Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den värde talare androg, såsom ett exempel från England, att ett pris derstädes blifvit utsatt för den bästa skrift öfver sabbatens firande, och omnämnt en liten skrift, som dervid vann hög sta priset, författad af en engelsk arbetares dotter. Den är allmänt bekant under namn af tile Pearl of Days (perlan bland dagar). Jag anser dock tvifvel underkastadt, huruvida den kan sägas innehålla en verkligen evangelisk tanke; med äfventyr att stöta mån - Den 18 Februari f. m. 551 gen fromhet för hufvudet, måste jag dock uttala, att den i all sin välmening uti sig innebar en helt och hållet lagisk utgångspunkt. Således måste jag städse återkomma dertill att den H. Skrift är den första bok, hvilken bor sättas uti barnets hand, ty enklare kan man icke upstäila en bok än hvad som der är skrifvet. I sammanhang härmed vill jag fasta upmärksamhet på ett uttryck af Utsk:t, då Utsktt säger att »man icke bör kasta ifrån sig ett bestående godt». Huruvida katekesen kan kallas »ett bestående godt», anser jag lör min del vara högst tvifvelaktigt; och då de talare, hvilka i ämnet yttrat sig före mig, redan så fullständigt ådagalagt olämpligheten deraf, finner jag obehöfligt att ytterligare orda härom; men ett förhållande, hvilket jag, och säkerligen de fleste af Eder, Mine Hrr! känner, är, att öfverallt i vårt land hör man icke annat än klagan öfver detta — som man uttrycker sig — förskräckliga katekes-utanläsandet. På alla dessa skäl förenar jag mig med de ledamöter, hvilka yrkat på återremiss af detta Betänk., under förhoppning, att — då tilläfventyrs man dervid kan motse att Utsk:t till behandling, i sammanhang med öfrige dithörande frågor, uptager min i ämnet väckta motion, — någon utsigt till framgång för de af mig uttalade åsigter sålunda måtte randas. Frih. von Schulzenheim, David: Då jag anmälde mig för att yttra mig uti denna fråga, anade jag icke att så många talare skulle komma att före mig uttala de åsigter, jag hyser i ämnet. I likhet med Gr.
Jag erkänner uppriktigt, att jag tillhör den tanken, som anser bevärings-manskapet helt och hållet böra frikallas från prygel; men jag skulle vid ett sådant förhål - a36 Den 14 Mars, Jande önska, att ali legning på samma gång kunde försvinna. För resten får jag, i anledn. af ett yttrande af Hr von Knorring, nemi. att hela compagnier skulle blifvit pryglade, blott anmärka, att den händelsen måtte hafva inträffat före 1812, emedan det sedermera varit olagligt. Hr Lefre'n: Motionären har sagt, att jag skulle hafva yttrat, att en corporal, som undergått prygelstraff, kunnat avancera till underofficer. Det måtte någon annan hafva yttrat, ehuru jag ej hört det. Jag har endast påstått, att en karl kan få prygel och ändå vara estimerad. I öfrigt hade jag ämnat yttra hvad Gr. Lewenhaupt anfört till svar å hvad Hr von Knorring omnämnt. Den händelse denne ledamot omtalat, kan icke betraktas annorlunda, än som ett fel, och felaktigheter mot lagen skall man ej förblanda med hvad lagen bjuder. Det är nemi. på regtts-chefens befallning, efter föregånget majors-förhör, som prygelstraff användes. Hr von Knorring: I anledn. af Gr. Lewenhaupts anmärkning vid hvad jag sist omnämnde, får jag tillkännagifva, att jag egentligen syftade på Lif-grenadier-reg:tet under Jérnfeltz, med hvilket det uppgifna förhållandet ägt rum äfven efter 1812. — Beträffande åter Hr Lefrens erinran, så får jag tillkännagifva, det jag endast hade afseende pä de missbruk, som härleda sig från öfverdrifvet tjenstenit af unga officerare, hvilkas förfarande med käppslängar under exercis jag mången gång med förargelse åsett. H. Ex. Hr Gr, Löwenhjelm: Anförande af en lags öfverträdande kan ej blifva tjenligt argument emot denna lagens systeme.
”Carl, landtgrefve och prins af Hessen etc., fältmarskalk och kommenderande general öfver de kongl. arméerna, gör veterligt, att då hans maj:t konungen af Danmark, Norge, etc. etc., i kraft af sina traktater och förbindelser med Ryssland, sett sig nödsakad att på skedd reqvisition åt hennes maj:t ryska kejsarinnan afstå en del af sin armé till lands och vatten, att såsom hjelptrupper brukas emot Sverge – så är hans maj:ts vilja att dessa auxiliär-trupper iakttaga ordning och nogaste disciplin och icke förorsaka minsta skada åt någon, som icke gör fiendtligt motstånd, utan att tvärt deremot enhvar svensk undersåtes egendom må blifva i beskyddad och på allt sätt säker, och att eho som emot all förmodan skulle understå sig att röfva, ströfva eller begå våldsverkan, skall utan pardon med största stränghet blifva straffad, emedan hans maj:t icke åstundar annat än att lätta krigets bördor, såvidt omständigheterna det kunna tillåta. Hans maj:t gör sig äfven förvissad att, i anseende till sådant förfarande, hans trupper lära finna ett likadant bemötande i Sverge, isynnerhet att innevånarne, vare sig borgare eller bönder, icke göra dem något motstånd med väpnad hand eller angripa dem fiendtligen, emedan alla de, som tvärtemot krigsbruk blifva på detta sätt funna med vapen i händerna, ofelbart ådraga både sig och de sina den strängaste medfart och alla krigets vedervärdigheter”. ”Nånå”, sade madam Märta, oraklet i bugten, i det hon, så snart hon blott fick se hufvudet af en rödrock, stack fisk-knifven under förklädet, ”nånå, govänner, vi kunde min lif och själ ha fått det sämre! Och fast det är stora tårar värdt att de plundrat oss på allt bränvinet och brödet, som vår egen nådige kung samlat för oss att tillgripa i krigsnöd, så får en väl ändå torka ögonen och mysa ett mysande åt hans generalhöghets både kungörelse och soldater.
Stockholm den 16 Juiii 1823. Ankom den 22 Julii 1823. Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss i fråga, om ersättning för en brist i Kongl. Hof-Stallets Utfodring. Sedan uppå Riks-Marskalks-Ämbetets tillkännagifvande, det en brist af 3,81 x Lispund Hö, uti den å Stat för Kongl. Hof-Stallet anslagne utfodring för nasti, år uppkommit, för hvilken ersättning fordrades; Kongl. StatsContoiret, i underdånig skrifvelse den 11 nasti.
Det förra lagrummet stadgar, dels att missfirmelser emot vederdeloman inför Rätta, i tal eller skrift, genom oqvädinsoch smädeord, förklenliga tillmälen, eller åthäfvor, beläggas med böter från fem till tjugu daler eller mera, efter som brottet är till, dels att på vanvördligt talande eller skrifvande emot domaren följa ej mindre dubbla böter eller högre, allt som domaren skäligt pröfvar, än ock offentlig afbön, om brottet det förtjenar; hvaremot i 18 Cap. 8 § Missgernings-Balken finnes, jemte utsatt dödsstraff för hugg eller slag å domaren, då han är stadd i utöfningen af sitt embete, föreskrifvet, att den, som höter eller undsäger domaren, eller gifver honom smädliga ord, skall böta från femtio till hundrade daler och göra afbön, samt alt, om orden gå å heder och ära, dubbla böter samt ärans förlust böra ådömas; och skola böterne förvandlas efter Rältegångs-Balken till fängelse, men efter Missgernings-Balken till fängelse vid vatten och bröd. Häraf visar sig, att lagstiftaren i sistnämnde lagrum sökt skydda domaren för gröfre förolämpningar, men i i\ Cap. 7 § Rältegångs-Balken endast velat bestraffa den mindre förseelse, som, af Lagen benämnes för vanvördnad emot domaren, jemte missfirmelser emot vederdeloman. Böterne i begge fallen äro, enligt Utskottets tanka, lämpade efter förseelsernes beskaffenhet; och att, på sätt motionären yrkat, förhöja dem på senare stället samt stadga, att de böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, vore dels olämpligt, enär derigenom skulle upphäfvas den skillnad, som är gjord emellan de i begge lagrummen omförmäldte brott och deras bestraffningar, dels, hvad bötesförhöjningen beträffar, onödigt, emedan det uttryckligen är åt domaren öfverlemnadt att öka böterne till det belopp, som i hvarje mål pröfvas skäligt. Lika otjenligt vore det äfven att, angående verkställighet af straff för brott emot \\
April vid frågans förevarande derstädes, bifogas härhos undtst och Krigsoch KammarColhna framhärda med djupaste vördnad, nit och trohet, Stormägtigste, Allernådigste Konung! E. K. M:s underdånigste och tropligtigste tjenare och Undersåter På E. K. M:s och Rikets KammarCoUegii vägnar J. Cederström. P. Fägersten. L. Cassel. J. A. Brandel. J. Afskriftcns riktighet intygar ex officio J. J. Hartman. 6:0. Stadganderna i allmänna lagen och särskilda författningar rör:de laga hus böra upphäfvas. (2 Cap. 1 §. Byggn.Balken, K. HusesynsOrdn. d. 18 Juli 1681, lyöo års Författn., rörtde Landshöfdingeresidenshus, 1752 års Militieboställsordn. , 1770 års Förklar, och 1824. års Författn. för prestegårdsbyggnader i Skåne, m. fl. bref och författningar.) Det lärer ej kunna bestridas, att ett hemman med 3o tunnland åker och 60 tunnland äng behöfver mindre byggnader än ett med 100 tunnland åker och 1000 tunnland äng, såväl i afseende å uthus för grödans inrymmande som boningshus för det större antal arbetsfolk, som på det ena iner än på det andra erfordras. Härtill är i öfrigt så mycket större skäl, som K. M. upphäft sätesbyggnadsskyldigheten vid säterier. Om remiss häraf till vederbörligt Utsk. anhålles. 7:0. För att sätta R. St. vid hvarje Riksdag i tillfälle att i ett sammanhang finna de verkningar, lagstiftningen har så väl på rättsförhållandena som administrationens gång, näringarnas fortkomst, beskattningsmålens behandling och redogörelseverkets ändamålsenlighet, föreslår jag, att R.
– Ja först, ja – rättade hennes man – men det var ju såsom det skulle vara efter ämnet. Minns, en konungsman som håller räkenskap med sina tjenare, alldeles såsom Gud en gång skall hålla med oss. – Ja, jag vet att det är en liknelse – sade hustrun. – Men sedan blef han mild och alfvarsam på engång – menade nämndemannens hustru – då han uppmanade oss att förlåta dem som brutit emot oss, liksom Gud skall förlåta oss. – Det var inte just så – rättade åter nämndemannen sin hustru – utan han sade att om vi förlåta vår nästa dess fel, så kan det hända att Gud äfven förlåter oss våra fel. Och för att Gud skall förlåta oss, så måste vi förlåta vår nästa. Hustrun tog stillatigande emot tillrättavisningen, men sedan svängde hon om bladet och sade: – Minns kyrkvärden och minns du far, huru enfaldiga vi voro, först när pastorn kom hit till kapellet, som tyckte, att han inte predikade tillräckligt lärdt. – Och att han inte skrek så hårdt, som vår förra prest – menade kyrkvärden. – Och att han inte kunde sin predikan ifrån minnet, liksom vår näst förra pastor, som aldrig behöfde koncept – tillade kyrkvärdens hustru. Detta var en liten ömtålig sträng för nämndemannen, hvilken just i denna punkt hade något litet emot Ortman. Dessutom hade nämndemannen nyligen haft en lindrig debatt med sin hustru, uppkommande denna debatt deraf, att hustrun äfven i detta fall tagit pastorns parti. Han sade derföre: – Ja nå, hvad den saken vidkommer, så visst vore det bättre, om en predikade utan konceptet för sig ... men fullkomlig i alla stycken kan en ju inte vara. Dessutom så måste man ändå medge, att pastorn inte hela tiden gapar i konceptet, utan han kan ganska långa ramsor från minnet, inte såsom den der glasögons herren, som predikade här Allhelgonadag och hela tiden låg öfver pappret, liksom han aldrig sett i det förut. – Nå men, nog måste du väl ändå medge, min käre kamrat, att pastorn är en duktig predikant – invände kyrkvärden, hvilken icke gerna hörde någonting afprutas af pastorns beröm. – Jag skulle vara bra orättvis, om jag inte medgaf, att vår prest är den bäste jag hört.
Är deremot laga bouppteckningstid försummad, då må utmätning i sterbhus ske i den ordning derom är i allmänhet stadgadt”. Såsom skäl för detta förslag har motionären anfört, att någon bestämd lag för det fall, samma förslag afser, för närvarande icke finnes. Visserligen skulle åtskilliga rum i gällande lagar och författningar gifva stöd för den åsigt, att utmätning ej må ske i sterbhus förr, än delegarne åtnjutit tid för urarfvagörelse5 men erfarenheten hade dock visat, att man förfore på annat sätt. Denna omständighet bekräftade nödvändigheten af ett uttryckligt stadgande, som förhindrade ett dylikt förfaran de, hvilket, enligt motionärens omdöme, vore oförenligt med billighet och ledande till medborgenärers förläng. Hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru, till stöd för motionärens förslag, förekommer, att en ovilkorlig rättighet för borge närer att, under bouppteckningstiden eller derefter, innan sterbhusdelegarne åtnjutit tid för urarfvagörelse, ur sterbhus uttaga sina fordringar, kunde medföra menliga påföljder för medborgenärers rätt och lemna oredliga sterbhusdelegare utväg att, i förening med en eller annan, verklig eller diktad, borgenär, ansvarslöst undansnilla boets tillgångar; så möter likväl deremot: att den föreslagna friheten för sterbhusdelegare, att, intill dess en månad efter bouppteckningen förflutit, undandraga sig all betalningsskyldighet af sterbhusets gäld, skulle dels kunna föranleda de största missbruk i sådana sterbhus, der något rimligt tvifvel om boets tillräcklighet ej egde rum; dels förlama exekutionsverket för en längre tid, så ofta någön gäldenärs dödsfall mellankommer, samt derigenom försvaga den redan nog inskränkta krediten och förtroendet enskilde personer emellan; dels ock blottställa fordringsegare i allmänhet, men i synnerhet utgifvare eller innehafvare af vexelbref och invisningar samt de löftesmän, hvilka borgat såsom för egen skuld, för olägenheter, dem de, i och för ingåendet uti sådana penninge-förhållanden med vederhäftige personer, ej egt anledning befara.
Häraf ansåg motionären följa, att Magasins-kontorets tjenstemäns löneinkomster endast finge användas i den mån desse genom döden, öfverflyttning på pensions, stat, befordran eller på egen begäran från sina befattningar afginge, men vid tillämpningep hade Rikets Ständers beslut tolkats annorlunda, ty, sedan de 3:ne äldste Embetsoch Tjenstemännen vid Magasins-kontoret på pensions-stat öfverflyttats, och deras löneförmåner såmedelst blifvit för löneregleringen disponible, hade Magasins-kontorets återstående fyra yngre tjenstemän, hvilkas löneförmåner endast successivt, eller, såsom det uti Rikets Ständers underdåniga skrifvelse heter, »i mån af afgång», för löneregleringen skulle få användas, i December månad 1851 blifvit af Kongl. Stats-kontoret förständigade, att deras tjenstgöring med årets slut komme att upphöra vid Magasins-kontoret. Om ock en så beskaffad åtgärd kunde vara utan betydelse för tvänne bland desse tjenstemän, af hvilka den ene öfverflyttades till motsvarande befattning på Stats-kontorets nya stat, och den andre, hvilken innehaft tjensten kortaste tiden, var ogift och egde en för hans lefnadsbehof tillräcklig enskild förmögenhet, biel" åtgärden deremot så mycket mera menlig och tryckande för de tvänne öfrige, som desse voro obemedlade och familjefäder, samt. i förlitande derpå, att de löneinkomster, som de innehaft, den ene i mer än 16 år och den andre nära 15 år, ej skulle kunna dem fråntagas, hade beräknat dessa inkomster såsom en säker tillgång för sin och sina familjers hergning, samt genom förlusten deraf skulle komma att till sin välfärd lida en väsendtlig skada.
Sedan i 8 och 9 §§ af Handelsbalkens 40 Kapitel blifvit föreskrifvet, att den, som går i löfte för annans gäld, skall betala hvad gäldenären sjelf ej gälda gitter, samt att, om löftesman åtagit sig gälden som sin egen eller sig lika med gäldenären förbundit, borgenären eger söka hvilkendera han helst vill; så förekommer i 40 § ett stadgande af följande innehåll: »Dör gäldenär; svare tå thes arfvingar, så långt gods hans räcker, och gälde löftesman thet som brister. Dör löftesman, medan han under borgen står; vare tå borgenär skyldig att straxt fordra ny borgen af gäldenären: gitter han then skaffa; vare then förre löftesmannens arfvingar frie: gitter han ej; söke borgenär betalningen genast ut af gäldenären, och bristen af löftesmannens gods.» Nu ehuru detta sednare lagrum ej är inskränkt till någon af de i föregående §§ omförmälde två arter af borgen, utan blifvit uppställdt såsom allmänt eller hänlorligt till begge arterne, synes det likväl ej kunna förenas med den i 9 § borgenären lemnade rättighet att, med förbigående af gäldenären, omedelbarligen söka den löftesman, som åtagit sig annans gäld som sin egen, eller, såsom det vanligen heter, gått i borgen som för egen skuld. »Om gäldenären dör», heter det nemligen uti 4 0 §., skall löftesmannen endast svara för den brist som uppstår efter det gäldenärens gods så långt det räcker blifvit an vändt till gäldens betalning; och dör löftesman, är borgenären ålagdt, så vida gäldenären ej ställer ny borgen, att genast söka betalningen ut af gäldenären, med blott rättighet att af löftesmannens gods uttaga bristen. Skulle nu här afses äfven den löftesman, som gått i borgen såsom för egen skuld, löljde deraf att gäldenärs eller löftesmäns död upphäfde den rätt, som borgenären Bih. till R. St. Men härförutan har man anmärkt ej allenast det obestämda i orden slraxt och genast, utan äfven saknaden af påföljd för underlåtenhet af de åtgärder, hvarpå dessa ord syfta.
Jag ingaf deraf ett strökorn med så kraftig verkan att före min afresa derifrån förbättring var märkbar, hvilken sedan fortgick så att barnet snart befanns fullkomligt friskt. Efter denna händelse tvekade jag icke vidare att, då föräldrar sådant önskade, gifva ål barn samma medel. Det skedde äfven i många fall, och bland barn, som tillbörligen vårdade, brukade endast liomöopathisk medicin, dog ej ett enda medan jag fanns pä orten, hvaremot af alla smärre barn, som genom SundhetsNämnden erhöllo endast vanlig medicin, eller, hvilket ej sällan inträffade, icke kunde förmås att intaga läkemedel, såvidt jag kan erinra mig, endast ett och annat räddades. Men det var icke endast på barn, som en lycklig verkan af homöopathiska medel visade sig. Der fanns en medelålders torpare, (omkring 40 år) hvilken länge legat sjuk och antogs vara så ohjelplig, att man icke ansåg skäligt om hans illamående underrätta mig, ehuru jag ofta färdades förbi hans stuga. Vid tillfälligt sammanträffande med hans husbonde bad dock denne mig se ditin, ej derföre att husbonden hade något hopp om torparens vederfående, men emedan han förmodade, att det skulle fägna denne att jag icke förbisåg honom i hans elände. Ditkommen fann jag torparen till utseendet döende. Han besvarade ej min helsning; svarade ej heller då han tilltalades. Hustrun låg äfven rödsot-sjuk. Svärmodren, den enda att vårda dem begge, gick uppe med förebud till rödsot. Enhvar inser, att i den fattiga kojan värden ej kunde vara den bästa. Jag trodde mig ej kunna för tillfället föreskrifva något för mannen, helst han hade passande läkemedel till hands, dem han ej ville vidare begagna, och de omgifvande förklarade, att han redan brukat »allt möjligt», utan bättring. Men då jag efter hemkomsten läste i Iiartmanns homöopathiska Husläkare, om medel för sådana, som i rödsot ligga svårt medtagna, likgiltiga, blott väntande döden, så sände jag straxt bud med 6 strökorn af detta medel, att tagas 3 i sender, således i 2 gånger, en timma emellan.
Ofver-revisions-departements Militise-räkenskaps-kontor den 30 November 1861. F. liedberg. Koinniittéeiis för salpcterärciidcna underdånig» utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkning vid granskningen af 1859 års räkenskap öfver salpeter-fonden. Stor m äktigste, Aller nådig s te Konung! Genom remiss af den 18 Oktober nästlidet år har Eders Kongl. Majit behagat i nåder infordra Kommittéens för salpeter-ärendena underdåniga utlåtande öfver en af Rikets Ständers senast församlade Revisorer, vid granskning af salpeter-fondens räkenskaper och förvaltning för år 1859, gjord anmärkning, att, då denna fonds kontanta behållning, som vid revisionsårets början utgjorde 175,273 Kalr 43 öre, vid slutet af samma år uppgick till 199,660 R:dr 79 öre, Revisorerne ansett, att, enär utgifterne under året vida understigit det fonden tilldelade statsanslag, någon del af nämnde betydliga behållning kunnat genom utlåning göras fruktbärande. I anledning häraf utbedjer sig Kommittéen få i underdånighet upplysa: att i början och slutet af hvarje år förekomma de för salpeter-fonden betydligaste utgifterne, bestående dels i ersättningar till åtskillige läns landtränterier för derifrån under det föregående året förskjutne kostnader för fondens räkning, dels ock i förskotter, som till inlösen af salpeter i de salpeterproducerande länen måste till landtränterierne derstädes till ganska betydliga belopp under löpande året remitteras; hvadan Kommittéen vid första och sista månaderne at hvarje år måste äga en betydlig kontant behållning för att kunna dylika utgifter i mån af inkommande reqvisitioner bestrida. Af den befintliga behållningen vid 1859 års slut, 199,660
Och då jag nu tillfogar den min åsigt, att de räddningshus, jag här föreslagit, icke böra anläggas i städer utan på landet, äfven af det skäl alt barnen må hafva tillfälle att öfva sig i vanliga landtmannasysslor, så är jag färdig med den anhållan, att denna min motion måtte till vederbörligt Utsk. remitteras. Begärdes på bordet. Frih. Cederström, Rudolph, anförde skriftligen: Till motionerne om husagas afskaffande anhåller jag vördsammast få foga några anmärkningar, alt åtfölja den redan beslutade remissen till vederbörligt Utsk. Först och främst får jag hänvisa till Lagoch Ekon.Utsk:ns afstyrkande utlåt, vid sistl. riksdag i enahanda, då väckte, fråga. Den 30 December f. m. 313 Utsk:n, i hvars arbete jag hade äran deltaga, hafva nemi. i största korthet, men som det vill synas, ganska grundligt motiverat sin mening, som ock af R. St. godkändes. Huru skulle det väl vara mera nödigt nu, att åvägabringa en dylik lagförändring? — Aro tjenstehjonen numera vordne så felfria, så nitiska i sin tjenst, så beredvillige i sina åliggandens fullgörande, eller hafva måhända husbönderne ådagalagt något märkbart missbruk af sin nuvar. rättighet, så att ett uphäfvande deraf kan vara erforderligt? — Det tyckes tvertom, som det humana bemötande, som motionärerne förmäla sig åsyfta, de facto allmänneligen existerar emellan husbönder och tjenare: men det äger rum just under inflytelsen af n. v. stadganden, som, hälst deras möjliga missbrukande kan vedérbörl. åtalas och blifver då lagligen bestraffadt, f. n. har karakteren af en hälsosam varning, vissell, bättre och mera välgörande för tjenstehjonet, än hvad en tätt och ofta skeende upsägning och ombyte skulle vara. Men man vill icke hafva några patriarkaliska förhållanden, icke någon allvarlighet, icke någon sträng ordning rådande i familjen; hine ilise laerinia;!
M. täcktes i nåder utse och förordna någre erfarne män, för anställandet af noggrann undersökning rörande tillståndet inom Stockholms allmänna barnhus, med åliggande derjemte att föreslå de förbättringar, hvilka kunna, till följd af förefunna bristfälliglieter, i ett eller annat hänseende vara af behofvet påkallade för ett ändamålsenligt och med tidens fordringar öfverensstämmande ordnande af förvaltningen i alla dess delar; samt att E. K. M., sedan ett sådant förslag inkommit, undergått behörig granskning och erhållit nådig fastställelse, i nåder behagade detsamma till verkställighet befordra. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 24 Mars 1848. Rih. till R. St. Prot. i8få och rtfå* 10 Sami. i Afi. 10 74 Expeditions-Utskoltels Förslag till und. Skrifvelse, N.o ^7. N:o 47. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 99 Mars 1848. Preste-ståndet den 99 Borgare-ståndet den 1 Apiil — Bonde-ståndet den i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående preskriptionstid för lic/viderandet af åtskilliga i Riksgälds-kontorets hufvudbok uppförda skuldposter. (Stats-utsk. Ull., N:o 78, 16:de punkten.) . S. A. K. I öfverensstämmelse med livad förut vid flera tillfällen, rörande riksgäldskontorets och bankens i räkenskaperna balanserade gamla skulder, varit beslutadt oell föreskrifvet, fastställdes af Rikets sednast församlade