Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För Idun af Tor Hedberg. let lilla förmaket såg varmt och gästvänligt ut med sina gammaldags rymliga möbler, sina hemväfda gångmattor öfver den nya brysselmattans brokiga mönster, med det lustigt flammande skenet från brasan i den gulgröna spiseln och med lampans stillsamma, förtrogna sken borta i vrån vid fönstret. På väggarna hängde några gamla porträtt, framåtlutade liksom för att bättre kunna hålla öga på hvad som försiggick i rummet; ihärdigt stirrande ned från dunklet, som lägrat sig uppåt väggarna, stora, runda ögon med tunga ögonlock, gustavianska näsor och mungiporna uppdragna till ett gammaldags, konstladt leende. Deras ättling, som gick af och an på golfvet med oregelbundna steg, ökande och saktande farten allt efter som känslorna inom honom stego och sjönko. men dock af gam&lt;mal vana hållande sig på gångmattornas tillåtna vägar, log också han; men det var hvarken gammaldags eller konstladt, hans leende, — det var stort och saligt, — höll sig icke endast till den breda munnen med de starka hvita tänderna, utan lekte och lyste i hela ansiktet, — - bröt stundom ut i ett halfkväfdt, förnöjdt skratt, som skakade skuldrorna, och drog sig så tillbaka för att ligga och lysa som muntra kol i ögonen; det var en hel glädjebrasa, som brann inom honom och kastade lika många flammor öfver ansiktet som brasan därborta i den gulgröna spiseln. Händerna höll han på ryggen och knäppte då och då med fingrarne. En person, som halflåg i soffan, rökande en cigarr, följde honom med ögonen, och log äfven han, men en smula ironiskt och öfverlägset. Endast då den andre fick ett af sina skrattanfall, smittades han så pass, att ironin försvann ur hans leende. Han var några och trettio år, tämligen fet, men med ett ansikte, hvars blekhet och något slappa drag tydde på öfveransträngning. Det fordrades icke någon synnerligt utvecklad iakttagelseförmåga för att igenkänna läkaren hos honom.
Maj i835, blefvo samma Memorial af Ståndet bifallna. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens ytterligare Memorial N:o 16, i anledning af Rikets Ständers i vissa delar fatt.ide beslut, angående grunderne och vilkoren för bran vins-bränningens utöfning samt afgifterna derför. S. D, Då nu ånyo föred togs StatsLagsamt Allmänna Besvär socli Ekonomi-Utskottens Memo ial N:o ig4> nied förslag till sammanjemkning eller votering, i följd af skil jagtiga beslut, i anledning af Betänkandet JNT:o 89 och Utlåtandet N:o 162, blef den deri föreslagna voteringspropositionen af Ståndet godkänd. Från Välloflig a Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogs ej mindre Fxpeditions-Ulskoltets Memorial N:o /$6, angående ett förtydliga nde af en i Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o 6, föreslagen Lagbestämmelse, än äfven Expeditions-Ulskottets Skrifvels-förslag JNT;o 331, angående förvaltningen af Härads-allmänningarne. Skrifvelse-fös slaget Nio 331, godkändes, och Memorialet, N;o ^6, lades till handlingarne. S. D. Föredrogos dels Expeditions-Utskoftets Memorial N;o 47» * anledning af erhållna återremisser å Skrifvelse-förslaget N:o 3o2, angående några med Stats-regleringen gemenskap egande allmänna fiågor, dels 436 Prot. Utdr. den 12 Maj 12- elt af Expeditions-Utskoltet uppsatt nytt Skrifvelse-förslag, N:o 332, i berörde ämne. Skrifvelse-förslaget N:o 332, godkändes, och Memorialet N:o 47» lades till handlingarne.
— Axel var ju endast hennes styfmorbror och undantag från denna lag hade visst aldrig varit sällsynta. Men till deras oerhörda förvåning blef deras ansökan afslagen. På ett par assembléer under vintern hade Fine sjungit och väckt uppseende, en inflytelserik musikvän, som en gång presenterat henne för kronprinsessan Josephine, åtog sig nu hennes sak, kronprinsessan framförde frå- gan inför Karl Johan, men hans majestät, som var omusikalisk, var på dåligt lynne och svarade kort, att han ej kunde bryta lagens helgd. Sjelf tog Fine mod till sig och gick upp till excellensen af W * * *, men fick af honom ett svar, som hon aldrig förlät honom. » Ärendet har varit före, j a g kan inte ännu en gång upptaga hans majestäts dyrbara tid för en så obetydlig sak. För öfrigt — mister du en, stå dig tusende åter, min söta. » (Han tog henne under hakan, men hon bara såg på honom, vände sig om och gick med en känsla af att nu var allt, allt förloradt. Hennes föräldrar delade denna tanke. Fadern, som var en framstående tillfällighetspoet, präntade sirligt några verser till kronprinsessan och lät framlemna dem till henne som en gärd af tacksamhet för hvad hon velat göra för hans dotter. Modern skref till Fine och förmanade henne till tålamod under pröfningarna, hvilka alltid leda till vårt bästa. V å r a barn. När bör, barnet lära sig läsa och skrifva? Återigen har jag blifvit anmodad att undervisa ett barn ej fylda 6 år. Hvad är att göra? Stöta mig med föräldrarne kan jag ej, ty undervisningen är min utkomstkälla; men då jag vet att barnet i en framtid kommer att lida derutaf, tager äfven jag mig friheten att gifva ett litet råd om barnens uppfostran. I den största välmening tvingas barnet, knappast fylda 5 år, att lära sig läsa och skrifva. Ja, t. o. m. 4 års småttingar kunna mekaniskt efterapa be — a — ba, ge — a — ga. Gores en liten anmärkning, ursäkta föräldrarne sig med, att barnet har endast hört det, eller det har lärt sig sjelf.
Då befattningen med uppbörd och redovisning af Sjömans-bevinningen skäligen bör åligga Sjömanshusens föreståndare, hvilka derföre ega tillgodonjuta samma förmoner, som blifvit andre debiteringsmän förunnade; så, enär Kronans säkerhet för bevillningens utbekommande, härvid hufvudsakligen måste afses, och bestämmandet af uppbörds-procenten för Sjömanshus-föreståndare ankommer på Pröfnings-Comiteen i orten; anser Utskottet sig böra vidblifva ifrågavarande förslag; Bevillning s-Utskottets Utlåtande, N:o 27. 63 likväl med iagtlagande af den rättelse uti a:dra momentet, 4:de raden, att i stället för det genom tryckfel influtne ordet: ”upphöra.” kommer att införas ordet: ”uppbära.’-’ i38. §. pag. 66 och 67. Inom Iiidderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Ståndet är anmärkt: alt, för den händelse, att arbetsfolk icke befrias frän bevillning efter 2:dra Artikeln, borde senare perioden af denna §. utgå; alt husbondes ansvarighet för Kronoutskyldcrne borde försvinna; att jordegarens betalningsskyldighet aldrig borde sträcka sig lill erläggande af böter för sina försumlige underhafvande; att orden: ”en mot ulskylderne svarande tjenstbarhet,” borde utbytas lill: ’’cn emot lägenheten svarande tjenstbarhet i arbete;” att stadgandet skulle föranleda det hårdaste öde för den fattigaste befolkningen i landet, eller de så kallade backstugu-sittarne, hvilka, så länge skyldigheten för jordegaren, att ansvara för kronoutskyldcrne qvarstår, hafva svårt att erhålla hostad; samt att denna skyldighet derföre borde upphöra, i afseende på de å egoine bosatte backstuguhjons utskyld er.
Detta utlåt, bifölls af RiksSttn, och principen erkändes således då; men icke desto mindre vill man nu, att föreskrifter i ett fall skola kunna gifvas och i ett annat icke. Jag kan icke godkänna ett sådant sätt att förfara och yrkar altså återremiss. Frih. Cederström: Det är just ordställningen i 7 § af Utsk:s förslag, sorn gifvit anledn. till min anmärkn.; ty annat är att anmäla till åtal och annat att sjelf besluta, att åtal skall äga rum. I Utsk:s förslag står endast, att revisorerna skulle äga att hos vederbörande till laga beifran anmäla begångna förseelser, och en sådan anmälan kan lemnäs utan afseende. Jag deremot anser det böra vara revisorernas både rättighet och pligt att sjelfva genom vederbörande fiscalsembete befordra den felande till åtal. Hr S tuart: Den motsägelse i Utsk:s förslag, som Frih. af Nordin antydt, har tillkommit i anledn. af i83o års revisorers bekanta åtgärder och föreskrifter i afseende på realisationens förberedande. Den pluralitet inom Utsk., som ville bibehålla rättigheten för revisorerna att meddela föreskrifter i de fall, då de ansågo någonting fordra rättelse, kunde dock icke undgå att medgifva olämpligheten deraf, att förfrågningar från Bancofullmägtige sjelfva skulle kunna, på sätt händelsen var vid i83o års revision, föranleda föreskrifter och befallningar, hvarigenom fullmägtige blefvo nödsakade handla i rak strid med II. St:s beslut, såsom de fattat meningen deraf. Härifrån har den anmärkta stridigheten emellan de åberopade mom:n härledt sig, hvilket jag, i anledn. af Frih. af Nordins yttrande, ansett mig böra upplysa. Beträffande den anmärkn., Frih. Cederström förut framställt, och i sitt sista anförande ytterligare upprepat, får jag blott erinra, att med vederbörande i 7 § förstås jemväl R. St:s Just.ombudsman, hvilken, åtminstone efter min tanka, icke bör af revisorerna, likasom af Constit.- Utsk., kunna åläggas att emot sin egen öfvertygelse anställa åtal.
Därefter hade barken lyftat ankar och gått söderut genom Gibraltars sund, där den mäktiga fästningen ligger på den oåtkomliga klippan, och där vattnet blir så blått, som inte ens himmelen kan bli hemma i norden. I Marseille hade de sedan legat stilla och lastat in ny frakt, sedan bräderna blifvit sålda. Och därifrån hade skärgårdspojkarna haft underliga saker att berätta, om hur hvitt solen lyser, och hur lustigt det går till i de små sjömanskrogarna, där det fans hvitt och rödt vin, som var billigare än bränvin, och där småväxta, lifliga flickor med mörkt hår och mörka ögon hade haft kärlekshistorier med de linhåriga sjömännen. Men barkens stora händelse var resan till Rio Janeiro, som varade ett helt år, och när ekvatorn passerades, när man i månader inte såg annat än himmel och vatten, och när hajarna i solskenet under hela dagar följde fartyget, så att man såg, hur deras svarta fenor höjde sig och försvunno i det grönskimrande vattnet, som under solens lodräta strålar brände i hetta, då hade underliga händelser timat, och skärgårdspojkarna hade sett både glada och hemska syner. En skeppspojke hade fallit öfver bord, och hajarna sletos om honom, till dess att endast en blodröd fläck på vattnet visade, hvar hans kropp hade försvunnit. Men vidare gick färden, och från den resan gingo sägnerna mångfaldigade och förstorade rundt omkring i skärgården. Det var fåglar med fjädrar, som glänste lifligare än påfågelns stjärt, hvalfiskar, som sprutade vatten högre än masttopparna, och som stjälpte en båt lika lätt, som en karl vänder en skottkärra. Där fans fiskar, som hoppade upp ur vattnet, högt upp, så att solen lyste på deras glänsande kroppar, snäckor, kolossala och skiftande i alla perlemorens mest förledande färger, vilda djur, som lurade i buskarna, när man kom i land, och blommor, så stora, doftande och brokiga, att man knappast trodde, att man längre var på jorden. Skärgårdspojkarna hade fångat humrar, så stora, att icke den hungrigaste kunde äta dem ensam. De hade ätit drufvor som lingon och druckit mjölk, söt som mandel, hvilken rann ur skalet på nötter, stora som barnhufvuden.
Judarne måste — om vi något fullfölja författarens endast antydda tankegång — ej blott i följd af kristen zelotism, utan äfven genom hela sin ställning vara från de flesta andra yrken uteslutna. De utgjorde ett orientaliskt folk, ännu föga vändt vid Västerlandets seder och äfven rent af dess klimatiska förhållanden. De bildade naturligen ännu ett helt för sig, sammanhållet ej blott af sitt orientaliska ursprung, utan äfven genom de seder och statuariska bud, som utmärkte särskildt detta folk. Utöfvandet af andra mer produktiva yrken i det nya fäderneslandet blef dem följaktligen svårt. Ockret stod dem Öppet, och ingen kristlig betänklighet kunde hindra detta. Det blef därföre deras vanliga lefnadskall, och tilläggom, ett visst anlag åtminstone för handel förefanns nog af ålder hos den gren af den semitiska rasen, de tillhörde. Vi erinra i detta afseende blott om deras nära stamfränder Fenicierna allt ifrån urminnes tider. Men ockrarens yrke är och måste i längden visa sig som ett förhatligt yrke. Till mycket god del ligger motviljan mot judarne just i denna omständighet. Märk t. ex. binamnet » Schackerjude » och den likställighet man till en del ännu gör mellan jude och girig människa, gnidare. Annat har naturligen äfven bidragit. Onekligen har man ali anledning att härvid tänka äfven på religiös zelotism. Judarne hade förnekat, förnekade fortfarande Jesu messianitet, och genom dem var han bragt till korsets död. (Man glömde att han själf var en jude, som i djup patriotisk hänförelse gråtit öfver Jerusalem, hvars fall han förutsåg). De voro naturligtvis därföre för de kristna förhatliga — och detta var nog, näst plundringslystnaden, det, hvaraf man företrädesvis slog mynt, när det gällde att i folkets ögon nedsätta judarne. Det kan förefalla underligt, att då kättare brändes, judarne intill korstågen intogo en om än prekär dock i det hela tolererad, stundom aktad ställning. Härvid är dock en sak att observera.
Riksda "S-Ordninsien, nu väckte motioner: ° in af Peter Jönsson fiån Jönköpings Lin: att sedan Rikets Ständer, vid innevarande Riksdag beslutat, det Rustoch Rothållare hädanefter skola vara frie från erläggandet af den så kallade mölespassevolancen, det måtte, till förekommande af ali origtig tillämpning vid verkställigheten af detta beslut, bestämdt förklaras, alt jemväl de rotar, som, enligt serskilde med Kongl. Maj* och Kronan upprättade ContraCt, i stället för att underhålla Krigs - 5 Prot. Utdr. d, Q Jan. 184>. manskap betala vacans-afgift, måtte å denna afgift få njuta afdrag för de deruti, såsom mötespassevolans inbegripne 7 R:dr B:co för hvarje rote, eliev derföre undfå ersättning af Stats-verket; 2:o af Gustaf Bernhard äppelqvist fråu Blekinge: att, sedan Pretocollssecreteraren Carl Christian Sylvan erhållit afsked från Secreterare-befaUninge n vid Bonde-Ståndets Canzli-Direction och det åt bemälde Protocolls-Secreterare såsom lönoersättning för berörde befattning å Allmänna Indragningsslutcn uppförde anslag af 100 R:dr B:co årligen följaktligen korame att upphöra, ett årligt belopp af 100 R:dr B:co må å Stat varda uppfördt, alt af Statsverket utbetalas såsom lön till Secreteraren vid Bonde-Ståndets CanzliDirection från den tid, Protocolls-Secreteraren Sylvan från berörde tjenstebefattning afgick. S. D. Bevillnings-Utskoltets på bordet hvilande Betänkande N:o 35, angående stämplade pappers-afgiften blef nu åter föredraget. Ståndet gillade Utskottets åtgärd alt, med förbigående af de §. §. nli na gällande Kongl. Förordning af den 16 Maj 1835, angående stämplade pappersafgiften, dervid anmärkningar ej blifvit gjorde, uti sitt Betänkande endast upptaga dem, som Utskottet ansett böra undergå förändring. 3)essa §.
Skrifvelse, N.o a5a. regleringen, intagas Liand statsverkets ordinarie utgifter, i följd hvaraf Rikets Ständer beslutat, att till understöd för den .fattigvård, som, enligt högstberörda Kongl, förordning, bör af staten bekostas, må å stat uppföras ett årligt förslagsanslag af 10,000 r:dr, äfvensom att för innevarande år en lika summa» 10.000 r:dr, må till enahanda ändamål å Riksgälds-kontoret anvisas. 15:o Serafimer-Lasarettet. Uti den nådiga propositionen förmäles vidare, att, sedan Kongl. Majit under den 10 April 1828 i nåder förordnat, att den i Stockholm för från Finland inkommande och dit afgående varor inflytande tolag skulle utgöra en serskild tillgång för utförande af sådana anstalter till hufvudstadens allmänna nytta, beqvämlighet och försköning, som Kongl. Majit kunde finna för godt att framdeles bestämma, samt derefter under loppet af samma år å dessa tolagsmedel i nåder anvisat ett årligt bidrag till Kongl. Sera lim er-lasarettet af 10.000 r:dr, så hade, från början af år 1845, då den serskilda handels-konventionen med Ryssland upphörde att vara gällande, tolags-inkomsten i Stockholm af Finska varor så nedgått, att den, ifrån att hafva utgjort i medeltal omkring 22,000 r:dr för året, nu ej uppginge till mera än omkring 5,000 r:dr, hvarigenom inträffat, att omförmälda bidrag till Serafimer-lasarettet, jemte andra å Finska tolagsmedlen anvisade utgifter, ej vidare kunde af denna tillgång bestridas.
J ätt dét icke måtte inträffaj sorn jag likväl befarar, att ett oför - Deri Ig julli f. fri. feigtigt brUk af Riksens Ständers envälde, att genom Binattce-regleringaf rubba egande-rät. ten, utäil att Regeringen kan Vidtaga mått och feteg deremot till Skydd af hvarje medborgare* fegertdrim, fei må slita Vårt samhälle feönder. Herr Lefren - Jag Vill blott gora «ri ari* märkning, 1 anledning af Herr Cederschjöld* anförande. Örn iag fej misstagit mig, har han yttrat, att titskotten i detta betänkande Sagt, att ii8 sk. Vörö absolut bestämdé för inköp af silfver. Jag trot, att Utskotten fej hafvä sagt detta, Och jag anser mig dWt* på böra Fästa Uppmärksamheten, på det att deri» tia rribt Utskottehs Betänkande stridande Fram* Stallning fej måttfe verka till fett annan åsigtj än den, Söm asvftats Och till fett deraf följande Utgång af saken. Det blir ett föremål för fett ännatt disétis* kiön^ huruvida Bankens styrelse skall Uppköpa Silfver efter större eller mindre cöUrs, art lag: fek. Den kommer framdeles att betraktas Uti fett helt annat hänseende-, nemligen såsom en blifvande alpari-prtrtCt för fen framtida realisa tion. Denna bör ej fötblahdas med normen* för silfvfer-Uppköp, fej elier med den för en* fekiltes inVäxling af silfver till Banketti Herr Cederschjöld: I anledning af hvad idén. Siste värde talaren yttrat, får jag blött er* inra, att första alternativet innehållfer, att realisationen framdeles skulle Verkställas efter fenahanda grund, sorn för inifkxlingert hu an* • B1 ö Den 15 Julii f. frii täges» Set är således likgiltigt, orri dén bilf 338, eller 130 skfllingar, eller hvilket annat tal sorn helst, det är lika obilligt, lika osäkert,' att kunna verkställa.
Prot. 184-5. 4 Sami. i A/d. 2 Band. 29 Håft. 2 10 StaU-Utikottets Utlåtande, N:o 282. lomme att utgå till Folkskolorna inom hvarje socken i Riket, sS vore val i de flesta fall behofvet i detta afseende afbjelpt; men flere socknar skulle likväl i anseende till fattigdom, eller ringa, eller på en allt för vidsträckt jordyta spridd befolkning, komma att fortfarande behöfva understöd af Staten, Utskottet har vid jemförelse af dessa, för serskilda socknar inom Riket befintlige, förhållanden, och med beräkning af hvad sålunda, utöfver bidraget af capitations afgiften, kan erfordras till Folkskolornas ordnande och underhåll, funnit sig kunna med någon visshet antaga, att ett Stats-anslag af högst 20,000 R:dr årligen bör härtill bereda nödig tillgång, hvadan Utskottet tillstyrker, att, så framt Rikets Ständer skulle besluta, att en afgift af 12 sk. för hvarje mantalsskrifven mansperson och 6 sk. för qvinna skall utgå till folkundervisningens befrämjande inom hvarje socken i Riket, en summa af 20,000 R:dr årligen, till och med det år, då nästa Riksdag slutas, å Riksgälds-Contoret anvisas till Kongl. Majrts Nådiga disposition att, i mon af behofvet, utgå för understöd till Folkskolelärares aflöning inom de socknar, der, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, stats-bidrag för sådant ändamål, i följd af serskilda omständigheter och förhållanden, kan blifva erforderligt. Bro Skulle deremot Rikets
Til följe af Högloflige Riddcrskapcts och Adelns Remiss tik Utfkottet, ak inkomma med krch ki kil förökande af den är 1626 af Konung ^ooi-ru den II. och Store utfärdade R ddarhus-Ordning, och de af Konung lis. ar 1778 stadfastade Tillägtzningar, får Ulfkottet den acail anföra följande: 9^4 I Höglostige Ridderskaprts och Adelns klena den 28 November 1778, gaf dä wsrande Landt» Marskalken tilkanoa; ^at ä>sk,l!iqc Stadgar saknades, soni bidraga ti! ordning inom Riddarhuset, men leke kunnat intagas i den lag och Riddarhusordning, som Ridherskaper och Adeln beleswat och erkänt wid denna Riksdag. Han hemställde derföre, om icke Nidde-Eapek och Adeln skulle wilsta updraga Riddar, hus-bi-skottet, at en sadan ordning inom Ridderskapet och Adeln jirnHQsrs och ti! widare pröfning hos Ridderffaver 061 Adeln ingifwa, och sidan deruppå söka Kongl. Mapis Nådiga fustsiallelse.^ Denna Landt-MarskalkenS hemställan bAf af Riddeigkapec och Adeln bifallen. Sedan, den blifwit hanwist lil Riddarhus U.skotar, anmodade Utskottet en af sina Ledamöter at författa et sädonr ?rofeA» Men denne Ledamot war tvid Riksdagens stut, inemot 2:ne mannder derefter, ännu icke färdig med det arbete han sig atagit; fåken mäste således til en annan Riksdag uosklntas. As 1786 ars RiksdagsHandlingar finnkS blott, at en Ledamot i Riddarhus» Ustkotlec wäckt denna sräga, men i anseende til den korrca ttd detta Riksmöte warade, kom harwid icke ac läggaS någon hand.
Det faller af sig sjelf, att om principen skall conseqvent tillämpas, ordningen bör af electorerna bestämmas emellan alla ledamöterna. För min del finner jag ingen svårighet för electorerna att både vid första utskottsformationen och sedan vid hvarje nytt val bestämma ordningen såväl inom Utskzns ledamöter som, enl. förslaget, inom sammansatta Utsk. Jag tillstyrker bifall till motionen i hufvudsaken; men hemställer till R. o. Ad., huruvida icke det af Ridd.-Utsk. framställda förslag erfordrar några modificationer. Uppå derefter framställd propos. blef Ridd.-Utsk:s nu föredragna memor. af R. o. Ad. bifallet. Hr Hisingen, Wilh., hade inlemnat ett så lydande anförande: Föranledd såväl af enskilda förhållanden som af omsorg för helsan, är jag nödsakad att inför E. Ex. och H. R. o. Ad. afsäga mig det smickrande förtroende, jag hittills innehaft såsom ledamot af II. Constit.-Utskoltet. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer att utse en annan ledamot i Conslit.-Utsk. efter Hr Hisingen. Företogs till pröfning Bevilln.- och Oecon.-Utsk:ns d. 20 sistl. Juni på bordet lagda betänk. N:o 3, ang:de grunderna för förändrade föreskrifter för brännvinsbränningen och hvad dermed har gemenskap.
Just denna paniska fruktan för offentlighet är det, som det odjuret begagnar till sköld, hvarunder han döljer sig, och på hvilket han hela tiden trotsat, inser du icke det? — Jag inser ingenting, jag är trött vid allt; tala icke mera härom! — sade Malkolm otåligt och kastade sig på soffan med slutna ögon. Alf gick imellertid fram och åter på golfvet, grubblande på medel att, med bevarande af vännens hemlighet, få upplysningar om den besynnerliga tjufven, allt imellanåt kastande en orolig blick på Malkolms bleka ansigte. En qvarts timme förgick, och glömsk af dennes förbud att icke mera tala om saken, utbrast Alf lifligt: — Hvad jag ångrar att icke redan i går, innan jag for till Langenau, hafva berättat dig mitt igenkännande af juden i Dresden! Du hade då kanske följt mig, vi hade varit två och, den fördömde karlen skulle icke hafva undkommit. — Ja, du borde verkligen hafva sagt mig det. — Jag inser det nu. Men du måste imellertid förlåta mig: du var så sjuk i går, jag vågade icke utsätta dig för följderna af ett möte med denna lilla afskyvärda trollkarl, som likväl ser ingenting mindre än fruktansvärd ut på nära håll. — Du gjorde troligen rätt, ty jag sjelf är tydligen den siste, som skulle kunna ertappa honom: min blotta åsyn jagar honom ju på flykten, och dessutom Alf, jag känner det med visshet, att den stackars juden egentligen är oskyldig. — Det tror också jag: han tjenar en annans interesse. — Ja, alldeles så. Han lyder en mäktigare lag med mera invecklade kombinationer, än vi kunna fatta. Den lilla judens kropp får tjena till medium mellan mig och den hemlighetsfulla verld, hvars lif är tomt och blodlöst, som ett skuggspel — se der hans brott! Det skulle tjena till ingenting att fånga honom: han skulle icke kunna säga dig någonting, var öfvertygad derom! — Låt oss lemna detta. Jag lofvar att aldrig för någon yppa dina nattliga syner, men jag bedyrar äfven, att jag aldrig skall upphöra att forska efter deras förklaring, och jag skall slutligen lyckas.