Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab har säkerligen rätt deri, att det af mig föreslagna tillägg bordt införas i 53 §:n, och jag hade äfven tillstyrkt det, i händelse någon motion derom afgifvits eller Utsk. föreslagit någon ändring i §:n sådan den återfinnes i nu gällande författn:n. Frih:n har vidare sagt, att mitt förslag vore öfverflödigt, emedan K. M. äger lagstiftningsrätt i ekonomiska frågor, och R. St:r genom beslut, som ännu icke vöre ändradt, Den 6 Maj e. m. Gfverlemnadt ät K. M. upgörandet af OrdningsStadgan. Jag berörde i mitt förra anförande förhållandet med denna sak, nemi. att R. Sl:r icke genom formligt beslut öfverlemnat saken till K. M., utan, såvida jag icke misstager mig, afslogo all pröfning af OrdningsStadgan, emedan man ansåg det icke tillhöra R. St:r. Men, om än R. St:r skulle hafva fatlat ett sådant beslut Frih:n omnämnt, kan detta beslut gälla endast för den gången, och jag kan icke finna att det ligger något ondt, men väl en större tydlighet deri, att uti den utkommande för fa 11 n :n de ifråga v:de orden införas. Frih:n invänder, att det faller af sig sjelft, att Stadgan bör af K. Huru kom det sig då, att vid sista Riksdagen Särskilda ötsk. upgjorde förslag till OrdningsStadge? Detta antyder ju, att man den tiden ansåg detta ärende tillhöra båda statsmakterna och icke K. Således synes det mig, att man om saken kan hafva olika tankar, och derföre samt till förekommande af all ovisshet, hemställer jag, om icke Frilen ville låta sitt mostånd falla, men i alla händelser, att R. o. Ad. behagade, derest de föreslagna orden synas väl kunna gagna, men aldrig skada, deras införande benäget godkänna. Gr. af Ugglas: Jag förenar mig med Frih.
Besv. och Ekon.Vtskotlens Utlåtande, N.-o 83. Pastoral-Tionde, enligt Taxerings-Uppgift —■ 516 42 6 Kaga Prcebende-Pastorat: Pastors-Bostället Tockarp i Kärna Socken, 4 procent af värdet 1 —. — 225 9 8 Pastoral-Tionde, enligt Taxerings-Uppgift —> 500 12 10 Wårdsbergs Prcebende-Pastorat: Pastors-Bostället, 4 procent af värdet . 1 344 — Stomhemmanet Muntorp, d:o d:o 1 2 77 9 7 Stomlägenheten Wång i Landeryds Socken, d:o d:o 31 28 9 Pastoral-Tionde, enligt Taxerings-Uppgift 858 25 3 Vederlag, enligt Special-Räkningen och d;o 10 10 82 24 — Summa | 403 äii 14 8,523 15 11 Afräknadt för Lönings-Spanmål ät Comminislrarne, tillsammans 45 Tunnor 345 — Återstår -1 - 8,178|15|11 Biskopen i Skara: Krono - Tionde, enligt Special - Räkningar 222 20I?I 3 4-0 1,812 18 9 Biskops - Bostället Brunsbo Kungsgård , 1 Mantal, samt JernsyssU med flera hemman, 10i m:tl, som synas utgöra Lö- nings-hemma», tillsammans upptagas i Taxerings-Längderne N:o 2 för Skara Fögderi till värde, deraf 4 procent upptagas som behållen inkomst — 2,246 Tomten N:o 19 i Skara Stad , inkomsten deraf enligt Taxerings-Längd N:o 2. — 303 28 10 Asaka Praebende-Socken, enligt egen, vid taxeringen godkänd, uppgift — -— 200 Skarke eller Warnhems Prcebende-Pastorat : Pastors-Bostället, 4 procent af värdet i — 180 Statssamt Allm.
Och enär Låne-kontorets revisorer öfver nästlidne års förvaltning upplyst alt samtliga ännu lefvande gäldenärer för dessa lån befinna sig i utfattigt tillstånd och pa grund deraf understöd! Direktionens förslag om lånens afskrifning, finner Utskottet sig böra vördsamt tillstyrka, att ofvan uppräknade fem lån må till deras återstående belopp 2,714 R:dr 59 öre Riksmynt ur räkenskaperne få afföras. Ank. till Exp.-Utsk. d. 15 Dec. 1859 kl. 2 e. m. Utlåtande öfver Verkmästaren vid Tumba bruk F. Bladms ansökan om ersättning för en resa i ändamål att inhemta upplysningar om pappers-fabrikationens framsteg i främmande länder. Verkmästaren vid Tumba bruk F. Bladin har, med öfverlemnande af berättelse om en af honom till åtskilliga utrikes orter nästlidne sommar på egen bekostnad verkställd resa, för att inhemta upplysningar om pappers-fabrikationens framsteg och dermed 1 gemenskap egande ämnen, uti en till Banko-fullmäglige ingifven, till Utskottet ställd skrift, anhållit, alt Utskottet, med afseende derå, att Tumba bruk komme att draga nytta af den företagna resan, måtte bevilja honom ersättning för densamma med Ett tusen Riksdaler Riksmynt; hvilken anhållan blifvit af Fullmäktige lios Utskottet till bifall förordad.
Efter beräkning af 6 mans besättningsstyrka på hvarje 50 läster, sorn torde vara i det närmaste medeltalet. skulle, mot ofvanstående 33,134 läster, svara 3.978 man. Men då man vet att besältningsstyrkan på fartyg af mindre lästetal, i allmänhet är större, i förhållande, än på de af lägre lästetal, så kan ofvan uptagna summa af 5,000 icke vara för liög.i »Om man nu till detta antal af skeppare och sjöfolk lägger den ofvan antagna minimi-samman af kustod) skärgårds-folk 25,000, och dertill kronans matrosoeh jungmans-personal. nu Transport 39,981. utgö - 9,981. 5,000. Den 28 Januari e. m. 177 Transport 39,981. utgörande 400, men som i sammanhang med sjöförsvarets mera utbildade ordnande, till en början torde böra ökas till ett antal af 600. Skeppsgossar, nu 280. skulle då under samma förutsättning likaledes ökas till 400. Indelta och Roterade Båtsmansstyrkan 5,896 Stads-båtsmännen 885 6,781 (Båtsmansstyrkan antages nemi. böra oförändrad bibehållas, kanske ett halft århundrade, eller åtminstone så länge, att sjöinskrifningen hunnit fullt ordnas och rotfästas). Marinsoldater, nu 800, anses under enahanda förutsättnng böra uptagas till 1,000, Summa 48,762, så utgör hela detta antal, af mer och mindre befaret sjöfolk, ökadt befäl och besättningar till flera skepp och fartyg, mera än landet f. n. förmår i öfrigt utrusta; och i mån som förmågan i detta hänseende ökas, kan antagas att äfven antalet af denna sjöbefolkning tillväxer. Vid betraktandet af detta, i sjelfva grunden ovedersägliga förhållande, kan man, med hänseende till den sålunda hos oss obegagnade tillgången på sjöfolk, utbrista i samma klagan, sorn C.
Prof. Uldr. d. 11 Sept. i834. tande N:o 16, rörande Cassa-creditiven fattade beslut.*: ”att utassigneringar aeh afbetalningar må verkställas med minst 5oo Rdr, or.h på tal af jemna Hundrade deröfver, då det ej är fråga om en rest;” fann Ridderskapet och Adeln icke för godt, att den gjorda inbjudningen antaga*, S„ D. Då nu å nyo föredrogs BancoUtikettetsden 18 sistlidne Augusti på bordet lagde Memorial N:o 29, med förslag tili jemkning af Riks-Ståndens beslut, i afseende på Utskottets under N-‘0 i4 afgifne Ut låtande, stannade Ridderskapet och Adeln i följande beslut 1:0 biföll Ridderskapet och Adeln, i anledning af irsla punkten, att Rikets nu försam lada Ständer bos Kongl. Maj:t skola anhålla , det Kongl. Majit täcktes gifva Sitt Kådiga samtycke till Rikets Ständers beslut, angående bestämmandet af mynt-enheten och dess underafdelningar; 2:0 fann Ridderskapet och Adelli 2:dra punkten ej fordra någon åtgärd; 3:o godkände Ridderskapet och Adeln den i 3:dje punkten föreslagne yoterings-proposilion ; samt 4,*o biföll Ridderskapet och Adeln den 4;de punkten». 5. D. Å nyo föredrogs Constitutions Utskottets den 1 dennes på bordet lagde Memorial K:o 3a, med förslag till Grundlags-bestämmelser, angående. Urtima Riksdagar och dessas föremål; hvarvid Ridderskapet och Adeln beslöt att till ConstitutionsUtskottet hänvisa nedannämnde an-' märkningar, hvilka Ståndet förklarade utgöra dess gemensamma tankar, nemligen: 1:0 att vid slutet af 49 §• Regerings-Formen och 2 §.
11 dom och yrke eller för någondera eller bägge tillika med embete eller tjenst, må han sammanlägga den efter hvardera grunden honom tillkommande rösträtt. Ej må dock, medelst dylikt sammanräknande, rösträtt för någon ökas utöfver det efter någondera grunden bestämda högsta röstetalet. Valbarhet. § 25. Valbar till elektor för väljande af riksdagsman i andra Kamarcn är en hvar R. O. § IB inom afdelningen för val genom elektorer röstberättigad, som uppnått tjugufem års ålder och är bosatt inom det distrikt, för hvilket val af riksdagsman skall ske. % 26. Hvar valberättigad, som fyllt tjugufem års ålder och bekänner sig lill EvanR' O. § 18 gelisk-Lutherska eller Reformerta läran, är till riksdagsman i andra Kamaren valbar. § 27. De röstberättigade inom bägge afdelningarne på landet äga, vid val till riksdagsmän i andra Kamaren , ömsesidig frihet alt utse valbara män inom hvilkendera afdelningen som helst. Dock må ingen annan väljas, än den, som är röstägande inom det län, der valdistriktet är beläget. § 28. Till riksdagsman i andra Kamaren för stad, som utgör ett valdistrikt, eller för liera till ett distrikt förenade städer, må endast sådan valbar man väljas, som är röstägande inom staden eller valdistriktet. % 29. Ledamot af första Kamaren må ej väljas till ledamot i den andra. § 50. Valbar till ledamot i de valnämnder, som äga att utse ledamöterna i första Kamaren, är en hvar inom valdistriktet boende, som till riksdagsman i andra Kamaren valbar är. % 31. Till riksdagsmän i andra Kamaren valbare, som uppnått tretiofem års ålder, kunna, ulan vidare valbarhetsvilkor, till riksdagsmän i första Kamarcn utses, så 12 Kongl: Maj;ts Nåd. Skrifvelse, K:o 85. framt vid valet rösterna af mera än två tredjedelar utaf valnämndens samtliga ledamöter dem tillfalla.
Pannan måste ju hämtas så gott som mitt i natten, allt för den där ohängda länsmans skull. Alla länsmän voro rackare — måtte följa med guldtränsen, men den här var en riktig dubbelrackare, med blått band på uniformsrocken — en sup-ut förstås, ty några andra behövde väl inte märka sig som nyktra! Skogen, som Micco Pajko skulle gå igenom, låg i ett bergsfat, över vars kanter solen aldrig nådde fullt — inte ens nu under midsommartiden. Inte att Micco Pajko var rädd — det var han aldrig — men att bergsskogen var si och så om natten den här årstiden, det visste hela världen. Och fast Micco Pajko inte alls trodde på spöken, så ...! Motvilligt började han göra sina små förberedelser till promenaden. Med ett kritstycke ritade han ett bastant kors under var sula, så vände han rocken avig och så spottade han tre gånger över vänstra axeln. Kunde nu någon »skrymt» komma åt honom, så ... Därpå tittade han i dörren och frågade fogligt, om hustrun ville något, innan han gick. »Så god du är, Micco Pajko», kom det flämtande från sängen. »Jag törstar så svårt.» Micco Pajko ställde den halvtomma vattenmuggen bredvid hustrun — att gå till brunnen efter friskt vatten föll honom inte ens in — och så lät han dörren stå på halvglänt för att låta alla hennes välsignelser, som han av erfarenhet visste skulle infinna sig, följa sig ett stycke på väg. Inte alls att Micco Pajko trodde på slikt, men skada mot skrymt kunde då inte litet gudsord göra. Micco Pajko hade inte missräknat sig, välsignelserna stänkte efter honom ur dörren som droppar ur en vigvattenskvast. Han småskrattade — men otrevligt kändes det inte. Vägen gick över den värkande potatisåkern — så över ängen, där vinterfodret redan var avbetat — sedan återstod bara en trasig bro. Micco Pajko tryckte bättre ned kasketten på huvudet, kände efter om han hade det skyddande kritstycket kvar i fickan, och så vek han beslutsamt av in i bergsskogens skymning. Svalt och skönt var det härinne — men så underligt blått! Ett klart dunkel! Man såg allt, men ingenting såg ut som vanligt.
Han tycktes med det varmaste intresse afhöra huru de båda gamle fosforisthjeltarne talade ut sina improviserade hjeltedikter, men så fort de hade slutat och Blanche börjat i det unga Sveriges namn framföra en segerhymn till det gamla, hann knappt sista ordet förklinga af den skålen innan den nye skalden i sin tur reste sig och höll en oration der det både blixtrade och gnistrade, det var i öfrigt en hel kaskad af strömmande perlor i ord och champagne, ja, sjelfva champagnen hade kanske icke ofta varit i sällskap med ett sådant gnistrande ingifvelsens perlregn. Då middagen var slutad och det kom till partier i gröngräset presenterades af Dahlgren löjtnant Ridderstad, poeten som redan hade namn, för romanförfattarinnan, som ännu icke hade så särdeles att bygga på af det slaget. Att på den tiden (huru det nu är, kan jag ej säga), Ridderstads ansigte egde liksom en från det inre till det yttre genomströmmande egen solbelysning kan jag så mycket säkrare erinra mig, som jag just blef frapperad af ett utseende, hvilket tycktes kunna lysa i mörkret. Och på detta ansigte låg i lifsglödande sympati godmodigheten, den spirituela humorn och det friska, kraftfulla modet. Sedan jag lemnat de äldre fruarnes kaffekrets, anknöt sig en konversation mellan mig och den för sällskapet nypresenterade mannen som afslöts med en försäkran, lika vänligt gifven som upptagen, att han aldrig skulle besöka Stockholm utan att uppsöka fru Flygare. Han höll ord mycket länge, och i följd deraf kom det till en ännu vigtigare öfverenskommelse, som snart skall omtalas. Emellertid gick tiden fram några år – och i afseende på tiden och dess magt öfver författare, skall jag just taga fasta på några rader af Ridderstad sjelf, ur anmälan till den nya upplagan af hans arbeten. Citatet lämpar sig väl i allmänhet, men framför allt enskildt. »Efter en mer eller mindre offentlig skriftställareverksamhet» (Ridderstads egen anslås till fem och fyrtio år.
Förklaring af Rikets Ständers beslut i frågan 99999 Expeditions-Utskottets Memorial romotorial i lagsökningsmål, om meddelande deraf Svar på återremiss Kongl. Maj:ts Nådiga Svar ,,, roposition, Kongl. Maj:ts, om Stats-Verkets tillstånd och behof „ dess öfverlemnande till Riks-Ständen Proste-tunna i Vestra Fernebo Contract, om ersättning derför; sc Anmälan 75. Protocolf haline i Stats-Rådet från och med den 18 Januari 1834 till och med den 1 Februari 1840, om fullbordad gransk - ys crq Kidd. o. Adeln. PresteStåndet. BorgareStåndet. V 40 . a. ii 40 b. ¥ 41 b. V 40 b. V 40 a. a. A 40 a. i 41 b. | 40 b. v 40 a. a. A 40 b. i 41 b. V 40 b. ¥ 40 a. a. iJ 4( b. J 41 b. V 40 b. ¥ 41 a i 41 b. i 41 b. | 41 b. i 41 . a. V 41 b. y 41 a. a. V 41 b. y 41 å. i 41 a. a. ¥ 41 b. V 41 b. y 41 b. V 41 b. y 41 a. A 40 i. a ¥ 41 b. ii 40 a. a. y 41 b. ii 40 a. a. ¥ 41 b. ii 40 a. a. y 41 Ad acta. cr.C 7T PrygelsXraff, om afskafTande deraf ,,,, Pröfning srätt j upphörande af Berednings-Comitoeus; se Motioner. O. Quav antaines-af gifter, om upphörande
Domstolens fleste ledamöter föreslagit ett tillägg till nu varande 5 § af innehåll, att den, som vittnat falskt inför Råtta, då ed honom eftergifven varit, skulle så anses som hade han ed gått; men sedan, vid lagförslagets föredragning inför Ii. M. Konungen i Stats-Rådet, H. Exc:s Herr Justitie-statsministern i denna fråga yttrat, att efter förevarande förslag, likasom efter Lagberedningens, ansåges menedsbrottets hudvudsakliga karakter bestå deri, att edens helgd blifvit krånkt, och mot en sådan uppfattning vore icke stridande, att, enligt 5 §, bekännare af låra, hvari edgång ej vore tillåten, skulle, om han vittnat falskt, betraktas såsom hade han ed gått, enär han på annat i stället för ed vedertaget sätt bekräftat sitt falska vittnesbörd, hvaremot dermed icke öfverensståmde, att den som vittnat falskt, då ed honom eftergifven varit, skulle såsom menedare anses; så har Kongl. Maj:t, utan vidare afseende å Högste Domstolens omförmålda anmärkning, gillat det af H. Exc. Herr Justitie-statsministern framställda förslag i denna del. Nu har Utskottet, efter votering med åtta röster emot sju, beslutit tillstyrka Rikets Ständer att, för sin del, antaga ett sådant tillägg till 5 § 13 Kap., som Högste Domstolen föreslagit. Det år visserligen ganska brottsligt och utgör ett tillförlitligt bevis på en ond vilja och en dålig, opålitlig karakter, att ett vittne, som af parterna åtnjuter sådant förtroende att eden honom eftergifves, afgifver falsk berättelse eller fördöljer hvad honom till upplysning i målet veterligt år; men det kan och bör icke af Staten och enligt verldslig lag anses för ett lika groft brott som mened eller falskt vittnesbörd af den, som högtidligen vid Gud och Hans Heliga Evangelium förbundit sig att tala sanning och icke fördölja hvad honom i saken veterligt år.
Den gamla lärans prästerskap rensades, och de utmärktaste medborgare tävlade att intaga de härigenom uppkomna lediga ämbetena; offertjänsterna inrättades med förnyad prakt, skolor byggdes för alla klassers barn, barmhärtighetsstiftelser bildades, det stora flertalet bemödade sig att återgå till en enklare och strängare levnadsordning, själva ungdomen syntes livad av en sedligare ande, övergav med några få undantag sina yppiga och bullrande nöjen och skyndade till gymnasiernas härdande lekar och filosofernas lärosalar. Allt syntes båda, att en ny och bättre tid var kommen. FÖRSTA KAPITLET. Ett år därefter. - Alexander, sade Karmides till sin unge kammarslav, jag reser bort och torde icke återkomma så snart. När, vet jag icke själv. Om därför juden Baruk infinner sig i morgon för att föra dig bort, så bryt detta brev och visa honom det. Alexander såg förundrad ut, ty hans herre hade under dagens lopp icke nämnt ett ord om någon resa, ej heller voro förberedelser för en sådan träffade. Men än mer än han undrade förskräcktes han av den oförmodade utsikten, att Baruk skulle komma och föra honom bort. Vad betydde detta? Hade hans herre, som hitintills visat sig så god mot Alexander och nöjd med hans tjänster, nu plötsligt ledsnat vid honom och sålt honom till Baruk, den rike köpmannen, som med sina fartyg utförde slavar till alla delar av jorden, ja, även till barbarerna, där, såsom man trodde, deras öde var att slaktas på blodtörstiga gudars altaren? - Du ser ledsen ut, min gosse. Var icke rädd, du! Giv mig en bägare vin och gå sedan att sova! - Herre, frågade Alexander med försagd röst, har du sålt mig till Baruk? - Huru kan du komma på ett sådant infall? Nå, för att lugna dig, må du då veta, att brevet, jag räckte dig, är ditt frihetsbrev. Du är fri, min gosse, fri som fågeln under himmelen. Du är icke slav längre. Förstår du mig? Alexanders ansikte ljusnade. - Fri? O, vad säger du? Skulle detta vara mitt frihetsbrev? utbrast han, i det han vände och synade brevet. Är det möjligt? - Det är visst. Alexander fattade Karmides' hand och kysste den.
Den gjorda anmärkningen, att i berörde årsräkenskap upptagits en summa af endast 2,980 Riksdaler, såsom influten för tvänne försålda obligationer, ehuru ifrågavarande inkomst, enligt den bifogade verifikationen, rätteligen utgjort 2,980 Riksdaler 50 öre, erkännes vara grundad, och kommer det belopp af 50 öre, som sålunda blifvit af förbiseende ur räkenskapen uteslutet, att såsom anmärkningsmedel i stället upptagas i den redovisning, som Styrelsen har att afgifva för innevarande års anslag till Statens stamholländerier. § 8. Under den 3 Februari 1860 har Eders Kongl. Majit behagat i nåder medgifva att, såsom ersättning åt ett kanslistbiträde vid Stamholländeri-styrelsen, äfvensom till godtgörelse för vaktmästareuppassning, tillsammans 450 Riksdaler finge för livartdera af åren 1859 och 1860 till Styrelsens Chef af Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-kontor utanordnas; och har jemväl, enligt nådigt beslut den 1 Februari 1861, samma belopp blifvit för hvartdera af åren 1861, 1862 och 1863 för berörda ändamål stäldt till bemälde Chefs disposition. Som likväl hvarken uti de vid nämnda tillfällen Styrelsen i ämnet meddelade skrifvelser eller uti det under den 10 Januari detta år på Eders Kongl. Majits nådiga befallning till Styrelsen aflåtna bref, hvarigenom ifrågavarande anslag blifvit förhöjdt till 600 Riksdaler, någon föreskrift meddelats om särskild redovisning för berörda medel eller till hvilken auktoritet densamma i sådant fall skulle aflemnas, har dylik redogörelse icke heller förut ägt rum. Då jag emellertid ansett mig böra före min afgång från den mig nådigst anförtrodda befattningen såsom Chef för Stamholländeristyrelsen äfven i förevarande hänseende afgifva räkenskap, har, sedan jag numera till Eders Kongl.
För att afvärja detta och gifva folket tillfälle att vid ett beramadt storting taga i betraktande rikets tillstånd, återtogo vi vårt anbud, beredvilliga att träda tillbaka från den lyckliga ställning, hvartill edert förtroende kallat oss. Vapenstilleståndet och konventionen af den 14:de dennes hafva blifvit undertecknade, och i följd deraf hafva vi genom reskript af denna dag till samtliga öfverauktoriteter låtit sammankalla ett utomordentligt storting att öppnas i Kristiania den 7 oktober detta år. Älskade norska folk! Blott den bjudande nödvändigheten – det vill ni icke betvifla – kunde beveka oss till ett steg, hvilket eder hängifvenhet gjorde oss dubbelt smärtsamt. Vår åtrå var att förtjena eder kärlek, vår tröst är öfvertygelsen om edra tänkesätt och vissheten att edert väl var målet för alla våra handlingar. Gifvet på Moss den 16 augusti 1814. KRISTIAN FREDRIK.” Efter denna tid drog sig Kristian Fredrik undan till Ladugårdsön nära Kristiania, der en svår kroppslig sjukdom, som djupt oroade hvarje norskt hjerta, förenade sig med de själsqval, som han utstod. Aldrig voro dock hans egna qval i stånd att komma honom att glömma Norges väl, dess ära, dess framtida sjelfständighet. Och allt bevisade, just här mot slutet af hans korta regering, att det var rikets lycka, icke sin egen, han sökte, då han emottog samma krona som han nu nedlade, när landets väl fordrade det. Just då man anklagade honom för vacklande och fruktan, var han kanske som mest hjeltemodig – ty hvilket sant hjeltemod ville det ej till att lägga hvarje förspilld norsk blodsdroppe i den vigtskål, som motvägde den, hvaruti kronan än blixtrade! Kanske icke en bland hundrade af ”herrans smorda” hade tänkt på annat än att uppelda krigarne, så att det åtminstone kostat hundradubbelt blod, innan kronan fick falla och äregirigheten slockna. Man kan icke utan rörelse tänka sig denne unge konung kämpande så hårda strider, innan han lemnade det land, dit han så förhoppningsfull kommit. Han kunde icke ens lugnt motse sin ställning i det land, dit han återvände.
Han yttrar: » Om en fader, som drif-ver strängt på med talrika befallningar, af hvilka somliga äro nödiga och andra onödiga, förutom sin stränga uppsigt använder ett alldeles osympatiskt beteende, om hans barn måste stjäla sig till sina nöjen eller, då de med rädsla blicka upp från sin lek, alltid möta en kall blick eller oftare en missnöjd, så skall hans regemente nödvändigt bli illa omtyckt, om icke hatad t, och syftet blir att undvika detsamma så mycket som möjligt. Tänkom oss å andra sidan en fader, hvilken är lika bestämd i upprätthållandet af de förbud som äro nödiga för hans barns eller andras välbefinnande, men hvilken icke endast undviker onödiga förbud, utan gifver sitt godkännande af alla passande nöjen och be-traktar barnens luftsprång med ett upplifvande löje — han kan knappast annat än vinna ett inflytande som, icke mindre kraftigt för närvarande, äfven framgent skall göra sig gällande. Uppsigten af sådana två fader åskådliggör förhållandet med moraliteten sådan den är och sådan den skulle vara ». Herbert Spencer öfvergår nu till att påpeka den skada som åstadkommits uteslutande af denna otillbörliga stränghet i etikens lära, hvilken blifvit oss testamenterad af den barska forntiden. Vidare har olägenhet uppstått af det opraktiska i detta ideal. I våldsam reaktion mot den ytterliga sjelfviskhet i lefnadssätt, som frodats i barbariska samhällen, har ett ytterligt osjelfviskt lefnadssätt blifvit fordradt. Men liksom den öfverhandtagande egoismen icke kunnat botas genom jagets absoluta underkastelse i kloster och munkceller, så kan icke heller nu rådande missförhållande inom menskligheten afhjelpas genom att höja en försakelsens fana utöfver mensklig förmåga. I stället blir verkan den, att man med förtviflan öfvergifver alla försök att höja sina lifssträfvanden. Och icke nog med, att en sträfvan att hinna det omöjliga slutar på detta sätt, så misskrediteras derigenom på samma gång det möjliga. Genom förening med regler, som icke kunna iakttagas, förlora äfven de regler, som kunna åtlydas, sin auktoritet. Herbert Spencer öfvergår nu till att tala om uppförande i allmänhet och om uppförandets utveckling, beroende i första rummet på hopad erfarenhet om nyttan af att genom känslor som.