Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt Nils Svensson: att jord-afsöndring må få ske: ”mot de vilkor de (kon trahenterne) sjelfve kunna öfverenskomma om”; i sammanhang hvarmed blifvit yr kadt: ”att innehafvare af sådan lägenhet må få ega rätt, att få sitt kontrakt intecknadt, utan att förut behöfva underställa detsamma någon emhets-myndighets pröfning. Af Lekberg: ”mot den årliga afgift till stam-hemmanet, hvilken i den emellan kontrahenterne upprättade skriftliga öfverenskommelse stadgad varder, och detta utan all slags föregående pröfning eller bifall af vissa dertill utsedde myndigheter”. Af Måns Persson: ”alt afgiften skall vid köpet af kontrahenterne sjelfve, men sedermera hvart tionde år, i Krono-ombuds närvaro, af för sådant ändamål utsedde kommitterade eller af socken-nämnden bestämmas”. Af Herrar ./. Thomée och Bjerkander: ”att å den afsöndrade lägenheten skall läggas en af Konungens Befallningshafvande fastställd ränta eller afgäld att utgöras till det hemman, hvarifrån afsöndringen skett; med yrkande särskildt af Bjerkander: ”att Kongl. Maj:t och Kronan alltid bibehålles vid rättigheten att för stats-bidragen fä hålla sig till hemmanet i sin helhet”. Vid föredragningen i Bonde-Ståndet af de af Anders Pehrsson, Anders Ericsson och Lekberg väckte motioner, hafva en stor del af detta Biks-Stånds ledamöter afgifvit dels muntliga, dels skriftliga yttranden, hufvudsakligen tillstyrkande bifall till hvad motionärerne föreslagit. Ofvanomförmälda ämnen hafva länge, både före och efter införandet af vårt nya statsskick, varit föremål för lagstiftningens uppmärksamhet; också måste man medgifva, alt stadgarnlena om jordstvckning intaga ett vigtigt rum i den ekonomiska lagstiftningen. De verkningar, hvilka kunna af ändamålsenliga författningar derom förväntas, hafva ett förmånligt inflytande på landets uppodling och jordbrukets förkofran, då deremot ett misstag hos lagstiftaren inom detta område skulle kunna medföra de vådligaste följder för samhället. Den försigtighet och omtanke, som vid ,sqqU iu [lil ni c/ ' gi ned n ano snwe.
Nu och ehuru af sistberörde omständigheter, äfven enligt Utskottets mening, följer, att slägtgrenen Lilliehöök af Gälared allt ifrån tiden då den första Biddarhus-ordningen utfärdades intill medlet af 1700-talet, ansetts höra till den lägre af de båda på Biddarhuset introducerade Lilliehöökska ätterna, hvilket lätt förklarar det af motionären anförda förhållandet med sistnämnde ätts benämning »till Gälared och Kålbäck;» likväl och då före 1760- taiet några ordentliga genealogier öfver Svenska adliga ätter icke funnos upprättade, utan den största oordning och osäkerhet var rådande i afseende på familjerna och deras härkomst m. m. samt uti de derefter samlade och ordnade stamtaflor, som benämnas originalgenealogier och hvilka alltsedermera i afseende på Adelsmäns 8 Riddnrhus-Utskottcts Utlåtande JK 4. ätteledning och representationsrätt tjenat till efterrättelse, Brynte Berthilsson är såsom stamfader satt i spetsen för ätten Lilliehöök af Fårdala M 1, till följd hvaraf jemväl den nu ifrågavarande, eller Gälareds-grenen, om den än derförut räknats till M 66, är vorden hänförd till M 1, har Utskottet trott sig böra i möjligaste mån utreda, om nyssnämnde serskiljande af Lilliehöökska ätterna tillkommit, såsom motionären föreställer sig, genom ett blott förbiseende eller varit en af vederbörande, efter noggrann pröfning och med bestämd afsigt vidtagen åtgärd. Undersökningen härom ådagalägger, enligt i Riddarhus-arkivet förvarade handlingar, följande förhållande: Redan vid riksdagen 1760—1761 anmälde Riddarhus-direktionen i sin Berättelse till Ridd. o. Adeln, hurusom det vor högst nödigt att fullständiga och »autentique» genealogier öfver Sveriges adliga ätter samlades och å Riddarhuset förvarades. Då Adeln vid samma riksdag antog en ny Riddarhus-ordning, hvilken åt ättemän inrymde i det närmaste samma rätt, som nu honom tillkommer, blef detta ännu behöfligare.
Man har sagt att 112 g i Noriges Grund lov visar tillräckligt, att det vore Norige ensamt förbehållet att besluta i detina sak. Nåväl, M. Hrr, hvad innehåller 112 §? Den innehåller ingenting om att Konungens sanktion fordras, utan rörer blott formen för behandlingssättet på Storthinget, och huru kari man på grund af denna § sluia dertili, att Svenske Ko nungen, . sam ratificerat Norska grundlagen, icke skulle ega rätt att vägra sin sanktion i de frågor, som innefatta förändring af unionsbestammelserna. Jag ber att lå anmärka, att 12 § i RiksAkten talar också om, detsamma och hänvisar äfven till 112 § i Grundloven, samt bestämmer på hvad sätt ändring skall ske. Detta torde vederlägga hvad som blifvit anlördt såsom bevis att Norige ensidigt kan ändra sin grundlag. Utskit har försigtigt vis afhållit sig från att göra något tillstyrkande i formfrågan; det har blott tillstyrkt »att R. St. måtte hos K. M:t i underd. anhålla, att den af Norska Storthinget för dess del beslutade ändring i Noriges grundlag, hvarigenom det i samma grundlag intagna uniouella stadgande, att till ståthål lare i Norige kan utnämnas antingen en Norrman elfer en Svensk, skulle komma att uphäfvasy icke mätte af K. M. till pröfning företagas förr än i sammanhang med de förändringar af eller tillägg till föreningsbestämmelserna, som af den begärda revisionen kunna, föranledas» D-en 17 Mars f. m. 211 Således synes mig hela denna deduktion ang:de 112 § i Noriges grundlag stå utom det, sorn utgör föremål för R. St:s skrifvelse. Motiven hafva vi ännu icke tagit fasta på och vi återkomma till deni förr än skrifvelsen till K. M:t afgår. Således är blott fråga om, att R. St. skola till K M. frambära en önskan i ett ämne, som jag tror är af interesse för unionen. Hvem kan väl neka, M. Hrr, att möjligheten att till ståthållare i Norige utnämna en Svensk kan vara af vigt för unionen?
Hwad särskildt Torneå Laxfiske beträffar, som, enligt Kongl. Kt-Loiution^n den iz September 1791, är uplatir ril Allmogen L Torneå Socknar uti ivo ars tid emot en ärlig ^.rreuäs Summa af Ettusen de - Den Zv Mars. rzrs de Riksdaler i penningar, sa, enar likmätigt 5» Artikeln Uti den sista Freds-lrEaten med HiiUs Maj:t Kejsaren af Ryssland, Torneä Srad jemte östra sidan af Torneå Elf blifwir til Ryssland afträdd, tillika med de öster om strömfåra» belägne öar, sa uti Torneå som Muonio Elfmar, och detta ofelbart torde i en betydlig män komma at minsta det utrymme lil Laxfiskets idkande, som ^rrenclLtorerne hittils haft rättighet ar begagna, finna Riksens Stander det häraf blifwa en följd, at berörde comrgber-icle ärrenäs - Summa hädanefter icke kan til sitt fulla belopp paräknas eller med billighet äläggas ^rren^Ltorerne kil Utgörande. Riksens Ständer äro likwäl icke i tilfälle, at kunna bedöma hwad minstning i Hrrenclet i anseende härr til skäligen kan äga rum; utan anse sädant böra ankomma pä en af Landshöfdingen i orren härom i laga ordning anställd undersökning, som sedermera til Kammar-OolieZii pröfning och fastställelse öfwerlännäs.
De dryga summor, som endast under förlidna året blifvit utgifna i och för karaatäns-väsendet, utan att det afsedda ändamålet dermed vunnits, hade, i motionärens tanka, kunnat vida bättre användas, om de blifvit anslagna dels till vidtagande af sanitära åtgärder för stäfjande af sjukdomen och dels till mildrande af följderna utaf dess härjningar. Motionären ville alltså, med stöd af antydda förhållanden, föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet göra framställning derom att karantäns-väsendet mot utlandet och spärrnings-väsendet mot den inre kommunikationen måtte för framtiden upphäfvas eller, om tidpunkten derför skulle anses ännu icke vara inne, att åtminstone högst väsendtliga förändringar måtte blifva vidtagna i nu gällande karantäns-författningar, samt att, om spärrningar fortfarande lingö ega rum, den eller de orter, som af kolera eller annan pestartad sjukdom kunde blifva hemsökta, måtte cerneras på statens och icke på kommunens bekostnad. 3:o af hr Björck, hvilken, likaledes utgående från den åsigt, att en ojäfaktig erfarenhet vitsordat, det kolera-farsoten icke kunde genom karantänsanstalter från vårt land utestängas eller genom spärrningar inom -nndet hindras att utbreda sig, antydt. hurusom det icke öfverensstämde med samhällets fördel och statsklokhetens fordringar att emot sjukdomen använda dessa slags anstalter. Det vore nemligen icke klokt att vidtaga sådana försigtighetsmått, 4 Allm. Best.- och Ekon.-Ulskottets B dunk ande, N:o 85. sorn redan visat sig icke leda till det med deni afsedda ändamål, och anna mindre att an', ända sadana, som derjemte förlamade näringarne och rörelsen, utarmade de behöfvande och på mångahanda sätt beredde, åt sjukdomen, om den infunne sig, en framgång, som den eljest icke skulle vunnit.
Jag har funnit argumenterne så väl för som emot det liberala Systemet egentligen kunna delas i 2:ne classer, nemi. de, 'hvilka hämtas från Politiska och Ekonomiska theorier, och de, hvilka hafva sitt stöd i erfarenhetsläror; och i anledning deraf nödgas jag erinra om nödvändigheten att noga jemföra erfarenhetens lärdo-' mar med solida principer i National-ekonomien; eljest vinner man ej någon säkerhet i omdömet. Jag hoppas derföre, att Utskottet ej fäster särdeles afseende å de sjelfgjorda dogmer, hvilka vilja hämtas af de historiska uppgifterne från Gustaf den I:s tidehvarf. Jag är redan förekommen i vederläggningen deraf, och hela detta mitt yttrande utgör i öfrigt blott ett ringa supplement till de grundligare anföranden, flere värde försvarare af det liberala Systemet afgifvit. Jag kan dock ej undgå fästa uppmärksamhet på, att Herr Lefre'n sagt, i fråga om Herr von Hartmansdorffs mot on, hvad ingen till besvarande upptagit, nemligen att -P£;delar af vår exports värde användes till import af colonialvaror, såsom Caffe m. m., hvilket nämnde Talare ansett såsom ett olyckligt handelsförhållande. Denna åsigt synes mig härröra från någon Ders 3o December t', in. 333 böjelse bos den värde Talaren för speculationer på den så kallade handelsbalancen, derifrån så många besynnerliga conclusioner blifvit tillförene uppgjorde. Om äfven något misstag i närvarande uppgift ej blifvit begånget, tror jag dock, att detta förhållande bevisar, att Sverige, i utbyte mot sina produeter, behöfver numera endast colonialvaror. Och månne ej detta förhållande utvisar en fördelagtigare ställning och större national-välmåga, än då vi behöfde införskrifva Spannemål för våra exporter. Jag anser införseln af colonialvaror, såsom ett bevis på tilltagande industrie hos oss, och skulle tro den vara ännu fördelagtigare för Landet, om våra pecuniaira förhålllanden medgåfvo oss att directe deltaga i Yerldsmarknaden, och vi kunde sägas handla , i stället för att idka varubyte; ty föga annat är nu vår handel.
Jag tror, att Utskottens grunder ej äro obilliga, men om också de voro det, synes det mig värre att antaga grunder, som äro orättvisa, och det måste sådana grunder vara, som bestämma, att man skall mista en förut innehafd eganderätt. I det hela medföra visserligen båda förslagen sina olägenheter, men skillnaden är den, att det af Herr Danckwardt och KammarCollegium föreslagne är orättvist, då Utskottens på sin höjd kan medföra den händelse, alt Allmänningarue ej blifva delade. Om vi böra antaga, Den 10 Sep tern lier e. m. r 4 f att en allmän bättre skogsvård på dem blir använd, sådan som Kongl. Maj:t låtit införa å Kronans parker, tror jag dock, att den uteblifvande delningen blir mindre farlig. Jag tillstyrker bifall å Utskottens förslag. Friherre Sprengtporten Jacob Wilhelin : Grefve Posse liar så fullständigt vederlagt de inkast» sorn af Herr Danckwardt blifvit gjorda, att jag måhända bade bordt afhålla mig ifrån allt yttrande; likväl, som jag är lifligt öfvertygad om rättsenligheten af Utskottens satts, vill jag för egen tillfredsställelse tillägga några ord. Herr Danckwardt synes vilja fortsätta sin strid med Utskotten om andan af äldre Författningar. Jag inser visserligen, huru ändamålslös denna tvist numera är, sedan Utskotten i sitt nu afgifna Utlåtande hämtat sin bevisning från närvarande förhållanden, men för alt gå Herr Danckwardt till mötes, anhåller jag att få citera en af Utskotten förut ej åberopad Författning, hvilken kanske af detta skäl undfallit uppmärksamheten. Jag menar 1681 års Husesyns-Ordning, sorn slutar med de orden: Derföre skola alla Häradsrätter veta sina Jllmänningars rå och rör, dem förvara såsom byamark till hela Häradets egen nytta.
Den för konfiturer nu gällande och oförändrad bibehållna tullsats är 1‘2 sk., hvaremot insyltad muskot nu är åsatt 20 sk. införselstull per skålpund; och innefattar således den ifrågasatta förändringen nedsättning af sjelfva tullafgiflen. Till följd häraf måste, så vida Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet icke vilja, med frånträdande af sitt beslut, antaga Utskottets af öfriga Stånden godkända förslag, följande omröstning anställas; 226:o. Den, sorn bifaller Utskottets förslag, att insyltad muskot ur kontexten uteslutas och i nolen hänvisas till konfiturer, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer rubriken insyltad muskot att i sjelfva taxan qvarstå med 20 sk. införselstull per skålpund. I öfverensstämmelse med Utskottets förslag, har Borgare-stAndet beslutat, att ”kråsoch bröstnålar af oäkta metall” skola, i stället för nu stadgad tull ad valorem, förlullas lika med ämnet, hvaraf de hufvudsakligen bestå; samt att öfriga nu specificerade slag nålar, nemligen ”syoch tambour-, ” ”knappoch hårnålar”, samt ”andra slag” skola sammanföras under en rubrik knapp-, syoch andra slag, samt åsättas 12 sk. införselstull per skålpund. Deremot hafva Ridderskapet och Adeln, Presteoch Bonde-stånden i dessa hänseenden bibehållit gällande bestämmelser; och måste alltså, derest Borgare-ståndet icke vill i öfriga Ståndens beslut sig förena, följande omröstning företagas: 227:o.
Derföre tvekar ej eller Utskottet numera ali tillstyrka snalleri-begreppets utsträckning äfven lill de i 8 § 1 mom. upptagna tillgrepp, hvarigenom den orättvisa, sorn uppenbaras vid jemförelse af detta moment och 8 § ock skulle komma att upphöra. i sammanhang härmed har Utskottet jemväl borttagit den särskilda grund för bestämmande af gränsen emellan snatteri och stöld, som Utskottet, på sätt nämndt är, hemlat ur 1734 års lag, så att den gräns, 1 och 2 §§ angifva, äfven i delta fall må gälla. Det obestämda i begreppen »full mansbörda och lass» liar med rätta blifvit anmärkt. De kunna dessutom leda lill den uppenbaraste orättvisa. Med lull mansbörda kan nemligen ej menas annat, än så mycket, man kan bära. Nu händer dock, att hvad som är full mansbörda för en, ej ens utgör en half för en annan. Sådant Lag-Ulsl:oltels Utlåtande, JY° 48. 9 Sådant beror på krafterna; men deraf följer, att ett tillgrepp kunde på grund af lag komma att straffas hårdare om det föröfvats af en svag, än af en stark person. Dermed stämplades emedlertid den kroppsliga svagheten till ett brott; och vidare torde ej behöfva anmärkas i afseende på den orättvisa, som ligger uti gällande lags ifrågaställa bestämmelser, hvilken orättvisa ej kunnat fullständigt undanrödjas genom den af Utskottet föreslagna modifikation. Enda sältet är således alt i detta fall, liksom i andra lägga värdet lill grund. Väl torde en och annan härvid erinra, alt en alltför stor myckenhot jordfrukt, eller halm eller hö behöfde tillgripas innan tillgreppet blir stöld; men vid bestämmande af gränsen emellan snatteri och stöld har man haft afseende på den skada, som förorsakas; och skadan beror på värdet och ej derpå, huruvida det tillgripna är af större eller mindre volym. Den, som stjäl fem Riksdaler i penningar, förorsakar icke mindre skada, än den, som tillgriper flera mansbördor jordfrukter eller dylikt, derest värdet deraf ej stiger öfver berörde summa; och då saknar man skäl att häri uppställa olika grunder.
73 stundande statsregleringsperiod påbörjas, samt då återstoden af de utaf Kongl. Maj:t för jernvägsanläggningen mellan Örsundsbro och Upsala afsedda medel synas kunna och böra för berörda ändamål anvisas, får Utskottet hemställa, att Rikets Ständer, till fortsättande af norra stambanan från Örsundsbro mot Sala, i den sträckning Kongl. Majit kan finna för godt bestämma, måtte anvisa en summa af Femhundratretiotre Tusen (533,000) R:dr.“ Häruti har Herr Hammarhielm, C., instämt. Af Herr Doktor Lindgren: "Då jag inom Utskottet med min röst bidrog till det s. k. förmedlingsförslaget rörande norra stambanans sträckning, skedde detta icke derföre, att jag ansåg denna lösning af den omtvistade frågan för den möjligen bästa, utan derföre, att den var den enda, som i den åsigtons interesse, som auser den norra stambanan böra dragas öster om Sigtunafjärden, kunde hafva något hopp om framgång inom Utskottet.
Jag antager såsom en af alla insedd och erkänd sak, att realisationens bestånd ovilkorligen måste uprätthållas, det vili säga, att Bankens sedlar bibehållas vid det värde de, enligt sednaste realisation, böra ega, samt att enda medlel för detta värdes betryggande är, ali Banken oafbrutet med silfvermynt inlöser sina ulgifne sedlar. Jag antager likaledes för afgjordt, att alla inse och erkänna att R. St. äro strängeligen förpligtade att vidtaga sådana åtgärder, att Banken må kunna denna sin främsta skyldighet mot Svenska folket upfylla, väl betänkandes, att'Grundlagen tillagt Banken det oerhörda privilegium, att dess sedlar skola som mynt i rilcel aktas, och följaktligen utgöra den lagliga mälaren för alla värden och alla penninge-afhandlingar medborgare emellan af hvad slag de vara må. Jag upträder icke i afsigt att öka den oro öfver realisationens bestånd, som mången hyser, utan för att minska densamma. Min öfvertygelse är, att för realisationen ingen fara är förhanden, såvida R. St:r vid denna Riksdag vidtaga sådana åtgärder för dess tryggande, som öfvertyga hvar man, alt denna vigtiga angelägenhet ligger allvarligen B. Sl:r om hjertat. Banken är i verkligheten rik, ja ganska rik, ty den har vida större fordringar än skulder. Men dess rikedom består af inrikes ullånla kapitaler, hvilka den, af välkända orsaker, icke kan när som helt indrifva, ännu mindre till reel valuta ögonblickligt förvandla. Bankens skulder deremot bestå af utfärdade mynlsedlar, hvilka den hvarje stund är skyldig att med silfver inlösa. För att fullgöra denna, för realisationens uprätthållande främsta, ja enda egentliga skyldighet, eger Batiken för närvarande en liggande silfverfond, icke fullt upgående til! tredjedelen af dess löpande sedelskuld. Bankens nu gällande författningar bestämma, 1) att sedelskulden icke får öfverstiga silfverfonden med mera än 30 millioner R:dr r:mt, 2) att Bankens silfverfond aldrig får fortfarande vara 72 Den 2 November. mindre än 10 millioner R:dr r:mt.
Erfarenheten har visat huru nödvändigt det är, att vära tydelig i uttryck , då man stiftar Lagar. Ehuru jag så val som alla andra med den skyldigaste vördnad och erkänsla inser Konungens Nådiga afsigt med en andrad redaction af denna §., vara att förekomma för framtiden alla misstag om meningen af ordet Commando-mål, och som skulle kunna leda till ett olagligt betungande för Folket, så finner jag dock detta icke rätt bestämdt. Ordet Allmänt, tran gifva anledning till olika begrepp. Motsattsen af allmänt är enskilt och tydning skulle möjligtvis kunna ske af allmänna och enskilte Författningar samt Medel, om en befallning rörde etc eller annat Regemente eller någon till serskilt behof samlad Fond, men icke angeck hela Arméen eller de egentdlger» så kallade StatsMedlen; och det är att fcumoda det lätteligen 374 Den 2? Aprh. olika begrepp härom skola uppstå. Utom det, är afsigten att förekomma egenmägtiga bofallningar af Regements Cheferne, medelst Uniformers , Beväringsoch Eqviperings-förändringars anbefallande till största tunga för Rustoch Rotehållare icke vunnen, då detta nya stadgande bjott angår den Föredragande. Jag önskade derföre att ett förbud emot dylik sjelftagen myndighet af Regements-Chefer äfven kunde utj denna §. inflyta. Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf, uppläste följande: Den af Högloflige Constitutions-Utskottet na föreslagne nya Redaction af Regerings-Formens 7 §. synes trug sä ofullkomlig och origtig, att jag ej kan underlåta något närmare granska densamma. Uti längre Perioder kunna alltid, under sammanhopade melianmeningar, origtigheter samt till och med omeningar lätt dölja sig ; men hvilka säkrast upptäckas genom mellanmeningarnes borttagande.
Förhyringsaftalet, hvilket förbinder både rederiet och manskapet, har i delta fall ej blifvit genom rederiets förvållande brutet, och att, under sådana omständigheter, till rederiets öfriga förluster lägga tungan af kostnaden för manskapets hemförskaffning synes oss icke rätt. Men det torde icke eller vara billigt eller ens statsklokt att lemna det efter olyckan oftast nödställda manskapet utan hjelp för hemresan. Mången skulle derigenom sättas ur stånd att återvända. Vi tillåta oss derföre föreslå alt, på sätt Norska Lagen, och äfven den Engelska, bestämmer, förolyckadt fartygs manskap måtte på Statsverkets bekostnad få hemförskaffas.» § 65. Justitierfldet Alexanderson ansåg den i stadgandets sista punkt inlagda mening, att sjöman, hvilken, i rederiets tjenst och utan eget förvållande, blifver sjuk eller skadad, samt af sådan orsak qvarlemnas å utländsk ort, skulle vara förbunden att sjelf, så vidt han kunde, bestrida sjukvårdskostnaden, icke öfverensstämma med de eljest i denna § följda grunder, hvadan, efter Justitierådets tanke, orden: »der de ej af sjömannen kunna bestridas», borde utgå. Justitierådet Naumann utlät sig: »I Förslaget begynner 65 g med att omtala, det sjuk sjöman kan skiljas från tjensten. Hufvudsyftet med hvad i ofvan nämnda § innehålles, är dock påtagligen alt meddela föreskrifter icke om sjömans förafskedande, utan om den sjukes vårdande och hvad dermed står i sammanhang. Tankegången torde således derefter böra rättas. Afven i detta ämne anser jag Norska Sjölagen kunna förordas. Den innehåller i 32 § först ett stadgande om det 17 det fall, då förhyrd sjöman i skeppets tjenst fått skada, som hindrar honom från att anträda resan. Derefter om den händelsen då någon af manskapet blir sjuk eller får skada sedan skeppet har afseglat. Vidare: om sjukdomen fortfar när skeppet vänder tillbaka.
Beträffande åter den sednare delen af frågan, så betyder väl min anmärkn. 0111 cancellislerne icke något i sak, men då jag vet, att man äfven i form bör respectera grundlagen, och 85 §:n Reg.F:n, såsom bekant är, säger, att grundlagen skall efter ordalydelse!) tillämpas, samt i afseende på Den a5 Juli f. m. a43 cancelli-betjeningen 24 §:n Riksd.Ordn. stadgar: ”Till nämnda betjening, hvilken af Stånden sjelfva tillsättes, räknas bos II. o. Ad. 4 cancellister; hos PresteSt. i notarie och 2 cancellister, i BorgareSt. sammaledes, och i BondeSt. 2 notarier och 4 cancellister;” så kan jag visserligen säga, att det efter min enskilda opinion är oriktigt, att en sådan bestämmelse finnes, men mäste jag dock göra afseende derpå att grundlagen bestämt, att till betjeningen räknas i hvarje Stånd så och' så många notarier och cancellister, och hvarken iner eller mindre. Jag skulle derföre tro, att det grundlagsenligaste vöre, att bifalla det i grundlagen bestämda antalet af personalen, men anslå den behölliga summan under namn af skrifvare-biträde. Hr von Troil: Hr Rosenblad har, jemte vidlyftiga citationer af grundlagen, ganska riktigt upplyst, att BondeSl:s secreterare har 2:ne åligganden, som. icke tillhöra öfriga Ståndens secreterare, nemi. för det första att vid riksdagens början svärja en ed, och sedermera att en eller annan gång under riksdagens lopp afgifva sin reservation till protocollet. Jag medgifver fullkomligen dessa förhållanden, och de voro mig också bekanta, innan Hr Rosenblad så fullständigt utvecklat dem. Men jag får äfven medgifva, att de synas mig, så väl i ena som i andra delen, så föga besvärliga, att jag icke anser ett arfvode af 100 r:dr i månaden under hela riksdagens lopp böra derför denna tjensteman tilläggas.