Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man linge då vid en kommande riksdag se, huruvida någonting vore gjordt för desse 1,000 r:dr om äret, motsvarande deras värde. Min tanke är, alt de som mycket bullra, i allmänhet uträtta mindre, än de som i stillhet gå siu väg fram och ådagalägga sin förtjenst icke med ord utan med gerningar. Jag anser således icke lämpligt, att R. o. Ad. återremitterar denna puukt, med yrkande af förhöjdt anslag. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt Frih. Cederström, Thure Fredr., hade yrkat återremiss, med förklarande, att R. o. Ad. ansåge det ifrågasatte anslaget af 6,000 r:dr böra beviljas, och Frih. Cederström, Jacob, deremot ansett, att anslaget borde blifva ett förslagsanslag af högst 6000 r:dr, för att i mån af behofvet utaf K. M. disponeras. Härvid behagade II. Ex. afbryta sin framställning, då nu ordet begärdes af Frih. Cederström, Thure Fredr., som, sedan han blifvit uppropad, yttrade: I anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande, får jag erinra, att det icke har blifvit hegardt 3,000 r:dr årligen under liera år, utan endast 6,000 r:dr b:co, på det att Hr Capitainen Cronstrand må kunna iordningställa och utgifva sitt, efter såväl utländska som inländska författares vittnesbörd, högst förtjenstfulla arbete. Utom hvad jag förut anfört i detta ämne, vill jag, såsom vidare 90 Den 0 November e. m. skäl, tillägga, alt man har i andra länder, t. ex. i Preussen, funnit arbelet vara af en sadan vigt, att nian der, i ett af Direcleuren för Egyptiska museum i Berlin, Hr Passalaequa, utgifvet arbete öfver Egyptens fornlemningar, såsom beröm för vår nyligen aflidne Konung omnämnt, att lian bekostade ulgifvaudel af Hr Capitainen Cronstrands högst förtjenstfulla arbeten öfver de Egyptiska fornlemningarne.
Maj:t anhållit om sådana åtgärders vidtagande, att Krigs-akademien från ett militäriskt gymnasium med kontubernium kunde successivt utbildas lill och blifva en tillämpnings-skola för arméens befäl af alla vapen, hvarigenom behofvet af särskilda privata inrättningar för nyssnämnda ändamål kunde försvinna; att Kongl. Maj:t, vid underdånig föredragning af delta ärende den 25 Januari 1841, i nåder lörklarat, att Krigs-akademien skulle förblifva i sitt dåvarande skick intilldess en allmän reglering af rikets uppfostringsoch undervisnings-anstalter kunde ske; att, sedan genom nådigt Cirkulär till samtlige Konsistorierne i riket den 6 Juli 1849 blifvit förordnadt angående reglering af elementar-läroverken, Kongl. Majit den 18 Januari 1850 i nåder vidtagit åtskilliga förändringar i Krigs-akademiens organisation, hvarefter densamma, som förut innefattat fem klasser, numera utgöres af två afdelningar, fördelade hvardera i två klasser: omfattande undervisningen i de två första klasserna hufvudsakligen allmänt humanistiska kunskapsämnen samt i tredje och fjerde klasserna omvexlande humanistiska och mililär-ämnen jemte mångahanda slag af militäriska öfningar; alt, då emellertid 1849 års Cirkulär blott innehöll grunddrageu till den anbefallda nya organisationen af elementar-läroverken, men det samband, som behöfdes emellan undervisningen vid de allmänna läroverken och fordringarne för inträde vid Carlberg, icke kunde vinnas innan elementar-läroverken blifvit genom en ny Skolstadga fullständigt organiserade och läsningen inom de särskilda klasserna tillräckligt ordnad, den skedda indragningen af lägsta klassen vid Carlberg, hvarigenom fordringarne för inträde vid sistnämnda läroverk blifvit betydligt höjda, haft till följd, att behofvet af privat undervisning för beredelse till inträdet, med alla dermed följande olägenheter, blifvit ökade i stället för minskade; att, efter det ny Skolstadga sedermera blifvit år 1856 utfärdad, det snart visat sig, att densamma icke kunde blifva af lång varaktighet, hvadan ock ytterligare förnyad dylik Stadga sistlidne sommar utkommit och på hösten börjat att tillämpas; att, under förutsättning, det denna Stadga blefve beståndande, blott alvaktades den tid, då klass-kurserna i de olika läroämnena vid elementar-läroverken hunnit blifva, på grund af tillräcklig erfarenhet så bestämda, att ändringar deruti ej vore att befara, hvartill antagligen fordrades ett, till ett och ett halft år; samt att, så snart man nppnålt detta mål, kunskapsfordringarne för inträde vid krigs-skolan ansetts böra
Sjömanshusen innehalla Bewillningen för hwarje derifrån utmönstrande Sjöman, derest han ej kan styrka, at densamma redan för Aret är betald; äfwensom lika afdrag för honom hyr göras wid hemkomsten, da han längre än ett Ar warit franwarande; hwaremot infordrandet och upbörden af utffylderne för dest hustru och barn werkställes lika som för andra Rikets Jnnewanare, utan at Sjömanshusen eller Redare derföre »vidkännas någon answars ffyldighet. 7. ivlom Husbonde anfware för sitt Tjenstefolks Bewillning ester lancken N:o 2, men Tienstehjonet sjelf för den afgift detsamma bör erlägga efter lancken N:o I, i hwilket senare fall TjenstehjonetS ffydds-afgift afdrages. För Backstuguoch Inhyseshjons statler answarar icke Jordeller Hus-ägaren, men ware wiv 2 R:drs bot pliktig at rilse, det fadane pa hans ägor wistande eller i dest hus boende personer blifwa til Mantalsstrifningen ordentligen anmälte. Häremot är Husbonde answarig för dest Bönders, Torpares och Arbetares Krono-urstylder i alt hwad de enligt Skydds-laricken äro förbundne Utgöra, och hwartii rilgang hos dem brister. 8- lVlom. Sevan Mantalsstrifningen blifwit förrättad, mä ej någon som i Riket icke har Embete - ,548 Den Zi Mars. bett, fastighet eller annan motswarande tilgang,fä utur Riket sig begifwa, innan han ftyrkc sig haft iva der arers Krono-Urffylder akbördar, eller för desamma ställt fullgod borgen, hwilken i sadant fall bör til Upbördsmannen i Orren aflemnas, för at wederbörande lil fullgörande deraf i laga tid tilhäka. 9. Vlom.
Så framträdde den också hos oss, och tidens utmärkande karaktersdrag blef, att man ville andligen slå sig i ro på det förträflliga man hade, om än skränet och de allt starkare blifna påtryckningarna från en hop obildade själar, som kanske aldrig ens fått lära Boströms praktiska filosofi, gjorde, att man för ett ögonblick måste vakna * upp och nöd-tvunget se på huru en ståndsrepresentation, som redan för länge sedan var utdömd hos alla andra folk, ändtligen kastades öfver bord äfven hos oss. Men sedan slumrade man också genast in igen och fortfor att sofva en desto grundligare sömn. En olycka hade skett: det gälde nu endast attförekomma det icke äfven flere och värre inträffade, genom att t. ex. några af de andliga rörelser, som läto ana sig ute i de stora kulturlanden, också trängde fram till oss. Man var så lycklig öfver att allt fortfarande få lefva qvar i den tid, då Tegnér stod och från skolkatedrarne i Vexiö stift dref reaktionär politik för gymnasister och scholares. I en tid, som glömde sig sjelf, sin egen värdighet och sina sjelfåtagna stolta förpligtelser, hade man äfven glömt att hoppas något af sin egen kraft och sitt eget initiativ. Och hvad var då naturligare än att detta äfven inverkade på ungdomen, så ätt denna glömde betydelsen af hvad en bland hennes mest älskade lärare en gång sjungit om att “ den lärotid blir lång, som blott ett evigt lyssnande förblifver “, och i stället gaf sig till att blindt följa de en gång vedertagna auktoriteterna. En ny generation höll emellertid på att växa upp, men ännu visste man icke hvad det skulle blifva af den. Den fick nöja sig med att hoppas det bästa. Det blef ingenting r åtminstone ingenting helt och stort. Antingen bortrycktes » dessa ynglingar, som Ernst Björck och Daniel Klockhoff, i
Femmer att utgå enbafl i Ijånbelfe, att SaroBoFen utgiffoe£. ?■ 9* Semfoål (jaffoe 2£i bejluflt, att, utofroer ben, unber Qrrebfe .gmffoub# titeln, upptagna fumma af 626,000 9l:br för ^rigé#€ollegti ^Departementet, C© tilt fikjbar&oerfeté materfela Belof, SRif£gålb6*£ontoitet (Tall tillflanbo^ fjålla ®ongl. ^aflt årligett 70,000 3R:br, för nåttmbe le|of ocfl fruttillmerf* ning£*foflnaber, intill be§ ofmerjPotten på ©tat$merfet$ infomfler, fean odf» meb år 1830, flifma utrebba; eller, berefl ofmerffotten |årtill, för något ar, icfe lemna tillgång, befamma genom upplåning anfTaffa, meb milfor,atfc ttamnbe. forjTottaf be. fål/anbe årenf ofmerfÉottftnebel ffola erfdtta&, f. 10. (Enar 2Bi, mib berma fKifébag, funnat, i måfligafle måtto, anfFaffcb mebel till forfmarSmerfet, meb flere roigtiga ånbamål, utan att belafta fRifet meb ffttlb, lafme 3Bi fåfom en grunbfatS antagit, att icfe leiler för anbrr
Den i början likgiltiga blicken öfvergick, honom sjelf ovetande, i en beundrande åskådning af det imposanta fallet, och i samma mon som de yrande skumhvirflarne i bestämdare konturer framträdde för hans på deras vilda lek riktade öga, veko det inbillade bryderiets töcken från hans för allt skönt och stort mottagliga själ, och den herrliga taflan framför honom uppfyllde med sitt majestät hela hans väsende. Hans bekymmer flögo bort på forsens dunstmoln, som försvunno i ethern, och det mäktigt väckta medvetandet af hans egen krafts otillräcklighet, som här så tydligt framställde sig för honom, återgaf hans sinne dess ädla hållning och jemvigt. Hans hjerta svällde af tillfredsställelse deröfver att han, utan all reflexion, på den omedelbara förnimmelsens väg erfor tillvaron af en högre makt än hans egen ringhet. Den symboliska handlingen att med sin hand liksom stryka bort molnen från sin panna, åtföljdes af en större klarhets utbredning i hans inre. Anden höjde sig ur hvardagslifvets och prosans verld och vår vän var åter samme poetiske Erik Stenrot som förut. En sympatetisk känsla, för hvilken han hvarken kunde eller ens ville redogöra för sig sjelf, dref honom till Ainas sida. Jenny, som gått ett stycke längre fram, hade han glömt; för honom funnos blott Aina och han vid den eviga forsens brädd. Tant Agatha hade satt sig på en af den lilla paviljongens bänkar, och, utan att veta sjelf huru, stod Ros några ögonblick derefter i Jennys närhet. Hon märkte icke hans annalkande och hvarje muntligt meddelande från hans sida var, der de befunno sig i det dånande fallets omedelbara grannskap, en omöjlighet. Imatras hvirflar ha den egendomligheten att ehuru naturligtvis det hela öfver hufvud taget städse erbjuder samma tafla af den, så att säga, mest rörliga oföränderlighet, så byta dock kanske en optisk villa de skilda partierna alltjemt om utseende.
N;o 15, angående Friherre C. H. Anckarspcircls anmärknings-anledning, i afseende på ProtocollsSecreteraren Brummers och Vice-Consulen Knudlzens entledigande från deras befattningar, S. D. T anledning af gjorda anmärkningar, återremitterades : StatsUtskottets Betänkande, N:o 83, Öfver väckt fråga om ersättning till Staden Philipstad och andre Städer för Tullbetjentes samt deras enkors och barns underhåll, och BevillningsUtskottets Betänkande, N:o i5, angående Stämplade Pappersafgiften, Från Hedervärda BondeStåndet. S. D. Vid förnyad föredragning af ConstitutionsUtskoltets Utlåtande, N:o 11, öfver åtskilliga Motioner om ändringar och tillägg i Justitiae-Ornbudsmans-Instructionen, fann Ståndet för godt att detta Utlåtande bifalla. S. D. A nyo föredrogs och bifölls Bevillnings-, samt Allmänna Besvärsoch Oer Prof. Utdrag den 6 April 1829.' 26 conomic-Utskottens Utlåtande, N:o 1, i anledning af Herrar N. G. Donners och Carl Valleys väckte Motioner, om ändring af 4 §. i underrättelserne till i8i6 års Tulltaxa. S. IX Föredrogs åter och bifölls Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens Betänkande, N:o 15, öfver Herr Grefve ./• H. Gyllenborgs förslag, att Konungens Befallningshafvande må förpligtas , att till JustitiaeCancelleren och JustitiaeOmbudsmannen insända ett exemplar af Kungörelser, som Konungens Befallningshafvande utfärda: att Konungens Befallningshafvandes obestämda rättighet, att kalla Länens invånare till sammankomster och muntliga förhör, må inskränkas; och att med utmätning af debiterad afgift må innehållas, då jäf emot krafvets behörighet väckes.
Thet är itt skrijn, dragh thz på landh, Jagh will vpläsat medh min hand. O Gudh huadh thz för hitta är Som migh skrinet till bär. Thorela. Hielp Gudh min fru huadh funnen i nu? Tyst war stilla hörer tu. Tu weest min man och iagh ey haffwe Nutit aff Gudhi sådana gaffwa Att wij haffwe barn affla kunnat, Orsaken kan tu wäl begrunda. Nu kan han döö och iagh leffwer quar, Alt thz goda iagh medh honom haar Komma hanss sleckt och riffwa migh frå, Huadh skall iagh tå sedan tillgå? Ther till är iagh aff fremmande folk Och haffwer här ingen som är min tolk, Vthan måste dragha som sparff ifrån ax. Illa må thz bära till lagz, Ty höör nu till huad wij wille göra. Thorela. Jagh will edherss frudomme gärna höra. Sostrata. Tu west iagh haffwer tigh mykit got giordt Som tu nu haffwer någhro åhr sport. Så lät migh see huru tu äst troghen Och till mitt bästa redheboghen. Tigh skall iagh giffwa then klädningh bästa Som tu på tijn krop lyster att fresta, Silffbälte, tofflor och sammetz pung. Och medh tijdhen een frijare ungh Skall iagh tigh giffwa effter tin begäran, Så kär migh är min adeligh ähra. Thorela. Kiäre frw på låffwen thenna Thorde iagh kring om wärlden ränna. Huad i wellen iagh bestella skall Sägher migh man med alwar all. Om thetta barnet wij lätom vthgåå Jitt taal och thz föregiffwa såå, At iagh haffwer länge haffwande waritt Och haffwer doch thz ey kunnat förfarit, För än nu när barnet ähr qwickt. Är ey thetta sanningh lijckt? Thorela.
Intetdera är likväl, efter min tanka, lämpligt hvarken för domaren eller parterna, emedan i domarens ställning det är opassande, att han sättes i nödvändighet att till sin personliga fördel öfvertala parterna till frånträdande* Den 12 Mi j c. m. 6t af en laglig rättighet, hvilket dessutom understundom kan misslyckas, enär den part, som fått orätt i sjelfva saken, åtminstone i första ögonblicket derefter oftast är mindre böjd att med domaren ingå någon vänlig öfverenskommelse; och för parterna är, sedan utslaget blifvit afkunnadt, hvarje dröjsmål med skriftliga delfåendet af betydenhet och kan någongång leda till förlust af fatalier. Af hvad jag sålunda anfört lärer man inse, att betydliga olägenheter af nu gällande stadganden förefinnas för både domare och parter, och det återstår endast att tillse, huru dessa olägenheter skola kunna afhjelpas på ett sätt, som på en gång bereder den nödiga lättnaden och försäkrar parterna att hvarken blifva förnärmade i sin rätt eller betungade med ökade kostnader. Måhända skulle det ändamålsenligaste vara att med Lagcommitte'en antaga, att alla domar, såväl vid ordinarie som extra ting och synförrättningar, böra till parterna inför rätten utgifvas och fatalier beräknas derefter, men tiden för domens utgifvande bero på rättens eget bestämmande inom en viss termin, sedan målet blifvit utageradt. Svårligen kan man likväl, efter min tanka, vidtaga denna generella förändring isoleradt från åtskilliga andra förändringar, som först kunna komma i fråga i sammanhang med förslaget lill ny rättegångsordning i sin helhet; och då jag för min del anser föreskriften i expeditionstaxan i det närmaste tillräcklig, hvad de ordinarie tingen angår, har jag i motionen inskränkt mig till att, i afseende på extra förrättningar, der en förändring isynnerhet är af behofvet påkallad, föreslå den utväg, som jag trott vara tjenligast och för ändamålet tillfyllestgörande, intilldess Lagcommitteens princip, med hvilken mitt förslag i grunden instämmer, kan i hela sin omfattning blifva gällande.
Hon vandrade mellan stora, sofvande fårhjordar. Nu lade hon märke till herdarnes eld. Den brann midt på fältet, och hon sökte sig fram till den. Herdarne lågo och sofvo vid elden och bredvid sig hade de långa, spetsiga stafvar med hvilka de brukade försvara hjorden mot vilda djur. Men de små djuren med de glimmande ögonen och de yfviga svansarna, som smögo sig fram till elden, voro de ej schakaler? Och dock slungade ej herdarne stafvarna efter dem, hundarna fortforo att sofva, fåren flydde ej, och vilddjuren lade sig till hvila vid sidan om människorna. Detta såg sibyllan, men hon visste ingenting om det, som tilldrog sig bakom henne på bergshöjden. Hon visste ej om, att man där reste altaret, tände kolen, utströdde rökelsen och att kejsaren tog den ena dufvan ur buren för att offra henne. Men hans händer voro så domnade, att han ej kunde hålla fågeln. Med ett enda slag af vingen gjorde sig dufvan fri och försvann uppe i nattmörkret. Då detta skedde, blickade hofmännen misstänksamt bort till den gamla sibyllan. De trodde, att det var hon, som vållade olyckan. Kunde de veta, att sibyllan alltjämt tyckte sig stå vid herdarnes koleld och att hon nu lyssnade efter en svag klang, som kom dallrande genom den dödstysta natten ? Hon hörde den länge, innan hon märkte, att den ej kom från jorden utan från skyn. Slutligen upplyfte hon hufvudet, och då såg hon ljusa, skimrande gestalter glida fram uppe i mörkret. Det var små flockar af änglar, som ljufligt sjungande och liksom sökande, flögo fram och åter öfver den vida slätten. Just medan sibyllan lyssnade till änglasången, beredde sig kejsaren till ett nytt offer. Han tvådde sina händer, renade altaret och lät gifva sig den andra dufvan. Men ehuru han nu ansträngde sig till det yttersta för att fasthålla den, gled dufvans hala kropp ur hans hand, och fågeln svingade sig upp i den ogenomskådliga natten. Kejsaren blef förfärad. Han störtade ned på knä för det tomma altaret och bad till sin genius.
serade; inånga iiro vackra. Här ses enkor .med snölivitt hår bredvid helt unga flickor, nyss på egna vingar flugna ur boet för att pröfva lyckan på världsstadens stora lotteri. I Iiörnet vid det eleganta skrifbordet redogör nog den där unga tärnan för sina första NewYorkintryck. I en soffa prata i däinpad ton två sydländskor fran Florida, intagande och mjuka i sina rörelser, nijuka i uttalet af det engelska språket livarvid alla a r a omsorgsfullt äro utplockade. De flesta dainer läsa tidningar och tidskrifter. I AMerika nrartar vanan att läsa under hvarje ledig stund rent af till sjuklighet. Ingen sjrsslar ined handarbete. Till och ined den i Europa uppfödda kvinnan, för Iivilken handarbetet varit ett oundvikligt siillskapsbiliang, smittas snart af " anlerikanskornas satt att i ' förmaket tillbakalutade i i en .gungstol lägga lianderna i kors, prata eller läsa. Hvad so111 är sarskildt påfallande ar gasternas obekymrade uppsyn och iiiiintra samspråk, där finns intet som förråder sakförhållandet, att de flesta äro utan platser, utan bestainda utsikter, utan stadig hemvist, utan annat kapital än liufviid och liäiider. Hvad so111 från europeisk synpunkt sedt skulle gifva den åt sig själf för sin utkoinst hänvisade .kvinnan anledning till oro och lieinlängtan, synes Iios den infödda anlerikaiiskan sällan rubba själens jiiinnvikt. Denna af uiidsvärda spänstighet, so111 hjälper amerikanskan igenom lifvets alla skiften, kunna vi kvinnor från det gainla lieinlandet endast undantagsvis tillägna oss, emedan vi uppfostrats i trånga kretsar under stadgade förhållanden. Vi bäfvrt därför tillbaka för stora förändringar, vi förlora lätt jäinnvikten d&amp; lyckans hjul svänger rundt. Härute däremot g h pendelii p % tidens tir sa snabbt fram och tillbaka, Ijiis och skugga viäxla s&amp; ofta, att människan från barndomen vänjer sig vid omstörtniagar, fogar sig lätt utan kraftansträngning efter nya förhållanden.
Ständer matte nu vidtaga.det Beslut, att omförpiäldte anslag skola till de redan stadgade beloppen utgå, samt, under åberopande af hvad deras underdåniga Skrifvelse i allt öfrigt innefattar rörande Förvaltningsgrunden^ fej nämnde Inrättningar, StatsUtskottens Éettiriiandenl öo 8T hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att' samina grunder måtte tillämpas vid dispositionen af de anslagne medlen, äfvensom uti det Reglemente för Magazins Inrättningens Styrell se, sorn Kongl. Majit i Nåder täckes, i anledning af Riksens Ständers underdåniga anhållan derom, låta upprätta; Hvilket vördsarnligen understa! les Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande; Hvarvid en Ledatnots yttrade mening ute en serskild omständighet bifogas. Stockholm den a 8 Julii 1818. På Huglofl. Ridderskapet och Adelns Ledamöters vägnar. Carl De Geer. På Vällofl. BorgareStåndets Ledamöters vägnar. II. N. Schwan, På Högvärdige Prästé*. Ståndets Ledamöters vägnar. Villi. Faste. På Hedervärda Bonde« Ståndets Liedamöters vägnar. Per Persson.' fi. Tunelius. Utdrag af Protokollet hållet hos Riksens Höglofl. Ständers Stats - Utskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 18 fulii I818. S» D. Upplästes den fran Höglofl. Ridderskapet och Adeln, nästlidne dag, till Utskottets åtgärd remitterade motion af Herr Grefve J. M. Spens, angående dispositionen af de, för AliBihang till Riks.St.
Betrakta mig som din syster – som om vi hade ej endast samma himmelske, utan äfven samme jordiske fader. Du skall blifva min förtrogne, och höra hvarje svaghet, hvarje syndig tanke, som uppstår i min själ. Det är en sådan öm och förtrogen biktfader, jag behöfver, och som jag nu funnit i dig. Ack, kom ofta och snart till din syster, älskade Clemens. Huru länge Eusebia hade afvaktat detta ögonblick, då hon öppet och utan förlägenhet kunde uttala dessa ord: älskade Clemens! Hon hade ofta upprepat dem i hemlighet för sig sjelf – i sin budoar, på torget, då hon mellan palankingardinerna spejade efter den unge föreläsaren i lederna af någon mötande prestprocession, i kyrkan, der hon från sin läktare betraktade honom, när han uppläste söndagens evangelium. Det låg också mycken ömhet och halfförborgad segerglädje i tonen, hvarmed de yttrades. Eusebias afsigt var i hennes egna ögon den oskyldigaste på jorden. Hennes böjelse för Clemens skulle vara af rent platonisk natur, en andlig kärlek alldeles obemängd med jordiska beståndsdelar. Hon önskade blott den lyckan att kunna väcka en genkärlek af samma slag hos ynglingen, helst blandad med en oskyldig tillsats af svärmeri, likasom hos henne sjelf. Om under utvecklingen af detta ömsesidiga ideala förhållande svärmeriet skulle blandas med en matt gryning af andra känslor, så ville Eusebia ingalunda fälla en sträng dom hvarken öfver sig eller Clemens; hon medgaf tvärtom för sig sjelf, att hon önskade något sådant, ty det blefve eldprofvet för renheten af hennes böjelse. Hon skulle då, för att öfva sin själsstyrka, medgifva dessa känslor ett visst spelrum – låta dem med frihet ur sitt kaos dana sig till gestalter, halft himmelska, halft jordiska, låta dem framträda och närma sig i all sin förföriska skönhet, men endast för att nedsjunka och upplösas för trollkraften af hennes vilja. Danade de sig åter, så finge de åter nalkas, men blott för att lida samma tillintetgörelse.