Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är emedlertid, såsom jag ofvan förklarat, icke statskassan som bör tillegna sig ifrågavarande bevillnings-afgift, men kommunen, socknen, hvilken först lider af det missbruk arbetaren till äfventyrs gör af sin frihet, och sedan har skyldigheten försörja honom, då han förlorat eller spillt sina krafter; det är socknen, säger jag, som bar ett billigt anspråk på att få använda denna lilla inkomst till sin fattigkassa. Det blefve då socknens intresse att vid mantalsskrifningen tillse att den, som är nog betungad med omsorgen att försörja sig och'de sina, icke varder ytterligare tryckt med denna afgift, som endast skulle föra honom närmare fattigstugan, men att åter den, sorn af sjelfsvåld försakar årstjenst, icke må undgå afgiften. Denna min åsigt, som tycktes ega många sympatier i Utskottet, kunde dock ej nu föranleda till beslut, då Suts-utskottet borde deri deltaga, och motion i frågan ej varit väckt, som gifvit rättighet lill sådan behandling. Jag har dock härpå velat fästa uppmärksamheten, under förhoppning att ärendet skall ännu, genom begagnandet af den i 56 § riksdagsordningen medgifne motionsrätt, kunna erhålla den af mig åsyftade utgång.” Häruti instämde herr Stuart, F. C., prostarne Carlander och Schröder , herrar Tjernberg och Rhodin samt Sven Isacsson. § 19, 50, 68, 72. Angående bevillning af fast egendom på landet. ”Den klagan är allmän och mångårig, att taxeringsvärden å fast egendom äro Öfver hela riket högst ojemna, så att man icke sällan påträffar hemman, hvilka ega ett mångdubbelt högre saluvärde än det, hvartill de äro taxerade, då deremot ett och annat hvarken vid försäljning betingar eller i opinionen motsvarar detta värde. Detta missförhållande uppenbarar sig icke blott emellan olika län, härader och socknar, utan till och med inom samma by.
Utskottet, att stadgandet här, vm bör inflyta uti den utkommande Författning, som t ett sammanhang förordnar, ej mindre angående Brännvins-tillwerkningen, än sältet och de ställen hwarpa Bränwin sar sälljas och utminuteras; afwensom Utstottet anser det wara ostridigt, att den som förut efter förra Författningar pliktat för fylleri och sedermera för samma slags förbrytelse Lagföres, efter det denna föreflagne Författning warder utgifwen, bör för itererad förbrytelse i denna wäg dö, mas, hwarföre Utskottet förmodar, att den fran He, derwärda Bonde-Ståndet gjorda anmärkning, att något särskildt stadgande härom borde uti Försatt, ningen inflyta, af sig sjelf förfaller. Hwad i öfrigt fran de Nespective Prest, och Bonde, Standen blifwit anmärkt, förmodar Lag, Utstottet wara tillräckeligen upplyst uti de grunder. Den 29 Julli. 2oz9 hwarefter det ifrägawarande förslag bliswit uoyr'ttadt; och Uljkottcl får alitsa stanma förfina, med de häruti skedde rättelser, tili Riksens Högiofl. Stan. ders pröfning wördsaint öfwerlcmna-vch underställa. Herr Lagmannen Nönqwi sts strffildta nlcning warder pa dess begäran dilagd. Pä Högloft. Ridd. och Pä Högw. Prest-Ständets Adelns Lcdwägnar, Ledamöters magnar, kl. k. 8 trö nike It. sak. kl edren. Pä Wällost. Borgare-StänPä Hcderw. Bonde-Stän dets Led. wägnar, dets Led. wägnar, ^ ^1. klon ^vist. Anders lsrsson. VV'kullgren. Utdrag af prstscsllet, hällkt kiss Häglof!. Ridderskavet och)2ldcln, wid Urtima Riksdagen i Orebro den 29 Julie igro.
Jag röstar för Indragningsmagtens upbäfvande, och anhåller vördsamt om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall af ConstitutionsUtskottets i ämnet gjorde Förslag. Herr Rosenqvist j Fredrik Leonhard: Då tryckfriheten slår i så nära förening med uplysningen och den äkta constitutionella friheten, att den sednare icke utan den förra kan bestå, kan det naturligtvis ej annat än glädja hvarje i ordets rätta bemärkelse fri medborgare, att bland de många föreslagne Grundlagsförändringar ConstitutionsUtskottet framstält, finna det förslag, att 4 §. 8 Mora. TryckfrihetsFörordningen bör utgå, eller med andra ord, att den fria yttranderätten i Tidningar och Periodiska skrifter ej bör bero af godtycket, eller en nyck. Jag och hvarje sann vän al den lag - Den 2 Mars f. m. I 29 bundna friheten skola hembära Utskottet vår varmaste tacksägelse för dess förslag om indragningsmagtens uphörande. Tryckfriheten, lika som publiciteten, dygdens, sanningens och oskuldens försvar emot väldet, godtyckligheten och förtrycket, böra ej känna inskränkning inom andra gränsor, än lagen, åtminstone bör den föregå indragningsmagten. I motsatt fall, och om indragningsmagten af godtycket skall bestämmas, bar man att förvänta, att Tidningsskrifvare ej våga utveckla en kraftfull tanka, ej våga omtala, då någon Embetsman begår våld på den enskilde medborgaren eller inkräktning på rättvisans område. Tidningsutgifvare skola antaga ett språk och en ton, som behagar dem , på hvilka deras existance beror. Servilite' och lågt smicker skola intaga de platser, som borde egnas åt sanning och uplysning. Desse hafva aldrig skadat stater; men mörker och våld hafva bragt dem i elände. Dessa grundsatser hyser jag, och skall jag alltid bibehålla. De skola ej kunna rubbas, icke ens af 10,000 de mest klingande skäl. Jag anhåller således, att indragningsmagten, vårt tidehvarf till heder, måtte få försvinna. Friherre Cederström^ Jacob: Händelsen vid 1812 års Riksdag är ej föremål för denna öfverläggning; jag vill således ej derom yttra mig.
Lemningarne af linie-regementerna hade slutit sig tillsammans och förswarade Norrbro. De af hufwudstadens inwånare, som utgjorde den så kallade Friwilliga Brandkorpsen, hade besatt Teaterhuset. På strömmen lågo några kanonjollar, med mynningarna riktade emot torget. Jag slöt mig till Friwilliga Brandkorpsen, hwars Sekreterare, en tidnings-redaktör Dalman, war en af mina wänner. Min post blef emellan Teaterhuset och strömmen, der också Dalman hade sin. Bredwid oss stod fäderneslandets förste häfdatecknare, läraren wid wår förnämsta högskola, Geijer. En djup grämelse hwilade öfwer mannens anletsdrag; men då han kastade sin blick öfwer de stolta, dödsberedda krigarnes tysta leder, som uppfyllde bron, flög en ljusning genom hans ögon. Han insåg, att äfwen wår tid egde hjertan, oförskräckta in i döden, som forntidens, och han kände, att den dag af ärofull död, som nu skulle uppgå för oss, war wärdig förflutna århundradens minnen. Sjelf wille han icke öfwerlefwa denna dag, för att icke i sitt medwetandes historia ega upptecknad fäderneslandets dödsdag. Då jag kastade ögat öfwer wår position, yttrade jag för Dalman mitt bekymmer, att Arfprinsens palats, som låg midtemot Teaterhuset, ej hunnit besättas lika wäl som detta. ”Det har ingen fara”, swarade han, ”dit har Kapten Lindeberg tågat med hela Aftonbladets tryckeripersonal, som han har formerat till förswar enligt sitt system. Dessutom befinna sig der åtskilliga andra boktryckare med deras folk. De hafwa boktryckare-stilar till kulor. Du kan wara säker på, att Lindeberg aldrig ger sig, så länge han derborta har utsigt till teatern. Wore han här, skulle det kanske mindre wäl lyckas honom att förswara sin plats. Annars hade han erbjudit sig att efter sitt system inrätta hotellet på Brunkebergs torg, men det war redan upptaget af murarne och timmermännen, som sjelfwa wille förswara sitt werk.”
St. förslag blifvit väckte ang:de en nödig tillökning af tjenste-personalen vid K. Bibliotheket. Såsom grund för en sådan föreslagen tillökning har nian anfört: alt nämnde inrättning, som intill år 1809 egde fyra tjenstemän på rikets Stat, efter denna tid fått tjenstepersonalen nedsatt till tre ordinarie tjenstemän, och detta änskönt verkets öfriga statsanslag under samma tid blifvit fo//-dubbladt och tjenslegöromålen måste anses näsian i samma mån mångfalldigt ökade. I följd af detta missförhållande emellan K. Bibliolhekets göromål och dess arbetsstyrka sägo R. St. redan vid 1840 års riksdag sig föranledde att anslå en summa af 1000 r:dr b:co, att under 3:ne år användas till extra biträden vid verket. Efter 1844 års riksdag, då K. Bibliolhekets anslag för bok-inköp ytterligare ökades, anvisades af K. M. för samma behof ett serskildt anslag. Slutligen, och då en tillökning i verkets personal, såsom af K. M. i nåd. propos. till R. St. föreslagen, ej kunde undgå att behjertas, vidtogs vid 1848 års riksdag den nog ovanliga åtgärden, att, med afslag lill det af K. 31. förordade återställandet af vice Bibliothekarie-sysslan, en motsvarande summa eller 1,200 r:dr anvisades af verkets på stat upförda anslag för böckers inköp, lill förstärkning af dess alltför fåtaliga tjensle-personal. Ett sådant sätt att kringgå ett af K. M., genom dess nåd. propos. samt af R. St. genom dess riksdagsbeslut lika insedt och erkändt stats-behof, kan naturligtvis icke vara förenligt med det allmännas fördel eller Statens värdighet. Jag får derföre härmed vördsamt föreslå, att K. Bibliothekets å riksstaden upförda anslag för bokinköp, må oafkortad! utgå enl. sin rätta bestämmelse och att för möjligheten häraf den vid 1S09 års riksdag indragna vice Bibliothekarie-sysslan vid Ii.
Litt. F. Uppgift till Pastorsembetet i socken, stad, på de inom socknen, staden, mantalsskrifne beväringsskyldigc, hvilka vid mönstring med Regementes (Corpss) (Båtsnianskompanis) beväringsmanskap blifvit i anseende till egenvillig! ute blifvande från mönstringseller öfniugsiuötet ålagdt att i bcväringsskyldighcten qvarstå utöfver den i allmänhet stadgade ålder. De beväringsskyldiges hemvist. I stad, qvarter; å landet, socken och by eller hemman. c ^ 5 po 3 2. 3 CD CD 3 Är födelse. Yrke eller månad dag. näringsfång. Föroch tillnamn, utan förkortning. Qvarstår i bevä- j ringsskyldigheten till I nedanskrifne år. Bil. M 5. Litt. G. BEVÄRINGS-DAGBOK för Stadf Länsmans-distrikt Ar 18 M 1. JK £. Regementes Beväringsmanskap. Allteckninfjur öfver pass eller prestbevis uppvisade af Beväringsmanskap år 18 Socken Stad Uppvisade. Namn på stad, socken, hvarifrån Passet eller Prestbeviset utfärdats. Innehafvarens namn. Bestämmelse Förändrad beort. stämmelseort. Hemvist. månad. dag. Qvarter i stad. By eller hemman å landet. Gårdsjö vid mönstring den 18 Approberad till (Arméens/förstärkning I » » | Flottans /reserv j frånvarande undergått vapenöfning år 18 . dito dito år 18 . uteblifvit från öfningsmöte år 18 . utsedd till Elit vid mötet år 18 . befordrad till år 18 . j , Särskilta anteckningar. ! . (föroch tillnamn vid mönstring den 18 legt Approberad till f Arméens (förstärkning 1 » » /Flottans /reserv / undergått vapenöfning år 18 . dito dito år 18 . uteblifvit från öfningsmötet år 18 . utsedd tili Elit vid mötet år 18 .
Och defia frågor kan dm enfallbigaste besvara. ^stulksrek af dem kan omöjligen blifwa annat, an det, at Riksens Ständer, när de behaga, antaga sig m omedelbar inspcLIion och granfk>iing as RikögäldS-Oonroret, och ater nar de annorlunda behaga, hanwisa denna inspeQian och gransk, nn'g til hwad Utskott de häldst sielfwa förordna. Hwad har nu 47.' §. Regerings.formen för gemenskap med allt detta? Ingen; men någon gemenskap emellan besia saker matte hafwa behöftS: och se har huru den blifwit lilwerkad. Man har förutsatt den skadliga sattscn, at praxis ar rättighet, at det gifwes et öfwerlatande utan samtycke, at lata p->l!srg en sak är det samma som at be» stuta den. Det ar: man har sagt, at Riksgalds(lonroret 2:ne Riksdagar starr under Hemliga Utskottet, derföre mäste det sta derunder den z:dje och allrich. Nu ar wal denna Dbeks origtig; men RiksgäldsComorer är ställdt under Hemliga Utskottet, rät ost nu sta up Regerings-formen och förnimma hwad desi 47 §. ger Hemliga Utskottet för rättigheter: och dä befinnes, at det har alla de rättigheter, som Riksens Ständer sielfwa innehafwa. Således hafwa Riksens Ständer förlorat sina i den stund Hemliga Utskottet antagit befattningen. Denna slutledning ar fullkomligen sammanhangig; men glömmom ej ar grund-xrincixen ar origtig. Det ar ganska rätt, at när Riksens Ständer förordnat et Hemligt Utskott, hafwa de ock, enligt RegeringS-formen, förtrott det alla sina rättigheter j alla mål, som ej kunna wara uppenbara, mcn frä, gan är ej här denna. Frägan är, huru kammer Riks» zaldö.eonlorsr under Hemliga Utskottet? 96
Utsiag den 2Z sistledne Mars, ej allenast afsiagit den af Klaganden sökte förklaring öfwer förstnämnde Utslag, säsom warande kydeligt och klart, utan ock updragit IustitieCanizlcrs-Embetct, att Klaganden i behörig ordning tiltala, äfwcn derföre, att hanupfyllt sin undcrdäniga Beswärsfkrift med wanwördiga och smädeliga omdömen bäde om Kammar-Collegium och Fullmägtige, samt derigenom brustit i ben wördnad han är sine Domare och Förmän skyldig; sä har bemälke äfwcr-Oireckeur ptterterligare uti en till Eder Kongl. Majit ingifwcn unberdänig strift, bland annat uprcpat ätskilllge af sine mot Tullstyrelsen förut gjorde anmärkningar och anförde klagomäl, samt i underdänighet anhällit om uphäfwande af alla sädanc steg, som äro honom till hinder och skada såsom Landtman och trafiquerande, och att Fullmägtige i sädant afseende mätte ställas under tiltal, hwaröfwer Eder Kongl. Majit genom nödig Remifl d. Z sistledne Zulii täckts anbefalla Kammar-Collegium och Fullmägtige, att hwar för sig med underdänigt utlätande häröfwer inkomma. Fullmägtige hafira härtvid för sin del i underbänighet ffolat anmäla^ att dä Klaganden, i hivad Fullmägtige rörer, endast uprrpat en del af sine-mok
Efter inhemlande af bankofullmäktiges yttrande i ämnet har Utskottet tagit motionen i öfvervägande; och då, hvad först angår den föreslagna förhöjningen i arfvodet för cassa-afdelningens chef, fullmägtige upplyst, alt nu varande innehafvaren af nämnde chefsbefattning inför understyrelsen förklarat sig icke göra anspråk på någon så beskaffad lönetillökning, torde, i enlighet med hvad fullmägtige jemväl hemställt, frågan härom få förfalla. 4 Eunko-Utsk:s Utlåtande, IS:o 51. Beträffande dernäst det ifrågasatta förhöjda arfvodet samt missräknings-penningar åt kamreraren i kassa-afdelningen, bör Utskottet anmäla, att det i sammanhang härmed till pröfning förehaft en af nu varande innehafvaren af berörda befattning, kamreraren G. Korsgren, till Utskottet ingilven ansökning, alt honom mätte beviljas en personel lönetillokning af 4oo riksdaler banko om året, i likhet med hvad af Rikets sednast församlade Ständer blifvit hans företrädare i tjensten, nu mera Banko-kommissarien G. IV. Sc/iutzercrcuttz, förunnadt; i anledning af hvilken ansökning bankofullmägtige, som ansett det icke vara lämpligt att genom löneförhöjningar af sådan natur förändra de aflöningsvilkor, som i stat och reglementen äro för sysslorna inom verket bestämda, förklarat sig icke kunna kamreraren Korsgrens berörda anhållan i vidsträcktare mån understödja, än att fullmägtige, i betraktande af nämnda tjänstebefattnings ytterst trägna beskaffenhet, tillstyrkt, alt det enligt 35 § i gällande banko-reglemente till kamreraren i kassa-afdelningen å supplementarstat utgående arfvode af 200 riksdaler mätte förhöjas till 400 riksdaler banko från och med början af innevarande år.
Jag ser således i förevar, motion ett ytterligare försök att qväfva yttranderätten, och om den person, mot hvilken man vänder sig, heter Hr Crusenstolpe eller Hr v. Hartmansdorff, det är mig fullkomligt likgiltigt. Jag hemställer till R. o. Ad., om man icke, i consequens af den lära, att vissa ord äro personligen förolämpande, slutligen kunde blifva tvungen att uppgöra en ordbok öfver de uttryck, som voro tillåtliga. Detta visar, att det icke kan vara sjelfva orden, som äro förolämpande, om än de kunna vara mindre välljudande och fina, utan förolämpningen måste väl bero af det sammanhang eller den tillämpning, de i en efterföljande mening erhålla; och då här är gifvet, att sammanhanget blifvit afbrutet, så är det Dcu 3o A p r i 1 f. m. ej heller möjligt för någon annan än Hr Crusenstolpe sjelf att förklara, i hvilken mening han ämnade använda desamma, hvarföre också, då han förklarat, att han ej ämnade begagna dem in malani partem, jag anser R. o. Ad. ej kunna lagligen gifva hans ord en motsatt tydning, skulle man än inom sig hysa en annan öfvertygelse om den ursprungliga afsigten. Jag fortfar således i min anhållan, alt R. o. Ad. måtte öfvergå till dagordningen. Hr Cederschjöld: Jag har begärt ordet egentligen blott i anledn. af en värd talares citation af go § lleg.F. lian bar förmenat, att denna § varit ett tillräckligt skäl för R. o Ad. samt Hr Gr. o. Landtm, att hindra Hr Crusenstolpe att fullfölja sitt yttrande, emedan enligt nämnde § några sådana saker, som Konungens rådgifvares handlingssätt, ej skola få i plena omnämnas. Jag utber mig blott alt få till prot. reservera mig emot ett sådant påstående. Jag har gjort mig mycken möda att genomsöka vår grundlag för att se, på huru många ställen ordet fråga deruti förekommer och derigenom få ett klart begrepp om livad grundlagen menar med de frågor, som enligt go § ej få komma under R. St:s eller deras Utsk:s öfverläggning och pröfning.
Från Sigrids rum hörjag kunde inte dela hennes hänryckning öfver des, röster jag tyckte mig känna igen proden i mitt tycke alltför dyrbara och pretenfessorns och blef ängslig. Hade Sigrid skictiösa presenten. Den besynnerliga motvilja kat bud på honom, så var hon säkert alljag kände för Sigrids far blef ännu starkare, varligt sjuk. och hela timmen salt jag och undrade, hvad Just som jag tänkte knacka på, kom värhan egentligen var för en människa. dinnan ut genom dörren, hon såg alldeles för» Herre Gud, fröken, » skrek hon, När lektionen var slut, omringades Sigrid störd ut. af kamraterna, som alla ville se det dyrbara när hon fick se mig, » ett sådant elände, en armbandet. Medan de högljudt gåfvo sin sådan händelse I » beundran till känna, kom jungfrun med ett » H v a d? Hvilket? » bref till Sigrid. Men hon svarade ej på mina upprepade » Från pappa! » utbrast hon, helt röd af frågor, utan vaggade bara fram och åter med öfverraskning. » Hvad kan han vilja? » Hon kroppen, där hon stod i dörren och hindrade slet upp kuvertet och läste ett par ord, så mig att gå in till Sigrid. skrek hon till och började darra. Hennes Ändtligen, då jag tog och skakade den ögon stirrade, onaturligt stora, på papperet, stackars människan, fick jag henne att tala. hennes läppar öppnades, som försökte hon att » Hon är död, » stötte hon fram. tala, men utan ett ljud föll hon afsvimmad Jag minns inte, hvad som sedan hände, om till golfvet. jag gick dit in, eller om professorn kom ut, Brefvet höll hon sammankramadt i handen; men jag minns, att han stod framför mig med Hans ansikte var gulnär hon vaknade till medvetande, var hennes en flaska i handen. första fråga efter det. Därpå satte hon sig blekt, håret stod rätt upp, och i pannan svällde upp och såg sig omkring på kamraterna, en stor åder som alltid, när han var nervös. hvilka förskräckta omgåfvo henne. » Fröken, som var hennes vän, » sade han » Jag skrämde mig så! V o j, voj, så jag hest, » kan kanske ge en ledtråd.
Lapitalisten att ester 8 » 9 är se värciet gf sina xä kistbotten liggande kekällningar fördubbladt, under det att deras användande klef allt mer vägsamt i näringar, kvilkas afkastning, vid en jemt stigande sörkättring i mintet mäste uti namnvärde förlora, mecl llere ak m^ntförkallanderne kärdutne omstäncligketer föranledde 1767, inom ganska korrt tiri, coursens fall frän 66 till 42 Alarker; kvarak kölj derne - L e t ä n k a n d e n, Asia t. 17 lierne lilekvo till värde oek t^ngd förclrtkklarle skatter ock skulrler, executiva auetioner, näringarnes »stinan-» cle, vek mänga idoge medborgares undergäng 8eclan Ronung Adolf Rredric, uncler clennä Ilikets betryckta ställning, tagit rlet steg, att nerllägga Regeringen, säga sig II. 8t:r nödsakade, att 1769 ater sammanträda. Aiva grunclsatser sökte clä göra sig gällancle. 8ee> ets-IItskotlet kann att RopparmVntsedlarne barde realiseras mert 8ilsverlliksr1alr3r efter förkällanlls ak Ropparns värcle till 8ilfvkr, eller elter 48 Alarkers cours (t 8KÄ Roppaim^nt i plätar utm^ntadt till §4^
Vistas en sommar vid någon af våra badorter vid kusten och lägg märke till dessa kvinnor — vintersäsongens firade baldrottningar — som på vid dagsljus glåmiga ansikten bära tydliga spår af invärtes krämpor, och du skall få ett tydligare svar, än som kan lämnas i ord. Hvem har rätt: de gamle, som i dansen sågo något förnedrande, eller nutidens människor, som i den hafva ett af sina mest retande nöjen? Wfå Kastellholmsklinien dröjde wk hon med lillebror en stund, sedan de i vackra vädret gjort en arla morgonrund. Hän från Nybroviken gledo sprängda isflag nio förbi, och kring kajen lekte vågen åter sorlande och fri. Yinscharne vid Djur går äsdockan hördes re ' n i liflig gång, och i fjärran, ifrån slipen trängde hammarns gälla sång. Re ' n dit ut mot saltsjöleden styr en ångare helt käck, ett par resenärer märkas ock bland fraktgodset på däck. lyrisk är taflan. — Pysens ögon muntert följa isens färd, medan systerns blickar glida tankfullt öfver solstänkt fjärd. Sextonårig, förra våren gick hon fram, blef kvinna re ' n; nu i vinter fick hon göra sin entré i societén. Men det är ej om den hyllning, man åt hennes fägring gaf, som hon nu betagen drömmer; allt för nog hon fått däraf. Långt ditut till skär och kobbar tanken följer ångarn åt, ut från kvalm och stela fester, ut på glada mimiens stråt. Ut till villan, sko gomsluten, där sin barndom bort hon lekt, och där hafvets friska vindar mättade af tångdoft smekt. Ack, hvad skulle hon ej gifvit, om hon blott fått vara med där på däcket! — Stackars liten af en sällsam längtan led! Kanske skulle hon där ute möta brukets inspektor, han som plägat tidt och ofta hälsa på hos dem i fjor ... TH. L U N D * K a p p a f f ä r * Kanske skulle han numera visa litet mer respekt än förut, då hennes klääning ej ens öfver vaden räckt.
" Om endast ... " Vi tänka ofta med en suck på allt, som r kunnat vara annorlunda i vårt lif eller vår framtid, om vi endast gjort eller lämnat ogjordt, det ena eller det andra. » Om endast » jag varit förståndigare och hade arbetat flitigare, medan jag var vid universitetet — säger den fattige ynglingen, — så skulle jag kunnat få högre betyg och bättre utsikter. » Om jag endast — säger den ogifta damen — hade förstått mitt eget bästa och vetat uppskatta den mans ädla karaktär, som ville hafva mig till hustru, så skulle jag nu hafva * haft något att lefva för och ej behöft känna mig så ensam och onyttig. » Man gör sig sålunda själf olycklig genom att gagnlöst grubbla på hvad som kunde hafva varit, om man begagnat sig af tillfället. Ingen vana blir så lätt inrotad som denna att ängsligt se tillbaka och sorgset tänka på hvad som kunde hafva varit, om endast. Intet är mera gagnlöst och skadligt. Huru kunna vi njuta af det närvarande eller med allvar ägna oss åt vårt arbete, om vi i tankarne lefva om och om igen detta förflutna, hvilket, eftersom det är dödt och förgånget, vi också borde hafva begraft och förgätit. Ordspråket säger, att de tårar vi utgjuta öfver utspilld mjölk äro till ingen nytta. Våra förfäder ansågo, att det enda för gudarna omöjliga var att ändra det förflutna. En framstående statsman brukade studera tillsammans med sin syster. En dag an IDUN 1897 markte systera, att de mycket bättre skulle förstått och uppskattat hvad de läst, o m de blott hade varit bättre uppfostrade —. Ja — svarade brodera — men det är för sent att ändra nu, hädanefter få vi uppfostra oss själfva. Om vi begått en dårskap eller drabbats af en olycka och det skedda ej står att ändra, böra vi allvarligt öfvertänka saken för att sätta oss in i, huru illa det är och för att draga nytta af de lärdomar vi af dem kunna hämta och sedan försöka " ätt ej mer tänka på dem. Att begrafva det förflutna är visserligen ingen lätt uppgift; men det är nödvändigt, o m vi skola vara verksamma och lyckliga.