Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag föreslår alltså, att den tillåtelse, som blifvit härvarande Judiska Nationen meddelad, att vistas här i Riket, må varda genom allmän Författning återtagen , att efter en viss tid, af sex eller tio år, upphöra, och att dermed måtte förenas förbud för främmande Judar, att efter Författningens kungörande till Riket inkomma. Dock att i förra stadgandet undantag må förunnas för de af samma Nation, hvilka redan antingen erhållit särskildt Borgarerätt, eller äro ägare af fastigheter, eller ingått i någon handtering till hvad slags produetion som helst; undantag, som, efter min mening, borde blifva gällande, så länge samma personer Borgarerättigheten innehafva , produetions-handteringen utöfva, eller deras fastigheter besitta. Äfvensom mig synes, att man borde til] Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemna, att, der synnerliga omständigheter sig förete, i särskildta fall, meddela sådan prolongation i berörde tid, som kunde anses nödig. Herr Mahnerfelts samt Friherre Boyes Memorial remitterades till Allmänna Besvärs och OeconomieUtskottet. Den 13 rfpril. 213 H err Pålman, Otto Fredrik : Med begreppet om rättvisa, och med den menniskokärlek och tolerance, hvartill tidehvarfvets upplysning och Svenska Nationens värdighet uppmana, kan jag omöjligen förena den emot Judarna rigtade fö följelse, hvaraf Friherre Ludvig Boyes nu upplästa och några inom Vallöf!. BorgareStåndet uppgifna project på ett omisskänneligt sätt bära stämpel. Man förebrår Judarna att hafva ökat importen af öfverflödsvaror, och ats hvarken tillverka, eller exportera några Svenska produkter. Om detta är enligt lörhållandet, sorn jag icke vill bestrida, så torde man likväl noga böra åtskilja verkningar ifrån orsaker, och, för att rätta de förra, uppsöka de sednare.
Då stego de Phariseer och Sadduceer fram, och frestade honom, begärandes att han ville låta dem se tecken af himmelen. Men han svarade, och sade till dem: Om aftonen sägen I: Det blifver klart väder; förty himmelen är röd; Och om morgonen: Det blifver oväder i dag; ty himmelen är röd och olustig. I skrymtare, om himmelens skepelse kunnen I döma; kunnen I ock icke döma om tidsens tecken? Det vrånga och horiska slägtet söker efter tecken; och tecken skall icke gifvas dem, utan Jone Prophetens tecken. Och så öfvergaf han dem, och gick sin väg. Och när hans Lärjungar voro komne utöfver på den andra stranden, hade de förgätit taga bröd med sig. Då sade Jesus till dem: Ser till, och förvarer eder för de Phariseers och Sadduceers surdeg. Då tänkte de vid sig sjelfva, och sade: Vi hafve intet bröd tagit med oss. När Jesus det förnam, sade han till dem: I klentrogne, hvad bekymrar det dock eder, att I icke hafven tagit bröd med eder? Förstån I icke ännu, eller minnens, om de fem bröd emellan de femtusend män, och huru många korgar I upptogen? Icke heller om de sju bröd emellan de fyratusend män, och huru många korgar I då upptogen? Huru kommer det då till, att I icke kunnen förstå, att jag icke sade eder om bröd, ([då jag sade:]) I skolen förvara eder för de Phariseers och Sadduceers surdeg? Så förstodo de då, att han hade icke budit dem taga sig vara för bröds surdeg, utan för de Phariseers och Sadduceers lärdom. Då kom Jesus i den ängden Cesarea Philippi, och frågade sina Lärjungar, och sade: Hvem säger folket mig, menniskones Son, vara? Då sade de: Somlige Johannem Döparen, somlige Eliam, somlige Jeremiam, eller en af Propheterna. Sade han till dem: Hvem sägen I mig då vara? Då svarade Simon Petrus, och sade: Du äst Christus, lefvandes Guds Son.
– Hon höjde sig i detsamma från sin förföriska ställning, och hennes blick mötte Unos. – Hastigt drog hon sig tilbaka, och en hög purpur färgade hennes kinder. Lika som upvaknad från en lycklig dröm, stod Uno några steg ifrån fönstret och betraktade den nedfallna rullgardinen midt emot. – Hvem hon är skall jag veta, kosta hvad det vill, ropade han ändteligen. Det skall kosta dig ingen ting, sade Kattzaun, som utan at Uno märkt det, ingått, och redan en stund betraktat den förtjuste älskaren. Hvad! Hon! Vet du hvem hon är? Kattzaun drog på munnen. – Unos häftighet föreföll honom barnslig; ja, svarade han, men det är intet värdt med henne, hon har bara anor men inga penningar. A! det är intet fråga om penningar, söta du, säg mig hvem hon är. Et så skönt och oskyldigt ansigte har jag alldrig sett. Sköna förtjenster! När jag ser någon skön flicka, kommer jag altid ihog, at innanföre ytan sitter en dödskalle; och at hela hennes person endast består af gamla förruttnade kroppar. – Och, hvad oskyldigheten beträffar, har jag lärt mig, at de flickor, som se oskyldigast ut, alltid äro farligast. Å du är en kall varelse! ropade Uno – förtretad. En Vaktmästare inträdde just nu och kallade Sekreteraren Uno von Trasenberg, til emottagande af andra graden i Svia Griser-Orden. Går du dit, frågade Kattzaun. Uno. Å nej! vad skall jag göra där? Jag begriper intet hur någon förnuftig menniska kan vara road af dylika usla barnsligheter – och dessutom spelas der ju raffel. Kattzaun. Ja, hvad ondt är det deri? Kung Ramptsinithes spelte sjelf Raffel i sin dar, och det med Gudinnan Ceres endå – men apropå! Se Fröken Odalsvärd tittar fram med sin lilla aldrasötaste näsa, bakom rullgardin. Odalsvärd! ropade Uno, dotter til Öfversten, som är Stormästare i SviaGriser-Orden? det var en helt an sak; då går jag visst op i afton; men fi! intet spelar jag. Kattzaun.
N:o 217.) S. A. K. Sedan, genom Kongl. Brefvet den 3 December 1812, till verkställighet befordrats hvad Rikets Ständer beslutat derom, att allmogens dagsverks-skyldigheter till de Kronan behållna Kungsgårdar och Kronolägenheter skulle upphöra att in natura utgöras, när dåvarande arrende-kontrakt löpte till ända, emot det att i stället lösen för dessa dagsverks-skyldigheter efter markegång till Statsverket erlades, hvarmedelst, beträffande sättet för omförmälda skyldigheters afbördande, en skiljaktighet uppstått emellan sådana hemman, som voro dagsverks-skyldige tili Kronans nyssnämnda egendomar, och dem, hvilka till boställen eller indelningshafvare voro anslagne, samt Rikets Ständer vid 1840 och 1841 årens Riksdag, i ändamål att enahanda lindring i dagsverks-skyldigheten skulle äfven sistberörda hemman förunnas, med hänseende hvartill för nödigt ansågs alt en närmare bestämmelse af arbetsoch dagsverks-skyldigheten, der sådan saknades, blefve, så vidt ske kunde, åstadkommen, hos E. K. M:t i underdånighet anhållit, det E. K. Mats Befallningshafvande i länen måtte undfå Nådig befallning att anställa fullständig och noggrann undersökning, angående sådana uti hemmanens ränta och skattläggning icke inbegripna dagsverksoch arbets-skyldigheter, som in natura utgjordes till Kronans hemman och lägenheter, hvilka såsom boställen m. m. voro åt embelsoch 176 Expedilions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 97. tjenstemän anslagna eller till inrättningar upplåtna, hvarvid borde utredas huru dessa skyldigheter tillkommit och hvarpå desamma sig grundade, äfvensom E. K. Mils Befallningshafvande, i de fall, då nämnda skyldigheter icke funnos närmare bestämda, borde söka tillvägabringa sådana öfverenskommelser, hvarigenom, åtminstone för tiden efter nuvarande boställsbafvares afgång, visst antal dagsverken biefve bestämdt; så har E. K.
Och som Vi i Nåder bifallit, hvad J så i det ena som andra afseende uti förberörde måtto underdånigst anfört och föreslagit; så gifve Vi Eder sådant till Nådigt svar och underdånig efterrättelse härmed tillkänna. Och Vi befalle Eder Gud Allsruägtig Nådeligen. Haga Slott den 18 Aug. 1813, CARL. / A. G. Mörner. - 227 — Lilt. G. Enligt vigtlistor och prof-journal vid Myntverket för åren 1837, 1838 och 1839, då tillverkningen af hela Specier hufvudsakligen bedrefö, hafva 25 Specie Riksdalrar per medium i fint Silfver innehållit: år 1837 * Skålpund „ 1838 „ 1839 då de med begagnande af hela de tillåtna remedia för halt och vigt ej behöft innehålla mer än 1/Ö859Ö5S Skålpund fint Silfver. Således har af remedia blifvit begagnadt år 1837 — och för åren 1838 och 1839 endast —E-del, hvilket senare motsvarar 1 R:dr på 15,000 R:dr. Stockholm den 19 Febr. 1840. Seb. Tham. t. f. Med anledning af Rikets Ständers senast församlade Revisorers anmärkningar vid granskning af Myntverkets Räkenskaper för åren 1836 och 1837, får undertecknad, tjenstförrättande Myntproberare, meddela följande angående det nyare Silfvermyntets vigt och halt. Enligt de vid Myntverket under åren 1830 med 1839 förde anteckningar öfver Speciemyntets vigt, hafva 150 R:dr Specie uti de särskilde myntsorterne per medium vägt, som föijer: 150 R:dr Specie uti Hela R:dr, som böra minst väga 11JL654JL U., hafva per medium vägt HT958Ö9545 eller i det närmaste llT® ?_9_ lOO Lägsta tillåtna vigt. Mediär vigt. År 1830 .
Summa R:dr Runt 3,224: 5, — 343 — yttrat, att häraf inhemtades, hurusom åtskilliga embetsverk såsom expens-medel upptagit och redovisat äfven sådana arfvodesoch gratifikationssamt löneförbättrings-medel, hvilka ej utgått af anslaget till skrifmaterialier och expenser, äfvensom att följden häraf blifvit den, att utgifterna för egentliga expenser vid dessa embetsverk visade sig högre, än de verkligen varit, hvilket förhållande Revisorerne, som ansett nödigt, att rättelse vidtoges i berörda redovisningssätt, velat anmäla; ■— så har Eders Kongl. Maj:t under den 23 dennes häröfver infordrat Ofver-direktörens vid Landtmäteriet underdåniga utlåtande, i anledning hvaraf Ofver-direktören får i djupaste underdånighet yttra följande: Den af Revisorerne uppgifna summan är riktig, men i så kallade aflöning s-medel har under år 1858, såsom det årets expensmedels-räkning tydligen utvisar, härstädes ej utgifvits mer än 600 R:dr Runt, eller det belopp, som, enligt nådigt bref af den 9 November 1854, Rikets Ständer vid samma års riksdag uppförde å General-landtmäterikontorets stat »till erforderligt skrifvare-biträde vid Kontoret.» För detta belopp, sorn af Eders Kongl. Maj:ts och rikets Stats-kontor qvartalsvis utanordnas, fordrar Stats-kontoret i hvarje anordning redovisning. Denna har åren 1855,1856 och 1857 lemnats i expens-medels-räkningarne, under rubriken »arfvoden och gratifikationer», utan att hvarken Eders Kongl. Maj:ts och rikets Kammar-rätt eller Rikets Ständers Revisorer deremot gjort någon anmärkning.
Utskottet, som, pä alla dessa skäl och i likhet med hvad under riksdagen år 1886 blifvit utaf dåvarande Stats-Utskott, uti dess den 17 November s. å. afgifna utlåtande, anfördt, anser att det ifrågavarande förslaget v id verkställigheten skulle komma ali möta llere svårigheter samt att de fördelar, detsamma skulle medföra, icke komme alt motsvara den derigenom förorsakade tillökning i riksdagskostnaderna, får alltså hemställa att det väckta förslaget icke må af Rikets Ständer bilällas. Stockholm den 17 November 1862. Stots-Utskottets Memorial N:o 5. Ank. till Exp.-TJtsk. den 17 Nov. 1862, kl. 12 midd. Memorial, angående Riksdag s-kostnader nas bestridande af Riksgäldskontoret, (ft. A.) Uti särskilda, hos Ridderskapet och Adelö samt Borgare-Ståndet väckta och till Stats-Utskottet remitterade, motioner hafva Herr Skogman, C., och Herr Rinman, F. Ä., iörcslagit, att kostnaderna för innevarande riksmöte måtte, pä samma sätt, som under liera föregående riksdagar iakttagits, bestridas af Riksgälds-kontoret. Al sådan anledning och då de föreskrifter, som i sednare tider varit meddelade i afseende på sättet och ordningen för riksdagskostnadernas utbetalning i allmänhet, funnits ändamålsenliga, samt således jemväl under denna riksdag torde hufvudsakligen böra bibehållas och tillämpas, får Utskottet tillstyrka, alt Rikets Ständer måtte besluta och förordna: i:o att alla på Rikets Ständers beslut grundade utgifter för nuvarande riksdag må utgå af Riksgälds-kontorets medel och, under behörigt iakttagande af samma beslut, omedelbart från detta Verk lill vederbörande utbetalas. 2:o att likaledes sådane, af denna riksdag föranledda utgifter, som i anseende till deras föremål eller beskaffenhet dels redan blifvit, dels framdeles, under riksdagens lopp, varda af Kongl. Majit godkända, och å Statskontoret anvisade, må, efter erhållna reqvisitioner och anställd granskning af derför allemnade verifikationshandlingar, Kongl.
Förständigad att genmäle i hufvudsaken afgifva, vid påföljd, att målet ändock vunne ytterligare handläggning, förklarade Rosenschöld, att* han, i följd af hvad anlördt blifvit, icke inläte sig i vidare svaromål, och ville aflägsna sig från Rätten, då målet, oberoende af hans uraktlåtenhet att svara och nu anmälda missnöje, skulle vinna handläggning. Rätten beslöt imedlertid, att fortgå med målets behandling, samt afslog Rosenschölds framställning att få från domstolen sig aflägsna. l)å fråga derefter förekom om val af Jury att utlåtande i målet afgifva, vägrade Rosenschöld å nyo att välja de ledamöter i Juryn, hvilka han såsom svarande part ägde utse; men, sedan ett vite af Sexton Rdr 32 sk. Banko blifvit honom förelagdt, fullgjorde lian likväl nämnde val. Enahanda vite måste likaledes stadgas, innan bemälde svarande kunde förmås att, på sätt Tryckfrihetsförordningen stadgar, bland de af åklagare och domstolen valda Jurymän verkställa uteslutning. Åklagaren förnyade derefter de ansvarsoch ersättningspåståenden, hvilka han redan förut i målet framstält, med det tillägg, att Kongl. Majit och Kronan måtte tillerkännas ersättning för Munck af Rosenschölds sednaste hämtande till Rätten, enligt räkningar, de der framdeles skulle företes. Rosenschöld bestred Åklagarens påståenden. Målet utsattes att å nyo förekomma den 30 December, å hvilken dag Juryn skulle sammanträda; men vid sistnämnda tillfälle upplystes, att tre bland de af Rosenschöld valda ledamöter i Juryn voro hans vederdelomän, hvarför desse ansågos jäfvige, och den fjerde styrkte sjukdoms hinder. Målet utstäldes, med anledning deraf, till den 27 Januari 1855, då Rosenschöld borde vid hämtnings påföljd iakttaga inställelse, och vara beredd att andra Jurymän utse. Rosenschöld uteblef icke destomindre, men uti en af befullmäktigadt Ombud ingifven skrift anmälde han förhinder och uppgaf nya jurymän i de förras ställe.
Ilsr ps zorunä bsrst oell M6ti sf866ncle tlerjemte L otillrsebliKlieten sk tlet un(ler8tötl, söbsmlen 8liulle bunns t,'llt1els8 sk tle melle!, 80m i sllmsnbet liro till peimmner st stlulne embet8- oell tjen8tems,i8 enbor oell bs,„ snxu8ts, IisriAenom veist till lliiket8 8tsil(Ier ökverlemns stt för Lnbekru /oT-iteö/uTi/l s sllmlinns 1i>örnKinnA8-8tLlten bevil^s en 8er8biltl pen8ion, lien KonZ.1. Ns/-t, i förksllsntle till 8öbsnlle8 belwf oell 8tslIninK i 8smblillet, 8S8OM enka efter innebstvsren sk ett blsnd Dileet8 liÖK8ts embeten, före8lsr till ett belopp st 1,200 D:är. ^oli^I. >llsj:t förblilver Ribet8 8tlintler meä sll konAl. Xliä ocb Vnnest >8 > li^e viii be vli^en. Han8 klxcellence .lustiti-k-Ktgts-AIiinstein, Herr l^iikerre 6l//?en^aa^ Haii8 Lxcellenee 8tat8-Mni8leru lör ^Ilrike8 ^reiiclena, Herr KUlierre //r^e; 8tst8-R allen: ^/^wnL, >'ri>ieire Äae7 2-o?r //o/^ke/n^ A/nnt/re^ Itkilieire ^e ron^
M. gjort sig gällande, att ångfartyg icke böra befrias från skyldigheten att taga lots, synes mig tydligt att antalet af de ångfartyg som nu äga denna rättighet, småningom kommer att aftaga, under det att antalet af dem, som äro skyldige att taga lots, kommer att ökas, och att således orättvisan omsider uphör, enär alla fartyg måste taga lots. Detta argument gäller endast det inkonseqventa i det närv:de förhållandet, men i afseende på grundsatsen delar jag äfven Utsk:s åsigt. Jag tror nemi., att då ångfartyg under många förhållanden nödgas taga lots, är det äfven skäl att de till lotsarnes aflöning bidraga. Hr Adelborg har också medgifvit, att fartygen böra betala lotsafgiften äfven om de befrias från skyldigheten att taga lots. Att ett sådant stadgande blifver gällande, dertill må förefinnas skäl, men Hr Wallenberg har alldeles icke åsyftat något sådant, utan motionen innehåller endast att R. St:r måtte uti underd. skrifvelse hos K. M. anhålla, att svenska ångfartyg, som, enl. på förhand uprättade reseturer, göra reguliera resor, måtte befrias från skyldigheten att, kommande från sjön, taga lots. Någon inskränkning deri, kan enl. min åsigt, R. o. Ad. nu icke besluta utan förfång för lotsverket. Gr. Björnstjerna har sagt, att lastdragare icke skulle tillerkännas den ifrågav:de rättigheten, men jag får härvid erinra, att motionären alldeles icke undantager dessa, utan motionen talar utan åtskillnad om ångfartyg som göra reguliera resor, och till dessa höra äfven lastdragare. Af dessa skäl, och då lotsarne utan tvifvel skola i betydlig mån genom bifall till motionen förlora i inkomster, tillstyrker jag bifall till Betänk. Deu (i Maj e. m. 547 Man har sagt, att lotsarne icke hafva tillräcklig sporre alt upfylla sina åligganden, men jag får fästa upmärksamheten på, att enl. nu gällande LotsReglemenle äro de underkastade antingen extra judiciel bestraffning eller också böter af 25 Rdr
Den här vintern med allt nattvak har tagit bort ali din fraicheur, du är så blek och mager, att jag är riktigt orolig för dig. — Ja, fröken Gabrielle ser klen ut, — sade pastorn med en ton af ' vänligt deltagande och betraktade med ett vemodigt leende det fina, bleka ansiktet, som trots de nitton åren redan såg tärdt ut.GENOM SKUGGOR; Gabrielle kunde ingenting svara; hon kände hur hon nu, som alltid, så småningom kom under, då hon försökte gifva sig i strid med sin styfmor. — Ja, det är icke underligt, fortfor grefvinnan på samma torra sätt, —: då man flera månader kväll efter kväll icke kommer till hvila förrän två eller tre på morgonen! Jag kan icke beskrifva hur den här vintern har varit, om Gabrielle möjligen en afton icke varit bortbjuden, har hon haft riktigt feber, innan hon lyckats skaffa sig teaterbiljetter — eller fatt hit ett par af sina vänner. Ett sådant nöjesjäktande lif blir till slut som ett morfinrus, man kan inte lefva, om man inte får sin vanliga dosis däraf. Grefvinnan ryckte på axlarna och såg på pastorn med den resignerade minen af en person, som ' under en lång tid sett sina klokaste och mest välmenande förmaningar bortkastade. — Min goda fröken, — sade pastorn, vänligt förebrående, — ni skulle icke så där missbruka nöjet, det kommer blott att föra med sig öfvermättnad och lifsleda. Vore jag i grefvinnans ställe, — fortfor han och vände sig mot denna, — så skulle jag förbjuda min unga dotter att på detta sätt förstöra sig både till kropp och själ. Grefvinnan skakade på hufvudet med ett ironiskt leende. — Jag har ingen makt öfver Gabrielle. Jag har bedt henne, varnat henne, visat henne, hur lumpet, småaktigt., ja rent af syndigt detta världslif är, som hon så ohejdadt öfverlemnar sig at. Jag har sagt henne, att jag visst inte vill förbjuda henne att roa sig, tvärt om Gud tillåter en sund glädje, men att nöjet skall vara nöje och inte som för henne det första och snart sagdt enda intresset. Men tvinga en nitton års flicka, som varit med så länge och så mycket som Gabrielle, det hvarken kan eller bör jag.
Jag vågar tili Ridderskapet och Adeln framställa ett skäl, hvilket visserligen ej ingått hvarken i Motionairens framställning eller i Utskottets Utlåtande, men som jag anser böra verka till afslag å den yrkade återremissen, samt bifall till Utlåtandet. Det är nemligen, att Regeringen, genom åtgärden, att utgallra och öfverlemna åtskilliga slags ärender ifrån de EmhetsVerk, dit de länge hört, till andra Verk, begått ett olyckligt misstag, som förr eller sednare leder till rättelse. Erfarenheten, hoppas jag, skall snart upplysa Regeringen härom, och föranleda Den i3 Julii f, ra. en återgång till det gamla. Då blifva Presidenterne i Collegierne lika behöflige och nyttige, som de alltid varitj och de äro det, i min tanka, äfven nu, ehuru kanske i mindre mohn. Jag bestrider derföre återremissen, och anhåller om bifall till Utlåtandet. Herr Crusenstolpe> Magnus Jacob: Jag vill ej inlåta mig i frågan, huruvida Utskottet förfarit rätt deruti, att Utskottet i Utlåtandet icke upptagit de skäl Motionairen anfört till stöd för sitt förslag. Men jag önskar fästa Motionairens uppmärksamhet derpå, att just den af honom åberopade omständighet, att Presidentsplatsen i Bergscollegium förblifvit obesatt under en tid af elfva år, bevisar, att hans Motion icke är af behofvet påkallad. Ty detta exempel ådagalägger, att Kongl. Maj:t icke tillsätter PresidentsEmbetena, utan lemnar dem vacanta, i fall desse höge Embetsman icke behöfvas. Jag hemställer derföre till den värde Motionairen, om icke en återremiss af detta Utlåtande är ohehöflig. Herr Rosenqvist: Till svar å hvad Herr Crusenstolpe nu anfört, får jag erinra, det vi icke ega någon garanti, att ju Kongl. Majit, när som helst, till och med i morgon, kan i Nåder utnämna en President i Kongl. Bergscollegium, ehuru han derstädes icke behöfves, och alt det följakteligen får Den i3 Julii f. ni. tillskrifvas endast Kongl.
När hon — såsom jag ofta haft tillfälle iakttaga — åker vid sidan af sin man och folket jublar: » Vive Carnot, vive Carnol / » och republikens president med sin vinnande hjerllighet besvarar helsningarna, då ser hon stolt upp till h o n o m — mera som vore det en son än en make — o c h ett godt o c h lyckligt leende krusar hennes läppar. Och folket säger då: » Cest une femme de coeur! ' % Utan att egentligen vara hvad fransmannen benämner » une femme swpérieure», är hon dock en qvinna, hvars naturliga esprit o c h begåfning utvecklats ge — n o m en fin bildning. Hon har egnat en stor del af sitt lif åt det godas tjenst, o c h hon står i spetsen för ett stort antal föreningar, hvilkas verksamhet går i denna riktning, deribland Union des femmes de France, eller med andra ord den franska afdelningen af » R ö d a korset ». I sitt uppträdande noblare än mången boren furstinna, utöfvar m:me Carnot på sin umgängeskrets ett stort inflytande genom ett fint behag, som alltid varit qvihnans mäktigaste vapen. Dertill kommer en förtjenst — en bisak om man så vill! — som fransmännen skatta högt: hon klär sig med en utsökt smak, med en enkel, men fulländad elegans — hon är j u född parisiska också! Liksom presidenten Carnot för en tid sedan vid den stora kapplöpningen på Longchamps gjorde den gråa cylinderhatten till sommarens herr-mode, genom att då bära en sådan, har rmme Carnot mer än en gång varit den tongifvande i den qvinliga modeverlden, tack vare någon liten originalitet i drägten. 1 " Tidningen innehåller nästan uteslutande origjnalbldrag. — p p g i f å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er. étt Uppåt det går, Väg han sig röjer Qvist ifrån qvist — Drillar han slår, Jubelsång höjer Från toppen till sist. Vida han ser: Under är jorden, Ofeer det blå. Högre allt mer! Hans längtan är vorden Solen att nå.
M. ansett sig böra begära; men då tillgångarna medgifva det, och då här blifvit upplyst, att de smärre inskränkningar, som StatsUtsk. gjort i hvad academien uppgifvit vara nödvändigt, skola verka till skada för det hela af ändamålet, utan att likväl de förhöjda anslagen, åtminstone de för rifaren och conservator!) och dess biträden, kunna verka till något skadligt betungande af de skattskyldiga, genom riksstatens ökande med dessa smnmor; skulle jag tro, att afseendet på vettenskapernas flor inom Sverige och afseendet på den academi, som haft äran att bland sina stiftare räkna en Carl von Linne', och som för närvar, bland sina ledamöter och såsom sin secreterare räknar ett annat historiskt namn, skall föranleda StatsUtsk. att tillstyrka det anslag af ytterligare 2,3oo r:dr, sorn för ändamålet fordras. 6j,S Den i3 Maj e. m. Hr von Hartmansdorff: Hr Hjerta bar trott, att jag ii amadé honom ett sidohugg, då jag talade om tidningsskrifvare. Men jag nämnde dem endast derföre, att det i allmänhet äro lidningsskrifvarne , som utropat vår fattigdom och måhäada inbillat åtskilliga bland våra riksdagsmän , att hon verkligen är för handen, på sätt jag vid ett föregående tillfälle redan anmärkt. Från den tid jag utöfvade Hofcancellers-embetet, vet jag ganska väl, att tjdningsskrifveriel redan då hade upphört att vara ett adligt yrke. De ansvarige utgifyarne voro då f. d. tuMbetjenter, f. d. hökare och verklige skomakare. Att någon förändring med rpdacteurerna sedermera inträffat, har jag ingen anledn. att förmoda, dels derföre, att jag icke fprmärkt någon ändring i redactionssättet, dels emedan jag icke vet, att någon indragning af tidningar ägt rum, sedan min hofcanceljers-tid, 7:de punkten. Ifesestipendier. H r 11 ose nblad: