Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Frih. har sjelf sagt, att vi nyss voterat örn, huruvida skjutslegan borde höjas till 24 sk, b:co eller icke, och nu vill han åter upptaga den frågan, utan att upprifva det fattade beslutet. Huru det kan stå tillsammans, vet jag icke. Han har äfven yttrat, att eftersom voteringen utfallit med afslag Den 17 November e. m. å Utsk:s betänk., skulle det vara R. o. Ad. öppet att i Utsk:s förslag göra alla de modificationer, amendementer och förändringar, som af R. o. Ad. kunna finnas nyttiga. Jag åter skulle tro, alt sedan pluralileten afslagit lista punkten af Utsk:s förslag, aro i och med detsamma alla de frågor, som denna punkt innefattar, för denna gång förfallna. Jag har, sedan jag sist yttrade mig, fått den upplysning ur Oecon.Utsk:s betänk. N:o g8, som jag förut förbisett, att frågan om skjutslegans förhöjning i allmänhet till 24 sk. b:co redan af Oecon.Utsk. blifvit pröfvad, och har ej kunnat finna, att Utsk. derom afgifvit något förslag på annat ställe än i första punkten af förevar, betänk. I följd deraf, och då R. o. Ad. icke gillat, utan afslagit denna punkt, hvari skjutslegans belopp är omnämndt, kan jag verkligen ej se saken annorlunda, än att all fråga om förhöjning i skjutslegan för närvar, af R. o. Ad. är afgjord. På dessa ytterligare skäl vidblifver jag således min tanke, att Frih. Cederströms ifrågavar. förslag icke numera kan vid detta tillfälle komma under R. o. Ad;s öfverläggning. Frih. Sprengtporten: Ehuru jag fullkomligen instämmer med den siste värde talaren, vill jag icke längre bestrida Frih. Cederström rättigheten att få votering om skjutslegans förhöjning till 24 s^- b:co, hvilken fråga utgör ena hälften af det afslagna morn.; men jag gör detta medgifvande under förhoppning, att Hr Gr. o. Landtm, sedan tillåter mig att få votering om den andra hälften dei'af, som angår entreprenaderna.
I Stockholm skulle en man afrättas, som oskyldig, genom en annans falska vittnesbörd, blifvit bragt på schavotten. Då vid stupstocken hans ögon skulle förbindas, blef han bland åskådarne varse sin angifvare, upplyftade handen mot honom och ropade med hög röst: “Falska vittne, falska vittne, ännu i denna dag stämmer jag dig inför Guds domstol!“ Och i samma ögonblick, då skarprättarens svärd afslog den olyckliges hufvud, föll äfven det menediga vittnet rosslande till jorden och bortbars död. REGISTER. Adepter, sid. 140. Adlersten, Göran, död 196. Ahlström, skeppare, Nem. div. 199. Ahnfelt, P. G., varsel 48, spöksce Aijke, lapparnes åskgud 99. Aleklätten, trollberg 132. Alkemistiskt sällskap 147. Alm, heligt träd 149. Almqvist, C. J. L., guldmakeri, astro Alsens socken. Altuna, spökeri 109. Andar efter mördade barn 97. Sve Aningar, se Varsel. Anna, trollqvinna på Wermdön 64. April d. 4, bemärkelsedag 180, d. Arfvidson, spåqvinna 127. Arlaberget, spökscen 120. Asiatiska bröderna 26. Augusti d. Banér, Joh., underbar räddning 29. Baran, trollredskap 71. Barn, barndop, skrock 152. Barnsäng, skrock dervid 151. Bartels, H., dröm 132. Barvadi, Petr., förutsäger sin död Bazius, erkebiskop, död 164. Begrafna, lefvande 168. Begrafning, skrock vid 159. Bergenhjelm, fröken, skendöd 169. Bergius, N., giftermål 132. Bergius, P. J., vidskepliga seder 186. Bergklint, alkemist 147. Berg, Olof, spök. 109. Bergsgubbens mössa 91. Bilberg, J., biskop, skendöd 171.
Då i betraktande lages, att desse tjenstemän kunna jemföras med dem som äro anställda vid museer af fornlemningar och historiska minnesmärken, samt arkiver m. m.; att de, likasom desse, hafva alt vårda och ordna en dyrbar Statens egendom, som oupphörligt och högst betydligt tillvexer; alt man af män i deras ställning har anspråk på författare-verksamhet; och att någon befordran lill indrägtigare platser för dem endast undantagsvis kan ega rum; samt att också desse tjenstemän, i den mån dé längre egnäl sina krafter åt vetenskapen och det allmänna, böra kunna påräkna en förhöjd inkomst, hafva Rikets Ständer funnit sig böra för dem bevilja a fl ö n i n gsför h öj ning äfven utöfver de af Eders Kongl. Majit föreslagna belopp, hvadan allo ningen för naturhistoriska Riks - R:dr 2,400i — „ 600i — 3 qoo. eller tillsammans R:dr R:ml 9,000: — ExpeditionsU/skntinis Färsing till underd. Skrifvelse, N:o 222. 51 musei Intendenter blifvit bestämd för hvardera al de 2 äldre lill 4,000 R:dr och för hvarje af de tre yngste till 3,500 R:dr R:mt, på sätt tabellen N:o 9 närmare utvisar. 40:o För Konservatorn vid Naturhistoriska Riksmuseum, hvars nuvarande lön 500 R:dr b:ko ansetts vara alltför låg, är aflöningen i den Kongl. Propositionen föreslagen lill 1,200 R:dr Runi, men då 1,500 R:dr blifvit beviljade för Konservatorn vid Ulli: versitelsmuséet i Upsala, med hvilken Konservatorn vid Riksmuseum har alldeles enahanda tjenstebefattning, och derjemte vida mer omfattande samlingar alt tillse och behandla, än denne, har aflöningen för Konservatorn vid Naturhistoriska Riksmuseum blifvit ökad lill 1,500 R:dr R:mt. 47:o Enär det för biträden eller s. k.
Hon kunde ha lust, hon med, att fly ut i världen från all denna uselhet. Hon hörde ett buller långt inne i boden. Hon lyssnade, gick närmare, letade sig fram efter ljudet och fann ändtligen bakom en silltunna buren med Petter Nords hvita möss. Hon tog upp den, satte den på disken och öppnade burluckan. Mus efter mus ilade ut och försvann bakom lådor och burkar. »Måtte ni trifvas och förökas,» sade Edith, »låt se att ni gör skada och hämnas er husbonde!» Den lilla staden låg vänlig och nöjd under sitt röda berg. Den var så inbäddad i grönska, att nätt och jämt kyrktornet stack upp därur. Trädgård vid trädgård trängde sig på smala terrasser uppåt branterna, och då de ej kunde komma längre åt detta håll, störtade de med buskar och träd tvärt öfver gatan och utbredde sig mellan de glesa gårdarna och på den smala jordremsan nedom dem, tills de hejdades af den breda älfven. Det var alldeles tyst och stilla i staden. Där sågs inte en människa, bara träd och buskar samt ett och annat hus. Det enda buller som förnams var klotens rullande på kägelbanan, och det lät som en aflägsen åska en sommardag. Det hörde med till tystnaden. Men nu gnisslade torgets ojämna stenläggning under järnskodda klackar. Ljudet af grofva röster dånade mot rådstugans och kyrkans väggar, återkastades från berget och ilade ohejdadt nedåt den långa gatan. Fyra vandrare störde förmiddagslugnet. Ack, den ljufva tystnaden, den årslånga helgdagsfriden! Hvad de förfärades! Man kunde liksom förnimma hur de gåfvo sig på flykt uppåt bergstigarna. En af de bullrande, som bröto in i småstaden, var Petter Nord, värmlandspojken, som för sex år sedan rymde från staden, anklagad för stöld. De som följde honom voro tre sjåare från den stora handelsstaden, som ligger bara ett par mil därifrån. Hur hade det då gått den lille Petter Nord? Väl hade det gått honom. Han hade fått en den allra förnuftigaste vän och ledsagare. Då han sprang bort från småstaden i den mörka, regntunga februarimorgonen, sjödo och brusade polskmelodierna i hans öron.
1:o Orklöse, utgamle och bräcklige fattige, som sakna all arbets förmåga och tillgång, att hos anhörige få vistas, böra undfå sin försörjning inom socken medelst spannmål, victualier, kläder och penningar till det belopp, som vid socknestämma i maji månad hvarje år utaf församlingens pluralitet, bestämmes, el. ock få gå emellan gårdarne under förbehåll, att på hvarje ställe försörjas minst åtta dagar. 2:o Fattige, som vilja vistas hon sina slägtingar el. andra bekanta, erhålla genom sammanskott, hvars belopp vid samma tillfälle bestämmes, penningar el. varor till föda och kläder. 3:o Faderoch moderlösa barn under 12 år, som finnas i saknad af föräldrars och anhörigas omvårdnad, böra på de ställen, der ej uppfostringsanstlater äro med fattiginrättningarne förenade, med kläder förses och i öfrigt inaccorderas på sådana ställen, hvaräst de, jemte erhållande af erforderlig föda, tillika äga tillfälle, att genom en christelig uppfostran för en framtid danas till dygdige och gagnelige medlemmar uti samhället, hvarföre allt kringstrykande förbjudes. 4:o Qvarlåtenskapen efter sådane fattige, som åtnjutit försörjning och aflida, tillfaller fattig cassan; men andre fattige, som vistas hos anhöriga el. andra, och till hvilkas understöd församlingen endast i någon mohn bidrager, ärfvas efter lag, hvaraf klart följer, att om desse personer äga sitt uppehälle ensamt genom församlingens tillskott, tillfaller äfven deras qvarlåtenskap fattig cassan. 5:o Fattig fondens förvaltning tillhör pastor och kyrko-rådet hvilka derföre vid hvarje fattigsocknestämma böra redovisa.
FÖr min del tillstyrker jag afslag af Ut-*, skottets Betänkande, Herr j\Iannerjl ant t Johan t Min tid har ej medgifvit mig att genomläsa LagUtskottets Betänkande; men så mycket har jag dock af discus-; sionett inhämtat, att Utskottet tillstyrkt stockstraff fets afskaffandö. Jag instämmer på det högsta i delta tillstyrkande. Nämnde bestraffnings-sätt år i delta faii stridande emot de allmänna rättsgrunder, hvarpå all Lag, särdeles BrottmålsLa-, gen, bör stödja sigs och år icke afpassadt efter Den i Jnlii c. ni. I9J den förbrytelse, för hvilken det skulle anvåndas, samt bjifver derföre i verkställigheten orättvist. Erfarenheten har ock fullständigt ådagalagt, att denna bestraffning för så beskaffade förseelser år olåmpeligt, och Kongl. Majit har derföre funnit sig föranlåten, att oftast af nåd detsamma eftergifva. Jag kan icke inse, att det, ta ämne, på sått en Ledamot yttrat, står i något sammanhang med prohibitiv-systemet, i afse. ende på import af utländska varor, Efter mitt begrepp år deremellan icke det minsta samband. Hvad åter angår frågan, huruvida förbrytelser emot Författningarne om fylleri och oloflig brånvins-försåljning böra behandlas vid Domstol eller hos Konungens Befallningshafvande, så medgifver jag visserligen, att pröfningen af dylika mål kan utan särdeles olägenhet qvarblifva hos Konungens Befallningshafvande, men min öfvertygelse år likväl, att dessa fika med andra råttegängs-mål låuipeligast tillhöra de Ordinarie Domstolarne, I Städerne,’ der permanente Domstolar finnas, och hvarest förseelser emot Författningen aro mera allmänna, bör dessa måls behandling gå lika fort, sorn hos Konungens Befallningshafvande ; och om något uppehåll genom pröfningen vid HäradsRätt skulle uppkomma, är delta en olägenhet af så liten vigt, att den ej förtjeuar att tagas i beräkning.
Jag för min del hade visserligen haft åtskilliga anmäi kn:r att göra mot det betänk., som nu ligger på bordet, och R. o. Ad. behagade erinra sig, alt jag ganska allvarligt yrkade alt det skulle återremitteras tili Coust.Ulsk.; men jag kan derföre alldeles icke lofva alt jag icke vid nästa riksd ig går in derpå, emedan det kan hända alt jag till dess erhåller en annan öfvertygelse uti dessa ämnen. Det är likväl mindre af vigt hvad den enskilde representanten tanker öfver detta förslag. Det är Svenska folket, som skall bedomina detsamma. Det är Svenska folket, som genom sina ombud, hvilka i 3 Stånd väljas, kan vid nästa riksdag genom sina val yttra sig öfver delta förslag, och det är då likgiltigt, huruvida det blifvit lagdt på bordet genom en majoritet eller genom en minoritet. Är således meningen med den und. anhållan hos K. M. endast att uttrycka en protest emot det nu livilande förslaget, så är den öfverflödig. Skulle ändamålet åter verkligen vara, att få ett nytt förslag ularbetadt af denna comité, så vore väl delta den sisla förhoppning, vid hvilken jag skulle vilja fästa mig, såvida jag verkligen hade något intresse för saken; ty orsaken, hvarför man i så mångå frågor inom vårt land tillsalt comitcer, har alldeles icke varit den, att man önskade alt dessa comite'er skulle utarbeta några dugliga förslag, ulan endast att få frågorna uppskjutna till en så långt aflägsen framtid sorn möjligt. Detta har Svenska folket fått lära sig i fråga om folkundervisningen, fattigvårdslagsliftningen m. fl. dylika angelägenheter. Med ett ord, erfarenheten har visat, att sådana comitcer, med det enda undantaget af Lagcomite'en den äldre, icke haft mera än ett ändamål, nemi. att bereda några personer tillfälle att på 3 ä 4 månader vistas här i Stockholm, och det enda resultatet landet kunnat märka af deras arbeten har varit den dryga tryckningskostnaden. Jag skulle tro att öfvertygelsen är temmeligen allmän derom, att på detta sätt icke lärer tillkomma något förslag, D c 11 l!\ Rla j. 327 sorn är hällre än det redan befintliga.
Brefvet den 23 April 1822 skola indragas. Kongl. Majit har väl genom Nådigt Bref af den 6 Julii 1815 förordnat, att den, Landshöfdingen i Södermanlands Län förut bestådde Hushyra, 25o R:dr årligen, skulle samlas till Fond för reparationer å det till Landshöfdinge residencc inköpta bus i Nyköping; men enär, enligt författningarne, de, som bebo Kronans hus, hafva den skyldighet sig ålagd att bekosta smärre reparationer, samt dessutom på Riks-Statens 8:de IIufvud-Titul medel finnas anviste till underhåll af Kronans Hus och Byggnader i Laudsorterne, l3i2 Stats-Utskottets B et änkan den. anser Utskottet berörde anslag af 200 Btdr böra indragas. De enligt Kongl,. Brefvet den 19 Auigust! 1818 ansi agne 60 B;dr tili byra för Landtmäteri-Contoiret i Calmar nu synas, böra från Staten uteslutas, sedan, lili FortificatiöUs-huset i Calmar nödige rum dertill, blifvit upplåtne. Likaledes komma följande Ilushyres-an-, slag att indragas och upphöra, sedan Lands-. böfdnrge-Pvesidence-lms blifvit inköpte:, I G otida nds Län . , , 333: 16. Blekinge Län • 383: 16. Christianstads Län , 16G: 3a. Vermlands Län 47°' — och Vesterbottens Län , 200: •— Uppå Ölands Läns Stat linnas 3:ne planterings Uagvaktare-Löner , uppförde med tillsammans 25o R:dr; men sorn dessa VaklBetjente synas nu mera öfverflödiga sedan Ölands Utmarker blifvit delade, så tillstyrker Utskottet att berörde Löner måga från Andra Hufvud-Titnln öfverflyttas till Allmänna Indragnings-Staten, för att vid nu varande innehafvares afgång indragas.
Hamilton hade emellertid ansett sig böra utverka sådan förbättring för framtiden i Öfver-ståthållarens lönevilkor, att de uppoffringar af egna tillgångar, som embetets innehafvande i allt fall medförde, icke komine att stå i allt för stort missförhållande till aflöningens belopp, och hade derföre i underdånighet föreslagit, dels att det från Stadskassan under namn af taffelpenningar utgående årliga lönebidraget måtte från 4,500 R:dr ökas med 3,000 R:dr till 7,500 R:dr och denna tillökning utgå från och med månaden efter den, hvarunder embetet nästa gång tillsattes, dels ock att Statsverkets bidrag till Öfver-ståthållarens aflöning mätte höjas till 10,000 R:dr, att fördelas i egentlig lön och taffelpenningar. Sedermera hade Stockholms stads Drätsel-kommission samt Magistraten och Borgerskapets Äldste blifvit hörde i hvad Stadskassans bidrag angick och dervid tillstyrkt och beslutat, att nämnde bidrag för en blifvande Öfver-ståthållare förhöjdes med 5,000 R:dr till fördelning så att taffelpenningarne ökades med 2,500 R:dr eller till 7,000 R:dr och vedanslaget med 500 R:dr eller till 2,000 R:dr.
Ros hade under öfverläggningen i frågan framfört den anhållan, att Hr Nordenfelts skrifvelseförslag skulle få åtfölja de båda andra förslagen till MedStånden. Härvid begärde Hr Ros ordet och tillkännagaf, att han afstode från ofvanberörde anhållan, till följd hvaraf H. Exc. förklarade densamma hafva förfallit. Frih. Hamilton, Hugo, anhöll om ordet och afgaf följande skriftliga anförande: Emot de at R. o. Ad. i denna fråga fattade beslut får jag, i stöd af 53 g Riksd.Ordin anmäla min vördsamma reservation, nemi. i frågan om revision af Föreningsfördragen mot de anförde motiverna, och i frågan om Ståthållareplatsen mot sjelfva beslutet. Mina skid dertill äro, att jag iir fullt öfvertygad om, att Sveriges framtida väl beror på bibehållandet af föreningen med Norige, och att hvarje anspråk å Sveriges sida, som strider mot den en gång uttalade och erkända likställigheten de båda Brödrarikena emellan, förr eller senare måste, om det genomdrifves, leda till Föreningens om ej uplösning, åtminstone förlamning och derigenom till minskad kraft mot utvärtes fiender. På någon annan grund än denna, eller likställighet i rättigheter, kunna aldrig tvänne om sin frihet ömtåliga folk förenas, och anser jag derföre, ännu, äfven om jag skulle för tillfället stå ensam om denna min åsigt, att det var både statsklokt och ädelt handladt, då den store Konungen Carl XIV Johan ur denna synpunkt upfattade och genomdret föreningen, att det var ädelt och statsklokt af Svea R. St:r, då de år 1 81 5 enhälligt au togo denna grundsats, och att äfven vår senast aflidne, rätt och sanning älskande. Konung handlade ädelt och statsklokt, då han fullföljde tillämpningen af densamma. Jag tror mig ej heller härmed hafva medgifvit något, som i något väsendtligt nedsätter mitt fosterlands ställning.
Af Hrr Revisorernes vid H. K. H. Prins Carls inrättning nu sednast, d. 2 dennes, uti Statstidningen införda berättelse iuhemtar man med synnerlig tillfredsställelse, huru den bortgångne menniskovännen J. 0. Wallins vackra stiftelse frambringar allt lyckligare resultater. Uti yngre afdelningen, eller den för vanvårdade barn, som redan inlrädt på brottets bana, hvilken afdelning vid 1843 års början upptagit ett antal af 25 barn, fans vid årets slut 30; och Den 16 De c em ber. af de under detta år utgångne 10 barn hafva 2:ne, på anhöriges ansvar för fortsatt tillsyn och omvårdnad, fått af dem emottagas, och de öfriga, efter undergången confirmation, hafva, genom Direct:s omsorg, erhållit passande tjenster, utan att sedermera andra underrättelser om deras uppförande, än högst tillfredsställande, till inrättningen ingått. Denna afdelnings verksamhet hade vid nasti, års slut fortfarit blott 4 år, och likväl äro under denna tid 16 ynglingar räddade från brottets afgrund och, med förmåga och god vilja att redligt förtjena sitt bröd, åt samhället återgifne. Delta från vårt eget kära fädernesland; och hvilka lyckliga resultater af dylika räddningsanstalter äga vi icke att åberopa frän främmande länder, såsom t. ex. den berömda och berömvärda af Hrr De Metz och De Brelignéres grundade åkerbrukscolonien vid Mettray nära Tours, Abbé Fissiaux’s straffcoloni S:t Pierre vid Marseille, den dylika räddningsanstalten för barn af begge könen vid Hamburg under namn das rauhe Haus arn Horn och slutligen fängelset la lloquette i Paris, den mest fulländade dylika anstalt för närvar., förutan den mängd, uti snart sagdt alla främmande länder, hospicer och välgörenhets-inrättningar, åsyftande samma ändamål, societeter och patronager, o. s. v.
Jorda-Balken , tillfölle den, sorn honom vid sitt land fästade; i öfrigt med naturlig billighet instämde, alt den, som å sina egor droge en last, såsom fallet var, när hafs-tång å odlade egor uppflöt, äfven finge deraf hemta möjlig fördel; och slutligen, med undantag afseiskildt bestämda händelser, icke någon kunde vara förbunden att å sina egor hålla väg för andra; måste det anses vara stäldt utom all fråga, att i allmänhet endast strandegare hade rätt till upphemtning och begagnande af den hafs-tång, som å stranden uppdrifves; men, om, genom lagligen slutad och fastställd öfverenskommelse, eller af behörig embetsmyndighet meddeladt laga kraftvunnet beslut, eller på hvilket annat lagligt sätt som helst, egaren af något ej till hafsstranden gränsande hemman blifvit förklarad berättigad att å andras egor hemta hafs-tång, vore sådant ett serskildt fall, der hvar och en med begagnande af de medel, allmänna lagen anvisade, kunde göra sin rätt gällande, utan alt sådant genom en speciel Författning kunde eli* r borde bestämmas. Utskotten dela den åsigt, som legat Lill grund för Rikets Ständers, vid Irenne föregående Riksdagar, fattade b slut, och då Utskotten sålunda ans* rättigheten till den hafs-tång, som å land uppkastas, i allmänhet uteslutande tillhöra slrandegaren, kunna Utskotten icke understödja det framställda yr^ kandel af fri och obehindrad 1 ä 11 ig het för en hvar att hafs-tång ifrån stranden afhemta, ehvad fördelar jordbrukarne i orten än kunde deraf skörda. Och hvad beträffar förslaget om rättighet lill fri tångtägt för dem, hvilka hafva sig ålagd skyldighet att hägna omkring flygsandsfällen, så finna sig Utskotten icke eller kunna detsamma biträda, enär en sådan frihet ofelbart skulle medföra mångfaldigt intrång i strandegarens rätt och controllen å hafs-tångens användande lill det föregifna ändamålet vore nästan omöjlig.
Det synes mig så mycket obilligare, att särskildt för Svenska soldaten bibehålla detta tryckande band, som nämnde soldat inträder uti arméen under förhållanden, hvilka beröfva honom allt hopp oin karrier på sin bana, då har i de flesta fall endast kan blifva korporal. Den Fransyska soldaten deremot kan hafva fältmarskalksplatseu till sitt ögonmärke. Då man betraktar dessa förhållanden, som göra ingrepp uti den Svenska soldatens rent mensklig» rättigheter, och känner deni i detalj, kan rättskänslan verkligen blifva revolterad. — Efter alhörande al Gr. Liljencrants’ yttrande i ämnet, kan man icke undgå att tänka på den bekanta satsen att »bland äktenskap är det bäst, sorn icke blir af». Jag för min del kan dock icke öfvertyga mig om riktigheten af denna åsigt. Vid lagstiftning måste man ovilkorligen till ögonmärke hafva den yttersta rätta grunden i hvarje sak, samt desslikes tillse, till hvilka lesultater. den ifrågav.de lagen kan leda. Hvarthän det kan leda att befälet eger i sin makt att. hindra soldaten inträda i äktenskap, det behöfver man icke gå långt för att blifva underkunnig om. Sjukhusens mängd och det förhållande att af det antal värlvade soldater, som ligga der, öfver hälften måst ditförpassas för galanterisjukdomar, gifva derom tillräckligt vittnesbörd. Sådan blir följden deraf att garnisonerade soldater förnekas inträda i det naturligaste förhållande af alla. Vill man tala om sedlighet, skall man också söka befrämja sådane lagar och institutioner, som leda till det åsyftade målet; men jag tror icke att man åstadkommer någon sedlighet derigenom, att man framkallar band, sorn hindra afslutandet af äktenskapliga förbindelser. På dessa skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts nu föredragna Betänk. Hr von Knorring: Jag vill af aktning för detta Stånds ledamöter icke trötta med uptagande till vederläggning af alla de besynnerliga satser, som af den siste värde talaren blifvit framkastade ang:de militär-förhållanden; men anser likväl några af dessa satser vara alltför vådliga, för att lemna dem utan svar.
-Oä) ä den andre en längtida erfarenhet ädagolagt, att moen TullStrandeller Gränse dewakning kan göra tillfyllest, att afhälla Lurendrägeren frän Rikets »vidsträckta Siö-kuster och Skärgärdar; sä kan ingen annan siuftötjd häraf bliiwa än den, om jag sä mä säga förklara, att, sä framt ej Riket stal! öft werswämmas af utländskt Kramden skadliga och och straffbara Handelen med utländske sörbubne Warvr, mäste genom en oafbruten och sträng tillsyn inom Landet, göras sä äfwentyrlig, att hugen för silke ometborgerliga företag mä wända sig till lofliga och gaanrliga företog. Den enda anstalt i sädan wäg, som wäjendkeligen werkst till detta ändamäl, har warit de ris efter annan lillätne och päduvne Visitatisner, efter Lurendrägadt gods; men harwid mä ock icke obemält lemnäs, icke allenast att hwarje gäng VisitatwuSFörfattaingarne undergått inskränkning eller inställs ning, har pälö jd n deras synbarligen warit LurendrägerietS och Tull-sörsnrllningens tillt. gande, samt felande afsättning pä Swensta M-.muffclnr waror 8;6 Dett 15 Januarii. och deraf följande minstning uri tjllwerkningarnöj uran ock akk i synnerhet berörde, Swenste män wanhedradc mtstbruk, medelst Lurendrägeri-handte, ringéus utöswande, aldrig stridit lill den grad, som, esker det visitttlonerne genom KonglFörordningen af den i/ Junii 1776 blefwo aldeles urphäfne. Redan den tiden warande priser w!d denne Stadens Hail« och Manufackur-Rätt, kan jag säkrast wittna, om de fran denna Författning, härflytande högst bcdrvfliga sönder.