Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag lemnar derhän, huruvida någon afgift af Räntan för utlånta Capitaler må anses lämplig, då den dels icke ens någorlunda kan controlleras, utan att gifva anledning till förhatliga vexationer, dels, i mohn af afgiftens betydlighet, torde bidraga till Capitalers flyttning utur Landet. Men om Sta. tens behof kräfver en directe beskattning på pennirige-lån, så inser jag icke hvarföre ej Långifvaren sjelf må äga rätt att omedelbarligen till Staten erlägga sin utskyld, och hvarföre Låntagaren skall besväras med att förskjuta och uppbära densamma; hvarigenom det ändå ofta nog obehagliga förhållandet emellan honom och Långifvaren göres ännu obehagligare. Man invänder väl, att Långifvaren, i fall det skulle få bero på hans uppgift, kunde undandraga sig af~ giften; men med lika skäl kan man misstro Handlandes, Fabrikörers och andra Näringsidkares, med fleres uppgift af deras inkomster * Den 2 JiAii f, m. och dessutom, hvad garanti äger Staten att Låntagaren alltid vid uppgiften af sin inkomst gör afseende på det bevillnings-afdrag han fått åtnjuta, och att detta verkligen kommer det allmänna till godo. Det år endast för intecknade fordringar, som det med full visshet kan påräknas, och endast för dessa torde nu gällande BevillningsFörordnings stadgande vara lämpligt och må hända böra bibehållas, och Gäldenären således berättigas, att vid Räntans utbetalning innehålla Bevillnings-afgiften; men också endast berättigas. Det måtte få ankomma på honom sjelf, om han vill begagna sin rättighet eller ej. Långifvaren har intet medel att nödga honom afstå derifrån, utan genom hotelse att uppsäga lånet, och det bör Gäldenären vara beredd att betala på den tid han dertill utfäst sig; så framt han icke lättsinnigt lofyat hvad han ej kan eller ej ämnat hålla. För öfrigt, änskönt jag skulle tillåta mig tro, att många Långifvare finnas så orättvise, att vägra Låntagaren godtgöra sig ifrågavarande afgift, så är dock föga troligt, att de för en så obetydlig besparing ville uppsäga ett väl och säkert stående penninge lån.
Dagen kom, då Ivalde skulle fira sitt bröllopp med Gunnlöd. Fjalars fränder voro samlade i hans upplysta salar, och gäster, hörande till rimtursarnes slägt, hade kommit dit från Jotunheim. En gyllene stol var för den väntade brudgummen framsatt midt emot Fjalars högsäte vid dryckesbordet. Brölloppsfesten skulle också vara en förbundsfest mellan Ivalde och de gudafiendtliga makterna. Det rådde stor fröjd bland dessa, och de tyckte sig hafva ljusa utsigter nu till att kunna störta asarne och ödelägga Midgard. Vakten, som gudarne uppställt vid Hvergelmer, var af Ivalde öfvergifven, och Ivalde själf var en väldig kämpe, väl egnad att föra Jotunheimsskarorna till kamp. Han var känd som den ypperste af alla spjutkämpar, lika ryktbar för den idrotten som hans son Valand för sin smideskonst och hans andre son Egil för sin skicklighet som bågskytt och skidlöpare. Brudgummen kom i god tid. Upp slogos dörrarna, som skilde den starka belysningen inne i eldjättens salar från mörkret, som rufvar öfver hans dalars djup, och in trädde den ståtlige Ivalde och hälsades och fördes till sin gyllene stol. Men hedersgästen var icke den han såg ut att vara. Han var Oden, som iklädt sig Ivaldes skepnad. Oden hade stigit ned i Suttungsrikets dystra afgrunder och vandrat fram öfver samma villsamma marker, där Tor en gång hade sina äfventyr med Skrymer. Oden hade icke svårt att finna vägen genom mörkret, ty han hade till ledsagare Heimdall, som ser hundra raster framför sig genom den svartaste natt. Heimdall medförde sin eldborr, som har blixtens borrande och klyfvande kraft, när dess egare sätter den mot bärgets grund. När de hunnit fram emot det fjäll, som är Fjalars borg, skildes gudarne åt. Heimdall steg upp på fjällborgens tak. Hans öra, som kan höra gräset växa, kunde också höra allt, som föregick där nere.
Män lika val som qvinnor, djur lika val soin människor, de rika lika väl som de fattiga, de konservativa lika väl som de liberala - alla, som röja något af lifvets rika mångfald, alla, som dela lifvets lott att njuta, arbeta, älska, lida och dö, haka hennes sympati. l ' iiiikarens och samhallsförbättrarens frågor och strider för lifvets omgestaltning lemna henne jämförelsevis oberörd. Lifvet som det ar, just nu, i denna fattiga stuga, i detta lidande hjärta, i denna af glädje höjda barm - det sätter hennes fantasi i rörelse. Intet finnes, som är för smått för hennes intresse, så snart det ar en yttring af lifskraft, af sund känsla. Och afven om denna af henne själf skulle kallas fördom eller sniå- sinne, skildrar hon den med ett förstående, som gör framställningen fri från hvarje skymt af öfverlagsenhet. Hon ser aldrig ned på sina .gestalter, hon ser in i dem. Denna böjliga sympati med afseende å ainnen enas med en oböjlig originalitet i frågcz o111 ämnenas behandling. Hvarken ogillande .eller loford skola komma Ernst hhlgren att lampa sig efter något literart mode eller kotteri. Hon har som diktare två lidelser: frihetsoch sanningskärlek. För styrkan i sin sjalfstandighet som för sitt verklighetssinne har hon i någon mån sitt ensamma, långsainma utvecklingsarbete att tacka; nien dessa grunddrag i hennes natur skulle under alla förhallanden varit de för henne utmärkande. Ernst Ahlgren kan soni andra lyckas mer eller niindre i den konstnärliga, skildringenj men hon skildrar sällan annat an hvad hon " känner. Hennes framställning har en oväld och ärlighet, som afgåfve .hon ett vitnesmål, ja, stunclon~ en nästan andäktig enkelhet, sidan som .framför allt ar egnad att bilda bakgrund till hennes breda, lugria,~ soliga, .öliima humor. Man känner huru denna humor kommer henne att njuta af det karaktäristiska afven i råa eller löjliga former; huru hon med outslitligt tålaniocl lyssnat till långrandiga förtroenden, emedan de dock gifvit henne en inblick i ett niänniskolif, med dess sorger och fröjder.
Han egde stort anseende och har utgifvit några arbeten, hvaribland en fransk och en engelsk grammatik. Popes »Essay on man» utkom 1732–34 och öfversattes på vers 1765 af J. V. Lilliestråle, på prosa 1774 af J. L. Odhelius och på vers 1817 af J. Vetterbergh. »Il pastor fido», ett herdedrama, författadt af Giovanni Battista Guarini (1537–1612) och tryckt första gången 1590, öfversatt på svenska af G. Dahlstjerna 1690 och från franskan af K. Fr. Jakob Johan Gyllenborg, skaldens älste bror, dog som landshöfding 1788. Under vanliga förhållanden skulle den, som författat disputationen, vid detta tillfälle Nehrman, vid försvaret fungera som præses. Disputationen, som är konung Fredrik tillegnad, är tryckt i Lund 1750 in 4:o. Den är indelad i 3 kapitel: »De studiis literariis eorumque usu atque abusu in genere». Kap. 2. »De jure principis promovendi studia literaria civium». Kap. 3. »De jure principis emendandi abusus studiorum literariorum». Enligt då gällande universitetsstatuter kunde rektoratet beklädas äfven af annan person än akademisk lärare. Till rektor, som i detta undantagsfall kallades »illustris», skulle då utses »en förnäm person af lysande slägt, som både i anseende till ålder, lärdom och kärlek till akademien och stadga i sitt uppförande kan anses tjänlig till ett sådant ämbete». Gyllenborg, som 1750 blef rector illustris (den siste) var då 18 år gammal. Stadgandet om åldern lemnades sålunda nu såsom vid andra tillfällen utan allt afseende. Felaktig uppgift. Efter Gyllenstjerna, som 1716 var rector illustris, hade före Gyllenborg denna värdighet beklädts af Edmund Gripenhjelm 1726 och Gabriel Falkenberg 1736.
”Siri, Siri; nå du sagtliga, som ändå kan vara en sådan der yrhätta. Du är ju ej bättre än sjelfva Hebla. Tänk om grenen brister.” ”Det vore väl ej så farligt, icke är det så högt.” Nu hoppade Sigrid ner, och fru Ebba samtyckte till att låta göra ett försök att böja trädet i annan rigtning; om nemligen Hans ensam kunde åstadkomma det, ty hon ville ej göra någon annan uppmärksam härpå. Gamle Hans skyndade att anskaffa nödiga verktyg, snören och hvad annat han ansåg behöfligt. Sigrid grep äfven med sina händer i tågen och hjelpte af alla krafter. Stammen böjde sig något, men den var icke djupt rotad; rötter lösgjorde sig på ena sidan. Med de öfriga rötterna stod trädet dock fast; men lutade nu, som om det hade varit färdigt att falla. I denna ställning fastband gamle Hans det kära trädet vid hakar, som han inslog i remnor på stenarne, och en ensam tår rullade utför gubbens bleka kind. Så snart han fann tid dertill, skyndade han att bära mull på de lösryckta rötterna och att, så mycket som möjligt, sörja för det hans skyddsling ej skulle allt för mycket lida af den behandling den undergått. Gubben måste trösta sig vid tanken på, att han dock lyckats rädda trädet från att bli nedhugget; om än det nu blifvit vridet ur den rigtning, som han helst velat ge det. Sigrid hade emellertid helt och hållet tillvunnit sig den gamles hjerta och han visade henne sin vänlighet vid alla tillfällen, då han kunde göra henne någon liten tjenst. Enevald syntes icke rätt belåten, när han stundom mötte Sigrid vid hennes vandringar med fru Ebba. Svårt hade han att med ord göra anmärkningar öfver att Sigrid var denna följaktlig; men han sällade sig, när hans tid det medgaf, alltid till de båda fruntimmerna.
„Jcke förr än Med detta ärs början, hwar^ill -,alta wärfwadc Regementer åtnjutit antingen Fältt „stat eller serstildte Tractamenren, har hela ÄrmLell ,kommit pä Freds-stat. Nu mäste Liqdider med „RegeMentcr och Corpser afflutas, sä wäl derom som ,innestäende Beklädnads och Klad-lappnings-pennin„gar m. m., hwarwid akstillige Regementer stola „undfä ansenlige fordringar. Och dä deste Krigs-, Förwaltningen6 stulder, sä långt tillgängarna Med, -gifwa genast böra utbetalas och Finsta Artilleri» ^Regementet, samt hirkommen gemenstap af de öfrige ,Finsta Regementerne mäste förplägas af Proviant-, Förräderne, till desi de försattas pä stat eller deras .förestående öde warder bestämdt, afwen svm flere ,sjukhus, hwilka ännu innehafva cn maiigd sjukling „gar, mäste underhällas, samt Krigs-Commistariateö „och andre, som wid Krigs-Redogöressens författan, ,de och afflutande hafwa att sysla, aflönas, m. m. z Sä kan pä öfwerstott af i frägawaranoe Proviant-chörräder någon räkningsä mycket mindre göras, „som Magazins.DirectioNeN, enligt derom widtagell -författning bör undfå, jemte dell SpaUnemäl och „der bröd, som Directionen i sine Magaziner kall ,emottaga, jemwal sä mycket af fullgoda Proviant„persedlar, som i dest stående Fält-Maga;iner, estet ,Förfarrmngarne bör finnas i uplag-, -2K Den 5 Februari!- Efter dessa, ruur den af Herr Friherre deim meddelte och af honom egenhändigt underffrefne promemoria ord ifrån ord afftrefne upplysningar, lära Riksens Högloft.
WALTER. glömt några papper, som jag måste hem efter. Får vi sällskap? BERGENHJELM. Naturligtvis. WALTER (går mot dörren till de inre rummen). Jag tyckte, hon ropade. BERGENHJELM. Tyckte du det? WALTER (går in och lyssnar igen). Då gå vi väl då. Hanna! (Kommer ut.) Nej, hon sofver godt. BERGENHJELM. Ja, framåt marsch! (De gå.) HANNA (slår händerna mot hvarandra, som för att befria dem från någonting påkommet). Så där ja! Hvar ä' du någonstans? Nej, jag ska tillbaka till banken. Jag hade (Tittar bakom portièrerna och in i de närliggande rummen. Sätter sig i soffan.) Det var inte värdt, du försöker skrämma mig. Jag ser dig, lilla Ernst, jag ser dig! Gör dig nu inte löjlig, utan kom fram att du får lof att gå nu, antingen med eller bara! (Ser på klockan.) Jag ska tala om för dig, utan nycklar, för jag tänker inte sitta här och bålla dig sällskap. (Paus.) Om du inte kommer fram, så går jag min väg ändå. (Stiger upp och ­ 76 ­ ser sig omkring. Tittar ut i tamburen.) Han har gått! igen! (Det ringer. Hon öppnar.) Har du gått och kommer BERGENHJELM. Jag följde bara ner Walter. HANNA. Walter! Har Walter varit hemma? BERGENHJELM. ute. Han skulle bara hämta några papper, som han glömt. HANNA. Frågade han inte efter mig? BERGENHJELM. öfvertygade sig om, att du låg och sof. HANNA. Men du sa honom väl, att jag inte gjorde det? BERGENHJELM. Då hade han inte trott på mina nycklar. HANNA. På dina nycklar? BERGENHJELM. man får behandla dem delikat och på alla sätt undvika att sätta deras fantasi i verksamhet. HANNA. Hvad ä' det där för prat! Ja, människor ä' ju alltid så misstrogna, så Herre gud, så dum kunde jag väl inte vara! Nej, han gick bara in och knackade och Ja, han var uppe ett tag, medan du var ­ 77 ­
Till det i denna § förekommande stadgande, att fullmagter, konstitutorialer och förordnanden vid befordringar till högre lön endast skola förses med stämpel för skilnaden emellan förra lönen och den som erhålles, har Herr af Donner, G. IL, uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 144) yrkat det tillägg, att om militärperson erhåller fullmagt å civil tjenst med lön, som, andra inkomster inberäknade, är högre än den förut innehafda, det stämpelbelopp, som förut blifvit erlagdt, må räknas till godo å den sednare fullmagten. Då stadgandet, sådant det i nu gällande kungörelse angående stärn pelpappersafgiften lyder, är allmänt och således äfven tillämpligt på det af motionären anförda särskilda fall, torde det tillägg, motionären påyrkat, finnas obehöfligt och hans derom gjorda framställning böra lemnäs utan afseende. Vid Btvillnings-Ulskollels Belänkande N:n 7. 9 Vid beräkning af stämpel å fullmagter in. m. å embete eller tjenst, som °m beräkåtföljes af extra ordinarie inkomst eller sportler af ständig egenskap, böra äfven ”magtLtäm dessa tagas i betraktande, och är härom stadgadt, att i sådant fall stämpelbeptar ä extra loppet skall beräknas efter medeltalet af de sista fem årens tjernsten åtföljande ncoms erlöneförmåner, för hvilka bevillning efter andra artikeln blifvit erlagd. Detta stadgande kan emellertid för närvarande svårligen tillämpas, enär, enligt gäl lande Bevillnings-förordning, inkomst af kapital och arbete sammanföres, så att det icke är möjligt att särskilja hvad som härleder sig från sportler af embete eller tjenst samt annan inkomst af kapital eller arbete.
A f Röda korsets samaritförening har fröken Sterky rönt det förtroende att vid sina samaritkurser få använda dess undervisningsmateriel. Föreningen Röda korset har ock visat henne det erkännande, att hon, ehuru icke ledamot, ändock har rättighet att bära dess färger och emblemer. Tanken att på landsbygden sprida sjuksköterskor, som äfven aflagt fältskärsexamen, har, som mycket annat godt, sin upprinnelse inom Fredrika Bremer-förbundet, och en god tanke var det ock att till föreståndarinna för denna lärokurs kalla fröken Sterky, för hvars förmåga att sköta sådan undervisning de utmärktaste vitsord föreligga. Själf säger hon i bref till en väninna, att detta (utbildandet af skickliga sjuksköterskor med fältskärs kunskaper) » så tilltalat mig, att j a g med glädje offrar mina återstående krafter åt dess förverkligande. » Som en liten illustration till hvad i början af denna uppsats yttrades om kvinnans ställning till den solidare undervisningen och förvissade om, att Iduns läsarinnor med nöje skola följa denna skildring, som också är en kulturbild i smått, anföra vi här nedan några utdrag ur ett bref, hvari Amelina Sterky meddelar åtskilligt om sin tidigare ungdom och sin barndom: » Redan i späda år förlorade jag min far, köpman i Stockholm, och växte upp i ett hem, där sparsamhet måste råda, men där gudsfruktan, gammaldags tro och heder voro bofasta. Det dröjde icke synnerligen länge, innan detta hem ägde kvar endast mig och en broder, ett par år äldre än jag. D e andra syskonen hade så fort ske kunde måst lämna hemmets trygga härd och den af hållna modern för att på egen hand börja kampen för tillvaron. » Alltifrån det jag vid mitt sjätte år började sträfva med katekesen, hade böcker — denna bok dock, tyvärr, undantagen — utgjort mitt käraste sällskap, och mitt största nöje var att på lediga stunder krypa in i en vrå och fördjupa mig i läsningen af fru Lenngrens dikter, som var min käraste lektyr. Ännu i dag minnes jag, med hvilket ljufligt välbehag jag då förflyttade mig in bland » gudaskaran », som » i all gamman satt vid brasan af kanel och knaprade på pepparnötter ».
Föredrogos å nyo och biföllos följande StatsTJtskottets den 2 dennes afgifne, och den 8 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtanden: N:o 420. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 377 förut meddeldte Betänkande öfver väckt motion, att, till Hästafvelns förbättrande, medel måtte få, under vissa vilkor, lånas ur den i RiksgäldsContoiret befintlige HingstsMedelsCassan. Angående väckt fråga om förbättring i lönevilkoren för Tjenstemännen uti RiksgäldsContoret, i likhet roed hvad Rikets Ständer vid innevarande Riksdag för BankoStaten beviljat. Den i3 Mars e. m. 45 Företogs till profning och bifölls Statssarat Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottens den 25 sistlidne Februarii under N:o 133 afgifna, och den 8 dennes e. m. på bordet lagde, ytterligare Utlåtande, i anledning af återremiss å Utskottens under N:o ni förut meddeldte Betänkande, rörande anslag af allmänna medel till Navigationsskolors inrättande. Föredrogs å nyo Vällofl. BorgareStåndets den 5 dennes aflåtne, och den 8 derpå följde e. m. på bordet lagde, ProtocolisUtdrag, hvaraf inhämtades, att BorgareStåndet, i likhet med hvad vid sista Riksdag ägt rum, åt de af Rikets Ständer valde Herrar Committerade till Tryckfrihetens vård uppdragit att tillse, det ej mindre Rikets Grundlagar, med de vid denne Riksdag antagne förändringar deruti, än äfven Riksdags-beslutet, felfritt tryckas; uti hvilket beslut de öfrige RiksStånden blifvit inbjudne, att sig med BorgareStåndet förena; och fann Ridderskapet och Adeln för godt, att äfven för dess del uti BorgareStåndets nyssnämnde beslut instämma; i följd hvaraf ExpeditionsUtskottet skulle anmodas, att för Herrar Committerade i ofvanberörde ändamål förordnande uppsätta.
St:r i en underd. skrifvelse till K. M. gjort anhållan oro införande i vår rättsinstitution af en ny föreskrift, med precision och bestämdhet ange. icke allenast hvarje felaktighet i nu gällande författning, utan äfven ändamålet i alla dess delar, och det är för att få rättelse härutinnan, som jag nu anhåller om återremiss. Hr Printzensköld, Carl: Jag har icke varit tillstädes då det ifrågav:de förslaget justerades, men i ani. af den bordläggning. som egde rum af detsamma sist!, plenidag, har jag tagit närmare kännedom af dess innehåll "och jag måste bekänna att, be-? träffande den första af Gr. Sparre gjorda anm:n, den icke utaf mig anses vara af beskaffenhet att jag kan densamma godkänna. Gr:n kan väl icke förneka att den af honom mot Utsk:ts Betänk, åberopade lag af d. 14:de Maj 1805 verkligen innehåller de ordalag, ftO Den 4 Angnst!. som i Utskits Betänk, äro anförde eller att den som egendomen blifvit afhänd, eger i sin lifstid och inom 20 år köpet klandra och efter hans dödsdag hans arfvingar likaledes inom 20 år. Således innefattar Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag endast ett återgifvande af hvad författn:n bestämdt innehåller, och det är en terminus ad qvem, som derigenom är bestämd för klander.
Nåväl, Prati di Castello, ängarne kring borgen, som gåfvo så mycket af •egendomlig landtlighet och ödslighetens majestät åt utsikten från Pincio och från Vatikanen —; Prati di Castello äro nu till större delen täckta med bygg-mästarhus, som gå utmanande ända framemot Vatikanen. På den för sin enslighet mångbesjungna vägen till Monte Testaccio har det symmetriska moderna - Ghetto slagit sig ned; på Monte Celio bygges; som fond till Colosseum stå enstaka hus med järnbalkonger och brandmurar upp mot himlens » oändliga blå ». Grupper af ståtliga byggnader vid Lateranen — förr så imponerande i sin isolering — äro inbäddade i sexvåningshus. Två af de vackraste villorna äro försvunna, husblock och gator ersätta nu steneksalléerna och springbrunnarne. Nere i staden undanskaffas hus, utvidgas, uppgräfvas och omläggas gator; en hel sida af kapitolinska kullen rifves och omplaneras för att förbereda detta &gt;monument åt Vittorio Emmanuele. Tibern kajlägges, och det ena akvarellmotivet efter det andra får vika för plank, skräphögar och provisoriska broar. Det mesta af allt detta är därtill ännu ofärdigt, trasigt och därföre i dubbel måtto en ögonpina för den svärmiske fornälskaren — för att ej tala om arkeologernas enstämmiga klagomål Öfver allt det oersättliga gamla, som gått ohjälplige 11 förloradt och fått stryka på foten för ömheten för byggnadsspekulatö-orernas intressen. Det har väl icke uteslutande varit spekulatörernas intressen, som därvid tillgodogjorts. Man kunde väl icke gärna begära, att hela den nya befolkning, som från och med den 2o: de September 1870 strömmade till Roma, - skulle slå läger i ruinerna! Vidare har icke allt i moderniseringsarbetena varit att klandra; tvärt om: 4en skall vara fanatisk älskare af det gamla, som vågar högt erkänna, att han beklagar rifningen af Ghetto. Arbetena längs Tibern voro icke blott nödvändiga — utan lofva äfven att bli storslagna och monumentalt värdiga.
Den 19 April, StatsUtskottet af tvänne anföranden TÖrande tillökning i Hofhållnings-summorna för Hans Maj:t Konungen, för Hans Kongl. Höghet KronPrinsen samt för Hans KonglHöghet Hertigen af Södermanland; —om Remiss till ConstitutionsUtskottgt af Konungens Proposition, rörande de nya constitutionella förhållanden, som till följe af föreningen emellan Sverige och Norrige uppkommit; om Remiss till StatsUt skottet af Konungens Proposition angående det åt Vesteroch Norrbottens Läns invånare lemnade lån; — om återremiss afStatsUtskottets Memorial rörande anslag till Riksdagskostna dernes bestridande; om instämmande i Rid derskapets och Adelns beslut angående Promerporiers ittlemnande till StatsUtskottet af Herrar Talmän och af Utskottens Ordförande, rörande Riksdagsvedergällningar för Ståndens och Utskottens Secreterare, Canzlier och Vaktbetjening; om Remisser af några Riksdagsmäns Memorialer; om Remiss till Statssamt Oe« conomieUtskotten af Konungens Proposition rörande Magazins inrättningen, samt af några Riksdagsmäns Memorialer i samma ämne; om gillande af StatsUtskottets utlåtande öfver Doctor Wijkmnns Memorial om prrescriptionstid för redovisning af allmänna Medel; om gillande af StatsUtskottets svar på återremissen af dess Memorial, rörande kostnaden till tryckningen af RiksStåndens Protocoll samt Bihanget dertill. Alla dessa ProtocollsUtdrag lades till Handlingarna. 410 Den 19 April, Justerades Riksens Sanders underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t, rörande det af Riksens Ständer antagna tillägg H5Ö. §. RegeringsFonnen. Herr af Sillen, Carl Gustaf, hade inlemnat ett Memorial, sorn upplästes, så lydande: Ödmjukaste Memorial. Redan hafva månge upplyste Ledamöter p.f detta Stånd yttrat sina bekymmer öfver det öde , som synes hota Landets Modernäring, jordbruket, och bemödat sig att uppgifva förslag till verksam hjelp deremot.
Döljden »k denna llet^dliZa oiikliet i pensionslleloppen ilar varit, att, liä ganska mänZa at ^.miralitets-XriASmans-Lassans llelegare uncier lie sednare 20 3ren, etter Dlottans sawmanslaAninA, vili en tramskriden alder konin»t lemna tjenste», meli utsigt tili berAninA, loir at lien andra Lassans deleAare inAen kunnat lunna lietta mäl, utan nödgats ^varstä i tjen8ten, om oek någon gäng Lider oell lierat töljande »lindre användiiarjlet tili lien aetiva sjötjensten gjort atgängen tor elem sjelkva önskvärd. Dör att atlljelpa lien oiägenliet, 80m är törenaci meci lietta nödtvungua ^varstäende, an8er Xongi. I^Iaj:t 8ig i>öra töreslä, det Dikets 8täncier L Allmänna Indragningsstaten ville anvisa ett ärligt belopp at Dvia Dusen itiksllaler Lsneo, at bvilket skillnaden emellan lien pension, som iträn ^rmeens Dension-Lassa erbälles oell lien, som person at samma Arali oell löntördelar ak ^miraiitets-Lrigsmans-Lasssn tilldelas, skulle utgä till livar oell en vili slottan nu tjenande oiiieer, embetsoell tjensteman, samt under-olileer, som, etter tiilr^ggalaggde 30 tjenstår oell vili uppnädd 55 ärs Lider, eril äller atsked meli pension at Armeen» Densions-Lassa; cioek sä, att Ilvaci som ak lietta anslag ieke utgär, blitver en 8tats-Verkets besparing. KonglNaj:t körblikver iiikets 8tän<ier med ali Kongl. Käd oell önnest. städse väibevägen, Datum ut supra.