Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s nåd. propos. i samma ämne, hvarföre jag ansåg mig böra först inhämta dess innehåll; och således frånvarande, då jag, till följe af denna min anmälan, blef 3 H. 3 i8 Den 4 Mavs f. m. uppropad, går jag nu att redogöra för mina åsigler i denna, måhända den vigligaste gren af vår ekonomiska lagstiftning; ty den inverkar djupt i nationens ekonomiska, fysiska och moraliska välstånd , och tager således R. St:s största uppmärksamhet i anspråk, helst obelätenheten med de nu gallande stadganden i denna del är allmän. Delande till största delen syftningen i den nåd. propostn, tror jag det deri afsedda ändamålet icke genom de uppgifna medlen vinnes; såsom t. ex. i 2:dra punkten föreslås sorn medel till hränvinets fördyrande en ytterligare förhöjd beskattning. Att deri ligger ett misstag, bevittnar vår bränvinshistoria, och att hvilken beskattning som helst ej förmår höja en enda skilling på värdet af en vara, som ej äger något intrensekt värde, oell hvars pris endast är beroende af dess tillgång och afsättning. Som exempel framställer jag den frågan: hvilken beskattning är känbarare än varans minimi-productionskostnad; och ändock hafva producenterne ofta blifvit tvungne att försälja denna vara till a5 proc. under productionskostnaden. Vidare föreslås i 3:dje punkten af den nåd. proposm ett undvikande af kostsamma förändringar med nu befintlig bränvinsredskap. Om ett systeme skall följas för det åsyftade ändamålets vinnande, står denna punkt i strid och är oförenlig med detta systeme; ty endera får vika, pannorna eller systemet. För att emedlertid conciliera bådas existence t. v., skulle jag såsom enda medlet föreslå, att den, som nu äger ett större bränvinsredskap, än honom i nya förordningen tillåtet varder, må få detsamma begagna en i mån kortare tid, som dess tyg är större än dess blifvande rättighet medgifver.
Den har blifvit kallad: ade sista kapitlen af ett lifsdramaa, nien detta ar ett alltför storslaget och förnamt tal i fråga om » Lena », som, hvad hon an månde vara, förniim a r hon allra minst: Detta fHr man klart för sig redan från början, så svhrt det än i öfrigt är att uppfatta de oklara konturerna af hennes karakter. Läsaren gör i sjalfva verket hennes bekantskap först efter skilsmässan från mannen, men om hennes föreg %eude lif, om orsakerna till äktenskapets upplösning far man Ingenting veta; hon liar bibehållit mannens namn och mottager af honom, som fortfarande älskar henne, ett rikligt iinderhåll, med villkor att icke gifta om sig. Vacker a r hon, bedårande, lockande, i trots af sina trettiofem kr, lefver helt allena i ett liein, utstyrdt på ett sätt, som tycks kopie~adt efter en fransk romans beskrifning på interiören hos en afeinnie entretenue~. Därtill ar Iion sysslolös, intresselös, iiyckfiill och kan i siillskap med fruntimmer, bemöta dem som icke behaga henne, ph ett ganska ohyfsadt satt. Föga under att hon småningom finner sig isolerad, de forna vännerna draga sig tillbaka, ett lefnadssatt sådant som hennes mhste framkalla förtal och f örolampningar, lifsledan tager öf verhand och förer henne till dess mest konsekventa upplösning, sjiilfiiiordet. Förutom Leiia sjalf, har boken tv&amp; andra hufvudpersoner, Mimiui Lamb, B kontorshästen n, som hon sjalf kallar sig, och Bettiiia, hvilken med man och barn för en bolieme-existens, som ytterligt sällan niitte finiia ett motstycke inom liufvudstadsvärlden. Alla tre hafva det geinensanit att de aldrig lyckats nå den jämnvikt, den slags inre frihet som räddar en människa fr %n a t t vara de yttre lifsvillkorens kastboll.
Inför inom landet eli fondsystem, grundadt på statslån, upptagne — jag lägger vigt på delta förbehåll — endast för stora industriella företag, för canaler och lättade communicalioner — och dessa statspapper skola lemna eii riklig ersältniuing för bristen i Den 7 Augusti. 117 vårt rörelsecapital; men aktom oss för cn utvidgad lånerörelse, sorn, oaktadt all den säkerhet banken har alt erbjuda sina borgenärer, likväl snart kunde stoppa silfverulvexlingen i dess luckor. Motionärens, såsom tillägg till motionen, afgifha muntliga yttrande, att för hvarje Sk& jern, som utskeppas, 10 r:dr dragas ur rörelsen, vågar jag till alla delar bestrida. Väl inbetalas, i det ögonblick då jernet lyftes ur vågen, dessa 10 r:dr till banken; men samma jern motsvarar en vexeltillgång af omkring 13 r:dr, sora antingen kan i reda mynt indragas ifrån lossningsorten, eller ock betäcker ett motsvarande belopp af våra. hos ulländningcn ägande skulder. Jag vågar derföre påslå, att hvarje Sk& jern, som utskeppas, om ej dirccte åtminstone indirecte, ökar rörelsecapilalet med 2^ ä 3 r:dr, i st. f. alt minska detsamma med 10 r:dr. För öfrigt erbjuder detta den värde motionärens yttrande det mest talande bevis, att den som älskar alt jemra sig, aldrig dertill saknar tillfälle. En dålig jernconjunclur inträffar; man bispringer producenterne med betydliga lån, och klagar med rätta öfver den bristande exporten. Någon tid derefter blifva handelsförhållandena mera gynnande. Jernutskeppningen, ehuru till ytterst nedtryckta priser, börjar å nyo lifvas, och i mån deraf inbetalas lånen. — Nå väl! man skulle väl nu tro att den finaneiella ställningen ansåges förbättrad. — Nej! alldeles icke. Beundrarne af skuldsältnings-theorien skrika högljudt öfver den minskning i rörelsecapilalet, som är en följd af länens inbetalande. För öfrigt är det en egen märkvärdighet att höra tvenne af bankens högste och mest aktade styresmän här uppträda med motsatta åsigter i frågor som denna.
Att hålla föreläsningar eller skrifva böcker eller sådant där tror jag mig inte om. » » Nå, läkare då? » «Ja, det skulle vara en härlig sak, om det icke vore för den svåra kursen. Tänk på anatomisalen! » » Hu då! » utropade Elin. » Ja, inte tror jag heller, att det är något behagligt göromål att dissekera, » fortsatte Hildur. » Om du skulle bli tjänsteman i posten eller telegrafen? » » Det lär inte vara någon framtid för kvinnan, ty ett postkontor får man aldrig, och om man slutligen far en telegrafstation, är man gammal och nervös och kan inte njuta någon trefnad. » » Jo, du är minsann inte lätt att göra i lag. Låt mig se, hvad hafva vi vidare? Militär kan du inte bli och inte jurist heller, efter hvad jag tror. och inte handtverkare eller handlande. och inte präst. j o, » återtog hon lifligt, » präst ». » Präst! » utropade de båda andra förbluffade » Ja, det förstås, inte vanlig kyrkpräst, men. Hör ni, flickor, lofva mig att inte tala om det för någon, ska ' ni få böra. Godt. När vi i julas voro nere hos farfars, klädde Hilma och jag en kväll ut oss i kammarjungfrurnas klä- der och följde med hushållerskan för att höra på frälsningsarmen. Ja, tag inte så illa vid er, det var inte det ringaste farligt. Allt gick mycket hyggligt till. Men ser ni, där var det en ung, riktigt vacker flicka, fast hon hade en hatt, som missklädde henne rysligt, och hon var den som ledde alltsammans. An talade hon långa stunder, än spelade hon gitarr och sjöng, och så föll hon på knä, och när hon blef trött, gaf hon tecken åt någon annan att tala eller också åt musiken, ty de hade riktig regementsmusik, som spelade glada stycken. Jag kunde i fjorton dagar inte tänka på annat än huru förtjusande det skulle varit att få uppträda så där. Tänk att få spela och sjunga och tala så mycket man vill och hafva en sådan massa människor att befalla öfver. och hvad man kunde göra det vackert med de där promenaderna på platformen och knä- fall och.
Twä och en hals Million R-dr Banco med förordnande derjemte, del i Banqvm .skulle öppnas en särskildt räkning, hwarä de till Riksgälds-Contoret möjclioen inflytande öfwerffottsmedel af den bewiljade Summan ffulle insättas, men med förbehåll: att deste medel kunde anwandas af Stats-Contoret i händelse någon brist i deste anslagne inkomster ffulle yppas: att det derefter blifvande öfwer stott, skulle tjena till fyllnad för hwad Den i Maji. 221 som ännu brister i den till Förswarswerket beräknade En Million R-.dr; samt att, om utöfwer desta behof, något ytterligare öfwerffott ffulle uppkomma. Riksgälds-Contorets Fullmagtige ffulle dernicd, wid inträffande läglighet, besörja afbetalningarne a Utrikes gälden eller förwara medlen r Banqvcn, till Riksens Ständers framdeles disposition. Sedan Stats, Neglerineen blifwit werkstalld, och Riks-Staten i enlighet dermed upprättad och fastställd saint den till 2 och ^ Millioner R:de Banco bestämda arliga Bewillningssumman blifwit uti den, i sammanhang dermed uppgjorde Finarceplanen, fördeld emellan Statsoch Rnsgäloswerken, till fyllnad uti det förras
Men att åter sätta gummor och jäntor i väfstolarne eller vid knypplingsdynan, ja, att förmå rike mans döttrar att finna en stund ledig från fransk grammatik och pianospelning för en smaken förädlande sysselsättning, som fordom ansågs såsom en af kvinnans vackraste dygder — det var ett ännu styfvare verk. Man må därför icke undra på, om Handarbetets vänner, efter att ha fyllt en så storartad mission, som till sin natur var reformatorisk och nödvändigtvis kräfde ett betydligt forskningsarbete i mönstrens stilar och teknik, småningom skulle förälska sig i sin med sä stor möda hopbragta mönsterskatt, bli en smula stildoktrinär, konservativ och exklusiv, ja, — må jag våga ordet! — akademisk. Den mönstersamling, föreningen tillhandahöll allmänheten, var så korrekt, att en fackman aldrig skulle kunnat upptäcka ett brott mot den historiska stillagen. Sak samma med färgerna. En diskret, efter spektralvalör afvägd färgskala, inga bizarrerier eller pojkstreck, idel harmoni med en sordinstämd ton! Med aktning för alla dessa solida egenskaper kunde den, som ser på tingen med konstnärsblick eller åtminstone önskar plats för fantasien, ej undgå att anmärka, att vid föreningens i öfrigt lifskraftiga verksamhet började fastna en liten parasit, som gärna är oskiljaktig från all akademisk växtlighet: tråkigheten. Det har därför varit synnerligen uppfriskande att under senare tid då och då se ansatser till en något djärfvare fantasiflykt, till ett fritt och själfständigt skapande, hvars första förutsättning är frigörelsen från det slafviska kopierandet. De mönsterkompositioner, som man tid efter annan sett på Handarbetets vänners utställningar af t. ex. fröknarna Gisberg och Branting eller professorskan Clason, f. Petri, hafva, om än anslutande sig till historiskt gifna stilar eller redan befintliga själfständiga modeller, ändå visat sådana afgjorda tendenser till oafhängigt, fritt skapande. Som ett exempel bland många ber jag att få påpeka det förtjusande broderimönster på ljusblå sidenbotten med hvita, skära och gula färger, som den senare vid nyss afslutade utställningen exponerade eller den delikata bordlöpare med vallmo-motiv på ljus botten, som komponerats af fröknarna Videbeck och Västberg.
Försäljningsmän på Landet, hvilka alltid skola blifva för dyrbare för Kronan, om de skola belönas med en sådan Procent, som vore svarande emot ett beständigt Allmänheten tillhanda-stående med försäljning af Stämpladt Papper, och Landtmannen ej, som nu, besväras vid flera tillfällen att på flera mils afstånd anskaffa sig behöfligt Stämpladt Papper. Emot missbruk och försnillning vid 39* Den 11 Maj e. m. beläggning gifs väl icke någon annan controll, än Embetsmäns nit för Statens inkomst af denna afgift. Men i motsatt förhållande, eller af glömska att påteckna Chartm-stämplen, som gör den brukbar å nyo, kan ej eller Embetsmannens påskrift å den handling, som varit belagd, vara full borgen att ej försnillning ägt rum, i synnerhet då intyget om beläggning icke är styrkt med namnets undersättande, som nu sällan brukas, ej eller är ålagdt, utan endast på. skrift öfver Stämpeln, genomdragning och eget eller Embetssigill att derpå sätta. För att undanrödja all förlust för Kronan i dess tillständiga rätt, tyckes ej vara annat öfrigt, än att förbjuda ali beläggning vid vite i Städer och på Landet vid alla Skrifter och Handlingar, utom SkuldSedlar till Tnnehafvaren och Testamenten, som författas och upprättas, hvilka, så vida nödige Valeurer äro att tillgå, böra ofelbart skrifvas pä Stdmpladt Papper. Men på det att all ursäkt må förekommas af brist på tid att anskaffa Stämpladt Papper, som erfordras, blir det nödigt att för Landtmän till handa hålla dem sådant Papper vid alla Kyrkor af de mest behöfliga valeurer, och till den ändan borde KronoFogdarne årligen reqvirera från Landshöfdingarne ett visst antal Chartor och dem fördela på hvarje församling inom Fögderi et. Mot erhållande af en slik förmån borde Församlingen vara pligtig att ej allenast Den l x Maj. e. ml 393 hos Kronofogden afhämta Chartse-Papperet (så vida ej Kronan består Transport.kostnaden), utan ock utse Försaljningsmän samt för uppbörden ansvara.
St:r afgifvit mitt yttrande i det ämne som jag vågat i min motion kalla för ”Landets vigtigaste fråga” nemi. Samvetsfriheten, så har jag gjort det, först i förlitande på Den Allsmägtige Gudens hjelp, att Han ville utföra denna Sin Egen sak lill Sitt namns ära och till den förtryckta mensklighetens väl; men jag bör icke heller fördölja att jag äfven haft förhoppningsfulla blickar fästade på aktningsvärda och rättänkande menniskor, för framgången af denna sak. Jag har väckt denna fråga, icke för att enl. min rättighet, hafva endast utsagt min mening och 302 Den 19 December. sålunda blott uttalat en mer eller mindre mogen theori, — utan — emedan jag aldrig kan nöja mig med theoder utan att komma lill praktisk verklighet då det gäller kärleken till medåterlösta bröder, så bar jag velat uttala en sanning som är äldre än hela vårt statsskick, ja äldre än verlden, för att verkligen vinna syjnpathier och förenade krafter att en gång äfven i Sverige med Guds nåd realisera denna mensklighetens högsta idée. Som denna fråga och frågor i allmänhet, för så vidt de röra andeliga ting, ofta äro främmande och tyvärr! om icke förhatliga, åtminstone mindre välkomna för, uti andra ärender väl bevandrade män, så kunde jag, med ett menskligt öga betraktadt, blifva frestad alt upgifva hoppet om någon framgång. Jag vet dock att rättänkande män, då de höra en sanning, om ock i de svagaste drag uttalad, icke kunna underlåta att deråt låna sitt öra och gifva sanningen sin hyllning om den ock ligger aldrig så förborgad uti menskliga argumentationernes omhölje. Ar det en sanning att Gud icke tvingar någon menniska in i Sitt rike — är det en sanning att hvar och en menniska måste sjelf på den yttersta dagen svara för sin tro, sina handlingar OGh att icke några lagstiftare eller något samhälls-öfverhufvud, vore de än aldrig så goda, kunna stå fram och svara för menniskan i det ögonblick då det gäller evig salighet eller evig fördömelse. Ar det en sanning hvad Gud säger sjelf: ”att Hans ord är fritt och icke bundet”.
Man har anmärkt, att det af Utsktn tillstyrkta Creditivet vore onödigt, För min del anser jag detta crediliv nyttigt, och till och med eli större behöfligt, hvilket jag likväl icke vill yrka, emedan något större för närvar, kanske icke kan erhållas; men då man begär, att skolhus skola uppbyggas, att tabellariska och historiska läroböcker, hvilka blifva nödiga för undervisningen, skola tillhandahållas, antingen gratis eller mot ett nedsatt pris; så följer af sig sjeift, alt dertill fordras penningeförlag, och 5o,ooo r:dr för att besörja sådant uti 2,453 socknars skolor måtte icke blifva öfverflödigt. En värd ledamot har ifrågasatt, huruvida Staten äger inträda i förählralörhållånden och genom lagstiftning bestämma om deras barns undervisning. Efter mitt begrepp äger Staten icke blott rättighet utan äfven pligt alt beslamma det sätt, hvarefter barnens uppfostran bör rättas, för att dana det uppväxande slägtet till medlemmar af samhället, nyttiga för sig sjelfva och för det allmänna, och sä alt de icke behöfva falla fattigvården i framtiden till last, d. ä. blifva menliga i stället för gagneliga. Skolan står i ett bestämdt och nära sammanhang med landets fattigväsende. Pä den förras organisation och dess riktning till industriel och moralisk samt tillika politisk allmän uppfosli ings-aiistalt, beror i en icke oväsendtlig mån deras omin fl. 23 i Den 22 Juli f. m. fång och utsträckning. Den af Utsk:n föreslagna s. k. öppna gymnastiken, som den siste värde talaren omnämnt, vill jag annorlunda bestämma. Jag skulle nemi. önska, att ynglingen finge lära använda vapen, att exercera, och gå så, att han agde begrepp härom, innan han hinner till den ålder, då skyldigheten vidtager att deltaga i landets försvar. Bland yrken är färdighet uti skjutning ingalunda oväsendlligt, icke blott i afseende på förmågan att försvara sig, utan äfven i och för jagt bidragande till förmågan att sig lofligen försörja, och sålunda gagnelig både för fäderneslandet och individerna sjelfva.
I sådant fall skulle, vid skeende utredning, Bankens tillgångar till inlösning af en till fyra millioner Riksdaler uppgående sedelmassa ej utgöras af mera än dessa tjugufem procent af den insatta grundfonden tillika med de låntagares lill Banken afgilna skuldförbindelser, mot hvilka credilsedlarne blifvit utgifne; hvilka tillgångar, ehuru vid första påseende tillräckliga, likväl, i följd så väl af de förluster Banken kunde lida på sina låntagare, som af omkostnaderna vid Bankens utredning, i sjelfva verket kunde blifva otillräcklige till inlösandet af alla de utelöpande credilsedlarne. Till förekommande hartif skulle jag vilja föreslå ett Stadgande, genom hvilket hvarje Actie-Bank må åläggas alt, utom de under allmän vård nedsatte tjugufem procent af de utelöpande sedlarnes totalbelopp, alllid vara försedd med minst tjugufem procent deröfver i contanta penningar, räntebärande papper m. m., ställde" under Bolagets egen disposition, så att vid en skeende utredning alltid en summa, motsvarande femtio procent af de utelöpande sedlarnes totalbelopp må linnas för att betäcka de möjliga förlusterna på Bankens utlåningar och kostnaden af dess utredning. Detta Stadgande, hvars verkliga iakttagande skulle controleras, så väl genom de årliga Bolagsstämmorna, som genom de hvarje månad till Stats-Secreteraren för Handeln och Financerne ingående redovisningarne, skulle på ena sidan, såsom mig synes, bereda allmänheten en tillräcklig säkerhet mot eljest möjliga förluster vid Bankens upplösning, och likväl på den andra lemna åt Bankrörelsen den grad af frihet, som erfordras för att göra densamma tillräckligt lönande för delegarne. I hänseende åter till de solidariska Bankerna, hvilka genom delegarnes solidariska ansvarig - Hör till Bancooch Lag-Utsk. Betänk. IV.-o 2. liet lemna allmänheten en garanlie, hvilken Actie-Bankerna sakna, skulle det här föreslagna stadgandet måhända vara mindre behöfligt.
Ständer utföllo ordentligt till det beräknade beloppet, Vid hvad tid eller huruledes eller emot hvad vilkor den förste läraren vid Commerce-Rådet Thams Collegium Illustre M. Frievald år vorden förordnad, fin-, neg icke någonstädes i äldre handlingar upplyst. Från 1727 intill Juni månad 1742, hade primitiva capitalet, genom de årligen utfallne interessen, blifvit förökt till 5o,5i5 Daler 28 öre Kopparmynt, af hvilken anledning CommerceRådet Thams efterlemnade Sterbhusdelägare uti Memorial af den 5 September 17^3 hos Ridderskapet och Adeln hemställt, om icke räntan af sistnämnde capital kunde användas till årlig lön och underhåll för en lård och skicka ■ i6 Den I Augusti /, m. lig man, hvilken uti det på Riddarhuset inrättade Auditorio Illustre borde hålla publique föreläsningar. Den instruction, som af RiddarhusDirectionen den 20 Augusti 1746 gillades, innehåller, att Secreteraren skulle uti Auditorio Illustre å Riddarhuset hvarje Onsdags eftermiddag klockan 3 hålla offentlig föreläsning öfver något ämne, antingen i Mathematiquen eller Naturkunnigheten, samt deremellan, under någon viss utsatt tid , lemna den studerande ungdomen fritt tillträde till sig, för att blifva handledd uti nyssnämnde vetenskaper, och det i synnerhet genom egen öfning af Geometriska och Algebraiska problemers upplösning, samt Physicaliske experimenters och Astronomiske Observationers anställande. Under sistnämnde dag, eller den 20 Augusti 1746, utfärdade RiddarhusDirectionen Constitutorial a Thamiske Professionen för VetenskapsAcademiens Secreterare Peter Elvius, som samma år började de offentliga förelåsningarne i Auditoris Illustre. Vid den kort derefter eller år 1747 inträffande Riksdagen, blef ofvannåmnde instruction af Ridderskapet och Adeln fastställd. Den t Augusti f. nu N;o 6.
FRÖKEN TÖRNBOM. går med dig och så ber jag tant skicka pigan hem och säga hvart jag tagit vägen. Javisst, Agda lilla du med ditt svaga bröst. Jag FRÖKEN SANDGREN. Och fröken Rönne är då aldeles för lätt klädd. hem efter min vårkappa men det hörs inte af. RÖNNE. Jag har en bror här, som kunde erbjuda sig att gå allgod försyn; och dessa ben äro afsedda att gå med. DIREKTÖR BRUHN. Nej, jag har en syster här, som fått ben själf af en flödigt. Anderberg kan gå. En sådan oartig baddare! Men det är alldeles öfver SAIMA. ändå hem och tala godt med lilla mor, som nu får sitta ensam. (Reser sig och hälsar flyktigt.) Adjö på en stund. (Damerna buga sig lätt och gå.) Åh nej, nej, nej! Det var bara skämt. Jag måste ström). DIREKTÖR BRUHN (till Rönne och Sten Vill ni inte stiga in till mig och röka en cigarr. RÖNNE. föredrar jag för min del att gå ut och promenera ett slag. Hvad säger Stenström? Jo, tack, en cigarr säger jag inte nej åt. Men sen STENSTRÖM. Jo-o. RÖNNE. i ofvanvåningen. (De gå mot dörren till direktörens rum.) Kunde just tro det. Du har godt af att få vädradt ut 83 DIREKTÖR BRUHN (vänder sig om). Följer inte herr Sörling med? SÖRLING. Hm nej jag tackar. DIREKTÖR BRUHN (småler medlidsamt). (Kort paus.) FRU BRUHN. (Herrarne gå in till vänster.) Ni ser inte frisk ut, herr Sörling. SÖRLING (nervöst). Åhjo... FRU BRUHN. Var ni nöjd med er afton i går? SÖRLING. Ja tack... det det var utmärkt angenämt. (Paus. Sörling ser på sina naglar.) (reser sig). FRU BRUHN husbestyr. Ni ursäktar väl ett ögonblick jag har en smula SÖRLING. vid er. Nej stanna. Jag måste (förlägen) måste tala
St. vid en riksdag begått den oforsigligheten — jag vill icke säga något annat — att för kronans behållna spannmål efterskänka forsellönen, skola väl derföre R. St. vara förbundna att på samma sätt beständigt förfara? derföre finnes ingen rättsgrund. Den ena har fått sig tillagd en fördel, som icke sträckt sig till den andra, och dermed är saken slut. Sä kommer det, i afseende på fördclarne, menniskorna emellan all förblifva så länge verlden står och man skall förgäfves drifva den satsen alt, för det Pål fått eftergift af Staten sä skall Per erhålla detsamma. Frih. Stjernstedt, Aug. Willi.: Då några talare här synas vilja lägga så stor vigt på bortskänkande af den forsellön, sorn här är i fråga, så ber jag att få instämma i de skäl, som Frih. Palmstjerna framställ för den åsigt, att del icke vore med konseqvens eller ens med billighet öfverensstämmande att forsellönen skulle qvarstå i de fall, som här äro i fråga, då den är bortskänkt uti de öfriga; jag får tillika fästa upmärksamhetcn derpå att, enl. den Tabell, som är TJtsk:s utlåt, bifogad, hela den forsellön hvarom i detta betänk, är fråga, icke går lill så stort belopp som mången skulle tro. Det är nemi. icke mer än 1,196 T:r 28 k:pr inalles, hvarför forsellönen skulle efterskänkas, och beloppet deraf utgör icke fullt 400 r:dr b:co. Om man besinnar hvad ändamålet med dessa öfverflyttningar är, nemi. en förenkling i räkenskaperna, så tror jag verkligen att, vid betraktande af de förmåner, sorn äro alt vinna genom en ringa eftergift, man deraf bör finna sig föranlåten att icke yrka afslag på de gjorda förslagen till förenkling, som finnas i denna och följande punkter. I denna punkt är det endast 26 r:dr 35 sk. 2 r:st, hvarom fråga är af eftergift, men man föreställer sig måhända ali det blir ett stort belopp när man sammanräknar alla posterna i samll. pnnkterne.