Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, huru 29 § i Riksdags-Ordningen skall fullgöras, enär deruti föreskrifves, att Utskottet skall, om Författare det yrkar, meddela honom sitt yttrande, då Utskottet ej funnit skäl att gida dess förslag. Nu har Utskottet hvarken gillat eder ogillat det ifrågavarande. Författarne äro likväl berättigade tid ett bestämdt yttrande. Att svara, att deras förslag är ogillad t, vore orätt — och säga det vara antaget, är likaså. Gifves här någon annan utväg, än hemställa allt tid Ståndens afgörande? Medgifver väl Riksdags-Ordningen något måls nedläg - 700 Riksdagen 1812. gande i Utskott? Derom förekommer intet stadgande, och jag anser vådeligt att för min del bidraga till ett beslut, som ej äger styrka af Lag. Härmed förenade sig Herr Envoyén Baron Adlerberg, Öfver-Intendenten Edélcrantz, Herr Biskop Tingstadius och Herr Doctor Agrell, och förbehöll sig Herr Öfver-Intendenten att äfven detaillera sin sedermera skrifteligen ingifne mening, så lydande: »Öfver den af Herr Grefven och Ordföranden gjorde proposition, om Regerings-Formens 37 § skall bibehållas oförändrad, eller öfverläggning om dess förändrande, med anledning af ingifne förslag, förekomma, hafva 2 Stånd i detta Utskott stadnat emot 2. Till rättesnöre för Utskottets åtgärd i sådant fall hafva flere Ledamöter, och bland dem äfven jag, åberopat 38 § i Riksdags-Ordningen, som lyder bokstafligen sålunda: Alla omröstningar i Utslcotten slie ståndsvis. Stadna dervid 2 Stånd emot 2, skola de särskilda meningarne, såsom alternativer, i förslaget intagas. Ingen annan § i våra Grundlagar finnes, som uttryckligen och allmänt föreskrifver, huru med voteringar i Utskotten förhållas skall. Denna är således vid alla voteringar vår förnämsta, eller rättare, enda föreskrifna Lag. 83 § i Regerings-Formen stadgar uttryckeligen:
Tänkte hon väl på svedan i sina fötter, tänkte hon på tigern som lurande genomsmög öknen, eller tänkte hon på Salik Sardar Khans sköna brud, som nu stod i smyckad fägring, lik fullmånen mellan silfverglänsande skyar, och på Saliks brinnande blickar, hvilka, glömmande henne, nu blott berusade sig af den nya brudens skönhet. Men på Alhejdi skåda blixtrande ögon, icke Saliks kärleksdruckna, nej brinnande klot, som hvälfva i vilddjurets hufvud. Alhejdi, ser du ej öknarnes herre, hur han smyger sakta i dina fjät. Redan spänner han de krökta klorna, glänsande böja sig hans fläckiga sidor, han störtar på rofvet, och krossad och blödande ligger Alhejdi skälfvande i sanden. Men hvem slog den starke, hvarföre rullar sig öknarnes herre i sanden? En ryckning ännu och tigern ligger död vid sitt rof. Alhejdi hade icke glömt sin dolk. Rop höras i öknen, lätt störtar en skara fram, det är Salik Sardar Khan, som återvänder hemåt med sina män för att hemta sin sköna brud. "Ha, en nyss dödad tiger. Alhejdi, det var värdigt Salik Sardar Khans maka. Men hon är sårad. Tagen vård om henne, jag rider hemåt. Jag vill sända slafvar att bära henne hem". Redan lyfte Saliks häst foten till språng, då bad Alhejdi med sakta röst: "Salik, innan du far, stig ned af din häst och gif mig din hand, om ej för annat", tillade hon med ett besynnerligt leende, då Salik tycktes tveka, "så för att tacka mig för tigerns hud". "Nå, hvarföre skulle jag icke ega tid dertill", sade Salik, kastade sig af hästen och räckte henne handen, den hon fattade och förde till sitt hjerta, i det hon sade: "Lef väl Salik! Välsignad vare Allah och Profeten, jag får dö hos dig. Ännu en bön, den är den sista. O Salik, tag ännu en gång min hand mellan dina båda och tryck den vänligt, som du brukade förr".
Ståndens rättighet att besluta om tiden för måls företagande, pä sätt Hr Frih. o. Landtm, redan erinrat. Det står nemi. i 47 § Riksd.Ordn.: ”Uti plena föredrages först de för RiksSlm gemensamma ärendena och sedermera hvarje Stånds enskilda, alla i den ordning de, hvart slag för sig inkommit, sä framt ej Stånden derom annorlunda förordna.” Hittills har det, vid de flere riksdagar jag bevistat, varit vanligt att Stånden, när någon större fråga skolat föredragas, bestämt, innan hon företagits til! afgörande, någon viss dag då det borde ske, på det att man måtte kunna bereda sig på saken, och på del all ett sådant mål icke skulle göra för stor rubbning i den vanliga föredragningen. I öfverensstämmelse härmed har Hr Frih. o. Landtm, äfven gjort sin framställning, hvilken blifvit understödd af Frih. Palmstjerna. Deremot Den 11 December. 109 liar man icke allenast begärt upskof och remiss derom till Const.- Ulsk., utan äfven att frågan om remitteras borde, skulle få hvila pä bordet. Gr. Ankarsvärd bar åberopat den förra och Hr Cederschiöld den sednare omständigheten såsom hinder att för ögonblicket utsätta dag för målets företagande till slutlig pröfning. De ledamöter, hvaribland bemälde Grefve, som för upskofs vinnande velat begagna dylika hinder, hafva i sitt nit för ändamålet gått för långt och likasom Hr Cederschiöld, villat sig sjelfve derhän, att, om deras ön skan ginge i fullbordan, skulle saken företagas till afgörande förrän Frih Palmstjerna föreslagit, eller redan i denna veckan. Förhållandet är följande:
Artikeln Bolags-Reglorne sä”ga äfven, att årliga vinsten af Disconten tillfal”ler urider Byggnads-åren Bolagets allmänna CaS» ”sa; men på intet ställe finnes, att de af Allmän* ”heten insatte penningar eller Créditiverne å ”Banken skulle till Canal-arbetet få tillgripas, ”och sUnda förnuftet tyckes äfven motsäga möjligheten af en sådan tanke; jag förstår således ”ej huru Herr Santesson kunnat så tyda meningen af 7 §. 1 Diskont-Reglementet, att Diskon”ten skulle till obestämdt belopp, och utan afseende på varande Diskont-Vinst ellet ej, af ont ”handen hafvande medel försträcka Canal-Arbe*'tet med penningar: Jag tror icke, att det bör lå”ta göra sig att längre förvilla Allmänheten med ”ett ensidigt hänvisande till en enda §. i Diskont* Stats, och Banko-Utskottens Bet'ärik an den. 635 , Reglementet, eller till den 7. §:n, sorn i min ”tanka ej kan hafva afseende pä annat, än DiskontDirectionéns skyldighet, att, i den molin ”någre medel utaf Diskont-vi osten vore att tillaga, dem Canal-arbetet tillhandahålla. —Då Bo» ”laget icke å några andra medel agde anspråk, ”är det svårt att på så sätt förstå "Reglementet, ”att Bankeris och Enskildtes mot 3 Procent in”satte penningar skulle få till arbetet användas, ”il. §., sorn bestämdt uttrycker
Jag kommer således att nu, med anledning af detta inträffade faktum, rösta för förslaget om rättighet för Bonde-St. att sjelft lä utse sin Sekreterare. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef det ifrågav:de förslaget af R. o. Ad. antaget. Den 8 December. 395 8:de punkten, om ändring i 85:de §:n R. F.; samt 9:de punkten, om ändring i 90:de §:n R. F. Dessa förslag antogos. Sedan Mem:t sålunda blifvit slutligen afgjordt, justerades ett prot.-utdrag derom. Föredrogs Konst.-Utsk:ts den 26:te och 28:de sisth November på bordet lagde Mern. N:o 3, med ytterligare uppgift å b vilande förslag till ändringar i Grundlagarne. 10:de punkten, om tillägg i 109:de §:n R. F. och 80:de §:n R. O., ang:de uppskof i riksdag Detta förslag blef af R. o. Ad. antaget. ll:te punkten, om ändring i åtskilliga §§ af R. O., ang:de R. o. Ad:s representationsrätt. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Att fel finnas i det nuvarande representations-sättet, torde icke kunna förnekas; men jag betviflar, att ett antagande af förevarande förslag skulle leda till någon verklig förbättring. Grundfelet i R. o. Ad:s representation torde få sökas i bristen på garantier för bildning och förmögenhet hos Ståndets ledamöter, icke i sjelfskrifvenheten i och för sig. Att bota detta fel är utan tvifvel R. o. Ad:s pligt, ej att borttaga den grund, hvarpå hela adels-idéen hvilar. Det är dock detta sednare, som förslaget åsyftar, ty, Mina Hrr! utan sjelfskrifvenhet finnes ingen Adel. Jag menar en politisk, icke en pappers-adel, denna sednare betyder ingenting; den är lika lumpen, som den verkliga Adeln är nödvändig och nyttig i hvarje monarkiskt samhälle.
Stats-Utskottef har, i sitt, angående Statens medverkan för jernvägs-anläggningars åstadkommande, förut afgifna utlåtande redan uttalat sina åsigter om vigten, nyttan och nödvändigheten för Sverige att tillegna sig sagde kommunikations-medel, såsom ett bland de verksammaste och angelägnaste vilkoren ej allenast för den inre rörelsens tidsenliga utveckling utan äfven för detta lands naturoch slöjd-produkters framtida afsättning på verldsmarknaden under den der rådande, ständigt tillväxande, tällan med andra länders likartade alster. Enligt hvad de hos Riks-Stånden förefallna diskussioner nogsamt ådagalägga, hafva dessa åsigter blifvit enstämmigt godkända af de ledamöter, som i diskussionerna härom deltagit. Deremot har Utskot - Slats-Utskotlcls Ullålande. J\i 353. 11 tets framställning om uppskjutandet af större jernvägars eller stambanors anläggande genom Statens försorg, intill dess de af Utskottet föreslagna undersökningar och utredningar rörande sådana jernvägars riktningar, anläggningssätt och beskaffenhet hunnit föregå, icke blifvit inom någotdera af Riks-Stånden bifallen. Yid sådant förhållande, och då det måste åligga Utskottet att fästa behörigt afseende å Rikets Ständers genom de beslutade återremisserna otvetydigt uttryckta önskan och vilja, att en eller annan af de under innevarande Riksdag ifrågaställa stambane-anläggningar skall ofördröjligen företagas, har Utskottet funnit sig föranlåtet frånträda sitt förra yttrande, hvad påbörjandet af dessa anläggningar samt anslåendet af dertill erforderliga medel beträffar.
Att till verkställighet befordra allt hvad Ridderskapet och Adeln lagligen beslutit. rt t Svarar mot 33 J. *84 Den 18 Auguttii e, rn, 5:o Att varna dem som sig otillbörligen förhålla, hvilken rättighet likväl ej må sträcka sig dertill, att göra varningen allmän för hela Ståndet. §. 55. Vid hvarje Riksdags Svarar mot den 34 början skall ett Diarium upprättas med 2:ne columnerj uti den ena införes alla inkomna Mål af hvad beskaffenhet som helst, jemte Namnet på den Ledamot, som ingifvit ett Memorial, innefattande sådan ny fråga, som, enligt Regerings-Formen Riksens Ständers öfverläggning och pröfning tillkommer, och bör äfven innehållet i korthet anföras : uti den andra columnen åter, antecknas, när något Mål blifvit in Pleno föredragit, när det blifvit lagdt på bordet, eller till något Utskott remitteradt; när Utskottets Utlåtande inkommit, och når der - Den i3 Augusti e. m. a 85 efter frågan blifvit af Ridderskapet och Adeln afgjord. Detta Diarium, sorn i RiddarhusCanzliet skall föras, bör vid hvarje Plenum ligga å LandtMarskalks bordet, och dess emelian alltid vara uti RiddarhusCanzliet att tillgå. Efter ordningen af detta Diarium böra målen föredragas, i fall icke åudring deri sker på sätt 47 Riksdagsordningen medgifver. Förekomma propositioner och reinisserfrån Konungen, eller ärenden från de andra RiksStånden till communication och afgörande, böra sådana Mål och Ärenden hvarje Plenum först och främst föredragas. I öfrigt ställe LandtMarskalken sig till efterrättelse, hyad ofvan anförde 47 §. om den gemensamma öfverlåggningen Talemånnen emellan närmare stadgar. För hvarje Plenum 28b
”Månne icke Han, som skapat sin jord så skön, så herrlig och gifvit allt åt sina syndiga barn, månne ej Han, den barmhertige, också förlåter denna min ofrivilliga synd?” så frågade hon sig ständigt, och det varma hoppet gaf ett jakande svar. Detta hopp spred en ljusning öfver hela hennes väsen, det gjorde henne mild, ödmjuk och fördragsam och framkallade en allt större vänlighet emot den arme, bedragne maken; hon ville sålunda ersätta sin svalnade kärlek, sina, ehuru endast i känslans verld, brutna eder. Leonhard såg med glädje denna förvandling och den gjorde honom godt, ty just nu behöfde han mera kärlek och mildhet än någonsin, ehuru han ofta tycktes emottaga dem med en likgiltighet som djupt sårade Elisabeth, fastän hon icke tröttnade att vara honom den ömmaste, omsorgsfullaste maka. Med en grämelse, för hvilken han djupt förebrådde sig, såg Rudolph det förändrade uppförande, Elisabeth iakttog mot sin man. Det uppväckte i hans själ en viss orolig fruktan att förlora hennes kärlek, hvilken med hvarje dag blef honom allt dyrbarare, och för hvilken han ofta kände de grymma qval, en häftig svartsjuka alstrar. Men då han, djupt blickande i hennes milda öga, blott läste der varm kärlek, då lugnades han åter och slöt henne under en tyst afbön till det hjerta, der hon, och endast hon, lefde i en känsla så varm, att den ej kan fattas af ett vanligt sinne. En morgon denna vackra vår, inträdde Virginia till sin vän. Hennes blick var glad, hennes kind strålade i högre färg än vanligt, gången var lätt och klädseln ovanligt omsorgsfull. Gladt flög hon till den i det milda solskenet på en soffa hvilande Elisabeth och slöt henne varmt i sina armar. Vänligt besvarade denna, som just i dag var ovanligt lugn, väninnans smekningar. ”Hvad du ser glad och lycklig ut i dag Virginia! Har något lyckligt händt?” frågade Elisabeth, se’n hon en stund under tystnad betraktat sin kusin. Men icke blott i dag, utan flere veckor tillbaka, hade Virginia sett lika lycklig och glad ut, ehuru Elisabeth för sin egen smärta ej gaf akt derpå. ”Nej, men du ser också i dag friskare och gladare ut än på länge. Huru mår du?”
Men om förpaktare sådana son * dessa, fiendtliga mot hvarje förbättring, höra vi sägas af “ deras vänner “, att vi kunna vänta oss underverk, om de endast hade säkerhet för sina å farmen gjorda förbättringar och om de gjordes till sjelfegande bönder. Hvad detta sannolikt skall blifva för förbättringar, kan hvar och en, som kommit i beröring med irländske bönder, allt för väl förstå. Hvad de sjelfegande bönderna angår, hafva få af folktalarne ännu försökt visa, hvarför en man, som misslyckats såsom förpaktare, skulle lyckas såsom godsherre. * Icke heller är det mera klart, hvarför han, sedan han funnit det olägligt att fullgöra sina förra förbindelser, skulle vara redo och villig att betala räntan på sin köpeskilling till staten. I sanning, vi kunna ej se, att någon verklig lösning af den irländska frågan nu är i görningen; och vi kunna endast hoppas och tro, att framtiden bär i sitt sköte en lösning, mindre drastisk än den, som rekommenderades hos drottning Elisabeth af hennes irländska undersökningskommission, nämligen att under tjugufyra timmars tid hålla ön under Atlantiska hafvet och sedan kolonisera den på nytt. Säkert är, att bland de bättre klasserna en känsla af vämjelse och harm börjar vinna insteg. Efter att under långa år af jäsning och strid ha uthärdat det första anloppet af våld och fiendskap, klaga de, att hvarje stillande af det agrariska våldets dyningar endast lemnar dem till byte för en lagstiftning, som tenderar till att skada dem ännu mera. Utan tvifvel ha de irländske godsherrarne i en icke alltför aflägsen förfluten tid på ett skamligt sätt försummat sin pligt och betraktat sina egendomar och förpaktare såsomingenting annat än goda mjölkkor, af hvilka penningar kunde utpressas. Men sedermera har en hel räcka af godsherrar uppstått, hvilka troget och samvetsgrant försökt göra sin pligt, och de offentliggjorda memoirerna äro i sjelfva verket en läsning, som väcker medlidande. Med sjukt hjerta, med bruten själ och kropp ha de flesta af dem måst upp-gifva den hopplösa ansträngningen. De krafter, som förenat sig mot dem, voro allt för starka.
Utskotten, II s 1232, 12G9. Utskottens Betänkande", IV 3 s 44—47» Lif. af PresteStåndet, IX s 54o, af B011- deSlåndet, IX s 548, af BorgareStåndet, IX s 5G7, återremit. af Adeln. IX S 57/h Förnyadt Utlåtande, med tillkännagifvandc att målet, enligt Riksdagsordningen, är afgjordt, IV 4 s 727, 728, lagdt lill Handlingarne af BorgareStåndet, IX s 1075. — rörande frågan om upphäfvande af den föreskriften att af Allmogen utfärdade Kungörelser om, m. m. höra af KronoBeljent påskrifvas. Ekon. Utskottets Betänkande, VIII s 35 — 38, Lif. af Adeln, IX s 116, återremit. af PresteStåndet, IX s 127, af BorgareStåndet, IX s i3o. Förnyadt Utlåtande, VIII s 671 —674, Lif. af Adeln, IX s 35q, afsk af PresteSlåndet, IX s 371, Lif. af Borgarc Slån - Ståndet, IX s 374, af BondeStåndet, IX s 38a. Underd. Skrifvelse, X 1 s 2o3. — Om ändring i densamma. BondeStåndets Beslut, IX. s 818. Riksdags-Beslutet, §. 44- Auctioner, om inskränkning i Länsmänsrätt alt verkställa. Motion remitt. till Ekon. Utskottet, II s 12324 Utskottets Betänkande, VIII s 153 — i55, Lif. af Adeln, IX.
Sä länge emellertid denna suspensionsmagt ansäges böra för andra ernbetsmyndigheter bibehållas, kunde den svårligen anses mindre behöflig eller lämplig för Konungens Befallningshafvande, hvars einbetsäligganden fordrade den mest skyndsamma handläggning. Icke heller gäfve det anmärkta stadgandet någon skälig farhåga att Landshöfdingarne skulle kunna fullkomligt godtyckligt skilja någon af ifrågavarande tjenstemän frän hans tjenst. Yäl nämndes bland de fel. som kunde föranleda åtal, vanvördnad mot Landshöfding, men detta stöde i full öfverensstämmelse med hvad andra instruktioner för dylika fall innehölle. Deremot vore det ej stadgadt att suspension skulle åtfölja hvarje åtal, utan endast ”då omständigheterna det påkalla”. Det ville derföre synas, som skulle suspension böra ega rum endast dä felaktigheten vore af sådan beskaffenhet att den åtalade ansäges icke kunna eller böra anförtros att under tiden med tjenstgöring fortfara. En deremot stridande uppfattning kunde svårligen förväntas, och skulle dessutom, om den vore att hänföra till vrångt eller godtyckligt beslut, föranleda ansvar efter instruktionens 65 §. Det borde för öfrigt ihågkommas, att beslut i omförmälde hänseende icke kunde af Konungens Befallningshafvande fattas annorlunda än efter behörig, inför Protokoll och i närvaro af vederbörlig, ojäfvig föredragande hällen undersökning, dervid den tilltalade egde att anföra allt hvad han till sitt försvar aktade nödigt.
Domsagorna troligen måste delas, och nya löner anslås, äro småsaker, som icke kunnat hindra Lagutskottet, att till den Juridiska enhetens förmon helt enkelt föreslå, att BergstingsRätters, Grufveoch BergsRätlers domsrätt i alla de ofvan anförda mål, hvilka genom Kongl. Förordningen den 17 April 1828 blifvit öfverflyttade från Bergscollegium till Svea HofRätt, . må uppdragas åt HäradsRätterna; men deremot hafva de Academiska Domstolarna vunnit mera nåd för Utskottet, ty oansedt till de ‘der anhängige frågors afgörande säkerligen icke fordras andra kunskaper, än de juridiska, som hvarje domare är skyldig att sig förskaffa, har Utskottet icke i förhand brutit stafven öfver dessa Domstolar, utan tillstyrkt, att pröfning måste föregå, innan 46 H. 81* 3a4 Den 23 October e. m. uti sistnämde Domstolars domsrätt ändring skall vidtagas. Huruvid:i ett sådant behandlingssätt är conseqvent, öfverlemnar jag till andras omdöme; men kan icke annat än finna, att omsorgen om den näringsgren, hvarpå Rikets förnämsta export beror, påkallat lika varsamhet vid behandlingen af dertill hörande urgamla rättegångsordning, som de Akademiska skråprivilegierna. Att Ridderskapet och Adeln skall afsäga sig den rättighet, att i vissa mål dömas af HofRätt, såsom första Domstol, dertill skall åtminstone jag säga nej. Detta, utom representationsrätten på deras egen bekostnad, återstående enda privilegium, medförer icke skada för någon annan medborgare, och den förmån, att vid dessa få tillfällen undvika kostnaden af UnderDomstolens behandling, bör icke uppoffras hvarken för den juridiska enheten, eller för att tillskynda Häradshöfdingarne större inkomster eller mera inflytande, hälst jag fullkomligen tror, att de adliga omyndigas säkerhet och bästa bättre vårdas af HofRätterna, än af tillförordnade UnderDomare, hvilka, nyligen sjelf myndiga, icke hunnit visa särdeles prof af ekonomisk kunskap, eller skaffa sig nog erfarenhet att bedöma andras.
Ett sådant skydd lemnäs dem icke, om de fortfarande förblifva i det skåp der de nu äro förvarade. Riddarh.Utsk. har i sina motiver visat, huru dessa olyckor kunna upkomma. Hr Björnstjerna har visserligen upgifvit, hvad för Otsk. var obekant, alt betydliga kostnader äro förenade med inköpet af ett sådant skåp Utsk. föreslagit. Det år möjligt att så är, men Utsk. har fått en annan upgift af fabrikören, vid hvilken det fästat sig. Dessutom skulle jag tro, att då man updrager åt Riddarh Direktm att förfara efter bästa förstånd, inser jag intet hinder att, som Frih. Tersmeden uplyst, R. o. Ad. updrager åt Riddarh.Direktm att draga försorg om det lämpligaste sättet för genealogiernas vård mot eldfara. Någon återremiss anser jag icke behöflig, utan tillstyrker att R. o. Ad. ville antaga Frih. Tersmedens förslag. Hr Björnstjerna: Till svar på Frih. Cederströms yttrande får jag förklara, att jag är fullkomligt lika angelägen sorn han och lika väl som han inser viglen af, att de genealogiska tabellerna i möjligaste måtto bevaras emot eldfara; men jag är deremot af fullkomligt olika lanke med honom om sättet för vinnande af detta ändamål. Hans öfvertygelse är, att denna genealogiernas vård är vunnen dermed, att de inläggas i ett s. k. brandfritt jernskåp. Jag befarar att Fribm härutinnan misstagit sig, och att genealogierna, om de förvaras uti ett dylikt skåp, löpa derigenom långt större fara än nu, och till stöd för detta mitt påstående får jag nämna, hvad som blifvit mig af trovärdig person berättadt, att vid sednaste eldsvådan i Eksjö, der 2:ne s. k. brandfria kassakistor icke lära kunnat räddas, utan måste qvarlemnas i det brinnande huset, och sedan elden blifvit släckt samt kistorna återfunna, befanns, att alla deri förvarade papper voro upbrände.
Detta har varit anlednm hvarföre ej kostnadsförslag häröfver blifvit uppgjorde, och jag hemställer då om förslaget är ofullständigt. K. M. har emellertid icke äskat några anslag för andra än den mindre sortens ångfartyg; för desse är kostnaden uppgifven, men icke för de större. Jag vill icke yttra mig om huruvida större eller mindre ångfartyg blifva de lämpligaste för sjöförsvaret, emedan tidpunkten dertill ännu ej är inne. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr.: Då jag uti ett föreg:de plenum ansåg mig manad af min uppfattning utaf representantens pligt att vid K. M:s nåd. propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof göra de anmärkmr, hvartill mina åsigler och mitt begrepp gåfvo anledn., så väntade jag mig visserligen icke alt milt flygtiga ordande om grundskatternas inverkan på bestämmande af budgeten eller om orättvisan af de skattdragandes stora betryck skulle väcka, genast i första ögonblicket, ett så lifligt deltagande, som det synes hafva gjort bos åtskilliga af husets medlemmar. Jag tager mig likväl friheten alt, med anledn. deraf, såsom en utgångspunkt för mina åsigter i detta hänseende, begära husets uppmärksamhet på det förhållande, att man vid hvarje riksdag begär ökade löneanslag för embetsman. Hvad innefattar en sådan begäran? Efter mitt förstånd ingenting annat än en fordran på bättre utkomst och mera tillfälle att åtminstone tillfredsställa det nödvändiga och kanske något litet derutöfver af de behof, hvarå man tycker sig kunna hafva anspråk; men det har förekommit mig besynnerligt, alt man vid intet tillfälle behagar taga i betraktande den skattdragandes ställning. Man anser bans lidande vara ingenting, man bjuder aldrig till att i hans villkor göra någon förbättring, man påstår t. o. m., såsom här bar blifvit yttradt, att något sådant lidande icke äger rum. Jag har sett huru R. St. Den 30 November f. m, 69 utan någon betänklighet beviljat höga, ända till hundra tusendetals r:dr stigande, anslag för friköpande af några slafvar på en klippa i Atlantiska hafvet; men jag har aldrig sett att man på minsta vis ömmat för sina Svenska bröders, under namn af skattdragande, verkligen betryckta ställning.