Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Taflan framträder, först framställande porträtt, visande tidens allvarsamma och litet sträfva typer, men sedermera äfven s. k. perspektiv, motsvarande våra landskapsstycken, vidare jaktstycken o. s. v. Utom dessa rent konstnärliga alster ha också konsthandtverket och konstindustrien fått lämna föremål till hemmets smyckande. Som exempel på sådant kunna vi erinra oss vapen, porslin o. d. Vår tid har nu vid hemmets anordnande såsom prydande element upptagit såväl sådant, som af ålder fått burskap som därtill lämpligt, samt dessutom en mångfald olika föremål, som rik fantasi kan uttänka och stor industriel verksamhet kan frambringa. Att genomgå allt detta detaljeradt skulle föra oss på alltför långa och vidlyftiga utflykter, men vi kunna få en öfverblick af det väsentliga genom att indela det i några öfverskådliga grupper, och till en första grupp kunna vi hänföra allt, som hör till det textila området. Med textil konst förstår m a n allt, som uppkommit genom trådars hopfogande till ett helt, således allt sömmadt och väfdt. Denna konstart är sålunda synnerligen gammal; den var företrädd genom den första enkla bonaden på våra förfäders väggar, liksom den ännu i dag är det genom, bland annat, de präktiga draperierna i en nutidssalong. Bonaden på väggen gör ett mjukt och behagligt intryck och lämpar sig därigenom godt för att öka intrycket af trefnad och värme i nordbons hem under den långa, kalla vintern. Dess största olägenhet är, att den uppsamlar och tills vidare förvarar det hvarje morgon uppdrifna kringirrande dammet, och den bör därför sparsamt förekomma i våra sofrum liksom af samma skäl ej bekläda hela väggarne i mindre rum. Som dörr och fönsterdraperi eller gardin, hvilket klingar mera bekant, lämpar den sig väl, och i egenskap af det sistnämda har väfnaden så i allmänna medvetandet ingått som nödvändighetsartikel, att i sanning usel och eländig är den bostad, där ej en mer eller mindre nytvagen gardin blifvit fästad vid fönstret. * (Forts.) 221 » Bed o m förlåtelse, mor allvarsamt. » Något missförstånd Blått blod. comtesse. » Det är förstås b a r a prat, » sade flickan lugnt. » Sätt ned den, » sade hon.
Dessas ojemna bildning gör äfven ”att något gemensamt litterärt intresse ej kan förena dem. De flesta studier hafva det närmast erforderliga examensbetyget tills föremål. Genvägar, för att hastigare hinna dit, blifva sorgfälligt uppsökta. — Derefter afresa de från lärdomssätet, så fort de hinna, för att blifva män i Staten.” Hvad här ofvan blifvit sagdt. om do filosofiska, gäller åtminstone i viss mån äfven om de theologiska studierna; ty dessa bilda ingalunda undantag från den för albi studier gällande regel, att de fordra tid, flit och sann vetenskaplig håg. Om någon fakultet skulle utan större olägenhet kunna i Upsala qvarlemnas, vore det likväl denna; och om man, för att göra flyttningskostnaden mindre kännbar och någon längre tid kunna begagna de akademiska byggnaderne i Upsala, beslöte detta, borde sådant åtminstone icke kunna möta någon gensägelse frän deras sida, som anse småstadslifvet, med thy åtföljande isolering från den yttre verlden. vara. helsosamt och omistligt för vetenskaperna.
Då under förmiddagens debatt; i anleda, af motionen om skjutsväsendet, jag tog mig friheten yttra,-att, jemte all annan skjuts, äfven kronoskjuts under fredstid borde upphöra; anser jag mig uppkallad, i anledn. af Hr Gr. Brahes yttrande, att, till följd af den nu föredragna motionen, begära ordet. Jag hade egentligen afseende med mitt yttrande på (Jet mycket betungande och obeskrifligt tryckande i transporten af vårt sjöfolk. Det var dessa transporter jag egentligen afsåg, och öfver denna skjutsning är det man isynnerhet klagar. Det synes väl vara det mest ändamålsenliga sättet för sjömäns exercerande alt begagna den långa kuststräcka Sverige äger; men tvertemot detta naturliga förhållande haiman i allmänhet valt landtlransporter, och besvärat allmogen med skjutsning. Det händer likväl, att sådana transporter inom landet ägt rum, som genom omtanka hos krigsadministrationen bort kunnat undvikas, hvartill jag räknar commenderingen midt under skördetiden genom landet för att samlas vid Drottningholm. Jag har yttrat, att under fredstid man kan undgå att begagna den tryckande kronoskjutsen. Trupper böra kunna tåga bär, så väl som i andra Jander, utan att det sker 3 H. 38 Den 19 FcLruari e m. marche forcee, ett sätt ^ som jag förmodar vara obegagnad t Uti det land, som ligger under samma polhöjd roed Sverige, och der oändligen flera och större trupprörelser dagligen ske. Man synes här hafva största afseende på den besparing, sora genom ett sådant transportsätt kan för kronan uppstå; men man beräknar icke, att med kronan egentligen förstås Sveriges innebyggare. Går man till grunden, så vore det mera naturligt, att den tågande truppen underkastas besväret af att gå, än att landets innebyggare skola besvaras med deras skjutsande. Det vore dessutom af verklig nytta för våra trupper, alt de öfvades uti det svåraste och ojemförligt vigligaste af alla taktiska rörelser, — sjelfva marchen under tåget, och dertill hörande konsten alt på sanni militäriskt vis blifva skötte och underhållne. Andra transporter för kronans räkning kunna oftast undvikas; och om de det icke kunna, sker sådant mycket väl genom beting, hvarom vederbör.
– Hvad berättade Diofantos? frågade Julia och Berenike. – Han omtalade, att han hade mätt kapitälvolutans snäcklinier på templet vid Ilissos. Denna voluta är af sin konstnär tecknad på fri hand utan annat mönster än det hans inbillningskraft skapat. Nåväl, hon liknar ända till fullkomlighet den skönaste af alla hafssnäckor, som blifvit funnen vid kuster fjerran från våra. Samma svängning af kroklinien, samma afstånd mellan svängarne. Diofantos, som använder sin räknekonst både på himmelens och hafsdjupets under, berättade, att alla snäckhus äro bildade efter tvenne olika matematiska lagar, af hvilka den ena danar för menniskoögat vackrare gestalter än den andra. Han berättade mycket annat om samma sak, hvilket ökar dess märkvärdighet, men som jag ej fullständigt uppfattade, emedan det var så matematiskt ... Men nu, fortfor Hermione, – är det tid att komma till Julias öfversättning af Ovidius. Medan Hermione på okonstladt och intagande sätt uppläste mythen om Narkissos i Ovidii skaldeverk „Förvandlingarne“, hade den främling, som i afvaktan på Krysanteus’ hemkomst tillbragt en stund i biblioteket, inträngt å fruntimmersgården och närmat sig de unga damerna, lockad som det tycktes af de praktfulla blommor, som stodo i deras grannskap vid springbrunnen, ty han stannade framför dessa och syntes med välbehag njuta af deras doft och färger. Begynnelsen af den myth, som Julia hade öfversatt och Hermione nu uppläste, omtalar, att Narkissos var son af flodguden Kefissos och den mörklockiga nymfen Leriope, samt att spåmannen Teiresias, tillfrågad om hans framtid, hade förutsagt, att han skulle uppnå hög ålder endast i det fall att han aldrig lärde känna sig sjelf. Narkissos vexte upp till en så vacker yngling, att alla, som sågo honom, förälskade sig i hans skönhet, men sjelf hade han endast sinne för jagtens nöjen och kringsvärmade dagligen i de aoniske skogarne på spår efter grenhornade hjortar.
Hvad angår sammanförandet af de under Ecclesiastik-Depart. lydande verk och inrättningar till det nu föreslagna Koll:!, sä ansåg man sig inom Utsk. kunna utan äfventyr tillstyrka ett sådant förslag och, hvad mig beträffar, med tillägg af orden: ”så vidt sig göra låter,” derföre alt man föreställde sig, att icke obetydlig besparing i kostnad skulle vinnas, om embetsverket ställdes under en Chef med gemensamt kansli, och emedan roan dels ansåg, att de särskilda afdelningarne derigenom ändock icke behöfde blifva mera beroende af hvarandra, dels förmodade att, då det ifrågaställa embetsverket framdeles komme till stånd, svårighet icke skulle möta att finna en lämplig Chef för alla afdelningarna, då de olika göromål, sorn skulle tillkomma dem, alla lyda under samma Siats-Depart. Härmed tror jag mig hafva besvarat Gr. Sparres invändning, att det vore öfverflödigt alt på ett embetsverk hopa så heterogena föremål sorn de ifrågavande. Dessutom får jag emot Gr:u erinra, att sockenstämma icke kan anses såsom en instans, åtminstone är den af helt annan beskaffenhet. För den händelse R. o. Ad. skulle vilja bifalla Betänk., anliålter jag att slutmeningen i Utsk:s tillstyrk, måtte erhålla följande lydelse: ”besluta öfver Ecclesiastik-Depart. tillhörande ärender, och å hvilket, så vidt sig göra låter, de Universi - Den 1 September. 201 tels-Kanslererne, Serafimer-Ordens-Gillet och Sundhets-Kolbm nu tillkommande ärender således skulle kunna öfverflytlas.” Hr Tersmeden, Pehr Reinh.: Del förslag, som Ekon.- Utsk. uti förevande Betänk, tillstyrkt, har från sin första tillkomst väckt mitt lifliga deltagande. Att förslaget är nödigt och nyttigt, har af den värde motionären på det fullständigaste blifvit ådagalagdt, och det behöfver således icke i det hänseendet af mig förordas.
Om de icke hade fruktat för jägtandet efter borgen, skulle de nog låtit anteckna sig i mantalslängderne, och vissa vederbörande hade då icke behöft begära, alt åtgärd måtte vidtagas, att alla personer blifva uppförde i mantalslängderne, och andre vederbörande ej att fundera ut, hur sådant skall i Stockholm låta sig verställa med personer, som icke hafva stadig bostad och icke vilja uppgifva sig, eller ens äro till namnet kände. De som vid mantalsskrifningen uppgifvit sig och ej kunna skaffa borgen, uppkallas flockvis i Policckammaren; men då vitén ej skulle verka på personer, sorn äro utfattige och för hvilka rum i fängelserne saknas, kan policemästaren icke göra annat, än den ena 14:de dagen efter den andra ålägga deni skalla borgen. Till medlet af Mars, då mantalslängderne skola inlemnas, åstadkommer detta stort besvär för policemästaren, policebctjeningen och de försvarslöse. En del af desse hafva väl under tiden ställt borgen, sådan den är, men om en annan del, sorn antingen icke velat eller icke kunnat det, sker anteckning att personen är utfattig och icke kunnat skalfa borgen, och dermed är borgenshistorien för det året slut. En författning, som har sådane kännbare olägenheter, då dess lindrigaste bud blott till en ringa del sättas i verkställighet, bur skulle den kunna tillämpas i sin helhet? Sådant kommer nu mera i allmänhet icke i fråga emot andra än kringstrykande, arbetsföre tiggare och vanfräjdade personer; men att undantagsvis få författningen tillämpad mot en oförvitlig arbetare, så länge författningen ej är upphäfd, står öppet för hans någorlunda mäktiga granne, som måhända tyckt, att den försvarslöse begärt öfverdrifven betalning, för det han kanske i eu bråd andtid räddat denne grannes skörd att stupa i åkern. Den 24 Augusti e. m. 455 Sorn sagd t är, hör det dock till undantagen, att en oförvitlig, försvarslös person blir såsom försvarslös behandlad, och hundratusentals blifva det icke.
i Riksdagsordningen det ankommer på Riksens Ständer gemensamt, att låta beifra sådane förbrytelser mot Riksdagsmän, som der omtalas, anser jag den strafflag, som skall kunna tillämpas, böra hafva i vederbörlig ordning tillkommit, derest den skall förbinda till efterlefnad, och jag är derföre af den tanka, att, om främmande åhörare beviljas inträde vid Ridderskapets och Adelns sammankomster, en i öfverensstämmelse med 87 §. RegeringsFormen stiftad lag för tilläfventyrs inträffande förbrytelser är nödig. Herr Bruncrona, Gustaf Adolph: Ehuru jag med pluraliteten af Utskottets Ledamöter deltagit på uppgifne grunder i tillstyrkandet af offentlighet vid Ridderskapets celi Adelns öfverläggningar, da frågan såsom grundsatts varit betraktad, har jag vid tillämpningen deraf trott mig i ett och annat afseende böra afvika från Utskottets yttrande. Utskottet har, såsom grund för dess tillstyrkande, väl anfört dels nyttan af den ifrågasatte offentligheten äfven enlig med en länge stadgad opinion, tidens kraf och bruket i andra constitutiaoella Stater, dels ogiltigheten af de inkast, som emot en sådan offentlighet, hunden inom föreskrifne gränsor kunnat göras; men då Utskottet derföre för ingen del erkänt allmänhetens rättighet att vinna tillträde vid Ridderskapets och Adelns sammankomster, utan ansett detsamma endast hero af Ridderskapets och Adelns begifvande, hvilket efter dess behag kunde inställas eller upphäfvas, så ville jag att denna tanka, i Betänkandet endast i förbigående vidrörd, mera omfattande och bestämdt målto uttryckas. Jag hade således önskat, att, då Ridderskapet och Atleln kotnrne alt medgifva publicitet vid dess öfverläggningar, under förutsättning att några olägenheter ej skulle uppkomma, del skulle ske med uttryckligt vilkor, att i denna oförmodade händelse ulan hinder af \ 120 Den 15 Januarii. berörde dess medgifvande, kunna på lungre eller kortare tid eller i allo upphäfva den medgifno publiciteten.
Att med statsanslag ingå uti sä vidlyftiga anstalter, som häraf kunde blifva en följd, torde vi icke höra någonsin påtänka. Vi böra då icke eller påtänka, alt med statsanslag befordra någon större mängd inrättningar, eller anstalter till uppfostran och förbättring af vanartade harn. Det tillhör i min tanke communen att åtaga sig föräldravården öfver sådane barn, och man kan hafva den förhoppningen, all det alltid linnes inenniskovänner, som vilja åtaga sig dem, och att dessa kunna till följd af sin kännedom af personerna och omständigheterna bättre lyckas i sitt ädla förehafvande, än om omsorgen öfverlåtes åt statsaustalter, der man kan med juridisk rätt fordra intagandet af sina vårdslösade och på lastens bana inträdande barn. En sådan åtgärd skulle i min tanke äfven hafva en moralisk försämring till följd. De föräldrar, som vårdslösade sina barn, och de barn, som artade 3ig illa, skulle nemi. hafva företräde framför dem, som artade sig väl, samt på allmänhetens bekostnad blifva klädde, födde och uppfostrade. De barn, sorn icke ägde dessa företräden, skulle icke eller äga någon rätt lill inträde, utan öfverlemnas ät fattigdomen, så länge de uppförde sig ärligt; men i samma stund, som de öfvergåfvo den ärliga banan, i samma stund skulle de äga rätt att på Statens bekostnad erhålla föda och uppfostran. På denna bana skulle man inträda, om man med statsanslag understödde de anstalter, hvarom nu är fråga. Jag tillstyrker således bifall till StatsUtsk. betänk. Hr von Prosén, Georg Ludv.: Jag medgifver äfvenledes, att en utsträckt hjelp ofta har den följden, att hjelpen blif ver - Den 6 November e. m. 105 ver otillräcklig; men del finnes likväl förhållanden, som påkalla Statens uppmärksamhet, icke allenast såsom en barmherlighetsanslalt, utan äfven såsom en stalsanstalt.
Frih. Germund Ludvig Cederhjelm i lifstiden, genom lagligen fastställda testamentariska dispositioner, förordnat, %t efter Hans Excellens’ död, från de H. Ex. tillhöriga Säby och Westerby godsen i Östergöthland, en ränta årligen skulle utgå af tillsammans 150 t:r spanmål, hvilka Consistorium i Linköpings stift ägde uppbära och redovisa, samt hvaraf 21 årliga pensioner af högst 10 och minst 4 t:r äro bestämde att likaledes genom bemälde Consistorium utdelas tili fattiga adliga enkor och ogifta fruntimmer i nämnde stift; så hade efter H. Ex. Frih. Cederhjelms d. 8 Febr. 1841 inträffade död, hans ofvanberörde testamentariska förordnande trädt i verkställighet, i afseende hvarå Direct. dock icke fått sig annan befattning uppdragen, än att, efter förslag, som Consistorium äger afgifva, utnämna pensionärerna samt besluta, huruvida de sedermera möjligen förverkat rättigheten att vid pensionen bibehållas, äfvensom att låta granska den ärligen af Consistorium uppgjorda räkenskapen öfver stiftelsens förvaltning. Jemte anmälan, att första utnämningen till pensionerna å nämnde fond skett den 2 Febr. 1843, samt att första årets förvaltning är vorden af Ridd kamereraren granskad, har Utsk. för sin del, icke funnit denna Direct:s anmälan till någon åtgärd å R. o. A.d:s sida föranleda. Slutligen har Direct. i denna § omförmält innehållet af det testamente d. 27 Maj 1829, hvarigenom Öfversten och Ridd. Ambrosius Magnus Berghman af sin efterlemnade egendom, bestående af l:o frälsesäteriet Mälby samt frälsehemmanen Norra och Södra Sjöle m. 11. i Bro socken och Näs härad af Wermlands län, hvilka fastigheter äro dels på 50 dels på 100 år utarrenderade, emot ett årligt arrende af tillsammans 171 t:r spanmål, 2:o frälseränta» af hemmanet
Vid förslaget om öfverflyttning af KrigsHofRättens Stat till den 3:dje HufvudTiteln har anmärkts hos R. o. A.j af Hr Hjerta, Gustaf, alt en sådan öfverflyttning i sig sjelf vore af ringa vigt, då medlen till lika belopp utgingo i bägge fallen, men att Utskottet derföre borde fästa ett bestämdt vilkor vid denna öfverflyttning, att anslaget tillhörde 3:dje HufvudTiteln blott i det fall, att KrigsHofRälten till densamma öfverflyttades, emedan eljest det blefve ett nytt tillfälle, att än en gång begagna KrigsFIofRättens Stat till 3:dje HufvudTitelns förökande, hvilket förhållande kunde inträffa, om R. St:r med detta anslag höjde 3:dje HufvudTitelns summa och K. M:t än en gång, emot Grundlagens föreskrift, ansåge sig kunna låta densamma på 2:dra HufvudTiteln qvarstå. Och hafva inom Bondeståndet flere Ledamöter, med afseende derpå, att de Mili laire Ledamöterne, som på kortare tid förordnades, alltid voro försedde med andre löner på Stat och vanligen voro i allt fall boende i Hufvudsladen, yrkat att arfvoden för Militaire Ledamö - 8o Ståts-Utskottets terne borde nedsättas, för de 2tne som hvardera uppburo 600 R:dr, till 400 Rtdr, och för de 3 som åtnjöto 45° Rtdr till 3oo R:dr hvardera; derjemte en Ledamot, i anledning af den uteblifna påföljden af R. St:rs beslut år i8?.3 om den ifrågavarande Statens öfvert!}' ttande till 3:dje HufvudTiteln, begärt förslag till det stadgande, hvarigenom det för KrigsHofRätten erforderlige och i nämnde HufvudTitel beräknade anslag måtte komma att innehållas, i händelse Staten-s öfverflyttning äfven denne gång skulle sakna påföljd. Utskottets
I Norge togs det första stGrre steget till ogift kvinnas myndighetsblifvande 1845, 1863 blef i afseende pH personlig myndighet all åtskilnad upphäfd mellan inan och ogifta kvinnor, hvilka blefvo sminderariges (d. v. s. myndige m d e r kurator) vid 18, och fullmyndige vid 25 års ålder. Genom lag af 1869 blef follrnyndigIietsgransen för ogifta kvinnor s å v a som för män nedsatt till det 21 året. I Finland .blef ogift kvinna genom lag af 1864 berättigad att vid fyllda L5 år sjelf förvalta hvad Iion genom eget arbete förtjänar, att vid fyllda 21 Br själf förvalta sin egendom, om hon för rätten anmält sin önskan diiroin och vid fyllda 25 ar myndig ochl berättigad a t t förvalta sin egendoin utan särskild anmälan hos rätten. Lika arfsrätt med broder fick kvinnan i Sverige 1846, i Norge 1854 och i F.inlu ?zd först 1878. I afseende på den gifta kvinnans ställning visar den norska lagen ett bestäindt. försteg framför såväl den svenska soin den finska. Genoin lagen af den 29 juni 1888 blef narniigen i Norge gift kmnila förklarad myndig vid 2 1 h ålder. I afseende p % inakaruas egen. domsf örhhllarideii stadgar lageii för ijfrigt i huf viidsak följande. Makarne kunna genom aktenskapsförwd såväl före som efter äktenskapets ingående ordna siiia inbördes s gen doms förhållanden på det sätt parterna finna tjänligast. Där intet förord ar uppgjordt, består ägen domsgemenskap mellan makarna. Det gemensamma boet förvaltad då af mannen ensam, dock meii några inskriinkningar. Afven dar ej äktenskapsförord ' ar inglinget råder liustrun öfver sin arbetsförtjänst samt hvad Iion inedels den bevisligen anskaffat till iiet gemensamma boet. I Saerige och Finland däremot gäller fortfarande 1734 års svenska lag, som stadgar mannens målsmanskap öfver hustrun samt agendomsgemensknp.
Hennes ögon följde mekaniskt dess allt jemt större proportioner. Slupen roddes ej mera; skyddade af en liten holme tycktes de seglande halft domnat af i solbaddet. Men snart var holmen dublerad, och den stora fjärden låg framför. En häftig vindstöt, stark, okuflig och liksom en blixt brytande fram ur molnet, tryckte för ett ögonblick de skotade höga seglen, kom båten att hårdt vicka till att ta in vatten och att inom ett par sekunder ligga omkullstjelpt på vågorna. Hon såg ingenting mer. Det mörknade för hennes ögon. Hon hörde blott hur utanför i trädgården en olycksbådande susning for genom trädens grenar, och kände hur den varma, tunga luften i ett nu afkyldes och blef liksom fuktig. Nere vid stranden sqvalpade de första vågorna liksom klagande, det fräste och skummade mellan stenarne vid bryggan. Weitikka trodde ett ögonblick att hon fått »solstyng» och blifvit tokig deraf. Hon trodde att patrons hårda ord varit en elak dröm och hennes syn likaså. Hon stod som förstenad och förmådde ej röra sig ur stället. Patron, som med sina knarriga söndagsstöflar promenerade inne i salen, väckte henne till medvetande. 'Se så, piga', sade han, 'nu kan det vara nog! Tog du afsked af kärasten eller hur? Gå nu och gör ditt knyte i ordning, här har du pengar, du usla slinka!' Weitikka suckade. 'Och jag fick aldrig ta afsked, aldrig, aldrig! Sjöjungfrun tog honom från mig, och på köpet tog hon hans brud med. Och de andra likafullt, patrons dotter och guvernanten. Bara pojkstackarn, han blef qvar, ser ni han håller fast sig i slupkölen. Sjöbruden gitter inte med sådan ful bonddräng, min älskade skulle hon ha. O, du helige fader i himlen, om jag hade fått dö i hans ställe!' Patron såg det också han, allt för tydligt. Fram mot eftermiddagen fick man upp fröken Anna, guvernanten, men först flere dagar derefter unge herrns tillärnade brud fröken Laura och den andra.
Ändamålet måste väl vara att hos den unga mannen fasta begreppet vid lagar, som bestå och som han under sin lefnad skall följa; men då läraren läser Öfver grundlagen måste han börja med: hvad jag nu säger är blott för i år, nästa år kan det vara annorlunda. Så länge denna ovaraktighet står qvar, så lange man om några år finner murket och föråldradt, hvad nu existerar, vet jag ej hvarföre några föreläsningar skola hållas. Hvad angar, att saken redan tvenne gånger af Ständerna blifvit framställd, så skrämmes jag ej deraf, eller bryr mig om opinionsyttringar; är min opinion riktig, begär jag att den må gillas; är den oriktig, må den förfalla. Hr von Hartmansdorff: Jag är ej af den me ning, att man bör eller kan förbigå grundlagarna vid föreläsningen af våra lagar och vår statsförfattning i allmänhet. Men då vid Universiteten finnas lärare i lagfarenhet, statshushållning och statistik, tillhör det dem att följa med sin tid, och att åt hvarje ny författning', som tillkommer, gifva sin bestämda plats i föredraget, utan att Regeringen behöfver, jemte författningens utfärdande, föreskrifva, att'den skall förelasas. Endast i sammanhang med en allmän reglering, eller i händelse af uraktlåtenhet, skulle det möjligen kunna behöfvas alt gifva någon särskild föreskrift i detta ämne; eljest bör det förstås af sig sjelft. Hvad LäroverksCommittccns arbeten beträffar, om hvilkas fortgång till deras slut en värd ledamot förmält sig vara i okunnighet, lar jag upplysa, att Committcen 1828 fulländade och samma år 32 Den 4 Mars f. m. d. 20 Dec. afgaf sitt slutliga utlåtande, hvilket år 1829 trycktes och tilldelades RiksSt:s ledamöter, åtminstone så många, sora då voro Utskotls-ledamöter. Gr. Cronhjelm: Först vill jag med några ord besvara den talare, som yttrat sig näst före den sista.