Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. trott sig böra lägga en sådan vigt härpå, att St. beslutat ali denna del af frågan icke borde lösryckas från den andra. Detta är så väsendtligt, att jag ånyo uprepar, att detta Stånd icke kunnat i sitt eget intresse förbise vigten deraf. Man har sökt fresta mig och andra dermed, att stadgandet om upsägningsrälten icke gällde nuvar:de räntetagare. Jag får försäkra den talare, som fällde delta yttrande, att, hvarken i denna fråga eller någon annan af allmän vigt, mitt egel jag tages i beräkning, och jag hyser den öfvertygelsen, att de fleste, om icke alla ledamöterne af delta Stånd, när fråga är om sådana vigtiga angelägenheter, som den ifrågavande, icke blicka på sidan för att se efter, hvad inverkan de må ega på deras egen ställning. Det är icke fråga om att endast betrygga de nuvar:de ränteta garnes rätt, utan att för framtiden betrygga samhällets och äfven blifvande läntetagares. Ty erfarenheten och historien visa ingalunda, att det är så lätt för de styrande, alt, sedan tjenstemännens löner till följd af en eller annan anledn. undergått vexlingar, bereda dera sådana löneinkomster, som med deras ställning är förenlig. Jag medgifver, alt Gr. Wrangel har rätt deruti, alt jag begått ett misstag, då jag förbisett 1830 års författning i afseende på Kro nans upsägningsrätt. Detta medgifver jag och erkänner med nöje, all jag derutinnan blifvit rättad. Vi hörde nyss en talare, som är särdeles rik på förmåga att framkalla effekt, medelst granna ord och poesi, åtminstone tyckes han sjelf tro sig äga denna förmåga. Denne talare har behagat såga, att jag hållit jéremiader öfver riksrätten m. m. Jag medgifver, att jag är långt ifrån att anse denna fråga såsom en förlustelse. Jag var verkligen snarare böjd att deröfver hålla en jeremiad, emedan jag hyser den öfvertygelsen, att det för samhället är föga båtande, om man för egna afsigter söker gäcka de kontroller, som förefinnas för bevarandet af samhällsförfattningen.
Med hänwisning till hwad Utskottet redan föreslagit rörande en förseglad voterings-sedels afläggande, äfwensom med iakttagande af nägra här nedan införde ytterligare rättelser, hwilka Utskottet ansett bidragande till det sökta ändamalet af ordning och bestämdhet, får Utskottet alitsa wördsamligen hemställa, för att wid nästkommande Riksdag af Konung och Ständer afgöras, följande förändrade redaction af Regerings-Formens 97 Z: Denne Riksens Ständers JustiticrOmbudsman wäljes af Riksens Ständer genom Tolf af hwarje Ständ särskildt för tillfället nämnde Electorer, hwilka till detta wals förrättande sammanträde samina dag, dä de af Ständen blifwit utsedde, och skiljes ej at förr än walet fulländadt är. Med iakttagande af hwad 69 § till lika rösters förekommande stadgar, skola desse Electorer samfält och icke efter Stand först etc. Längre ned, näst efter orden "blifwit kallad och sa widare," komme ett sa lydande tillägg att inflyta: Inträffar den händelse att twa eller flere personer, öfwer hwilka särskildt röstas bör, undfätt lika röster, företages först votering örn den ordning, hwaruti de till omröstning mä framställas. Skulle, sedan alla omröstningarne således för sig gatt, likwäl ingen person haswa erhållit den här föreskrifnc pluralitet, anställes ny omröstning öfwer alla dem, som wid första voteringen blifwit satte i fraga, skolandes den som dä 470 Expeditioner till Riks-StLnden. erhåller de fleste rösterne, utan afseende pä rösternes antal, anses behörigen wald. Enär någon af de i förenämnde ordning underomröstning ställde blifwit as Electorcrne kallad, upphör walförrättningen och etc I följd häraf skulle äfwen 63 8 af Riksdags-Ordningcn i de delar, sorn äro hämtade frän Regerings-Formens i fraga warande 97 8 erhälla en förändrad och härmed öfwerensstämmande ordalydelse. Stockholm den 21 Martn 1810.
På sätt motionären omförmält, utgjorde jemväl vid sistlidne riksdag denna fråga föremål för pröfning hos Rikets Ständer, som likväl ansågo inrättandet af en Statsinstitution, afsedd uteslutande till fallna qvinnors omvårdnad, vara mindre ändamålseuligt, och ehuru det gagnande syftemålet med ifrågavarande inrättning erkändes, funno Rikets Ständer icke lämpligt att statsmedel härtill anvisades, uttalande dervid tillika den åsigt, att denna angelägenhet borde tillsvidare öfverlämnäs åt den enskilda meuniskokärleken och det kristliga deltagandet för dessa olycklige, enär deraf äfven för 62 Stats-Ulfkottels Utlåtande N:o 139. (Fortsättning.) framtiden den största och mest välgörande verksamhet efter all anledning borde kunna förväntas. För sin del är ock nuvarande Stats-Utskott öfvertygadt att denna åsigt ar rigtig och att ifrågavarande välgörenhets-inrättnings framgång och bestånd måste blifva beroende af den värma och det intresse, hvarmed densamma omfattas af den enskilda välgörenheten. Så är äfven förhållandet i andra länder, der dylika räddningsanstalter finnas ordnade, och alldeles förkastlig synes den föreställningen icke vara, att verksamheten för upprätthållande af dessa inrättningar skulle betydligt aftaga och intresset för desamma i hög grad minskas, i fall den föreställningen hos allmänheten vunne insteg, att Staten vore benägen åtaga sig så beskaffade inrättningars underhåll. Utskottet, som således saknar skäl understödja det nu väckta förslaget, hemställer derföre, att Herr Carlheim Gyllenskölds motion ej må al Rikets Ständer bilällas. 147:o. Uti en hos Ridderskapet och Adeln (under N:o 140) väckt, till Stats Utskottet remitterad, motion, har Herr von Schéele, F. A. B., erinrat om simkonstens stora vigt och värde, ej allenast såsom räddningsmedel vid egen och andras lifsfaror, utan äfven såsom kraftigt medverkande till kroppens utbildning och helsans bibehållande, samt om nödvändigheten af att allvarligt befrämja utbredandet och användandet af denna konst. Dertill fordrades i första rummet undervisningsanstalter, särdeles för dem, hvilka skola meddela konsten åt allmänheten och göra den älskad och flitigt begagnad.
Rik, oberoende och i hög grad originel till sin karaktär, blef hon snart själen i ett förfinadt och gladt sällskapslif, hvarvid Röfors blef medelpunkten för allt hvad orten i den vägen hade bäst att bjuda. S. A. Hedlund, den kände tidningsmannen och riksdagsveteranen, var vid denna tid informator för husets unga söner och bidrog äfven i sin mån att höja den glada sällskapstonen, under det mellan honom och familjen grundlades en vänskap, som bibehållit sig lifvet igenom. En lika trofast vänskap hade ock under badresorna till Söderköping stiftats mellan friherrinnan Sparre och den genialiske doktor Lagberg och alla medlemmarne af hans familj, ett vänskapsband, som bröts först af döden. Vintrarne tillbragte den unga änkan i hufvudstaden, där hon i en ståtlig våning i det s. k. Bondeska palatset samlade omkring sig en krets af literära och musikaliska storheter samt aldrig försummade att höra Jenny Lind hvar gång denna uppträdde på operan. När sommaren kom och friherrinnan återvände till landet, tillbragte vännerna från hufvudstaden gärna någon tid i det gästfria hemmet på Röfors. Kvicka infall och repliker haglade därunder vid det väl försedda bordet, och sång och musik genljödo till sena kvällen. Bland dem, som väl trifdés i hemmet vid den brusande forsen, var också skalden Esaias Tegnér, som mer än en gång strängade sin lyra till den spirituela värdinnans ära. En sonson till skalden, professor Esaias Tegnér, blef med tiden gift med en dotterdotter till friherrinnan Sparre, fröken Märta Ehrenborg. Midt under detta muntra lif inträffade emellertid en märkvärdig brytning. Under en sejour i Stockholm hörde friherrinnan Sparre nämnas en ny predikant, som lät mycket tala om sig. Han uppträdde ej i kyrkorna, utan höll sina andliga föredrag på en större sal, vid en tämligen obemärkt gata, där företrädesvis folk ur de lägre klasserna hörde honom. Intresserad af allt, som i någon mån afvek från det alldagliga, beslöt hon sig för att höra hvad lekmannapredikanten kunde hafva att säga, och så begaf hon sig en afton till den sal, där C. O. Rosenius predikade.
Dessa sednare förvaltningsärenden, likasom de, hvilka tillhöra Intendentsoch Aflönings-afdelningarne, och som i allmänhet äro af civil natur, blifva, efter Kollegii åsigt, med större varsamhet och hänsyn till Stålens säkerhet behandlade, om besluten deri fattas af flere, än af en. Genom Krigs-kollegii ombildning till fristående afdelningar, hvilka sakna gemensam Chef, komme den enhet i ärendenas behandling och den likhet i tillämpa Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition J\s 105. 19 ning af författningar, sorn åtföljer den kollegiala sammansättningen och utgör vilkor för en ordnad förvaltning, att till stor del gå förlorad. Beträffande Landtförsvars-komitéens påstående, att de flesta ärenden, som till behandling inom Krigs-kollegium förekomma, vore verkställighetsåtgärder, på grund af gifna föreskrifter, har Kollegium anfört, att om de anordningsåtgärder, som ålåge Kollegium att vidtaga, — oaktadt, desamma esomoftast måste föregås af en utaf olika uppfattning om föreskrifternas innehåll och mening föranledd öfverläggning,— ändock blott skulle betraktas såsom verkställighetsåtgärder, så torde åtminstone icke såsom sådana kunna anses uppgörandet af förslag till författningar, instruktioner och reglementen samt underdåniga utlåtanden i ärenden, som angå landtförsvaret; tillämpningen i förekommande fall af dessa författningar, instruktioner och reglementen, på hvilkas rigtiga tydning såväl Kronans som enskildes rätt vore beroende, samt underdåniga utlåtanden, dels öfver af Rikets Ständer, myndigheter eller särskilda Komitéer väckta frågor, dels i besvärsoch ansökningsmål. För handläggningen af dylika ärenden, svnnerligast de förstnämnda, fordrades både samrådigheten eller fleres deltagande i besluten och en genom studier och erfarenhet förvärfvad kännedom af lag och författningar. Dessutom torde någon på förhand uppdragen gräns, hvilken skulle omfatta så kallade rena verkställighetsåtgärder, aldrig kunna med någon säkerhet utstakas.
Jag inser alldeles icke, hvarför den större hemmansägaren bör äga rättighet att lösa den mindres andel. Det är i dessa begge omständigheter jag önskar att betänk, mätte förändras, ifall det blir återremitteradt. För öfrigt skulle jag tro, alt författningen ej bör innehålla några föreskrifter om sättet alt pröfva besuttenheten. Det är icke möjligt för någon lagstiftare att gifva föreskrifter i detta afseende, som från Haparanda till Ystad Uro tillämpliga; utan bestämmandet af besuttenheten bör bero på dem, hvilka på stället granska jorden och folkets lefnadsförhållanden; ty man kan uti den ena provinsen vara född på hvad som i den andra ej räcker till. Jag tror ej att vi böra så ingå uti detaljer, att vi trassla in oss uti ändamålslöst bråk. Jag skulle tro, att i afseende på afsöndring samma lag äfven borde gälla, så att, om jag afsöndrat' en hemmansdel på lifstid eller på vissa år, så bör socknen äga att pröfva, om den som sitter på den afsöndrade hemmansdelen kan försörja sig derpå, så att han ej kommer att ligga socknen till last. Jag tror att sådana afsöndringar ej böra vara begränsade af annat än sockennämndens beslut. Afstyrker densamma afsöndringen, så må ägaren få klaga; men tillstyrker nämnden afsöndringen, så bör den anses laglig; ty jag finner ej någon annan våda dervid, än att den, soot sitter på den afsöndrade hemmansdelen, skulle kunna blifva fattig, och då är det socknen sjelf, som får försörja honom. Lika v i g t ig t tror jag äfven det vore, att socknen ägde bestämma rättigheten att afsöndra, i3 H. a3 Den 5 September e. ro. så alt ingen fick afsöndra större del af sitt hemman, än alt lian på elen qvarblifvande delen vore besutlen och knnde utgöra sina skaller deraf. Della är ej nog tydligt uttryckt; hvarföre jag tror, att en förändring af redaclionen ej kunde vara ur vägen. Frih. .Cederström, Jaeob:
Hr Sandströmer har vidare frågat R. o. Ad., huruvida det är rättvist att fortfara med en beskattning som ökar räntorna i vissa provinser, men ej uti andra, och till bevis pä motsatsen bar Hr Sandströmer anfört åtskilliga exempel, af lika beskaffenhet med dem som i komiterades betänk, finnes upptagne. De skola nemi. visa den skilnad, som uppstått i tidernas längd imellan de räntor som utgå i de conqueterade provinserna, och dem som utgöras af Sveriges öfriga provinser. Jag ber dock att få erinra Hr Sandströmer, det de räntor som erläggas inom förstnämnde provinser förblifver oförändrade, ej på grund af Svenska Regeringens beslut, utan i följd af fredsfördrag, de der innefattat det uttryckliga vilkor, att dessa provinser ej skulle under något vilkor eller för någon tid betalas med utgörandet af de dem åliggande räntor, på annat satt, ån som vid provinsernes afträdande till Svenska kronan var förordnad!. Detta och ingenting annat har föranledt den anmärkta olikheten, hvilken ökat sig i samma mån, som myntets värde allt mer och mer blifvit försämradt; men om en fredstraktat befriat vissa provinser från deras räntors förvandling till natura-persedlar, kan väl derifrån hämtas något lagligt skäl eller ligger deruti någon giltig orsak att i öfverensstämmelse härmed 392 De q 31 J uli. förändra de grundskatter som för hela del öfriga landet, snart sagdl från urminnes tider varit gällande? Visserligen skulle, på sätt jag i det föreg:de redan anmärkt, delta bereda en icke ringa fördel ål de skattlagde hemmanens ägare, då, efter hvad till och med af Hr Sandströmer är vordet erkändt, skatterna derigenom kunna i tidernas längd förminskas. Men på hvilken rättsgrund kan väl en sådan fördel försvaras, då den icke låter sig hämta från det förhållande som äger rum med de conqueterde provinserne? Ar det väl möjligt, att Hr Sandströmer vill påstå att skattehemmansägaren lider orätt, om han i framtiden får lösa sina räntor med större penningebelopp än nu?
Nå-’ diga Bref till Dess och Rikets Karnmar-Collegium af d. ig October 1794 0(;h d. 13 Februari 1797, angående den Titulatur, som borde nyttjas i Skrifter till Stor Amirals-Embetet och till de a£ Kongl. Majit i Nåder tillförordnade Comitéer för Flottornas ärender ; och som Kongl. Cantzli-Collegium , uppå Kongl. Majus tillika gifna Nådiga Befallning, utfärdat Kungörelser om iakttagande af hvad Kongl. Majit i ofvanberarde måtto täckts i Nå - Den 5 Maj. der förordna ; så lärer det på Kongl. Maj:fs Eget Nådiga godtfinnande bero, om och huruvida bruket af Titulatur må afslcafiås eller fortfara. Beträffande åter det af enskildta personer brukliga skrifsätt till vissa Embetsman samt lägre Domstolar, Collegier, Verk och Directioner ; så, enär nyttjandet af Titulatur vid sådana tillfällen icke såsom någon skyldighet är directe ålagdt, hvarken uti Kongl. Rangordningarne af åren 1689 och 3714, ej eller uti någon enda af de flere, allt ifrån år 1680 utfärdade Kongl. Resolutioner, Eörordningar och Reglementer, rörande Ilang och Hederstitlar, lärer det bero på hvars och ens eget behag och urskillning, i hvad större eller mindre mån han vill utmärka sin högaktning för den person, hos hvilken han behöfver skriftligen anmäla sitt åliggande. Imedlertid, och som Utskottet ansett bruket af Titulatur medföra både besvär och tidsspillan , får Utskottet vördsamligen hemställa, om icke Riksens Höglofl. Ständer skulle finna för godt att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla den önskan, att Kongl. Maj:t i Nåder täcktes göra någon ändring uti det hittills brukliga och ofta vidlöftiga skrifsätt i afseende på Titulaturen, hos de Kongl. Hof-Rätterna, Rikets Collegier och öfriga Höga Embetsverk. Dock varder detta till Riksens Högloft.
Erfarenheten har nogsamt visat, att ej allenast mycken Vårsäd, i synnerhet Ärter och Hafra, utan ock Jordfrukterne, bland hvilka den på 1760-talet i Riket införde Potates-växfen förtjenar ett utmärkt rum, kunna blifva bortskämde och gå förlorade genom det Jordbrukaren vid Michaelitiden, då Tjenstfolket bortflyttar, icke eger tillgång på tillräckligt antal arbetare till Underdåniga Skrifve]ser. 2X1 Sädens inbeigande och Jordfrukternes upptagande i rätter tid, innan de af regn och frost angripas och stundom på två eller tre dygn för. därfvas. Riksens Ständer tro derför medel och Utvägar böra vidtagas, sorn, så vidt det star i mensklig förmåga , förvara åt den idoge och. omtänksamme Jordbrukaren hopp/.t att icke genom en sådan brist se sig urståndsatt att i god tid rädda och insamla det betydligaste af sitt lifsuppehälle tills nästa skörd. Det nu«för tiden, antagna sätt att bruka Jorden, samt våra tidigare vintrar, föregångne af mera regnaktiga och kyliga höstar än tillförene, fo rdra äfven , att Jordbrukaren derefter lämpar sin arbetsstyrka och icke genom densammas för tidiga minskning ökar följderne af luftstreckets hårdhetAf våra Förfäder allt intill år 1753, äfven med Michaelsrnessat». till Flyttningstid, räknädes den lista Oktober Tolf dygn senare, än nu efter nya Stylén; Och betydliga och vigtiga för Landtrnanneii äro Tolf dygn om Hösten , då ännu tämligen långa dagar gifvas och mycket vid Jordbruket återstår , innan regn, r.nö och frost infalla» Få alla dessa skäl, i förening med deli vid flera föregående Riksdagar inom Riks-Stånden yttrade önskan örn flyttningstidens Utsättande på Landet till Slutet af Oktober eller början af November månad, få Riksens Ständer i underdånighet föreslå, att Tjenstehjons Flyttningstid ina hädanefter blifva bestämd till den 24 Oktober, sä att Tjenstehjonet ingår i sin nya Tjenst senast inom månadens slut och således före den i '212 Underduniga Skrifvelser'.
Pr et, JS17-1818- 7-äe Sami. N:r 71. 72. 562 Lag-Utskottets Betänkanden. mat, skulle ej för sadan yngre gäld, den äldré olyckan honom tillgodoräknas; så har Utskottet funnit dessa förtjena en större uppmärksamhet. A ena sidan kunde det Väl synas hardt, att en Gäldenär, som lidit olycka, men icke funnit sina vilkor så försämrade, att han saknar all utsigt att komma i en bättre Ställning, skulle, för att få olyckan sig tillgodoräknad, tvingas att Uppgifva sin egendom, och att såmedelst på en gång försaka sina förhoppningar. Men man mäste a andra sidan betrakta, att, sedan Gäldenären kommit i verkligt obestånd, så att han ej kan fullt betala sin skuld, fortsattes hans rörelse då mera under en blott skenbar vederhäftighet. Den credit, han tillvinner sig, är endast ett medel för nya företag och för speculationer, sorn, ehuru riktade på möjligheten att genom lyckans tillskyndelser finna utvägar att reda sig, likväl, såsom till större eller mindre del byggda på äfventyret af andras förluster, icke kunna anses lofliga. Orri nu Gäldenärens företag misslyckas, och om följden deraf blifvit den ökade förlägenhet, hvarigenom han ser sig tvungen att afträda sin egendom, så bör lagen ej medgifva honom en förmån på bekostnad af Borgenärer, som haft ostridig rätt till lians tillgångar i den stund han genom olyckan kommit i obestånd. Då dessutom ingen gräns är Utsatt, eller, med antagande af den ifrågavarande principen, skulle kunna utsättas, vid hvilken beräkningen af Gäldenärens olyckor borde stanna, fruktar Utskottet, att det föreslagne stadgandet leunde leda till vådlig uppmuntran för Gäldenärer, att icke i tid tillkännagifva sitt obestånd Lag-Utskottets BetänkändeHi 56j tilan på vinst och fotlust i etet längsta underhålla sin credit, under visshet derom, att få tillgodoräkna sig olyckor, hvarigenom deras vilkor lid efter annan blifvit försämrade.
Dm jTpbb får Sa^eringtfmdni gg @werlge$ 9tifeö till allmän lagtima 9?ifébag (antman* fallabe 0$ l)är i @fccfl)olm förfamlabe @fänber/ aöre toderligt: att, feban SOBf, femlift SXegertogöformfnS fbreffriffer, granffat 6totön)erfeté tUlflåsb ecb brtfler, anflagtt fårffliba fummor ti\i beijofrrnné ft)fiunbe ocp åtagit Ofj ett bermiot fm* ranbe SefoWrtfng af ‘Små SKHlfoitcr $mä&unbrabe Sjuttio $u« fenbe ©ejr&unbrabe fXifébaler Santo,. ober&fnabe ©jotuU^afgif* ten, forn efter fdrffdb författning tömmer att utgå, famt be till ©töfé.^ontotret trflptanbe Semtlintirg.énteblea, Quarntuden öf @tocff)olm, ©ötljeborg od) Garlöfrona, famt <Salu*accifen af gKtfet^ Cståber, $o|Imeblen, ©tämplabe papperö.afgiftea odj Srdntnittö.brännings*mcbfen, 2Bt, för tttgöronbet af bea 2111. mämta Sennllnfngen, ofmerenéfommit om foljanbe (tabganben:. $5 etb illn t n gv 51 r t. i. g>erpnltg jlpbbéafgfff*. \ - *' (Srlfig.qeS af atla inom ©'roerigeö 3tife t Sttantalélångb ffaftfFcifnc perfoner, utan afteenbe på ftånb eder förmögenhet:
Jag önskar ordning; och jag tror att det enda villkoret derföre är, att man får se hvad Lazaretterne kosta. Det sker ej om man sanctionerar den åtgärd, hvilken redan på sina ställen ägt rum, att räkenskaperne sammanblandas. Det bör ej ske. På sådan grund har jag tillstyrkt bifall till Utskottens Utlåtande. Man kan väl ej uträtta något nu, men man undandrager sedan de medelsom stå under Gillets förvaltning, om det undandrager sig hvad det gjort sedan 1808. Jag tillstyrker bifall lill Utlåtandet, väl vetande, att Gillet på 23 år kunnat lemna 328,069 R^dr till Lazaretterne. Herr Munck af Rosenschöld: I anledning af Herr af Billberghs sisla yttrande får jag förklara, att i händelse dess reservation blir antagen, jag så mycket heldre skall instämma med honom, som Hr af Billbergh der nyttjat ordet hälsovården, hvilket uttrycker vården för bibehållande af hälsan, då deremot i Utskottens Utlåtande det blott är fråga om sjukvården. Skulle åter Utskot - Deri i5 Februarii f. ni. tens Utlåtande bifallas, kan jag ej frångå min anhållan om proposition på den förändring deruti, som jag yrkat, att nemligen öfverskotten måtte, i stället för isynnerhet till hämmande af farsoter eller vid uppkommande farsoter, få användas till förekommande af farsoter eller till förebyggande af deras uppkomst. Jag är nödsakad, af Herr Thams yttrande, att taga svenska allmänhetens sunda menniskoförstånd i försvar, mot den beskyllning att den ej skulle begripa det vara vigtigarc och lättare att hindra en sjukdom att uppkomma och sprida sig, samt blifva en farsot, än att hämma och bota denna sedan den uppkommit. Om man också icke vill hafva consideralion för medmenniskors hälsovård, torde man åtminstone vilja hafva afseende på den pecuniaira fördelen, ty, för att afstänga de först smittade från gemenskap med sådana sorn smittas, kan frågan blifva om en utgift af ett par hundrade Riksdaler, men, sedan den spridt sig, af många tusende.
Ett tätare sammanpackadt tryck slår alltid mera igenom papperet än ett gröfre samt erfordrar ett tjockare och således dyrare papper, om båda slagen tryck skola blifva lika läsliga. Då tryckningen af Bihanget ofta måste verkställas med stor brådska och ej sällan nattetid, samt aftryck ningen följaktligen i dessa fall ej kan ske med den omsorg och varsamhet, som vid vanligt tryck, verkar sådant ofördelaktigare då trycket sker med finare stilar, än om gröfre nyttjas, äfvensom det förra trycket blifver svårläsligare derigenom, att, vid häftniiigen^ då de fuktiga arken beröra hvarandra, dessa beröringspunkter blifva flera, ju flera rader en tryckt sida har. När slutligen ett så tryckt häfte kommer Riks-Stånden tillhanda, försvåras läsningen deraf genom de fina stilarne 8 Expedilions-Utskutlels Memorial, M 6. i förening med det af ofvananförde orsaker föranledda mindre tydliga trycket, och sådant kan möjligen förorsaka flere bordläggningar än som eljest blifvit fallet samt sålunda i sin mån bidraga till Riksdagens förlängande, hvilket, om det ock blott skedde med en eller annan dag, skulle sannolikt på det hela medföra större kostnad, än som genom det finare trycket kunnat besparas. Af alla dessa skäl får Utskottet, som, för att sätta Rikets Ständer i tillfälle att jemföra båda trycken, efter det denna fråga blifvit väckt, låtit trycka en del häften med samma slags stilar sorn vid föregående Riksdagar begagnats, vördsamt hemställa, det Rikets Ständer måtte berättiga Utskottet att med de Boktryckare, som genom afslutade kontrakter åtagit sig under innevarande Riksdag verkställa tryckningen af Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll och som kunna finnas hugade att uppå förändringen ingå, träffa sådana aftal, hvarigenom ifrågavarande tryckning må kunna ske med samma slags stilar och emot samma hetalningsvilkor, som vid nästföregående Riksdag. Stockholm den 28 Januari 1854. STOCKHOLM, TRYCKT HOS .1011. BECKMAN, 1834. Espedition!-Utskottets Utlåtande, N:o 7. 1 \':o t.