Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man liar visserligen härvid erinrat, att de äldsta Adjunkterna skola i allmänhet, till följd af deras tjenstgörings beskaffenhet, blifva hvad man kallar förlegade och knappast kunna ifrågakomma att befordras till Lektorer; men häremot torde åter kuuna anmärkas, att om än ett sådant förhållande förut understundom inträffat, så har detsamma dock måst betydligt förändras genom ämnesläsningens införande. Det är nemi. klart, att sedan Adjunkterna fått till åliggande att läsa samma ämnen i flere klasser, så bör det mindre fördelaktiga inflytandet på deras själsförmögenheter utaf ouphörlig läsning i de lägsta klasserna uphöra. Men om man än erkänner att det kan inträffa, att en Adjunkt, eller isynnerhet en Kollega, blifver något förlegad, derigenom att han länge innehaft en sådan befattning, så torde man dock ej kunna säga, att Staten bör inrätta en särskild högre lönegrad för mindre dugliga lärare, utan fasthellre antaga, att lönegraderna böra inrättas under förutsättning att deras innehafvare skola blifva dugliga och af befordran förtjenta män. K. M. har äfven varit af samma tanke som Utgifts-afdelningen, ehuru lönerna för ifrågavide lärare blifvit mindre fördelaktigt upställda i den Kongl. Proposm, än uti Utskis förslag, eller i 3 klasser af 1,000, 1,400 och 1,800 Edr, hvarjemte, enl. K. M:s Förslag, lärarne ej skulle få högre löner efter vissa år, utan först vid inträffande ledighet inom en högre grad. Om således Utskis förslag återföres till det ursprungliga och konseqventa, sorn Utgifts-afdelningen upgjorde, så blifver ändock de ifrågavide lärarnes ställning betydligt bättre, än den enl. K. M:s förslag skulle blifva.
Till stöd för denna skatt, har jag hört upgifvas endast 2:ne skäl. Det ena är, att hvar och en bör betala något för det skydd Staten lemnar; men för detta skydd erlägges nu först två personliga afgifter, nemi. mantalspenningar och skyddsafgiften. Den sednare är icke annat än ett slags supplement (ill mantalspenningarne, och således, om jag sä får uttrycka mig, en tårta på tårta. Men den fattige är, såsom jag förut — under öfverläggningen om mantalspenningarnetagit mig friheten anmärka, alldeles icke i öfrigt lottlös i afseende å skatter här i landet. Det andra skälet, är ett som åberopas för bibehållande af skyddsafgiften jemte nästan alla de skatter som uttagas af den fattigare delen af folket. Det är ett kardinalskäl för alla dem som vilja hafva stora Statsinkomster, utan alt eftertänka om de i längden kunna utgå. Detta skäl är, att beloppet, som hvarje skattskyldig bör utgöra, är obetydligt och icke tryckande. Jag medgifver, att man lättar bördorna under de sista åren, då t. ex. skyddsafgiften, mantalspenningarne och saltskatten blifvit nedsatta, så att de serskilda skatterna å de fattiga hvar för sig icke numera äro så höga. Men alla samman - 250 Den 24 Maj f. m. lagda, isynnerhet då konsumtions-afgifterna medtagas i beräkningen, utgöra dock ganska betydliga belopp för arbetaren med sin ringa dagspenning. Dessutom har man ingen garanti att ned< sättningen skall fortfara. När man antager ett oriktigt beskattningssystem, så kan man derpå bygga en farlig utpressning. Det är af vigt, att, under tiden, då lugn råder inom samhället, införa ^ ett sådant beskattningssystem, som äfven kan tillämpas under oroliga och farliga tider, dä man måste betala högre skatter. Ringheten af en skatt kan icke vara ett skäl ensamt för dess bi. behållande Skulle väl någon vilja påstå, att, för det att t. ex. 1 ett par spö eller fyra dygns vatten och bröd är ett relatift litet , straff, man skulle kunna utan skäl ådöma det. Kan någon jakande besvara en sådan fråga?
Lyckades det för Sverige att återupprätta en unionsstat, i hvilken de skandinaviska stammarne äro samlade till » inbördes skydd och gemensamt bästa », stegrades naturligtvis också både verkan och återverkan, som derefter genom Sverige utsträcktes till de öfriga skandinavländerna. Finlands och Skandinaviens intressen sammanträffa i den nordiska folkfrihetens betryggande. För hvar och en, som med hjerta och öfvertygelse omfattat skandinavismens sak, var början af året 1864, då Sverige fortfarande höll sig tillbaka från den bebådade alliansen med Danmark, i ytterlig grad pinsam. Sverige hade forut tillkännagifvit, att det skulle anse » hvarje angrepp på Slesvig » såsom riktadt mot hela Norden, och då angreppet egde rum, retirerade det sig in bland Londonproto-kollets undertecknare, der det träffade samman med sjelfva löpa 8ig mot Ryssland, och derigenom äfventyra landets ställning. Oli genheterna af detta patriotiska förmynderskap äro dock säkert större in fördelarne.angriparne, Preussen och Österrike. Europas opinion förvånade sig öfver att svenska folket, hvilket historien kännetecknat såsom lika modigt som högsint, efter allt hvad som talats, skrifvits och planlagts i den skandinaviska saken, i stillhet åsåg, huru den danska stamfbrvandten blodigt lemlä-stades. Denna förvåning kunde lätt slå öfver i en annan känsla, skadlig för Sverige, hvars med forna offer och ansträngningar förvärfvade anseende ju äfven bör tagas i beräkning bland de medel, som värna dess ställning bland folken. För alla dem i Sverige, hvilka voro skandinaviskt sinnade, måste för den skull hvaije utsigt att komma ur ett tvetydigt läge helsas upprigtigt välkommet. Rosenbergs anmärkningsvärda anspelningar framkallade af dessa förenade anledningar min största uppmärksamhet, Men de försatte mig äfven i ett lifligt bryderi. Borde jag väl, enligt Rosenbergs tydliga önskan, utan vidare meddela dem åt kungen? Eller borde jag dock icke, trots deras mycket bestämda form, att böija med närmare undersöka deras grund och barvidd, och sedan efter samvete handla enligt omständigheterna? Jag beslöt mig för det senare förfaringssättet. Jag anhöll hos kungen att fa resa till Köpenhamn för att studera de skandinaviska förhållandena och partierna der-stades.
Någon annan underrättelse derom synes icke vara behöflig. Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Så vidt jag kunnat fatta meningen af prot.utdr:n, äro 3 Stånd fullkomligen ense om, att man skall gifva Konungen tillkänna, att äfven den månad, hvarunder förlängning af riksdagen skall äskas, cj är tillräcklig. Hela skiljaktigheten består blott deri, att R. o. Ad. uttryckt denna tanke i premissen och de andra a:ne Stånden, nemi. Borgareoch BondeStrn i sjelfva conclusionen eller beslutet. Jag får derföre vördsamt hemställa, örn man icke aldra lättast kunde komma från saken, utan att behöfva frånträda sin förra gången yttrade mening, blott derigenom att R. o. Ad. beslöt, att det som nu är sagdt i premissen, nemi, att den ifrågavar. tiden ej är tillräcklig, skall nedflyttas i sjelfva beslutet. Jag anhåller vördsamt om propos. derå. Gr. Horn, Claes Fredr.: Då man läser 80 §:n Riksd.- Ordn., så faller det temmeligen tydligt, att ingen annan begäran vid detta tillfälle skulle efter den bokstafven kunna aga rum, än en anhållan om en månads prolongation af riksdagen; men då man närmare efterser hvad iog§:nReg.- F:n stadgar, så finnes det verkligen icke uttryckt, huru det skall tillgå, om äfven denna månad blir otillräcklig. Det säges blott, att Konungen då äger att Ständerna åtskilja, men icke förr, än denna månad förflutit. När det nu hvarken i 80 §:n Riksd Ordn. eller i 10g §:n Reg.F.-u står bestämdt förbjudet för R. St, att tillkännagifva att äfven den 4:de månaden är otillräcklig, finner jag icke, att det kan vara grundlagsvidrigt, att en sådan anmälan i underd. hos Konungen sker; och för min del finner jag äfven ganska riktigt, att, såsom den siste värde talaren yttrat, den tanke, som R. o. Ad. redan härom tillkännagifvit, må anses såsom R. o.
För min del vägar jag högeligen bestrida det, så mycket mer, sorn jag tror mig finna, alt de lagbud, som bestämma att räntan icke får öfverstiga 6 proc., äro bestämdt stridande emot det bos hvarje menniska inneboende begreppet 0111 rätt oell orätt. Deremot linnes en mängd handlingar, hvilka, ehuru i min tanka ganska, omoraliska, likväl äro fullkomligt lagenliga. Den person t. ex., som under missväxtår lill höga priser utlemnar sin spanmål lill den fattiga arbetaren, hvilken nästan är tvungen att betala honom allt hvad lian begär, för att dermed lifnära sig sjelf oehs sin fattiga familj, handlar fullkomligen lagenligt, men icke ädelt. Den person deremot, sorn till samma fattiga arbetare utlånat en viss summa penningar, emot cn enda procent högre än den. lagliga, oell sålunda bereder honom tillfälle att skalla sig sina lefnadsbehofver, han är hemfallen under lagens straffande band. Den handlande, som pä credit utlemnar sina varor lill vida högre pris, än det hvartill lian skulle hafva contant försålt samma varor; den qvarn verksägare, som förmaler sin grannes, säd, emot en qvarntull, vida öfversligande den som erlägges lill andra qvarnverksägarc; de menigheter, som frän sockenmagasiner utminutera den fattiges nödföda på vida drygare villkor, än som är tillåtet vid penningelransaclioncr: alla dessa handla fullkomligt lagenligt; mea den deremot, sorn utlemnar en del af sina capitaler till den nödställde, ingen säkerhet erbjudande näringsidkaren, emot en något högre proc. än den lagliga, lian anses för brottslig, äfven om han, just genom denna i råttan lid lemnade hjelp, hade räddat näringsidkaren ifrån förderfvet. Flera dylika exempel kunna företes, hvilka visa orimligheten af det lägst adgande, som bestämmer ett visst maximum för ränteberäkning, så mycket mer som detta lagbud omöjligen kan eller bör förhindra räntans fallande vid de tillfällen, dä ymnig tillgäng pä penningar finnas.
Det lider nemligen, enligt Rikets Ständers tanka, intet tvifvel, att kyrkoherden, till följd af det embete, han innehar, bättre än någon annan eger kännedom både om person och sakförhållanden inom kommunen; och då detta embete tillika ålägger honom såsom en pligt att med ömhet och billighet afväga både behofven och utvägarne att dem fylla, är han äfven framför någon annan i tillfälle att medla emellan de skiljagtiga intressen, som i sådana frågor kunna emot hvarandra uppträda. Af dessa skäl, hvartill ytterligare torde böra läggas det biträde, socknenämnden vid utförande af sina mångfalldiga och mödosamma bestyr i afseende på fattigvårdsangelägenheterne såmedelst skulle kunna påräkna, hafva Rikets Ständer icke tvekat att i underd. förorda elt stadgande i den rigtning, som här ofvan antydes. '424 Expecluions-Vlshotlets Förslag till und. Shrifvelsej N.o tgS. I afseende å 7 § 3 mom. är anmärkt, att fattigvårds-styrelsens husbonderätt är inskränkt endast till sådana personer, som för hustru eller barn fattigförsörjning åtnjuta; hvaremot öfver dem, hvilka genom lättja eller liknöjdhet förorsaka, att hustru eller barn falla fattigvården till last, styrelsen icke eger annan rättighet sig tillerkänd, än den att för sålunda uppkomna kostnader af den lättjefulles eller liknöjdes arbetsförtjenst eller annan dess egendom erhålla ersättning. Då emedlertid en sådan lättjefull och liknöjd person, hvarom* här är fråga, för de liesta fall lärer sakna annan tillgång till gäldande af en dylik ersättning, än dess arbetsförmåga, och denna icke heller lärer för sådant ändamål blifva anVänd, med mindre han dertill lagligen förbindes, torde annan utväg till betryggande af fattigvårds-styrelsens rätt härutinnan icke återstå, än att dylike personer ställas under enahanda kategori med’ dem, hvilka uti 1 mom. omförmälas, eller under styrelsens husbonde-välde, hvadan -Rikets Ständer trott sig böra lili förevarande mom. tillstyrka en ändring i nu anmärkta syftning.
Och jag undrar om vi icke kunde komma derhän, att du kunde tala till mig – icke som till en qvinna, hvars pratsjuka man fruktar – utan lugnt, som en man talar till en man, hvilken han vet kan tiga med en mans ord. Nu tror du att jag säger detta af begär att utforska dig. Hå, alla mina författarinstinkter äro liksom döda, och jag är så nykter, som jag tror endast penningbekymmer kunna göra en. Men ensamheten och tystnaden här ha kallat fram allt det bättre hos mig; och det misstrogna, oroliga, som fins i mitt sinne, och som du nog märkte, är åter liksom bortstruket. Jag vet att man aldrig kan bli en verkligt god menniska med denna eviga misstro emot allt och emot alla. Tvärtom, det fins ingenting som så rikt utvecklar det sanna och sunda i ens själslif, som just förmågan att känna tillit och att vara tillit värd. Om du granskar ditt eget lif, skall du se att jag har rätt. Aldrig var du i verkligheten så god och sann, som då du liksom kunde spegla dig i en annans tillit och icke behöfde för hvarje ord, du ville yttra, först slå ifrån dig dina egna tvifvel mot den du talade med. Hur mycket jag än lider af att sjunka tillbaka i denna håla, der det icke fins en enda menniska med samma intressen som jag, så är det mig dock som ett slags njutning att vara kastad tillbaka på mig sjelf, jag menar på mina egna krafter. Om man som författare vinner på sådant, vet jag icke, men att det som menniska mognar och utvecklar en, det vet jag. Och då får man finna sig i att det käns som om man blifvit kastad i ett valsverk, att slitas och knådas. Jag skulle unna dig en tid af sådan afskild ensamhet, dock utan alla mina framtids spöken af fattigdom och umbäranden. Ty de trött-jaga en och suga ur en både must och märg. Hörby d. 15 Feb. 86. Om jul gaf Christian Anna endast en femma, som vanligt, utan att tänka på att hon skulle ha ersättning för de presenter jag annars brukar köpa åt henne för mjölkpenningarne. Men Matti köpte i smyg åt henne utan att fadern skulle veta om det. Af Anne Charlotte fick Anna en bordduk.
Läroverket bör fortgå på den väg, som det följt alltifrån sin stiftelse, d. v. s. iakttaga tidens fordringar, men icke löpa förbi dem, och det skulle, enl. min tanke, vara ett förbilöpande, om man nu borttoge de båda lägre klasserna; man skulle förgäfves söka att finna en ersättning för dem på andra orter, andra lokaler. Om jag genomgår Arméens alla officerare, så finner jag att omkring 27 proc., d. v. s. något mer än ^:del af den nuvide personalen, hafva fått sin upfostran vid KrigsAkademien. Ser jag åter efter huru förhållandet är i Kegements-officers-graden, så finner jag att 43 proc. af dess personal har genomgått KrigsAkademien, då det likväl enl. förra proportionen endast borde vara 27 proc.; tager jag nu bort majorer och öfverste-löjtnanter, för att endast hålla mig till regementsoch korps-chefer, så borde äfven der vara samma proportion, nemligen 27 proc., men skillnaden är mycket större; ty der är 60 proc. Jag vill icke härmed kasta någon skugga på dem, som icke gjort sin upfostran vid Carlberg, utan jag anför endast dessa siffror, för att visa att bildningsanstalten på Carlberg icke är misskänd af dem, som hos K. M. föreslås till befordringar inom Armén. Då styrelsen alltid följt tidehvarfvets fordringar, och då resultatet visat sig godt, så förefaller det mig i sanning besynnerligt att man ständigt anfaller detta läroverk, som alldeles icke förtjenar det klander man öfver detsamma utgjuter. Det är ett ordspråk, som säger: »man skall icke sporra den springande hästen.» Hvarföre då oupliörligt sporra ett verk, som utan sporrning går den väg, som är utstakad, och som visar goda resultat. Jag vet nog den vanliga »käpphästen», nemi. den s. k. ståndsskilnad, som man företrädesvis skulle finna vid detta läroverk. Men denna ståndsskilnad kan icke undvikas; ty antingen skall man hafva en stående krigsmakt, eller också har man i nödens stund endast en Armé, utan bildning och utan skick.
Det måtte bevisa, att det straff, som genom denna förändring af Missg.-b:n blifvit faststäldt för majestätsbrott, antingen ej förmår afskräcka från brottet, eller också är obetydligare, Un att domaren anser det vara af högsta vigt, att med aldra största varsamhet fortgå vid detta straffs tillämpande, — ett skäl, som jag tror mig kunna draga deraf, att det verkligen händt, att man, vid väckt åtal för majestätsbrott, ej aktat nödigt iakttaga lagens uttryckliga föreskrift, som bjuder, att intet åtal å majestätsbrott må fullföljas, förrän man först inhemtat Konungens nådiga vilja om så skall ske eller ej. Då 1734 års lag uttryckligen bjuder, alt åtal ej må göras å majestätsbrott utan Konungens lof, kan man lätt finna lagstiftaren blott haft för afsigt, att dödsstraffet skulle vara ett medel att afskräcka, — det skulle påminna oss om helgden af Konungens majestät, som åskan om Guds, — och hon Den !2o Mars F. m. 3g5 ej afsett, ali della straff skulle komma att användas, så länge Sverige ej styres af tyranner, som för ett ord fordra blod.
Stockholm den 15 November 1865. C. A. Petterson. Af Herr PetteFSOD, C. A., att för lurendrejeri, m. m., måtte stadgas samma ansvar som för stöld. Oaktadt tull-lagstiftningen under sednare åren framträdt i en allt mer och mer liberal anda, har detta likvisst icke kunnat verka derhän, att icke insmuggling af god 404 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 167. till riket alltjeinnt fortgår, om just ej i så stor skala som fordom, så åtminstone tillräckligt mycket för att påkalla strängare straffbestämmelser för lurendrejeri än de, som nu förefinnas, helst det nuvarande straffet på intet sätt finner sin motsvarighet uti det som drabbar den, hvilken olofligen tillegnar sig annans egendom eller, för att säga rent ut, den som bestjäl sin nästa; ty hvad är lurendrejeri annat än en stöld. Enda skilnaden är namnet, att lurendrejeri benämnes ”försnillning af statsmedel” och straffas lindrigare, det andra benämnes ”stjäla” och straffas hårdare, ehuru båda brotten äro lika och borde i följd deraf äfven lika bestraffas. Lurendrejeriet har derjemte det onda med sig, att vid upptäckt det sällan är den egentliga försnillaren eller egaren till varan, som straffas, utan de biträden han begagnat vid sin skamliga handtering. Vore straffet för lurendrejaren lika med det för tjufven, är jag öfvertygad att hvar och en skulle väl betänka sig innan han läte inleda sig på den, i så fall högst betänkliga och farliga smugglarebanan, och försöken till olofligt inpraktiserande af gods allt mer och mer aftaga samt slutligen alldeles försvinna, till fromma och båtnad både för den enskilda och det allmänna. Jag vågar derföre föreslå, att den, som beträdes med att genom lurendrejeri eller i öfrigt falska och sanningslösa uppgifter undansnilla Staten tillkommande tullafgifter, måtte härför stånda samma ansvar, som för stöld. Om remiss till Lag-Utskottet anhålles vördsamt. Stockholm den 15 November 1865. C. A. Petterson. tf:o 167.
Vid nästa föredragning må detsamma, på flere ledamöters förenade begäran, ehvad öfverläggning egt rum eller ej, åter kunna bordläggas; men då saken tredje gången förekommer, skall den till afgörande företagas. Lag samma vare om handläggning i Stånden af Nämndernas meddelanden, förslag och betänkanden. Konstitutions-Utskottets Memorial, K:o T. 15 Hvar och en fråga af annan än allmän beskaffenhet, äfvensom preliminära hcmställanden och förfrågningar må genast kunna afgöras, så villa den eller de ej af någon Ståndets eller Riks-nämndena ledamot begäras på bordet Uti Ståndens och Riks-nämndens kanslier böta alltid finnas en öppen förteckning öfver alla på bordet lagde mål, med dertill hörande akter och handlingar, 3:o. Vid pröfningen i Riks-nämndens plena af Utskotts afgifna förslag, skall detsamma först framställas till antagande eller förkastande utan förändring. Göres dervid anmärkning till förändring, och finner Nämnden ärendet tillfyllest utred t : må Nämnden, sedan bestämdt förslag till sådan ändring blifvit uppgjordt, om dess antagande eller förkastande besluta. Är anmärkningen af den beskaffenhet, att närmare utredning anses behöflig, då skall Utskottet af samma anmärkning erhålla del, för att förslaget derefter ytterligare granska och jemka. När ett sålunda bereth, förslag Ull Rike-nämnden återkommer, varde det behandladt på samma sätt, sorn här ofvan om Utskotts första förslag stadgas, dock att ytterligare återremiss ej må ega rum. 4:o. Vid pröfningen i Slån dens plena af Nämnds afgifna förslag, skall detsamma framställas till antagande eller förkastande utan förändring. § 43 (§ 50 R. 0.) Hvarje Stånds eller Rik s-nämndens ledamot ege rätt allt, som sriom Ståndet eliel' Nämnden sig tilldrager. Hvar och en pröfve Stån det eller Nämnden, huruvida den ledamot, som sig sålunda förgått, må af Land t marskalken eiler Talmannen —• — enligt 69 § — förfalla. § 44 (§ 51 R O.)
Nordström ville för sin del få antecknadt, att han ej fann något giltigt skäl vara förhanden, att från punkten 2:o utesluta det i föregående Reglementen och sednast äfven det af år 1860 (§ 110) intagna bestämmandet i silfver specie af metalliska kassans minimum, äfvensom deremot att uti punkten 12:o bibehålla uttrycket: “128 skillingar banko“ såsom utvexlingsgruud för silfvermynt mot Bankens sedlar, enär bankoräkningen numera är genom lag upphäfd och riksmyntsräkningeu i stället införd. Bih. till R. St. Prof. | Banko-Utskottets Memorial JVst' 46. I JW Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juli 1863, kl. 1 e. m. Memorial, angående i‘7l:sla § i nu gällande Banko-reglemente. Banko-reglementet af den 30 Oktober 1860 ålägger, i 171 §, Banko-fullmägtige att, i händelse Privatbank antingen helt och hållet inställer, eller ock, i följd af fattadt beslut att upphöra, i betydlig mån inskränker sin verksamhet såsom låneanstalt samt derest icke å sådan ort enskildt bolag skulle bilda sig för bedrifvande af bankrörelse med Riksbankens sedlar, antingen derstädes inrätta en afdelning af Rikets Ständers bank, för att bedrifva låneoch kreditivrörelse samt hålla uppoch afskrifningsräkning enligt ungefärligen enahanda grunder, som den Privatbank, hvilkens rörelse skall ersättas, eller ock för berörda ändamål, och i mån af det genom Privatbanks indragning minskade rörelsekapital, anvisa nödiga medel åt Bankens vederbörande lånekontor; egande Fullmägtige att för detta ändamål, utöfver det eljest fastställda maximum för sedelstock, använda 3,800,000 R:dr på sätt omförmälda § vidare bestämmer. Ett så beskaffadt stadgande intogs först i det reglemente för förvaltningen af Rikets Ständers Bank, som vid riksdagen 1844—1845 upprättades, och har i följande Banko-reglementen bibehållits med några förändringar i uppställningen.
I anledn. af den förändrade redakt:n 14:de §:n erhållit, anser äfven jag, att en dylik föreskrift, som den siste talaren omnämnt, / är erforderlig, samt att detta stadgande lämpligast kunde införas uti en ny §, som torde erhålla nummern 15, emedan den nummern numera icke finnes. Hr Printzensköld: Antingen har jag missförstått Hr Branunerhjelms förslag, då jag hörde detsamma upläsas, eller också hafva de talare, som bestridt min framställning, missförstått mig. Genom R. o. Ad:s beslut att borttaga 15:de §:n har en lucka uti §§:nas nummerföljd upstålt. Nu hade jag förestält Den 8 Augusti. 117 mig, alt denna lucka skulle lämpligen kunna fyllas derigenom, alt man uti I5:de §:ns ställe intog den del af 16:de §:n, som angår beräkning af försäljnings-qvantiteten å utminuteringsoch utskänknings-ställena i stad, samt att man, så till sägandes, skapade en 16:de §, som skulle innehålla beräkningen af minimibeloppet för nyssnämnde ställen å landet. Härigenom finge man 2 serskilda §§, som afsågo serskilda förhållanden. Jag vill visst icke påstå, att mitt förslag är det lämpligaste, och understödjes jag icke, så afstår jag derifrån, men jag tror dock att paragrafföljden blefve densamma som nu, samt att ingen oreda skulle upkomma, hvilket deremot nu kunde blifva händelsen, enär det omtalas auktion på det ena stället, men icke på det andra. Frih. Raab: Jag begärde ordet för att tillkännagifva, att sedan 17:de §:n erhållit den af R. o. Ad. beslutade ordalydelsen, 16:de §:n naturligtvis måste ändras derefter, och då jag reserverat mig emot Utsk:s förslag, har jag ingenting att invända emot det, som Hr Braunerhjelm framställt. Hrad beträffar