Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Si, det är den gamla lögnen, som sitter djupt i människans hjärta, sade han. Det är Satanas, Djäfvulen och den gamla Ormen, som är lögnens fader. Han uttalade orden med en skarp betoning, som om han hade lugnat sig med en ed. – Kvinnan skall icke ljuga inför sin man. Förty mannen är kvinnans hufvud, liksom Kristus är församlingens. Men du bedrog mig, när du tände på lampan. Och du ljög i ditt hjärta, när du släckte henne för att bedraga mig. Stina hade emellertid lugnat sig. Hon kände till Söderberg, när han kom i predikotagena, som hon kallade det. Och hon skulle just till att svara. Men när Söderberg märkte det, steg en mörk rodnad upp öfver hans bruna ansigte. Predikotonen försvann hastigt. – Tyst käring, röt han med dundrande stämma, och han klöf vedträdet, som låg på kubben framför honom, så att de båda halfvorna hoppade omkring i rummet. Och sedan fortfor han att hugga med vredens kraft, utan att säga ett ord. Han höll tänderna hopbitna och såg stint på sitt arbete. Men gumman plockade sakta upp vedpinnarna, blåste eld i spiseln och släckte lampan. Och hela kvällen förgick, utan att någon talade, medan vinden hela tiden dref snön emot rutan, och röken slog in för den starka blåsten. Morgonen kom kall och mörk som de föregående. Elden hade slocknat i spiseln, och i bädden kröpo de båda gamla intill hvarandra för att hålla värmen bättre. Söderberg låg vaken en stund, i tanke att hustrun skulle stiga upp för att göra upp eld. Men när hon inte rörde sig, steg han saktmodigt upp, i minnet af gårdagens uppträde obenägen att börja ett nytt, drog hastigt på sig kläderna och gick fram till spiseln för att göra upp eld. Han tände stickorna, lade veden öfver dem och gaf sig till att blåsa på elden. Pinnarna voro sura, från skorstenen drog det, så att stickorna blåstes ut, och han måste försöka flere gånger, innan han lyckades att få eld. Söderberg blef otålig. »Det var märkvärdigt!» mumlade han för sig själf, och ett par gånger såg han bortåt bädden, där hustrun låg med ansigtet till hälften doldt under täcket.
Landtm, funnit svaret på samma sätt, så är frågan afgjord, intilldess votering begäres och tiden inträffar att tala om contraproposition. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att ehuru H. Ex. visserligen tyckt sig finna svaren på den sist framställda proposm vara bestämdt öfvervägande för bifall till densamma, ville H. Ex., för att ytterligare förvissa sig och R. o. Ad. om Ståndets mening, förnya sin nyss afgifna proposm. H. Ex. framställde derefter ånyo samma proposm, som lian sednast underställt R. o. Ad:s besvarande. Ropades ganska starka ja, jemte ett och annat nej. Föredrogs ånyo Bevilln.Utsk:s d. 17 sisth Juli e. m. på bordet lagda betänk. ]\T:o 25 i anledning af K. M:s nåd. propos. , ang:de fortfarande lindring och befrielse i afseende på bevillu. för staden Borås. Hr af Billbergh, Joli. Peter: Innan jag yttrar mig vidare i frågan, anhåller jag, att Hr v. Hohenhausens reservation må varda uppläst. Hr v. Hohenhausens reservation upplästes. Hr af Billbergh: Detta betänk, är föranledt af en K. propos. i ämnet, hvilken till en del blifvit besvarad afStatsoch till en del af Bevilln.-Utsk. Den del, hvaröfver sistnämnde Utsk. yttrat sig, innefattar den alternativa framställning, att Borås stad antingen måtte förunnas en ytterligare förlängning af tiden för den lindring och befrielse, som, enligt nu gällande bevilln:sstadga, äger rum för staden, eller ock att den måtte förflyttas i 4;de classen, intilldess stadens invånare hunnit inbetala sina allmänna län. Det enklaste synes visst vara att förflytta staden i classen, hvarige nom man befriades från obehagliga exceptioner; men då jag förmodar, att staden icke vill nöja sig härmed, måste jag hålla mig till betänk., under åberopande af Hr von Hohenbausensdervid fogade, nu upplästa reservation, som utvecklar ämnet utur lika synpunkter, som jag ser det.
Brydd öfver sin egen handling grep han därefter holsteinaren häftigt i armen och förde honom upp öfver gården, medan de tuggade på det hårda brödet. Nu om någonsin, tänkte holsteinaren, gäller det att med ett fyndigt ordspel vinna konungens uppmärksamhet och att sedan tala förstånd med honom. – Slätare härberge kan hittas, – begynte han, alltjämt bitande och tuggande. – Du liebe Z’it. Det minner just om ett galant äfventyr utanför Dresden. Konungen höll honom fortfarande i armen, och holsteinaren sänkte rösten. Berättelsen var kvick och slipprig, och konungen blef nyfiken. De grofkornigaste tvetydigheterna framlockade alltid hans stela småleende. Han lyssnade med en förtviflad och halft frånvarande människas behof af förströelse för stunden. Först när holsteinaren begynte att med listig skicklighet jämka samtalet öfver till några ord om ögonblickets fara, blef konungen på nytt allvarlig. – Bagatell! Bagatell! – svarade han. – Det är alldeles ingenting att tala om, endast vi hålla oss väl och soutenera vår reputation till sista man. Komma skälmarna, så ställa vi oss alla tre i porten och sticka med plitarna. Holsteinaren strök sig öfver pannan och kastade om. Han begynte tala om de framtindrande stjärnorna. Han uppställde en lära om att mäta deras afstånd från jorden. Konungen åhörde honom nu med ett helt annat slag af uppmärksamhet. Han bröt sig in i frågan, skarpsinnigt, fyndigt och med en outtröttlig lust att uttänka nya öfverraskande sätt efter hans eget sinne. Det ena påståendet räckte handen åt det andra, och snart dröjde samtalet vid universum och själens odödlighet, för att sedan på nytt återvända till stjärnorna. De fladdrade fler och fler på himmelen, och konungen beskref hvad han visste om solvisaren. Han stötte sin huggvärja med fästet i snön och inriktade udden mot polstjärnan, så att de nästa morgon skulle kunna afläsa tiden. – Universitetets kärna, – sade han, – måste antingen vara jorden eller också den stjärnan, som står öfver de svenskes land. Intet får vara för mer än det svenska.
Öfver-Intendents-Embetel, vid kostnadsförslagets aflemnande, erinrat, att den bod, hvars flyttning sålunda blifvit ifrågaställd, och hvilken af bemälde Embete begagnades till förvarande af materialier och instrumentalier, vöre för detta ändamål oundgängligen nödvändig och mäste följaktligen bibehållas; hvarjemte Kongl. Öfver-Intendents-Embetet förklarat sig Släti-Uttkottels Memorial, N:o 178. 7 icke vara i tillfälle föreslå någon annan plats å Riddarholmen , hvarest vedupplagsrum för meranämnde hus kunde beredas. Med anledning af Kongl. Öfver-Intendents-Enibetets sålunda meddelade förklarande, hafva Fullmägtige fästat Rikets Ständers serskilda uppmärksamhet å den oundgängliga nödvändigheten, att, så vida Riksgälds-Contoret skall kunna inflytta uti ifrågavarande, allt gårdsrum saknande, hus, någon lämplig plats invid detsamma varder anvisad för den byggnad, som, enligt hvad i Riksgälds-Contorets Reglemente äfven förutsättes, måste för inläggandet af Contorets årliga vedbehof uppföras. Inom sjelfva huset funnes nemligen icke någon annan lägenhet till vedupplagsrum, än den till local för RiksgäldsContorets archiv bestämda, fastän härtill, åtminstone för närvarande och så länge alla de infriade större Riksgäldssedlarne, samt räkenskaperna rörande denna sedelrörelse måste förvaras, mindre tillräckliga vinden; men om äfven utrymme för omförmälda, icke obetydliga, vedförråd möjligtvis skulle kunna å samma vind beredas, derigenom att de mindre magtpåliggande handlingarne fingo fortfarande förblifva i den gamla ulhusbyggnaden vid Contorets nuvarande hus, ansågo sig Fullmägtige dock på det högsta böra afstyrka vedens förvarande på samma ställe, som Riksgälds-Contorets räkenskaper och öfriga, i fyrfaldiga hänseenden för det allmänna serdeles vigtiga, handlingar. Vidare hafva Fullmägtige anmält, att, oansedt hufvudvåningen i Kongl.
Looström gjord anhållan om utbekommande af 2000 4 22 R:dr, som till en Bankens Casseur, mot serskilt Recipisse, blifvit aflemnade. P. 4o3. — om präglande af en medaille öfver LandtMarskalken Grefve Carl De Geer och målande af dess portrait. P. 455. — om nedaunäninde Betänkanden: från StatsUtskottet, angående Revision af ManufacturDiscontFondens förvaltning och räkenskaper för åi’ 1822; från Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotten, rörande upphörande af Bötes-ansvar för de skattskyldige, som från KronoUppbördsstämmor och af Regements-skrifvare utsatte UppbördsMöten förfallolöst uteblifva; från Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieTJtskotten: 1) om utfärdande af en Författning som bestämmer ordningen för stadfästelse och ändringssökande i afseende på af Landtmätare verkstälde gärdesgårds-delningar; 2) om Lagfarts beviljande å sådane Lägenheter, sora blifvit inköpte för att derå uppföra Mech an iska Inrättningar; från Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet i anledning af förslag till förändrade grunder för ett nytt beskattnings-sys te m. P. 520. — om Statsoch BancoTJtskottens Betänkande med anmälan om de af RiksStånden fattade särskilte beslut rörande Rikets penninge-väsende. m. m. P. 521, — om Constitutions Utskottets memorial, angående ett tillägg uti JnstitiajOmbudsmannens Instruction. P. 522. — om ConstitutioysUtskottets memo - m rial med förslag till ändring i 33 §. Riksdagsordningen.
Af Sven Johnsson från Jemtlands Län, hvilken, med erinran att bland alla fabriksnäringar, hvilkas fortkomst hindrades af olämpliga lullbestämmelser, ingen vore mera lidande, än den inhemska machin-fabrikationen, enär färdiggjorda machiner finge införas mot endast 5 procents tull, och, derest de innefattade någon ny ide, så att de kunde intagas under rubriken modeller, tullfritt, om serskild anhållan derom gjordes hos Commerce-Collegium, hvaremot det råämne, som inginge i alla machiner, nemligen tackjern stångjern, rundjern, och plåtar, vore till införsel förbudet, föreslagit, att antingen alla machiner, som utifrån importeras, måtte beläggas med 25 proc. tull, och tullfrihet till erkännas endast sådana modeller, som kunde styrkas vara verkligen nya uppfinningar, eller i annat fall rättighet medgifvas de inhemske machinfabrikanterne att tullfritt eller mot ytterst låg tull få införa sina bevisliga behof af rudimaterier. Af Herr Hjerta, L., som yrkat, dels att, då införsels-tullen å Svafvelsyra med tillägg af tolag utgjorde mer än 3o procent af värdet, men denna artikel, utan att vara föremål för tillverkning inom landet, vore en nödvändighetsvara, som inginge i behofven vid färgerier, vid papperstillverkning, vid blekerier, och i allmänhet utgjorde ett af de vigtigaste och oundgängligaste requisita vid alla chemiska och techniska fabriactioner, Svafvelsyra måtte få tullfritt införas, med öfverlemnande till Regeringen att, i händelse en eller flere
Då hvad sålunda blifvit anfördt angående behofvet af fyrar å ofvannämnda ställen, vål synes förtjena uppmärksamhet, men förslagen hvarken i afseende på deras ändamålsenlighet eller i fråga om kostnaderna blifvit af vederbörande granskade, hafva Rikets Ständer ansett sig förhindrade att nu bevilja anslag för dessa fyranlåggningar. I anseende till sakens vigt hafva dock Rikets Ständer funnit sig böra hos E. K. Majit i underdånighet anhålla, att, om, efter förutgången undersökning, uppförandet af fyrar på Svenska Högarnes håkland, på Fahludden samt vid Wisby eller på några i närheten belägna ställen skulle finnas företrädesvis bidraga till sjöfartens betryggande i dithörande farvatten, E. K. Majit måtte, då anslaget till lotsoch fyrinråttningen dertill lemnar tillgång, anvisa de för ifrågavarande fyranlåggningar erforderliga medel. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 9 Juni 1866. Tafo. Litt. A. 14 Eaprditirns-L' Iskol tels Förslug till n nderd. Skrifvelse, N:o 68, Tabell öfver Eiks - Sjöförsvars-I)cpart«mentet, Aflöning sst ater. Departements-chefen Departementets Kansli-expedition Departementets Kommando-expedition Förvaltningen af Sjöärendena Aflönings-staterne för Flottans stationer i Carlskrona och Stockholm samt depot i Göteborg. Penningar: Afgå å anslaget till Flottans reservstat 31>849: ~ 1,019,1)05: 25. Tillkommer: för påskyndande af genomförandet utaf de föråndrade lönestaterna för Sjöförsvarets officersoch underofficers personal 75>00Q: ~ 1,094,305: 25. Oindelt spanmål, såsom i 1864 års Kiks-stat 80,892: — Båtsmans-indelningen Tillskott i de till Båtsmans-indelningen uti Blekinge lån anslagna räntor, Förslagsanslag Sg:r Materielen. Flottans underhåll I Flottans nybyggnad
Pä sätt ofvan är uppgifvet stadgar gällande lag att i Hof-rätt må ej färre än lem ledamöter döma i mål som å lif och ära gå, men att i andra mål må 4 utgöra domfört antal der alla om slutet ense äro. I följd af sistnämnde stadgande mäste ständigt 5 ledamöter vara tillstädes, emedan detta antal erfordras vid ringaste skiljaktighet bland de 4; och detta har åter varit anledningen dertill att 6 ledamöter måst finnas på hvarje division i Svea och Götha Hof-rätter i händelse förfall eller jäf skulle för någon ledamot inträffa. Om nu det förklarades 6 LagUtskottets Betänkande, N:o 12. att 4 ledamöter utgöra domfört antal derest 3 äro om beslutet ense, så blefve deraf den följd att äfven om någon skiljaktighet deni emellan yppades, göromålen kunde någon tid fortgå, utan den örte, hvars närvaro i alla mål, som röra lif eller ära eller der icke tre kommo öfverens, deremot vore nödig j och härigenom skulle hvarje af Hof-rätternes divisioner kunna minskas till 5, hvaraf åter följde att nuvarande personal i nyssnämnde två Hof-rätter är tillräcklig för bildande af 5 divisioner i hvardera Hof-rätten, derest vice Presidenterne skulle komma att öfvertaga ordförandeskap, samt att blott 2 nya ledamöter erfordrades på det att skånska Hofrätten må kunna arbeta på 2 afdelningar. I så måtto skulle den af Utskottet nu antydda förändring verka till det i frågas täll da ändamålet j och enligt hvad Utskottet yttrat synes förändringen cj böra verka till minskad säkerhet för rättsökande. I Hof-rätt komme alltid målen att bedömas af flera domare än i Rådhus-rätt. Vilkoret för att utgöra en högre instans uppfylldes således äfven framgent5 men dermed blefve ock förhållandet emellan Hof-rätt och högsta Domstolen nogare afmätt. Råda egde döma med fyra ledamöter, men i högsta Domstolen fordrades allas enstämmighet, då det i Hof-rätt vore tillfyllest om tre af de fyra delade samma mening. Den högsta instansens högre vigt och betydelse erkändes dermed. Då Utskottet således anser att den af Kongl.
De i § 2 förekommande orden: ”men förut okänd eller obegagnad,” äfvensom de kort derefter påföljande orden: ”i berg eller jordlager,” samt hela § 3 ville jag utesluta, emedan, enligt min tanke, hvarken förr känd eller begagnad, men sedermera öfvergifven fyndighet, eller sjö- och myrmalms-trakter borde få inmutas, utan med den inskränkning, som i § 2 sägs. Hvad nemligen angår ödelagda grufvor, så tror jag det medföra enkelhet och reda i lagstiftningen, samt säkerhet för jordegande-rätten, om de sättas i likhet med omutadt fält, ehvad de varit försedde med utmål eller icke. Sker undantag för ödelagda grufvor med visst utmål, så måste man väl, för att ej göra dessa till res nulJius, antaga egande-rättens öfvergång på Staten; men att sålunda gifva Staten nya, och, om ej ytterligare inmutning mellankommer, evärdeliga besittningar midt inne uti enskildes ego-områden, tror jag blifva lika onyttigt för Staten, som besvärligt för den enskilde, hvilken icke har någon möjlighet att blifva grannskapet qvitt. Frågan har gemenskap med flere följande stadganden, såsom med § 8, sista punkten, samt §§ 26 och 38, och bör således i ett sam manhang dermed bedömas. Hvarför åter byggnad, eller annan anläggning, i grannskapet afsjöeller kärr skulle vara mindre skyddad, än sådan invid ett be;rg eller torrt jordlager, kan jag ej inse. § Stadgande af ovilkorlig skyldighet för sökanden, att hos Bergmästaren göra sin anmälan skriftligen, och att dervid uppgifva ”å hvilket hemmans egor eller annan grund fyndigheten befinnes,” anser jag i viss mån motverka författningens ändamål.
Beskrif då detta underverk! – ropar afunden, som långt för detta mätt våra krafters inskränkthet och nogsamt känner, huru föga tillfredsställande skildringen blefve, gjord af våra händer. Nej, läsare! vi skole ej förfuska denna älskliga bild, redan gjuten af mästaren Lidner. Se här: «Hon är ej mer! Så norden vid den urna gråter, Dit snillet med förtviflan ser, Och utur seklers barm en Sappho kräfver åter. Hon är ej mer. Hvem är det väl, som skådat dagen, Och ej på hennes graf en tårfyld myrten ger? Öm, liflig, danad af behagen, Hon sig i kojan sänker ner Från hofvets höjd ack! kanske der bedragen. Hon är ej mer. Hvem större på en courdag lyste, Än då du ljungande kom in? Hur många sexton anor hyste? Men snillets lott var endast din. De gråta, sånggudinnors skara, Och släcka på din graf sitt bloss: Hon är ej mer! Jord Englar svara: Hon är bland oss.« Och på dem bråddes jemväl hennes hjerta, så länge det spratt af kärlek, vänskap, lidelser – och lidanden Ett sällsamt möte ägde denna afton rum i Stapelmohrs (eller rättare: hans frus) aftongille. – «Här, min gudomliga Anne Charlotte! är jag så lycklig, att få göra dig bekant med ett utmärkt, ett sällsynt snille, herr Bellman, hvilken Hans Maj:t just i dag utnämnt till sekreterare vid Nummer-lotteriet« – yttrade Schröderheim till sin fästmö, som med det henne egna ljufliga småleendet besvarade den store skaldens hälsning, af hvars skick var lätt att sluta, det han fann sig hemmastadd i bildade sällskaper. – «Och här, min söta Elis! utber jag mig din vänskap för en af mina vänner, som i sin hemort visat min der vistande bror mycken godhet.
Under förmodan att sådant skulle för directionen lyckas och sedan så väl Jonas Jonsson i Österåsen, Erik Snygg i Kougsta och några andra, som undertecknad tillkännagifvit sitt beslut, att i det allmänna brandstods bolaget qvarstå, åtminstone tills någon allmännare afsöndring skett, förklarade de, på flere gånger gjord förfrågan, ingen enda af härvarande delegarne sig benägen att utgå eller skilja sig från det allmänna bolaget, åtminstone tills vidare. In fidem N. S. Edlund Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA. Protocoll, hållet vid allmän sockenstämma med Häggenås socken, uti dess sockenstuga den 22 febr. 1852. § 1 Utsåges kr. fjerdingsmannen Jonas Jonsson i Österåsen och nämndeman Nils Svensson i Häggesta, att å socknens vägnar, vid instundande lagtima vinterting, den 4 nästkommande mars, inställa sig inför Liths häradsrätt, för att yttrande afgifva i fråga rörande Häggenås socknemäns skyldighet, att med Liths och Kyrkås socknar deltaga i nybyggnad af den så kallade Skjör-bron, allt enligt herr häradshöfding Joh. Hasselbergs kungörelse af den 4:de i denna månad, förklarade socknemännen sig nöjde med hvad nämnde deras ombud dervid lagligen gör och låter. § 2 Till följe af konungens befallningshafvandes allmänna kungörelse af den 24 sistl. januari vore nu socknemännen, enligt skedd vederbörlig pålysning, samlade, för att utse en fullmägtig hvilken tillika med herr krono-fogden bör sammanträda för att inom tingslaget välja en deputerad som tillika med landets öfvrige ombud, välja den committé som årligen bestämmer curhus-afgiften, samt granskar lasaretts och kurhus räkenskaperna m.m. och utsågs nu till denna sockenfullmägtige, med enhällig röst, fjeringsmannen Jonas Jonss. i Österåsen.
Då i den nåd. proposln det är antaget såsom en händelse, att någorstädes man skulle kunna vilja förena klockareoch skolmästare-tjensterna; så synes deremot af ofvan-, slående, att det lagligen allestädes bör så vara, När härtill lommel', att i sednare tider stadgats, alt vederbörande sökander till klockarelägenheter böra förete bevis om ägande kunskap i vexelundervisningsmetoden, samt att, efter 32:dia §:n i samma 23:dje cap. kyrkolagen, ”klockare för öfrigt, hvad deras embete angår, skall rätta sig efter den förordning, som Biskopen och Consistorium honom föreskrifva”; så förefaller det i sanning obegripligt, hvarföre icke presterskapetoch deras öfverhufvuden , långt före detta , sörjt för alt hvarje församling i sin klockare äger en skicklig skollärare, och hvarföre Regeringen, enligt den nåd. propos:n, i stället för en någorlunda jemnt sysslosatt och måhända vällönt tjensteman, vill hafva 2tne otillräckligt både sysslosatte och lönte. Med bibehållande af lagens stadgande, ali klockarena ovillkorligen skola vara skollärare, bör Biskop och Consislo - 35a Den ja Februari f. ra. rium icke underlåta att i-den förordning j som dem åligger för vederbörande klockare upprätta, föreskrifva det kunskapsmått, som, med anledning af K. M:s nåd. propos., för (lern, såsom barnalärare, kan anses nödigt; och om de äldre klockare icke äro, eller kunna danas lill denna deras egentliga befattning, eiler öfverenskommelse med dem kan träffas om afstående från en viss del af lönen till den, som tjensten förrättar, så torde på sådana ställen, för någon tid, Statens mellankomst med understöd tarfvas, ehuru det lärer kunna anses gifvet, att endast underlåtna föreskrifter och tillsyn orsakat det lägervall, hvaruti klockarena såsom barnalärare sig för närvarande befinna.
M. täckts i Nåder efterkomma, och hvilket gifvit anfedn. lill de förslag Utsk. framställt. Hade således denna skrifvelse icke inkommit till K. M., så torde möjligen icke så ogrundade tvifvel kunnat vara för handen, att K. M. icke funnit lämpligt att aflåta den Propos., IL St. vid denna Riksdag fått emottaga. Således och ulan att, som jag tror, träda grannlagenhelen för nära, anser jag denna Propos. och Utsk:s derpå grundade förslag icke för närvar:de vara för Sverige lämpligt eller nyttigt. Om jag utgår från ralionela grundsatser vid bestämmande af afgifler, sorn skola erläggas för en sak, som jag vill att andra skola fortskaffa, så måste, hvad postverket beträffar, ratio legis blifva densamma, som-då jag afsänder ett paket med en forvagn eller skjuts, hvarför jag måste betala mera efter ett större än ett mindre antal mil, med ett ord ratio legis är den, att när längden af den väg, som brefvet skall forslas, är större, så bör afgiften derför äfven vara i samma proportion. Följaktligen har enl. min åsigt den grundsats, som hittills gjort sig gällande inom vårt land i och för bestämmande af postportot, varit den rigligaste och principenligaste. Man behöfver endast kasta en blick på kartan öfver Sverige och se detta lands geografiska förhållanden, för att om sanningen af mina ord finna sig öfvertygad. Sverige är ett land, hvars största bredd är omkring 50 mil, men på åtskilliga ställen vida mindre, hvaremot dess längd är öfver 150 mil. Således, antager man ett medelporto, skall postverket fortskaffa ett bref 150 mil för samma afgift, som det fortskaffar bref 50 mil. Denna beräkningsgrund är alltså fullkomligt origtig. Man har sagt, att andra län - 3116 Pen 16 Augusti e. m. der funnit sig väl af förändringen. Man har likväl icke kunnat vederlägga Hr von Hartmansdorffs anmärkn., att det land, der medelportot först infördes, förlorade nära 1,000,000 £. St. årligen.