Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är deputeraden i sjöstatens generalkrigskommissariat, nyutnämnda geheimerådet Chr. Carl de Gabel, f. d. hofmästare hos prinsessan af Ostfriesland och senare hos prinsessan Louise, tills hon blef gift med prins Karl af Hessen – som dessförinnan var den lilla fru Birgits svurne riddare! – Verkligen? – Uttrycket i Struensees ögon förtydligar meningen; men Warnstedt skakar sitt hufvud: – Nej, nej! Det märkes alltför väl, att ni icke känner till hofkrönikan. Fru Gabel räknas för en af de tre dygdiga damerna i Kjöbenhavn! De andra två äro: drottningen och fru Lühe – – Mycket förbunden, men låt oss tala om den förstnämnda. Kan ni lämna mig några ytterligare bidrag till hennes historia? – Ingenting är lättare! Det är en mycket vanlig historia. Hon blef gift när hon var femton år – och gemålen ser ni. Han är tjugutvå år äldre än hon, och hon borde egentligen kalla honom onkel, ty han är kusin med hennes far; hans första hustru hade dött i barnsäng några månader innan han firade sitt biläger på nytt ni vet, att döden brukar fara fram en smula ovarsamt bland sådana små femtonårsbrudar. Lilla fru Gabel har undgått sitt öde i mer än sju år; men så har hon också aldrig födt några barn åt sin gemål. – Och icke heller åt någon annan? – Jag har ju sagt er, att hon är en så kallad ärbar kvinna, troligen öfverspänd, ty hon sysslar med läsning och har aktning för män med intellektuell anläggning. Ni har hört talas om Reverdil, kungens f. d. lärare och senare favorit, som störtades genom Holcks och Stövlett-Katrines intriger? En anderik man, som hon hedrade med sin vänskap. Likaledes grefve Ferdinand Ahlefeldt, kammarherren. Båda voro bleka af trånad efter någonting mera, som hon aldrig gaf dem, och fingo trösta hvarandra, sedan hon i sitt hjärtas godhet gjort dem till vänner. Många andra af hofvets kavaljerer ha försökt galanta tillnärmelser, men med dem har hon gjort processen kort. Också anses hon högmodig. Kanske beror hennes så kallade ärbarhet mest därpå, att hon en gång kastat sina blickar mycket högt
Vid dessa ord greps den unge ryssens hjerta af en oändlig ångest och han utropade passioneradt: "O! kunde jag jemna vägen med silfverrublar, Nadeschda, så vore vi snart i närmaste stad; der finge du hvila." "Ack, inte i någon stad", svarade fruntimret, "jag är så rädd för upptäckt." "Tyst! tala för Guds skull franska", hviskade Nikifor på detta språk, "karlen derborta förstår ju något ryska." "De der måtte ha godt om pengar och ondt om själslugn", mumlade skjutskarlen för sig sjelf. En stund förgick under tystnad. Hästarne flämtade förfärligt, en flägt af medlidande genomträngde sedelförhydningen kring skjutsbondens hjerta, kanske voro också de tre kamparne, bepröfvade lurendräjarhästar, vänner emellan, mera värde än trehundra rubel, nog af, han vände sin fysionomi in åt kuren och skrek genom den alltjemt tilltagande stormens tjut: "Barin, herre, hör på! Vädret blir svårare, vägen omöjlig, hästarne trötta; de ha från Pargala sprungit ända hit, och det på bivägar för det ni ej hade pass, detta gör fem och en half mil i ett skede. Jag är nöjd med tvåhundra rubel i ett för allt, men låt oss vika in derborta; der synes ljus. Här bli vi insnöade och gripas kanske", tillade han med ängslig stämma "af kossackerna från Kivinebb. Jag känner värden derborta. Ni är visst liksom mången annan en oskyldig smuglare, och han der förråder oss icke; låtom oss köra dit, jag ber." "Smuglare", mumlade Nikifor för sig sjelf, "nå ja, om man så vill. Välan", fortfor han, "så kör dit. Herre Gud, hvilken natt!" "I natt", lugnade bonden, "förföljer oss ingen, och i morgon bittida skall jag föra herrskapet till Pampala gästgifveri. Derifrån går resan lätt till Wiborg, ty vägarne bli i god tid uppskottade."
Dessa äro, att när restlängden blifver uppläst på predikstolen, får han sitt namn jemväl uppläst såsom den der icke betalt ; alt när sedermera utmätning sker, följer af sig sjelf att häradsskrifare!! icke dervid kan vara följaktig och anteckna betalningen; samt slutligen att om fogden rymmer eller kommer på balance, så får man betala örn igen, och allt detta med rätta, ty hade man varit ordentlig, hade delta icke kunnat ske. Likväl kan man undvika denna återbetalning, om man är försigtig och tager med Den 7 November f. m. 15 3 med si;? 2:ne vittnen vid betalningen. Det gäller lika såsom häradsskr'ifvarens annotering. Gr. Spens: Jag bär egentligen icke begärt ordet för att vidare försvara detta betänk., hvilket jag icke väntar bifall lill, efter de yttranden, som bär blifvit afgifna; jag har blott velat möta ett af Hr Printzenskölds skäl. Han uppfattade mitt förra yttrande, såsom jag ansåg det vara ett gyckel med den skatt sky I cl ige, om lian fick betala om igen sina utskylder; så var icke min mening. Det jag ansåg såsom ett gyckel, var, att man erbjuder den fattiga en säkerhet, som kostar mera än den skuld han skall betala. Hr Printzensköld: Jag har alldeles icke uppfattat Gr. Spens’s yttrande, såsom han (örmenat, ulan jag har ganska väl funnit hans mening vara den, att den skattdragande genom ifrågavar. stadgande kunde blifva nödsakad att betala om igen. Jag begagnar detta tillfälle för alt med ett factiskt exempel styrka hvad jag förut anfört, alt betydligt mindre balancer inträffa för fogdarne af sådana medel, som äro underkastade häradsskrifvarens controll, un af sådana, som icke äro det.
Jag tror mig nu höra återgå till hvad jag förut yttrade, alt då den förra Passevolancen icke tillhörde Rikets Ständers granskning, och Regeringen uppfyllt alla sina åtagne förbindelser emot Rustoch Rotehållare, bör den behållning, som är öfver, lemnäs till Regeringens disposition. Den kan väl behöfvas att fylla, hvad som i något fall framdeles torde brista, och kan i allt fall vara bra att hafva. Då här nyligen blifvit upplyst, alt af den indelta Armeen -|:delar otvunget ingått på det nya förslaget, skulle jag icke tro ett sådant missnöje finnas hos den återstående i:deln, att det kan förorsaka några farliga skakningar hos nationen. Det tillhör slutligen icke mig att besvara allt det klander Utskotten fått uppbära. Jag kan icke erkänna rättvisan af detta klander, emedan jag anser Utskotten hafva så behandlat frågan, att jag för min del icke skulle vägra att deltaga i deras arbete. Friherre Cederström_, Jacob: Grefve Gyllenborg har i ett skriftligt anförande gjort åtskilliga anmärkningar mot ärendets 47 H. 8 Den 26 O c to ber f. m. behandling inom Utskotten; och då detta ämne är handlagt inom den Afdelning, der jag är Ordförande, anser jag mig pligtig att tillrättavisa några högst besynnerliga misstag deruti. Först har Herr Grefven anmärkt, såsom ett orätt protocollsföringssätt, att motionerne icke finnas i protocollerne intagne. Denna anmärkning bade varit mindre oväntad af en icke jurist; men af en domare väntade jag den erfarenhet, att han icke borde påstå, det skriftliga bilagor göra protocollet mindre fullständigt. Herr Grefven har vidare yttrat, som skulle den uppgift, alt rotarne sällan eller aldrig begära någon ersättning af Soldaten för förskjutet underhåll, vara lemnad på sanningens bekostnad. Härvid får jag upplysa, att denna uppgift är grundad på handlingar, hvilka styrka, det största delen af rustoch rotehällarne förklarat sig af Soldaten icke fordra någon ersättning. Jag förbigår hvad Grefve Gyllenborg för öfrigt anfört, såsom alldeles icke till ärendet hörande, och vill nu begifva mig till Friherre Anckarswärds anmärkningar.
Snorre kommer dessförinnan, stämmer Thorarin och hans medhjelpare till thinget, bränner hans skepp och får honom dömd till fredlöshet. Följande året komma nya stridigheter. Snorres och Vigfus’ fårherdar hade råkat i strid och skadat hvarandra. Vigfus stämde Snorre, men af målet blef intet. Senare sänder han, med löfte om frigifning, en af sina trälar att dräpa Snorre. Trälen listar sig upp på förstugans loft och lyfter upp en bräda, för att kunna nå Snorre med spjutet, då denne gick ut. Snorre gick fri, men hans farbroder sårades. Trälen springer från gömstället, hoppas att kunna fly obemärkt i mörkret, men halkar på stenarna omkring huset, gripes och dödas. Snorre begifver sig upp till det ställe, der Vigfus just då brände kol och slår honom. Hans enka hade ganska svårt att förmå fränderna till att uppträda mot Snorre. Till sist åtog sig Arnkel deras talan och Snorre fick böta. Samma år kom Styr, en af Vigfus’ fränder, att söka råd af Snorre. Han hade af sin broder fått tvenne berserkar, som denne fört med sig från Norge, och nu började den ene visa sig, mer än angenämt var, artig mot Styrs dotter Åsdis. Hur skulle han komma ur denna svårighet, ty en berserk var icke att leka med? Snorre gifver honom råd och berserkarne bringas om lifvet. Derpå gifter Snorre sig med Åsdis. Både han och Styr ansågos vinna derpå. Snorre var visare och förslagnare, Styr mer driftig att utföra en sak. Båda hade en stor mängd vänner och husmän. Snart kom en ny process. Arnkel godes fader Thorolf låg i strid med en frigifven och sände sina trälar att taga honom af daga. De börja tända eld på huset, men öfverraskas af Arnkel, som för dem bort och hänger dem. Thorolf vredgas, uppsöker Snorre och beder honom taga upp målet mot sin ovän. Snorre ville icke, men förmås dertill genom löfte om en skog, som Thorolf egde, “den största dyrbarheten i trakten.“ Saken kom för thinget.
Ther f ~ r e ligger t h e i stoor macht ther upp&amp; $b ' bddluc &amp; d l m, ~) at11 the bidhia gudh om en sådana maka som the kunna liffim - i semio och liwleck och g d z fruchtan medh, såå ath theres echteskap motte begynnas i gudlii epter gudz sinne ocli icke eptes noglion lössachtigliet eller nienniskio sinne, ocli tliå skeer thein lycka och saliglieet pk bådlia sidlior med theres giff termå&amp;,l. Den kvinliga folkhögskolan. Af Cecilia Bdåt7i-Holnzbwg. B r 1894 halva femtio %r gått till ända, sedan den första folkliögskolan upprättades i Danmark. Den fest, soin då kominer a t t tiras, blir en folkfest i stor ocli ~ e r k l i g mening; livad det danska folket äger af sinedelålders män ocli kvinnor, af jrnglingar och flickor koimner a t t i mångtiisendeii samlas för a t t högtidligliAlla minnet af den dag, d i de första tändande orden uttalades, som skulle leda till danska folkets andliga pånyttfödelse. Ocli i denna fest komma niånga norrmän, svenskar och finnar a t t deltaga; det blir en gemensani ininnesdag för både skandinaver ocli för iniinga af Siiomis söner och döttrar. Innan jag går till mitt egentliga ämne, den kvinliga folkhögskolan i Sverige, må en kort öfversikt lämnas af denna saks historiska uppkomst och utveckling i de öfriga nordiska länderna.
Vore detta meni. från ett annat Ulik., än det sorn behandlar grundlagsfrågor, så skulle jag icke draga i betänkande att tillstyrka afslag derå ; ty försöket att införa en författning i grundlagen, som efter grundlagens tydliga bud ar af beskaffenhet alt kunna blifva föremål för lagstiftning genom 3:ne Stånds beslut och Konungens sanction, kan jag icke finna annat än löjligt och oförståndigt; men som jag af grundlagen är hindrad att nu kunna afslå detsamma, så får jag tillstyrka att förslaget må hvila till nästa riksdag, hvars Ständer förmodligen skola vara nog förnuftiga alt icke i grundlagen införa en lagstiftning af civil beskaffenhet, för att derigenom gifva den en helgd, som grundlagen förbjuder; ty alla slags civil-lagar stiftas genom 3:ne Stånds beslut och Konungens sanction, hvilket icke Liefve förhållandet med en civil-lag, som finge krypa in uti en § i grundlagen, enär lill förändring deruti fordras alla 4 Ståndens sammanstämmande beslut jemte Konungens samtycke. Jag anhåller således, att, sedan jag till prot. uttryckt ogillande af förslaget, detsamma må hvila till laglig behandling vid nästa riksdag. Hr Lagerhjelm, Pehr: Gr. Horns yttrande har bestämt min öfvertygelse, sora är den att förändringen är oJämplig. Det synes mig vara klart ådagalagdt, att 1777 års K. bref tillkommit i helt annan afsigt än att tillämpas på tryckfrihetsmål. Om detta är en sanning, så bör också icke ett stadgande införas i grundlagen, som icke blott är olämpligt, utan äfven möjligen till hela sin beskaffenhet, jemväl hvad andra mål angår, oriktigt. Måhända är hela stadgan - Den 3o Januari f. m. det för alla slags förbrytelser olämpligt och borde derföre upphäfvas. Det Lan jag likväl icke yttra mig oin; men mot den invändning man gjort, att det är nödigt i vissa mål och äfven riktigt att högsta åk lagai emakten känner huru Konungen ser saken, får jag blott erinra, att det synes mig som något särskildt stadgande i det fallet icke behöldes, då bogsta åklagaremakten liar tillträde till Konungens person.
JV.-o 3g. ”Utländsk man, sorn varit inom Riket under 10 år bosatt samt mantalsoch skattskrif ven, och hvars förbindelse till främmande magt, efter aflagd trooch huldhets-ed åt Sveriges Konung, under de senaste fem åren upphört, njute enahanda rättigheter med infödd Svensk man, dock utan att kunna till Konungens Rådgifvare eller till Commendant å Fästning utnämnas.” Stockholm d. 12 Sept. 1834. V ■ .11.JUIM—nu Ilmi. I STOCKHOLM, 1834> P. A. Norstedt & Söner, Kongl. Boktryckare. Constilutions-Utskottel* Memorial iF.o 4°- * N:o 4°* Antom till Exp.-TJtsk. den ao September. Memorial, med förslag, som åsyfta Trjchf rikets-Förordningens återbringande, i vissa delar, till dess ursprungliga skick. "Med Tryckfrihet förstås, jemlikt 86 §. Regerings-Formen, hvarje Svensk mans rättighet att, utan några af den offentliga magten i förväg lagda hinder, utgifva skrifter, att sedermera endast inför laglig Domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall kunna derför straffas, än om detta innehåll strider emot tydlig Lag, gifven att bevara allmänt lugn, utan att återhålla allmän upplysning" Denna §. Sr ännu oförändrad, oell lärer väl framgent förblifva det, Sfven om yttrande-rälten ville obetänksamt arbeta på sin egen förstöring. Något försök till omedelbar rubbning af samma stadgande, som ensamt utgör den bästa Tryckfrihels-Lag, bär hittills ej blifvit vågadt och skall troligen ej heller hädanefter vågas, så länge en rad af Regerings-Formens bokstaf och en gnista af Stats-Författningens anda finnas öfriga.
Rörande ersättning för Svenska Medborgares lidne förluster genom uppbnngmngar. 398 Den 21 December e. m. Statsoch Bevillnings-Utskotten: Om en bestämd afgift till Veneriska Smittans hämmande; och angående Tidningars förseende med Chartae Sigillatae Stämpel. Statsoch Banco-Utskotten: I fråga om inlösen af f. d. Filial-Discontornes utelöpande Skuldförbindelser. Statsoch Oeconomie-Utskotten : Om dispositionen af Krono-Skogarne. Bevillnings -Utskottet: I anledning af yppade skiljagtigheter, i afseende på Stadganden i den föreslagna Bevilinings-Förordningen; och i fråga om Bränvins-Bevillnings-afgifts utgörande af de vid Fabriker nyttjade Pannor öfver 90 kannors rymd. B anco-Ut skottet: Rörande Omsättnings-bcloppet för Discont-lån; och angående föreslagne reglementariska Stadganden i afseende på Odlings-lån. Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet: Rörande yrkad ändring i Kongl. Förordningen den 26 Fehr. 1817 om Sockne-Stämmor och Kyrko-Råd; samt i fråga om böter för uteblifvande från Regements-Skrifvares så kallade Restmöten. 6:0 Instämmande uti följande beslut af Den ci December e. m. 399 Ilöglofl. Ridder skap et och Adeln: I anledning af Stats-Utskottets förnyade Utlåtande, angående utdelning af Ridderskapets och Adelns Protocoll vid 1817 och 1818 årens Riksdag; och om visse villkor för utbetalning gen af de Secreterarne och. Canzlisterne uti åtskillige Utskott tillkommande slutliga Arfvoden och Tractamentén. Högvördige Preste-Ståndet:
1698 varit uttryckligen förbjudet, att flera möten skulle få hållas, än hvad nämndt är. Detta oaktadt hetungas nu rusthållarne vid Lif-reg:ts Dragon-corps, i stöd af K. brefven den 6 Sept. 1806 och den io Dec. 1811 med 90 dagars rekrytoch remont-möten samt corporalskole-möten, hvarvid ej blott rekryter och remonter, utan äfven gamla karlar och hästar varit commenderade, till ett antal af omkring hela corpsens beridna. nummer, vid hvilka möten defecteringen för enskilda nummer någon gång uppgått till omkring 3o r:dr b:co, och alltid varit så stor, ali den blifvit högst betungande för rusthållarne, oberäk - De n 4 Mars e. m. i33 nadt den starkare oell ojemnare slitning, sorn uppkommer för uniformen och sadelmunderingen vid hela corpsen, hvarigenom, då de större munderings-persedlarna ej få casseras för hvarje nummer särskildt, i stöd af general-mönstringsinstruetionen den 16 Nov, 1819, utan måste casseras för hela corpsen på en gång, naturligtvis oftare cassation måste förekomma och följaktligen ökade utgifter för rusthållarne. Af hvad nu nämndt är, synes, att rustningen blifvit betydligt kostsammare, än den var vid indelningsverkets början, då rusthållarne åtogo sig densamma, hvarföre jag får begära, att rusthållarne antingen ej måtte blifva betungade med flera möten eller öfriga kostsammare utgifter, än som voro bestämda och påräknade vid rustningens åtagande, eller, om,detta ej låter sig göra, att en lämplig ersättning måtte beviljas dem utaf statsmedlen för dessa sedermera tillkomna utgifter; och får jag föreslå, att såsom ersättning för de långa och kostsamma rekrytoch remont-möten samt corporalskole-möten, om de finnas nödvändiga, måtte anslås att fördelas på alla rustande vid Lif-reg:ts Dragon-eorps, som icke betala vacance-afgift, för hvarje häst och karl, som äro kommenderade till nämnde möten, årligen minst 4o r:dr b:co.
Från skyldigheten att deltaga i allmänna beväringen må endast undantagas: de som genom lyte, obotlig sjukdom eller kroppslig svaghet äro till krigstjenst oförmögne eller otjenlige; de som äro i krigstjenst vid arméen eller flottan eller vid lotsoch fyringsverken anställde; postförare, som med beställningsbref lörsedde äro; postiljoner, när de blifvit i behörig ordning antagne; mästare och öfrigt underbefäl, äfvensom gesäller och timmermän med aflöning på artilleriets fyrverkare-, tygoch beväringssamt flottans timmermansoch handtverksstater; de vid gevärsfaktorierna samt krutbruken vederbörligen antagne och för dessa verk behöflige, så val ordinarie som extra, arbetare; de i svafvelberedningen inlärde och vid svafvelbruk skattskrifne arbetare, dock, hvad de sistnämnde angår, icke öfver fem man vid hvarje bruk, samt slutligen de i allmän tjenst anställde personer, hvilka Kongl. Maj:t, med afseende å rikets sannskyldiga nytta och behof, finner skäligt från beväringspligten i öfrigt fritaga; åliggande det dock dem, hvilka före bevärings-ålderns utgång lemna den tjenst eller det yrke, som utgjort anledning till deras undantagande, att vid nästpåföljande mönstring sig inställa, för att, om de finnas antaglige, i beväringspligten inträda. Mom. 2. Skulle för öfrigt några särskilda eller ömmande omständigheter sig, förete för den, som utskrifvas bör, eller någon, som ännu qvarstår i beväringspligten önska att blifva från densamma fri, för att kunna till främmande land utflytta, vil Kongl. Maj:t, uppå derom gjord underdånig anmälan, för hvarje fall sitt nådiga beslut meddela; dock skall ingen, som eger tillgång, erhålla sådan befrielse i fredstid, med mindre han erlägger den i 9 § omförmälda vapenöfningsfrihets-afgift samt, om han ej utflyttat, i krigstid genom legning sätter antaglig karl i sitt ställe.
Ehuru konvoy-kommissariatet, enligt hvad dess underd. förklaring gifver vid handen, åtskilliga gånger och sednast den 17 Mars sistlidet år, fastat Norska regeringens Finans-departements uppmärksamhet på behofvet och billigheten af ett förökadt bidrag från Norrige till ifrågavarande fond, hafva likväl, i betraktande af det jemförelsevis alltför ringa belopp, hvarmed samma bidrag hitintills utgått, Rikets Ständer funnit sig ega anledning att, med förnyandet af deras förut gjorda begäran, hos E. K. M. i underd. anhålla, det nödiga åtgärder måtte vidtagas för tillvägabringande af en sådan reglering af Norska statens andel i de samfälda kostnaderne för Svenska och Norska handelns skyddande, som med rättvisa och billighet öfverensstämmer. Under förmälan, hurusom ett af 1835—1839 årens extra statsanslag för gevärs-faktori användt förskott af 32,156 r:dr 43 sk. 1 rst funnes inom linien balanseradt, hafva så väl 1845 som 1847 årens revisorer hemställt, att nämnda summa måtte varda i räkenskaperna afskrifven. Af förhandlingarne vid 1840—1841 årens riksdag inhemtas, att, sedan E. K. M-, i Dess nådiga proposition angående statsverkets tillstånd och behof, till Rikets Ständer öfverlemnat att bestämma, huruvida omförmälda förskott borde betäckas genom försäljning af vissa till Carl Gustafs stads gevärs-faktori hörande lägenheter, eller om all fråga rörande förskottets återgäldande finge förfalla, så hade, enär, i anledning af berörda förskotts meddelande, talan blifvit af Konstitutions-utskottet anställd mot Konungens rådgifvare samt frågan, huruvida ansvarighet kunde, på grund häraf, komma att ega rum, borde föregå pröfningen af afskrifningsfrågan, Rikets Ständer, utan alt i sistberörda ämne då besluta, endast förklarat, att förskotts-summan borde intill nästa riksdag i räkenskaperne balanseras inom linien, och att försäljning af de till faktoriet hörande, i E. K.
När hennes blad bli dammiga, putsar man af dem med en mjuk damlrasa eller dito borste. Stundom tvätlas de också helt lätt med en svamp — man använder då kylslaget vatten. Jag känner till det där, ty jag har själf blifvit behandlad på samma säll. — Förra sommaren växte där åter en liten planta vid min fot. Den skars lös, sattes och » tog sig », äfven den. Men så gaf man bort denna min yngsta, och därute i den grymma, kalla världen blef hon vanvårdad o c h — dog. Kanske skall också jag snart förintas. Dock, litet förr eller senare, det betyder på det hela taget icke sä mycket. Vore jag människa, skulle det vara tanklöst af mig att tala så, men jag är j u endast — en blomma. Ja, här har ni nu fått höra - gamla Aralians » historia. Om den kan vara eder till nytta, så har jag åtminstone icke helt och hållet lefvatförgäfves. » Så långt Aralian. Och nu skola vi kanske fortsälta med presentationen. Här ha vi två stycken växter, hvilka tillhöra ormbunksläktet. Den större kallar jag vid högtidliga tillfällen — såsom t. ex. föreliggande — Adiantum flagrantissimum — det slår så på den flata namnstickan i burken. Den mindre däremot får nöja sig med att kallas endast Adiantum. » Hvarför så? De äro ju hvarandrai alldeles lika, » säger ni. Ja, nu visserligen, men i somras, då mina ormbunkar voro i normalt skick, hade den, jag benämner Adiantum, betydligt mindre blad än den andra, ett förhållande, som j u dock kunde ha sin förklaring däruti, att de båda exemplaren växt upp på hvar sitt håll, i olika jordmån och temperaturförhållanden, och äfvenså voro af olika ålder. Den lilla Adiantum är ganska intressant genom sin tillkomst. En person, som hade en växt af detta slag, log med nypan fatt i en af de fina bladstänglarne och drog den rakt upp ur jorden, satte den sedan på försök. Kanske hade någon liten rotdel, fasl » osynlig », följt med stjälken, ty bladet » tog sig ». Min flagrantissimum köpte jag i somras från ett drifhus.