Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu redan från nyttans, det egna intressets, de ekonomiska principernas synpunkt, denna humana tendens förordas; om man redan i följd af rent affärsmässiga grundsatser vrkar tullhindrens upphäfvande, enhet eller största möjliga likhet i mynt, mått och vigt, likställighet i näringsrätt och så vidare för medlemmar af beslägtade och nabofolk; så kan vissheten om rigtigheten af en sådan grundsats, om det sunda och kloka i denna tendens blott ytterligare stärkas deraf, att statsskälen, de politiska intressena peka åt samma håll, i det de fordra, att beslägtade nationer mer och mer sluta sig tillhopa, att de vexa samman till ett kött och blod, och i denna sammanslutning söka den styrka, de isolerade sakna. Allt sorn kan medverka dertill, att lära svenskar, norrmän och danskar att betrakta hvarandra såsom ett folk, de trenne länderna såsom ett gemensamt fädernesland, hvarandras välgång såsom sin egen, är från det politiska intressets synpunkt värdt att främjas, emedan derur skall uppspira den kraft, som i farans stund vet att försvara det gemensamma hemmet. Flera omständigheter synas göra den närvarande tidpunkten särdeles lämplig för återupptagande af den fråga om full likställighet mellan svenske, norske och danske medborgare med hänsyn till rätten att “idka handel, handtverk eller annat yrke och således jemväl i sjötjenst antag as som i sjelfva verket varit endast en fråga om tid, alltsedan denna likställighet yrkades såsom ett högst angeläget önskningsmål af det år 1863 i Göteborg samlade första skandinaviska nationalekonomiska mötet — en fråga, som ej kan falla, sedan denna (lysande) kongress af framstående representanter för de tre folkens såväl praktiska som vetenskapliga intelligens, lade vigten af sin enhälliga mening i vågskålen till förmån för detta och andra betydelsefulla materiela närmanden mellan Nordens trenne riken. De förhållanden, hvilka, såsom vi nyss antydde, anvisa det närvarande ögonblicket såsom särdeles egnadt till frågans förnyade behandling och — såsom vi hoppas — lyckliga lösning, äro hufvudsakligen trenne.
Häggenås sockens rustoch rotehållares ombud, infinna sig inför Konungens befallningshafvande, i dess sessionsrum i Östersund, tisdagen den 28 innevarande september kl 10 f.m. för att höras öfver de af roterings commissionen uppgjorda förslag till knekte contract och reglemente för förvaltningen af den cassa, dit de för rustningen och roteringen anslagne understöd komma att ingå, samt hvad nu allt detta eger sammanhang. 125 § 2. Likaledes valdes och befullmägtigades samme bonde, Mathias Moberg i Österåsen, att den 29 innevarande månad kl. 10 f.m. infinna sig inför Konungens befall-ningshafvande, å dess sessionsrum i Östersund, för att, gemensamt med landets öfvige deputerade, rådgöra och besluta angående skjutsoch gästgifveri-regleringen inom Jämtland, samt andre så beskaffade ärenden, hvilka tillkomma lands-jemnads-tings handläggning, förklarade församlingen sig fullkomligen nöjd med hvad denna dess fullmägtig, å dess vägnar, dervid lagligen gör och låter. § 3. Upplästes brandsyneinstrumentet å skedd brandskada hos nämndemannen Erik Ersson i Hölje, sistl. junii månad, uppgående summan till 504 r.d:r 25 sk. b:co, hvarvid socknemännen yttrade den enhälliga önskan, att någon nedprutning måtte ske, dels å föreslagna dagsverken, dels och priset på en del materalier, innan summan kunde till betalning godkännas. In fidem N. S. Edlund Justerat och underskrifvet af socknemännen. Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA. Protocoll, hållet vid allmän sockenstämma i Häggenås sockenstuga den 3 october 1847. § 1. S.D.
S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets utlåtande iN:o 324, i anledning af erhållen återremiss å betänkandet N:o 287: Med alslag å Utskottets i utlåtandet JS:o 324 framställda inbjudning vid bie f Ståndet sitt, i afseende på betänkandet iV.o 287 fattade beslut, och lule utlåtandet JV;o 324 tilt handlingarne. S. 1). Föredrogs å nyo Lag-Utskottets utlåtande N:o 122, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets betänkande A.-o 87, öfver väckta motioner, angående Concurslagstiftningen : Med ogillande af Utskottets ofvanberörde utlåtande, beslöt Ståndet, att uti 42 § al Concurslagen den 12 Mars 1830 orden: ”eller har gäldenär, sorn idkat handel eller annan rörelse, deröfver bok hållas bör, icke fört ordentliga böcker” böra utgå, och i stället inlöras; ”eller gitter icke gäldenär, sorn idkat handel eller annan rörelse, deröfver bok hållas bör, med ordentligen förda samt år från år afslutade böcker visa huru hans obestånd tillkommit”. S. I). Föredrogs ånyo Ståts-Utskottets utlåtande N:o 327, med förslag till stadgande uti Riksgälds-Contorets reglemente, 1 fråga om Riksgäidssedlarnes inlösning: Bifölls. S. I). F öredrogs ånyo Stats-Utskottets memorial N\o 326, med förslag tili stadgande i Riksgälds-Contorets reglemente i afseende på Statsverkets skuld till Banken: Utskottets förra alternativa förslag till lydelse af 5 § af reglemen - V rot.-Utdrag, elen 23 Maj 1845. 965 tet hade i följd af Riks-Ståndens fattade skil jagtiga beslut i fråga örn Slatsoch Banco-Utskottens utlåtande N-.o 136 förfallit; vid hvilket förhållande Ståndet fann för godt att
Den forna kärleken blef ett kart minne, inen den jiya kanslan, lriirlekeii till ba,riieii ocli inina barns fader, lade ' griilicleii till ett nytt, nieii på helt aniiat satt lyckligt lif, som annii icke Iatt sitt sliit. » I. detta aktensksy, liksom i det Tolstoy skildrar i » I ' rciitzei.soiiaten&gt;, riktar han skarpa hiigg inot sysslolöslieteii och det inoderna sallskapslifvet, detta faclda sjiilsdödaiicle lif, soni framkallar ocli iippainmar iniiiiiiislrans siimsta instinkter. Bads dessa unga kviiiiior iiro teckiiacle efter samnia typ, iiro hvad vi i allmäiiliet kalla snSll.a, väliippfostïade flickoi., inen svaga och lättleclcla. Den ena blir gift rnecl en vrillnstiig och later sig briitaliseras af Iioiioni; (len andra med en god, hederlig man, daraf cle olika resi~ltaten. : I: ~Kreiit.zersonateii » talar Tolstoy om kviiiiioemancipatioiieii, som lian förklaxar sig ogilla, lueii 11 % sc ' liniiia g h g gör lian det meclgifvandet, att kvinnan Iraiikke kiinde htadkoinina likgot goclt, oi ' ii Iioii bör' jade. pk isatt plats,. iiieii det anser lian livarkeii slrolsslen eller kontoret vars, iitaii hemmet. Och man nihte ge honoin rätt. LBt kviiiiiaiis frigörelse börja i liemmet, i det intima förhillaiidet till man och bmn.
Denne prins, ovanlig och förundransvärd under hela sin lefnad, var det redan såväl i sina studier som i tidsfördrif. De förra förrättades utan informatorns möda och äfven utan hans egen. Under det att Klingenstjerna läste, sysselsatte sig prinsen vid ett särskildt bord med någon ritning af arkitektur. Vid slutet af lektion lade prinsen bort pennan, repeterade hela lektion utan att förbigå den minsta omständighet med en vältalighet, som ej fyllest kunde beundras. Hans tidsfördrif voro en fortsatt läsning, dels af historiska memoarer, dels af teaterstycken. Bland de förre behagade honom isynnerhet kardinal de Retz’58, hvilka tid ifrån tid för honom åter upplästes. Under uppväckte oroligheter i det allmänna af stridande partier, som därstädes beskrifvas, lärde han att känna deras intriger och studerade törhända redan hemligt, huru han därutur en gång skulle sig utreda och genom en erhållen seger göra sig mästare af dem båda. Prinsens läsning af franska teatern var den, i hvilken jag deltog med det högsta nöje. Hans kritiker voro upplysande, och hans uppmärksamhet vid de skönaste ställen gjorde heder åt hans smak och hans urskilning. Jag behöfver ej förtiga, hvad allmänt är bekant, att prinsen roade sig att i sina rum själf spela de roller, som honom mest behagat. Bör ett fel, om det varit något, honom förebrås, hvaraf han dragit den högsta fördel? Vanan att föreställa efter omständigheterna hvad person som hälst, huru nödigt och äfven nödvändigt har det icke varit under partitiderna af hans första regeringsår, och hans mästerliga deklamation – hvad lif och styrka har icke hans vältalighet däraf vunnit, hvarmed han förvånat allmänheten och intagit alla hjärtan. Hans guvernör sökte genom de tjänligaste föreställning(ar) att hindra denna prinsens böjelse från en skadlig vana. Efter ett slutadt spektakel på Drottningholm, i det trädgården traverserades, frågade prinsen, om det aldrig varit någon teater så stor som denna trädgård. »Utan tvifvel», svarade guvernören, »har Nero därom visat sig angelägen.» Prinsen smålog. Varningen för ett så förhatligt exempel kunde honom icke undfalla, och han modererade från denna tid sitt oskyldiga tidsfördrif.
Vidare skulle ej handläggning af samma fråga å två särskilda Riksdagar behöfvas. Den långsamhet, som ligger deruti, att ärendet vid tvänne Riksdagar skall behandlas, komme att uphöra. Några hafva ansett denna långsamhet, denna svårighet att i tryckfrihetslagen tillvägabringa förändring, vara en fördel; men om man erkänner, att ett förslag till ändring i nämnde lag åsyftar att undanrödja ett verkligt ondt, som upstått genom lägens bristfällighet eller ofullständighet, eller att bota en kräfta, som hotar att härjande gripa omkring sig, kan det då anses fördelaktigt att låta det erkändt onda eller den hotande kräftan fortfara i tre år, innan man får använda botemedlet? Är det åter ett skadligt eller onyttigt förslag, som framställes, så måste ej något ondt ligga deruti att det genast kan förkastas och att deraf då blifver ingenting. Ändtligen skulle förevar:de förslag medföra en fördel, som jag tror icke under discussionen hittills blifvit af någon anmärkt eller framhållen, den nemi., att tryckfrihets-lagen kunde hålla jemna steg med den öfriga lagstiftningen, så att i öfverensstämmelse med de förändringar och förbättringar, som allmänna lagen kunde undergå, äfven förstnämnde lag kunde ändras eller jemnkas. Man behöfde då icke, såsom vid 1844 års Riksdag skedde, i sammanhang med den K. Propos:n om ny strafflag uti den särskilda förfatln:n ang:de samma lags införande och hvad i afseende derå skulle iakttagas, intaga ett stadgande af innehåll: att hvad förut i åtskilliga §§ blifvit sagdt om nya lagens tillämpning, ej gällde till rubbning af bestämmelse, som i grundlag vore gifven. Ett sådant lagbud igenfinnes i 15 g af förslaget till nyssnämnde särskilda författn. ang:de nya strafflagens införande. Man har äfven åberopat, att det skulle ligga så mycken säkerhet deruti, att tryckfrihets-lagen ägde naturen af grundlag, flere af de talare, som förut yttrat sig^ hafva likväl sjelfva genom Den 13 December t. m. 631 des af dem omförmälda händelser visat huru ringa denna trygghet i sjelfva verket varit. Vid 1809 års
Lönen har varit 300 Riksdaler, men extra biträde mot ganska betydliga ersättningsbelopp har årligen måst anlitas. Den löreslås nu i underdånighet till 1,500 Riksdaler. Predikanten förrättar hvarje söndags-förmiddag under läroåret gudstjenst i skolan, hvilken bevistas af närvarande lärare och lärjungar. Som religionsundervisningen i detta läroverk härtill måste inskränka sig, är det af så mycket större vigt, att den blir tilltalande och för sådant ändamål lämpad efter de lefnadsförhållanden, hvari flertalet af lärjungarne, såsom varande arbetare, befinna sig. Anspråken på predikantens förmåga och verksamhet i sitt kall stegras häraf i väsendtlig mån. Arfvodet har under de sednare åren utgjort 200 Riksdaler, men föreslås i underdånighet att utgå med 300 Riksdaler. Sekreteraren förer protokollet vid Styrelsens sammanträden samt uppsätter och expedierar afgående skrifvelser, memorialer och årsberättelser. Hans befattning förutsätter sålunda en noggrann kännedom om skolans organisation och arbetssätt. Den hittills anvisade årslönen har utgjort 200 Riksdaler, men torde i underdånighet få föreslås till 400 Riksdaler. Or åning smännen öfvervaka ordningen inom dem tilldelade lärosalar, och hafva sålunda att under lektion eller föredrag der städse vara närvarande. De utlemna vid början af hvarje lektion, enligt iärarnes föreskrift, den för ämnet erforderliga undervisningsmateriel, samt hopsamla och inlägga densamma i Iärarnes uppbördsrum efter lektionens slut; föra anteckningarne öfver lärjungarnes närvaro och uppförande samt, på grund af Iärarnes meddelande, äfven öfver deras framsteg. Arfvodet har hittills utgått med 50 öre i timman, men föreslås i underdånighet att uppföras såsom last lön med 900 Riksdaler årligen.
Huru benidita Frih. kunnat, för att om möjligt vinna seger öfver mig, tillgripa någonting så oädelt, som en uppsåtlig osanning, kan jag icke fatta; men det måtte höra till hans sätt. t 58 Den 2 Maj e. m. Här har nu sednast mycket talats om faktiska och väsendtliga afvikelser. Såvidt jag kunnat fatta åtskiljandet, så skola de faktiska afvikelserna hantyda på de utelemnade ätterna och dödkorsen, och de väsendtlig» på de tillagda anekdoterna. Nu tyckas Frih. Rudolph Cederström et komp. vilja nöja sig med, att anslaget blir innehållet, endast till dess de s. k. faktiska afvikelserna blifvit rättade; men detta har jag ju redan förklarat komma att ske, utan att något sorts vite behöfver föreläggas mig. Jag har nu icke vidare att i saken anföra, utan lemnar dess afgörande till R. o. Ad., viss på att Ståndet handlar mera ädelt och rättvist, än Direktionen och Riddarh.-Utsk:t velat göra. Gr. Hamilton, Gustaf: Uti denna fråga tyckes mig egentligen strid vara mellan R. o. Ad:s önskan att så ställa, att den man, som egnat sig åt ett arbete lör R. o. Ad.-s nytta, icke måtte gå uti mistning om en välförtjent belöning och ersättning för samma arbete, dels R. o. Ad:s fruktan, att, i följd af en mindre lämplig anordning med dessa medels utbetalande, ifrågav:de arbete skulle blifva mindre exakt, än annars varit händelsen. Afven ledamöter, hvilka talat mot Hr Anrep, hafva yttrat den åsigt, att endast rättelse af de faktiska oriktigheterna borde, såsom en skyldighet för författaren, ifrågakomma; och Hr Anrep sjelf har redan förklarat, det han icke vill undandraga sig dessa rättelser. Jag önskar således bifall till Utlåtit, sedan ett pär förändringar deruti blifvit vidtagna. Enligt detta mitt förslag, skulle beslutet erhålla följande lydelse: att
Den noria delen, som denna landthöjd afskiljer, är åter genom 4 annan, derifrån utgående sorn börjar i Dunker Socken och slutar vid Björksundet, delad i två större delar, hvaraf den första kan kallas Torshälla-dälcn oell den andra Mariasfredsdalen, emedan de hufvudsakligaste vattnen i hvardera dalen utfalla i Mälaren i närheten af dessa Städer. Söder om landthöjden framställa sig sex större dalar, hvilkas vatten utfalla i Östersjön, nemligen Jäders, Yngarn, Långhalsen, Båfvens eller Malmköpings och slutligen Svärtadalen. Skogarne egentligen vid Länets glänser, såsom i trakten af Östersjön, Östergöthland öfver den så kallade Kolmorden samt öfver Jönåkers och Oppunda härader samt intill skillnaden af Daga härad och dertill stötande trakt af Stockholms Län, men äfven inne uti Länet, kunna ej anses äga inflytande på klimatet eller på kultivation i synnerhet numera då de äro i verkligt afta gande kunna i synnerhet utom stormar och skogseldar hufvudsakligen räknas håglöshet för deras användande med beräkning af framtida bestånd, nästan utan undantag, stängsels upprättande af träd, svedjandet och begagnandet af så kallad triudstör, hvarföre och skogarne kunna anses lemna föga binäring. Om tillfälle gåfves alt genom belöningar eller andra förmåner väcka allmogens lust för hägnad med stenmur eller lefvande häckar, eller för sådane byggnader som antingen bestodo af sten eller voro så kallade gjuthus, eller åtminstone lemnade det utrymme som i flera fast lägre hus erhålles; om den öfvertygelse kunde bibringas att en fastighets värde betydligen ökades genom skogens vårdande, sparsamma användande och förkofran, skulle skogarne ofelbart återtaga deras fordna ansenliga beskaffenhet; öppnades derefter afsättningstillfälle för orter hvarest veden i brist af sådant tillfälle qvarligger i skogen och förruttnar, så ägde Länet en källa till ej ringa inkomst.
Sedan Kellgren bortgått, fanns under adertonde århundradets sista årtionde lika litet, som under nittonde århundradets första, någon motvigt qvar mot det öfvermått af moral-didaktik och satir-qvickhet, hvaraf Sveriges hela vittra bildning då var strängt beherrskad och kufvad. Det nu sagda må tillika göra begripligt, hvarföre, under den såkallade ”Phosphorismens” period, en och annan yngre granskare tycktes anse den ambrosia och nektar, som i dessa dikter iskänkes, vara nog mycket tarflig husmanskost. Man hade deruti orätt. För det första utmärkes Fru Lenngren tvifvelsutan genom den ära, att i det slags vitterhet, som består i talentfull återspegling af det inom skaldens personliga synkrets förekommande alldagslifvet, hafva frambragt det fullkomligaste, som Sveriges tungomål hittills har att uppvisa. Men – hon har icke stannat vid blotta afspeglandet af detta lif. Hon har äfven upplyftat sina spegelbilder till den verkliga Konstens område; och derigenom, öfverhufvud, åt dessa bilder (äfven de lägre) gifvit en poetisk adel, som, vid noggrannt påseende, ej bör kunna misskännas. Af sin samtida sällskapsverld har hon sålunda förevigat, ej blott det genom hennes löje skirade osköna, utan äfven hvad den ägde skönt, ja skönast; hvilket, på hennes taflor, glänser oss till mötes i hela älskligheten af målarinnans leende godmodighet. Många äro de författare, dem ett stort namn tillfallit; men få hafva bibehållit det så jemnt stigande, som Fru Lenngren. Hon vann det, i begynnelsen, blott småningom: och länge nog dröjde, innan någon vitter myndighet offentligen afkunnade, att hon var ett bland Sveriges förnämsta snillen. Med undantag af Thorild, var Gyllenborg den förste, som bröt denna tystnad. Då den sednare framträdde, hade likväl allmänheten, på egen hand, redan börjat göra henne rättvisa. Hyllningen af den osäkra och föränderliga röst, som kallar sig det allmänna omdömets, var henne dock ingen hugnad.
Jag yrkar derföre afslag på detta betänk, och anhåller vördsamt pia Ur Gr, o, Landtmls proposm. Den i(i Augusti c. m. !'9 Frih. Raab: Ehuru jag icke kan dela den kargliet emot presterskapet, som den siste värde talaren yrkat, utan almera böjd för att lika med Gr. v. Platen bestämma, hvad som kan motsvara soldatens dagsverksskyldighet, kan jag icke annat än (inna den af Utsk. föreslagna lösen vara för dryg. Utsk. har nemi. föreslagit, att § af markegångspriset för 3:ne dagsverken skulle erläggas, då de ej i natura utgöras. Det är allmänt vedertaget, att arbetsfolk, som erhålla maten på stället, endast erhålla hälften af den dagspenning, de skulle erhålla för dagsverken med egen kost. ]Nu har markegångspriset blifvit utsatt såsom mätare af den summa, soldaten bör erlägga. Markegångspriset är vanligen upptaget till det högsta och utgör på de flesta ställen icke 16 utan 24 sk. b:co för ett mnnsdagsverke, då deremot 24 sk. l iksgts är det vanliga priset på ett sådant dagsverke med egen kost. Vid ett sådant förhållande, och då Utsk. antagit högsta priset för dagsverken och derifrån icke ufdragit mer än A, komme soldaten att betala nära lika mycket, som örn han icke hade rättighet att erhålla kost, och hvad Hr v. Hartmansdorff nämnt, att soldaten icke skulle äga denna rättighet, synes .vara fullkomligen vederlagdt af de författningar, Hr Riben i sådant öfverflöd åberopat, äfvensom af hvad Utsk. citerat. Man kunde tycka, att dessa sk:r icke skulle vara så betydande för soldaten; men man bör ihågkomma, att soldaten ofta tjenar för en ringa lön. Jag vet hussarer, som icke tjena för mer än 33 r:dr 16 sk., och deraf utgör ifrågavar. afgift en betydande summa.
Hvad sorn blifvit anmärkt otn vådan af ett farligt prtejudttcat, i afseende på lånesystemets ytterligare utsträckning, hade redan bort iakttagas, då lån beviljades till anläggningar vid, öller återuppbyggandet af vissa städer med flera stora företag. Kati man ge lån för materiella behof, så kan man ock göra det för förståndet. Det är möjligt, att byggnaden kunnat vara syftesenligare beräknad, och att Upsala Slott kunnat med mindre kostnad inredas till Bibliothek. Men det hade ej genast fått aflåtas dertill, utan Riksens Ständers begifvande* Eör öfrigt har med denna allmänna byggnad gått, söm med alla andra, att då man icke kan inhemta hvarje individs omdöme, och Styiely Den 19 September /, m. sen ändock slutligen måste handla efter sitt bästa (örstånd, så kunna icke alla blifva nöjda. Om nu misstag äro begångna, så bör man söka afhjelpa dem och icke stjelpa hela saken. Ett skäl för uppförandet af en särskilt Bibliotheks-byggnad har ock förmodeligéri varit, att aflägsna den från andra byggnader, till förekommande af den fara för vådeld, sorn af eldstäder, der boningsrum finnas, kan uppkomma.' Man har kagf, att rfär Kongl. Majit så ansenligen bidragit till denna byggnad, borde det vara tillräckligt. Jag deremot tycker, att sedan Kongl. Majit, på sätt stora Konungar fordom gjort, anderstedt Academien, böra itke heller Riksens Stonder undandraga sig att i deras nion bidraga dertill, eller åberopa Kori. ungens frikostighet såsom et t skäl tili att sjelfvc vara njugga. Vill man, med en värd J.edamot, till ungdomens varning för fåfänglig^ och ofulländade företag hafva ruiner i Upsala, så fattas de icke ej en gång, hvad grundvalen till en öfvergifven Universitets byggnad beträffar. Att öfvergifva deri nu påbörjade* vöre således att onödigtvis förskaffa sig dupJet-fer.
Herr Grefwe» och Landrmatstalken yttrade att Borgare - Ständet hade i sikt ProtocollsUtdrag, endast önskat, att Urstotten skulle Släggas att ej upplaga de nya till dem remitterade frägor, innan de äldre wore utarbetade. Detta rörde iäledeö icke alldeles Gresw. törners motion. Rörande den lunnes äter r Riksdags-Ordningen, hwllken ofördröjrltgen till antagande wore 6tt förwänta det förordnande lom Grefwe Klor. ner föreslagit. Herr Landtmarskalkrn uppläste der» elter den i Riksdags - Ordningen förcstaqna hithörande Z. hwarefter Herr Landtmarffalken gjorde proposition, att Ridderskap?! och Adeln mätte täta den af Grefwe klo.mr gjorda proposition förfalla , till dttz Riksdags - Ordningen wore fanpijonerad. Ropades Ja och Nej. Grefwe klörner, ^6olph Oöran. Jag will för min del icke yrka wotering utan ar nöjd endast det för win räkning bliswer l Prolocollet antecknadt, att jag tillstyrkt, att ej nya lrägor mätte wäckas, derföre att jag trodde mig känna Landets önskan, och trodde Ridderstapet ocd Adeln döra undwika allt hwad som kunde hasna anseende att förlänga RiködagS-ärendernas gäng. Härwid uppkom nägon oro. Friherre liljencrants, ^ohan Wilhelm och Frihere koienkane, Lckerins, förbehöllv sig att t Prolocollet blifwa antecknade, läsom de der till ska delar instämde mrd Grefwe kinner, F!e - 454 Dm 9 Januarkr. Flera hördes önska att i Protocollet fä reser» wera sig lika med Grefwe körner-, mea: Friherre »j-E, ^xcl, yttrade det han ej an» säg en sädan reserwalion tiliätlig. Grefwe körner, ^ttolpk Loran: