som kunna föranleda till nödig lindring i de rostandes och rolerings-skyldiges besvär, utöfver hvad vid innevarande Riksdag i ämnet kan blifva åtgjordt”). Voteringen har utfallit med 54 ja mot 65 nej; och bar derefter följande slutliga votering blifvit anställd: Den, som vill, alt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit om föreläggandet af en plan för Försvars-verkets organisation expedieras, i enlighet med Slals-Ulskotlets förslag (”att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Majit förelägga nästkommande
De andra skyndade till för att försvara honom, och det höll på att bli ett riktigt slagsmål, då Glädjen plötsligt hittade på en lättare utväg. Hon bet sig i underläppen, och i det samma blef hon osynlig, och gick så förbi alla lakejernas näsa rakt in i den kungliga matsalen. Där var så underligt tyst. Ett långt bord, som gick genom hela salen, var fullsatt med en ofantlig mängd fat och dryckeskärl, och rundt om bordet satt en rad stela herrar, som voro ännu mera utpyntade än lakejerna utanför. Vid ena ändan af bordet satt kungen, och bakom hvar annan stol stod en lakej, som aktade på hvarje vink och ständigt bar fram nya rätter. Glädjen trodde först, att det var några af herrarne, som sjöngo och spelade. Uppe i Olympen var hon van vid, att Apollo själf förskönade måltiden med sitt strängaspel och sin sång, men hon såg nu, att de män, som utförde musiken, sutto i ett angränsande rum, där de med stor kraft behandlade sina olika instrument. De trummade och blåste, så att man knappt kunde höra, hvad man själf sade. Men det var då icke heller så nödvändigt, ty de flesta sade ingenting, eller något, som de lika gärna kunde ha tegat med. Man arbetade blott med gafflar och skedar, som om man ville öfverträffa hvarandra i hvem, som kunde förtära det mesta på kortaste tid. Det var otroligt huru mycket vin alla dessa herrar kunde dricka, och rödare och rödare i ansiktet blefvo de, och högre och högre dundrade musiken. Glädjen såg på kungen, om han skulle vara glad vid sin fest. Men han satt mörk med sänkt panna, som om hans tankar voro långt borta. Nu reste sig en af de förnäma herrarne med glaset i handen, och Glädjen tänkte: »Nu blir det sång; det var då inte för tidigt!» Men det blef ingen sång af. Den förnäma herrn höll ett långt tal till kungens ära, men oaktadt Glädjen icke var dum och hörde noga efter, kunde hon dock hvarken få mening eller sammanhang i hvad mannen sade. Det var bara fina ord, som han kastade om hvarandra som man kastar boll, och ju längre han talade, dess mörkare blef kungens panna.
Detta val förrättas antingen på det sätt, att de väljande, genom allmän omröstning, utse samtlige Taxeringsmännen, eller att de valberättigade inom hvarje dass utse det antal af ledamöter, som af densamma bör utgöras; kunnande äfven denna rättighet uppdragas åt Electorer, som antingen af de väljande gemensamt eller af hvarje dass serskildt utses; dock skall, i detta sistnämnda fall, electorernes antal inom hvarje dass utgöras, i förhållande till antalet af dess taxeringsman. §. 100. Kunna ej de väljande sig om valsättet förena, varde denna fråga genom allman omröstning afgjord, hvarvid, likasom vid val af electorer, rösterne efter antalet af de närvarande beräknas; hvilket röstningssält äfven vid alla tillfällen inom Taxerings-Comiteen skall ega rum. Då personer skola utnämnas, varde, då rösterne för flera lika utfalla, en utlottad; och böra desse omröstningar alltid verkställas med slutna sedlar. 54 Bil. lill Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:0 11. §. 101. I Stockholm väljer Borgerskapet Taxeringsman efter vanligheten, och på det Taxeringsman af Ridderskap och Adel samt Preste-Ståndet vid TaxeringsGomitéens sammanträde ej må saknas, anmodar Öfver-Ståthållaien RiddarhusDirectionen och Stockholms Stads-Consistorium att, hvar på sitt ställe, kalla de inom staden boende ledamöter af dessa Stånd alt å viss dag sammanträda och Taxerings-mannaval förrätta; skolande af dessa valförrättningar tidig del lemnäs Öfver-Ståthållaren, för att vid Taxerings-Comiteens första sammanträde, då de utsedde ledamöterne höra ovilkorligen tillstädeskomma, kunna Comiteen meddelas, §. 102. Ej må under påstående taxering i städerne någon Taxeringsman, utan lagligt förfall, från taxeringen uteblifva, och, i händelse af ett sådant förfall, bör det i så god tid hos Comiteen tillkännagifvas, att den kan suppleant i stället tillkalla. Den härutinnan annorlunda sig förhåller, plikte hvarje gång Två R:dr till stadens fattige. §. 103.
Derefter berättar Judas för modren, att fadren fått sammet och han sjelf snören vid skeppen, och då modren uttalar sin misstanka, att Judas ej fått dem på ärligt sätt, tillrättavisas hon af sin man. Sostrata förebrår sin man, att han icke köpt till henne ens den ”ringaste nåhlerem;” Sardelius blir stött, tar Judas med sig och går in. Sostrata, ensam, förespår det värsta af Jude uppfostran; fadren vill ej låta honom gå i skolan, emedan pojkarne der få stut, i stället har han skaffat i huset en student, som är olärd, blödig, och med hvilken det är slätt intet bevändt, han blott leker med pojken och vågar ej slå honom; sjelf blir hon eftersatt för Judas. — Sc. 5. Karich uppträder. Han vill locka Judas till ”högre skalkheter,” han ropar Glorela, kallar henne sitt ”väna vif” och ger henne en hjertans kyss; Glorela är vid godt lynne, ty hon får så mycket smör hon vill, och hon benämner Karich ”käraste broder min.” Karich befaller henne att genom lögner stifta osämja emellan Judas och Dromo, så att den ene slår den andre ihjäl. På häxans fråga, hvarföre han ej sjelf vill göra det, svarar han ”Mig kan ingen see eller höra, Uthan then iag medh dagligh omgår.” Glorela betingar sig ett par skor i lön. — Sc. 6. Dromo kommer in; han är nu mycket belåten med sin unga herre, ty de komma väl öfverens, och han tar del i alla dennes skalkheter. Nu infinner sig Glorela och berättar, att Judas hotat döda honom, hvar och när han träffar honom. Dromo anser det ej omöjligt, och det så mycket mer, som han i detsamma får se sin herre komma springande från ett skökohus med draget svärd. — Sc. 7. Judas kommer sökande en ”Leno,” som bortfört från honom en sköka; han ropar, att han vill genomstinga och döda honom.