Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan du då tvivla, att det är samma kättare, som mördat vår Simon? Död åt kättarne! Död åt giftblandarne! Hämnd, hämnd! Mannen instämde i de outröttligt skallande ropen. Karmides avlägsnade sig för att ej bortföras av de nya hopar, som oupphörligt slöto sig till massan. Tåget gick tvärs över torget, vältrade in på en gata, som följde Akropolis' södra sluttning, och banade sig under förfärlig trängsel väg genom porten, som utmärkte gränsen mellan det gamla Aten, »Teseus' stad», och det nya, »Hadrianus' stad». Sedan det förstärkt sig med homoiusianerna, som bodde i dessa trakter, styrde det, i spåren av sina ledare, kosan mot kristianernas storkyrka, belägen på en öppen plats vid gatan, som slutade vid Diomeiska porten och förde till det gamla gymnasiet Kynosarges. Kyrkan var upplyst, portarne uppslagna på vid gavel. En stark avdelning soldater stod i kyrkans grannskap. Hon var inom några ögonblick överfull av människor. Men dessa utgjorde dock endast ett fåtal av den väldiga mängden. Den övriga delen uppfyllde platsen utanför och de tillgränsande gatorna. Biskop Petros i spetsen för sina underordnade präster hade vid huvuddörren emottagit båren, som nu nedsattes i det av mångarmade kandelabrar upplysta koret, medan tempelvalven syntes lyftas av massans ursinniga rop. Mitt under dem uppstämdes en psalm av prästerna, som knäböjde kring helgonets lik. Den fromma sången kunde endast förnimmas av de närmast stående. Men dessa instämde, och han utbredde sig mer och mer, växte i styrka och trängde äntligen, buren av tusen röster, till mängden där utanför templet. Och nu förenade sig alla röster i sången. Raseriet hade fått rytm och melodi. Det övergår då lätt till lugn, men, vid tillfällen som detta, till ett lugn av förfärlig art, vådligare än dess föregångare, emedan det är mäktigt av ordning. Också lyssnade alla, när psalmen slutat, till Petros' kraftiga röst, som ljöd över folket. - Gån hem i frid och avvakten morgondagen, då Herren skall bevisa sin härliga kraft! Maningen upprepades av prästerna i hopen och gick som en fältherres rop igenom massan.
S. D. Föredrogs ånyo och återremitterades, lill följd af gjorde anmärkningar, Lag-Utskottets den 18 och 30 sisllidne Januari på bordel lagda betänkande, JNm 62, i anledning af väckt motion, angående gemensam Lag för inrikes och utrikes vexlar. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls samt Allmänna Besvärscili Ekonomi-Utskottets den 20 och 30 sisllidne Januari på bordet lagda betänkande, JN:o 117, i anledning af väckta motioner, rörande förändringar uti Rikets elementar-läroverk. Från Högv. Pbcste-Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Lag-Utskottets betänkande, N:o 62, i anledning af väckt motion, angående gemensam Lag för inrikes och utrikes vexlar: återremitterades. S. D. Föredrogos ånyo Stats-Utskottets följande betänkanden: N:o 148, i anledning af väckt motion om inrättande af arbetshus i hvarje Län: Bifölls; N:o 157, i anledning af väckt motion, att det reserverade Statsanslaget af 37,000 Rdr till odlingar å Gottland må ännu i fem år få begagnas för samma ändamål, samt att 9,000 R:dr deraf må förvandlas till anslag för utlösen af vattenverk, im m.: Bifölls; och N:o 158, angående en praescriptionstid för liquiderandet af åtskilliga i Riksgälds-Contorets räkenskaper balancerade äldre skuldposter: Bifölls. S. D. Föredrogs ånyo Lag-Utskottets utlåtande, N:o 65, i anledning af gjorde Prot.-Utdrag, den i Februari t8/fo. 609 af gjorde anmärkningar vid Utskottets betänkande, N:o 14, öfver dels Kongl. Majus Nådiga Proposition, angående förändrad lydelse af 1 § i 2.3 Gap. Ärfda-Balken oell tillägg till 7 § i 20 Gap. samina Balk, dels ock väckt motion om inrättande af Förmyndare-kamrar:
Höride frågans behandling, instämmer jag med Frih. Cederström, Anders. Gr. Cronhjelm, Polycarpus Erik: Då denna fråga, som väcktes vid sisla rikstfn, icke då ansågs vara grundlagsstridig, och således då blef åtföljd af remiss till Ridd.Ulsk., kan jag ej föreställa mig, att 1$. o. Ad. nu skulle anse den vara af annan beskaffenhet. Den föranledde ej till den propos., som en värd talare nämnt, utan den föranledde till val. Den föranledde först till remiss, sedan till propos. om återremiss, samt slutligen till propos. om bifall. Jag skulle derföre tro, att frågan skulle kunna behandlas lika väl vid denna riksd., som vid den sist förflutna. Man har visserligen nu här yttrat, att Utskms sammansättning skulle blifva olika vid riksdis slut och vid dess början, och att göromår len deraf skulle komma alt lida. Jag för min del hemställer deremot, huruvida görnmålen skulle vinna deraf, att R. o. Adis ledamöter, vid slutet af riksdm, endast skulle uppgå till § af deras ursprungliga antal, om det vore bättre att de öfrige Stånden holle deras ledamotplatser ständigt kompletta och R. o. Ad. skulle brista i Ctskm vid slutet af hvarje riksd., då de vigtigare ärendena afgöras. Man har äfven yttrat, att det vore fel hos ett Utsk. alt emottaga suppleanter från de andra Stånden, och alt Utsk. borde, när sådant inträffar, göra anmälan derom hos Talmannen.
Jag befarar nemi. att om något, som är byggdt på annan grund, än Utsk:s, nu antoges, skulle det blifva svårt för de ledamöter, som genomdrifvit det, att med vederbörlig följdriktighet upgifva förslag till alla de ändringar, som af sådan anledn. borde i åtskilliga sednare förekommande §§:r göras. Vore det då icke för sakens skuld vida bättre att medgifva en äterremiss? Jag har förut bestridt återförvisningar i detta ämne under förutsättning, att R. o. Ad:ns beslut skulle hålla sig inom de af Utsk. utstakade gränser. Men om dessa öfverskridas, så anser jag en återförvisning vara tjenligare än några genast fattade beslut, som måhända vid närmare öfvervägande skulle befinnas vara mindre välbetänkta. Må ingen tro, att jag på detta sätt vill tillintetgöra mina motståndares mening. Hon må gälla hvad hon kan. Ofver dem. må komma ansvaret för frågans uppehållande och den skada, som derigenom vållas. Jag säger detta endast och allenast för sakens skuld, ty jag befarar att en på detta rum upkommen söndring skall leda till svårare påföljder, än man för ögonblicket föreställer sig. Frih. Rehbinder: I trots af Hr Adelborgs bestridande vågar jag uprepa, att krogarne alldeles icke äro nödvändiga för socknen i och för sig sjelf. De äro deremot högst nödvändiga för de vägfarande, isynnerhet af allmogen, som icke kan undvara ställen vid vägen, der den får rasta och förfriska sig med varm mat. Bränvinet skulle de visserligen kunna undvara, det vill jag ingalunda bestrida; men dä vi veta, att det föga lönar sig att hålla nykterhetsvärdshus, så kunna vi äfven vara förvissade derom, att ingen skulle vilja åtaga sig en krogrörelse, hvarmed bränvinsförsäljning ej vöre förenad. I öfverensstämmelse med min i denna fråga hysta åsigt nödgas jag motsätta mig förslaget, att näringsrättigheterna skola på auktion utbjudas. Bränvinsminuteringen skulle möjligtvis kunna utan våda göras till föremål för auktions-anbud, men alldeles icke bränvinsutskänkningen.
Hörberg sk a Boktryckeriet, 1 8 5 6. R. betyder Remiss. B. — Betänkande inkommit. U. — Utlåtande öfver äterremiss inkommit. A. — Äterremiss. A. — Afgjordt. E. — Expedition. A. /lccis, Saluaf städerne. Se BevillningsUtskottets Belänkanden N:ris 13, 19 och 31. — af städerna, angående beräkning deraf. Se Sjötullsmedel. Ackords-amorterings-afdrag för Landshöfdingen i Calmar Län. I. 49. B. 127. III. B. 216. A. 388. IV. E. 170. Ackords-anbud. Se Eftergift. Aclorals-arfvode, för Kammar-Rättens tjenstemän. Se KammarRätten. ■— för Advokat-Fiskalen Printzensköld. Se Printzensköld. Kapten; angående af honom gjordt ackords-anbud. Se Eftergift. Adlercreutz, Friherre Carl Gustaf, yttranden. Adlercreutz, Axel, yttranden. VI. 93. VII. 59. Affall, om ansvar för den som förleder Luthersk trosbekännare till affall från Statskyrkan eller sjelf derifrån affaller. VIII. B. 132, 156, 160. A. 220. XI. U, 286. A. 314. E. 283. Afgift, folkskole. Se Folkskole-afgift. — tullstämpel-, nedsättning eller uphörande deraf. Se Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 72. ( 4 ) Aflöning för Komraendanterne å Rikets fästningar, angående förhöjning i I. 215. R. 233. Se vidare Stats-Utskottels Utlåtande N:o 69. — för den hos Riks-Stånden och Utskotten anställda kanslioch vaktbetjening, angående bestämmande af.
Man har sagt att en förändring i styrelsen af berörde faktori ägt rnm i så måtto, att en enda per son fått sig uppdraget vården och öfverinseendet af detsamma, Det vore väl om de förhoppningar man derpå grundat kunna rea - Den 24 Maj. 121 liseras. Utsk:s förslag till und. skrifvelse innehåller också icke någonting som lägger hinder deremot, dä det ej innefattar annat än ett förklarande, att R. St., för den händelse att äfven den nya organisationen framdeles skulle befinnas föga tillfredsställande och att det blefve utröndt att fabrikation af gevär för Statens räkning icke med fördel kan bedrifvas, R. St. då för deras del medgifva utarrendering af ifrågavar. faktori. Deruti ligger ju ej något för Styrelsen förnärmande eller något så synnerligen farligt och oklokt, då man sett att det lyckas med en närbeslägtad fabrikation, eller den af kanoner. Att deremot, på sätt den siste värde talaren föreslagit, ingå med en skrifvelse till K. M, och anhålla att Ilan i händelse den nya organisationen icke skulle lyckas, ville vidtaga en bättre och lämpligare organisation, kan jag alldeles icke gilla. En sådan skrifvelse synes mig vara i allo obehöflig och nära nog innefatta en ohöflighet, enär den anhåller om något som det bör falla af sig sjelf, att K. M. i alla fall opåmint söker att göra; hvarföre jag för min del måste afstyrka detsamma. På de här ofvan anförda grunder, får jag deremot tillstyrka bifall till Utsk:s förslag. Hr von Troil, Sam. Gust.: Fullkomligt instämmande uti de åsigter
När således icke absolut pluralitet utan endast minoritet eller halfva antalet dömt till det svårare straffet; bör frikännelse derifrån anses gifven, ehuru pluraliteten äfven fällt och ådömt lindrigare straff. Men om pluraliteten eller det halfva antalet, som dömer lindrigare, icke är ense, utan två döma strängare, än de andra två; då uppstår fråga, hvilkendera af dessa senare meningarna skall gälla. Får den strängaste meningen lemnäs utan afseende, och endast de båda lindrigare mot hvarannan beräknas; så skall, då rösterne dem imellan å båda sidor äro lika många, den lindrigaste meningen gälla. Bör åter äfven den strängaste meningen tagas i beräkning; så synes deraf följa, att den mening skall anses rådande, sorn ligger imellan den strängaste och den lindrigaste. Denna mathematiska uppskattningsgrund i ett moraliskt ämne har dock lagen icke ansett lämplig, utan åtnöjt sig med den föreskriften, att ”deras röster skola gälla, som kunna närmast till ”hvarandra jemkas, och gå ut på det, som lindrigast är”. I lagförslaget åter är frågan afskuren på del sätt, att ”om för hvardera meningen äro lika ”mångå röster, den mening skall gälla, som friar eller eljest lindrigast är, ”der ej, i fråga om strafftillämpningen, meningarne till hvarannan jemnkas ”kunna”. Lagens föreskrift är så vida klar, att icke den strängaste meningen får gälla; hvaraf följer, att de, som i del uppställda exemplet få sammanjemkas, ej kunna vara andra, än de två meningar, hvilka, sammanlagda, utgjort majoritet för den lindrigare. Huru jemkningen skall tillgå, och huruvida deri något afseende får göras på minoritetens strängare mening, synes svårligen kunna från ordalagen härledas. — Enligt lagförslaget deremot måste den strängaste meningen blifva gällande, när denna är antagen af flera ledamöter, än någondera af de öfriga, emedan den lindrigaste menin - 85 gen endast då skall råda, när rösterne för hvardera äro lika många och meningarne ej kunna till hvarannan jemkas.
Den 14 Juli. 409 Jag får derföre anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts förslag. Hr Olivecrona: Då 2:dra kap. af detta lagförslag disku terades, var jag en bland dem, som yrkade ett totalt borttagande af den nu ifrågav:de påföljden, enär jag ansåg att domaren icke kunde utlåta sig huruvida en person har medborgares förtroende eller icke. Jag skulle äfven nu hafva varit konseqvent i afseende å stadgandena i denna §, derest icke R. o. Ad. en gång beslutat, att förlust af medborgerligt förtroende skulle utgöra en särskild påföljd vid vissa brott. Under sådana omständigheter ber jag att få förena mig med Hr Dalman uti anhållan att K. o. Ad., med afslag å Utsk:ts Betänk., måtte bifalla Hr Carléns reservation. Hr von Ehrenheim: Då R. o. Ad. i 8:de kap. 30:de §:n för brott, som i alla tider ansetts för de grofsta, antagit samma alternativ, som här är föreslaget, nemi. förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid, tyckes konseqvensen fordra att R. o. Ad. här bifaller Hr Carléns reservation. Jag anhåller derföre att få instämma med Hr Dalman. Hr Dalman: Då Lag-Utsk:t framställt alternativa förslag vid så många andra tillfällen, der brotten varit både gröfre och skamligare, och då latitudsystemet blifvit anväridt så väl i fråga om dödsstraffet som i många andra fall der brottet både till sina motiver och verkningar varit lättare att bedöma än i förev:de fall, synes det mig mer än besynnerligt, för att icke säga inkonseqvent, att just i detta fall vilja borttaga latituden för domaren. Dessutom får jag fästa Gr. Sparres uppmärksamhet derpå, att domaren, om han verkligen finnér en person så oförbätterlig, att han icke bör rehabiliteras inom vissa år, ju alltid kan döma honom det medborgerliga förtroendet för alltid förlustig. Jag anhåller fortfarande om bifall till Hr Carléns reservation. Hr Car Ihe i m-Gy Ilens kjöld:
Sif giDei»©ommtfet oci) SirfSmeDet i lös eller fafi ©genbom, Capital od) gotbtingat, forn tillfalla anDre arfmingar, än i rätt upp» od) neDfiigauDe leD, eiler fpfon od) Deras barn, Sre procent; efterlefmanDe SDiafaS rätt i boet lifmäl från afgift unDantagen.. 45 2lf $ibef QTommtf, forn (jäDaneftev ftiftaö till Slefringe, fplD eliev ofplö pevfon, Sio procent, utan att ©omftolavne, efter ©tiftavené DÖD, må giDef Commijf bvefroet till bemafanDe t protocollet intaga förr ätt flpvft bltfrott, att af giftett äv gulDett eliev fdfevfet för Denfamma f>oé UppbötDömannen ftällD. «£)maD i öfvigt i anfeettDe till contvollen öfmer ofroannamnDe SSemtlhting af Sefamente, ©åfmov odj Slvf (fall iaFttagaé, Derom lättDev till eftevvättelfe åDongb ^aj:té 9?åDiga .^ungövelfe i Detta amne SSemtllntngen af faf SgenDom utgåv eftev Det i bevövDe affeenDe Dova fijf fatte voavDe. Sif §pttD ev lagge# $5eroillning nteD gern föv -fbunDvaDet af roävDet. Sif <2Binftcv på <jftumeV'.£otteviet od) Dpltfa anDva Suvattningav, §em procent, Då minften utgör fvån od) nteD Sio till od) nteD femtio 9v:Dv; men, Då Den fligev
Banco, och derjemte dömas tjensten förlustig, eller på längre eller kortare tid från utöfningen deraf skiljas, allt efter Domarens pröfning, huruvida förseelsen härrört af uppsåt, eller af större eller mindre vårdslöshet. Den, som tillverkar bränvinsbrännings-redskap af större rymd än den nu tillåtna, utan att kunna styrka, det redskapen är ämnad till export eller bestämd till inhemskt bruk, på grund af Kongl. Maj:ls serskildt gifna Nådiga tillstånd, bote första gången 33 R:dr 16 sk., andra gången 66 R:dr 32 sk. och tredje gången 100 R:dr, allt Banco. &22 Expediiions-Vtskottets Förslag till und SkriJvelsej N.o 367. §. 22. Distilleringspannor, sora af Apothekare få för pharraaceutiska behof användas, böra angifvas och upptecknas vid mantalsoch skattskrifning, samt mätas och stämplas, i likhet med hvad om Llän vinspannor i allmänhet stadgadt är och under enahanda ansvar. §. 23. Ifrån och med den 1 Maj till och med den 31 October hvarje är, äfvensom då bränvinsbränning af någon ulöfvas endast under hälften af den tillåtna tiden, vid hvarje termins slut, nemligen vid Mars och December månaders utgång samt under den eller de öfriga månader af året, då till äfventyrs Kongl. Maj:t i Nåder skulle finna för godt att bränvinsbränning inställa eller förbjuda, skall all bränvinsbrännings-redskap antingen inlemnas i allmänna förvaringsrum, hvilket bör ske sist å andra söcknedag efter den, då hans 1 ätlighet att densamma begagna, upphörer, eller, om den befinnes i enskildt förvar, förseglas, genom deras försorg, som försegling skola verkställa, utan att, i senare fallet, pann-egaren sig derom behöfver anmäla. §• 24.
Proposition N:o 1 om Statsverket 1865. 43 Transport R:dr 2,273,000: — dan föregående tiden, komma att af den sedan 1862 upplupna bankovinsten till Riksgäldskontoret anvisa ett lämpligt bidrag, desto hellre som Bankens grundfond vid sistlidne Riksdag ökades tili 25,000,000 R:dr, samt den behållna vinsten af denna anstalt under senaste åren utgjort nära två millioner årligen, och upptogs här detta bidrag till samma belopp som för de tre nästföregående åren, eller 1,666,666: 66 o 7 Och slutligen skulle enligt Eders Kongl. Maj:ts nu fattade nådiga beslut, under vilkor att det anslag, som blifvit äskadt för uppköp af salpeter, af Rikets Ständer beviljas, den s. k. salpeter-fonden öf verlemnas till Riksgäldskontoret, utgörande i rundt tal 600.000: — Riksgäldskontorets behållna och disponibla tillgångar vid 1867 års början skulle alltså kunna antagas utgöra 4,540,000: — Uti Herrar Fullmäktiges redogörelse hade Riksgäldskontorets inkomster under år 1867, utan att der O 7 vid tagits i beräkning något tillskott under detta år från Statsverket eller Rikets Ständers Bank eller jernvägsrörelsen, blifvit upptagna till 3,696,000: — Men då härtill komme: a) Öfverskottet på Statsverkets inkomster för 1865, hvilka — då tullinkomsterna under innevarande år visat sig med nära 700,000 R:dr öfverstiga beloppet af samma inkomster under motsvarande tid af 1864, och då, enligt uppgift från Bränvins-kontrollbyrån, bränvinstillverknings-afgifterna för detta år antagligen blifva ungefär lika med föregående års — kunde beräknas till åtminstone 1,500,000: — b) Bidrag från Riksbanken jemväl för detta år med oförändradt belopp 1,666,666: 66. c) Statsverkets bidrag för samma år, utgörande enligt nu uppgjorda statsreglering 3,245,635: — 10 108,301: 66.
Jag anhåller derföre att R. o. Ad. måtte godkänna Utsk:ts förslag, ehuru jag icke skall finna mig särdeles missbelåten om skrifvelseförslaget blir återremitteradl, emedan det beror på hvars och ens individuel åsigt, huru en skrifvelse skall upsättas. Gr. Sparre: Sedan den sista talaren förklarat sig icke hafva något mot en återremiss, så har jag ingenting att tillägga, och Exp.- Utsk:t får då taga i öfvervägande min åsigt och hans; men då hans medgifvande var litet »évasivt», måste jag med några ord förklara min mening. Den sista talaren har sagt att Utsk:t inskränkt sig till att upprepa författningens ord; det är alldeles icke så, ty Utsk:t har sagt: »här synes visserligen följa etc.» Det är icke på det sättet man uprepar en författning; ty när man börjar med att tolka den, då säger jag, att uppställningen icke är lika. Hr Printzensköld har sagt att Exp.Utsk:t icke har gjort någon ting annat än omkastat Lag-Utsk:ts resonnement; ja, så är det, men med den skillnad att LagUlsk:ts resonnement är fullkomligt logiskt, men icke Exp.Disk:ts. I Exp-Utsk:ts förslag är en preskriptionstid visserligen gifven; häraf synes följa att terminus ad qvem kan dragas ut huru länge som helst, men när ingen terminus a quo är bestämd, uppfyller den icke sitt ändamål. Orsaken hvarföre tiden kan utdragas huru länge som helst, är just den att någon terminus a quo icke finnes. Sådant är Utskrts resonnement och jag vidblifver följaktligen mitt yrkande. Beträffande det sista af Hr Printzcnskölds yttranden eller att realsäkerheten icke har sin plats i denna förordning, så beklagar jag att Hr Printzensköld icke har den ringaste kännedom om detta förslag, ty då skulle han hafva vetat att det omtalar något som kallas grundoch bypotheksböcker, och såvida hypothek afser realsäkerhet, så angtfver sjelfva titeln på boken att det är hälften och mer än hälften af bokens innehåll.
Vidare sages: som rätta grundvalen för skogshushållningen och första medlet till dess befordrande, hafva vi i underdånighet ansett en fast och oryggelig ägande-rätt och i följe deraf såsom det andra, vidtagandet af vissa inskränkningar till att åstadkomma storskiften och utflyttningar. Det tredje lika vigtiga med-» let skulle i vår underdåniga tanka vara, att förskaffa skogen ett visst och säkert värde. Efter den befallning, som Eders Kongl. Maj:t i nåder gifvit oss, att i underdånighet anmäla vår öfvertygelse i saken, kunna vi icke undgå att i underdånighet nämna, atty under den förflutna tiden, osäkerhet i ägande rätten, illa afpassade hinder och förbud, brift på indufirie, tvång och inskränkningar i handelen, hoga Tull-umgälder med flere af författningar ne föranledde orsaker, tydeligen och tvärt emot bestämmelsen vållat skogarnes missvård. Om Skattemaonen haft full visshet och öfvertygelse att hans ägande rätt varit orubbelig, om h*n icke på hvarjehanda sätt varit hindrad, att till sitt bästa gagn använda sin skog, om genom en fri och underlättad handel, afsättningen varit befordrad, och om genom umgäldernes afpassande, priset blifvit stadgadt och rigtadt efter säljarnes skäliga utkomst, skulle visserligen icke de händelser inträffat, stt hela trakter blifvit till förstörelse uppoffrade, att svedjande och hygge utan urskilning blifvit föröfvade , att mångfalldiga Storverks träd till husbyggnad och planktäljning blifvit använde, och att ännu flera årligen fått skadas och bortruttna*
Jag tror för min del, om jag får raisonnera efter allm. folkrätt, utan att vara bunden af särskilda lagstadganden, att det borde vara K. M:s rätt att anbefalla emottagande! af den sorts sedlar eller papper, som han pro tempore, för året, föimånaden, anser vara af sådant värde, att den kan i uppbörden emottagas, under bibehållande af sin rätt, såsom Rikets högste administratör, att 3 veckor derefter säga, att de papper, som förut ansågos goda , icke vidare i uppbörden få emottagas, emedan de till den grad blifvit försämrade, att deras emottagande kunde medföra förlust för staten, Men något helt annat vore, att R. St. och K. M. skulle fatta det beslut, att de eller de sedlarna skola för en kommande tid, d. v. s. åtminstone till en efterföljande riksdag emottagas i allm. uppbörden. Detta skulle innefatta ett slags privilegium för dessa sedlar att gälla för fullt, oaktadt utgifvarne af desamma kunde så förgå sig, att deras sedlar ej borde gälla mer än hälften af hvad de värderas till, i följd deraf, att statsverket sålunda tagit dem under armarna. Så ser jag frågan i sin helhet. Jag tror, att för den, som emottager Rikets uppbörd och använder de inflytande medlen till bestridande af de utgifter, för hvilka de äro anslagna, bör det vara öppet lemnadt att i uppbörden emottaga sådana papper, som för dagen äro gällande; men genom lagstiftningsåtgärder på en riksdag bör icke decreteras, att i betalning till staten andra papper skola emottagas än sådana, som af Banken äro utställda och af densamma till fullo skola med silfver inlösas. Sådan är min åsigt af saken, och jag kan ej frångå mina farhågor, hvilka jag underställer R. o. Ad:s upplysta bepröfvande. Hr von Hartmansdorff, Aug.; Då jag anmälde mig, hade Hr Lefren ännu icke gjort sin sednaste framställning. Jag är af honom förekommen i åtskilliga väsendtliga omständigheter. Mitt yttrande skall derföre blifva så mycket 4a8 Den 22 December f. m. kortare.