Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträdas en eller flere af Fullmägtige att, angående användandet af Riksgälds-Contoirets medel eller förvaltandet af detta verk, hafva emottagit och åtlydt befallning eller föreskrift af någon annan än Rikets Ständer; håfve den eller de häruti brottslige förverkat Rikets Ständers och allt annat allmänt medborgerligt förtroende. Tillskyndas genom slikt förfarande Riksgälds-Contoiret eller dess credit någon skada; straffes den Expcdilions-ZJtskollets Förslag till und. Skrifvelse> N.o 343. 743 brottslige med fängelse å fästning i 2 till 5 år, dock utan arbete, och ersätte skadan, med hvad iian eger samt framdeles ärfva och förvärfva kan. Är sådan Fullmägtig embetseiler tjensteman, skall han dessutom skiljas från embelet eller tjenslen, utan att den eller annan publik befattning kunna återfå. 2 Morn. Lag samma vare, der Fullmägtige genom underdåniga tillstyrkanden bereda bifdl till sådant, som strider mot de för Riksgälds-Contoirets inrättning och förvaltning stadgade grunder eller på annat sätt leder till inskränkning i Rikets Ständers rätt att om detta verk förordna. 4 §, Underlåta Fullmägtige att, på sätt och med de vilkor, Rikets Ständer föreskrifvit, af härtill anvisade medel besörja de åt Fullmägtige uppdragne utbetalningar; vare de förlustige Rikets Ständers förtroende och ansvare i öfrigt, enligt 18 Capitlet Handeis-Balken. 5 §. Meddela Fullmägtige något förskott utöfver eller emot hvad Rikets Ständer förord ml; vare underkastade det ansvar och den ersättningspåföljd, som i 3 §. 1 mom. stadgas. Lag samma vare, 0111 de till Riksgälds-Yerki t hörande och dit anslagna medel af Fullmägtige, under hvad förevändning eller vilkor som helst, derifrån ryckas eller användas tili andra behof, än dem Rikets Ständer bestämt. 6 §. B trades
Författarinnan har i sednare tider, med tillhjelp af den stora kännedom hon således egt om landtfolket, åtminstone i hennes egen provins, studerat dessa naturmenniskor, och sett huru många sköna, herrliga uppenbarelser de lemna till den, som har ögonen derpå fästade, huru månget ädelt frö, som i tysthet uppspirar och slutligen gifver herrlig frukt, men äfven huru månget dylikt, som förgås af brist på ans och skötsel, eller deraf att det blir kastadt i en alldeles opassande jordmån. Hon har sett romerska dygder, uppoffringar och försakelser bland dessa varelser, och funnit dessa deras dygder, uppoffringar och försakelser, så mycket större, som de aldrig varit beräknade på att vara bemärkta, beundrade, ej ens kända, utan oftast blifvit föröfvade i den allra största tysthet, blott för det goda, rätta och ädlas egen skuld. Hon har sett stora snillen, omisskänneliga fallenheter, som legat så öfverhöljda af okunnighet, fattigdom och omsorger för dagliga behofver, och deraf så från alla sidor omhvärfda, att snillet och det naturliga anlaget aldrig förmått med sina lätta vingar tränga igenom detta tunga, hårda täckelse, utan varit och förblifvit ett herrligt himmelskorn, men så för djupt nedmylladt i svarta jorden, att det aldrig mäktat resa sig derutur. Hon har bland denna klass sett oegennytta, kärlek, vänskap, barnslig undergifvenhet och föräldrars tillgifvenhet för sina barn uppnå en höjd, som man nu annars kanske förgäfves skulle få söka annorstädes än i romanen eller från scenen, och knappt nog der, ty för att ett snillealster skall blifva omtyckt och vinna sympatier, måste det äfven hylla tidens gudar; och penningen och egoismen äro väl de tvänne mest högväxta af vår tids olymp.
Jag har legat vaken och längtat efter morgonen, hört tuppens galande och sett dagen börja gry. Jag är lika ursinnig som den dagen jag stod med brefvet i min hand, påtecknadt med den blå blyertsens grofva ”retur”. Jag kan icke uthärda att maskera min harm. Skola vi drifva åtskils nu, så är det så godt att kapa tåget med ens. Jag skrifver således och låter gumman lemna honom brefvet: Kamrat. Mitt bref har jag fått tillbaka för flera dagar sedan, returneradt till mig från Stockholm, der du icke längre fans när jag skref. Tack för detta grannlaga sätt att afsluta vår korrespondens! Ett brefkort med orden ”jag reser till Göteborg; du behöfver ej skrifva” kunde haft samma nytta. Men det hade varit för artigt, och så fruktade du kanske att jag ändå skulle skrifva.(!) Det låg en så alldeles särskildt snobbig ringaktning i det sätt du använde, jag måste erkänna det och bugar mig derför. Men det kunde också gått för mindre. Tack för din alltid duktiga atelierkritik. Jag vet hur nyttig den varit mig, och att det ej är lönt söka ersätta den med annat än sjelfkritik. Och så ingenting mer. Jo, du skall ej ta för afgjordt att det nu är tid att triumfera öfver mig, fast mina kläder äro utslitna. Jag vet också att hvad jag sagt blir föremål för ett tillgjordt hångrin å din sida. Jag vill bara säga, att det icke rör mig längre. Ernst Ahlgren. Det var ganska stämningsrikt, det Ida berättade härom qvällen. Sehär fakta: Jag klädde mig och gick till prestgården härom dagen med min virkning. Jag hade med berådt mod tagit mig en fridag för att hvila mig, och jag kände mig egentligen som en lössläppt skolpojke. Det var dagen efter det jag afsändt mitt bref till Axel, och föregående afton fick jag veta att han rest till Göteborg, kunde således begripa att han icke befann sig i penningknipa. Men jag var ändå nyfiken att få veta om kyrkoherden så der utan vidare kunnat inlösa vexeln. Jag gick derför om trädgården, så att han skulle se att jag kom, i fall han ville tala vid mig. Det slog till.
Riks-Rätt, hvarom denna $ stadgar, vare sammansatt pä sätt, som i 102 $ säges, dock sä, att i stället för Stats-Råd der säte taga, och gånge för öfrigt, som i 101 och 102 §§ säges. Sådan RiksRätt döme efter allmän Lag och den Ansvarighets-Lag, hvilken för detta ändamål utaf Konungen och Riksens Ständer fastställd är. Se Bih. 3 Sami. Mern. Förslag angående tiden för Riksdags fortfarande. Regeringsformen. § 109. Ej må Riksdag längre räcka än Trenne månader från den dag, då Konungen låtit om Statsverkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Sta Is-Utskott underrätta. Skulle likväl vid nämnde lids förlopp Riksens Ständer ännu icke hafva Riksdags-ärendena afgjort, anmäle de det hos Konungen och aske, att Riksdagen måtte fortfara någon viss tid af högst En månad derefter, hvilket Konungen ej ege magt att vägra eller förhindra. Der sa oförmodadt hända skulle, att vid den sålunda förlängda tidens utgång, Riksens Ständer icke hade Staten reglerat utfärda. Ej må Riksdag ntan Konungens och Riksens Ständers sammanstämmande beslut kunna upplösas, förr än Sex månader tilländagått från den dag, då Konungen låtit om Stats-Verkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Stals-Utskott underrätta. Efter nämnde tids förlopp skola Riksens Ständer utskiljas, så vida icke Konungen och samtlige Riks-Stånden minst Fjorton dagar förut haf va öfve.renskommit om Riksdagens förlängning på bestämd tid. Der så oförmodadt hända skulle, att, när Riksdagen skall upplösas, Riksens Ständer icke hade Slaten reglerat ut färda. 24 C.onsiilutions-UtsIculteU Memorial, \:o 4. Riksdags-ördningen. § 80. Riksdag må ej väcka längre äxi Tre månader från den dag, då Konungen låtit om Statsverkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Stats-Ulskott underrätta.
Hvad angår den inrikes tullbevakningen, trodde jag ej att det kunde vara någon Representant obekant, att man från Ystad till Umeå Elf kan fara hvart man vill , utan att komma i collision med Tullen. Några görger finnas väl, der dumheten kan krypa in i fällan, men icke behöfva lurendräjare dbtr, och intet uträttar en sådan bevakning något, som svarar mot kostnaden. Detsamma och mera låter uträtta sig genom Rese-fiscaler, ehuru de medföra ett större moraliskt ondt. Jag kan ej annat, än tro, att då SjötJilIs-bevakningen nu hlifver riktigt organiserad, kan Landt-tulls-bevakninningen ej tjena till något; och förenar mig således gerna om bifall till Betänkandet. Herr Le fre'n: Då jag tog mig fri heten yttra mig i ämnet, var det under den förutsättning, att de anmärkningar, som Den 27 November f. m. 637 redan blifvit gjorde skulle leda till literremiss. Jag trodde, att man ej bör till Konungen önska, hvad sorn ej kan bifallas , ty antingen detta systeme eller det gamla antages , behöfves denna anstallt, men om Ridderskapet och Adeln vill hushålla med tiden, så afstår jag gerna från yrkandet af återremiss, emedan jag hoppas, att Konungen ej antager ettså förderfligt sjrsteme, som det af Ständernes pluralitet önskade. Herr Rosenblad: Jag har ej in skränkt mig lill fromma önskningar, då jag föreslagit utarbetandet af ett förslag, till beredande af likhet i tull-författningarne mellan Sverige och Norrige, det första vilkoret för välgerningen af tullfri handelsförbindelse mellan begge folken. Jag tror detta vara en mera kraftfull medverkan till det goda ändamålet, än att bifalla ett Betänkande, som på intet sätt bereder denna vigtiga omständighet, utan endast innehåller en önskan, hvars beviljande närvarande förhållanden omöjligen tillåta. Hvad formen för målet angår, kan jag ej annat än instämma med Utskotten.
Den eleganta damen lefver i ett ständigt rus, en hvirfvel af så kallade nöjen, men som hon för ingen del finner angenäma, ehuru hon icke kan lefva dem förutan; ömsom i boudoirernas parfymerade luft småpratande med kammarjungfrun om rosetter och band och spetsar och garneringar, eller i salonernas sorl under en konversation, hvars uppgift och tendens är att innebära ingenting, eller i danssalens qväfvande hetta under musikens brus, lefvande af intryck, lika nyckfulla, sväfvande och flygtiga, som dansen sjelf. Dag ifrån dag låta de sina sinnen, exercerade af modet och lämpade efter etiketten, spela en rol, under det själen och hjertat slumra i en ständig dvala. Befriade från alla dessa lifvets hårda och bittra omsorger, sträfvanden, försakelser, arbete, tårar och hemliga lidanden, som äro de tarfliga qvinnornas lott, utan begrepp om den ofta sublima kraften i dessa qvinnors själ, deras hängifvenhet, deras dygder och deras fel, äro de förnäma damerna icke sällan endast halfutvecklade väsenden, negativa varelser, från hvilka man aflägsnar hvarje stötande, upprörande eller sårande föremål, och till hvilka icke ens kunskapen om smärta och grymhet, elände och plågor hinna. De få ingen aning om verldens nattsida, ty för dem har den endast solsken och blommor, juveler och dansmusik; lidandet och sorgen uppträda endast på teatern, elakheten och råheten äro alltid tragiska, och hunger och nöd äro endast anledningar till en insamling, en bazar eller ett societetsspektakel. De lefva ett lif utan högre betydelse, och man kan derför lika litet bedöma deras värde som värdet af den bok, hvilken aldrig blifvit läst, och troligen skulle de dygder, den mildhet och det behag vi beundra i salonen försvinna som en rök eller plötsligt förändras, om man stälde dem i beröring med tunga och tröttande pligter och omsorger, en grof och föga skonsam omgifning, bekymmer och lidande, med ett ord, med den verksamma, hvardagliga och tarfliga verlden.
Helt tysta hade de båda unga stannat ett ögonblick vid dörren, och med nyfikenhet och förvåning följt alla hennes rörelser, då hon hastigt reste sig upp och sade några ord på en eländig plattyska, som hvarken Konrad eller Anna begrepo, till tvenne personer, hvilka lågo utsträckta på golfvet, och som de, hvilkas uppmärksamhet helt och hållet blifvit fängslad af qvinnan vid spiseln, ännu icke märkt. Den ena af dessa var en kort, groflemmad karl, af ett vildt och ruskigt utseende, hvars breda skuldror och tjocka hals påminte om en tjur; det svarta, raka och sträfva håret nedhängde okammadt öfver pannan och de breda hopvuxna ögonbrynen, hvilka skuggade ett par små rödsprängda, blågrå ögon. Hans mun doldes alldeles af det hoptofvade rödbruna skägget, och det var blott då han öppnade den, och tvenne rader starka och hvita tänder framlyste, som man fick begrepp om att han egde någon sådan. Ehuru det var midt i sommaren, hade han en luden mössa, hvars röda kulle pryddes af en utnött och svartnad silfvertofs. För öfrigt bestod hans kostym af ett par byxor af något tunnt grönt tyg med röda ränder på sidorna, höga slitna stöflor, som gingo öfver knät, och en grå tygjacka med flere rader knappar. Han tycktes sofva, ty han besvarade icke qvinnans tilltal, och ingen rörelse hos honom förrådde att han hört det. Den andre var en ung gosse, om elfva eller tolf år, som hade lagt ett par långa och oformligt smala fötter upp emot eldstaden, stödde sig på ena armbågen, och höll med andra handen en fin kedja, vid hvilken en mycket liten grågul apa var fästad, hvilken, hopkrupen på golfvet bredvid honom, ifrigt knaprade på något. som hon höll mellan sina små händer. Vid första anblicken af apan och hennes herre, skulle man trott dem tillhöra samma slägte, så påtaglig och utomordentlig var likheten dem emellan.
Ibland löneinkomsterna inräknas jemväl för desse tjenstemän i de flesta län så kallad ersättning för forsellön, härledande sig från indragningen af de indelta lönerna, uppgående till 3,400 R:dr för de nu ifrågavarande samt 1,584 Ridr för öfrige Landtsattstjenstemän, eller tillhopa 4,984 R:dr. ”På sätt Rikets Ständer sjelfve vid 1856—1858 årens riksdag, förklarat, synas de extra inkomsterna lämpligast böra från löneberäkningen uteslutas; likasom ersättningen för forsellön torde böra såsom en särskild del af löneförmånerna bortfalla; men då jag icke vågar antaga, att Rikets Ständer skola finnas benägna aft för det emot extra inkomsterna svarande belopp lemna en kontant löneförhöjning annorledes än i sammanhang med definitiv reglering af boställsvärdena, torde frågan härom icke kunna, med utsigt till framgång, särsk ildt framställas, ehuru Landtstatstjenstemännens ställning i allmänhet väl kunde påkalla någon förbättring i deras aflöningsvilkor. Öfriga vid ofvanomförmälda sammanträde väckta förslag förekomma hufvudsakligen uti särskilda till Eders Kongl. Majit gjorda framställningar, öfver hvilka Kammar-kollegium och Stats-kontoret sig yttrat, och hvilka det torde tillåtas mig att i sammanhang med föredragningen deraf tå underställa Eders Kongl. Majits nådiga pröfning. ”Med frågan om aflöuingsstaten sammanhänger i viss mån den om pensioneringen på rikets indragningsstat; och jag vågar till Eders Kongl. Majit, i underdånighet hemställa, att då i förra hänseendet någon tillökning för Landtstatstjenstemännen icke i allmänhet nu kunnat hos Rikets Ständer ifrågasättas, desse tjenstemäns belägenhet likväl i någon mån kunde förbättras genom beredandet åt dem af en billig förhöjning i pensionsbeloppen.
Sucka vi under svårigheter och bekymmer, må vi likväl söka afhålla oss ifrån att med vår ledsnad allt för mycket betunga de personer, med hvilka vi äro i sällskap; om vi nämligen icke kunna, eller ens böra, visa en glädtighet, som vi icke känna, så är det dock vår pligt att i umgänget med andra till en viss grad beherska vår sorgbundenhet. » Hafva vi icke af naturen ett gladt lynne, så måste vi bemöda oss om att förvärfva den själens blidhet, som väl går upp emot, ja, öfverväger ett sådant. » Genom godhet och vänlighet skola vi sprida trefnad omkring oss, hvart helst vi komma; och de3sa egenskaper äro — lyckligtvis — icke ensamt förbehållna åt någon viss klass eller samhällsställning, utan kunna egas äfven af den menniska, som saknar alla yttre imponerande fördelar. A. B. F r å n v å r a badorter. Särö saltsjöbadort. Af Elsie Calliau de Lisle. Prisbelönad vid Iduns femte täfling. Käraste Thecla! Särö är verkligen une connaissance å faire, en bekantskap man sent glömmer, och som man aldrig ångrar att hafva gjort. På samma gång den erbjuder alla en vestkustbadorts behag, eger den äfven ett landtligt idylliskt, enkelt och okonstladt lifs alla fördelar. Behagligare plats för en sommarvistelse vid hafvet är omöjligt att välja. Men för att du må få en helgjuten bild både af stället sjelft och resan dit ut, föreslår jag, att du och jag i tankarne företaga en lusttur, så snart den prydliga förstklassiga passagerareångaren Särö börjat sina turer en af de sista dagarne i maj. Tillåt mig dock först att förutskicka en liten geografisk redogörelse för Särös läge. Redan af namnet, antar jag, du gissat, att det är en ö. Den är belägen i norra Halland och Slöps socken, mil landvägen från Göteborg och 1 mil från Kungsbacka samt på tre sidor omgifven af hafvet, på den fjerde genom ett smalt sund skild från fastlandet, dit tvänne broar, en köroch en gångbro, leda.
Jag liar derföre troll det vara öfverflödigt, att så många yttranden afgifvits mot förslaget, som redan skett, emedan jag tyckt mig märka, att del icke finnas många, som vilja npstå, för att försvara detsamma. Detta har nemi. blott försökts af tvenne talare. Jag hyser deremot den öfvertygelsen, att frågan kunde lagenligt väckas vid denna Riksdag; men delta hör icke hit. Här är blott fråga om en motion, hvilken måste såsom sådan behandlas. Den har enl. min öfvertygelse icke det ringaste sammanhang med det beslut, som fattades vid sistl. Riksdag, och jag tror derföre, att om vid innevar:de Riksdag ett sådant beslut fattas, som här är föreslaget, så eger det icke något inflytande på uphäfvandet af det beslut, som vid förra Riksdagen definitivt fattades. Jag tror just till följd häraf, att frågan väcker så litet intresse hos R. o. Ad., emedan det är tydligt, att om Ståndet icke eger rätt att fatta ett dylikt beslut, så lärer det också icke kunna leda till något resultat. Man har fästat upmärksamheten derå, att om eD sådan fråga som den förevar:de kan väckas, så måste den remitteras till vederbörligt Utsk. och i öfrigt underkastas samma behandling som en vanlig motion. Jag ber att i detta afseende få hänvisa till föredragningslistan, der denna fråga kallas en ”hemställan” af Hr Tersmeden. Deraf tyckes vara anledn. att förmoda, det den värde ledamoten sjelf icke vill anse denna hemställan sorn en hy motion. Jag har sedermera derom gjort mig underrättad, emedan jag icke var närvar:de, då frågan väcktes. Då emellertid denna framställning af Hi' Tersmeden omedelbart gjordes efter slutad föredragning af det Betänk., hvaraf den föranleddes, synes det sorn om frågan kunde definitivt och utan remiss till Utsk. af Ståndet hafva blifvit afgjord.
Troligen finnes det icke mångå, som ej hafva sig bekant, hurusom det nästan hvartenda år inträffar, att den vexaude sädesgrödan på något eller några ställen inom vårt fädernesland blifver mer eller mindre förstörd genom yttre naturhäudelser, isynnerhet genom strida hagelskurar. Mycket ofta blifva på detta sätt stora sträckor af landet härjade och frukten af tusendes arbeten tillintetgjord, utan att någon den ringaste ersättning derför kan erhållas. Och då dylika olyckshändelser, hvilka det omöjligen kan anses stå i menniskans förmåga att genom beräkning och omtänksamhet förekomma, ganska ofta medföra ekonomiskt obestånd, ja icke sällan belt och hållet ruinera de jordbrukare, som deraf träffas, så måste det, enligt mitt förmenande, vara det allmännas skyldighet, att genom lemnande af understöd åt de enskilde, söka göra en olycka, hvaruti de utan sitt eget förvållande råkat, så litet kännbar för dem som möjligt. Och emedan jag har den föreställningen, att denna vigtiga angelägenhet nödvändigt måste betraktas såsom för hela landet gemensam, så anser jag det vara med ali rätt och billighet öfverensstämmande, att, för bispringande af dem, hvilka på förutnämnda sätt blifvit bragta på obestånd i ekonomiskt hänseende, ett särskildt anslag af allmänna medel blifver anvisadt för att i hvarje enskildt fall utgå till så stort belopp, som, efter af vederbörande i laga ordning verkställd syn å den skedda skadan, kan anses vara af behofvet påkalladt. De omkostnader, som för verkställandet af denna syn äro oundvikligen nödvändiga, borde, enligt mitt förmenande, bestridas af den eller de, som skadan lidit och syneförrättningen begärt. Det är icke för första gången, som en hemställan i denna syftning nu blifver gjord; redan flera gånger, åtminstone har jag mig med full säkerhet bekant, att vid en föregående riksdag en motion, hvilken sökte fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på denna angelägenhet, blifvit väckt och varit föremål för deras öfverläggningar och rådslag. Jag har af mina komitenter erhållit det uppdrag att nu åter göra en dylik framställning, som en min Ståndsbröder då gjorde.
Vid ånyo skedd föredragning af Stats-Utskotlels Utlåtande N:o 73, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om upphörande af fourage-passevolansafgift vid beridne rusthålls-regementen äfvensom angående i detta ämne väckte motioner, biföll Ståndet Utlåtandet i alla dess moment, med undantag af Utskottets hemställan, rörande Nils Larssons från Jemtlands län under Litt. A. upptagna motion, i afseende hvarå Ståndet, med ogillande af Utskottets hemställan, för sin del beslöt, att enahanda eftergifter rörande rusthållares vid indelta kavalleriet i allmänhet skyl - Prot.-Utdrag den 18 Juni 1857. 381 dighet att underhålla rvttare-hästarne, som Utskottet föreslagit och Bonde-Ståndet nu bifallit, skulle vederfaras rusthållarne vid Jemtlands Fältjägare-korps, nemligen alt under marcherna mellan mötesoch mönstrings-ställena samt sqvadronernas samlings-platser berörde underhålls-skyldSghet öfvertages och bekostas af Stats-verket. S. D. Föredrogos och remitterades till Stats-Utskottet Kongl. Maj:ts Nådiga Propositioner angående: l:o Anvisande af influtne medel för ett parti exporteradt och i Tripolis försåldt krut; 2:o Anslag till inköp af fysiska apparater och mekaniska modeller för Svenska Slöjdföreningens i Stockholm inrättade afton-skola. 3:o Understöd för uppehållande af gästgifveri vid Malmagens by i Hede Tingslag af Jemtlands län på vägen från Långå hy till Norrska gränsen; 4:o
Han skulle segra, han måste segra, kosta hvad det ville! »Nå, hvad var det mer du skulle säga?» frågade han med en godlynthet, som var hans fördelaktigaste sida. »Åh, det var massor!» svarade hon och log med en skymt af sjelfironi, »du kan inte begripa hur många funderingar jag har.» »Låt mig höra. Det hade kommit ett jemlikhetsförhållande mellan dem, som de båda funno förtjusande. Allt för detta lilla »du». Hon fann det så »festligt» att få begagna det till ortens rikaste magnat, och för honom var det som en smekning, när detta till hälften skyggt och hälften skälmskt smög sig öfver hennes läppar. Kanhända tyckte hon att han burit sig en smula dumt åt och ville nu godtgöra. Det var väl inte hela verlden med den der kyssen, fast inte var den behaglig, inte! Men det hör ju till, när man är »förlofvad». »Nej nu ska’ vi tala allvarsamt», sade hon och stötte honom på armbågen, ty nu syntes han allt för böjd att taga saken från den skämtsamma sidan: han såg så strålande ut. »Ja, låt oss det», sade han. »Och så är det allra första, att du alldeles inte känner mig.» »Men tillräckligt för att tycka om dig.» »Ja det tror jag! Det händer ofta att man tycker om folk, derför att man känner dem för litet. – Hon hade en oändlig fond af visdom. »Så kan jag alltid lära känna dig tids nog», sade han med torr komik. »Puh! Nej jag skall säga dig precis hurudan jag är, så slipper du att köpa katten i påsen. Vill du nu höra på?» »Jaha.» Hon satte sig tillrätta, och medan hon talade nickade hon med hufvudet och räknade på fingrarne, en efter en, med mycket eftertryck. »Först så afskyr jag att laga mat, och det är ett stort fel.» »Hushållerska får jag för pengar; du slipper att laga mat.» »Så är jag häftig.» »Det lugnar sig med tiden.»