Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och till bevis, att undervisningen ej varit fruktlös, lät han stundom om qvällarne sin lärjunge läsa högt för riddar Bengt, fru Elfrida och husfolket ur en bok med grannt målade bokstäfver på första bladet; det var en bönbok, och Erland läste så väl, att fru Elfridas hjerta klappade af stolthet, och riddar Bengt, som sjelf ej kunde läsa, försäkrade, att gossen borde blifva en andlig man. Men på sådane ord svarade Erland med en mörk blick, och ofta vägrade han läsa, när icke munkens ögon hvilade på honom. Mer än studierna i paterns cell älskade Erland att jaga i skogen. Ofta hemkom han med en vingskjuten örn, en ännu i döden vildt grinande varg. Vid sådane tillfällen fyllde riddar Bengt sin bägare, drack sonen till och klappade honom på hufvudet; men fru Elfrida borttvättade blodet från hans ansigte och händer, och slöt honom i famn, som om hon fruktat att förlora honom. Vänner bland jemnåriga egde Erland inga. Sällan sågos gäster i Ekö slott. Inne i skogen funnos visserligen många upprödjade platser med hus, åkrar och ängar, der riddarens underhafvande bodde; men de unge bondsönerna skydde junkern, ty han var häftig och stolt, och hans lekar voro hårdhändta, ofta blodiga. Hans trognaste sällskap voro tvenne jagthundar, stora, lurfviga, med blodsprängda ögon och skarptandade gap, ödmjuke mot sin unge herre, vänlige mot Eköns husfolk, men en skräck för alla andra. Då ung Erland på sin ystra fåle, såsom ofta skedde, red tvärs öfver folkets åkrar, och den sparsamma grödan nedtrampades af dennes hofvar, då kände sig folket ofta böjdt att strängt handskas med junkern, men Käck och Grip, som med röda uthängande tungor följde honom, och hans eget sinne, som ej tvekade att rikta bågen mot menniska som mot vilddjur, kommo dem på andra tankar. Älskad af folket var Erland icke. Dock hata honom kunde de icke heller, ty ofta visade han ädelmod och frikostighet.
Och mamma blef så sjuk. Det var svårt för pappa att slå sig fram. Han hade arrenderat länsmannens gård, och vi bodde i en liten flygelbyggnad. Karl och jag lekte alltid tillsammans. — Jag var fjorton år, när mamma dog, och pappa gick bort för ett år sedan. Så var jag alldeles ensam, och farbror tog mig till sig, för jag hade ingen stans att taga vägen. BIRGER. Och hvilka äro edra framtidsplaner? SIRI. Jo, först skall jag öfva mig i allt hvad jag kan göra här hemma på kontoret, och om jag så är riktigt duktig, så vill farbror låta mig lära bokhålleri. Sen kan jag nog ta mig fram. BIRGER. Och ni trifs med detta? SIRI. Ja. BIRGER. Ni drog på svaret. SIRI. Ja. – Ibland längtar jag så förfärligt efter att få komma ut i verlden. BIRGER. Gör ni? SIRI. Ja. – Att sitta instängd på ett kontor, det är ändå inte att lefva. — Men, – det brukar jag inte tala om för någon. BIRGER. Jaså, ni längtar ut i verlden? Efter att få granna kläder och resa på baler, efter att bli förlofvad och ta emot presenter, efter att vara fästmö åt en och bli kurtiserad af de andra. — Jaså, ni vet redan, att sådant brukas, och att det är trefligare än att sitta på ett kontor! Ja visst, jag förstår. Och så blir man fru och får apanage. »De spinna icke och samla icke i ladorna» – det göra fruarna aldrig – »men icke Salomo i all sin prakt var härligare klädd än en af dem. – Detta är hvad qvinnorna mena med att komma ut i verlden. Jaså, det är så ni vill ha det? SIRI. Fy, ni talar styggt. BIRGER. Jaså, – tog det? SIRI. Nej, men jag känner mig liksom rädd. Det var någonting så styggt i det ni sade. BIRGER. Hur? Säg hur ni menar. SIRI. När ni sade det, var det alldeles som om jag kunde ha menat något med det. Men det gjorde jag inte.
Häremot är anfördt: att, otn än efter juridikens stränga reglor hvarken befrielse från en förbindelse borde äga ruin förr än den blifvit fullgjord, eller en person plikta för en annans olycka, gåfves det likväl en högre känsla, som befallde medlidande för den olycklige, och som i hvarje ädelt brust påkallade uppoffringar för att rädda likar, sorn utan eget förvållande fallit i nöd och elände: att Lagstiftaren, ledd af denna känsla, icke trott sig böra till en redlig Gäldenärs redan hårda missöde att förlora all sin egendom, äfven lägga förlusten af all förhopp* ning, att genom flit och omtanka åter kunna' arbeta sig upp och förvärfva nya medel för sin utkomst: att Lagstiftaren icke velat uppoffra •dessa från mensklighelens allmänna fordringar hemtade, och så för den ena som för den andra lika gällande grundsattser, för de tillfälligheter, att en sådan Gäldenär någon gång i framtiden kunnat få utvägar att betala, och atf någon genom hans olycka lidande Borgenär uti förlusten funnit orsak till eget obestånd: att erfarenheten visat, det de tilifällen varit sällsynte, då befrielse för verkliga olyckor ägt rum, och att, när det inträffat , följderne vanligtvis drabbat flere Creditorer, samt således sällan varit synnerligen känbara, åtminstone ställde 1 jemnförelse med Gäldenärens eget beklagansvärda tillstånd: och att in* 5 5® Lag-Utskottets Betankanden. gen gällande anledning gafves, alt med rubbning af en Lagstiftning, hvars rättvisa allmänna omdömet högt gillade, införa nya stadganden, soto i deras egen medlarenatur, eller så tillsägande* halfhet, i ingen måtto uppfyllde ändamålet att förena afseendet på Gäldenärens lidande med Borgenärernas rätt till ersättning för deras förluster, och i hvilka dessutom synbart lage frö till tvister och oredor. Sedan man nämligen borttagit Garacteren på afträdesförmån, men bibehållit benämningen, för att oegentligt låta dem befekna endast Gäldenärens befrielse från bysättning, hade man således gifvit bristen i en olycklig
Far själf, som för dagen aflagt alla stränga miner, tog hand om vinkorgeu, småttingarne buro käppar och ringar, och mamma själf, hvem vet, måhända redan trött af alla förarbeten, men lycklig åt de andras glädje, såg noga efter, att hemmet var väl stängdt. Så bar det af med den muntra skaran. Gamle Karo skumpade med, viftande på svansen. Madamerna vid båten hade redan anlagt söndagsstämning och mildt sinne, gjorde honnör med årorna och hjälpte till med embarkeringen. Snart var man ute på vågen, och fastän färden ej gick så fort den tiden, var det lika roligt ändå. Kanske gällde färden någon vacker plats på Lidingön eller motsatta södra landet. Huru som helst, man lade i land, tvistade en smula om lämpligaste frukostplats, packade upp korgarne, hängde paraplyer och schalar i träden, och alla slogo sig ned i gröngräset. Hur skönt var det ej, hur fritt och naturfriskt allt! Och hvad frukosten smakade! Far, blid och leende, gnolade: » Hvila vid denna källa, Vår lilla frukost vi framställa. » och fanns det inte pimpinella och bäckasin, så fanns det så mycket annat godt och framför allt — aptit. Där borta höjde sig Katrina kyrktorn högt öfver staden, som låg inbäddad i solrök. Man längtade ej dit, det var långt till kvällen. Ungdomarne lekte i backarna, medan de äldre sträckte sig i gräset och gamla mormor kanske satte sig afsides från stojet och tog fram psalmboken, — ty det var ju söndag — och hon tillhörde en ännu äldre generation .. Efter middagen de gemensamma nöjena: man sprang sig varm i sista paret ut, man kastade ring och gjorde pantlekar. Fanns det sångare i sällskapet, kunde det hända, att emot aftonen klingade en at Nordbloms vackra kvartetter eller också en glad » Glunt », och därmed fortsattes, tills solen sjönk och tiden var inne för återfärden. Hvad man var trött, men hvad man hade haft roligt — i all enkelhet. Och visst är mången, som nu, kanske med litet silfver i håren, ilar förbi de gröna stränderna, buren af våra snabba ångslupar ut till moderna landställen, hvilken minnes glada stunder från sin ungdoms vår.
Fullmäktige skulle finna målets vigt eller beskaffenhet sådant fordra, samt vid detta förhållande och då Fullmäktiges anmärkta beslut icke skall hafva kunnat leda tili någon annan påföljd, an som uppslode derigenom att pluraliteteu af Banco-ful!#>äktige, vid yppad fråga oni tillsättning af någon Commissarie-beställning inom Banken, skulle besluta att bordlägga, eiler för någon tid uppskjuta afgörandel häraf, Banco-fullmäklige hoppats, det Utskottet måtte filina, det Rikets Ständers föreskrifter icke blifvit, genom berörde beslut, af Banco-fullmäktige öfverträdde; hvarjemte Banco-fullmäktige, i' sammanhang härmed, på anförde skal, och i öfverenstärnmelse med Fullmäktiges ofvanberörde beslut, hemställt, det måtte, uti nu upprättande Banco-Reglemente intagas det stadgande, alt hädanefter icke någon Commissarie-befallning i Bänken må tillsättas, utan i närvaro af minst arne ordinarie Ledamöter bland Banco-fullmäktige af hvarje Riks-Stånd. Beträffande först rneromförmälde, »f Banco-fullmäktige fattade beslut, hvarigenom Banco-fullmäktige, i uppgifvet fall, skulle vara förhindrade alt afgöra förekommande mål, så vida icke minst 2:ne ordinarie Leds mö- , ter af hvarje Riks-Stånd voro tillstädes, har Utskottet, efter profning af hvad å ömse sidor härutinnan blifvit an förd t, icke kunnat undgå instämma uti Rikets Ständers Revisorers, i afseende härå, meddelade yttrande ; men som Utskottet, vid granskning af Banco-Verkets förvaltning, under deri lid, som förflutit, sedan ifråga varande beslut fattades, rnhemlut, att icke någon tillsättning af Commissarie-befallning blifvit uppskjuten , af anledning, det Baucu-Sly reisen saknade den fulltalighet, som, enligt samma beslut, vore ei forderlig, samt således någon, hvarken för Banken eller den enskilde, menlig följd deraf uppstått, anser Utskottet Revisorernes berörde anmarkn ng böra förfalla, JtiJt. till R. St.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Utsk:s £etänk:de i hvad det rörer denna g. Efter .härmed slutad öfverläggning samt framställd och med många ja jemte några nej besvarad propos. å bifall till §:n, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 8. Hr Adlercreutz: Då i nu föredragne §, hvilken till alla delar öfverensstämmer med den motsvarande i K. M:s Propos., jag för tnin del önskar en skärpning i straffbestämmelserna, skulle jag likväl tveka att framställa en sådan önskan, sä framt jag ej för min åsigt hemtade stöd från LagBeredrns förslag. I denna § afhandlas det fall, då flera deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, utan att utrönas kan, af hvilken den döde blifvit tillfogad lifsfarlig skada. Det torde ej kunna nekas, att den handling, då flere sätta sig tillsammans för att slå en annan, måste i afseende å den moraliska halten sättas lägre, än då våldet under i öfrigt enahanda omständigheter utöfvas af en ensam person. En sammanrotning af flere personer innebär ock i och för sig en större fara; tv vid sådana tillfällen uptänder den ene den andre och hvar och en känner sig bära en mindre del af det moraliska ansvaret för den handling, som utöfvas. Obestridligt är äfven, att hvar och en, som deltager i våldet, åtminstone på ett indirekt sätt bidrager till det deraf framkallade resultatet, i det han genom sin delaktighet är den misshandlade till hinder i sitt sjelfförsvar, och slutligen är det uppenbart, att en i våldet deltagande, om han ej sjelf tillfogar den hufvudsakliga skadan, dock bidrager att fördölja gerningsmanuen, hvilken blifver svåare att uptäcka, ju flera de äro, som i misshandeln deltagit. Dessa äro de skäl, på grund hvaraf jag anser de i förslaget uptagna straffbestämmelserna böra skärpas. Utaf lagberedningen begränsades ansvaret i förevarande fall ej vidare, än att högst den straffart kunde jdömas, som vore närmast lindrigare, än den brottslingen drabba bort, om han sjelf gerningsman varit.
Du narras bara för att god mig få Igen. THORVALDSEN. Nej, nej min flicka, tro ej så Jag är ej hågad för att skämta nu, Då om en timme re'n jag reser. MARIANNE (springer upp). Du, Du vill från din Marianne då vända dig? Ack, du blott skämtar men du ser på mig Så allvarsamt... Det är då sanning hvad Du säger, och du ger dig re'n åstad Och ej ett ord derom mig sändt! THORVALDSEN. Min kära vän! det skulle aldrig händt, Om ej i qväll först resan blef besluten... MARIANNE. Men hvarför vill du lemna oss så der? Har du väl ledsnat på att vistas har? THORVALDSEN. Ack nej! min studietid är nu förfluten, Och jag är tvungen vända åter hem. MARIANNE. Ej är du tvungen till att lyda dem; Du måtte väl din egen herre vara Och ej behöfva inför någon svara För dina gerningar... Hvad nöd vill säga. THORVALDSEN. Du kan ej fatta MARIANNE. Nå, jag måste skratta! Går det väl någon nöd på dig? Du har Ju allt hvad du behöfver... och en karl Som du kan nog sig skaffa hvad som brister, Så framt du icke kraft och helsa mister. Tänk efter bara Gubben, ,som, der står, För den du minst en femti scudi får... Det är ju vackert det till börja med! Så får du vara här en tid i fred Och göra flera om det ej förslår, Så skall du veta, att jag ock förstår Att skaffa någon inkomst. Ser du, jag Kan sälja blommor, och det gör hvar dag... Men hvarför ser du på mig så der dyster? THORVALDSEN. Du har nu varit för mig som en syster I trenne år. Du allt för mig försakat: När jag har legat sjuk, då har du vakat Och skött mig omsorgsfullt, som blott en qvinna Det kan,... och jag har än ej kunnas finna Ett sätt att all den godhet värdigt löna, Som jag så ofta utaf dig fått röna... Och nu, du vill ditt sista offer bära Till mig.
Detta allt varder till Riksens Höglofl. Ständers vidare pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm den 4 Juli 18I5» På Den 14 Juli. »359 På Riksens Höglofl. Ständers Lagsaint Allmänna Besvärsoch Oeconomie - Utskotts vägnar. På Högl. Ridd. och Adelns Ledamöters vägnar 11. F. Strömfelt. A. Lantingshausen. På Högv. Prest-Ståndets Ledamöters vägnar C. M. Livin. 1. L. Fellenius. På Vällofl. Borgare-Ståndets Ledamöters vägnar F. G. Holm. And. Fredin. På Hederv. Bonde-Ståndets Ledamöters vägnar Petter Jernström. Nils Månsson. A. J. Wahlsijerna. Träns siw it af Vrotocollet, hållet i Riksens Höglofl. Ständers Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotts Plenum d. 4 Juli 1815- S. D. Företogs till pröfning ett af Utskottets sammansatta Beredning afgifvet Betänkande, i anledning af väckt fråga, om en mera utvidgad Handelsfrihet m. m. mm mi •* .3 Herr Borgmästaren Holm anförde* att Hr Borgmästaren, i anledning af Borgare-Ståndets genom ProtoColls-TJtdrag meddelade föreskrift, i frågan om en utvidgad Näringsfrihet, ansåg Bor - Den 14 Juli. Borgare-Ståndets ledamöter icke eller kunna deltaga i några öfverläggningar eller beslut närvarande ämne, som rörer Borgare-Ståndets privilegier; hvaruti Borgare-Ståndets öfrige Ledamöter instämde. Herr Grefven oell Ordföranden föreslog, att, till vinnande af mera redighet vid beslutens fattande, Beredningens Betänkande punktevis skulle till afgörande företagas, hvilket af d>e frenne i öfverläggningarna deltagande Ståndens Ledamöter bifölls. Proposition framställdes i anledning häraf, å bifall till, Första punkten af Beredningens Betänkande om en fri inrikes Handel med Landets produeter.
HERR Y. (reser sig). Jag tror jag kväfs om inte åskvädret bryter ut snart! PARIA. 112 HERR X. Det kommer strax, var lugn bara! Och din nacke sen! Det ser ut, som om det satt ett annat ansikte där, men ett ansikte af en annan typ än ditt! Du är så förfärligt smal mellan öronen, så att jag undrar ibland, hvad du tillhör för ras! Den där såg ut, som om han slog ner hos länsmans! HERR Y. (orolig). (Det blixtrar.) HERR X. Ja, det såg ut så bara! Men det där åskvädret få vi ingenting med af! Sitt ner nu och låt oss språka, efter som du reser i morgon. Det är märkvärdigt, att du, som jag dock strax blef intim med, tillhör de personer, hvilkas bild jag icke kan framkalla, när de äro frånvarande. När du är ute på marken och jag erinrar dig, så får jag alltid fram en annan bekant, som egentligen inte liknar dig, men med hvilken du eger vissa likheter. HERR Y. Hvem är det? HERR X. Namnet vill jag inte säga! Emellertid, jag åt middag på samma ställe i flera års tid och träffade där vid smörgåsbordet en liten blond PARIA. 113 man med blonda, utpinade ögon. Han hade en otrolig förmåga, att uppträda i den värsta trängsel, utan att knuffas eller bli knuffad; han kunde, fastän han stod vid dörrn, ta en brödskifva på tre alnars afstånd; han såg alltid lycklig ut, att vara bland folk, och när han fick se en bekant, föll han i gapskratt af förtjusning, omfamnade och kringklappade honom, som om han inte råkat en menniska på åratal. Om någon trampade honom på foten, log han, såsom om han bad om ursäkt, att han gått i vägen. I två år såg jag honom och roade mig med att gissa hans yrke och karakter, men jag frågade aldrig någon hvem han var, ty det ville jag inte veta, emedan mitt nöje i samma stund skulle upphöra. Denna man hade samma egenskap som du att vara obestämbar. Ibland gjorde jag honom till ograduerad lärare, underofficer, pharmaceut, landskanslist eller hemlig polis, och han tycktes som du vara hopslagen af två olika stycken, ty framsidan passade icke till baksidan.
Storm äg ligste Allernådigste Konung! Xjandshöfdinge-Embetet får, till åtlydnad af föreskriften uti Eders Kongl. l\laj:ls Nådiga Circulair-Bref af den 17 April 1821, i underdånighet afgifva berättelse om tillståndet i Gefleborgs Län i ekonomiskt och statistiskt hänseende under de från och med år 1838 lill och med år 1842 förflulne fern år. §. 1. Länets allmänna beskaffenhet. J afseende å Länets läge, vidd och beskaffenhet, får LandshöfdingeEmbetet i underdånighet åberopa de beskrifningar, som uti förut afgifne berättelser blifvit i underdånighet afgifne. Af Länets stora yta, uppgående till 172-| qvadratmil, är ännu blott en mindre del elier ungefärligen -Aidel till åker och äng odlad och begagnad. Å utmarkerue finnas stora myroch mosslrakter, som äro till odling tjenlioe men ännu obegagnade, celi en längre tid torde sannolikt förflyta innan kostnad och arbete derå blifva nedlagde. Deremot har inom de Lill bosläderne närmare belägna trakter odlingen årligen med ökad ifver fortgått, Femårs* Herätttise fr. Gefleborgs Län. 1 ehuru det ej kan bestämdt uppgifvas huru mångå tunneland derigenom blifvit upptagne. Äfven inom de odlade trakterne finnas likväl i flere socknar ännu högst betydliga myroch kärrängar, hvilka i deras närvarande skick lemna en högst ringa inkomst, men kunna till stor båtnad i bördigt skick försättas, om de vatten, som nu förhindra deras odling, sänkas och afledas, hvarigenom äfven den fördel kunde emotses, att den odlade jorden blefve mindre besvärad af de ofta tidigt, innan den växande säden hunnit till mognad, inträffande froster, hvilka anses uti dylik vattendränkt mark hafva sitt förnämsta upphof, samt tillika befriad från öfversvämningar, hvaraf den nu å mångå ställen skadas.
Äldste, som ansett sig icke böra ingå i vederläggning af hvad handtverks-föreningen anfört derom, att handtverkeriernas idkare, i anseende till höga arbetslöner, brist på arbeten samt en fördyrad lefnadskostnad, ej befinna sig, som individer, i en önskvärd ställning, hafva dock erinrat, att handtverkerierne inom hufvudstaden under den tid, hvarom fråga är, såsom handtverkerier, i ganska betydlig mån förkolrats, enär ej bestridas kan, att konstfärdigheten på ett synnerligen lofvärdt och hedrande sätt utvecklats, så att inhemska handtverkeriers produkter äro med utländska fullt jemnförlige. Berättelse öfver Stochholms Stad för åren 1851—1855. 5 34 Med anledning af handtverks-föreningens härofvan anförda klagan öfver handtverkeriernas förfall och deras idkares tilltagande fattigdom, har ÖfverståthållareEmbetet från Stockholms Rådstufvu-Rätt infordrat uppgift å antalet af de fasta egendomar, som, enligt lagfartsprotokollet, handtverkeri-idkare här i staden inköpt och sig afhändt, jemte sammanräknade summan för hvarje af nu ifrågavarande fem år för fastigheten^ erlagde köpeskillingar, hvaraf inhemtas att handtverksidkare härstädes K ö p t. Sålt. Antal egendomar. Köpeskillingsbelopp i Banko. Antal egendomar. R:dr 26 sk. 8 rst. banko öfverskjuta de försåldes. ■S:o IPoliti. Genom del af Ofverståthållare-Embetet, i underdånig skrifvelse den 24 Maj 1849, framställda och af Eders Kongl. Majit, enligt Nådigt Bref af den 9 Mars 1830, gillade förslag, grundlädes deri organisation af hufvudstadens polisoch nattbevakning, sorn ännu äger bestånd.
Hvail sjelfva undervisningsämnena betkifir, har skolan, trots sin reala och inoderna anda, sen sig nödsakad att upptaga ett tyr * ganska betydligt sprakmaterial. Vara stackars barn halva ju den oturen ntt eea tviinne modersmal och bland dessa ett med sa invecklade och an~ediltisvianska granunatiska begrepp som det finska spraket; undervisnineen deri edr naturlieen alltifrin första klassen iemsides med den isvenskan. Hvad de-friimmande spraken betriiffar, ' intr~der tyskan i tredje, franskan i femte klassen. Som kunskap ej blott i dessa sprilk, utan ock i latin eller ryska i vart land Xnnu är ett o e i h gifligt rillor för erhallande af mahuitetsexamen, kommer undervisning i dessa b ä g v sspdk att meddelas alltif&amp; Iri.o \ .erkets sjette klass. En elev p&amp; skolans högre stadier maste s5ltinda, om han eller hon eiterstrsf \ .ar studentexamen, röra sig med ett hra nog vidlyftigt sprakmaterial: svenska, finska, tyska, fcinska och latin eller ryska. Detta missRirhBllande niot \ ~erkas dock genom att man vid sgrJkunders,isningen i inöjlipqte inkto tillgodogjort sig den moderna, praktiska metoden. För att undvika ufvernnstriingning tilPinpas dessutoni valfrihetsprincipen, särskildr h d spraken angår. Stor uppinri.ksnnihet egnas historien, nanin~etenskaperna och matematiken, hvilken senare ingalunda visat sic svarsinilt för flickorna. som inilnnen fruktat. I jikhet med ~a~mgrenska skolan h&amp; var finska samskola q) ptaeit slöiden bland iindervisninosiimnena. Framtiden tillhör att uhtsa. hGlka frukter denna skall blra, men redan nu kan konstateras,; iii sibkildt detta läroämne med lifligt intresse omfattas af s3vY flickor som gossar.
Ett sant konstalster frambringas alltid genom samverkan af en ädel intelligens, ett rent hjärta o c h en flitig hand. E t t väsentligt skiljemärke mellan sann o c h falsk konst är, att den sanna konsten aldrig undviker eller förändrar det, som icke är vackert; den helt enkelt betonar det vackra o c h lämnar det öfriga att intaga sin naturliga plats som infattning eller kontrast. M e n falsk konst kan icke lita på sin förmåga att behandla det, som icke är vackert, utelämnar det därför alldeles, brister i sann trohet m o t naturen o c h blir fadd o c h osmaklig. H ö g konst håller sig nära sanningen o c h lägger tonvikt vid det sköna i naturen; låg konst sträfvar antingen efter skönhet utan sanning eller sanning utan skönhet o c h förvränger eller nedsätter sålunda naturen. När dessa två äro förenade, står konsten h ö g s t; de hafva alltid varit detta under de stora konstperioderna. När idéerna äro starkare än uttrycksförmågan, är konsten stadd i tillväxt. När den tekniska talangen är större än idéerna, är konsten i aftagande; maneret har blifvit förmer än ämnet o c h en öfvermogenhet i stilen föregår det slutliga förfallet. O c h hvarje tidehvarf måste gifva sitt eget uttryck åt konsten; någon återgång är icke m ö j - lig. D e t förflutna har lärdomar för oss, men icke lif. IDUN 1895 I hvad vi kalla den moderna riktningen b o r mycken oro, m y c k e t sökande o c h famlande, hvilkct är en följd af öfvergången från gamla idealer i lif o c h tankar. A l l t måste vägas, prof vas o c h dömas på nytt; det är ett tillstånd, s o m ej är gynnsamt fär någon hänförelse i konstproduktionen. Musiken tycks vara det lämpligaste uttrycket för detta tillstånd, det sätt, hvarpå vår tids känslor bäst kunna gifva sig luft. Ä n n u äga vi gamla tiders mästerverk, låtom oss älska o c h vörda dem af själ o c h hjärta.