Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta tyckes vara en billig ersättning för de mödor och kostnader lian nedlagt i kungsgården och försäkrar äfven derom, att han under de sista åren af sin arrendetid icke vanvårdar egendomen, hvilket ofta eljest händer. Derföre skulle jag för min del vilja tillstyrka bifall pä Utskis betänk, med den förändring, alt. optionsrätten skall blott finnas då högsta anbudet göres af förre arrendatorn eller hans enka eller barn. 150 Den 7 April. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff: Jag har visserligen hört sägas, att vid utarrendering af Kronans domäner i Preussen skall förfaras ungefär på samma sätt, som Utsk. här föreslagit, men jag kan icke deraf komma till den öfvertygelse, att det vore för Sverige lämpligt. Det ifrägavar. maximum skulle innefatta ett förmynderskap öfver arrendatorer, som jag icke kan linna något skäl att Stålens embetsman åtaga sig. Den som vill göra ett företag måste hafva sig fritt att sjelf bestämma hvad han kan våga. Utsk. har här både föreslagit ett maximum, hvaröfver arrendet icke skulle kunna gå, och en optionsrätt för förre arrendatorn. Delta anser jag innefatta tvenne sådana band på speculationsandan lill nackdel för Kronan, att man i de aldra Hesta fall icke skulle få några andra anbud, än just af förre arrendatorn. Om man vid denna optionsrätt hade fästat det villkor, att den förra arrendatorn skulle ordentligen och väl hafva skölt lägenheten, i godt ständ vidmakthållit dess byggnader o. s. v., så kunde det åtminstone anses såsom en belöning för denna hans moda; men något sådant villkor finnes icke föreslaget. Om han varit den största slarf, om man fått utmäta arrendet hos honom hvarje år, så får han ändock optionsrätt. Ligger väl i ett sådant förfarande ens något sken af billighet? Hr von Troil, Samuel Gustaf: Vid de utarrenderingar af militärboställen, som i sednare tid ägt rum, bar jag vid flera tillfällen vunnit öfvertygelse om olämpligheten af att låta arrendena uppgå lill det högsta, som kan bjudas, oell hvilket ganska ofta vida öfverstiger hvad dessa arrenden verkligen kunna afkasta.
Af medicin enbart har ni ej billiga priser: mycken förbättring " att vänta. Den underlifsåkomma, som efter alt sannolikhet förefinnes, fordrar äfven ordentlig behandling. D:r — d. Breflåda. Sigrid har bref att afhemta pä redaktionen. L. F. Har ännu ej användts. E. P. Detta porträtt blefve af för specielt ortintresse. Louise. Med snaraste, i mån af utrymme. Klea. Edert poem är ju ganska läsbart, men dock ej af tillräckligt värde, synes oss, för att vi skulle vilja särskildt honorera det, då vi ha mer än god tillgång på poetiska bidrag. Bed. — » Den röda jungfrun »; pariserbref till Idun af Alvar Arfwidsson. — Min lilla bofink; ett barndomsminne. Dikt af.Gunlög. — På resande fot. — Tillkännagifvande. — Ett storstadsbarn; berättelse för Idun af Johan JSIordling. (Forts:) Våra barn. — Klädedrägten. — Tvätten. — Fön s t erträdgården. — Inläggningar. — Köket. — Ilnshället. — Balcning. — Väfning. — Hvarjehanda. — Läkareråd. — Breflåda. Ur Tvänne Verldar Roman af Emilie Lundberg. 366 sid. Pris: 1 kr. Fyratio Ljugare Andra E ordentlig, samvetsgrann b a m s k ö t e r s k a, äfven kunnig i en husjungfrus göromål, erhåller plats 24 oktober hos fru Alma Liining, Karlshamn. (G. 19311) [281] Att undervisa mindre barn finnes plats för en anspråkslös, barnkär lärarinna. Ansökningar adresseras: Fru E. Pripp, Tiarp, Halmstad. [277] En enkel, anspråkslös flicka med håg och vilja att deltaga i och grundligt lära hushållsgöromål under husmoders ledn. erhåller pl. på landet mot 200 kr. årsafgift. Svar till till lägsta priser.
I thy var lifvet; och lifvet var menniskornas ljus; Och ljuset lyser i mörkret; och mörkret hafver det icke begripit. En man var sänd af Gudi, som het Johannes; Han kom till vittnesbörd, på det han skulle vittna om Ljuset, att alle skulle tro genom honom. Icke var han Ljuset; men ([han var sänd]) till att vittna om Ljuset. Det var det sanna Ljuset, hvilket upplyser alla menniskor, som komma i verlden. I verldene var det, och igenom det är verlden gjord; och verlden kände det icke. Han kom till sitt eget, och hans egne anammade honom icke. Men allom dem, som honom anammade, gaf han magt att blifva Guds barn, dem som tro på hans Namn; Hvilke icke af blod, icke heller af köttslig vilja, icke heller af någors mans vilja, utan af Gudi födde äro. Och Ordet vardt kött, och bodde ibland oss; och vi sågom hans härlighet, såsom enda Sonsens härlighet af Fadrenom, full med nåd och sanning. Johannes vittnar om honom, ropar, och säger: Denne varet, om hvilken jag sagt hafver: Efter mig skall komma, den för mig varit hafver; ty han var förr än jag; Och af hans fullhet hafve vi alle fått, och nåd för nåd. Ty genom Mosen är lagen gifven; nåd och sanning är kommen genom Jesum Christum. Ingen hafver någon tid sett Gud; ende Sonen, som är i Fadrens sköt, han hafver det kungjort. Och detta är Johannis vittnesbörd, då Judarna sände Prester och Leviter af Jerusalem, att de skulle fråga honom: Ho äst du? Och han bekände, och försakade icke; och bekände han: Icke är jag Christus. Då frågade de honom: Hvad då; äst du Elias? Han sade: Jag är det icke. Äst du en Prophet? Och han svarade: Nej. Då sade de till honom: Ho äst du, att vi måge gifva dem svar, som oss sändt hafva? Hvad säger du om dig sjelf? Sade han: Jag är ens ropandes röst i öknene: Rödjer Herrans väg, som Esaias Propheten sagt hafver.
För att åt de yngre af denna befälsklass bereda något förbättrade utsigter till befordran och utkomst, samt vinna mera öfverensstämmelse med officersgraderna, hafva kommitterade ansett att 4 furirer borde uppflyttas till sergenter. Fotgardesregementenas underofficerare stå emellertid i ett olika förhållande, än underofficerarne vid det öfriga infanteriet. De hafva en daglig och trägen garnisonstjenstgöring, som för dem utestänger nästan all möjlighet till enskildt förvärf. De underofficerscorpser af artilleriet och värfvade kavalleriet, med hvilka de inom garnisonen komma i beröring, hafva ingen tredje underofficersgrad, motsvarande furirerne. Genom att utesluta furirenre och med lika antal öka sergenterne, skulle icke allenast en stor 89 del af fotgardets underofficerare få förbättrade vilkor, utan de skulle äfven komma i jemlikhet med sina vederlikar vid öfrige vapen inom samma garnison. Med antagande häraf skulle underofficerarnes antal inom hvarje grad i allmänhet blifva: vid ett regemente 8 fanjunkare, 16 sergenter, 12 furirer, och vid en corps 4 fanjunkare, 8 sergenter, 6 furirer, men vid ett fotgardesregemente 8 fanjunkare och 28 sergenter. Sergenterne dock delade i två löneklasser, på sätt i fråga om löneregleringen föreslås. Ehuru korpraler, såsom tillhörande manskapet, icke inbegripas under den allmänna benämningen af befäl, då denna användes såsom motsats till nummerstyrkan, utgöra de dock i verkligheten en vigtig befälsklass. Då på dennas duglighet och höjda militära värde, det öfriga befälets tillräcklighet för krigsfoten i väsendtlig grad är beroende, hafva, i sammanhang med löneregleringen och underbefälsbildningen, åtgärder till befordrande af detta mål blifvit föreslagna. Bland de vigtigare äro löners anvisande åt vice korpraler, hvarigenom först dessa komma att utgöra en verklig korpralsgrad, och förhöjda löner för distinktionskorpraler. För vinnande af denna högsta korpralsgrad skulle, enligt kommitterades åsigt, fullständig underofficersexamen erfordras.
Ehuru öfverflyttningen till Riksgälds-kontoret af åtskilliga, under tidens längd samlade och för vissa behof afsedda samt under särskilda förvaltningar ställda, kapital-behållningar, öfver hvilka Staten eger en oinskränkt dispositions-rätt, äfvensom de genom dessa behållningars utlåning uppkommande ränte-inkomsters utbytande emot vissa bestämda Stats-anslag, visserligen skulle underlätta och förenkla både förvaltningen och redovisningen af sagde behållningar, förekomma dock emot verkställigheten häraf åtskilliga betänkligheter, hvilka, åtminstone för närvarande och innan de förhållanden, som för hvarje särskild fond eller kassa möjligen ega rum, blifvit närmare upplysta, hindra Utskottet att understödja motionärens förslag i det outredda skick, hvaruti det blifvit af honom framstäildt. Utskottet anser sig dessutom härvid icke kunna underlåta erinra om de enskilda olägenheter och bekymmer, som genom en oförmodad, uppsägning och indrifning af ifrågavarande fonders eller kassors lånefordringar, säkerligen skulle förorsakas hos nuvarande innehafvarne af de många egendomar inom Rikets flesta delar, deruti sagde fordringar äro och ofta sedan lång tid tillbaka varit, såsom stående lån, intöcknade. Reträffande åter motionärens förslag i afseende på sådana kassor eller fonder, å hvilka enskilda ega rätts-anspråk, torde något särskildt beslut af Rikets Ständer icke erfordras för dessa kassa-förvaltningars berättigande att, om de sådant önska, insätta härtill disponibla medel i den upplåning emot Riksgälds-kontorets obligationer eller fonderade Stats-papper, hvilken Utskottet, i derom afgifvet särskildt betänkande, föreslagit. Utskottet får alltså hemställa, att förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 18 September 1854. Stais-Utskottets Utlåtande, M 291. Ank. till Exp.-Uisk. d. 20 Sept. 18S4, kl. 11 f. ro. bilåtande, i anledning af vackt motion om förändrade stad ganden, angående Hypolheks-föreningarnes obligationers upp köpande af Riksgdlds-kontoret.
Jag har personligen känt en annan konstnär, som gjort vårt land stor heder, och af hvilken en tafla fått plats i Luxembourgerpalatset i Paris, nemi. Wickenberg. Man vet om honom, att han i början var så fajtig, icke hade att 724 Den 24 November e. m. stilla sin hunger, och en dag gick han nere vid Stadsgården med fullt beslut att kasta sig i sjön, men blef derifrån afvand genom en egen försynens skickelse, En person — jag kan gerna nämna hans namn: det var en ännu lefvande. Hr Hektor Reuter — kom nemi. händelsevis till ett klädstånd, der en af Wickenberg målad tafla var inlemnad till salu, och köpte densamma. Ifrun, som höll klädståndet, brast då af glädje i tårar, oell utropade »nu måste jag genast bort och söka «pp den stackers unge herrn ty jag är rädd han går och gör af med sig annars, och det här blir honom en glad öfverraskning och en räddning ur nöden»! Jag tror också, att det finnes någon inom detta rum, på en af grefvebänkarne, som kännt denne målare närmare personligen och skulle kunna intyga hvad jag sagt öm hans fattigdom. Att nu bifalla hvad StatsUtsk. i detta afside föreslagit, skulle ju oek vara att med ens gifva Hr Larsson ett slags brevet på att vara vida större än alla andra Svenska konstnärer; och så långt tror jag, att man, äfven med fullt erkännande af baus stora förtjenst icke bör gå. Jag anhåller således om afslag. Hr Bildt, Didrik Gillis: Då den förmodan blifvit yttrad, att ingen af detta "Stånds ledamöter i StatsUtsk. deltagit i detta beslut, så anser jag mig böra förklara, att med mig förhållandet varit annorlunda. Det har af alla erkänts, att Hr Larsson är en utmärkt konstnär begåfvad med snille och talang; att han arbetat med flit och ihärdighet, samt att han såväl inom som utom landet vunnit ett stort och rättvist anseende. Det är äfven erkändt, att Staten bör belöna medborgare, som i ett eller annat hänseende utmärkt sig, och upmuntra dem att vidare göra det Svenska namnet heder.
Hr B y å k e n li j e I m: 5y §:n Riksd.Orda. är den, sorn medgifver enskilda ledamöter alt låta sina särskilda tankar medfölja, då ett Ståndets beslut meddelas de öfriga Stånden , och lyder sålunda: ”Vill ledamot, som ej i Ståndets fattade ''beslut instämt, sin särskilda tanke hos de öfriga Stånden ”anmäla, slånde det honom fritt, genom särskildt memorial "eller dictamen till prut., hvilket må MedStånden tillställas, ’’enär han de för communicationen och prot. nödiga exemplar deraf till Secreteraren aflemnar." Det är och blir således en ovedersäglig sanning, att hvar och en ledamot liar rätt att låta sin särskilda lanke åtfölja, när beslutet skall de öfriga Stånden meddelas. Men det måste väl förnuftigtvis förutsattas, att denna tankeskall handla om den fråga, hvarom beslutet handlar. I det upplästa anförandet af Hr Ribbing, sorn vi nyss hört, har jag ej hört en enda bokstaf, sorn handlar om den sak, sorn utgör föremål för det R. o. Ad:s beslut, i afseende hvarpå inbjudning till de öfriga Stånden skall afgå. Ingenting sådant förekom, utom att han reserverade sig emot inbjudningen, icke emot beslutet, — så föllo orden, —och dessa ord äro de enda i anförandet, som handla om saken. Han har således icke i sak afgifvit lill prot. något memorial eller dictamen, som kan åtfölja till de öfriga Stånden. Frih. Cederström: Gr. Horn lior gjort anmärka, vid hvad här blifvit yttradt rör:de Hr Ribbings anförande. Jag vill i den värde ledamotens minne återkalla innehållet af 5o D e ii i3 Augusti. a9 §:ri Riksd.Ordn.
Motion om belåning af Kobolt i Rikets Ständers Bank 5 N:o 57, med anledning af Herr D. Crons gifna förslag, att Banken måtte för Allmänna Brandstods-Bolaget förskjuta, för ett år i sender, alla Brandskade-ersättningar tn. m.; N:o 58, med anledning af Herr F. L. Rosenqvists Motion, angående Assurancer på lif och derå grundad belåning i Rikets Ständers Bank; N:o 60, med anledning af Herr A. Ribbings vä^ckta Motion, att Banco-Utskottet måtte inkomma ined förslag om lämpligaste sättet och medlen, att för alla möjliga händelser ställa Bankens egande Silfverfond i största säkerhet; och N:o 63, i anledning af gjorda anmärkningar emot det i Utskottets Betänkande, Nto 24, gifna förslag till förändring med anmaningarne vid Banco-Disconten och Prövince-Låne-Gontoiren. S. D. Banco-Utskottets, under N:o 61, afgifna och, den 16 i denna månad, på bordet lagda Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Memorial, Nto 34, rörande en vedergällning för den i Maji år 1823 tillförordnade och intill December år 1824 fortfarande serskilda administration af Bankens Byggnadsarbeten, blef nu å nyo föredraget, hvarvid Bonde-Ståndet, som redan bifallit det första afgifna Memorialet, och Prot, Utdrag den 20 Julii 1829. 71 dervid nu förblef, beslöt, att Utlåtandet N:o 61 skulle läggas till Handlingarna.
Beträffande den blifvande trafiken å ifrågavarande bana har Kommittéen vidare yttrat; att banans nu utstakade riktning från Göta Kanal mot Söderman - Siats-Utskottets Utlåtande Ari 86. 15 land, Örebro och bergslagerna utan tvifvel komme att blifva af synnerlig vigt och inflytande på varu-rörelsens utsträckning emellan Göteborg och hela östra delen af mellersta Sverige under hela den tid af året, då de inre segellederna vore öppna, enär varor, sjöledes afsända från Göteborg lill Töreboda, på kortaste tid och för billigaste pris kunde spridas till berörde trakter, och dessas produkter i omvänd ordning finna den lättaste väg till Sveriges förnämsta exportort; samt att, derest en möjligen skeende utvidgning af bruksrörelsen på Dalsland och i vestra Wermland skulle erfordra en större tillförsel af råämnen från Örebro läns bergslager, banans direkta sträckning från trakterna af Nora och Linde till Göta Kanal skulle dertill lemna en utväg, som likaledes tillskyndade den ifrågavarande bandelen en ökad trafik; hvartill komme den rörelse, som i en framtid, då nordvestra stambanan blifvit fullbordad till Kristinehamn och sedermera till Norge, från denna bana skulle inkomma på den vestra, i riktning mot Stockholm, Göteborg och andra orter. Slutligen och med anmärkning att, i följd af den förmånliga terrängen emellan Katrineholm och Göta Kanal, denna bandel, i förhållande till längden, kunde fullbordas både på kortare tid och för mindre kostnad, än de delar af samma bana, som antingen vore öppnade eller under arbete, har Kommittéen, med tillkännagifvande derjemte att alla svårare och mera tidsödande arbeten å bansträckningen emellan Stockholm och Katrineholm vore undangjorda, tillagt, att föreningen emellan Stockholm och Göteborg medelst vestra stambanan således numera kan, om den utstakade riktningen bibehålles och derest nödiga medel beviljas, till vägabringas inom kortare tid, än genom hvilken annan sträckning, som skulle kunna föreslås. Grefve A. E. von Rosen, enligt hvars alternativa förslag vestra stambanan skulle komma att ledas antingen i kortaste sträckning från Töreboda öfver Örebro till Stockholm, eller ock från Töreboda till Hallsberg och derifrån till Örebro, samt från trakten af Katrineholm öfver
Tillförordnade Föredraganden, Hof-Rätts-Rådet Martin, anmälde i underdånighet, alt, sedan vid föredragning af det utaf Hans Excellence Justilia; Stats-Ministern afgifne Lagförslag till ändring af 8, 9 och 1 o §§. samt förklaring af 2 §. 17 Cap. Handels-Balken i och för vinnande af större säkerhet för inteckningar i fast egendom, Kongl. Majit d. 21 sisth December i Nåder förordnat, det skulle, med anledning af 87 §. Regerings-formen, Högsta Domstolens underdåniga utlåtande öfver della förslag inhemtas; så hade, på sätt Högsta Domstolens Protocoll för den 22 nästl. Januarii utvisar, ärendet hos Högsta Domstolen blifvit anmäldt, hvarvid Högsta Domstolens fleste Ledamöter, Justitiae-Råden von Rosen, Isberg, Bredberg, von Lindecreutz och Engelhart instämt i de åsigter, som ifrågavarande förslag innefattar, och derföre tillstyrkt, att Proposition i enlighet dermed måtte till Rikets Ständer öfverlemnas; äfvensom Justitiae-Rådet Stråle instämt med ofvanbemälde Ledamöter deruti, att omständigheterne oundgängligen påkallade den förändring i nu gällande Lag, att inteckning uti fast egendom, borde medföra förmonsrätt framför barnagods och andre hittills prioriterade medel; men då det vöre fråga om att borttaga en säkerhet, som fader-och moderlösa barn hittills egt, och det vore
Till venster vid bryggan stod ett stort värdshus, der tolf musikanter musicerade med pukor och trumpeter, och der jag sen fick höra att Zaren stundom om helgdagarne brukade gå in med sin svit, och med andra närvarande gäster, utan någon suveränitets iakttagande, ett glas dricka. Här blef jag nu jemte en stor del af de andra fångarne använd till byggnadsarbete, och kom jag, såsom häri alldeles okunnig, att såsom handtlangare med uppförandet af Grefve Golowkins palats biträda. Nödgades jag således, liksom många andra, att från Nyenskantz bortsläpa stenar, hvaraf användes till denna byggnad, såsom ock till flera andra, sedan Zaren låtit denna fästningen alldeles förstöra. Svåra och tunga voro mig de månader, jag här tillbragte, och skulle icke Herren hafva förbarmat sig och beredt mig frihet genom underliga vägar, så att en bondehustru ifrån hemlandet lyckades beveka Zaren att skänka mig friheten, så hade jag här icke länge uthärdat; fastän här dock numera icke var så svårt som det hade varit de första åren, då tusendetal af ryssarne sjelfva, och så mycket mer då de arma fångarne, icke hade tak öfver hufvudet, utan lågo på den sumpiga marken i samma kläder, i hvilkas skörten de mången gång om dagen, i brist på lämpliga don, måste bära sand och mull till fyllande af det moras, hvarpå staden skulle byggas. Men nu fanns här till och med en kyrka, der svenskarne och finnarne höllo gudstjenst, och predikade der tvenne bland fångarne befintliga fältprester; men just invid kyrkan låg den tartariska sloboden, der turkar, kalmucker och dylika odjur bodde och förde sitt oväsende, och der de i två rader bodar höllo sin trasmarknad, och sålunda var ej ens denna fröjden oförbittrad. Kom jag så i bekantskap med en bondehustru ifrån hemlandet, som på underliga vägar sig genom skogar och ödemarker till Petersburg praktiserat, för att få se sin man, den ock i fångenskap ditförd blifvit.
”Jag är ej rätt säker hvad jag i detta fall bör råda till; hans lynne är högst eget, ehuru ganska ädelt. Man kan derföre icke så noga veta, huru han skulle upptaga det. Men likväl tyckes den omständigheten, att han sjelf skrifvit den der raden på omslaget, lemna skäl till den förmodan, att han icke velat göra det omöjligt för herr Mannerstedt, att upptäcka gifvarens namn. Jag tror således, att herrn gör rättast att gå dit.” ”Då skall det ock ske,” svarade Frans lifligt. ”Huru han än må upptaga det, har jag likväl uppfyllt min pligt, att frambära min varma tacksamhet. Visar han sig formlig och kall, skall jag blifva kort. O, jag skall nog finna rätta tonen, det hoppas jag med Guds hjelp! Försöka måste jag åtminstone.” Sedan Mannerstedt yttrat dessa ord, inträdde åter en tystnad, vida plågsammare än den förra; ty den gången visste man bestämdt hvarom man ville och skulle tala. Nu deremot visste vårt unga, betryckta par just intet af begge delarne; men någonting hade de dock på hjertat, det var klart. Erinran om den korta tid, man kunde räkna på en sådan frihet som den närvarande, väckte emellertid Rosas mod att komma till saken. Hon nalkades pianot, öppnade en låda deruti, och framtog ett paket, vid hvars anblick Mannerstedt kände en mycket olika rörelse med den han erfor vid åsynen af det förra. ”Det är så oändligen obetydligt,” sade Rosa, i det hon räckte honom det; ”men jag har sjelf sytt hvarje styng derpå.” Hastigt, med lågande kinder och blixtrande ögon, uppslet Mannerstedt omslaget, och tryckte till sina läppar den portfölj, vi förut sett i Rosas händer. Det innehåll, som då fanns deri, var likväl nu borttaget. Mannerstedt betraktade stycket på ena sidan deraf, och huru svällde ej hans hjerta af saliga känslor, när hans blick träffade händelsen, då han höll hästen, medan Rosa kastade sig ur trillan. Frans vågade ej i detta ögonblick betrakta gifvarinnan; han vände portföljen, och på dess dunkla botten stod endast det enkla ordet: ”Tacksamhet.”
Ofta har det förefallit mig som om denna ovilja vore ett bevis på min egen, ännu okufvade fåfänga, men jag kan ej öfvervinna den.” ”Jag tror dock, att du gör Rudolph orätt. Icke har jag sett honom visa förakt mot någon.” ”Kanske! Hvem är också jag, att jag understår mig dömma mina medmenniskor?” sade han, med en ödmjukhet, som djupt rörde Elisabeth. Det var en vacker solig morgon i slutet af April. Elisabeth stod framför toiletten i sin sängkammare, behagfullt ordnande sina ljusa lockar. På en stol invid, satt Virginia, ömt betraktande vännens vackra, glada anlete. Hon hade kommit, för att taga Elisabeth med sig på promenad i den sköna morgonstunden. Snart var Elisabeth klädd och de gingo. På gatan mötte de Rudolph. Han var klädd i en svart pels-surtoute och en mörkröd sammetsmössa med svart bräm. Gladt helsande, erböd han sig att göra damerna sällskap. Hans anbud blef med skämt antaget och arm i arm gingo nu de tre unga menniskorna genom de snölösa, men lätt tillfrusna gatorna. Deras samtal flöt lätt och gladt, och mångengång hördes alla tre uppgifva ett hjertligt skratt. Så kommo de sluteligen fram till elfstranden; på detta ställe sluttade den brant ned mot floden, som ännu här var hårdt tillfrusen, och bildade på detta sätt en temmeligen hög backe. ”Ack! hvad det vore roligt att åka kälke här utföre,” utropade Virginia gladt. Elisabeth instämde i hennes önskan, men med en anmärkning öfver det opassande i att så midt på dagen öfverlåta sig åt detta nöje i en stad. ”Deri finner jag intet tadelvärdt,” sade Rudolph, ”och om mamsell Holmén önskar det, skall jag genast skaffa oss kälke?” ”Ack ja, ja!” utbrast Virginia, klappande händerna i barnslig glädje. Rudolph log och sprang bort. Efter en stund återvände han med en liten grönmålad kälke. ”Nå väl mina damer, sätten er här!” sade han andtruten, ”jag skall stå bakom och styra.