Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Således innebär detta ett uppenbart gäckeri med Gudsljensten, och det måste förundra mig, huru en HofRält kunnat annorlunda tolka ifrågavar:de lagstadgande; men då så skett och man anser det behötligt alt gifva lagen en större tydlighet, vill jag icke motsätta mig Utsk:s förslag, emedan det kan medföra mycket godt, utan att i någon mån skada. Likväl tror jag, att en sådan förändring, som Frih. af Ugglas föreslagit, icke är af behofvet påkallad, emedan, såsom jag nyss nämnt, jag anser betydelsen af ordet gäckeri ingalunda kunna missförstås. Hvad åter angår Frih. Rehbinders anmärkmr, synas de mig förljenta af mindre upmärksamhet, enär gäckeri med Gudstjensten kan ske icke blott derigenom, alt roan tillåter sig, att bredvid Kyrkan och utan att vara dess invigde tjenare, utdela Sakramenten, utan äfven inom kyrkan på flerahanda sätt. Frihms förslag skulle således kunna leda derhän, att allt annat gäckeri med Gudstjensten, utom utdelandet af Sakramenterna, skulle blifva strafflöst. Delta kan icke vara Frihms mening, och jag tror, att Utsk:s förslag står i fullkomlig harmoni med den nu gällande lagen, hvarföre jag tillstyrker bifall till detsamma. Gr. Sparre, Erik: Det må väcka förundran, att åtskilliga domstolar icke ansett sig kunna tillämpa 1 kap. 2 §:n M.R:n på de fall, då läsare af innerlig öfvertygelse, att den handbok, som nu förefinnes, icke öfverensstämmer med de bekännelseböcker, hvilka de hylla, i fråga om Nattvarden, icke ansett sig kunna emottaga detta nådemedel enl. denna handbok, och följaktligen, då de likväl känt behof af nådemedlet, som de icke kunna få i öfverensstämmelse med deras upfattning deraf, sjelfve utdelat Nattvarden åt hvarandra; men factum är emellertid, att Domare temligen allmänt hysa tvekan i delta afseende. Detta lagstadgande säger: ”Gör någon gäckeri med Gudstjensten, Guds ord och Sakramenten af lättsinnighet, böle 50 daler.”
Doliee-mäl, del8 oek i 8^'nnerliet ak DaAmaii8-k8tt6rn68 indra»nin^, örn oelr när »lenin» i en, kanliända ej 8ä al1äA86n, framtid kommer gil lor8iMtl, ieke mojli»6N lönne» uildanrödja8 annorlunda, än att llof-llätteu, A6- nom tillöknillA i leclamöterne8 antal lill 8ex L !> varje divi8ion, 8ätte8 i tildälle »»lä rnecl elen 8kvi>d8!liul»et, 80in vederliör, liandläMa de till Ilokllätten inkommande ärenclen, oell att för dell» äildamul, 8ä ofta ^öromälei>8 niän^d del. lirälver, nied lvoutzl. IVlaj:t8 till»,tel8e ordna 8>A ^ä leni divi8ioner. 8ä vida XonAl. Naj:t, i anledning af livad 8ulunda vore i nnderdänioliel. ailiordt, 8kulle i ljäder linna för godt att till 1kiket8 8tänder allain l>»udiA
Om man vill drifva en motsatt åsigt, skall hvarje gång Konungen gifver nåd från ådömda böter, kronan utbetala åklagarens andel deri, och sådant tror jag icke, att någon skulle pä alfvar vilja påstå. Jag anser, i följd häraf, .ostridigt, att Konungen äger rättighet alt i instruktim intaga stadgande härom, och just derföre har återremiss blifvit ifrågaställd. Frågan 150 Den 14 Juni. är således här, alt göra för all framlid en lag, så tydlig, att Konung och Ständer icke stanna i tvekan om tolkningen af densamma, och att hädanefter, icke, såsom hittills, olika åsigter må i detta hänseende ouphörligt söka göra sig gällande, och det är mig oförklarligt, alt mina motståndare icke önska ett förtydligande härutinnan. Jag, har sagt, att brist på skicklige sökande till Advokat-Fiskals-tjensten icke skall upstå, hvarvid flere talare fästat sig; men jag ber dem, att icke allt för mycket hålla på den saken. Jag hör ingalunda till dem, hvilka anse, ali hvem som helst bör till dessa platser utnämnas, emedan jag endast sagt, alt brist på skicklige sökande till AdvokatFiskals-tjenst, hvarmed löneförmåner af 2,800 R:dr åtfölja, icke skall förefinnas. Här har blifvit anfördt, hurusom en viss Advokat-Fiskal skrifvit en inlaga på 35 ark, och att han för besväret troligen får intet. Han är visserligen icke den förste eller den ende tjensteman, som skrifvit 35 ark och derför fått intet. Jag har skrifvit manga domar af samma arktal, och fått intet för mitt besvär, såvida man icke räknar den dryga lön jag upbär. Jag kan icke förmoda annat, än att den ene embetsmannen icke kan eller får i delta afseende hafva andra åsigter än den andre, och i allt fall må det väl tillkomma vederbörtde tillse, det ifrågavartde tjensteman upfyller sina skyldigheter. Hr Adelborg: Jag vill blott med några ord beröra föreg:de talares yttrande, ang:de den oriktiga vändning frågan om Kronans rätt, att bestämma uti förevar:de ämne, tagit.
Till råga på allt hade hennes man samma morgon omtalat för henne, att han misslyckats med den vidlyftiga sockerspekulation, som han trott vara en sådan ypperlig affär, och predikat, om att Clara borde försöka »dra in» så mycket som möjligt till bättre tider. Hon satte på sig den äkta sälskinnskappan, som under två vintrar utgjort föremål för hennes väninnors beundran och afund, och som nu representerade den mest öfverhängande faran för henne själf, och skyndade till kappmagasinet. Nej, ingen af fröknarna kunde expediera henne, hon måste tala med herr Klen. Han var upptagen, — då fick hon vänta. Hon väntade, under det han gaf audiens till den ena af hennes bekanta efter den andra. Somliga tyckte, att det var genant att ha Clara sittande så nära och efter allt att döma kritiserande dem själfva lika mycket som det plagg, de profvade. Allt som oftast ljöd således ett sötsurt: — Kära du, jag är genast färdig. — Tack, jag väntar, svarade hon, jag skall bara tala ett ord med herr Klen. Det är ett litet fel på min kappa, helt obetydligt, men jag måste tala med honom själf. Herr Klen bugade sig. Han kände till det där felet, men han tyckte inte, det var så alldeles obetydligt. Ändtligen kom han. Hon bad honom gå in i profrummet, där blefvo de mindre störda. Herr Klen smålog för sig själf — han kände åtskilliga herrar af societeten, som skulle varit ofantligt lyckliga öfver en tête à tête med lilla fru Mazère. Nå, somliga hade troligen haft den lyckan — fullt ut. Han var en stor fruntimmerskännare, och han trodde henne inte mer än jämnt. När han kom in i rummet, vred han på knappen till det elektriska ljuset. Profrummet med de från golf till tak nående speglarne och de mjuka schaggsofforna framstod i strålande belysning. Fru Mazère satte sig på en af sofforna långt tillbakalutad och med den lilla foten långt framsträckt. Herr Klen tyckte, att hon såg mycket bra ut. Hon borde bara akta sig för att bli fetare, med hennes lilla figur skulle det alldeles förstöra hennes utseende — redan nu var den i det yppigaste laget.
Kvinnorna hafva endast att hålla huset i ordning och styra med föda och kläder samt barnens uppfostran. Dessa gå i skolor. Gossarne i en skola för sig tillsammans m e d de få flickor, som äro protestanter. Alla andra flickor och de små pojkarne i » systerskolan », där nunnor undervisa. Barnen voro förtjusande fina och nätta eller naiva och klumpiga i sina pittoreska kostymer. Pojkarne i all synnerhet voro mycket trefliga. Nog kunde de vara retsamma ibland, men en pojke, som kände att man hade förtroende för honom, kunde också vara en pålitlig vän och beskyddare, Sällan eller aldrig såg jag barnen gråta. Aldrig kan jag minnas att jag hörde kvinnor gräla och träta. Moroch farmödrar kallades m e d ett gemensamt namn för » Bessie ». Jag kände en vacker gammal gumma, som hvarje kväll gick från den ena ändan af byn till den andra, en stillsam vandring, för att taga godnatt, först hos den ena, sedan hos den andra och den tredje af sina gifta barn. En annan gammal » Bessie », som egentligen hette Marianze, och som var mycket döf, hade alltid ett par af barnbarnen b o - ende hos sig de dagar fadern var hemma. Familjen hade tydligen blifvit för stor för huset. Marianze var en rar gammal gumma och hennes hus en riktig fridens boning. I stället för att skrika till den döf va » Bessie », hviskade barnen till henne, allt under det tydligaste minspel och många krumbukter med läpparna. Mig kallade de för » Frautje », eller lilla frun — det lät så behändigt. Främlingarna, de många konstnärerna af olika nationer, som vistas där, tyckas ej inverka något på de bestående förhållandena. De komma som flyttfåglar om våren och fly undan mot vintern. Hotellägaren, hr Spaanders, är väl den mäktigaste mannen i byn. Genom hans bemedling finnas numera gas och trottoarer. Jag hoppas att han, såsom han lofvade, ganska snart måtte lyckas förmå staden Edam, till hvilken Vollendam hör, att ordna kan al väsendet. Först då kan Vollendam bli fullt njutbart för den, som kommer för att med pensel och penna arbeta vid dess kanaler. Ottilia Adelborg. * Modershänder. Ai ära händer, mjuka, fina!
Min nästan jämnårige Valkola-Matti tuggade sin tobak alldeles fullvuxet och med vanans likgiltighet samt egde en skicklighet, fullt ut så stor som hans egen fars, att sända sin bruna saliv famnslångt bort i snödrifvan vid vägkanten. Han var afundsvärd, trots sin fåkunnighet, han hade långt större oberoende än jag, och min öfverlägsenhet gent emot honom aftog med kvadraten på afståndet från lärdomsstaden. Bäst jag betraktade Matti på kusksätet, påminde han mig om en af mina studentbekanta i hemsocknen, en lång, trygg och säker teolog, som skulle prästvigas med det snaraste. Och så kom jag ihåg hvilken karl denne varit redan som gymnasist på samma klass, där jag nu befann mig. Det var ju som nyss blifven gymnasist han en sommar hållit sin första predikan på själfva predikstolen i kyrkan där hemma. Tänk, en själasörjare, en folkets lärare då redan, medan jag ..! En tanke flög blixtsnabt genom min hjärna och kom mig nästan att draga ett andetag af lättnad. Hvarför kunde jag inte göra detsamma? Han var ju visst äldre den tiden än jag nu, men jag var lika långt kommen i kunskaper som han! Ett par år mer eller mindre gjorde föga till saken, endast man hade den sanna manliga öfvertygelsen om att kunna sprida kunskap om den Högste. Min öfvertygelse blef plötsligt så manlig och stor att jag nästan tårades. Här satt jag med min rika kunskap i kyrkohistoria och grekiska och afundades Valkola-Matti! Och då kände jag med ens hos mig ofantliga skatter af heligt vetande, dem jag kunde bibringa en andäktigt lyssnande åhörarskara. Beslut och handling! Jag diskuterade redan i tankarna predikofrågan med farbror Ramsenius, pastorn där hemma. Jag satt själfmedveten i den stora skinnsoffan i hans rum, och gubben gick nöjd, men litet förvånad af och an framför mig, lyssnande till mitt förslag. Han blåste röken ur sin pipa ut i ett stort moln, och jag bolmade tappert ur min. Gubben försvann helt och hållet i molnet, och likasom Herrens egen röst gärna talade ur moln i bibeln, lät gubbens nu helt tordönsaktig, när han sade: – Ja ja, – det tål att tänka på!
Remiss uppå BergsCollegii underd. Berättelse, ang:de Löfås Silfververk. (I-A.) Efter de upplysningar K. M:t år 1823 behagade meddela R. då församlade St:r om de åtgärder som blifvit vidtagne, i följd af R. St:rs vid 1810 och 1818 årens Riksdagar gjorda uuderd. hemställan, aiTg:de det i Stora Kopparbergs Län belägne Löfås Silfververk; funno R. St:r, det all fråga om indragning af de genom ArrendeContraktet å samma Silfververk, Bergsfogden Forslind förunnade friheter och förläningar då förfölle; men som R. Skr inhemtat, huruledes den KronoTiondeSpannmål, Disponenten af Löfås för Verkets bedrifvande vore berättigad lösa inom vissa Socknar i St. Kopparbergs Län, blifvit med endast 1 R:dr i Bancosedlar per Tunna betald, ehuru, vid beviljandet af denna förmon, enligt R. Stms underd. skrifvelse den 3o Jan. 1770 och K. Brefvet den 5 derpåföljde April varit fästadt det, på dåvarande innehafvarens af Verket, Rådmannen Lundströms eget medgifvande grundade, vilkor, att hvarje Tunna sådan Spannemål skul - Betänkanden, N:o 3gi. 42^ le lösas med en SpecieRiksdaler eller 2 lod silfver, så anliöllo, i underd. skrifvelse den 29 Julii 1820 B. St:r, det sådatie åtgärder måtte vidtagas, att Statsverket i denna del måtte af sin tillständiga rätt komma i åtnjutande; hvarjemte, och på det R. St:r alltid måtte komma i tillfälle, att erfara Silfververkets ställning, samt huruvida någon större inkomst deraf för framtiden kunde vara att förvänta, R. St:r i underd:het utbådo sig K. M:ts Nåd. afseende å den underd. önskan, att K.
För min skulle jag deremot tro, att om R. o. Ad. ansåg detta betänk, i något afseende vara förtjent af att omarbetas, kun - 54 Den 16 October e. m. de det till Utsi;, återremitteras med simpla anmärkningar, utan att de blefve förklarade för Ståndets gemensamma tankar; men då betänk, icke är af natur att förtjena en omarbetning, anhåller jag om Hr Gr. o. Landtnäs propps, till afslag derå, och i händelse Hr Gr. o. Landtm, förblir vid sin förut yttrade opinion, anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, behagade fråga Ståndet, huruvida Ståndet instämmer med mig att yrka propos. på afslag å betänk. Hr von Troil: Då den siste värde talaren haft godheten att saga, hvad jag bort finna, skall jag gö'ra honom samma återtjenst och förklara, hvad han, enligt mitt förmenande bort linna, om han läst endast första raderna af detta betänk. De innehålla: Conslit.Utsk:s mentor. K:o 36 med betänk, och förslag, angående landtdagar. Detta är således ej förslag från Constit.Utsk., och den värde ledamoten borde veta, att Constit.Utsk. ej kan inkomma med något förslag i lagstiftningsväg, sorn icke angår grundlagen. Det kan icke föreslå hvarken allmän civiloch criminal-, kyrkö- eller ceconomisk lag, utan endast grundlag. Jag har denna gång egentligen uppstått för att föreslå den redactionsförändring af Ståndets gemensamma tanke, som jag tror kunna förena de flestas meningar, nemi. att R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke skulle yttra, att någon föreskrift om landtdagar ej i grundlagen behöfver intagas. Derigenom vore Ståndet oförhindradt att i annan väg stadga de förändringar och förbättringar i våra municipalförhållanden, som kunna finnas nödiga. Jag anhåller om Hr Gr. o. Landtnäs propos. å den gemensamma tanke, jag nu tagit mig friheten föreslå. Hr Lefre'n förenade sig med Hr v. Troil. Hr Piosenbiad, Bernh.:
Själf höll hon reda på dem, liksom de redde sig jämte hvarandra i hennes tankar. Som bevis på att hon icke skydde någon möda för att alltid kunna gifva det bästa af hvad hon ville gifva, kan anföras, att då manuskriptet till » Vera Voront-sof », hennes otryckta roman, låg färdigt, — för öfrigt skrifvet både på ryska, franska och svenska, — kände hon sig icke nöjd därmed, utan började skrifva om det igen helt från början, en omarbetning, som hon dock aldrig hann fullborda. Men på hennes bord lågo äfven alla mera betydande, nyutkomna böcker och tidskrifter. Var det någon mera anmärkningsvärd première på våra teatrar, försummade hon den icke gärna. För musik och skön konst fann hon alltid någon stund ledig. Alla de sociala frågorna intresserade henne i hög grad. Det var ett intresse, som omspann alla grenar af det mänskliga vetandet och tänkandet och bildandet, och en begåfning, som förmådde göra dem alla förtrogna med sig. Till sist ett litet minne, som, ehuru väl icke i sig själf af någon betydelse, dock synes mig här kunna anföras för att komplettera bilden, och hänvisa på en sida hos henne, som denna rika intellektuella verksamhet lätt kunde undanskymma. Det var en af de sista gånger jag var tillsamman med henne; samtalet hade kommit att röra sig om att man så ofta önskade vara något helt annat än hvad man var, egna sig åt något helt annat än hvad man gjorde. Det kunde förmodas att fru Kovalevsky just icke behöfde hysa några sådana önskningar; men det gjorde hon visst; hon önskade att vara en hel mängd saker, men hälst af allt önskade hon dock att vara antingen en utomordentlig skönhet eller en stor sångerska. — Dessa önskningar, som icke äro så individuelt egendomliga, som icke mera äkta kvinliga, synas mig just därför karaktäristiska för henne. ■ — Kvinnan, den varmblodiga, omedelbara kvinnan, för hvilken det stod som den högsta lyckan att kunna utöfva ett direkt inflytande på andra människor, känna berusningen af en ögonblicklig makt, hade oskadd gått igenom vetenskapens och literaturens skärseld.7 6 SONJA KOVALEVSKY.
Tvertom, hemmansegaren finner, att platsen nu fått ett större värde än förut, och han stegrar då den årliga städjepenningen, som måste erläggas förhöjd, af sönerna till den, som gifvit platsen dess egentliga värde. Om deremot de nuv:de inskränkningarne ej funnes, så köpte han sin torfva och egde visshet, att hans barn finge fördel af det arbete, hail derpå nedlägger. I fordna tider kunde dessa noggranna bestämmelser om besutenhet möjligen gå för sig; men nu torde väl äfven svårligen någon kunna föreställa sig, att en familj kan lefva på så liten jordlapp som derför är stadgad, och det synes mig då vara det enda rätta och förnuftiga att öfverlåta till köparen att bedöma hvad han anser sig behöfva, samt till säljaren att afgöra hvad han kan vara af med. Frågan om hemmansklyfningen är en sak för sig; men jag finner för min del icke något skäl, som kan tala emot rättigheten att afsöndra jord, och jag instämmer derföre med dem, hvilka här yrkat återremiss på Utsk:ts Betänk. Gr. Mörner, Carl Göran: Jag hade knappt kunnat tro, att den nu föredragna punkten skulle föranleda någon diskussion, och ändå mindre att denna skulle komma att föras med så mycken värma, som här skett. K. M. har så nyligen|i" detta ämne utfärdat en författn., hvilken man då tyckte gick så långt man möjligen kunde önska, men nu ser det dock ut, som om vi i denna del af lagstiftningen aldeles icke följt med vår tid, utan måste ytterligare taga ett stort steg. Isynnerhet den siste talaren synes benägen att gå in på allting. Han tyckes alldeles 404 Den 30 Mars. hafva glömt, att hemman här i landet äro beslastade med åtskilliga onera, som det torde blifva ganska svårt alt få ut, när de blifva sönderplockade i kapplandsdelar. Man har sagt, att den åsyftade förändringen vore i de större jordegarnes intresse, emedan de derigenom kunde lå arbetare för godt köp. Jag hade knappt väntat en så stor uppriktighet, ehuru jag hört att t. o. m. bland de Högvördige skola finnas personer, som lyckliggöra sina församlingar med en lös befolkning på små jordlappar.
Det yttrandet, at wan och wans wanner, som alla söka tjenster och makligt lif, mäste bibehållas, innefattar, om det ägde den minsta grundade anledning, et sä owärdigt förhållande af StatsUtskottet, at der witzerligen föryente den högsta upmarksamhet och beifrande. För at icke trötta Riksens Högloft. «LtänderS tålamod, förbjgär Stats-Utffyttet de emprUtstyttet i öfrigt gjorde anmärkningar. ^ SKrts-Urssottet hemställer til Riksens Högloft. Ständer, huruwida det warit tilständigt, arpa et sädank sätt bedömma et med Riksens Högloft. Ständers förtroende sutborisersclt Utskotts göromål. ^ Stats-Utskottet har sä handteradt de til dest åtgärd hörande och ifrän de respeLtlve Riks-Standen remltterLäe arender, at Utffottet Utan förebråelse med fullkomlig trygghet och egen tilfredsställelse kan underkasta sina göromäl bäve närwarande och en kommande r,ds rattwisa granffning och owaldiga pröfning. Stockholm den 25 Martn 1810. Den Zi Märs. e. L59Z Pä Högloft. Ridderstapets Pä Högwördige Pra' och Adelns Ledamöters ste-Srändets Ledamö wägnar ters wägnar Oaes kleminZ. ker I)r^8sri. Pä Wällofl. BorgarePä Hederwarda BonSlandets Ledamöters deStåndets Ledamöwagnar ters wägnar Carl kr. kLnäbsrZ. ^VNL8 ^näer88on. Lades pä borver. dl. kröäelius. Uplästes följande: Utdrag af krmocollet, häller hos Rikfens Högloft. Ständers Bewillnings-Mstott wid Riksdagen i Stockholm den 28 Mars 1810.
Lagerbjelkes fleråriga styrelse, att K. theatern, med en ändamålsenlig, så ekonomisk sorn estetisk förvaltning, icke allenast kan bära sig, utan ock gifva öfverskott, äfven med mindre inkomster än den sedermera haft; och alla de stora förluster, sorn sedan uppkommit, och som genom dispositioner af statsmedel, på sätt ofvanföre anförts, blifvit betäckta, kunna således svårligen hafva härrört från annat, än en felaktig förvaltning och mindre god hushållning. Att alia de gjorda Uppoffringarna från Statens sida icke mäktat återhålla, utan t ve i'to 111 påskyndat theaterns förfall, såsom anstalt för skön konst, lärer ock, vid en jemförelse emellan dess nuvar, beskaffenhet och dess tillstånd, t. ex. för 13 år sedan, eller yid H. Ex. Hr Gr. Lagerbjelkes bortgång från directerirs-plat-, sen, icke kunna af någon opartisk bestridas. Detta har nu gått derhän, att, såsom estetisk inrättning, K. theatern alldeles icke uppfyller sitt ändamål eller motsvarar allmänhetens billiga fordringar. Vid sådant förhållande äger ock det monopolium, sorn K» theatern, j strid mot grundlagen, usurperat och fortfa - Den 12 Mars. rande innehar, alldeles icke längre ens ett sken af skäl för sigt och da jag tillika är öfverlygad, det rättigheten för enskilde eller Lolag att i hufvudsladen anlägga (heatrar skulle blifva ett verksamt medel att förekomma scenens och den dramatiska konstens ytterligare förfall, och att till och med bidraga till dess återupphjelpande; så tager jag mig friheten att It. St. vördsamt föreslå, det de hos K. Uti en underd. skrifvelse anhålla, att inga hinder ifrån K. Ihealerns sida hädanefter må-läggas för enskilde och bolag, att i hufvudstaden theater upprätta. Don censur, som sedan sista riksdag blifvit införd, och nu utöfvas öfver de stycken, hvilka på alla enskilda theatrar, så i andra Rikets städer som på K.
Jag medgifver gerna, att man må anse mitt anförande såsom en ny motion, men jag finner det vara en öfverdrift, att uphäfva dödsstraffet, utan att ställa något det ringaste straff i stället, då förbrytelsen är sådan, att den icke sällan förefaller. Herr Ribbing: Egentcligen förekommen af Herr von Hartmansdorff deri, att jag med honom Önskar veta, hvilka de författningar äro, som Friherre Ehrenborgh upgifvit skola finnas, deruti ansvar stadgas för de fall Herr von Hartmansdorff beskrifvit, får jag tillägga, att jag väl känner åtskilliga dermed närslägtade Lagbud, men äfven vet, alt Lagskiparen ofta är villrådig Den 9 Mars f. m. a7 och alltid lemnad åt ett godtyckeligt val af Lagstadganden, som för förbrytelsen kunna finnas lämplige. Herr Crusenstolpe: Det lärer ej vara Herr Ribbing obekant, att Lagstadganden finnas, hvilka stadga böter för qväljande af Konungens Dom, äfvensom för Domqval i allmänhet; och jemväl för missfirmeligt skrifsätt o. s. v. Jag tror ej, att närvarande samhällsskick medgifver särskildta straffbestämmelser för den fria granskningen af allmänna författningar och åtgärder, vid andra tillfällen, än då sådane straffbestämmelser för redan beskrifna förbrytelser förefinnas. Jag förenar mig således med Friherre Ehrenborgh i anhållan om bifall till Utskottets Betänkande. Herr Hjerta: Jag vände mig först directe till Herr von Hartmansdorff, för att, om möjligt vore, undvika en vidlyftigare discussion i detta ämne; men då han icke gjort afseende å min framställning, anser jag mig böra fullständigare utreda ämnet. Jag tager mig dervid friheten erindra, att vid sista Riksdag voro alla Stånden och måhända hela Svenska Folket ense om olämpligheten af någon straffbestämmelse i de fall ifrågavarande Kongl. Kungörelse af år 1787 omtalar. Lag bar detta bud aldrig funnits, allt ifrån Hedenhös, förr än det i 1787 års Kungörelse infördes.
L:dr ocb derutöfver i silkvervärcle, eller 1,600,000 till 2,100,000 L:dr i närvarande myntvärde; ocb under samma tid akbetaltes bvarje ar, genom skatte-bidi gg pä inocb utrikes-skulden, I ä 1.100.000 Lalr i silfvervärde ocb derutöfver eller 2,200,000 ä 3,000,000 L dr Lico i närvarande myntvärde, inberäknaclt bvacl till Lanken ingick ä fonclen för amortering at L:g:s8edlarne. — Lär godtgörande sk Lanken? kor - vetänkanden, k:o 1. 46 drsn 8p. L:dr 1,000,000 för realisationen »f motsvsrancie belopp Oeclitsedlar erfordrades en körwögenbetsafgift ak L:dr 2,427,000; allmän Levillning, uncler arén 1801 — i8i5 (under olika myntvärden) ak L:dr 4,5oo,ooo, samt Länkens bela Oiscontvinst för area 1802—1817; någon anordning ä Lanken; öfriga vinst ägcle ej belter rum vill cletta tillfälle. lVägot utrikes län upptogs väl icke i ocb kör clemia realisation, men L:g:sLontoret, som, för att reglera sina utrikes skulder, upptagit ett Län i Leiprig, insatte bebällningen deraf, silfver L:clr 900,000 i Lanken emot Lecllar; likaledes erböll Lanken ären ,8o3 ocb i8c>4 ak 8tatsVerket nära 1,000,000 L:cir i silfver, inllutoe till större delen för äVismarska Laotskillingeo.