Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sanningen fordrar emellertid det erkännandet att Bohuslän, liksom hela Sverge, när året derpå kriget utbröt, fick göra bekantskap med något, som hittills inom landet varit obekant, nemligen en fullkomligt väl ordnad ekonomi för manskapet. Provianteringen var så riklig, att de förvånade soldaterna lefde som vid de egyptiers köttgrytor. Officerarne, som deremot hade aflöning, mådde icke på långt när alltid lika väl, isynnerhet under vistandet i det under krigen ständigt svältande Norge, der de torkade vid idel torrfisk; och deras små hushåll skulle ofta ha stått sig mer än slätt, om icke de underordnade hjelparne egt list och fintlighet nog att på hvarjehanda mer eller mindre lagliga vägar skaffa tillgångar. Hvad beträffar Strömstad, så måste det jemte det öfriga Bohuslän erkänna, att så till vida allt var godt. Men nu kommo, förutom den brusande massan af inqvarteringar, andra svårigheter. Man fick, hvad man förr aldrig haft, ett kungligt högqvarter – ty knappt kan det sägas att Carl XII hade haft ett sådant, då han bodde hos borgmästaren Kamp och pigan i en hastig vändning borstade kungens stöflar. Att nu emellertid ett kungligt högqvarter existerade, det visade sig genom det hundradubbla släpet af högre och lägre officerare, galonerade kommissariatsherrar, hofherrar, kurirer, näsvisa lakejer och slutligen myriader af allt slags betjening derjemte för köket och dess furnerande. Kortligen: det var ett hvimmel, ett slammer, en oreda, ett löpande af och an, så att invånarne kunde ha mistat förståndet – och ändå hade man inne i staden ännu att vänta bekantskapen med regementet ”royal svédois” ... Men allt i sin ordning. Någon dag i maj, omkring den 20, kom en lots in på min fars kontor med den märkliga berättelsen att han haft ett stor-äfventyr. Och att det verkligen var stort troddes, innan han ännu berättat ett ord, blott derföre att han hade med sig till vexling en icke obetydlig summa i danskt mynt.
Deri tror jag att man har ett ganska godtcor - Den io October f. m. recliv, örn allmänheten visar en föresats att begagna sig af dessa 5 timmar. Jag tillstyrker således alt det stadgande, som i författningen finnes, måtte qvarstå, och tior att missbelåtenheten ej klefve liten om förändringen skedde. Böterna äro här icke betydliga, men böter i allmänhet äro icke angenäma, och 3 timmar kunna de skattskyldige behöfva såsom rådrum vid tillfälliga hinder för inställelsen. Hr von Hartmansdorff: I städerna lärer åtminstone icke förekomma det hinder, som här blifvit anförd t för landsorterna ; ty om man har längre från den ena gränden , än dea andra, då man går till rådstugan, så beror på den ordning, man iakttager och med hvilken gränd man börjar, om de aflägsnaste komma först eller sist. Denna or dning plägar dock icke godtyckligt förändras, och således kan en hvar -efter gammal vana veta ungefär nar ordningen vid mantalsskrifningen trommer till honom. Hvad landet betr äffar , så hafva de värde ledamöter, som omtalat huru man nödgats utsätta mantalsskrifningen till klockan 5 om morgonen, för att hafva de 3:ne timmarna förflutna innan dagsljuset börjar, genom detta exempel nogsamt ådagalagt det nuvar. stadgandets oriktighet. Att man måste drifva gäck både med allmänheten och författningen , för att komma till en verkställighet, som motsvarar ändamålet, bevisar ju tydligen att författningen är olämplig. Säkerligen vinna hvarken R. St:s eller Konungens författningar något derpå, att de måste tillämpas på ett gäckande sätt. Om någon skulle förlor a derpå, att böter utsättas för frånvaro vid upprop, ifrån förrättningens början, så är det hans eget fel ; ty på samma sätt, som uppropet i stad förrättas efter en viss ordning, så sker det också på landet efter den ordning, hvari hemmanen uti jordeböckerna förekomma, och hvilken ordning aldrig plägar ändras. Hvar och en vet derföre med hvilken rote och ined hvilken gård inom hvarje rote uppropet börjas.
Lefflers och hennes ' viinners fullt berättigade klagan öfver de tyranniska band, livari det moderna samhallslifvets många konventionella hänsyn och bruk liålla nutidskvinnaii fangen, utan den iiiidervärdering af sann kviiilighet, af det högsta kvinnoidealet, soni man s % ofta finner i deras skrifter och som återspeglas i deras lif. Mer än en g5ng uttala fruarna Leffler och Kovalevsky sig ringaktande oui krinliglietens högsta egenskaper utan a t t det tyckes falla biografen in, soiii anför dessa yttranden, a t t dylika bekännelser äro nedsättande för hl-arje kvinna, hur högt hon än i intelligens må stk ö f w r sitt kön. Kvinnans hufvuduppgift a t t skapa hemmet, uppfostra det! ; ommande släktet, med andra ord, a t t » utföra hjärtats funktioner i saiiiliallskroppenv underskatta de fullkomligt. I ögonen fallalicle ar deras oförnliga a t t » se det stora ' i ' d e t lillas, a t t ge erkännande &amp; t de högsta sjiilsegenskaper. : skarleken och den goda * viljan ». Och Iivail ligger nu denna missuppfattning af sann kvinlighet? fortfar E v a Fryxell. d r den ej djupast och närmast a t t söka i den förut åberopade lifsåskBdningeu, den af Spencer i system satta världsuppfattning, som fått nainnet den agnostiska, hvilken beröfvar siiia anhängare ej blott tron pk allt som ej med förnuftet kan bevisas, utan äfven sedelärans lefvande och lifgifrande kärna, Kristusidealet? Förlusten daraf medför ovillkorligen en iindervarclering af de kristiia, samliällsbevarande dygderna: renhet, kärlek, sj alfförsakelse, tglamod, ödnijulchet. Den försakande kärlekens världsför-lösande ideal finiies ej till för de jordbuncliia agnostikerna. Nen kärleksprincipen 110s Iiristeiidonieil kiinna de likviil ej fullt bortresoniiera.
Ex. trodde sig icke behöfva er - Den 9 April f. m. 183 inra derom, att, enligt 7 punkten af R. o. Ad:s ordningsstadga, den som uteblifver vid sädane sammanträden bör för hvarje gäng erlägga 2 r:dr bxo. O Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 29 och 31 sisth Mars på bordet lagda utlät. l\':o 13tt, i anleda, af väckt motion om tillsättande af en comité för att utarbeta förslag till en förändrad nationalrepresentation. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag hemställer, att nu föredragna betänk, mätte gillas, med förklarande, alt R. o. Ad. anser lämpligast, alt den ifrägavar. motionen öfverlemnas lill Coust.Utsk. L)et är visserligen med grundlagen förenligt, att denna motion behandlas af Ekon.Utsk.; men då det äfven är medgifvet, att en fråga som denna, kan remitteras till hvilket Utsk. som Siandet kan för godt linna, och dessutom denna fråga redan blifvit af 2:ne Ständ remitterad till Consi.Utsk., som dessutom är bäst i tillfälle att bedomina, huruvida något förslag i förevarande hänseende kan uppgöras, eller om tiden icke sådant medgifver, och detta Utsk. således äfven bäst kan inse behofvet af en sådan comité', som den motionären föreslår, så hemställer jag, att R. o. Ad. mätte förklara delta mål tillhöra Const.Utsk:s handläggning. Uppå härefter framställd propus., förklarade R. o. Ad. sig anse lämpligast, ali den uti förevarande utlät, omförmälde motion behandlas af Consi.Utsk. Föredrogs Statssamt Allm. Besv.-o. Ekon.Utskrns d. 31 sisll. Mars pä bordet lagda utlät.
Förklaringen den 23 Mars 1807, H os Höglofl. Ridderskapet och Adeln har Herr Pehr Gustaf Cederschjöld föreslagit, att Ao:de punkten i 1807 ars Förklaring, rörande förbud för enskild man att för embetsfel tilltala Domare, mätte upphäf vas, samt önskat, att Lag-Utskottet ville uppgöra en serskild Lag, sorn, genom stadgande af lo JjfigUtskoiicts Betänkande N:o l38. tillräckligt äfventyr för ohemult åtal, lemna» de Domaren nödig säkerhet mot missnöjde parters kitslighet, utan att likväl alldeles betaga den verkligt förfördelade möjligheten att sjelf söka upprättelse; hvarjemte Motionairen yttrat, att kanhända äfven \ö'.dje punkten, angående uppenbar kyrkoplikt, torde böra upphäfvas, derest denna act derigenom skulle kunna återföras till hvad den ursprungligen varit, nemligen icke straff, utan endast försoning med församlingen. Öfver dessa olika beskaffade, men det oaktadt, emot 5l §. af Riksdags-Ordningen, i en skrift sammandragne, till Lag-Utskottets behandling remitterade frågor, får Utskottet sitt utlåtande nu afgifva. Och hvad först angår frågan om, upphäf» vande af 4o:de punkten i Kongl. Förklaringen den 20 Mars 1807, hvarest är stadgadt, alt det ej skall vara enskild part tillåtet att taga stämning å någon
Styresmannen har vidare, enligt Bilaga N:o 5 till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof den 24 sistlidne Oktober, funnit sig böra begära 50,000 R:dr årligen för det ekonomiska karteverkets bearbetande i alla andra län än Norrbottens, bland annat, för aflöning af 12 kartografer med 1,900 R:dr hvardera, oberäknadt flitpenningar, och 4 extra biträden, samt antagit att, med nämnda anslag ”kartor och beskrifningar öfver ett helt ”län, skulle kunna hvartannat år hinna fullbordas och från trycket utgifvas” med andra ord, att verket skulle för 22 län Upsala och Norrbottens nemligen ej beräknade - blifva färdigt efter 44 års förlopp från 1864 års början räknadt, således vid 1908 års ingång. Af den åberopade Bilagan synes vidare, att utarbetandet af karteverket öfver Norrbottens län, hvilket varit handlagdt sedan medlet af 1859, kostar 14,750 R:dr årligen och att så stort anslag troligen fortfarande i många år erfordras. Enligt de begge Styresmännens åsigter, skulle således fordras 64,750 R:dr årligen, men Kongl. Maj:t har ej äskat mera än 40,000 R:dr, hvaraf dels följer, afl verket ej kan blifva färdigt ens år 1908 och dels antagligt är, att af nästkommande Rikets Ständer äskas de nu afprutade 24,000 R:dr, om icke mera, för att få verket snart färdigt.
Herr Grefve v. Rosen, Fr., Doktor Collén, Herrar Sommelius och Cygnaeus, samt Gustaf Hultman från Nerikes, Ola Jönsson från Malmöhus, Eric Hansson från Gefleborgs och Antiers Jonsson från Wermlands län. af General-direktör Ros, A. E.: »De skäl, sorn Utskottet åberopat för afstyrkande af bifall till Liss Lars Olssons motion, kan jag för min del icke godkänna. Jag anser motionen förtjent af synnerlig uppmärksamhet samt att, genom bifall till densamma i viss man och på restriktiva vilkor, en behöflig lättnad i kronoutskyldernas utgörande skulle beredas de skattskyldige, på samma gång som den risk förekommes, hvilken är att befara af den numera inom flere län rådande godtycklighet, hos Uppbördsförvaltnimgarne att i kron ouppbörd en låta sig nöja med nrivatbankssedJar, oaktadt gällande föreskrifter att deruti må emottagas endast Riksmynt. Jag föreställer mig att, med den erfarenhet, som i hvarje län vunnits, till hvilket belopp privatbankssedlar ungefärligen ingått i kronouppbörden och med den upplysning härom, som hädanefter mera fullständigt vinnes, i fäll den åsyftade förmånen åt de skattskyldige medgifves, privatbankstyrelserna af eget välförstådt intresse heldre än att tilläfventyrs se ett förbud mot den antydda godtyckligheten upplifvadt, — skola finnas beredvillige så väl att, på vederbörande Kongl. Befallningshafvandes reqvisition, årligen näst före uppbördsterminens början tillhandahålla länsränterierna ett lämpligt belopp Riksmynt till utbyte af i uppbörden fsmottagne privatbanksedlar, som ock att genom öfverenskommelse sins emellan om invexling af hvarandras sedlar, så ordna ifrågavarande angelägenhet, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ej behöfde vända sig med reqvisitionerna till alla eller flere privatbanker, utan blott till en eller högst två.
Då de rapporter och förslag, som från bankbolagen ingå till K. M., böra hafva någon annan auctorisation än den, som bankstyrelsen ensamt lemnar, så tillstyrker jag, att dessa rapporter och förslag m. m. må genom Ko nungens Bef:h:de varda inlemnade. 520 Den 25 Januari e. m. Hr Printzenskjöld: Man liar sannerligen redan gifvit Konungens Bef:h:de så mycket att syssla med privatbankerne, att jag fruktar det denna auctoritels öfriga, lill både antal och beskaffenhet ingalunda obetydliga göromål skulle väsendtligen komma ali lida, om della sysslande än ytterligare blefve förökadt med granskning af dessa qvarlalsrapporter, hvilket dessutom, efter min lanke, ligger utom gränsen för Konungens Bef:h:des behörighet. Jag för min del anser §, sådan den nu lyder, böra oförändrad bibehållas, emedan det ingalunda är sannolikt att bankdirectionerne skola våga att till Konungen insända rapporter, som voro stridande mot sanna förhållandet, hvadan också Konungens Bef:h:des åtgärd i delta fall synes vara alldeles öfverflödig. Hr Aminoff: Jag skulle ej begärt detta tillägg uti 19 §, om jag icke kände det vara brukligt, att alla berättelser och rapporter m. m., som ingå från bankstyrelsen till K. M. afsändas genom vederbörande Konungens Bef:h:de. Visserligen kan man anse denna omväg öfverflödig; men den tranquilicerar allmänheten, som deraf finner, att Konungens Bef:h:de äfven bar kännedom af dessa handlingar; och hvad sjelfva besväret beträffar, så är det högst obetydligt, hvarföre jag fortgår yrka det af mig föreslagna tillägget. Hr Nordenanckar: Jag är redan af Hr Aminoff före kommen i den upplysning jag ämnade meddela, alt sådane rapporter redan ingå genom Konungens Bef:h:de. Härmed förklarades öfverläggningeu om 19 § vara slutad. 21 §. Frih. Palmstjerna, Carl Otto:
Denna anhållan bifölls, hvarefter Hrr Elektorer af Hr Gr. o. Landtm, anmodades, att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i Allm. Besv. o. Ekon.Utsk. efter Hr af Dalström. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m. In fidem protocolli, /Ubert Munck. Plenum kl. 6 e. m. Justerades ett prot.utdr. för denna dag f. m. samt pleni-prot. för d. 1 dennes e. m. Fortsattes pröfningen af BankoUtsIcs Utlåt. JYs 14 öfver K. M. Nåd. Propos. oell inkomne motioner, ang:de Decimal-systemels tillämpning på rikets mynt. Härvid förekommo: 5:le punkten, innehållande tillstyrkande alt, i enl. med K. M:s Nåd. Propos., enheten må fördelas i 100 lika delar, samt att 7 00:de delen benämnes Öre. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag tror att det vore rätt väl, om vi finge något mynt, sorn afdelade de 100 Örena. Likasom Norrmännen hafva en underafdeln. af sitt mynt, hvilken de kalla Ort, och vi f. n. hafva den s. k. Dalem och Plåten, så vore det beqvämt i räkningen, om vi äfven för framtiden bibehålie en eller annan valör, mellan det högsta och ringaste värdet mellan Riksdalern och Öret. Jag vill likväl icke tillåta mig att i detta hänseende åt mina värde motståndare föreslå någon lättnad, väl vetande, alt de icke skola mottaga den, ehuru det är otvifvelaktig!, att bristen på den hvilopunkt för tanken, som ett mellanvärde gåfve, kommer att utgöra ett ytterligare skäl till det missnöje, som jag förntsätler blifva följden af tiolalsräkningens antagande. Hvad jag deremot egentligen fäster mig vid, är benämningen Öre. Jag anser det vara orätt att åt ett mynt af lägre värde gifva ett i våra författningar och häfder bekant namn, som uttrycker ett högre myntvärde, hvarigenom misstag naturligtvis måste föranledas.
Majit icke skulle (inna skäl att härom framställa förslag, bolaget i sådant fall och då hvarken den tillförene ifrågasatta räntegarantien eller något statslån till företaget vidare ansågs af nöden, måtte i nåder berättigas alt, under benämning Stockholm-Upsala jernvägsaktiebolag, anlägga och trafikera jernväg mellan hufvudstaden och Upsala, öster om Sigtunafjärden, samt att bolaget mätte erhålla samma förmåner, som blifvit Köpingllulls, Gefle-Dala, m, fl. andra bolag beviljade; hvarjemte sökanderne, —under förmälan att bolaget visserligen för sin del ansåge det vara tillfullo utredt, att en jernväg norrut från hufvudstaden borde gå rakaste vägen till Upsala eller öster om nämnde fjärd, men att möjligtvis någon tvekan ännu kunde förefinnas, hvilkendera väglinien, öster eller vester om Sigtunafjärden, kunde vara den fördelaktigaste för landet i sin helhet, och det vore att befara, det frågans lyckliga lösning derigenom kunde komma att förhindras eller fördröjas, — i underdånighet hemställt,* huruvida icke det skulle anses lämpligt att, för vinnande af en sådan fullständig utredning, som i och för pröfning af bolagets gjorda anhållan kunde finnas erforderlig, åt sakkunnige personer uppdraga anställandet af ytterligare undersökningar i ämnet. Med anledning häraf förordnade Kongl. Majit den 7 sistlidne Mars en Kommitté af sju personer, för att ytterligare utreda de förhållanden i statistiskt och ekonomiskt hänseende, äfvensom andra på frågan inverkande omständigheter, som kunde bestämma företrädet emellan de två ifrågasatta slräckningarne för en jernväg från Stockholm till norra orterna ; hvarvid jemväl borde af Kommitterade lagas under öfvervägande och utredning dels frågan om den för rörelsen å denna jernväg ändamålsenligaste anslutningspunkt till Gefle-Dala jernväg, dels ock de fördelar och olägenheter, som kunde anses uppkomma, å ena sidan, om norra jernbanan i Stockholm förenades, på sätt föreslaget vore, med den för vestra stambanan å Södermalm anlagda bangård, och, å andra sidan, om norra jernbanan utan en slik förening erhölle sin utgångspunkt från lämpligt ställe a Norrmalm. Under den 17 nästlidne Juni har denna Kommitté, efter anställde noggrann* 14 Kongl. Maj.ts Nåd.
Jag tror mig känna allmänhetens tänkesätt i de delar af landet, der jag varit, och jag tror mig hafva funnit den farhåga någorlunda allmän, att realisationen innefattade en myntförsämring, och att man i följd deraf skulle komma att i sedlar betala en större numerär än hittills. Jag tror således, att sedan frågan blifvit väckt, sa. ken måste framställas så tydligt som möjligt, och jag understödjer således den af Gr. Frölich föreslagna redaction, fastän jag hade önskat, att den blifvit ändå mera tydlig. Gr. Cronhjelm: Hr Lagerhjelm skulle hafva fullkomligen rätt deri, att Utsk:s förslag innefattar en kortare och tydligare redaction än det, som af Gr. Frölich blifvit framstäldt, om icke föregående händelser gåfve anledning till farhåga; men af en dylik redaction uppstod efter 1776 års realisation den följd, att man fordrade jordeboks-ränlornas liejviderande efter 3 daler på r:drn och i silfver. Det är Den a3 Juli f. ra. 39 denna farhåga, som uppstått lios nuvarande ledamöter af BondeSt., och jag vågar bestämdt förklara, att en sådan farhåga blifvit yttrad af flera individer derstädes, i följd hvaraf Hr Lagerhjelms yttrande, att Utsk:s förslag ej behöfver för någon förtydligas, torde vara alltför vidsträckt. Det är på grund af denna farhåga, som jag måste lemna min röst åt en redaction, hvilken jag utan tvekan förklarar mig anse på sätt och vis oegentlig, emedan den först upptager skatterna generelt och sedan uppräknar några speciella. Men då denna punkt afser BondeSt:s lugnande, och jag vet, att flera af samma Stånd önska den redaction, som Gr. Frölich framställt, tillstyrker jag, att Ståndet måtte antaga densamma, enär den i öfrigt är lika med Utskrs förslag.
Herr Tham har sagt, att KammarRätten icke kunde hafva något begrepp om locala förhållanden, hvarföre det vore lämpligast, alt TaxeringsCommitteerna voro aldeles oberoende af detta Verk. Jag ber då få fästa uppmärksamheten på, att BevillningsFörordningen icke ger anledning till, att hvarken locala eller personliga förhållanden skola komma i fråga annorlunda, än efter de i författningen stadgade grunder. Herr Tham liar ock sagt, att tiden är för lång lör anjnärkningsrätten. Härvid får jag tillägga 184 Den ia Augusti f. m. livad Herr voa Hartmansdorff yttrat, den hemställan, om härutinnan kan vara mera olägenhet, när det rör Bevillningsmål, än nar det angår StatsVerkets medel, och om håde enskildt och allmänt väl skall vika, på det en anmärkning icke må sednare göras, än inom den tid, sorn är bestämd för besvärs anförande öfver Gommitteernas beslut. Vidare har det blifvit yttradt, att KammarRätten icke anmärkt, när beskattningen varit för hög, äfvensom att det icke vore skadligt, om Staten skulle förlora något, då öfverskotten i alla fall ära så stora. I förra fallet skulle jag tro man bort göra mig den-rättvisa, att det just är den bristen i KammarRättens åtgärd, som jag föreslagit till rättelse, hvilket tydligen står att läsa i andra punkten af min reservation, och man hade utan tvifvel blifvit det varse, om man icke så mycket intimerat sig med den motsatta ideen, att man icke vill se några skäl på andra sidan; i sednare fallet hemställer jag, om det kan blifva någon sann Statsmannaåsigt, att man vill öfverse med oriktigheter och ojemnheter i Taxeringsmannaåtgärderna, för det att Statsinkomsttitlarne hittils lemnat öfverskotter. Herr Nordenanckar har äfven debiterat mig för att jag skulle hafva sagt, det KammarRätten borde äga jemka minimitariffen. Jag kan så mycket mindre hafva sagt detta, som, efter min erfarenhet, RevisionsContoiren icke kunna göra andra an - Den ia Augusti f. in. i85 Märkningar, än då grunderna i ett eller annat afseende blifvit åsidosatta.
Uti häröfver infordrade och afgifna underdåniga utlåtanden har Kongl. Seraphimer-Ordens-Giliet upplyst, att, sedan Kongl. Maj:t, genom Dess Nådiga Förordning den 20 Januarii 1779, föreskrifvit, att böterna i Rättegångs-Balken, der ej annorledes stadgadt funnes, samt alla andra böter och vitén, hvilka efter Allmänna Lagen och serskilda Författningar, Domare och Embetsman såsom deras ensak tillhörde, skulle gå till Konungen, och då Serapliimer-Giltet hemställt, om icke alla dessa böter och vitén, undantagne de till Carlshamns Stads Barnhus disponerade, såsom ännu icke till något visst Kronans behof anslagne, mätte få till Gillet inflyta, till någon förstärkning uti den till Gillets disposition ställda Allmänna Hospitals-, Lazarettsoch Barnhusfonden;-så hade Kongl. Maj:t, genom Nådigt svar af den 9 December 1779 tillåtit Gillet, att få ifrågavarande böter och vitén tills vidare uppbära och så länge förränta, intill dess Kongl. Maj:t om deras användande framdeles i Nåder förordnade. Af de således till Gillets redovisning influtne Ensaksoch Vitesböter hade till Allmänna Hospitalsocli Barnhusfonden blifvit, vid förefallna behof under åren 1796, 1797, 1798, 1799 och 1800 lånade 17,300 R:dr R:gs, hvilka, förvandlade till Banco, utgjort det ifrågavarande Capitalet 1 r,533 R:dr 16 sk., hvarå räntan, vid 1826 års slut, utgjorde iq,5i5 R:dr 36 sk. 11 r:st., eller tillsammans den skuldsumma, 81,049 R:dr 4 sk. 11 r, scm Revisorerne omförmalt.
Så långt som i hvar och ens förmåga står skall han hjälpa sig själf, och som regel gäller, att hvarje arbete skall monteras på skolan. Om denna ock undervisar i prydnadsarbeten, så äro dessa ingalunda hennes hufvudsak. Denna är för den kvinliga slöjden linnesömnad, såväl för hand som maskin. Flickor från landsbygden få icke ens lära sig finare handarbeten, däremot någon klädsömnad och i åtskilliga fall borstbinderi och stolsitsflätning. Efter fem månaders vistelse i Danmark återvände fru Bonthron till Göteborg, där den 5 oktober 1885 den första svenska arbetsskolan för vanföra öppnades. Elevernas antal var dä två, men innan jul ökades de till tio, alla mycket vanföra, de flesta saknande ena handen. Bland dessa var en tjugutre-årig, till ytterlighet slö flicka. Hon hade aldrig försökt att arbeta och kunde ej ens räkna till tre .. Fru Bonthron skulle dock snart i henne se beviset på, hur kärlekens solsken förmår locka fram blommor, där det ser mest hopplöst ut, oeh hur den, som eger förmåga att göra arbetet lätt och gladt, kan få äfven den oförmögnaste att göra storverk. De manliga eleverna lemnas lika litet som flickorna ut i lifvet, utan att skolan sörjt för deras framtid. Ingen af dem går ut, förr än han fått plats i ett för honom passande yrke. Är detta ett, som inlärts i skolan, blir han ganska lätt intagen på en verkstad; har han däremot inga förkunskaper, betalar skolan för honom, tills han vunnit behöflig skicklighet för att blifva arbetstagare. Elevantalet har under den gångna tiden varit 25 hvarje år. Detta är det högsta antalet, som kan rymmas inom den mycket trånga lokalen. Dessa gossar oeh flickor, eller egentligen män och kvinnor, ty ofta äro de redan fullvuxna, undervisas numera af tre lärarinnor och två lärare, de sistnämnda dock endast om kvällarne, då slöjdundervisningen i stadens folkskolor är slutad. Dessutom förestås den kirurgiska kliniken af en läkare. Här få ock vanföra utom skolan råd och hjälp. Fri middagsspisning för eleverna har på sista tiden anordnats, och serverades det gångna året 2330 middagsmål, värda 698 kr.