Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad kan han göra — hvad gör han i de flesta fall? Vi veta det blott alltför väl. Nästan dagligen höres det ropet: En man öfver bord. Hvad kunna vi kvinnor göra därvid, frågar man kanhända? Icke kunna vi upptaga kampen mot dem, som med alla snillets och vetandets vapen anfalla kristendomen? Icke kunna vi förhindra, att de, som förkasta ankaret och ankargrunden, som icke tro pä kompass och styre, alt de segla i kvaf? Nej, det kunna vi icke, men — vi kunna lära våra barn att lefva. Vi kunna lära våra barn att tro, att bedja, att försaka sig själfva. Vi kunna lära dem kristendomens stora princip, dess hörnsten, dess vapen, dess seger: kärleken, den rena, uppoffrande kärleken, som » icke söker sitt »; vi kunna lära dem, att den, som lefver sitt lif icke för sig själf, utan för andra, skall aldrig behöfva sörja för, det han icke kan lefva det om igen, ej heller skall det blifva honom vare sig för långt eller för tungt. De tårar vi gjuta öfver andra bränna ej så i hjärtat, som bodi när vi måste gråta öfver oss själfva. Och det, som vi gå miste om af denna världens härlighet, uppväges mer än vä! af lyckan att kunna åt andra räcka en hjälpande hand. Men, invänder du, man kan misstaga sig äfven häruti, misstaga sig om vägen, om medlen, om det rätta och det orätta, och vår lifsgärning blir ändock förfelad. Sannt, men så hvarken bör eller behöfver det blifva. Här har du kristendomen till ditt stöd, här kommer vägvisaren, ledningen, hjälpen. Visa den ej ifrän dig, tag den utsträckta handen och förtro dig därtill — du skall aldrig ångra det. Och om också ditt lif blir kort, alltför kort för allt det du velat och tänkt, så skall det dock räcka till för att älska och tjäna och förlåta den värld, i hvilken du lefver, de människor, som omgifva dig.
Här är likväl ett mot förhållande ; men äfven om dessa nu anförda skäl hade kommit att uli betänk, inflyta, så skulle jag i allt fall ej å dem fästat afseende, hufvudsakligen på de grunder, som Hr Rosenblad anfört. Jag har vid flera tillfällen härstädes anmärkt, huruledes det öfvermätt liksom till en vana hos åtskillige ledamöter inom RiksStånden att, då de vilja hafva någon eller några fördelar sig beviljade, eller då de förmena sig hafva skäl lill klagan öfver olägenheter och missbruk o. s. v., så vända de sig ej lill dem som vederbör med sina framställningar, utan vänta till nästa riksdag för att då af alla krafter genom motionsvägen göra sina anspråk gällande; men man bör, sä vidt möjligt är, söka afvisa dylika ovanor, och vänja vederbör. i landsorterna vid att gå de vägar, som lagar och författningar bjuda, men icke bjuda till ali genom R. St:s förord vinna, hvad de eljest påtagligen ej skulle kunna erhålla. Nu är det af Hr Rosenblad upplyst, att Dahls härad är en af de förmögnaste orter i riket. Hvarföre skulle man då gifva dem en fördel, hvaraf de ej äro i behof? — Hafva de, pä sätt Frih. von Kraemer här yttrat, försummat att vid rätt tillfälle bevaka sina anspråk på skogsfångst och mulbete ä Ombergs kronopark; så torde Hr Frilen veta att det finnes en lag, som lemnar dem öppet att hos K. M. söka återställande af sina fatalier. Hafva de då skäl för sin begäran, så vinna de rättighet att göra sina ersättningsanspråk gällande; men icke tillhör det R. St. att förorda en sådan sak. Jag tillstyrker afslag å betänk. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag anhåller att få instämma med Gr. Lagerbjelke. Går man i bolten med saken, så innehåller förslaget helt enkelt, fastän uti allmännare ordalag, att, derest Dahls häradsboer skulle hafva rätt, så anhålla R. St. att Konungen måtte gifva dem rätt. Sådant lära R. St. ej behöfva att särskildt begära, ty det uppfyller Konungen nog ändock. Men det är derjemte någonting märkligt, som förekommer uli detta betänk.
Jag underställer hvar och en , huruvida, i händelse vi, uti Bevillningsväg fatta det beslut , att fri import skall vara hufvudgrunden för handelo , detta icke vore ett beslut, som , man må använda hvilka ordlekar som hälst, vöre så bindande för Kongl. Majit, att de öfrige önskningarne ej på något sätt kunde vara verkande. Om man i Bevillningsväg fattar det beslut att fri import skall äga rum , blifver Bevillningsutskottet skyldigt , att caiculationsvis beräkna intraderne efter denna grundsats. Jag hemställer då , om, sedan Bevillningsutskottet förklarat sig hafva den plan att föreslå sådane åtgärder, hvarigenom Tullbevillningeo skulle blifva betydligen ökad, och man calculations - j)en 34 Augusti f. ml 445 vis uppförde den till högre belopp än nu, till exempel till,2 och cn half millioner; jag hemställer då, säger jag, om ej ett sådant beslut skulle äga den bestämda följd, att om Riksens Ständer sedermera beslutaJe en önskan till Kgl* Maj;t , att, prohibitions-systemet måtte bibehållas , Kongl. Maj:t fann Sig bunden, och önskningarne blefvo nakm, tomma önskningar. Kongl. Majtt sättes då uti den belägenhet, att antingen genom bibehållande af systemet , förorsaka en Staisbrist, eller att ingå på det af Riksens ständer fattade Oeconomiska beslut. Jag hemställer om icke Konungens rätt, att styra Landets Oeconomie, vore undergräfd , och om det ej vore tomma ord och fraser, att man ej undergräft Hans myndighet. På denna grund hemställer jag att första punkten, äfversom den om creditupplag måtte såsom Osconomiska få hvila, till dess Betänkandet i ietta ämne ifrån OeconomieUtskottet inkomner , men att för öfrigt alla de andra frågone om Tulltaxan må till öfverläggning företatas , så mycket mera som detta ej strider erno Riksdagsordningen , enär Betänkandet nu är Ibr andra gången före.
För första gången kände hon, att det kunde vara påkostande att lyda sin mor, och i tårarne låg blott en bön om förlåtelse härför. Men modren misstog sig om känslans rätta halt, tydde tårarne som den första kärlekens födslosmärta, och förnöjd öfver upplösningen af Nannas rörelse, slöt hon henne i sina armar, och framhviskade några ord, som skulle betyda en lyckönskning till den sällhet hon förmodade Nanna skulle komma att njuta i det föreslagna äktenskapet. «Vill du skrifva sjelf?» frågade modren, när hon tyckte Nanna vara mera lugnad. «Nej, nej, för Guds skull, nej!» ropade Nanna, och ehuru modren blef något förvånad öfver den häftighet hvarmed Nanna svarade detta, så rubbades hon dock ej i sin tro, att detta blott kom af Nannas känsla af nyheten i sin belägenhet. Hon frikallade henne således snart från skyldigheten att lemna ett egenhändigt svar, och Nanna, för hvilken detta redan var en vinst, gaf ett slags tyst fullmakt åt modren att svara i hennes ställe, och hur denna af modren begagnades, visade sig af ett bref, som modren skref till Stellans föräldrar, deruti hon tackade för det hedrande anbudet, som hennes dotter blifvit gjordt, erkände väl, att denna ej med uttryckliga ord yttrat sitt bifall till den föreslagna föreningen, men förklarade sig dock för väl känna, att föräldrarnes vilja äfven var Nannas, etc. Hon sade sig således vara nog lycklig att kunna låfva sig en närmare förening med Stjernfeldts aktade hus, och försummade ej för ceremoniens skull att nedkalla himlens välsignelse deröfver. Så var nu Nanna så godt som förlofvad. Det olycksaliga brefvet låg redan i den friherrlige betjentens ficka, och var redan ett godt stycke på väg, då Nanna framtog den tredje näsduken, emedan två redan voro genomvätte af tårar, till hvilka blott en liten siska i hennes kammare var vittne. Siskan hoppade af och an på sina pinnar, lockade och såg så bekymrad ut, ty sällan brukade Nanna låta henne locka förgäfves. Men nu låg
En genomgripande reform, i hvad vidkommer indelningsoch rolerings-båtsmännens beklädning, är visserligen redan och sednast vidtagen genom Kongl. Majlis nådiga Förordning den 22 December 1848, men ingenting kunde vara önskvärdare eller mera behöfligt, än alt denna reform efter enahanda grunder vidtoges med de öfriga persedlar, rotehåiiarne ännu skola till båtsmännen utgifva. Af denna anledning och på grund af hvad jag här baft äran andraga, får jag vördsammast hemställa, det Rikets Höglofliga Ständer för sin del måtte besluta: att rotehåiiarne hädanefter måtte befrias från samtlige indelningsoch roterings-bålsmännens beklädningsoch utredningspersedlar, hvilka Kronan deremot ensam anskaffar, mot det att rotehåiiarne godtgöra Kronan härför Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 429 på samma sålt och efter samma grunder, som enligt Kongl, Maj.ts nådiga Förordning den 22 December i848 redan sker för de persedlar, Kronan åtagit sig anskaffa till båtsmännen. Om remiss till vederbörligt Utskott anbålles. Stockholm den 29 November 1862. J. Rundbäck, från Göteborgs och Bohus län. Af J. Rundbäck från Göteborgs och Bohus län, om ändring * föreskrifterna angående rösträtt vid orgelnist-, klockareoch skollärareval. Som inom vårt land ännu förefinnas flera olika och principvidriga författningar, angående bestämning af rösträtten vid åtskilliga val, så torde tiden och rättvisan kräfva, alt dessa föreskrifter, som numera endast förorsaka missbelåtenhet, trassel och orättvisa, blifva undanröjda. Bland författningar, som ega så beskaffade fel, får jag här särskildt framhålla dem, hvilka röra rösträtten vid orgelnist-, klockareoch skollärareval.
Den a Junii mäst oinskränkta förtröstan och öfvertygelse om Kongl. Maj:ts personliga vishet och omtanka i alla Riksärender, men jag anser deremot som den mäst obilliga och förmätna väntan, att Konungen utan biträde skulle uppfa tta och uppfinna alla ds förbättringar och nya regleringar, sorn tidernas skick och händelsernas lopp kräfva. Då nu Konungens Rådgifvare, StatsRådet, endast äro negativt verkande, torde det så mycket mera tillkomma Riksens Ständer, att ej med liknöjd tystnad lemna allt oanmärkt, utan häldre följande den ledning till omtanka och nit för Rikets fördelar, Konungen Sjelf med Sitt Eget exempel lemnar oss, med fog och undergifvenhet anmäla alla de upplysningar, som kunna lända till Konungens och Nätenens sanna ära och fördelar. Hvad sjelfva saken beträffar, kan jag ej anse de närvarande Författningarne för det mäst tjenliga försigtighetsmått, då det ej är tänkbart att StatsMinistern för Utrikes ärenderne kan förena de vidsträckta kunskaper, hans Embete påkallar med den police egenskap att hafva sig bekant aila individuers moralitet i större delen af Europa. Rättvisan eller skadligheten af StatsMinisterns beslut i anseende till vägran eller bifall af pass skulle sålunda blifva ett lyckskott, och just den person som insläppes i Riket, torde snarast böra uteslutas. Att sådane misstag verkeligen ägt rum, kan bäst bevittnas af Policens Journaler, då mången som ankommit med SlatsMinisterns Den 3 junii. 9 pass, korrt derefter blifvit förvisad härifrån. För min enskilta tillfredsställelse skull, torde Höglofl.
IJti en till Stats-Utskottet inkommen skrift fitir Un af Bikets Herrar , Öfverste-Marskalken hos Hennes Majit Drottningen, f. d. General-» Gpuverneuren i Pomern, Acarleinie«Cancelle ren, Den 7 Juli, 74 b ren , samt Riddaren och Commendeuren af Kongl. Maj:ts Orden och Riddaren af Konung Carl XIII:s Orden Herr Grefve Eric Ruuth anhållit om fem års prolongation med de Capital-afbetalningar, sorn Hans Excellence, enligt för sk ritningar , förbundit sig att gera på de 2:ne lån som Hans Excellence uti Riksgälds-Contoiret innehar, det ena stort 93,600 R:ur och det an* dra Si20,ooo R.dr , allt Råneo; hvarvid Hans Excellence såsom bevekande skäl anfört, att, om ej oförmodade hinder uti Grufve-driften meilankommit , hade Hans Excellence, efter all förmodan, kunnat fullgöra dess åligganden; men då snart sagdt beständiga krig och rnisshälligheter imellan detta Rike och Dannemark förevarit allt sedan Hans Excellence fick berörde lån, hvarigenom Grufve-arbetet, i synnerhet af brist på folk, till stor del måst afstadna, Då flera Hans Excellenoes Fartyg med Kol-laster blifvit under samma tid af Danska och Franska Kapare borttagne , tiil Hans Ex&ellences betydliga skada och förlust: Då imellan 80 ä 90 man af Grufvans basta folk och Kolhuggare år 1813 och en del 1814 blifvit af Kongl. Majit och Kronan använde till Kust-bevakningen i Skåne, hvarigenom Grufve-driften och Kol-upptagningen, med hvad dertill hörer , så till sägande alldeles 3-fstadnade, gör Hans Excellence sig så mycket mera hopp om bifall till dess ofvannämnde anhållan , som Hans Excellence dessutom nära 20 år vid Höganäs och lo år vid Bosarp an vändt större delen af sin förmögenhet och arbets-förinåga till detta Riksgagneliga verks upptagande och V46
Den sista strofen , som man här velat utesluta, skulle måhända, om den finge stå qvar, kunna gifva anledn. lill en tvist emellan de håda statsmakterna, om begränsningen af deras dispositionsrätt; ty i händelse det inträffar hvad Hr Lefren sagt, att medlen verkligen äro besparade eller reserverade, och tvist kunde uppkomma, huruvida medlen vore det ena eller andra, så kunde det verkligen inträffa hvad jag anat, nemi. attén majoritet af förstärkt StatsUtsk. skulle kunna anse för besparadt hvad som endast är reserveradt. För att nu förekomma en sådan misstydning, skulle jag äfven för min del kunna medgifva, att den sista strofen af 3 morn., nemi. orden ”utan oofkortade reserveras till kommande Ständers disposition, ” må utgå. Om dessa ord stå der eller ej, så finner jag det vara en gifven följd, att när ingen disposition kan ske till andra behof än de anvisade, så är det klart, att de öfverskott, som ej verkligen äro besparingar, blifva reserverade för statsverkets behof. Jag tillstyrker således att den sista strofen må utgå. Horn yttrat sig, har jag föga att tillägga. Det är ganska klart, alt, när medlen stå i Riksg.cont. och skola derifrån uttagas, det ej får ske lill större belopp, än som för behofvet är oundgängligen nödvändigt. I 2 punkten , som redan är af R. o. Ad. bifallen, står: att medlen endast i mån af behof må reqvireras. När det då i 3 punkten dessutom stadgas, att de ej få disponeras till något annat behof än det, hvartill de varit af R. St. afsedda; så är det gifvet, att de hvarken få utgå fortare än behofvet kräfver eller till något annat ändamål lin det, för hvilket de varit afsedda. När de således ej kunna gå ut på någoldera sättet, är det klart , att om anslagen lemna någon behållning utöfver behofvet, så och enär K. M. icke kan disponera öfver de medel, som stå i Riksg.- eont.; så äro äfven behåiIningarne qvar till R. St:s disposition vid deras nästa sammanträde.
På ett visst afstånd är statyn det enda konstverk, som gör en stor verkan, således också en sann verkan, af en stor personlighet. För framtiden åter, hvilken – för att bruka en paradox – kommer närmare genom att komma på ett ännu större afstånd, ger den pittoreska metoden, som A. Ch. Leffler valt, den värdefullaste bilden. Det i hvardagslag studerade, i en intim miliö placerade, i alla detaljer noggrannt utförda porträttet, blir alltid det för en följande generation mest intressanta, liksom det för sympatiska och intelligenta ögon redan i samtiden mest dyrbara – och det hade varit att önska, att endast sådana ögon fallit på Sonja Kovalevskys biografi. Alla böra emellertid minnas, att A. Ch. Leffler hade väninnans och författarinnans dubbla intresse för allt, smått som stort, hvilket var för Sonja karaktäristiskt; att hon älskade allt, att hon därför förstod mycket; att hon ingalunda dömde – och därför har hon icke kunnat fatta, att ej alla andra också skulle kunna förstå och afhålla sig från att döma. A. Ch. Leffler förstod mycket – men i några väsentliga afseenden förstod hon föga eller intet, och det är i dessa afseenden, som bildens färger icke fått de rätta valörerna. I ett fall beror detta endast på en, hos A. Ch. Leffler alldeles naturlig och af henne själf erkänd, oförmåga att bedöma den vetenskapliga sidan af Sonjas personlighet. Kärleken till vetenskapen var afgjordt det, som gaf denna personlighet dess höjd och fasthet, dess andliga ryggrad så att säga. Och när Sonjas förhållande till vetenskapen – genom A. Ch. Lefflers beslut att begränsa sin framställning till en helt och hållet subjektiv skildring – blifvit starkt underordnadt, så har också hela personligheten i biografien kommit att verka mycket mindre kraftig och enhetlig, än den i verkligheten gjorde. Sonjas vetenskapligt skolade, genomskinligt klara, följdriktiga sätt att tänka, hvilket så starkt påverkade hennes diktning, hennes lifsåskådning, hennes känslor, har därigenom ej fått sin rätt, således ej heller den ena stora sidan af hennes genialitet. A. Ch.
Kostnaden ökas onödigtvis genom öfverflödig koppar, enär myntets värde i rörelsen icke derigenom höjes, utan endast bestämmes efter silfverhalten. 4:o Nedsmältning af det präglade silfvermyntet blifver mera vinstgifvande i samma förhållande koppar lill större mängd deruti ingår, då det påtagligen måste vara förmånligare att till smältning begagna sådant mynt som medför 25 procent koppav 28 Banko-Vlskoltets Utlåtande, N:o ii. till skänks, än sådant som gifver blott 10 procent koppar på köpet utöfver silfvervärdet. Förutom den koppar, som sålunda går förlorad, Olifver utmyntningskoslnaden kanske mångdubblad genom det premium för uppsmältning myntet i sig innehåller. Om det sålunda lärer vara obestridligt, att silfrets lojering med öfverflödig koppar måste medföra ökad kostnad, samt olägenheter af flere slag, återstår att undersöka hvilken blandning för myntsilfret kan anses förmånligast. Erfarenheten torde härvid gifva den säkraste ledning, och deraf inhemtas: alt i intet af Europas mer betydande länder uppblandas silfret så mycket sorn hos oss, med undantag af Preussen, der samma lojering, som i Sverige är antagen, eller den 12-lödiga, innehållande 75 procent silfver och 25 procent koppar; all deremot silfvermyntet i England, Frankrike, Belgien, Holland, Norrige, Bayern, Spanien, Portugal, Sardinien, Kyrkostaten, Grekland och Nord-Amerikas Förenta Stater är 14-Iödigt eller något derutöfver, äfvensom det Svenska af äldre prägel; i Ryssland är det i det närmaste ii-lofligt, innehållande 13 lod 16 grän, i Österrike, Sachsen och Neapel 13 lod 6 grän finsilfver per mark mvntsilfyer.
Om Ständerne för längre tid tillbaka på detta sätt betraktat Banken, så hade det för riket ofelbart varit aldranytligast. Den oleda i vårt myntväsende, som nu inträffat, hade då undvikits, och man hade sluppit de långsamma och brydsamma öfverläggningar om penningeväsendets återbringande till ordning, hvilka nu vid hvarje Riksdag besvära Ständerna* och förlänga deras sammanvaro. Nu då vi olyckligtvis äro i den belägenhet, att de fleste, som besluta öfver Banken, äro dess gäldenärer, hvilka följagteligen för sig sjelfve bestämma både capitaloch räntebetalning, är det icke lätt att återkomma till ordning. Man har sagt, att en StatsBank ingalunda borde stå till Riket i de främmande och ofta spända förhållanden, som äga rum mellan enskild penningeägare och hans låntagare; men jag hemställer om de beslut, som hittills 62 Den 27 Julii f. m. Öfverhufvud blifvit tagna, kunna anses såsom bevis på några vänskapliga förhållanden emellan Staten och Banken, dä denne i stället för betalning, fått åtnöja sig med afskrifningar, hvilka för närvarande uppgå till 14 eller i5 Millioner. Sådant synes snarare visa ett förhållande af lejonets rätt till Banken, än af rättvisa än mindre af vänskap för densamma. Man har yttrat, att lånerörelsen bordt behandlas af Statsoch BaneoUtskotten gemensamt. I anledning häraf får jag erindra, att hvad som varit gemensamt för båda Utskotten, ock så blifvit af begge afhandladt, att nemligen den vinst på lånerörelsen, hvilken Banken kunde umbära, skulle StatsVerket tillflyta. En annan fråga, att någon inskränkning i Bankens lånerörelse icke måtte äga rum, har äfven förevarit i de sammansatta Utskotten. Men fördelningen af fonderna mellan hvarje låntagare-class, äfvensom räntans bestämmande, har man ansett Vara Bankens ensak, emedan 32 §.
Vi har nyligen erfarit såsom slutligt bevis på de Pommerska statsförfattningarnas vådlighet att lantstäderna, genom den mest otillbörliga tillämpning därav hänvisat Vårt ombud om Pommerska lantvärnets upprättande till tyska riksdomstolarnas prövning, trots att landets gränser hotas av fiender. På grund av detta viktiga skäl och till främjande av landets säkerhet har Vi funnit oss nödsakade att förklara, att nuvarande statsförfattningarna i Våra tyska stater upphäves och lantständerna och lantråden upplöses. Vår avsikt är inte att tillvälla oss några betungande rättigheter, utan endast att försäkra Våra tyska undersåtar välfärd. Därför införes nu svenska statsförfattningarna i Våra tyska stater. De skall ej mer utgöra en söndrad del av Svea folk utan i en broderlig förening njuta den författning, som sedan århundraden varit borgen för dess väl. Vi förklarar att Sveriges Rikets Regeringsform av den 21 augusti 1772, Föreningsoch säkerhetsakten av den 21 februari och 3 april 1789, varje av de fyra stånden i Sverige förunnade privilegier och rättigheter samt Sveriges Rikets Lag skall utgöra fundamentslagarna och grundförfattningarna i Våra tyska stater och alla nya inrättningar lämpas och verkställs efter detta. Vi vill på det kraftigaste poängtera att Våra pommerska undersåtar inte nu eller framledes skall deltaga i betalningen av den svenska statsskulden. Ärenden som ensamt rör Pommern kommer att avgöras på en allmän Lantdag. Högkvarteret Greiffswald den 26 juni 1806. GUSTAF ADOLPH. Kungörelse om lagskipningen i de tyska staterna, intill dess Sveriges Rikets Lag, den 1 september 1807 blir införd och efterlevd. Högkvarteret Greiffswald den 3 juli 1806. Det som i nådigt brev av den 26 juni meddelades, att Sveriges Rikes Lag kommer att införas i Våra tyska stater gäller fr o m den 1 september 1807. Intill dess gäller de tyska lagarna om de inte strider mot svenska grundlagen. Domstolarna skall vid nya lagens inrättande iakttaga följande: En amtsrätt inrättas i vart och ett av de fyra distrikten, vilkas domstolar utgörs av en amtsdomare, en amtsjurist och en edsvuren amtsnotarie. Övriga domstolar och rätter upphör.
Läkares inseende yttermera bestyrka nyttan och användbarheten af sin uppfinning; Dessa nya försök utföllo, till icke mindre heder för honom, och gäfwo den billiga förhoppning, att i hanö Cur-method torde finnas de kraftigaste hittils kände botemedel mot den swaraste och mäst förhärjande af alla smittor. Efter alla desse sa lyckligt »verkställda rön, »väcktes fräsan om sa ival en billig errsättning för de mängfalldiga kostnader Osbeck till »verkställande och fullkomnande af sin Cur-mekhod sjelf mäst »vidkännas, som om en billig belöning för den stora nytta han genom sin uppfinning beredt ät Fäderneslandet. Kongl. Maj:k täcktes till närmare bestämmande af Sitt Beslut i detta afseende tillförordna en Committö bestäende «f allmänt kände och berömde Läkare, hwilka sedan Den 9 Juli i. 1407 Osbeck för dem uppgifwi: beskaffenheten af sin Curanethod, ägde att närmare pröswa warder deraf och serdeles att bestämma i hwad asicende den fattima stiller sig ifrån den Wuislölfke. Resultatet af de nya försök Osbeck inför denna Committé anstallt bekräftade tili den grad upfinningens redan ärkänoe »värde otc Commirreen oaMdt nagra i wissa delar stiljaktiga ineningar, sin-n Osbeck hafwa uppfyllt alla honom förelagde willkor, och honou» derföre hos Kongl. Majit cul Rådigt afseende anmälte. Kongl. Majit räcktes de,uppå Nadigst tillägga Osbeck dea begä.rra arsa:! mgen för de kostnader han haft »vid urösmn.aen af sin Cur, h»vi!ken ärfatkn.ng KonglSerafimu-Order.s Gille! etter Konungens Nadisa Förordnande af de under Gillers disposition stående liiedc! Osbeck tilldelat; »nen uppstöt fräsan om den belöning som i afseende pa uppfinningens nytta för det Al-männa af honom dlstwu fokt; formodeligen tued fästadt