Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De kraftigaste och egentliga häfstänger, hvarigenom man höjt sig öfver den låga ståndpunkt, hvari Sveriges jordbruk för icke längesedan sig befunnit, är dels den upplysning, som allmogen under sedtiare tiden vunnit i allmänhet, att icke qvarhålla vid den gamla fördomen att icke gå utöfver fars och farfars sed, dels den omständigheten att skogarna minskats, hvars förbrukning förut på de flesta orter utgjorde nästan hufvudnäringen, dels äfven jordstyckningen och skiftesverkets fortgång genom landtmätarnes fortsatta verksamhet, som framtvingat ett nödvändigt frånträdande af det gamla, såväl till förbättring af jordens skötsel, som förbättrade byggnader, dels slutligen den hastigare tillökningen i folkstocken, som de sednare tiderna kan uppvisa, samt de olika och förbättrade kommunikationsanstalter, som i sednare tider begagnas i motsats till de förra, då en stor del af allmogen uteslutande egnade sig åt körslor, såsom de enda fortskaffningsmedel, som då vore att tillgå. Af den orsak att den ena näringsgrenen undanröjts efter den andra, ehuru folkökningen till - Siats-Utskottets Utlåtande M 99. 123 tagit, har den stora läromästarinnan nöden framstått och tvingat folken i allmänhet att söka någon utväg för sin bergning, hvarigenom de kommit till den insigt att jordens bearbetning och förädling är den enda säkra tillflykt, som icke kan utträngas af förändrade tidsförhållanden. Och på så sätt har jordbruket kommit att fortgå på sin utvecklingsbana och dervid visserligen blifvit understödt af dessa för jordbruket inrättade läroanstalter, hvilka dock i sednare tider blifvit mindre oumbärliga än förr, sedan numera inom hvarje län Husbållssällskaperna föranstalta om större och mindre landtbruksmöten, der man blifver i tillfälle att utbyta de erfarenhetsrön, som blifvit gjorda genom de å olika håll under tiden verkställda experimenter, äfvensom att taga kännedom om de olika åkerbruksredskap, som stundligen uppfinnas och pröfvats ändamålsenliga. Vid dessa möten utdelas nemligen belöningar, som åstadkomma täflan, så väl om bästa sättet för jordens skötsel, som förbättring af kreatursafveln.
Med afskräcknings-teoriens grundsatser var det derför fullt konseqvent öfverensstämmande att för en mängd brott stadga qvalificerade dödsstraff — rådbråkning, stegling, att å båle brännas o. s. v. — spö- och risstraff, schavotteringsstralf, arbete å fästning na. m. När man ville ändamålet att afskräcka från brott, måste ock i allmänhet straffen blifva i lagen absolut bestämda; en latitud för domaren att, inom vissa gränser, bestämma straffet, kunde derför icke annat än som ett undantag honom medgilvas. Under loppet af 130 år hafva åsigterna imellertid betydligt förändrat sig. Erfarenheten både inom och utom fäderneslandet har Den 11 Juli f. m. 367 tillräckligt ådagalagt, att de sträpasle straffhotelser icke fiirmå afskräcka illasinnade menniskor från brott; kriminal-statistiken utvisar, år efter år, ett ungefärligen lika antal återkommande brott; man bar lärt sig inse, att de säkraste medlen alt lörekorrima brott bestå uti att söka bibringa uppfostran åt samhällets vanlottade medlemmar och att såsom förbättrade återgifva dem, hvilka lidit straff. 1779 inskränktes användningen af dödsstraffet ganska betydligt; 1841 bortlogos de qvalificerade dödsstraffen; genom förordningarna af åren 1855 och 1861 hafva dels dödsstrallen blifvit ytterligare utplånade ur lagen för (lerelianda brott, dels spö- och risslitandet uppbäfvet såsom slralfart -— och allt detta bar skett utan att de gröfre brotten ökats; ja, brot t mälsstatist iken visar tvärtom i afseende på dem en icke oansenlig minskning, oaktadt folkmängden samtidigt vunnit tillökning. Fakla innehålla bär ölvertygande bevis. Det nya förslaget till strafflag utgår ilrån den grundsats, att straff skall vara afmätt efter rättvisans fordringar i hvarje läll och tillika åsyfta den brottsliges lörbällrande. Såsom straffarter upptagas derför blott dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter; domarens pröfning — det s k. latitud-systemet — är erkändt såsom regel.
Ständer ett anslag af 2,400 R:dr, att användas till ökning af endast 8 professorslöner inom de verldsiiga fakulteterna, emedan Expeditions-Utsko(tets förslag till und. Skrifvelse, N:o 173. 435 inom den filosoliska tvenne prabenden voro å stat beräknade; men med afseende ej mindre dera, alt lie! professorslön vid sistnämnde universitet med 75 tunnor spannmål öfversköte sådan lön vid det i Upsala, samt att under de då nästföregående åren spannmålsprisen i Skåne varit höga, än ock å statsverkets inskränkta tillgångar, funno Rikets Ständer sig då icke kunna bifalla det äskade anslaget. Den fördel professorerne i Lund ega framför sina vederlikar i Upsala, att nemligen hafva under lönerne en större qvantitet spannmål, torde emedlertid fullt motvägas, dels af det fastare högre pris de sednare erhålla för sin spannmål, dels ock af förmånen utaf boställsrum eller hyreshjelp, samt ved in natura, hvaraf desse äro i åtnjutande; och vid uppgjord beräkning af de ömsesidiga löneinkomsterne, grundad på medelprisen under de 3 seduaste åren å de båda universitetens försålde lönings-spanmål, bar jemförelse!) icke utfallit ofördelaktigt för Upsala akademi, vid hvilket förhållande Rikets Ständer ansett de skäl, som föranledt beslutet i denna fråga vid sistlidne riksdag, numera icke förefinnas; och Rikets Ständer hafva på grund häraf å stat uppfört ett belopp af 2,400 R:dr, att såsom lönefyllnad med 300
Anhålles, att detta Memorial må med de respective Medstånden communiceras, och till Statssamt BancoUtskotten remitteras. Lades på bordet. Herr Tham3 Wolrath 3 uppläste följande: Den öfvertygelse lärer böra vara stadgad, att belåningsrätt på viss föreskrifven tid för metaller och andra exportvaror, hvilka icke äro underkastade förskämning, icke allenast öfverensstämmer med en väl ordnad Bankinrättning, utan äfven är allmänt nyttig, då den förekommer Svenska producternas försäljning till vanpris. Utom Koppar, Jern och Jernmanufacturer, har det äfven i sednare tider blifvit tillåtet att belåna Alun till f:delar af det värde, Herrar BancoFullmägtige derå bestämma. I j2 Den i5 December f. m. Sverige har i sednare åren erhållit en ny exportartikel uti Cobolt, hvilken är lätt att förvara, och alldeles icke undergår förskämning. Jag föreslår derföre, att belåningsrätt i Banken för Cobolt äfven matte tillåtas efter de grunder, till ;det värde, samt med de controller i afseende på Coboltens beskaffenhet, som, för att förekomma all förlust för Banken, Herrar BancoFullmägtige kunna finna nödigt bestämma. Afsältningen af Cobolt har det gemensamt med Alun, att vara ömsom liflig och ömsom trög. Den har under de sednare fem åren varierat ifrån 3o,ooo till och med öfver 60,000 skålpund. Beläning derå i Banken skulle medföra ett jemnare pris, och derigenom bereda en jemnare tillverkning, till betydlig förmån för de trakter, derifrån denna halfmetall nu förnämligast liemtas. Om remiss härå till BancoUtskottet anhålles. Lades på bordet. Herr af Robson:J Carl Magnus^ anförde skriftligen:
Då spratt hon till, kastade romanen ifrån sig, halade i största hast in trådarna, som alla de utflugna tankefoglarna löpt ut med, och spärrade in rymmarne i deras trånga, mörka bur, der de voro dömda att i korus evigt traggla om samma dödande enformiga melodi: » Jag fattig syndig menniska, som med synd född » Eller också låg hon framstupa på soffan och borrade in sig i sin konstgjorda syndaförtviflan; då trängde genom det öppna fönstret en så underlig doft in i rummet — och hon kunde icke undgå att känna, att det var jasminer, och undra, hvarifrån den sköna doften kom. Jo visst, det fans ju en stor buske inne på gården, vid sidan af det gamla lusthuset, det mindes hon, att hon hade sett en af de första biIDUN Annonser mottagas spalt. petitrad ( Jaså, den blommade nu, den der stora, gamla busken. Tänk, att det kunde finnas jasminer här midt på en stenlagd gård i Stockholm, dit aldrig någon sol kom, och att de någonsin kunde slå ut! Nu stode väl jasminhäckarna i Hallerums prestgård alldeles hvita! Och guldregnet sedan, som hade blommat så rikt i fjor, men de måtte väl akta den nye rättarens små söta barn från att tugga på de giftiga fruktskidorna, så att det inte hände samma spektakel som för tre år sedan! Det vore då verkligen synd — Synd! Det ordet hejdade henne och förde henne in på rätta spåret igen, skamfull och förintad af ånger och samvetsqval. Åh, hon var förskräckligt hårdtuktad! Det fans visst ingen utsigt, att en så verldslig varelse som hon någonsin skulle kunna röras af nåden. Hon klagade sin nöd för tant Henrika, men då fick hon till svar: » Alltsammans beror på, att du tycks ha glömt en sak: det är ju inte bara din egen syndaskuld du har att bära på, utan också din mors, och den är stor nog, skulle jag tro, att böja den styfvaste nacke i stoftet. » Ja, det var sant, hon hade glömt det! Hur hade hon kunnat glömma det, då ändå alltsamman ju var för moderns skull!
Jag gick till fru Carlmark och sade att frun var nöjd med vilkoren. För min patronessa sade jag detsamma om dem. Josefina arbetade flitigt, och frun hade den tillfredsställelsen att få upp de nya gardinerna till den stova högtiden. Jag sparade ihop det bristande, och vet mig nästan aldrig varit så lycklig, som då jag gick till fru Carlmark och på fruns vägnar uppgjorde liqviden. Josefinas bleka kinder fingo en färg så skär, som den ljusaste skiftningen på balsaminerna. Jag tyckte hon var riktigt vacker, då hon räckte den lilla penningsumman åt sin mor. Sedandess fortfar jag att titta ditin emellanåt, när jag har mina vägar ditåt. Vanligen tager jag då min plats vid kakelugnen, så att jag ömsom ser på mina gamla vänner i jernrustningarne, ömsom på Josefina, som jag kan betrakta från sidan. Det är skada att hon skall vara så blek och mager! Hon arbetar visst äfven om nätterna, den stackars flickan. Men jag förmår ej mera än beklaga deras tunga öde och stundom lifva upp dem, antingen genom berättelsen om mina äfventyr hemma i skärgården eller beskrifningen på vår lilla trefliga stuga, der likvisst allt vänder sig omkring dess grundpelare: mor och gamle löjtnanten. Till slut vill jag nämna att mors bekymmer, i afseende på jungfru Christin, numera åtminstone har allsingen grund. Jag går sällan åt köket, ty jag vill icke vidare hafva att skaffa med henne. Det var en listig, oblyg menniska, som jag snart nog kom underfund med hvad hon gick för. Också visar hon mig nu all slags ovilja, i stället för den fordna vänligheten. Men jag låtsar ej se det. Hellre sträfvar jag med Lars, som gör mig alla möjliga spratt, än jag uppoffrar en enda minut att lyssna på hennes sqvallersjuka tunga. Jag vet icke om herrn också blifvit förtretad på henne; men säkert är att han icke tordes säga kasch till katten, då frun vid middagsbordet i förrgår yttrade: ”Jag har i dag gifvit hushållerskan sin orlofssedel; den menniskan är just odräglig.”
Men intilldess får jag såga, att vi flied vår obetydliga gransknings-förmåga sökt utgrunda Grundlagens föreskrifter, utan att kunna finna dLenna klara mening, hvilken vi således nu Den s5 Mai tii 65!) bläste vänta af Motionairen. I afseende på hvad sorn' dr yttradt om afdelningårne, att de kunde Vera af den' art, ’*att de ej. kunde eller ville se”, och att somlige af deni kunde Varu med gdrlige; så Vet jag ej något sorn hindrar att man lika väl kan använda sanima phraser på hela Utskottet, lag vet ej livar man da skulle stanna j och jag framträder således åtet med deli tanka, att med någorlunda omdöme vid valet af Utskottets Ledamöter, tror jag att nian armera tryggad genom en granskning, som sker af 8 personer, ån den som sker af 24, der till och nied mer ån vanlig stämma erfordras, för att höras vid låsningen af omkring 2000 Protocoller. Grefve von Schwerin uppgifver, att man icke kånner hvad vid föregående Riksdagar tilldragit sig i detta hemlighetsfulla Utskott. För min del får jag nämna, att det ej varit mig obekant, att Utskottet arbetat på 5 afdelningar. Jag får nu blott ödmjukeligen framställa dessa påminnelser, och hor för närvarande intet annat att tillägga ån> att endast åberopa Utskottets Betänkande. Friherre Boije, Ludvig-. I fortsättning af de anmärkningar jag gjorde, då detta amne törsta gången förevar; får jag nu förklara, att jag icke kan anse dem nöjaktigt besvarade, hvarken i Utskottets utlåtande, eller i dess Ordförandes nu afgifne yttrande. Jag skall dock icke uppehålla Högloflige Ridderskapets och Adelns tid med någon vidlyftig argumentation: utan blott åtnöja sig med den erinran, att dä Constitutioös-Utskottéts läsning af Stats-Rådéfs 6;4 Den 2o Martii, Protocoller innebär en helt annan åtgärd, än de andra Utskottens förberedande arbete, så är jemförelsen dermed ingalunda riktig.
Hvilken Voterings-proposition af Rid-* derskapet och Adeln godkändes, samt anslogs. Sedan \\, 42, 43 och 44 §§• i RiddarhusOrdniugen blifvit uppläste, börjades Den 23 Mars e. m. 323 voteringen kl. half till Nio e. m.; och befunnos, efter voteringens slut kl. Tio e. m., sedan en voterings-sedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, som följer: ' Ja — 47* Nej — io9.k I följd hvaraf, och sedan det öfver Voteringen serskilt förde Protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således afslagit RiddarhusUtskottets ofvannämde Memorial. Justerades i3 ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 19 dennes f. och e. m. fattade beslut. Upplästes följande från nedannämde Utskott inkomne Memorial och Utlåtanden: Från ConstitutionsUtskottet: Af den 18 dennes: N:o 10. Angående verkställd granskning af JustitimOmbudsmannens Diarier och Registratur. F, •ån StatsUtskottet: 4 Af den 28 sistlidne Februarii: N:o 74. I anledning af väckt fråga om försäljande till Skatte af Indelningarne vid 324 Den a3 Mars e. m. AdelsfahncRegementet, i den mån nuvarande Innehafvare afgå. N:o I anledning af väckt fråga om bidrag till underhållandet af Hallnäs Bro i Vestra Härad af Jönköpings Län, N:o 76. I anledning af väckt fråga om StatsVerkets rätt till Öfvermålskappar å den Ecclesiastike Staterne anslagne KronoTionde Spannemål. Af den 7 dennes: N:o 77.
Imedlertid lernnar detta förhållande, likasom många andra, anledning till tvifvelsmål, huruvida i financiera och economiska ämnen, vid efteråt anställda jämförelser, emellan hvad sorn blifvit gjordt och det , sorn rättare bort göras, man alltid fästat tillräckligt afseende på de omständigheter, hvilka, i den stund, en anstalt ägt rum, ofta med en absolut öfvervigt föreskrifvit den samma; och om icke samma allmänna grundsatser, hvilka emot en vidtagen anstalt åberopas, sedan tiden hunnit blotta alla deri? från härrörande olägenheter, och äfven ur minnet utplåna de serskilde bevekelse-grurtderne, som vid tillfället verkat besluten, gerna kommit att tillämpas, så framt sådant varit göiligt. Eihung till Kikt-St. Prat. —1818* 6',te Sami. N:r ij, 16. i86 Statsbeli Banko-Utskottens Betänkanden. Sveriges Finance-Historia frarnter manga exempel på sadane nödtvångs-utvägar, vanligen, i följd deraf, att den politiska röle, detta Rike antagit, så ofta varit sträckt utöfver proportionen af dess ringa behållna produkt under ett hardt luftstreck. Det framställer på Verids-Theaiern samma Skådespel, periodiskt förnyadt; klädedrägt och yttre former hafva väl förändrats, men Caractererne förblifva de samma och grund-idéerne kunna ej ombytas. Det allmänna stiäfvandet till något bättre letin visserligen lillbakasättas genom stora Samliälls-olyckor, kan uppehållas i sin fart genom falska méstirer; men det genombryter hindren och framtränger; ty det kan qväfvas, men aldrig upphöra. Att 1809 och j 810 arens Ständer emedlertid icke lättsinnigt ämnade kasta på framtiden alla påföljderne af den nödtvungna Finance-opexationen, sådant ådagalägges säkrast genom den betydliga Bevillnings-Sutnma, som de, till StatsSkuldens utplånande, sig åtogo.
Då det likväl för Armeens tjenstbarhet är af största vigt, att åt så viii Generaler, som äldre Regementsoch Corps-chefer beredes förmånen att, vid afgång från tjensten, kunna erhålla sådana pensioner af statsverket, som, i förening med dem, de ega från Armeens Pensions-kassa åtnjuta, någorlunda motsvara lefnadsbehofven, har Kongl. Maj:t, med dertill hemlad anledning jemväl från hvad Rikets Ständer viii 1840 års Riksdag i ämnet yttrat, nu velat begära Rikets Ständers medgifvande, att den besparade sjette Fördelnings-generalslönen må, i den mån densamma blifver disponibel, få användas till bildande af fem pensionsrum å 1,200 R:dr B:ko hvartdera, alt tilldelas ej mindre General-befälhafvare eller Inspektörer för de särskilda vapnen, än äfven Regements-, Secundoch Corps-chefer af Arméen, då de, efter minst fem års tjenstgöring i någon af förenämnde egenskaper och uppnådd 60 års lefnadsålder, erhålla afsked från deras innehafda befattningar, med iakttagande dervid, att General-befälhafvare eller Inspektörer, som kommit i åtnjutande af så beskaffad pension, sedermera kunna, mot densammas frånträdande, uppflyttas lill erhållande af någon bland de å Allmänna Indragnings-Slaten uppförda högre Generalspensioner, då sådan blifver ledig; Och fäster Kongl. Maj:t tillika Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att, ehuru i sammanhang härmed Generalitets-Stalen rätteligen borde med 6,000 R:dr förminskas, och ett lika belopp i stället till omförmälda pensioner uppföras på Allmänna Indragningsstaten, hinder häremot dock förekommer deraf, att, jemlikt Kongl.
Angide upprop vid val och voteringar, förandet af särskildta voterls-prot. 32 fin, 2ldra meningen. innefattande föreskrift, att tryckta votcrls-sedlar börg linnas under voteringen m. m, 34 fm. Angide yoter;s-sedlarnas öppnande och uppsättande af val-protocoll. Härförutan har Utsk. ansett 38 §in Ridd.Ordn., angide tillsättandet af Riddarhusets tjenstemän, lämpligast kunna inflyttas uti nuvar. 3y fin, samt j nuvar, 4o fin det tillägg äga rum, alt 1 exemplar af ordnings-slgdggn skall jemte Ridd.- Ordn. tilldelas en hvar ledamot af R. o. Ad. vid pollettens Uttagande. Den ■ April. Och har Utsk. i enlighet härmed , dels förändrat paragraferingen och redactionen i Ridd.Ordn., dels författat en fullständig redaction af R. o. Ad:s ordn:s-stadga, uti hvars nuvar. 5:e punkt, ang:de ansvar för ”handklappningar, hviss”ling eller stötning i golfvet,” Utsk., med anlcdn. af förekomna omständigheter, jemväl föreslagit en från 2 r:dr b:co till 6 rtdr 32 sk. samma mynt förhöjd plikt. Dock liar Utsk., för att förekomma oförberedda förändringar i ordnts-stadgan, trott sig böra hemställa: att uti 41 §:n Ridd.Ordn., som nu skulle blifva den 35, må inflyta, det ingen ändring i ordnts-stadgan må äga rum , innan Ridd.Utsk. deröfver blifvit hördt.
Men ehuru häraf visar sig att lagstiftningen i förevarande ämne hvilar på och kan försvaras ur en djupare grund än ett tillfälligt behof, erkännes dock att. enär lagstiftaren städse bör hafva det allmänna bästa till ögonmärke, och således måste ega att inskränka de rättigheter, hvilka i utöfningen kunde motverka detta mål, frågans lösning beror på giltigheten al de anmärkningar. som i nämnda syftning blifvit gjorda. Man har väl påstått, det behofvet att begagna oftaberörda panträtt upphört genom ökad tillgång på penningar; men härutinnan hyser emellertid Utskottet en motsatt åsigt. Om än det är ostridigt, att tillgången på penningar betydligen ökats efter det panträtten genom lag sanktionerades, är det likväl icke deraf en följd, att den personliga krediten i samma mån tilltagit. Erfarenheten ådagalägger deremot, att behofvet af realkreditens användande och utsträckning vuxit i jemnbredd med penningetillgången; och närmaste beviset torde knnna hemtas ifrån 1835 och 184-5 årens lagstiftning om lösöreköp. Att ändamålet med denna lagstiftning var att förekomma, det personer, som befarade utmätning, icke skulle kunna genom ett i bast diktadt köp, draga sin egendom undan borgenärer, är allmänt bekant. Men det kan icke heller hafva undfallit någon, hurusom 1835 års författning öppnade tillfället för de mindre bemedlade, hvilka icke egde annan tillgång än den lösegendom de för sitt dagliga bruk behöfde, att, under sken af försäljning, begagna samma egendom för erhållande af kredit; och, om man följer Ständernas förhandlingar vid senaste riksmöte, inhemtas äfven, att erkännandet af behofvet utaf omförmälda kreditmedel utgjorde det vigtigaste stödet för fortgången på ilen år 1835 beträdda lagstiftningsbana. Lay-Utskottets rihl lande, N:o 54. 41 .lian vågad e emellertid icke taga steget fullt ut: och derom kan im ej heller blifva fråga; inen behofvet af real kreditens ytterligare utsträckning erkändes dock. Ett dylikt behof har äfven märkbarast framstått under senare tider. Den fasta egendomen är nu mera ej den ensamt betydande.
N:o 50 under det vi äro i Riksdagens 13:de månad då deremot vid 1828—1830 års Riksdag Utsk. slutade sift arbete i Februari månad 1830, d. v. s. efter något öfver 15 månader, och då var Betänkmes numerär 160. Jag tror för öfrigt icke att Gr. Sparre kan vilja påstå att denna Riksdagens LagUtsk. har framkommit med Betänkm som varit vigtigare eller ens i någon mån jemförliga med de afåren 1828—1830. Der ser man hvad som kan åstadkommas med god vilja. Om man icke kan förneka attén god vilja äfven nu finnes, så måste felet sökas annorstädes, och det är hvad jag gjort. Och då det är en rättighet för Stånden att få svar på sina frågor, och då man icke kan se någon möjlighet derför efter det sätt. hvarpå nu tillvägagås, så kan jag icke inse att man skall vara oberättigad derom väcka motion, om ett sätt. att bereda Utsk. en möjlighet att kunna fullgöra sina åligganden. Jag förnyar således min anhållan om remiss af motionen med uteslutande af 2:dra mom. Gr. Lagerbjelke: Efter den inskränkning i sin motion som den siste talaren gjort, återstår endast den del som angår upinaningen till LagUtsk. att oka sitt Kansli. Jag vill således endast sysselsätta mig med denna del. Jag tror ehuru den anmärknm i afs:de på motionens grundlagsenlighet att den innebär en inskränkning i Ståndens rätt att sjelfva bestämma om sina Kanslier, äfven - Den 11 November. 4T1 sorn strider mot 51 § RiksdisOrdnm, således förfaller, qvarstår likväl tillräckligt många anledningar till' anmiirkmr för att jag nödgas fortfara i min vördsamma anhållan det motionen måtte läggas till handlingarne. Grundlagen är mycket bestämd, huru tillgå skall då Stånden vilja påskynda ett Utsk:s arbete eller Utsk. sjelf skulle anse att ett vidlyftigt arbete går för långsamt. I sista mom. af 44 §:s lista punkt beier det »och kunna li.