Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till venster på taflan står en qvinlig figur invid en korg med amoriner, som, vältrande sig öfver hvarandra, sticka ut de små hufvudena mellan korgens spjelor och på allt sätt visa sin håg att komma ut i det fria. Men vårdarinnan plockar upp dem blott en i sönder. Ännu längre till venster stå tvenne barn, en gosse, mera liknöjd och trankil, men en flicka, som, brinnande af nyfikenhet, halft återhållen af blyghet och fruktan, försigtigt lutar sig fram, för att taga de små lockande kräken i närmare skärskådande. En af dessa, som nyss sluppit ur fängelset, flyger jublande i en jungfrus utsträckta armar, som står korgen närmast till höger. Bredvid henne ses ett älskande par, omgifvet af amoriner, hvilkas vingars spel redan något saktat sig, och af hvilka en prosaiskt står på marken bredvid älskarinnan, under det att denna sträcker sina armar mot älskaren – icke mot kärleken. Längre bort sitter en trumpen – säkert äkta – man och ger föga akt uppå makan, som, hållande en kärleksgud i vingarna, närmar sig honom. Denna lilla byting är det mästerligaste af alltsamman. Buren ur vingarnas par, låter han armar och ben lif. löst hänga ned; men i ansigtet spela undergifvenhet, motvilja, medömkan och åtlöje i den förunderligaste blandning och under en slöja af naturlig, naiv skalkaktighet. Han ser så gudsnådelig och tillika så sprittande ut. Komme han åter väl lös, så vore han säkert den vildaste bland kamraterna. Nu söker han hålla god min i magert spel. Lyckligare är en annan kamrat, som raskt och gäckande flyr undan en gubbes fåfänga bemödanden att få tag i honom. Denne gubbe, äfven i sittande ställning, är den sista figuren till höger. Hela kompositionen är så enkel och dock så rik och omvexlande; hvarje grupp är så full af lif och uttryck; utförandet är så fint och noggrannt, att det hela redan synes gå öfver från skulpturen till måleriet.
Straffnedsättningar äro af Rikets Ständer vidtagna i 3, 11 och 13 §§ af detta kapitel. I 17 §, som stadgar straff för den, som uppsåtligen sprider ut kreaturssjuka. som smittosam och farlig är, hafva Rikets Ständer jemväl infört ansvarsbestämmelse för det fall, att någon veterligen bryter emot de föreskrifter, som till förekommande eller hämmande af kreaturssjuka äro gifna. Att meddela stadgande i 12 Expeditions-Utskottels Förnlöf' lill underd. Skrifvelse., N:o 185. detta afseende har synts så mycket mindre kunna öfverlemnas åt den ekonomiska lagstiftningen, som gerningen, i det fall att skada deraf följt, väl bör beläggas med högre straff, än som med egenskapen af polisförbrytelse i allmänhet är förenligt. I följd af det sålunda gjorda tillägg till 17 §, har i kapitlets 22 § hänvisningen till 17 § blifvit från första punkten förflyttad till den andra, hvarigenom någon sak förändring i E. K. Maj:ts förslag dock icke skett. 20 KAP. Om stöld och snatteri. I detta kap. hafva Rikets Ständer ansett sig böra vidtaga åtskilliga förändringar. Den i ämnet nu gällande lag, Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, hvarifrån någon annan hufvudsaklig afvikelse icke i förevarande förslag skett, än att straffarbete allena och icke tillika böter stadgats såsom straffpåföljd för stöld, var den första af de större reformer inom vår brottmålslagstiftning, hvarigenom den nyare kriminalrättens principer i någon vidsträcktare mån hos oss adopterades, — och den hos mången då rådande föreställning om den alltför öfvervägande mildheten i frihetsstraffen måste föranleda lagstiftaren till en skärpning i ansvarsbestämmelserna, som eljest måhända icke ifrågakommit, liksom jemväl farhågorna för latitudsystemet synas hafva föranledt till ett detaljerande i föreskrifter, som gjort uppställningen af lagen något invecklad.
Jag erkänner, att jag icke vet, hvartill afgiften nu användes; men jag är säker, att den utgår till nödvändiga behof, hvilka således måste på något sätt fyllas. Jag tror således, att ingenting genom förflyttningen kan vinnas; och då densamma dessutom strider mot den princip, jag antydt, finner jag intet skäl för bifall , utan tillstyrker, att betänk, antingen må återremitteras till StatsUtsk., elter också afslås. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Vid detta tillfälle förekommer visserligen, att man vill, det en redan bestämd ordinarie afgift må förhöjas till lika belopp i Stockholm och Götheborg som annorstädes. Men tvenne aktningsvärda reservanter, hvaraf den ena är borgare och den andra rådman i Stockholm, hafva anmärkt, att staden har andra utgifter, som utgå af sterbhus i stället för den ifrågavar. afgiften,och att således hufvudstadens sterbhusafgifter likväl äro lika med andra städers. Om afgifterna ändå ökas i ena fallet, borde man följaktligen minska dem i ett annat. Detta har äfven 5 H. 49 3SG Den s8 April. e. m. af StatsUtsk. till en del blifvit föreslaget, men icke så, att förenämnde riksdagsmän funnit sig dermed belåtna, och de hafva dessutom anmärkt, att Stockholms borgerskap ej blifvit bordt. Om man ville ålägga andra, som äro privilegierade, en högre afgift, än de förut erlagt, t. ex. säteriägaren samma skatt som ägaren af kronojord, så skulle med skäl kunna klagas deröfver. Samma förhållande synes inträffa här. Huru stor förlusten blefve för ifrågavar. borgerskap är icke utredt, och till och med de värda ledamöter af StatsUtsk., som talat för bifall å betänk., hafva erkänt, att detta belopp är obekant. Jag anser således utlåt, böra återremitteras. R. St. böra vara lika måna som Regeringen derom, att den billighet, som iakttages mot landtman, äfvenledes må iakttagas mot stadsboer; ty medborgarens hemvist bör icke i sådant fall verka någon olika behandling.
BancoUtskottets den i5 dennes afgifne, samt följande dagen på bordet lagde, Utlåtande öfver den, i följd af Kongl. Maj:ts Nådiga proposition, till förnyad handläggning remitterade fråga, om beviljande af ett lånebiträde från Banken tili Götheborgs Stad. Grefve von Rosen^ Axel: Med särdeles tillfredsställelse har jag erfarit, att Högloflige BancoUtskottet beredt en tillgång, i fall Riksens Högloflige Ständer behaga med beredvillighet gå Kongl. Maj:ts Nådiga afsigter till mötes, i frågan om 200,000 Riksdaler låns beviljande till Götheborg; vilkoren äro väl ej så förmonliga, som jag skulle önska, och Stadens nuvarande omständigheter kunde påkalla, men då den behöfvande hvarken får, 254 Den 18 Junii e. m. eller bör räkna nied den, som räcker en hjelpsam hand, skulle jag med tillfredsställelse å Stadens vägnar förklara mig nöjd med Utskottets förslag, så vida icke stvlisationen om den säkerhet, som skall för Bankens räkning tagas, uti tillämpning kunde tili intet göra all effect utaf det åsyftade ändamålet; Det säges nemligen efter ordet fastigheter, än äfven genom Magistratens och Borgerskapets ansvarsskyldighet, en för alla och alla för en, att försträckningen återgälda. Denna mening förutsätter, att jag nödgas sammankalla Allmän Rådstufva, och då behöfves ej mera, än att en enda ibland circa i5ooo personer reserverar sig emot länets vilkor, för att förhindra utlemnandet af penningarne ifrån Banken; jag vågar således ödmjukeligen föreslå, att Utlåtandet varder återremitteradt, med anhållan, att ofvannämnde mening varder sålunda ändrad, att efter ordet fastigheter följande införes." än äfven Borgerskapets, genom Magistraten och Stadens Äldste, åtagande skyldighet, att samfällt försträckningen återgälda. Då detta med förer lika säkerhet för Banken, hoppas jag denna ändring bifalies, helst formlen i detta fall lärer vara lika med den, som Banken förr föreskrifvit, vid låns beviljande lill andra Städer.
Detta på flera orter antagna bruk tror jag likaväl uppfylla ändamålet, som medlens insamlande såsom bevilln. Jag tror, att långt mindre angeläget är att bibehålla villebrådet i skogen eller att erhålla en smaklig rätt på bordet, än att befordra skickligheten hos hvarje Svensk man att kunna handtera sitt gevär, I fall fienden landstiger på våra kuster, bör hvarje man kunna träffa sitt mål, och man bör ej genom skatt på konsten att skjuta förtaga lusten och färdigheten att handtera bössan. Jag skulle derföre tro, att man snarare borde bevilja premier för dem, sorn skjuta den fogeln, som flyger i skogen, än för dera, hvilka träffa den fogel, som är fästad på en stång; ty det förra förutsätter större öfning, och j behofvets stund träffar raan det lefvande mera säkert, då man vant sig att skjuta på rörliga föremål. I mängden af våra provinser anses det såsom en heder att med skicklighet handtera sitt gevär, och gevärets bruk är en gammal vana, som jag anser vara långt nyttigare, än att bibehålla villebrådet, om än dess fullkomliga utödande yore alt befara. Jag tillstyrker således bifall å förevar, betänk, Gr, von Fersen, Hans: Då jag med min röst bi trid t Utsk:ns förevar, betänk-, anser jag såsom en pligt att till besvarande upptaga de anmärkningar, som nu mot detsamma blifvit gjorda. Ilär Har blifvit anmärkt, att det vore Den io Maj e. m. för att vårda jagten, som ifrågavar. afgift eller bevilln. borde åläggas. Mig synes dock, sorn jagten ej härigenom skulle blifva bättre vårdad, och att den, oaktadt denna afgift af is4 '*k. eller 1 r:dr, kunde lika väl våldföras sorn nu. Jag skulle tro, att jägareförbund i provinserna i detta afseende borde kunna uträtta mycket mera, än denna bevilln. för rättigheten att ladda sitt eget gevär.
Hvar och en riksdagsman bör i allmänhet vara i tillfälle att före riksdagens början öfvertänka och utarbeta de ärenden, han anser förtjente att Rikets Ständers pröfning underställas. Äro åter dessa ärenden af den ovanligt vidlyftiga beskaffenhet att lång tid för deras beredning erfordras, lärer fjorton dagars tillökning i motionstiden icke göra tillfyllest. Hvad man klart inser och åsyftar bör icke fordra månader för att skriftligen antydas, äfven om mera fullständighet dervid kommer att iakttagas, än den hittills vanliga formen för mängden af motioner utvisat. 16 Konstilulions-Ulskottets Memorial, N:o 19. Den af Utskottet nu föreslagna ändring i ofvannämnda grundlags §, åsyftande förkortning af riksdagen, synes mig derföre af så ringa vigt och inllytande, att den näppeligen bordt utgöra föremål för Utskottets framställning till Rikets Ständer». STOCKHOLM, tryckt hos joh. beckman, 1848. KonstitutionsUtskottets Memorial, K:v 20. 1 N:o 20. Den 22 Jani kl. 2 e. m. Memorial till Rikets Ständer, med utlåtande i anledning af talmannens i Bonde-ståndet vägran af proposition på återremiss af Konstitutions-utskottets Memorial N:o 12, avgående Kongl. Maj:ts nådiga förslag till ny riksdagsordning, m. m. I anseende dertill, att, efter slutade öfverläggningar inom Bondeståndet om Konstitutions-utskottets memorial J\T:o 12, hvarigenom Utskottet till den behandling, grundlagarne föreskrifva, tillstyrkt Kongl. Maj:ts den 1 nästförlidne Maj afgifna nådiga förslag till ny riksdags-ordning m. m., Bonde-ståndets Talman vägrat att, såsom mot grundlagarne stridande, framställa proposition på återremiss af nämnda memorial, begärd i ändamål, att, i sammanhang med högstberörda nådiga förslag, de gemensamma tankar i frågan, om hvilka ståndet kunde sig förena, måtte komma under pröfning, men ståndet icke godkänt de skäl, Talmannen för denna sin vägran anfört; har Hedgrv.
På tillstyrkan af Stats-Rådets öfriga Ledamöter täcktes Kongl. Maj:t härtill lemna nådigt bifall. In fidem C. J. E. Åkerstedt. Utdrag a/ Protokollet öfver Justitie-Ärenden, hållet uti Kongl. Majlis Högste Domstol Onsdagen deli 16 Juli 1862 Närvarande: Jnstitie-råden Alexanderson, Quiding, Hoffstedt, Södergren, Cramér, , Friherre Leuhusen, Almqvist. Revisions-sekreteraren Strandberg föredrog i underdånighet: Note ur Protokollet öfver Justitie-Departements-Arenden, hållet å Stockholms Slott den 18 sistlidne Mars, enligt hvilket Kongl. Majit behagat i nåder infordra Högste Domstolens utlåtande öfver ett inom Justitie-Departementet uppgjordt »Förslag till Förordning angående förnyande af svensk myndighets beslut, som förlorat sin exsekutiva kraft i främmande stat,» af följande lydelse: »Då någon å Svensk Embetsmyndighets Dom eller Utslag vill söka verkställighet genom utmätning i gods, som finnes i främmande stat, hvars lag medgifver sådan verkställighet, men den tid från det domen eller utslaget meddelades förflutit, efter hvars förlopp beslutet, enligt den främmande statens lag ej må verkställas, med mindre detsamma varder genom nytt beslut åter försatt i exsekutiv kraft; må sådant nytt beslut sökas hos Ofverståthållare-embetet eller annan Konungens Befallningshafvande; och vare godsets egare, så vida han, efter erhållet tillfälle att öfver ansökningen sig yttra, icke deremot framställer sådane jäf, att handräckning till domens eller utslagets verkställande ej skulle enligt svensk lag kunna beviljas, ånyo ålagdt att utgifva hvad genom förra beslutet blifvit honom ådömdt.» Kongl. Majus Nåd. Proposition JM 36. 21 Högste
Huru g ammal kan du väl nu v ara? CLARA. Jag fyller snart mit ni ttonde år. TROSELIUS. Du är då förmodligen hemma i din Christendom och de stycken, som tilhöra hv ar människa at k änna, om den skall föra et rättsk affens lefverne. CLARA. Min kunskap i dem är klen. TROSELIUS. Huru k ommer det til , mit k ära barn, och öfvar du dig ej dagligen däri. CLARA. Jag har sällan eller aldrig tid. TROSELIUS. Tror du , at man är ursägtad därmed, at man skyller på sin knappa tid i et s å högvigtigt ärende? CLA Jag tror, at man inte behöfver veta så myck et, för at vara dygdig och lycklig. Gud ser mera til hjertat än til kunskapen. TROSELIUS ( runkar på hufvudet ) . Hvem har sagt dig det, at man ej behöfver v eta s å mycket? CLARA. Det hörde jag af en hederlig Präs tman, hvars minne jag evigt skall välsigna. TROSELIUS. Huru hete den Präs tmannen? CLARA. Osander. TROSELIUS. Ja, det var en vack er mann det Han, som läste de nymodiga Theologerne: Jerusalem, Hermes och Bastholm. CLARA. Han må vara hurudan som helst i Herr Magisterns ögon; men han är vördnadsv ärd i mina. Jag h ar hört mycket annat förs tåndigt Folk, och i bland dem Herr Cederberg , yttra samma tankar. TROSELIUS. Ja så, du umgås också med förståndigt Fol k och du tar undervisningar i Religionsläran af Herr Cederberg. Du tycker sål edes om Herr Cederberg. CLA Jag kan intet annat än värdera en k arl , som med et så uplyst vett förenar et så ädelt hjerta. TROSELIUS. Och du dömer också om vett och hjerta. J ag kan säga, det är starkt nog det. Men h vad tycker du om din Husbonde? Sätter du inte lika s å mycket värde på honom? CLARA. Det ges vissa frågor, Herr Magister, som man ej så noga kan svara på.
Att, på sätt i Motionerne blifvit anfördt, 1812 års Rikets Högloflige Ständers Beslut skulle innefatta ett löfte om en slik ersättnings beviljande, kan Utskottet för sin del icke medgifva; utan hafva Rikets Ständer, så väl då som sedermera, sorgfälligt undvikit att vidtaga något steg, som skulle kunna anses innebära ett godkännande af de väckte anspråken. Förhållandet med deså kallade Franske fordringarne, hvilka vid ;8i2 års Riksdag lill Liquid upptogos och godkändes, har biifvit åberopadt såsom ett skäl till godkännande äfven af de nu ifrågavarande fordrings-anspråken. Men då de förre ifa Stats-Utskottets Betänkan den. voro af Franska Regeringen erkände såsom en Statskuld, Kärledande sig från af nämnde Regering omedelbart anbefald Embargo å Svenska Skepp ocb Svensk Egendom, hvilken således ock kunde af den Regering, för Ilvars räkning samma Skepp ocb Egendom blifvit annammade, efter behag frigifvas eller ersättas, samt genom det Svenska Staten för tillfället åtagit sig Liquiden af denna Franska Regeringens erkände skuld, Svenska Staten i sjelfva verket endast inträdt i förra Fordringsegarnes rätt att för denna skuld af Franska Regeringen erhålla betalning, hvilket}, om den till större eller iqindre del kunde komma att inflyta, blefve att anse såsom en ersättning åt Svenska Staten för det lemnade förskottet; så förekomma deremot i afseende på de nu i frågavarande Reclamationerne, att desamma till största delen härleda sig från kaperier af fremmande magters undersåter, samt att, om Svenska Staten nu åtoge sig godtgörande af vederbörandes derigenom iråkade förluster, Svenska Staten destomindre kunde återvinna någon ersättning för hvad såmedelst komme att utbetalas, som fremmande Regeringar i allmänhet icke äro pligtige att ansvara för påföljderna af dylika kaparier, som af deras undersåtare på eget äfventyr företagas och hvilkas be - 51 a t s-U t s k o 11 e t s Betänkan den. 143 ben ighet skall af vederbörande
Då det likväl är att antaga, det en dylik exposition, som den nu inställda, kommer aii ega rum under något af de nästföljande åren, vill Kongl. Majit härmed i nåder föreslå Rikets Ständer, att på deras Riksgälds-kontor, såsom kreditiv, anvisa en summa af Femtiotusen R:dr R:ko, att af Kongl. Majit, i mån af behof, användas till bestridande af kostnaderne för sammanbringandet och afsändandet till Frankrike, återhemtnmgen derifrån och vården i expositions-Iokalen af de bidrag, som från Sverige till denna exposition aflemnas, samt för transporten från Paris till Svensk hamn af de utländska djur, samt landtmanna-redskap och produkter, som för Svensk räkning å expositionen uppköpas, äfvensom att af denna summa må få betäckas de mindre betydliga utgifter, hvilka för den innevarande år tillämnade men inställda expositionen egt rum. Kongl. Majit förbltfver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. OSCA R. Ludv. Älmqvist. Utdrag af Protokollet öfver CivilÄr enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Statsrådet å Stockholms Slolt den 5 April '1857. Närvarande: Hans Excellens, Herr Just ilie-Statsministern Gunther, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Statsråden: Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist och Friherre af Ugglas. Kongl. Majlis Naii. Proposition M 03. 13 Departements-chefen, Stats-rådet Almqvist, uppläste härefter till justering ett, i enlighet med förut fattadt nådigt beslut, uppsatt underdånigt förslag till nådig proposition till Rikets Ständer om anvisande af ett särskildt kreditiv för bestridande af de kostnader, som, i händelse den för innevarande år inställda allmänna exposition i Paris af race-djur samt landtmanna-produkter och redskap komme att under ett påföljande år derstädes ega rum, blefve af Sveriges deltagande i samma exposition föranledde; och täcktes Kongl.
Der står alldeles icke årliga öfverskolten; således finnér jag intet binder att ersätta bristen från öfverskottet för ett annat år; men då öfverskolten ej äro kände förrän galels år efter det år, hvilket de tillhöra, och då anslaget för materielen nödvändigt måste årligen utgå, anser jag nödigt, att ifrågavarande 70,000 R:dr böra årligen hål - Den 8 Mars f. m. las StatsYcrket tillhanda. Dä nu generelt är föreskrifvit, att öfverskotten årligen skola till RiksgäldsContoiret öfvérlemnas, och Herr Crusenstolpe menar, alt ingen brist skall uppkomma, tror jag att saken afhjelpes om Ridderskapet och Adeln beslutar, att de 70,000 R:dr, som Ständerna anvisat på öfverskotten, skola af RiksgäldsContoiret, utöfver den vanliga Statsbristsumman, tillhandahållas, då RiksgäldsContoiret antingen genom upplåning eller öfverskott får sådant verkställa. Då tror jag. att Herr von Ilai imansdorffs, så väl sorn Herr Crusenstolpes meningar, båda äro uppfyllda. Jag anhåller 0111 proposition härpå. Grefve Brahe: Jag tillstår, att jag ej fattat uttrycket i Betänkandet N:o 387 såsom Herr Crusenstolpe. Då der slår: af hvad beskaffenhet som hälst, anser jag de påräknade summorna vara lika säkra. Herr Hjerta har sagt, att, om tillgångarne ej vore tillräckliga, så måste man hushålla med hvad man har. Att man måste hushålla, är ganska rigtigt, men åtminstone måste man hafva tillräckligt till det oundvikligaste. Det är just genom brist i detta afseende, som man kommit i den olyckliga ställning med materielen, hvari man sig vid denna Riksdag befinner. Det är just derföre, som man nu nödgas begära stora Summor för att kunna sätta materielen i det skick, den måste vara. 3o Den 8 Mars f. ra. Herr Hjerta:
Vinst och fördelaktiga förhållanden föranleda således, genom Privatbankernas mellankomst, åter dåliga konjunkturer. I dåliga tider kunna de således icke hjelpa, i goda tider bidraga de att stjelpa, förmedelst missförhållanden, som de då förbereda. Derföre vore det bättre att dessa penninginrättningar ombildades eller allrahelst att de blefvo indragna och att i st. Riksbanken uptoge enskilda aktieegare, deribland just desse Bankers nuv:de delegare kunde ingå. Denna Bankens ombildning är ett så riksvigtigt ärende och så af ögonblickets behof påkalladt, att skäl vore, det den försigginge så fort som möjligt, och för den händelse att våra 158 Dea 16 November f. m. Filialoch Privatbankers oktrojer deremot lägga ett hinder i vägen, dem måtte erbjudas, i ersättning för deras nuv:de privilegier, förmånsrätt till ett visst antal aktier i den sålunda omorganiserade Riksbanken. I stöd af ofvanstående vågar jag föreslå: 1:0, att till vinnande af reel valuta eller klingande mynts införande i rörelsen, alla småsedlar indragas intill beloppet af Tio r:dr r:mt, så att sedlar å detta belopp blifva de minsta i rörelsen; 2:0, att utländska myntsorter, förnämligast från de nationer, med hvilka vi stå i närmare handelsberöring, erhålla laglig omloppsrätt i Sverige och mottagas i Statens kassor till pari eller så högt, som realisationens säkerhet medgifver; 3:o, att Riksbankens organisation ändras sålunda: att aktier i densamma till ett belopp, motsvarande Bankens närv:de kapital, uplåtas åt allmänheten, och att den således förändrade Banken kommer till hälften att egas af aktieinnehafvare och till hälften af R.
»Och nu», sa han, uppspelt som en pojke, »så föreslår jag, att vi firar försoningen genom en promenad arm i arm nedför storgatan.» »Arm i arm!» skrek jag. »Arm i arm.» »Förbi utkiken!» »Förbi utkiken.» Jag fullkomligt hissnade, men skämma bort ett godt skämt har aldrig varit Lovisa Petterkvists lag, och så sa jag: »Slå till!» Därmed tog jag honom under armen. Och så spatserade vi i väg nedför storgatan som ett nyförlofvadt par. »Ack», sa jag, »om vi vore Svensk-Norska frågan!» »Vi kommer nog att göra effekt ändå», skrattade min kavaljer. »Hvad tror ni att de kommer att säga i morgon?» »Minst att Ruffen och jag ska skiljas åt, och att vi två är ute och profgår!» Den tanken föreföll mig så komisk, att jag stannade och började att gapskratta, men det skulle jag ha låtit bli, för i det samma kände jag som ett skott mellan axlarna. Det var de svarta ögonen från kikuten som träffade mig. »Hu!» skrek jag. »Raska på, kära doktor!» Och så raskade vi på det fortaste vi kunde. »Hur är det?» sa doktorn muntert. »Blef ni sårad?» »Ja, i ryggen!» sa jag matt. »Det är visst hennes favoritanfallspunkt det.» Nu kände jag, att jag borde säga något försvarande, men nog blef det både hastigt och klent undanstökadt, det är visst. När vi en liten stund senare stod vid min port, tog doktorn adjö så vänligt och rart, som om jag varit drottningen själf, och stod med hatten i hand i minst två minuter. »Hälsa!» nickade jag småslugt. »Hvem?» frågade han medan den bleka färgen i ansiktet fick en snabb skiftning i rödt. Men jag bara skrattade, för om också jag kikat i hans kort, så kände jag mig därföre inte alls hågad att låta honom kika i mina. »Hvem?» upprepade han, nu så ifrigt, att jag förstod att han ville ha svar. »Er fästmö!» sa jag lugnt. »Min fästmö! Hur vet — —?» Men så häjdade han sig tvärt.