Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de andra äro alla antingen för små till dimensionerna eller för efterklangsaktiga och ögonblickliga för att kunna jämställas med den store Baselmästaren. Det är fallet till exempel med en dock så egenartad och tjusande artist som Hans Thoma. Han är väl i sträng mening den mest tyska och germanska af alla nutidens konstnärer med en känsla, bräddad af rörande musik och en själ darrande af sinnrikt vemod. Den tyska folkvisan finnes tusen gånger personifierad i form af mer eller mindre smäktande blonda ungmör med stirrande ögon och magnifika lyror eller ynglingar med Schillerminer. Thoma har oförglömligt personifierat den tyska visan i en af sina utomordentliga litografier. Det är en ung kvinna, som halft utan att märka det knäpper sin kärleksvisa på cittran, medan hon ser sig själf och majlandskapet speglade i skogssjön. En fet häst med lång okammad man och lång svans går och betar i det gröna gräset. Det är ingen antik vinghäst, lyftande mot solen, det är den tyska balladens Pegasus. Kanske skildrar dock Thomas kända och beundransvärda Spelman ännu bättre den tyska »lieden». Det är en birfilare och en poet, en bykrogsfilosof och en strykare, ung till åren men på folkets vis tidigt åldrad med grofva, fårade drag, som ensamt det lyssnande svårmodet och tonerna förädla. Han står och blundar, fängslad af sina egna långa stråkdrag. – Så mycken tungsinthet, så mycken vek musik, så litet sångarglädje! – Men samma stämning är det öfver alla hans bilder – den vemodiga visans mollklang. Den tonar ur de härliga landskapens rörande sommarängar med getter och barn vid flodkanten eller susar med svag hornlåt ur hans vidder med städer eller byar, medeltidsaktiga dominerande de gröna slätterna, erinrande om gamla böckers kartor och landskapsvyer med deras sagoperspektiv. Lyrisk klang och betydelsefull innerlighet äga hans dukar framför alla hans samtidas – och hvarför verka de ändock ej starkt, äfven om man frånser den tyngd i detaljutförandet, som ofta förtar intrycket hos Thoma?
Skrifv, N.-o 428. 6g mälet instämma, när det ensamt rörer Stadsjord, till Stadsdomstol, och eljest till Härads-Rätt , der ej annorlunda för något set skildt fall finnes förordnadt. 12. Cap, 2. §, Efter öfverläggniugar i yppad fråga om lämpligaste oell säkraste utvägen att bereda en rättvis fördelning af Inrösningsoch Afl ösnings-Jord, delegarne emellan, hafva Rikets Ständer vunnit stöd för den öfvertygelse, att, med bibehållande af den i förevarande antagna classification utaf jorden endast i tvänne classer, nemligen Jnrösningsoch Afrösnings-jord, det Stadgande icke gör tillfyllest, att hvarje delegare skall , så uti Inrösningssom Afrösnings-jord, få sig tillagdt hvad i rymd och godhet emot hans egolott, efter delningsgrund och uppskattning, svarar; ty följden deraf skulle kunna blifva, att, om en delegare uti lurösnings-jord endast erhölle sådan, som lill äng vore tjenlig, men icke med fördel kunde till åker uppodlas, och åt en annan åter tilldelades endast odalåker, hvarigenom han blefve belastad med en öfver dess förmåga stigande odlingsersättning till öfrige delegare, och hans hemmansdel, sådant oaktadt, genom mistningen af nödig fodertillgång, förlorade i Välde, bägge dessa Jordegare försattes i ett 70 Exp.-TJtsk. Förslag lill und. Skri/v. N:o 4^8. i hög grad kännbart lidande, och skiftet likväl funnes lagligen verkställda Rikets Ständer få alltså i underdånighet föreslå, att, till förekommande af dessa olägenheter, §:n kunde blifva lydande, som följer: Hvarje delegare skall, så i Inrösningssom Af rosnin gs-jorden , tilläggas hvad i rymd och godhet emot hans egolott, efter delningsgrund och uppskattning, svarar, och det med någorlunda jemn blandning af sämre och bättre mark, så att han må erhålla sin tillständiga andel så väl af åker och äng, eller dertill tjenlig och odlingsbar jord, som af skog och betesmark.
Låntagaren hade dock redan 1850 lill sina borgenärers förnöjande afträdt sin egendom, och Riksgälds-konlorets fordran blef, i följd deraf, i hans konkurs bevakad, under yrkande, att utaf kronoskatte-hemmanet Elmhult njuta godtgörelse i den ordning och med den rätt, åberopade Kongl. Kungörelser i afseende på dylika lån stadgade; men genom domstolarnes af Kongl. Maj:t, medelst Nådig Dom den 11 September 1854, fastställda beslut förklarades, att Riksgälds-kontoret icke kunde för dess bevakade fordran tillerkännas förmånsrätt till betalning ur det afträdda boet. Emellertid hade, såsom utdelning på denna fordran, duponerats i Kronobergs läns landtränteri ett belopp af 1,500 R:dr 59 sk. 4 r:st. Banko; hvarföre löflesmännen ingingo till Riksgälds-kontoret med ansökan att, emot behörig och till vederhäftigheten styrkt borgen för fullgörandet af den inbetalnings—skyldighet, hvartill Anders Gabrielsson sig förbundit, få på sig öfverlålen den af honom utfärdade skuldförbindelsen, på det att de såmedelst måtte komma i tillfälle att lyfta nyssberörde utdelning. utgörande omkring 90 procent af den bevakade fordringens kapital-belopp; men då den omständigheten, att utdelningen i konkursen öfversteg hvad som, genom fullgörandet af de i skuldförbindelsen utfästa årliga inbetalningarne, skulle kommit Riksgälds-kontoret till godo, ingalunda kunde berättiga löftesmännen för sagde skuldförbindelse att utbekomma och emot de bestämda betalnings-vilkorens iakttagande, för sin enskilda räkning begagna den sålunda af låntagarens tillgångar, utöfver dennes afgifnn skuldförbindelses innehåll, verkställda afbetalning; så förklarade Fullmäktige sig icke kunna bifalla, att den i ofvannärnnde ränteri till Riksgälds-konlorets disposition influtna och der innestående summa finge i låneväg ånyo utgifvas samt af merbemälde löftesman uppbäras.
Detta kan vissenligen medgifvas, men den som far delta Hr Åkermans förslag att hygga på, den får icke fästa sig endast vid ordalydelsen, och mäste dessutom läsa till punkt. Om man öfvergår ifrån den nyss åberopade meningen, jemförande den med den sisla, hvaruti säges, att ”derjemte bör ej allenast tagas i betraktande den rätt Konungen nu äger alt bereda medborgare inträde i representationen, än äfven tillses, att ersättning lemnäs för den sjelfskrifna riksdagsmannarätt, som för närvarande inom 2:ne RiksStånd äger rum, så alt densamma hädanefter må kunna upphöra”, när, säger jag, man läser detta med uppmärksamhet, så linner man tydligt, att Reformvännernas förslag icke^ svarar deremot, icke kan inrymmas i denna punkt, då enligt Hr Åkermans förslag tydligen skönjes, att med ersättningen ej kan förstås annat, än alt det Stånd, hvars representationsrätt nu är sjelfskrifven, skall få den ersättning, som kan lemnäs deruti, att Ståndet får rättighet att välja sina representanter. I afseende på den ersättning man vill lemna Konungen, nämner Grefven, att i går 2:ne förslag i delta syfte blifvit förkastade. Detta ämne kommer förmodligen alt äfven i dag behandlas, och jag kan ej finna annat än en stor billighet i denna ide. Jag har ej gillat Gr. Anckarsvärds och Frih. Hamiltons åsigter, ali halfva öfre kammaren skall -r A 7 tillsalfas af Konungen; Hr Åkermans förslag nämner blott 20 ledamöter. För min enskilda del skulle jag önska, alt Konungen tillsatte ledamöternc i denna kammare på lifstid, men jag får väl i detta, som många andra fall, göra concessioncr, och derföre biträda det sistnämnda. Under gårdagens disenssion hörde vi talare bestrida denna rättighet och anse, att de personer, som Konungen insatte i den öfre kammaren, aldrig kunde vara folkets representanter.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Kommittéen yttrat, anser Kongl. Majrt: att de stambanor, som på statens bekostnad byggas, böra framdragas förnämligast genom de orter, hvilka, i anseende till sin aflägsenhet från vattenkommunikationer, af dessa icke kunna draga fördel; alt följaktligen en stambana blott undantagsvis bör i en längre sträckning framgå parallelt med en närbelägen segelled, men deremot korsa eller beröra densamma vid sådana punkter, der den inre rörelsen antingen redan befinnes eller kan emot ses blifva för vissa orter koncentrerad; att, som ett vigtigt syftemål med stambanorna jemväl är alt underlätta förbindelsen med främmande länder samt mellan betydligare handelsplatser inom riket, afståndet mellan stambanornas ändpunkter i möjligaste mån bör förkortas, till besparing så väl i byggnadskostnad som i lid ocb transportkostnad, dock under iakttagande, så vida sådant utan längre omvägar kan ske, att stambanorna jemväl beröra de punkter, som i följd af ett för inre rörelsen gynsamt läge eller af större produktion mest äro i behof af kommunikationer och väl belägna för bibanors anslutande, hvaraf följer alt en stambana icke oeftergifligen bör framgå kortaste vägen mellan dess ändpunkter, utan äfven afse rörelsens befrämjande så väl inom mellanliggande trakter, som emellan dem och ändpunkterna; att en stambana bör underlätta transporten af trupper och krigsmateriel och Kongl. Maj:ls Nåd. Prog. M 26.
Utskotten vilja borttaga föreskriften, att odlingsjord å skogsmark j hvarå redan ågånget Storskifte j enl. 12 Cap. 1 förblifver orubbadtj skall intagas i delningen. Detta Stadgande är meddeladt för de händelser, då större stycken odlad eller odlingsbar jord ligga å skogsskiftet, egenteligen intill de förra inegorne. Skall man underlåta att intaga denna jord till inrösningsjorden; och är det icke angeläget, då man å ena sidan anser sig icke kunna ovillkorligt stadga, att skogsmarken alltid skall i skiftet ingå, att å den andra likväl på detta sätt låta den derå befintliga Inrösningsjorden komma i beräkning. Det beror af en klok tillämpning, att bestämma när det bör ske. I de Provinser, der Skogsbruk, Bergsbruk och Boskapsskötsel utgöra Invånarnes hufvudsakliga Näringsfång, hafva Inegorne från början varit inskränkte, hvilket förhållande, efter verkställde Storskiften, under de sednare 4o åren mycket för - Den 6 April e. m. 309 ändrat sig. Stora odlingar hafva derunder skett, i synnerhet i sammanhang med inegorne; på många ställen utgöra de betydlig vidd. När Laga Skifte sker i dylike Skifteslag, böra väl desse odlingar ovillkorligt intagas och fördelas bland inrösningsjorden; i annat fall vore ändamålet af Skiftet till betydlig del förfeladt. Icke bör ett fastställdt och i öfrigt vid egodelningen orubbadt fastståndande Storskifte å Skogsmarken derföre lägga hinder i vägen. Storskiftet å Skogen kan alltid så jemnkas, att delegarne bibehålla sine hufvudlägen, hvarigenom förlusten af Ståndskog blifver obetydlig, och lätt ersättes genom värdering. Grunden för undantaget i afseende på Sko' gens förblifvande vid äldre skifte, är egenteligen det omvexlande värde Skogsskiften vid nytt Skiftestillfälle kunna ega genom delegarnes olika hushållning med skogen sedan förra skiftet, hvilket vid många tillfällen kan göra utbyte mindre billigt; men denna grund har ingen tillämplighet för de afbrukade delarne af Skogsskiften, hvilka undergått odling och således icke längre utgöra skogsmark.
Rdr 32 sk. Bko — Undervisningsanstalter för Jordbruk och Landtmannanäringar. a) Styrelsens för landtbruks-institutets på Ulltuna kungsladugård underdåniga skrifvelse af den 16 sisth April om ett fortfarande årligt anslag för institutet. Redan uti skrifvelse den 25 Februari 1844 hade kommitterade för organiserandet af berörde landtbruks-institut, jemte afgifvande af förslag till stadgar för institutet, äfvensom af en beräkning öfver årliga inkomster och utgifter derstädes, i underdånighet anfört, att, ehuru aflöningen till lärare och tjenstemän samt öfriga årliga utgifter blifvit af kommitterade beräknade under förutsättning, att något statsanslag efter 1848 års utgång icke vore för institutet att påräkna, kommitterade dock ansåge ett dylikt anslag till åtminstone lika stort belopp, som Rikets Ständer för uppköpande af inventarier m. m. anslagit, eller 4,000 r:dr o7 b:ko årligen, fortfarande erfordras om Ulltuna landtbruksinstitut skulle komma att motsvara sin för svenska jordbruket vigtiga bestämmelse, enär genom beviljandet af ett dylikt fortgående statsanslag, lärarnes löner kunde erhålla en behöflig förhöjning, fri-lärlingar vid institutet årligen antagas, de betalandes afgifter möjligen något nedsättas, samt ett erforderligt förlagskapital bildas, till bestridande af oförutsedda utgifter; anhållande kommitterade, på grund häraf, det Kongl. Maj:t måtte till Rikets Ständer aflåta nådig proposition om ett årligt statsanslag af minst 4,000 r:dr b:ko till Ulltuna landtbruksinstitut, att utgå äfven sedan kungsladugården blifvit till institutets disposition upplåten.
Men alla synas icke vara ense, om den vinst de inbringa för lottägare, är billig; om del icke är en orättvisa emot Stalsbanken, att enskilda banker kunna till någon del disponera öfver lånerörelsen i landet, och äfven undantränga något af Riksbankens creditsedlar ur rörelsen; om möjligheten eller omöjligheten af provincialbankeus fallisement, med ihy åtföljande financiella oredor; och äfven har jag funnit dem, som tro, att dessa hanker kunna gifva anledn. till politiska assosialioner, hvilka arbeta för ett motsatt intresse med hela landels; och att de just skadat genom den lättnad lill penningar de i landsorlerne beredt, emedan kortsynta speculationer och lättsinnige depenser i enskilda lefnaden deraf fostrats. livad den stora vinsten beträffar, så synes den icke vara obillig, om man skådar in i djupet af sakförhållandet, dä man skall finna, att denna vinst stiger eller faller i förhållande till den nytta bankerna gjort, och en vinst, som icke är tillkommen genom nästans skadande, utan tvertom genom hans gagnande, hör väl icke anses för obilligt tillkommen. Hvad skadan beträffar, som provincialbankerne skulle kunna fprorska Stalsbanken, så synes den så mycket mindre vara trolig eller möjlig, som Statsbanken väl sällan eller aldrig gifvit så stora vinster, som frän 1834 till närvarande stund, under hvilken tiderymd provincialbanksystemet här i landet utbildat sig. Intet menniskoverk finnes som icke kan ramla, ty menniskan är blott en ofullkomlig varelse, och kan således icke, likt en Gud, skapa något fullkomligt. Det vore derföre visst icke rätt påstå, att våra privincial - Den 16 April e. m. banker icke kunna komma uti en insolvent ställning; men jag frågar: om ej dessa bankbolag kunna anses för fullkomligt säkra, huru skall då här i landet någon allmän credit kunna äga rum? Jag frågar, om Svenska provincialbankbolagens solidariska ansvarighet, i förening med flertalet af deras lottägare och offentligheten vid deras bolagsstämmor, icke innebär den största möjliga garanti emot förluster på dem.
Westernorrlands län, beläget emellan 64° 26' och 62° 8' latitud samt 36° 59' och 32° 26 longitud, gränsar i söder till Helsingland, i vester till Jemtland, i norr till Westerbotten och i öster till Bottniska viken; varande gränsen emellan Helsingland och Medelpad samt emellan Medelpad och Herjeådalen fastställd genom Lagmans-synerättens dom den 25 Juni 1768; gränsen emellan Jemtland och Medelpad genom Uthärads-syne rättens utslag den 20 och 23 September 1765 och Lagmans-synerättens dom den 2 September 1774; gränsen ° emellan Jemtland och Ångermanland genom Lagmans-synerättens dom den 18 Augusti 1768 och den 8 September 1801. Gränsen emellan Ångermanland och Westerbotten från Steksunds holme till Korpsjökasen och Gideå eif vid Bullerforsen är fastställd i Kongl. Brefvet den 17 September 1766, och återstoden af länsgränsen, sedan Nordmaling skiljts ifrån Westernorrlands län, är fastställd genom Länsgräns-synerättens dom den 19 Juli 1843. o Länets a,real beräknas till 217 qvadratmil, deraf 60 anses belöpa sig på Medelpad, 105 på Södra Anger o inanland och 52 på Norra Ångermanland, men större delen af dessa betydliga vidder utgöres af sjöar, berg**) och stenbunden skogsmark, så att blott en mindre del kan anses odlad eller odlingsbar. Flera af socknarne äro belägna vid hafvet, flera vid de större elfvarne, och ingen saknar insjöar af mer och mindre omfång. Ångermanelfven och Indalselfven utgöra landets pulsådror, och i trakterna kring dessa elfvar råder ock den största verksamheten. Flera af socknarne hafva ett läge, som i naturskönhet kan täfla med många socknar i det södra Sverige; men vilda fjelltrakter saknas icke, der innebyggaren endast med största möda kan odla den jord, han innehar.
Stander anmäla den famina nu med underdånig anhållan, det täcktes Eder Kongl. Majt denfamma till vederböraudes efterlefnad i nåder utfärdaEhuru 68 §. i Riksdagsordningen stadgar, att Riksens Ständers Revisorer skola handla enligt af Riksens Ständer utfärdad instruction, ansågo likväl Riksens Ständer vid 1812 års Riksmöte; att denna af dem bestämda instruction, ehuru ej beroende af Kongl. Maj:ts sanction, dock borde af Konungen uti'äi> das. Så tänkte Riksens Ständer, för att begagna mig af en vård talares ord, i det c o njl i t ut io nedin lif veis förjla menlöfa dagar; ett bevis, att denna menlöshet icke ensamt tillhörer Konungens Rådgifvare. I öfverensstämmelse härmed förfor man ända intill 1818 års Riksdag, då Riksens Ständer funno för godt att upphäfva 5 §. i den för Revisorerne utfärdade instruetionen, utan att detta beslut ens blef Kongl. Majit tillkånnagifvit. I nämnda står: att, ”sedan Revisionen öfver StatsVerket, efter förejkrifna grunder blifvit fullbordad, böra Reviforerne deröfver låta författa en utförlig berdt telje, hvilken förfeglad hommer att förvaras uti RiddarhusCanzliets Archiv intill näfta Riksdag, Jör att då till Rihjens Ständer 4to Den 13 Martil, af beslöto Riksens Ständer att berättelsen skulle på StatsVerkets bekostnad genast elter Revisionens slut till trycket befordras och med allmänna Tidningarne utdelas; och detta beslut, sorn i så väsendtlig nion ändrar, eller rättare alldeles upphäfver en §. i den instruction Kongl. Majit, på Ständernes egen begäran, låtit utgå , blef aldrig hos Kongl. Maj:t anmäldt och än mindre till utfärdande ingifvit.
Den största delen af manufakturen utgöres af spik och stål, hvarförutan endast svartsmide! vid Stjernfors bruk, ett af Uddeholms bolags verk, hörer till detta slags tillverkning. Enär Fagerbergs grufva, Elfsjöfors masugn och Gustafsströms bruk äro belägna i Wermlands Län, så har malmfångsten af grufvan, äfvensom tillverkningarne vid masugnen och bruket, intagits uti förestående tabeller, ehuru denna grufva och dessa verk tillhöra Nya Kopparbergs och Lindes, men icke Wermlands bergmästaredöiue. För ädlare metallers beredande äro endast Wermskogs silfververk och Jans O brohults kopparverk under de ifrågavarande åren drifne. Vid det förra eller Wermskogs silfververk hafva blifvit uppbrulne: Ar 1848 ur Gerdsjö och Wegebohls grufvor 5,945 centner malm » 1849 ur d:o d:o d:o 3,764 » » » 1850 ur d:o d:o d:o 2,940 » » Tillsammans 12,649 centner malm, eller i årligt medeltal 4,216J centner blyglans. Häraf, äfvensom af den så väl förut befintlige som under åren fallne skorsten, äro med nödige tillsatser tillverkade: År 1848 2,088 lödige marker 4 lod bergfint silfver » 1849 563 » » 10» » » Tillsammans 3,340 lödige marker 5| lod bergfint silfver, eller i årligt medeltal 1,113 lödige marker 7| lod bergfint silfver. 15 Malmfångsten vid berörde grufvor har således, efter hvad det förestående visar, varit i starkt aftagande; och för verkets framlida fortgång lår för det närvarande några goda utsigter ej förefinnas. Jansbrohults kopparverk, som är grundadt på de malmer, hvilka kunna erhållas ur grulvor, belägne i Gunnarskogs socken, har sålunda blifvit bedrifvet, att År 1848 uppbrötos 564 SkU. malm, som gåfvo 5 SkU. — LU. 15 U.
Stockholm den 18 Oktober 1854. m N:o 158. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 14 Okt. 1834. Vreste-Ståndet den 14 Borgare-Ståndet den 14 Bonde-Ståndet den 18 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ytterligare anstånd med inbetalningarne å de staden Cimbritshamn beviljade hamnbyggnads-lån. (Stats-Utsk:s Utkde N:o 164 och Mein. ' S. A. K. Med anledning af Borgerskapets Äldstes i Cimbritshamn i underdånighet gjorda anhållan, att, som hamnbyggnads-arbetet vid nämnda stad, hvilket, jemlikt härom afslutadt kontrakt, bordt vara verkstäldt före 1852 års utgång, i anseende till liera oförutsedda omständigheter samt brist på dertill erforderliga medel, ännu vore till betydlig del ofullbordadt, och då under denna hamnbyggnads ofulländade skick hamn-inkomsterna voro ringa, jemte det staden för sagda arbetsföretag, för hvilket de till 50,000 R:dr beräknade kostnaderne redan uppgått lill mer än 100,000 R:dr, användt alla egna disponibla tillgångar och tillika varit nödsakad upptaga större lån, E. K. M:t malte i Nåder föreslå Rikets Ständer att medgifva ytterligare anstånd intill slutet af nästa riksdag med kapitaloch ränte-inbetalningarne å stadens från Riksgälds-kontoret utbekomna 2:ne hamnbyggnads-lån af tillsammans 30,000 R:dr, derå, i enlighet med hvad Rikets Ständer lid efter annan tillåtit, berörda liqvider fått fördröjas, har E. K. M:t, genom Nådig Skrifvelse till Rikets Ständer af den 17 nästlidne Mars, gjort framställning derom, att anstånd lill 1856 års utgång med dessa årliga kapitaloch ränte-inbetaluingars beräkning och vidtagande måtte af Rikets
Ut dr. d. ij Dac. igif} rörs införsel, jemte Herr Helsingii yuranle j . åmner. S. D. Upplåstes Memoria!, af Herr Löfvenius t angående hemställan, att ExpeditionsUtskottet mätte anmodas uppsätta förteckning öfver de sedan Riksdagens början ofverieninada Kongl. Propositioner och inom Riks-Stånden vackla Rlotioner, med uppgift, till hvilka Utskott Remisserna skett, och att denna förteckning raå tili trycket befordras (Bil. Herr Sanlesson', Jag hemställer, på hvad sätt Expeditions-Utskottet skall fullgöra ett sådant uppdrag. Dertill förutsattes, att förteckningar skola ifrån hvarje Stånds Canccllie till Utskottet expedieras, hvarefter Expeditions-Ut»kottet, som skulle låta afskrifva dessa förteckningar, klefve ett slags Cancellie för RiksStånden, dfrlrifi, N:a »jj. För att på en gång ega öfversigt af alla de Propositioner och Motioner, sorn sedan Riks - JPrtt, Vtdr. d, l?J)u. itaS. ssg dagens början blifvit, de förre ifrån Hans Maj:t Konungen öfverlemnade, och de senare uti RiksStånden väckte, då det icke är möjligt att kunna uti minnet bevara innehållet af dem alla* — får jag vördsamt föreslå, att Höglofl. Expeditions» Utskottet behagade upprätta förteckning derå jemte uppgift derjemte, till hvilka Utskott remissen skett, hvilken förteckning så skyndsamt som möjligt kunde till trycket befordras och ett exemplar deraf hvarje Riksdags - Fullmägtig tillställas. Stockholm den 15 December i8ä8- Pehr Löfvenius. (Se Protocollet för den 19 Dec.) S. D. Remitterades till Constitutions• och Lag.
I det fall att egare af större jord-egendom, bruk eller fabrik, Pral, Vtdr. d. i5 Mars 18/jl. redan äger eller, efter erhållit tillstånd af öfrige församlingsboer, genom Sockenstämmo-beslut hädanefter inrättar fattigvård för sitt ego-område, vare han skyldig att för de fattigas understöd inom samma område, utan församlingens betungande, ansvara. ”Der tillfälliga verk och inrättningar, såsom bruk, fabriker, grufvor, skeppsvarf, sågverk, m. m. uppstå, eller ock redan uppstått utan att fattigvården, rörande den dervid anställda arbets-personal blifvit behörigen ordnad, må det bero af församlingens och vederbörande egares eller disponenters öfverenskommelse å Sockenstämma, att derom, såsom tjenligt finnes, förfoga. I vidrigt fall bör, då behof af fattig-försörjning vid ofvanbemälde anläggningar ifrågakommer, egaren derföre allena ansvara.” 11 §. gillades med den enda förändring, att de å l:sta och 2:dra raderna förekommande orden ''är gift eller" borttagas. Ståndet böra ur förslaget utgå. 13 §. skulle erhålla denna lydelse: ”Den fattigvårds ansvarighet, som i 9, 10 och 11 §. §. är föreskrifven må å allmän Sockenstämma kunna eftergifvas i den mon behof och billighet sådant påkalla.” 14 §. 1 mern, ansåg Ståndet kunna inskränkas till följande lydelse: ”Vid utdelande af falligvårds-understöd, skall Faltigvårds-Styrelse tillse, att det emotsvarar de nödvändigaste beholven: alltid med beräkning af fattighjonets arbetsförmåga, ehvad den må vara större eller mindre.” Föredragningen fortsattes i det för eftermiddagen utsatta plenum. S. D. e. m. Fortsattes och afslöts föredragning af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens ytterligare Betänkande N:o 31, angående Lagstifningen om fattigvården i Riket, i sammanhang hvarmed äfven förekom Hedervärda Bonde-Ståndets inbjudning: i ämnet. 14 J 2, 3, 4, 5 och 6 mom. biföllos. 15 §. 1 mom.