Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordningen rörande dessa ämnen af den 19 December 1827 stadgar väl, att lägenhet, som från hemman inom detta Län afsöndras, skall minst innehålla 6 tunneland duglig jord, samt synes äfven gifva anledning dertill, att en mindre afsöndring skulle, då påstående derom af vederbörande väckes, lili hemmanet emot lösen återgå; men då icke stadgadt är, huruvida med vederbörande menas andra än de begge kontra b eran de, af hvilka den följande hemmansegaren icke skäligen kan förmodas vilja återfordra hvad han en gång sålt eiler upplåtit endast i följd af afhandlingens bristande öfverensstämmelse med författningens föreskrift angående jordvidden, och ett dylikt påslående af säljarens efterträdare å hemmanet vanligen skulle medföra en kännbar rubbning för lägenhets-innehafvarén, sedan denne på dess odling och bebyggande nedlagt arbete och kostnader, bar jag trott det vara tjenligast, alt söka bereda författningens efterlefnad i denna punkt genom förfoganden, hvilka, om de ej kunna hindra, åtminstone försvåra ingåendet af afhandlingar i strid med författningens bud. Jag har derföre af föreskriften i 4 §., att Eders Kongl. Majrts Befallningshafvande bör halla hand deröfver, att en lämplig afgäld till hemmanet å afsöndrad jordlägenhet sättes, samt pröfva beloppet deraf, hämtat anledning anbefalla Häradsskrifvarne, att icke, såsom sig sjelf försvarande, i mantal teckna jordlägenhetshafvare, som ej varit i nämnde egenskap förut skattskrifne, med mindre nyssnämnde min pröfning af afgälden förut egt runi, och denna pröfning förvägras åter, då afhandlingen visar, att författnings-löreskrift, det icke mindre än 6 tunneland duglig jord må afsöndras, blifvit af de kontra lierande åsidosatt. Allmogen fortfar att inse det vara eli v ilkor för jordbrukets förkofran att spridda egor sammanföras lill färre skiften och låta icke afhålla sig från att begära laga skifte af de dermed vanligen förenade betydligare kostnader. Under loppet af innevarande är hafva 59 särskilda förordnanden till laga. skiftens förrättande blifvit meddelade..
Och är icke hvarje förändring i lagstiftningen, hvarigenom rättigheter och skyldigheter medborgare emellan, och emellan desse och Staten, förändras, detsamma ? Frågan är här endast den, om man anser att ett sådant åliggande för pastorerne vore rättvist och billigt, när man jemför dem med andra tjenstemän, och, om så är, lärer väl icke nuvarande indelningshafvare hafva någon olägenhet deraf att en sådan lagstiftning beslutas, utan kommer väl denna skyldighet att tillämpas på samma sätt, som i fråga om löneregleringen; och då är ju ingens rätt förnärmad? På grund af hvad jag nu anfört, tår jag föreslå, att Rikets Höglofiiga Ständer måtte besluta den förändring i ofvan åberopade 26 Kapitel Byggninga-Balken, att Pastorer, i likhet med Komministrar, måtte förklaras skyldige att sjelfve bygga och underhålla husen å sina boställen, dock att detta icke skall på nuvarande innehafvare tillämpas, utan endast i den mån ombyte sker. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 3 November 1865. Gustaf Bjerkander, från Skaraborgs län. l\:0 Af Custaf Bjerkander från Skaraborgs län, om ändring i tiden för brånvinstillverhnings-afgiftens erläggande. Sedan det numera icke lärer vara särdeles många som sätta tro dertill, att den lagstiftning rörande tillverkning af bränvin, som genomdrefs vid 1853—1854 års riksdag, åsyftade att utrota denna rusdryck, eller hämma dryckenskapslasten medelst fördyrande af varan, utan snarare för att förskaffa Staten penningar, och det numera torde vara svårt att mista denna påräknade inkomst, torde det nu 30 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. N:o 23. måhända, sedt från Statens sida och för skyddandet af dess inkomster, vara angeläget att i tid gifva akt derpå, att denna inkomstkälla hotar att utsina, i anseende till de svårigheter som man onödigtvis uppsatt för tillverkarne i afseende på skattens erläggande.
Man finner det om man besöker IZ0 8 Institut, och ser hans äldsta blinda Eleve undervisande sina yngre Kamrater, och man känner det altför wäl genom Suarlls grundlärde döfstumme, som i wänga hänseenden wisar sin egen Lärmästare mänga qenstiaar wid,de döfstummes underwisning i Paris. Z:o Bör man utaf manga siujetter hafwa bästa tilfälle, at wälja ändamälsenlige lynnen. Hwar ssulle man finna dem, eller hwar ssulle 1196 Den 24 Augusts. man kunna studera dem, om hwar främmande, hwilkcn oftast för brödfödan anmäler sig, skutte antagas til Lärare? Och om det äfwen wore en möjlighet, at mechamstt dana Lärare, utan afseende pä lynne etter drift, sä skutte de kringspridda Lärarne, antingen lönas sä wäl, at de aldrig äsyftade nägot annat, och dä är frägan, hwad Staten i allmänhet wunne? Etter öcksä skutte de, genom hopade förtjenster, berättiga sig til födande Sysilor, i andra yrken, dä wid detta underwisnings werk komme at gä lika itta til, som wid andra, där Läraren merendels stöter sit kall, ej för sakens stutt, ej för at samla erfarenhet, grundeliga forskningar af mennistan och nyttiga uptäckter i sit ämne, utan för at samla är och ingredientier ti! en widsträckt meritlista. Här, om nägonstädes, behöfwes kraft, tälamod och en aldrig twinande ihärdighet, eljest gär alt förloradt. 4:o Hwad som likwäl blifwer det kraftigaste stäket emot en sädan spridning af Lärare, är just sjelfwa besparingen, som upkommer genom ett enda Instituts inrättande; Åtminstone i wärt folkfattiga Land. Detta undenvisnings-sätt, är sä belt och hältet stildt ifrän alla andra.
Nu påstår sjelfva Sär* skildta Utskottet, att ”bränvin är en vara, den vanan tilläfventyrs mindre aneli» Deu 7 Juli, e. m. 457 mat, arbetshåg, och en tarflig men trefven lefnad gjort nödvändig.” Förr såg man mera på Consnmentens interét, på bekostnad af Producentens; låtom oss icke nu blott befordra Producentens och uppoffra Gonsumentens. Bägge dessa medborgare-classers väl hör ligga Riksens Ständer om hjerlat. Jag tror således att utländska nödvändighetsvaror åtinindstone icke utan småningom böra förbjudas till införsel, nämligen blott i förhållande till den i mängd och godhet tilltagande tillverkningen inom landet. Jag är dock icke af lika tankar med Herr Grefve Schwerin, ”att vid framdeles inträdande öfvetvigt i handel en genom ökad vällefnad ökad consumtion är till och med nyttig för prodnctionens skull”. Ju större öfverskott af produeter man kan bespara sig, dess mera har man att använda på nya cd ingar och nya eller utvidgade näringsföretag. Consumeras inom landet allt hvad som produceras, så tilltar Riket icke i välmåga. Jag anser icke heller med Herr Grefve Schwerin . p. 57. det vara en olycka, om flere Bruksägare använda sina sysslolösa Bruksarbetare till jordodling, och dessa blifvit, i stället för Consumenter, Producenter. Herr Grefven säger ock på ett ställe*' att BancoSedlarnas tillväxt är det samma 50m deras fallna värde.
» Ack, hvad här är vackert, » fortfor hon, då Otto teg, » landet är allt ändå det bästa som finnes. » » Man kan vara lycklig hvar som helst, blott man får vara tillsammans med den man älskar, » sade Otto; » Annie, kom låt oss sättta oss på den där stenen, jag måste tala vid dig. » Annie gjorde invändningar, men Otto drog henne ned bredvid sig, och då de en halftimme senare styrde kosan hemåt, var Annies linneabukett fästad i hans knappbål, och hennes arm hvilade i hans. Då de kommo hem till frukostdags, gick Margareta upprörd emot dem. » Inga är sjuk, » sade hon, » Henrielte är därinne hos henne. » » Inga sjuk? Det är väl ingenting farligt? » frå- gade Annie beslört. » Torsten har skickat efter doktorn, han bör snart vara bär. Inga var orolig och kinkig i natt, säger Henriette, hon har inte varit riktigt kry på flere dagar, nu har hon feber och hostar. Vill ni inte ha litet frukost? Vi ha dukat däruppe på balkongen. » » Nej tack, inte nu — litet senare, » o c h Annie smög in till systern och den lilla sjuka. Gardinerna voro nedfällda, ty barnet klagade öfver ondt i ögonen. Henriette lyfte upp hufvudet, då systern kom in. » Är det du, Annie? » » Ja, så tråkigt att Inga skall vara sjuk, » hviskade Annie. » Hon är brännhet o c h klagar öfver ondt i halsen, hufvudet och ögonen, » Henriette slöt varligt den lilla heta handen i sin och kysste den. » Halsen! » uiropade Annie förskräckt, » det må väl i n t e. » och så tvärtystnade hon. » Gråt inte, Ettan, det är nog ingenting farligt. » » Min kära lilla flicka, » snyftade Henriette sakta. Annie lyssnade. » Tyst, nu åker det, då kommer doktorn, det var för väl. » Inga fick messlingen, svår elakartad messling. Den hade det året kraft många offer, och Henriette var förtvinad. Inga yrade, talade ibland långa ramsor, som ingen kunde uppfatta, o c h blef ännu hetare och ifrigare, då hon ej fick svar.
Likhet inför lagen kan ej innefattas i annat, än att hvarje medborgare, från den högste embetsmannen lill tiggaren, skall dömmas efter samma lag, men fordrar ej derföre nödvändigt att de skola dömmas af samma domstol; ty dä alla domstolar i riket hafva samma lag att tillämpa på den högste lika så väl som på den lägste, sä kan ingalunda någon anses olika inför lagen, och ej heller R. o. Ad:s forum privilegiatura, hvarom här är fråga, anses innefatta någon rättighet för R. o. Ad. att vara olika med andra inför lagen. Ilr Gr:n har vidare sagt att, om en rättighet är en förmån för det Ständ som densamma åtnjuter, men den medförer olägenhet för andra, sä bör den icke bibehållas. Vid sådana förhållanden, der olägenheter komma i öfvervägande, synes mig rättvisan bjuda, att något undersöka om antalet af de personer, som hafva olägenhet af denna rättighet, är större än deras antal som hafva fördel deraf. Om jag nu antager att åtskilliga af R. o. Ad:s ledamöter nödsakas göra cession och att sålunda åtskilliga fordringsegare skulle i landsorterna finnas, de der egde fördel af att få bevaka sina fordringar vid närmaste domstol; sä måste likväl antalet af R. o. Adis medlemmar, icke blott bestående af dem som här representera R. o. Ad., utan äfven alla andra, och dertill räknar jag de adeliga ätternas alla medlemmar äfvensom qvinnorna, vara långt större än deras antal, som hafva olägenhet af denna rättighet; och om nu det förra antalet är större än det sednare, så säger ju rättvisan att detta antal skall hafva öfvervigt, och att sålunda förmånen bör qvarstå. Men huru kan man med framgång påstå, att fördelen härigenom blefve så öfvervägande stor för de oprivilegierade klasserna? Har man derigenom undanrödjt alla de olägenheter, som för dem uppstå vid bevakandet af 474 Den 7 Juni. deras fordringar vid cessioner? Ilar man glömt att en fordringsegare kan hafva många vidt åtskiljda gäldenärer? En köpman t. ex. som har så vidlyftiga affairer (och ofta haft fordringar på utrikes ort) har oftast gäldenärer långt ifrån sig och måste ändock bevaka sina fordringar vid gäldenärens närmaste domstol.
Ständer förbehållet, att nedbryta en af grunderne för 1809 års lagstiftning, den nemi. ronde beskattningen, genom återgång från bevillningsgrunden efter behållen inkomst lill den, af 1800 års riksdag fastställde, efter klasser och rubriker, hvarigenom i och med detsamma den Svenska folket allmänt tillerkända näringsfriheten åter förlorades, i det att myndigheterne i städerne, på grund af bevilln. -förordn:s klassilikationer, vägrade näringsidkande åt dera, hvilka icke i föreskrifven ordning förvärfvat sig inträde, jemlikt äldre författningar, i näringsidkande klass och det yrkades af skråembetena, att med medborgerlig tunga borde förslås de i skråordningen bestämda tjenstbarheter och läroår, och då beskattningslagsiiftningen eller rättare allmänna hevilln.förordn:n icke mera beskattade näringsidkaren nian klasserne, hafva slriderne ronde näringsfriheten fortgått ända tills nu, då, oansedt de tid efter annan utfärdade förfatlningarne i ämnet t. o. m. den sista nu utfärdade, Svenska folket likväl icke återkommit till den frihet i näringsidkande sorn af Konung och Ständer, på sätt ofvan finnes nämnd), är 1810 fastställdes och troligtvis icke heller kan komma förr än R. St. återgå till fastställande af samma grund för allmänna be - lien 22 December e. m. 343 villn:ns fördelning, som 1801) års Sländer bestämde; del är i mån af inkomst med progressiva afgifler för den större inkomsten, hvarvid, om farhåga skulle uppstå för svårigheter lill kontrollerande af den behållna inkomsten, brutto-inkomsten kunde läggas till grund, då lätt kontroll vunnes och följden blifva intet ensamt en, efter förmågan att draga beskattningsbördan, fördelad beskattning, utan jemväl Svenska folkets återvunna rätt i all slags näringsidkande, emot åtagande af deremot svarande borgerlig tunga, om endast de författningar, som efter d. 0 April 1810 blifvit utfärdade rör:de näringarne, i och med detsamma upphäfvas.
Någon fullständig redovisning för utgifterna under nu ifrågavarande år vid samma depot finnes således icke, hvadan det ock för Revisionen varit omöjligt inhemta huru och på hvad sätt anslaget för året blifvit auvändt. Granskningen har dessutom i väsendtlig mån försvårats deraf, att de uti nämnda kassajournaler upptagna folier icke ens hänvisa tilli motsvarande folier i veriiikationsböckerna. — 94 — Rättelse uti nu anmärkta förhållanden synes derföre behöflig, och sådan bör äfven lätt kunna verkställas. Att 4:de qvartalets redogörelse för Götheborgs depot först efter räkenskapsårets slut inkommer till den station, der medlen skola redovisas, bör ej kunna lägga hinder i vägen för en önskvärd förändring härutinnan, ty samma förhållande äger rum med alla de specialräkningar, som till Kongl. General-tullstyrelsen efter årets utgång inkomma, hvilka, det oaktadt, i årets räkenskap intagas. Sista återstoden af det lån, 180.000 R;dr Riksmynt, som lotsoch fyr-inrättningen under åren 1840 och 1841 från Riksgälds-kontoret bekommit till fyrväsendets förbättring, har under revisionsåret blifvit till nämnde Kontor inbetald med 3,210 R:dr 63 öre. § 8. A den utanför Hernösand belägna Lungön har under revisionsåret blifvit uppfördt ett fyrtorn af sten, uti hvilket anbragts en omgående liusfyrapparat af 4:de ordningen med omvexlande skarpa sken och blinkar. Denna fyr tändes första gången den 1 sistlidue September. § 9- ■* Under året hafva 30 grund, hvilka ansetts medföra större våda för sjöfarande, genom lotsverkets försorg blifvit försedda med dels fasta och dels rörliga sjömärken, de sistnämnda bestående af bojar och grundprickar af större dimensioner. Den härför belöpande kostnaden har utgått af de medel, Rikets Ständer vid 1856-1858 årens riksdag anvisat till sjömärkens anbringande företrädesvis i farvattnen norr om hufvudstaden. § 10. Nedanstående tabell visar Sjökarte-kontorets ställning: 1:6. Debet. Uppbörd:
Domstolens luotocoll anförde skäl, i underdänighet ril hela desi innehåll antagit hwad Eder Kongl. Maju deruti Nadigst bchagat förestå; hwilket Riksens Ständer til underdånigt sivar härigenom bordt i underdånighet anmäla» Riksens Ständer framhärda rc. Stormägtigste Allernädigste Konung! Med tilfredsställelse hafwa Riksens Ständer erhållit kännedom om det oförtrutna bemödande, hwarmed ?<owco!!8-8ecr6ter!r>'sn korg härstädes för Blinde, Döfstumme och Swagsime inrättat en underwisnings-anstalt, hwilken redan, följd af en lycklig framgång, winnar om stiftarens skicklighet och förtjenst; och da en Inrättning, sä wälgörande för den mäst wanlottade Llass af Medmenniskor, ej bör lemnäs uran upmunrran och understöd, hafwa Riksens Ständer, för ak befordra densamma til sit gagnande ändamäl, bestutit, at dertil ansta en witz ärlig 8um-nL af z,zzz R:d. i6 H., hwilken, genom tilökning i Sjö-Tullen ä wihe inkommande öfwerflödsavaror, afsärtes. Men ' o ^ Den r? Mars. 79Z Men som denne Sjö-Tull icke förr an nästkommande ar inflyter, eller kan wara ar lyfta, och Institutets Föreståndare, som redan med dryga kostnader gatt i författning af ätstillige anstalter, bör ifrån detta ars början komma i åtnjutande af hwad för Inrättningens underhallande blifwit fastställdt, och detsamma ifrän Stats-Lomoiret 4VLrmiiteiutbekomma; hafwa Riksens Ständer ansett samma understöd böra tagas af den inkomst, som Staten nu mera erhåller deraf, at alla Stapel-Städer hädanefter stola betala L-jö-Tullen med waxlar eller Swensta kanco-Sedlar ester gångbar Lours.
Besv. o. Ekon.-Utskottens Betänkande, N;o 1. 33* va förgätit, att sjelfva saken, eller statens rätt att derom förordna, saknar rationel grund. Statens behof af inkomster, och åsigten, att sådane med största skäl böra utgå af en rörelse, som för de vanliga lefnadsbehofven är mest umbärlig, om icke rent af öfverflödig, har påkallat bränvinstillverkningens beskattning framför tillverkning af bröd eller dricka; men ehuru denna beskattning på nämnda skäl således måste ega rum, följer deraf icke, att de för berörda ändamåls vinnande nödiga bestämmelser skola vara onödigtvis tryckande. Det nu af Utskotten föreslagna reglementerande rörande bränvin är i hög grad inveckladt, i de flesta fall obilligt, och nästan omöjligt att kontrollera, samt alltsammans ledande till en mängd åtal, olika domslut, mycken bränvinsredskaps omgörande, samt till och med ombyggnad af brännerihusen för vinnande af nödigt utrymme för nu föreskrifna mängd krönta mäskekar, med mera dylikt. Lägger man härtill den föreslagna orimliga skatten, till ex. 60 rrdr banko för bränvinsbränning i sex månader med enkel redskap utan mäskvärmare och med en panna af endast 20 kannors rymd, kokrummet inberäknadt, så torde hvar och en lätteligen finna, att nu föreslagna författning om bränvinslillverkning och försäljning rättvisligen skall röna ett allmänt ogillande och djupt missnöje. Det skulle leda till en tröttande vidlyftighet och utöfver gränsen för en reservation, att, närmare än hvad jag här ofvan antydt, upptaga Utskottens beslut och bestämmelser hvar för sig, och jag anser mig endast böra tillägga, det min enskilda tanka är, att för närvarande vöre lämpligast att bibehålla 1845 års förordning om bränvinstillverkning och försäljning, med en i afseende till statens behof fördubblad beskattning, samt med förtyclliganden och rättelser i de delar, hvarest erfarenheten ådagalagt bchofVet deraf. Yid sådant förhållande kunde den nya författningen med nästa års början träda i verksamhet.” Häruti instämde prosten Forssell, hvad fabriksbränningcn angår.
Beträffande aker andragandek cm ännu ytterligare förhöjning a de utsatte Etasterne, samt de ännu bättre Hemmanens uppskattning efter Varas fulla warde; sa förmodar Utskottet i sörre hänseendet art Gradation?» elier skillnaden emellan de a Hemmans olika wärde föreslagne Minimi asgifter t Tre Closter, torde wid etc noggrant skjärjkadande sinnas wara emot hwarandra billigt afpastade, och ace någon ändring salunda deri icke bör äga rum. Hivad deremot angar dea sednare omständigheten, sa har wäl Ucsköttet förestäldk Sig, att sällan skulle hända, det någon som ware ägare lil! ett Hemman af högre an ZUtatusende Riksdalers warde, ej komme akt utgöra afgift efter Maximi-Tariffen, och således Vermls förra gängen bestämt gränsen för Minjmi-Bewillniugen af Hemman; men som denna förmodan icke egcnceligen tniicsattar någon fullkomlig wisthet, och det otwif, welagkigk är rärkwisi, att ben ena fastigheten icke mindre än den andra taxeras ester dest wärkeliga be > skaffenhet och godhet, hwilken synpunkt U>skottet jem, wa! oasbrukik sökt iagttoga wid afgisternes öestämande i alt öfrigt; sär Utskottet med fullföljande deras tillstyrka, att Hemman som äro wärde öfwer 8,000 R:dr mä, i mohn deraf och ester jämnsörelse af hivad för de lägre graderne är wordek utsatt, anses med ökad HL. Riod. och Ad. pxor. 5 B. gre 29- « 226 Dm 5 Januarii. gre Minimi-Bewillning; dock att wid sadan Hemmans uppskattning, dyrkare och betydlige abyggnader, hwil. ka ofra för ägaren medföra onyttig kostnad, icke ma komma i beräkning.
Herr Gustafsson har å sin sida anfört alt efter den tydning, sora åt berörde författning i allmänhet gifvits, densamma väl anses tillämplig på den person, som begifvit sig bort innan a/f honom tillfallit och ej heller vistas på känd ort; men deremot ej på det fall att personen vistas här i riket, ja till och med i sterbhuset, vid urfjället och således derom äger kännedom, men, utan att arfvet tillträda, begifver sig bort utan att om sig lenina någon underrättelse pä tjugo år eller längre lid; — att någon möjlighet följaktligen icke finnes lor den, som är lika skyld till den aflidne eller för dennes fjermare släglingar, att ens emot borgen få lyfta den bortrestes arfslott, den der förthy såsom danaarf tillfaller kommunen eller staden; — att det emedlertid vore orimligt att den, som vet sig hafva fått arf men ej anmäler sig om utbekommande deraf, skall äga bättre rätt än lagliga arfvingar, hvilka iakttaga sin rätt — samt alt behofvet af ett bestämdt lagbud uti ifrågaställde hänseende växte, i den mån lusten all bosätta sig i främmande land här i riket tilltog; — och har Herr Gustafsson, roed anledning häraf, föreslagit, alt en fullständig revision af 15 kap. Ärfda-balken och Kongl. Förordningen den 30 Maj,1835 måtte ske och ”en lagförklaring utfärdas, så att svensk man eller qvinna, som lemnur fäderneslandet, vare sig före eller efter det arf honom elter henne tillfallit, samt ej inom tjugo eller tio år, eller det arfvet föll, sig om utbekommande deraf anmäler, förlorat all rätt till samma arf, som alltså må öfvergå till den utrikes restes närmaste arfvinge.” Den första fråga sorn Utskottet, med, anledning af Iivari sålunda blifvit an förd t och föreslaget, har ali besvara, är den, om eller i hvad mån man i Ärfda-byilkens åberopade kapitel saknar ledning för hvad iakttagas bör uti de af motionärerne uppgifna fall.
Dör under påstående Riksdag Hufvudman, som Fullmagt utgifvit, och har blifvande Hufvudmannen, eller den utöfningen af hans rätt tillkommer, icke gitt namn å Fullmagten såsom vittne eller eljest tecknat, lemne Fullmägtig det säte han på grund deraf innehaft, att af den nya Hufvudmanncn, någon Ättemän, eller annan behörigen förordnad Fullmägtig, på sätt förut stadgadt är, intagaa. Häfver Ättemän i behörig ordning för Ätten antecknad blifvit, åge i sådant fall, men ®j annars, Hufvudmannen rätt att såsom Fullmägtig för annan Ätt Säte intaga. Har Hufvudmannen Fullmagt utgifvit, eller innan han Hufvudmanna-rätten tilhrädt, sitt namn å den för Ätten utgifne Fullmagt tecknat, vare för den Rik*dageri skiljd från utöfningen af sin Riksdagsmannarätt, utom i de händelser, att Fullmägtig med dödan afgått, eller genom annan afgång sjelf blifvit Hufvudman för sin Ätt, eller utrike* rest, eller, efter styrkt laga förfall och erhållit tillstånd, Riksdags orten sied allo iemnat. Bänkarne i RiddarhusSalen blifva särskilt vid hvarj« Riksdag af RiddarhusSecreterarsn och RiddarhusFiscalen fördelade, enligt uppropslistans föranledandesamt på det sätt, att första Bänken blifver till höger om LandtMarskalksbordet; den andra till vänster och så vidare ömsevis; vid hvarje Bänk uppslås en lista på de personer, hvilka å den fått sig sitt ställe anordnadt; hörandes å dessa Bänklistor de personer, som under Riksdagens lopp i Riddarhusutskott antecknas, genast derefter uppföras; öfver verkställigheten hvaraf RiddarhusFiscalen åligger att Boga hand hafval.
Svedelius, Prosten Dedekind, Contracts-Prosten Hallström, Prosteri Åstrand, Prosten Grevillius, Contracts Prosten Wahlström, Biskopen rn. m. Doctor Thyselius, Professoren Hasselroth, D om-Prosten Fleurlin, Doctor Häggblad, Biskopen m. m. Doctor Faxe, Prosten Spiering, Professoren Grenander, Prosten Hvasser, Biskopen m. m. Doctor Hedrén, och Contracts-Prosten Svedelius; samt till Suppleanter t Professoren m. m. Geijer i Contracts-Prosten Ostberg, Professoren Gravander, Professoren m. m. Bexell, Doctor en m. m. Rönbeck, j 92 Prot.'Vtdrag den 19 tebriiarii 1830. Comminister Dahlgren, och Contracfs-Prosten Nibelius hvarom Protocolls-Utdrag meddelas skulle. S. D. Då nu å nyo föredrogs Stats, och Banco-Utskottens Utlåtande, N-'o 50, öfver anmärkningar hos Högvördige Preste-Ståndet vid Utskottens utaf 3 ne Riks-Stånd bifallna Betänkande , Nto 6 , i anledning af Kongl. Majtts Nådiga Proposition örn rättighet för Spar-Bankerne i Riket att, emot ränta, i Banco-Disconten irrsätta en del af deras fond, för att i mon af behofvet kunna derifrån uttagas m. m, , jemte enskilda motioner i sammanhang dermed, fann PresteStåndet för godt, att vid nämnde Utlåtande, Jfto 50, låta bero. S. D.