Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
David hade på några sekunder genomgått två stadier och befann sig med ens i det tredje: från yttersta förskräckelse till onaturlig likgiltighet och från likgiltighet till skamkänsla och medlidande, och utan att tänka på vad han gjorde lutade han sig mot dörren till Ziris rum, med ryggen vänd mot den hysteriskt snyftande kvinnan, och såg i stel, stum sorg på mannen i korgstolen. Men då denne plötsligt lyfte upp sitt tårdränkta, förvridna ansikte och såg på David, tyckte han sig själv krympa ihop och betäckte ofrivilligt ansiktet med händerna. I tyst ångest men med en viss känsla av att i alla fall någonting orätt höll på att bestraffas, lyssnade han till den brustna, hypokondriska rösten från det snyftande klädbyltet i korgstolen. Han vågade ej se på honom av fruktan att liksom brännas av glansen från dessa blänkande ögon bakom de fuktiga glasen. Rösten talade verkligen. Jag har vetat det här ja, ja, ja, det har jag vetat, det här har man sagt men jag inte trott ja, ja, stå där, stilla där, det är alldeles riktigt att ni skall stå där, David Ramm, mellan mig och och den där! Där skall ni stå stå bara stilla där Han tystnade och tycktes försöka behärska sig, han kämpade mot sin upprördhet med onaturlig styrka men snyftade till sist igen. Men nu lät rösten fastare, icke fullt så vansinnig som nyss: Och ni säger ingenting, ni, David Ramm? De säger att ni heter David Ramm men vad vet jag, jo visst, David Ramm. Sitt ned, jag ber er, jag är ändå en människa, ni är kanhända också en kan ni inte tala med mig, ni skall ju vara så intelligent? Hör ni! skrek han plötsligt liksom i raseri, pekande på en stol med armstöd, sitt ner, säger jag! Ni är ju min gäst inte sant? Sitt ned! säger jag, ni är väl inte feg så att ni springer er väg! Sitt ned! jag befaller det! David satte sig, mycket vit i ansiktet, med en min som en ångerfull brottsling tog han emot varje ord som ett piskrapp, som ett piskrapp väl förtjänt. Å, det kändes nästan som en barmhärtighet att bli plågad så rättfärdigt, så rättvist.
Således får jag föreslå följande förändring i första punkten, nemligen: att Bancosedelns silfvervärde må blifva lika med 2f:delar eller 128 sk. pä 1 R:dr efter medeltalet af närvarande ut* mrntning. Herr Hjerta: Den framställning Herr Rosenblad gjort är rigtig, så vida att det mindre silfvermyntet finnes utmyntadt efter en annan aliage än Specie-Riksdalern; men jag tror Herr Rosenblad gör ett misstag uti att detta skulle gälla otn Riksdalern, 374 Den 16 October e. m. Det gör likväl ingenting, ty i vårt gamla mynt finnes i hvarje piece, ända till tvåskillingsstycket, det nödiga qvantum myntfint silfver. Kopparen är en ren besparing för dem, som nedsmälta myntet, hvilket ock förnämligast förorsakat, att det så ofta onödigtvis blifvit nedsmält. Det är i alla fall en oafvislig sanning, att om 1818 års Författning icke ännu gälde, skulle 1664 års myntfot vara den lagliga. Jag underställer då, om icke rätta uttrycket blir på detta ställe, att Bancosedeln skall gälla efter 1664 års myntfot. För min del skiljer jag myntfoten från det värde Sedeln skall äga. Hvad åter Herr Lefréns reservation angår, så rörer det endast det nya myntets ulmyntningssätt, och jag tillstyrker derföre ännu en gång, att i:sta punkten må bifallas, med förbehållen rätt att vid i2:te punkten göra den förändring .i myntfoten, som Ridderskapet och Adeln kan anse nödig. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Jag är egentligen förekommen af den siste Talaren i meddelandet af den upplysning, till besvarande af Herr Rosenblads anmärkning, att, åtminstone enligt hvad BancoUtskottet vid sista Riksdag uppgifvit, lika mycket silfver finnes i det mindre myntet _, som i SpecieRiksdalernj, och alt hela skilnaden är den, alt det förra har derutöfver en större tillsats koppar.
Detta utlåtande, afgifvet den 28 November 1853 och åtföljdt af en utaf Kammar-kollegium, uppå förekomne anledningar, från Kongl. Majds Befallnings - Kongl. Maj is A'ätliga Proposition, N:o 9H. 7 hafvande äskad förnyad förteckning å jordlotterna under Elfsborgs kungsladugård, deruti, jemte andra rättelser, den tillförene föreslagna jordskylden eller grundräntan blifvit nedsatt till 4,1911- mansdagsverken, innefattar, jemte omständlig redogörelse för innehållet af Kongl. Mnj:ts Befallningshafvandes yttrande och förslag, åtskilliga anmärkningar och rättelser, hvilka likväl ej inverka på hufvudfrågans bedömande; och har Kammar-kollegium, beträffande först huruvida räntorna för ofvannämnda lägenheter, derest de varda till skatte försålda, böra bestämmas uti kontanta, penningar eller mansdagsverken, ansett det förra alternativet, som medför mesta reda och enkelhet, vara med lägenheter af förevarande beskaffenhet, hvilka numera utgöra en stadsdel, mest lämpligt och att i sådan händelse dagsverkena böra till kontant förvandlas efter de sednaste tio årens medelmarkegång eller för åren 1842—1851, utgörande för ett mansdagsverke 29 sk. 9 J rst. eller i jemn! tal 30 sk. b:ko, hvilket värde vore högre, än hvartill dagsverken i hela riket, utom Wester-Norrlands, Westerbottens, Jemtlands och Norrbottens län, i allmänhet uppskattas och således i en icke folkfattig ort vore fullt tillräckligt. För det fall åter, att Kongl. Maj:t skulle anse räntorna böra i mansdagsverken fastställas, har Kammar-kollegium trott dem böra, utan rättighet till utgörande in natura, bestämmas att årligen betalas icke efter årets markegångspris, utan efter n>edium af de näst föregående tio åren, på sätt af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer i fråga om Kronans räntor i allmänhet blifvit beslutadt. Flary att hafva någon erinran att framställa emot sättet, hvarpå Kongl.
Utom de 6 Procents Ränta och 12 Procents Öfver-Ränta, jenne Douceurer och CommisgionsArfvoden , och hvilket sammanlagdt redan utgör en grof och i andra Länder oerhörd beskattning; kan Landtbrukaren ej med sitt bestånd uthärda med de faststäldta kroch Afbetalningar hvar 6:te månad, enär han blott en gång om året eller hvar tolfte månad upp-; bär sin inkomst, det vill säga, bärgar sin Skörd. Han måste således låna Penningar till den ena Halfårs-inbetalningen, om han ej kan hafva den liggande undertiden, hvilket med allt för få lärer vara förhållandet; och jag förmodar äfven, att för Ägare af Bruks-egendomar samma olägenhet merendels inträffar. Då jag fördenskull, i betraktande häraf, vill vara betänkt på att föreslå utvägar för den producerande delen af Nationen, hvarmed jag menar Jordoch Bergsbrukaren, att på förmånliga villkor kunna erhålla det Penninge. biträde, sorn till deras Handteringars drifvande och utvidgande erfordras, får jag följande vördsammeligen proponera: 1:0 Ett serskildt Verk bör, efter min tänka, inrättas och istockholm etableras, ander 2®2 Den 5 gJanuariu namn af Landi bruk f Contoir; hvars föremål i allmänhet skall vara att befordra och vidtaga alla utvägar , som möjeliga äro till upphjeipande och befrämjande af Landtmanna-rörelsen och Bergshandteringen. 1 detta fall äger Contoiret att hos Kongl. Maj.t och, under Riksdagarne, hos Riksens Ständer, föreslå alla de mått och steg, Contoiret anser för ändamålet, så väl i stort, som vid serskildta tillfällen, tjenlige ; och har Contoiret fördenskull rättighet att af Lands* höfdingarne samt Presterskapet på Landet, äfvensom af alla andra publique Werk och Autoriteter, äska och erhålla de upplysningar och pndeiyättelser, sorn nödiga anses. 2:0
Ad. tillförene under detta plenum har fattat det beslut, att protocollen ang:de tulltaxan icke skola uppsättas, så anhåller jag att nu få nämna, alt jag icke dervid varit närvarande, och alt jag mot samma beslut mig reserverar. Mina skäl derföre äro i korthet, alt jag anser, att åtskilliga uppgifter i afseende på några af dessa artiklar tillhöra de märkvärdigaste företeelser under denna riksdag. Om jag varit närvar, vid del beslut, som R. o. Ad. fattat, skulle jag derifrån velat undantaga discussionen om dessa artiklar. Här hafva t. ex. blifvit gjorda uppgifter, hvilka ganska betydligt inverkat på Ståndets beslut, och dessa beslut torde nu för framtiden framstå oförklarliga. Sådana uppgifter voro t. ex. beräkningen af tullen på kardullsgarn, hvarvid man har gjort den uppgiften, att den utrikes ifrån inkomne ullen förlorar icke mindre än 40 proc., då den tvättas. Jag hade trott, alt sådana saker bort qvarstå i prot., på det alt närmare upplysningar och undersökningar i följd deraf lill en annan gång hade kunnat vinnas. Likaså har del förhållit sig med en 344 Den 20 Januari. del af discussioncrna ang:de glas och jernmanufaclurvaror, äfvensom caife. Jag hade således velat undantaga dessa artiklar, och anhåller nu att få reservera mig emot deras borttagande. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Då jag gjorde åtskil liga uppgifter i afseende på ålgången af ull, då den förvandlas till garn och kardullsgarn, anhåller jag till prot. få nämna, att jag icke uppgifvit 40 proc. minskning vid sådan ullens förvandling. Frih. Hermelin, Au g. Söderling:
Hof-rätt vädjade saker af föredragande ledamoten derstädes uppsättas, afse således nu ifrågaställde berättelser beredandet af en kontroll för parter, att deras sak blifvit af den, sorn hos Konungen föredrager saken, rätt uppfattad. Det oansedt har likväl Riksdagsfullmäktigen L. Rasmusson från Bohus län, uti ett hos Hedervärda Bondeståndet ingifvet och till Lag-utskottet remitteradt memorial, anmärkt att dessa berättelser äro öfverflödiga, samt nerför yrkat att berörde lagrum måtte upphäfvas. Pä sätt Utskottets under M 25 afgifna betänkande upplyser, har motionären jemväl framställt enahanda anmärkning och enahanda yrkande beträffande de berättelser, som i Hof-rätt till parten utfärdas. Betänkandet visar emedlertid, hurusom Utskottet, med afseende å berättelsernas ändamål, afstvrkt berörde yrkande; och som, efter hvad nyss är nämndt, de berättelser, som utfärdas i Hofrätt och uti hos Kongl. Maj:t fullföljde saker, hafva samma ändamål, samt, enligt hvad Utskottet inhemtat, Riksstånden delat den åsigt Utskottet i denna del uti berörde betänkande yttrat, torde vidare skäl icke fordras för det vördsamma tillstyrkande, att L. Rasmussons ifrågaställde motion icke må bifallas. Stockholm den 11 Juni 1851. STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1851. Lag-Utskottets Betänkande, N.o 39. 1 N:o 29. Ank. till Eip.-Utsk. d. i Juli 1S51, kl. 2 e. m. Betänkande i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om ändring i vissa delar af Kongl. Förordningen den i3 Juli i8/8_, angående inteckning i fast egendom.
Derföre ega att berörDe utgift från fina egna inFomfter afDraga; för SlcaDemie* ©pmnafiiocb ©Fobftaterne, ©omFprFo^fpflomän, .ftprFo* infpectorer, m. fl. för ©täDerna# SDtagiftratcr famt öfrige $jenftemän ocb betjente; för Dem, forn åtnjuta penfioner, gratialer od) benåDttingar, b^ilFa utgå efter ©tat, elier af allmänna mebel; för qvinna, feni njuter lön eller annan inFomft, få ccf penfton, gratial eller naDegåfva af allmänna mebel, tneD De unDantag för Dejsa [ifla tvanne punFter, forn i 145 §. intagne äco. §. 3. $ill fötedomtnonDe af mijjtag od) på Det ©tatené indomfl må nieD fäderbet funna påräfnaö, idali hvarje OrDinarie (Smbeté» od) £jenfte»man, utan affecnDe å I)n>aD De(j mcDl>jclpave eliev marie må åtnjuta, oafdortaDt erlägga SöemilU ning fov alla tjenften åtföljanDe lonefbrmoner; tjroacemot mebbjelpatené eliev marien# löne»infomft befria# fran föemillning. §• 4.
Men, då dessa tjenstemäns befattn. är så beskaffad, att penningar skola af dem förvaltas och redovisas, sä måste det vara Statens ovilkorliga rättighet att erhålla någon annan och säkrare garanti för deras lämplighet till tjensten, än det förord, som en eller annan Landshöfding eller annan embetsman, eller Colkm kan afgifva; och denna garanti anser jag finnes i de nu föreskrifna borgensförbindelserna. Jag tror nemi., att hvar och en, som söker en sådan tjenst och som gjort sig känd för redlighet och pålitlighet i sin enskilda och offentliga vandel, skall åtminstone inom den ort, der han vistats utan svårighet finna personer, de der hafva så mycket förtroende till honom, att de, för att bereda honom tillträde till den sökta tjensten, ingalunda skola draga i betänkande att lemna honom den i jemförelse med upbördstjenstens vigt obetydliga säkerhet, som af Staten fordras. Jag tror äfven att de svårigheter, hvarom Hr Nordenfelt talat, att erhålla dylika tjenstemän, icke äro för handen; ty om än den sökande är fattig, så, om han är rik på redlighet och väl känd inom sin ort, anser man som en bagatell alt lemna honom den säkerhet han begär, och han blir icke den, som kommer att gå miste om tjensten derföre att han icke åger någon enskild säkerhet. Den 6 December e. m. 457 Detta har jag velat nämna i afseende å den förmenta olämpligheten af det för Statens upbördsmän gällande borgenssystemet, på det att vederbörande Utsk., icke mätte på grund af Ilr Nordenfelts anförande misstaga sig och ingå på den af honom framställda grundsats. Hr Nordenfelt: Jag skall endast med få ord uptaga en del af hvad den siste värde talaren nyss yttrat.
— Äfven ur denna synpunkt må erkännas, att det kan vara väl, om de embetsman, som erhålla provisoriska löner, blifva erinrade om deras beskaffenhet, på det att de icke må tro att de fått fasta på, att dessa löner icke skola kunna ånyo jemkas. Detsamma gäller åsigten i afseende på förbudet emot innebafvande af flera tjenster, hvarom beslut förut är fattadt, likasom i afseende på pensionerna. Hvad R. Stms financiella suveränitet beträffar, så är det icke endast i fråga om anslagens belopp, som Ständerna kunna utöfva en sådan, nemi. att blott bevilja hvad som föreslås, utan äfven i fråga om pröfningen af anslagens ändamålsenlighet, och den suveräniteten bar icke Hr Gripenstedt velat frånkänna dem. Jag har således icke af de angifna anmärknme kunnat finna något skäl, hvarföre icke mitt förslag skulle kunna vinna bifall, utan tvärtom af det motstånd, det af Hr Gripenstedt rönt, blifvit ytterligare befästad i min öfvertygelse om dess ändamålsenlighet, så framt nemi. något allvar ligger hos R. St:r, att lönetillökningarne böra vara provisoriska och icke fasta. Frih. Stael von Holstein, Fa b. Wilh.: Att såsom en värd talare, Hr Gripenstedt, yttrat, de fallande priserna på spanmal och måhända äfven på viktualievaror, icke skulle i någon betydligare mån inverka på lefnadskostnaderna, det medgifver jag ganska gerna; ty vi veta alla, att lefnadssättet icke f. n. är sådant, att dessa enkla artiklar tagas mycket i betraktande. Tvärtom är detta lefnadssätt alltför luxuriöst för att deraf känna någon inverkan; men deraf följer likväl ej, att priserna på dessa nödvändighets-artiklar icke skola ligga till grund vid lönernas bestämmande. Hr Gripenstedt har äfven sagt, att de provisoriska lönerna fordrade och gjorde det nödvändigt, att tjenstemännen innehade mer än en tjenst.
Jag är fullt öfvertygad derom, att den uplysning, på hvilken man stödjer denna tolerans för Judaismen, svårligen någonsin låter sig bibringas Svenska allmänheten. Om än våra folkskolor komma till den åsyftade liberalismen; så är det likväl icke på massans tänkesätt, som skolorna i denna riktning kunna verka. Jag tror således att allmänheten, långt ifrån att följa de goda exempel, som de moraliska Judarne skulle kunna sprida i landel, i stället skulle från dem kunna hemta en fullkomlig vantro, och i sådant fall anser jag den största våda ligga deri, att dessa Israeliter ega rättighet att sprida sig i landet. Lika ogerna skulle jag se, att de finge rättighet att sprida sig till småstäderna. Visserligen har en värd talare här bredvid mig yttrat, att han ingalunda skulle önska att Regeringen vore liberal i tillåtelsen för Judars insläppande i landet, och att endast fråga kunde eller borde anses upsla, alt fullt medborgerliga rättigheter skulle meddelas de inom Sverige nu befintliga Judar: men jag anser det påtagligt, att om denna rättighet inskränkes till de f. n. i Sverige infödde, så skola likväl invandringar af Judar till Sverige allt mer och mer tilltaga och blifva alltför svåra att motarbeta; ty vi känna alItförväl, att Judiska samhällen genom olika riken hafva sins emellan ett så hemligt samband, att man förgäfves, hvarken med lagstiftning eller med polisupsigt skulle försöka att motverka deras beprisade intelligens vid tillämpningen af en lag, som har till grundsats Judarnes emancipation, och Sverige skulle säkerligen i detta afseende blifva ett Polen. Hvad Utsk. tillstyrkt anser jag, lika med många andra talare, vara alltför illa motiveradt, och lill och med stridande emot K. Jag tror det icke vara lämpligt, att en kommun i något fall har rättighet att motsätta sig en lagstiftning, som Den 19 Mars e. m. 89 rörer samhället i det hela. Vi hafva tillräckliga bevis på olämpligheten af ett sådant medgifvande uti den rättighet, som till kommunerna är öfverlemnad alt lagslifta t. ex. i fråga om kolerasmittan, hvarigenom upkomma sådana förhållanden, som verkligen väcka åtlöje hos utlänningen. Jag afstyrker bifall till betänk. Ropen på propos. förnyades.
Jtä 2, an r d« ättning och tryckning af Norrska bränvinslagstiftningen, roed några dit hörande handlingar. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Den åtgärd serskilda Utsk. uti nu föredragna Mern. föreslagit, synes mig vara på en gång ovanlig och onödig. Öm nemi. Utsk. anser sig från de Norrska handlingarne kunna hemta värdefulla upgifter, torde det Norrska språket hvarken vara så svårt eller förete så betydliga skiljaktigheter från vårt eget, att icke Utsk. kunde utan öfversättning ur samma handlingar liemta de upgifter som syntes vara af värde, likasom den lämpligaste utvägen att bringa dessa till Ståndens kännedom torde vara den, att Utsk. en gång i sitt Betänk, uptager alla sådana af nytta vande uplysningar att af Stånden pröfvas. Sådan är den vanliga formen och jag kan icke inse hvarföre man vid detta tillfälle skulle frångå densamma, utan hemställer derföre vördsamt alt Betänk, mätte afslås. Ur von Hartmansdorff, Au g.: Jag tror icke att någon, som läser det ifrågavande af Norrska Komitéen afgifna Betänk, skall anse de uplysningar, hvilka deri meddelas, vara öfverflödige. Serskilda Utsk:s ledamöter hafva i dessa handlingar funnit underrättelser, som äro af mycket värde, och jag förmodar att det Högh Ståndets medlemmar i allmänhet skola finna detsamma, 202 Den 25 Januari. 1 då de hunnit att deraf taga kännedom, ty dessa handlingar angå icke allenast förhållandet i Norrige, utan de hänvisa äfven, såsom Utsk. omnämnt, på sättet att gå till väga i åtskilliga andra länder, der man i bränvinstillverkningcn upnått en ännu högre ståndpunkt än vi. Det var äfven inom Utsk. fråga om att man skulle kunna umbära öfversättning, men de ledamöter, som tillhöra BondeSt. yrkade serdeles derpå, emedan åtskilliga af dem, sorn icke bo vid Norrska gränsen eller äro Skåningar icke väl förstå det Norrska språket, åtminstone icke i sådana uttryck, som egentligen angå yrket och icke höra lill dagligt tall.
En röd räf sågs på mycket långt håll, men hvarken ripor eller ripspår kunde upptäckas. Klockan 2 e.m. återvände jag till Irgunnuk och fick der en annan släde förspänd med 10 hundar, med hvilka jag snart åter nådde fartyget. Den 20 februari stannade tre stora, med varor lastade och med 16 till 20 hundar förspända tschuktsch-slädar vid Vega. De sade sig komma öster ifrån och vara på väg till marknaden i granskapet af Nischni Kolymsk. Jag sände åter på försök med dem bref till hemlandet, för hvilka, sedan de vägrat att mottaga penningar, i postarfvode lemnades tre flaskor rom och riklig undfägnad för folk och hundar. Mot denna aflöning förbundo de sig att troget utföra sitt uppdrag och lofvade att återkomma i maj. Härmed höllo de ock ord. Den 8 och 9 maj passerade nämligen en mängd med renskinn tungt lastade och med en massa hundar förspända slädar från vester till öster längs kusten. Naturligtvis rastade alla på den asiatiska ishafskustens enda värdshus, Vega, betraktande det som en sjelfskrifven sak att de hos oss skulle i ersättning för litet prat och sqvaller erhålla mat och »ram». Med mycken ifver berättade de nu, att bref skulle komma med en annan hundfora, som vore att vänta om några timmar. Det var för oss en mycket stor nyhet, hvars betydelse den, som aldrig i månadtal hungrat efter nyheter från hem, hemland och hemverld, knappast kan fatta. Ifriga att få veta, om vi verkligen hade att förvänta en post från Europa, frågade vi dem huru stort paketet var. »Mycket stort» blef svaret, och »ramen» utmättes naturligtvis derefter. Men när slutligen brefvet framkom, så visade det sig endast vara en ytterst knapphändig biljett från någon af de ryska myndigheterna i Kolyma, som underrättade mig, att våra bref kommit honom till handa den 4 april/23 mars och genast blifvit sända med express till Jakutsk. Derifrån befordrades de vidare med posten och kommo till Irkutsk den 26/14 maj och till Sverige den 2 augusti.
En liten penning lagd till en annan år ifrån år, med oförtruten idoghet, har mer än en gång skänkt stora kapitaler, och otaliga gånger grundlagt tarfliga familjers oekonomiska lycka. En förmögenhet, på detta vis samlad, genom ett långsamt men säkert stigande, har ännu en annan följd som nationalvinst, nemi. en moralisk kraft, hvilken alltid födes af det ståndaktiga och jemna slräfvandet. Det är ej lyckans barn, som, på detta sätt, skapa sin ståndpunkt — nej! det är armodets söner, hvilka, vana vid pröfningarnas motgång, sålunda dana sin sjelfkraft, en styrka; härdad, såsom den är, blir god för samhället att ega. Vi Svenskar, lättjefulla och lättsinnige, utan ihärdighet och denna inre kraft, som utgör grunden för samhällets bestånd, behöfva väl, i allt hvad vi kunna, upmunlra sparsamhet och enkelhet, dessa rikedomskällor för en fattig nation och dymedelst gifva sinnena en mera nationclt betryggande riktning. När man besinnar, att efter vårt är den minsta enheten och att 6 rsl:n gå på 2 styfver eller det nu föreslagna ”Öret”, så tyckes det, i sanning vara ett alltför stort skutt man gör, då man vill att den nu föreslagna minsta myntenheten skall blifva 6 gånger så stor, sorn den vi nu hafva. Man tyckes härvid utan våda kunna hålla sig vid hvad K. M. föreslagit, nemi. antagandet af halft Öre, såsom minsta skiljemynt. Den Iilla rubbning, som i decimalsystemets utveckling, tillämpad på myntet häruti skulle upstå, är, efter min tanke, af så liten betydenhet emot hvad härigenom skulle vinnas, att jag anser den ej värd att tagas i betraktande. Många dagliga behof, många smärre artiklar, hvilka ännu äro behöfliga för eller försäljas af vår lägre befolkning; mången slant åt den fattige, kastad vid grind eller gata; och slutligen möjligheten för dem, söm i lefnadsbekymmer framsläpa sin dag att till tröst för det närvarandes tunga, med hopp om ljusare framtid, kunna göra en besparing, som ej behöfver kosta dem någon afsaknad, talar högt tili den mera lyckligt lottade alt göra denna concession.