Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottets åsigt böra visserligen icke enskildas tillskott förklaras utgöra ett bestämdt vilkor för en stambanas anläggning och dervid erforderliga arbetens företagande, men Utskottet anser dock att det af flera bär nedan anförda skäl skulle vara i både allmänt och enskildt hänseende nyttigt och lämpligt, att dertill hugade personer egde tillfälle, i stadgad ordning och under föreskrifria förbehåll, deltaga uti koslnaderne för särskildta större sektioner eller aldelningar af stambanorna, hvarvid )ik-< 20 Slats-Utskottelé Utlåtande, N:o 373. väl det vilkor torde böra fästas, att de enskilda tillskotten icke få öfverstiga en viss andel af hela den beräknade kostnadssumman. Statens uppoffringar för jernvägens åstadkommande skulle nemligen, genom sådane tillskott, kunna i någon mån minskas och arbetets utförande påskyndas. Det synes dessutom billigt, att innevånarne i den ort en föreslagen jernväg skulle genomgå och hvilken deraf komme att i främsta rummet ojala förmånerna, också delade med staten den ränteförlust, hvilken, under arbetstiden och iunan den allmänna trafiken vant sig vid jernvägens begagnande, måste uppkomma. Den benägenhet enskilde personer ådagalade, att, genom skeende aktieteckning, bereda sig rättighet till delaktighet i den förväntade afkastningen af ifrågasatta jernvägs-anläggningar, skulle derjemte komma att utgöra den tillförlitligaste anvisning, i fråga om hvilken eller hvilka af dessa jernvägar i allmänhet och inom de särskilda landsorterna ansåges företrädesvis behöfliga och fördelaktiga. Vidare skulle genom enskildes deltagande för jernvägs-anläggningarne framkallas ett lifligare intresse och en större beredvillighet till företagens underlättande under byggnadstiden, i hvad på enskilda jordegares anspråk och tillgöranden kunde bero, likasom en allmännare håg väckas, att sedermera af de fullbordade företagen sig begagna och alltså söka bidraga till deras ökade afkastning samt vidare utsträckning. För öfrigt linge Staten genom de enskildes rättsanspråk en särskild förbindelse sig ålagd, att oafbrutet och oförändradt fortsätta och fullborda de jernvägsarbeten, dertill tillskott blifvit af enskilda personer utgjorda, och, för att härtill användas, å Statens vägnar, emottagna.
Jag önskar endast hemställa till LagUtsk:ts närv:de Hrr ledamöter, huruvida man vid föreskrifterna ang:de häktning bortglömt det fall, då någon öfverlastad af starka drycker blifvit inmanad i häkte. K. Förordnm den 16 November 1841 emot fylleri och dryckenskap stadgar nemi. i 7:de §:n: »Hvar och en som af starka drycker öfverlastad träffas på väg eller gata, må, när dess behöriga vårdande icke annorledes låter sig verkställa, förvaras i häkte, till dess han återvunnit sina sinnens bruk.» Jag vet icke om det är med flit eller af förbiseende, som man kommit att lemna detta fall h. o. h. ovid» rödt, och skulle således önska att Lag-Utsk:t ville taga denna fråga i öfvervägande. Gr. Sparre: Genom §§:na2 och 3 äro icke upphäfda några andra balkar i 1734 års lag, än Missgernings-och Straffbalkarne »tillika med de särskilda stadganden, sorn utgöra förklaring eller ändring af hvad sagda balkar innehålla, eller ändring deri», ej heller andra stadganden i de öfriga balkarne eller i särskilda förordningar, än de som innehålla straffbestämmelser för brott, å hvilka den nya lagen utsätter straff. Således innefatta de i denna § gifna stadganden icke någon förändring i hvad förut i afseende å drucken person var föreskrifvet. 20:de och 21:sta §§:na. Biföllos. Härefter föredrogs i ett sammanhang så väl Preste-St:s inbjudning ang:de tillägg af en ny 22:dra § af följande innehåll: »18:de kap. 12:te §:n kyrkolagen erhåller följande förändrade lydelse: Har någon förgjort sig sjelf, hans kropp skall i stillhet å kyrkogård jordfastas. Likaledes skola ock i stillhet jordfästas de till döden eller till straffarbete på lifstid dömde förbrytare, som i fängelse dö»; som ock Lag-Utsk:ts Utlåt. Frih. Armfelt: Jag får till en början anmärka ett tryckfel, som finnes uti Lag-Utsk:ts Utlåt. Iler står nemi.
Men din tid kommer nog den också, då du som drottning i balsalongerna får tillfälle att lysa med andra toaletter. Åh, snart skall jag vara rik! – Ta ta ta! Hvad tycker du om dem? Den här mossoch myrtengröna ser ju allvarsam och ärbar ut, eller hur? Den här i granat och skärt passar förträffligt i solsken och den här af sammet och moaré, havanna och gendarme skulle också väcka uppseende tror jag. Nå, hvilken tycker du bäst om? – De äro alla charmanta? Den i granat tror jag dock skulle kläda dig bäst. – Och den får jag. Tack, du min enda och bästa vän. Du kan allt vara bra snäll ibland Arnold ... Men ... – Hvad för »men». – Jag vet knappt om jag vågar. Du kanske tycker, att jag är oförnöjd. Men ser du min vän, då man ständigt skall gå i samma klädning, så blir man så lätt ökänd. Folk tror att man inte har mer än en klädning att sätta på sig. Och det är förargligt, för då räkna de också ut, att det är en »aflagd» toalett jag begagnar. – Nåå? – Jo, jag skulle verkligen behöfva en drägt att byta om med. – Nå, din röda då? – Som redan är nästan utsliten. – Och nu skulle du vilja hafva? – Den blå, ja! Säg, att jag får den, Arnold! – Och hvad får jag då? – Kommer du ihåg baron Fagerhjelm, som bjöd femtio kronor för min dygd? – Men, Nora, detta är väl annat ändå? – Litet mera penningar, men samma köpslående. För resten bryr jag mig inte om någon af klädningarna, när det sitter så hårdt åt. – Se så, Nora, bli inte ond nu. Du får båda klädningarna och jag skall inte begära så mycket som en kyss en gång. – Nå, jag visste, att du inte kunde neka mig något. Den här tredje, som jag nog behöfver och kanske sjelf kan köpa mig, är den billigaste. Jag bestälde den med för att få så stor rabatt som möjligt – åh, du må tro, att jag är omtänksam. Den kostar nästan ingenting. – Och du vill hafva den. Så tag den med, Nora! – Tack, Arnold.
Lotta stirrade ut mot träsket ... fisken hoppade ännu i vassen, men dimman skymde bort för henne hela den vackra utsikten, dock såg hon dit, som ville hon genomtränga dess skymmande och fuktiga slöjor. Han tog sakta hennes hand. »Stackars Lotta!» »Det blir allt regn i natt», sade hon liksom i tankarna. »Den stiger inte, den faller allt.» »Hvilken?» frågade han. »Misten», svarade Lotta och såg bort ... det betyder regn om afton, men om morgon betyder det vacker dag.» Nu hördes hofslag borta vid bron, och en piskas skarpa smäll skar genom aftonens tystnad. Därefter blef allt åter stilla, nu körde schäsen i den mjuka mullen vid stranden bakom tvättstugukullen, den skulle nu strax vända mot gården, köra igenom den öppna grinden, svänga in och stanna framför verandadörren. »Redan», hviskade unge herrn med en suck, i det han steg upp och borstade af en del strå och sand från sina kläder ... »redan, så fort.» Lotta jämkade sitt röda bomullsförkläde till rätta, torkade med ärmen bort något från ögat och gaf den lilla packlådan en stöt, så att den låg mera symmetriskt, närmare brunnen. Så såg hon på unge herrn ett enda ögonblick med en beundrande, djup, i skymningen skimrande blick. Lasse hördes nu kraftigt smacka åt bläsen, han körde alltid i frisk fart upp på gården, och hästen behöfde uppmuntras, så trött och löddrig som den var. Så stannade de, unge herrn hjälpte sin mor ned, och frun kom mot Lotta med handen utsträckt. »Så blek du är, Lotta», sade hon, »nå, hur står det till? Mjölkbudet sade i går, att du var rask, fast nu borde det inte vara långt kvar till din svåra dag eller hur, Lotta lilla? Lotta kände en liten rysning ... aftonen var kylig, men hon smålog vänligt och förekommande, i det hon gick och öppnade dörren för sin matmor... »Tackar som frågar, frun», sade hon, »jag är så bra så, och de må alla bra där inne, fyran med.» Frun såg helt skrämd ut. »Herre Gud, Lotta, är det öfver?»
Arnman har friat till mig, och jag bad pappa ge sitt samtycke, ... men pappa reste bort, och lemnade oss båda i ovisshet. Birger. Och jag svarar dig, Gabriella, att du i evighet alldrig blir Arnmans hustru De goda, välvilliga tankar jag förut hyst om honom, ha alldeles försvunnit, sedan han, eller troligen J båda, i samråd, så listigt narrat oss. Det var ohederligt gjort af honom, och förr än jag samtycker till ditt giftermål med Jaktlöjtnanten, skall jag sperra in dig i bur! Nu vet du min tanke, och du bör minnas, att jag inte brukar gyckel. Skaffa hit honom Haraldson (mildrande till Birger). Son, son, tänk på hvad du säger Gabriella (oförskräckt). Du vill tvinga mig, att afstå från det löfte jag gifvit Arnman men du bedrar dig, om du tror, att tvång har någon makt öfver mig Jaktlöjtnanten är en hederlig man, – du har ingenting att förebrå honom; och med eller utan ditt samtycke skall jag bli hans hustru (Birger synes rasande.) Erika (afsides till Gabriella). Ella, Ella, trotsa och reta inte Birger! – Han är nu inte i lynne att tåla sådant. – Vi anade redan i staden, Arnmans afsigt, och skyndade derföre efter honom. Vi voro redan nära hemmet, då far kom emot oss. Gubben har sedan dessutom förargat Birger, lyd derföre mig, goda Ella, och bed Arnman komma hit, det är klokast Gabriella. Nå väl, Erika Jag skall foga mig efter din vilja, ty jag vet ju, att du inte är lika hård som Birger. (går in i sidorummet.) TOLFTE SCEN. HARALDSON, BIRGER, ERIKA, LÄNSMANNEN, tre Stadstjenare, sedan ANTON, och den fjerde Stadstjenaren, slutligen ARNMAN och GABRIELLA. Länsmannen (till Haraldson och Birger). På Välloflige Magistratens i Marstrand vägnar, förklarar jag er härmed skyldige att träda i häkte Haraldson, Birger, Erika (alla på samma gång, förvånade). Häkte! Birger.
– Tänk, hvad han skulle blifva utom sig af hänryckning af att kunna öfverraska henne så här lätt klädd, eller rättare oklädd! Ja, för hans skull ville hon visa sig i denna förföriska kostym. Men endast för hans skull. Men hvarför dröjde han? När skulle sagoprinsen komma och befria den stackars vackra Cendrillon ur hennes vindskupa? Som svar på sin fråga hörde hon hurtiga steg i trappan. Hon var så inne i sin tankegång, att hon tog för gifvet, att den kommande ej kunde vara någon annan än den, hvars bild sväfvade för hennes ögon. Hon skyndade att kasta en sista pröfvande och gillande blick på sin spegelbild och vände sig med ryggen mot dörren, för att bättre kunna spela den plötsligt öfverraskade oskulden. En lätt knackning hördes. Dörren var olåst och hon visste, att hennes beundrare skulle vara djerf nog att träda in äfven om hon ej sade »stig in», hvilket dessutom skulle stämma illa öfverens med hennes tillämnade öfverraskningsscen. Hennes hjerta klappade häftigt och det lyckliga leende, som lekte på hennes läppar var icke konstladt. Hon hörde hur dörren bakom henne sakta öppnades, en fin parfym trängde till hennes fina genomskinliga näsvingar, lätta, försigtiga steg närmade sig och i nästa ögonblick kände hon en brännande, långvarig kyss på skuldran, en kyss, som kom henne att sluta ögonen af välbehag. Ett lätt rop undslapp henne: – Ah! – Hvad du är förtjusande, Nora! hördes i samma ögonblick en välkänd röst. Nora spratt till och vände sig om som stungen af en orm. Det var Arnold Lindqvist, som kommit. Det var han, som tagit, hvad hon ämnat åt den andre. Utom sig af vrede öfver den grymma missräkningen skyndade hon att kasta en schal öfver sig och dolde fullständigt de behag, som hon ej unnade hans ögon att fråssa af. – Gå din väg! sade hon i en ton, som lät höra att hon ej var att leka med. – Men, Nora, hvad kommer det åt dig! Hon såg på honom och tyckte att han aldrig sett så tölpaktig ut som nu, trots hans i de minsta detaljer vårdade klädsel. – Gå! sade hon. Du ser ju att jag håller på att kläda mig.
5 Maj 1792, som innehåller, att då den af Magistraten i Carlshamn åberopade Taxa, af den 19 Juli T720, hvilken i anledning af Stadens privilegiers 27 §. efter Stockholms Stads Ordinantier skall blifvit utfärdad, endast vore att anse såsom enskilda personer {-öreskrifven, och i Stockholm, ifrån äldre tider tillbaka, allenast 1 -§ runstycke i mät are pennin gar för kronans Spannemål blifvit till MätareFmbetet betaldt, intill dess denna afgift år 1787 forökts tills 2 runstycken för hvarje tunna, fann Kongl. Maj:t Carlshanm ej heller äga rättighet, att fordra högre mätarepenningar för. den ij rågav ar ande, dit ankomna, och Kronan tillhörande, Spcmneniåls post] äfvensom Kongl. Brefvet den 12 Februari 1746, deruti Kongl. Majit rörande en af Carlskrona Stad väckt fråga om mätarepenningar af de proviantpersedlar, hvilka med befraktade fartyg,för Amiralitetets behof, blefvo ditsände, i Nåder förklarat, att dermed borde på lika sätt förhållas, som det skedde vid Slotts-Magazinet i Stockholm, så att Kronan allenast betalte den andel af Mätare-penningar, som Mät ar ne till lön njöto, men icke den andel, som Staden, anslagen vore, så snart icke Staden skulle i de mål hafva något serskildt Privilegium. Sluteligen får Utskottet, till förekommande deraf, att Landtroannen ej allt för mycket må betungas genom afgifter och böter, dem han ofta endast af okunnighet om författningens innehåll, i detta afseende kan komma att vidkännas, tillstyrka, det Riksens BeSV. och Ekon, litsle. Betänkanden. 541 Höglofl. Ständer ville hos Kongl. Makt i underdånighet anhålla, att vitén för Säljaren#' försummelse, att erlägga våg-och mätare-penningar, icke Kia äga rum i andra fall, än dä genom lagliga bevis kan intygas, att han, om denna skyldighet behörigen erinrad, likväl densamma underlåtit.
Under sitt besök i Skatlöfs prestgård sommaren 1789 (svägerskan var då 24 år) skrifver han till sin vän borgmästaren Rudbeck i Norrtelje (br. tr. i Handl. ur v. Brinckmanska arkivet): j » Lilla söta Clara, en liten hygglig flicka, har två vackra barn och väntar det tredje, gör allt hvad hon kan för att fägna sin svåger ». Det där låter ju rätt vänligt, men icke kan man spåra någon romantisk känsla däri och alldeles absolut omöjligt något uppslag till det ett par år därefter författade sublima poemet » Till Christina ». Men återvändom till en senare tid! Några få år — jag tror 5 — efter det » Kronbruden », med den citerade anmärkningen af Bottiger, sett dagen i tryck, utgaf Atterbom den del af » Siare och skalder », där Kellgren behandlas. Och häri berättar A. : » En gammal af mig i min ungdom hörd sägen förtäljer, att Kellgrens svägerska var den Christina, till hvilken han egnat en af sina skönaste dikter. » » Värdig maka till en af Sveriges ypperste domare och tillika en af de ädlaste människor, delade hon med honom såväl äran som lyckan, själf i sin husliga krets ej mindre aktad och aktningsvärd. » I, himlens älskade! I, jordens ädle! » Med denna helsning till dem båda uttryckte en af Sveriges mest kände och älskade skalder (Kellgren i det sköna poemet » Till Christina ») sin känsla af deras sällsynta värde och prisade omkring dem » skaran af de stilla dygder » o. s. v. Frid var i hennes boning, ty där ordning och flit och godhet bo, där är ock frid. Frid var i hennes hjärta, ty Gud var där. Det sköna lugn, som tillhör rena och goda själar, öfvergaf henne aldrig, icke i sorgens, icke i bekymrens, icke i plå- gans stunder mer än i glädjens och lyckans. * Äfven hon, en af sin samtids skönaste och älskvärdaste kvinnor i Stockholm, har af Kellgren besjungits, ehuru på ett litet skalkaktigare sätt än systern.
Då ' Riksens Ständer vid 1809 års Riksdag föreskrefvo en peisonel BrännvinsBevillning af åtta skillinge för hvarje mantalsskrifven person på Landet, i sammanhang med andre förbindelser i afseende på rättighet till Biännvinstillverk* ning, synes det väl hafva varit meningen, e. 14 Den 2 Maji, f. m. hvad tolkning föreskriften nu kan erhålla, att denna Bevillning icke borde till andra lämpas, än dem, som voro i det förhållande, att de kunde Brännvins-tillverknings-rättighet begagna, och att således den fattigare FolkClassen , såsom Inhyses, Torpare, Arbetare och Soldater m m. icke med ifrågavarande utgift borde belastas; men då nu inträffar efterräkning för sådana personer på en gång för t ren ne år, blilver afgiften äfven så kännbar, som den varit oväntad, hvilket j3g, såsom Landtman, sjelf va-; rit i tillfälle erfara. Vid sådant förhållande och utan att ingå i noggrannare pröfning af Författningarnes ordalydelse, får js-g'vördsammeiigen föreslå den medelväg, att alla fattigare och sådane, som icke äga känd, eller synbar förmögenhet och äro tili lindring i Be* villningen i 5. Morn. upptagne, såsom Torpare, Gerningsmän, Inhyseshjon, Brnksoch FabrquesArbetare på Landet, Arbetskarlar och Gemenskapen vid Indelta Arméen och Båtsmanshållet, med flere i enahanda förhållande, måtte befrias ifrån utgifvande af ifrågavarande Brännvins afgift för åren i 8 10, 1811 och 1812 af åtta Skillingar för hvarje år, samt äfven återfå hvad af samma anledning blifvit betalt och hos dem uttagit; men sorn någon ändring i Betänkandet nu icke lärer äga rum utan före. ången Återremiss af Betänkandet, så får jag vördsammeligen derom anhålla, samt att denne hemställan måtte detsamma få åtfölja. Friherre Stael von Holstein, CorfitzLud~ vig, uppläste följandet Den 2 Maji, f m. 15
Grefve von Platen har nämnt Conscriptionen, Jag tror att den står som ett Den X Martti, (h enstaka försvarsmedel, då man så litet begagnat den, för att utbilda nationalandan, och för att åt den gifva en militairisk riktning. Jag tror att Sverige allt för långe befattat sig med inblandning uti andra Nationers tvistigheter. Detta har varit vår olycka i alla tider, och så länge vi ej dermed upphöra, hafva vi ej att vånta något välstånd. I vårt frånskiljda låge kan jag ej se att Sverige har något att frukta, och minst af den sammansättning, med hvars tillvaro i Europa man så ofta hotar, och af hvars afundsfull ögon man tyckes så omsorgsfullt vilja ingifva oss anledningar till en fruktan, som jag erkänner mig icke kunna dela. Jag kan ej såsom Grefve von Platen inse något frö till split och oenighet vara utsådt genom mine yttrade tankar om landets ställning, eller genom ett åda. galagdt missförhållande emellan Statsbidragen och förmågan att dem utgöra, som år större hår ån annorstädes. Jag tror att ett land, der folket ej har mera ån 4 å 5 månader om året, på hvilka det skall för den öfriga tiden samla sina förnödenheter, ej kan jernföras med andra lander med båttre klimat. Jag finner då ej, hvad ondt det kan vara i att framställa nödvåndigheheten af uppmärksamhet å detta folks belägenhet och tvetydiga oeconomiska ställning; jag tror tvärtom, att det år nyttigt, och jag kan ej ingå deruti, att mitt yttrande år af den vådliga natur man velat gifva det, hvadan jag också icke eller kan medgifva, att med mitt bifall biträda Herr Grefve von Flåtens önskan, att få det utur Protocollet uteslutet. Deii i Måftii, '& ■ Åtskilige yttrade härtill deras b;fall. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaust Ridderskapet oeh Adeln täcktes tillåta att jag återför discussionen på sjelfva ämnet, på den motion som Herr Friherre Anckarsvärd framställt.
Hans böjelse för Hermione, om den någonsin funnits, måste kallna och lemna rum för den ovilja, som är en naturlig frukt af en dylik misslyckad beräkning. Hans håg för utsväfningar skulle deremot ånyo vakna, om Petros kände sin Karmides rätt. Huru skulle den stolta Hermione kunna uthärda bördan af ett sådant äktenskap? Hennes själ måste otvifvelaktigt böjas eller brytas under densamma. I förra fallet – böjd till jorden, hopplös och lidande – skulle hon icke länge kunna tillbakavisa den enda hugsvalelse, som finnes för ett sådant tillstånd. Hon skulle icke kunna motstå Petros’ vältalighet. Hon skulle lyssna till Evangelium och omvända sig. Då tillhörde Krysanteus’ dotter, likasom hans son, den kristna kyrkan. Kristendomens hätske fiende vore förödmjukad. Han blefve som ett träd med skalad bark, beröfvad sina grenar. I sednare fallet skulle Hermione, som en af stormen bruten blomma, hastigt vissna bort och dö. I begge händelserna hade biskopens beräkningar på Krysanteus’ förmögenhet ingenting från hennes sida att frukta. Petros hyste blott en enda farhåga – att Krysanteus skulle dö, innan Filippos blifvit framdragen ur mörkret och erkänd för hans son. Petros hade ganska talande personliga skäl för att tillsvidare dölja Clemens’ börd. Han vågade det icke, sålänge Julianus var romerska rikets kejsare och magten låg i händerna på det hedniska partiet. Först när purpurn smyckade en man, hvars fromma sinne visste att underordna den verldsliga rättvisan under kyrkans och lärans heliga intressen, vore det rådligt att taga det vigtiga steget. Ty under nuvarande omständigheter vore det i sanning icke blott möjligt, utan högst troligt, att Petros genom en förtidig upptäckt af förhållandet skulle, i trots af sitt heliga embete, blifva anklagad och dömd såsom förlupen slaf och barnatjuf. Ty en domare, hvars förstånd var omtöcknadt af hedniskt mörker, skulle naturligtvis icke fästa ringaste afseende vid den omständighet, att barnet blef röfvadt i den ädla afsigt, att dess själ måtte räddas från förtappelsen.
Utskottet, som således för sin del funnit sistnämnde aine förslag till förändrade Bevillningsgrunder icke vara antaglige, liar dock, oberoende af gjorde motioner, å ena sidan, iakttagit sin pligt, att, fastän förgäfves, söka utfinna nya, tilläfventyrs mera rättvisa och billiga grunder för allmänna Bevillningens utgörande, men deremot, å den andra, tiott sig icke, utan högst vigtiga skäl, böra frångå elfer föranleda rubbning i ett Bevillnings» system, hvars användbarhet bestyrkes af 22 års erfarenhet, utan att något grundadt klander deremot under hela denna tid förmått göra sig gällande. Enär sådane skäl icke heller nu förekommit, är Utskottet också öfvertygadt, att, med hänseende till den öfriga beskattningens invecklade skick, detta system är det lämpligaste, som för närvarande kan användas, sedan deruti tid efter annan nödige befunne förbättringar blifvit vidtagne, och äfven vid denna Riksdag torde kunna ytterligare tillvägabringas; hvarföre Utskottet anser sig föranlåtet, att hos Rikets Höglofl. Ständer vördsamt anmäla, det Utskottet stannat i det beslut, alt tillstyrka bibehållandet af de för allmänna Bevillningens utgörande nu gällande hufvudgrunder, nemligen personlig skyddsafgift, samt afgift å synbar förmögenhet eller inkomst, med de förändringar, förklaringar och tillägg uti i83o års Bevillniugs-Stadga, som Utskottet dels nu och dels serskildt, i afseende på tillämpningen, kommer att föreslå; hvilket tillstyrkande dock tili Rikets Höglofl. Ständers pröfning och bifall hemställes.
Jag har icke några lokalintressen att försvara i denna fråga, ty jag är icke Wermlänning, men jag har blifvit tvungen att sätta mig in i ärendet, emedan det förekommit på den afdelning inom Utsk:t, der jag har plats, och det må derföre tillåtas mig att derom yttra några ord oell på samma gång försvara det slut, hvartill LTtsk:t kommit. Jag har nemi., och jag erkänner det med glädje, varit en bland dem, som inom Utsk:t sökt genomdrifva det beslut, hvari Utslct stannat, n. b. beträffande banans rigtning, ty i afseende å anslagssummans belopp har jag, såsom Betank:t utvisar, tillhört reservanterna. Nu föreliggande fråga sönderfaller i tvenne delar, frågan om banans rigtning och frågan om anslagets storlek. Hvad nu rigtningen angår, så torde den nordvestra stambanan i första rummet böra betraktas ur politisk synpunkt, d. v. s. såsom en åtgärd, afsedd att knyta tvenne politiskt förenade folk, tvenne länder, Sverige och Norge, närmare hvarandra. Jag tror, att föreningen mellan de båda folken är ett dyrbart arf, som våra fäder lemnat oss, guldkorn, nedlagda sedan 50 år tillbaka. Visserligen äro dessa korn blandade med mycket stoft, som af skiftande opinioner och politiska stormar upprörts, så att man stundom ej sett guldet, men den tid skall komma, då kloka patriotiska män skola af dessa guldkorn sammansmida ett smycke, soto skall glänsa öfver hela norden och för evigt förena de tvenne folk, som religion, natur, seder och intressen så nära sammanknutit med hvarandra. Intilldess denna stund inträffar, bör man så mycket som möjligt påskynda det nu ifrågasatta bandet af en, visserligen mindre ädel, men dock segare metall, och ej tveka att deråt offra några millioner. Nordvestra stambanans förnämsta betydelse bör således vara den, att utgöra ett föreningsband mellan brödrafolken, och denna sida af frågan anser jag så vigtig, att den vida öfverträffar allt, hvad de lokala intressena sökt göra gällande. Men, säga de