Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I hänseende härtill, är det af största vigt , att lagstiftarens afsigt, icke längre må illuderas, och hoppas jag, det Ridderskapet och Adeln upplyst finner det ConstitutionsUtskottets betänkande så-: som Constitutionsvidrigt, icke må, till gillande kunna förekomma, utan Utskottet deremot åläggas den i Riksdagsordningen 29 §. föreskrifne behandling, i afseende på läsningen af StatsRådets Protocoller. Slutligen, och då jag yrkat en allmännare, och således noggrannare, pröfning i detta afseende, lår jag härvid förklara att detta icke skecft i ändamål att öppna anledningar till ansvarspåståenden, utan hufvudsakligen att söka motverka den principe, att genom obestämda illuderade föreskrifter, försvaga, om ej framdeles tillintetgöra ett af Hufvudelementerne af vår Nationalfrihet, nemligen Nationens granskningsoch omdömes rättighet, genom dess ConstitutionsUt6kott, hvarjemte jag önskat och förmodat, att under en allmännare granskning CoustisutiomUtskottets uppmärksamhet skulle säkrare fästas vid flere stadganden, hvilka förmodeligen såsom ansedde höra till allmänna hushållningsmål, ejnaneradt och till en del, af Representanter i detta Riksstånd, under tvekan cm sådan beskaffenhet ttenna Riksdag blifvit omfönnäidtej 888 Den 25 Martii, på det att ConstitutionsUtskottefs omdömen derom, mätte gifva en trygghet åt det enskifte omdömet och föranleda till rättelser för framtiden d^r de kunde anses böra äga rum , af så mycket större angelägenhet, som, i annat fall tystnaden kunde understödja omdömet, att den innnefattade ett medgifvande, och skulle, med trygghet för omdömet om det förflutna, möjeligen gifva en framtida trygghet för utsträckning i tillämpningen af ärendernes behandling, de; det kunde förklaras, att bestämda föreskrifter saknades för behandlingssättet och gränsome emellan Nationens och Regeringens rättigheter. Herr af Sillén, Georg Axeli Då hos Riksens Ständer fråga blifvit väckt om förändring af flyttningstiden för Tjenstehjon , utbeder jag mig att i ämnet få yttra mina tankar.
Dess trädgårdar sträckte sig i sakta sluttning ända ned till Mälarens strand och erbjödo ett skönt hem åt både vårdande, och vårdade, åt både gamla och barn, sjuka och friska. Här verkade Maria C. omkring åtta år af sin ' elfva års långa arbetstid. Vid sin sida hade hon älskande och deltagande vänner, såväl i förvaltningsutskottets och styrelsens medlemmar, som ock i anstaltens själasörjare och dess läkare samt i personer, hvilka intresserade sig för verket och gåfvo ej blott penningar, utan äfven sitt arbete. Systrarna stodo också troget vid hennes sida, synnerligast de, som hon med kännareblick fostrat för ledande platser. Alltjämt ökade sig arbetet. Koleraåret 1853 gaf mycket att göra. Systrarna användes flitigt såsom privatsköterskor, mänga föräldralösa barn togos om hand och utackorderades på landet eller kvarstannade vid anstaltens barnhem. Så väl detta som alla dikonissanstaltens öfriga afdelningar utvecklade sig snabbt. Då Maria C. nedlade sitt arbete, hade barnens antal vuxit till 26, de sjukas från 12 till 60, och skolan hyste 80 barn. Men ej nog med dessa filialer. Maria C. sammarbetade innerligen med de fruntimmer, som på impuls af Fredrika ^.UDENSCHÖLD. Bremer bildat en förening för besökande af fängelserna. Härmed sammanhängde nog. på det närmaste öppnandet af ett Magdalenahem, 1858 och ett räddningshem, 1860. Då stiftarinnan 1862 afflyttade, hade det förstnämnda redan 36 kvinnor och det senare 22 barn. Huru mycket arbete och kärlek ligga icke förborgade bakom dessa torra siffror. Verksamheten inom anstalten med dess filialer kunde ju vara mer än nog, och dock kom härtill omtanken för 37 i landet utsända systrar, som voro anställda på 2:ne sjukhus, i 25 skolor, 6 barnhem och 1 fattighus. Det var mycket, det var för mycket, då man härtill lägger modersomsorgen, som skulle omfatta inalles 71 systrar, nämligen 27 diakonissor, 36 profsystrar och 8 på förprof varande personer.
Thé, som hemma var min älsklingsdryck och hvarförutan jag nästan tyckte mig ej en enda afton kunna somna lugnt, har jag sedan jag lemnat Hamburg, der man fick ett utmärkt godt thé, druckit blott tvenne gånger i Frankrike; den ena gången första aftonen i Havre, emedan vädret var så ruskigt och regnigt, den andra just nu i Lyon der vädret är fullkomligen lika fult och emedan jag just skrifver till er på en stund, då j troligen sitten vid ert trefliga thébord. Jag sitter nu i en liten kammare, hvars enda fönster vetter utåt en gård, jemt så stor och bred att jag med utsträckta armar räcker från ena ändan till den andra. Fönstret, så stort det ock i sjelfva rummet ser ut att vara, är sålunda nära omslutet af trenne 4 våningar högt sig sträckande väggar, och som det är i andra våningen får jag titta högt upp, för att få se en liten fyrkantig bit af den tjockt molnbetäckta och regnande, men dock litet ljusgifvande himmelen. Den öfriga delen af rummet är upptagen af en stor säng med gardiner, som kunde rymma minst 4 personer. Med största nöd har jag kunnat hala ett litet bord fram, för att skrifva detta bref på och äta min middag kl. 6. Derefter ville jag smaka på théet här och beställde mig det. Så hemtades mig en kanna och en skål, ty här dricker man théet, såväl som oftast kaffet, ur en skål eller spilkum, just sådan ungefär som vi bruka hemma till såsskål, och dertill får man en stor matsked för att röra om sockret. Men i ordning med frågorna jag var vid Havre. Så fult och småttregnande vädret än var den dag jag låg der öfver, kunde jag ej hålla mig från att gå och simma i Nordsjön. Vädret var från hafvet och vågorna vräkte in höga mot stranden, der badinrättningen var, och vattnet hade en bitter stark sälta, hvars make jag alldrig än kännt och hvarmed vårt vatten på långt när ej kan jemföras, och som jag sedan mest hela dagen efteråt tyckte mig känna i kroppen.
Det vöre ej ur vägen att nu vägra en sådan bordläggning, rtär blott få dagar af Riksdagen återstå, och jag kan ej annat än anhålla om framställning till Ståndet, huruvida Ståndet bifaller, att denna fråga får hvila* Friherre Boye: Jag måste uppriktigt bekänna, att jag icke hörde Grefve Gyldenstolpes begäran om bordläggning, ty då hade jag icke yttrat min framställning, emedan den varit emot formerne. Herr von Hartmansdorff: Jäg hade ej väntat, att Friherre Cederström velat bestrida oss en rättighet, som han sjelf så ofta begagnat. Samma §., som gällt för honom, mot andra, måtte äfven gälla för dem, emot honom. Herr Printzensköld: Sedan de skäl, som Herr yon Hartmansdorff och Grefve Gyldenstolpe anfört för sin begäran om bord - 102 Den 8 Mars e. m. läggning, nemi. att Ståndet vore för ögonblicket fåtaligt, som det för ögonen synes, lin hafva upphört, sedan ett betydligt antal Ledamöter tillkommit, får jag hos Herr Grefven och LandtMarskalken framställa den anhållan, om icke Herr Grefven ville fråga förstnämnde Ledamöter, om de ej vilja afstå från sin begäran. Jag har uppmanat dem dertill, men min förmåga att verka på dem synes ganska ringa. Hans Excellence Herr Gref ven ock LandtMarskalken förklarade, att en sådan framställning af Hans Excellence, som Fri* herre Cederström yrkat, vore stridande emot Grundlagens föreskrift, hvarföre Hans Excellence endast ansåg sig böra yttra, att bordläggningen icke kunde förvägras, enär den af flere ledamöter blifvit begärd. Friherre Cederström: Jag .ämnar ej yrka den proposition Herr Grefven och LandtMarskalken nu vägrat, men jag begär, att till protocollet få förklara, att jag ej kan godkänna den tolkning, som Herr Grefven gjort af 49 § Riksdagsordningen. Grefve Frölich; Jag anhåller blott få förklara, det jag instämmer i hvad Friherre Cederström yttrat. Herr Hjerta, Lars:
"Vid ConstitutionsUtskottets yttrade öfvertygelse om fullgjord gransknings pligt, kan jag ej underlåta, att uttrycka en motsatt mening, förnämligast stödjande sig å de erindringar, jag emöt Utskottets Memorial redan afgifvit. Vid Utskottets vittnesbörd, att i allmänhet Konungens Rådgifvare och Föredragande troget och redligt bevakat Constitutionens och Lagarnes helgd, Fäderneslandets bästa och enskilde Medborgares rätt, nödgas jag anmärka, att ConstitutionsUtskotlets omdöme i denna del icke är särdeles öfvertygande; då Utskottet, uti frågan om Skeppshandels-handlingarnes förhemligande, förbisedt Constitutionens helgd, äfvensom vid andra tillfällen Lagarnes. 33 II. 21* Den 18 Julli e. m. Ali Fäderneslandets blista vid Skeppshandeln ingalunda varit iakttaget, lärer icke eller vara något tvifvel underkasladt; och att enskilde medborgares rätt, vid flere tillfällen, uti de rådgifvande åtgärd erne icke varit afsedd, skulle må hända icke blifva alltför svårt att ådagalägga, i fall man ägde samma tillgång till StatsRådsProtocollen, som CönstitutionsUtskottet äger; och då jag tror mig med något factum kunna styrka hvarje af dessa fall, anser jag mig också icke kunna medverka till den decharge, hvars egenskap och verkan i 76 §. Riksdagsordningen bestämmas. ConstitulionsUtskottets slutliga anmälande af några under Protocollsgranskningen förekomne vigtigare omständigheter, dock med uttryckligt förklarande, att ingen anmärkning dervid bordt eller kunnat göras, framställer vid denna, likasom vid sista Riksdag, en oformlighet, hvars syftning jag ännu icke hunnit annorlunda uppfatta, än sorn en förberedande åtgärd, att sluteligen omintetgöra Utskottets till påföljd ledande aumärkningspligt i allmänhet.
161 såttas, vid den påföljd af talans förlust, i händelse af underlåtenhet, som uti ofvannämnde 1754 års Förordning omnämnes. I följe.af desse åsigter får Utskottet Riksens Höglofl S änder föreslå följande förändringar i 30 Cap. RättegångsBalken, hvarvid t , 6 och 7 §. §. komma att få följande lydelse: 1 $. Hvar som söka vill, att Konungen ml pröfva HofRåtts Dom eller Utslag, som i hufvudsaken fallit, gifve thet skriftligen tillkänna i HofRätten, innan klockan 12 ä Tjugonde dagen, then oräknad då Utslaget föll. Sedan Vederdeloman år theröfver hörd, gifve HofRätten svar huru thet tillätas må. Ej må thet vägras. 6 $. Sager någon att han så fattig är, att han ej kan fullgöra hvad i 3 §. föreskrifvet är, styrke thet med bevis af Presterskapet, Domaren eller KronoBetjeningen i then ort han eger sitt hemvist; och ställe för thet som dömdt år full borgen, i tby fall som sagdt år, så ock för kostnad och skada. Förmår han thet ej, sätte borgen för sig sjelf eller träde i fängelse till Sakens siut. Then som Vakten underhålla kan, må sitta hemma i hus sitt. Lagutskottet* Betänkandets. 11 i 62 Lagutskottets Betänkande», j 7 $• Then i 3 §. stadgade lösen eller, i fall then ej kan fullgöras, fattigdomsbevis^, bör till HofRätten vara ingifven inom fjortonde dagen från den då RevisionsAnsökningen senast, enligt hvad i 1 §. sågs, bordt vara ingifven, och detta vid förlust af vidare talan i Saken. Allt hvad i öfrigt i thessa fall är stadgadt, varde i HofRätten fullgjordt inom then tid, att Parterne skola stalla sig hos Konungen in; brister något theri, må saken ej till Konungen komma, utan stånde vid HofRättens Doni.
Den borde undersöka om det nu å våra skogar införde trakthuggningssält är det riktigaste, eller om derigenom att fröträden bortthuggas, brist uppstår på gröfre och till afsalu bättre trädvaror. Den borde med ett ord, undersöka och reda allt hvad som rörer skogshushållningen, denna hushållsgren, som hittills från det allmänna njutit så liten uppmuntran, och är lika väl förtjent deraf, som någon annan af våra hufvudnäringar. Om remiss härå till Ekon.Utsk., får jag anhålla. Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Hr Tham, Sebastian Mathias, hade ingifvit följande motion: ”Försök lill Svensk psalmhistoria eller Den nya Svenska psalmboken, framställd uli försök till Svensk psalmhistoria”, af J. W. Beckman, är ett arbete, hvaraf 2 häften blifvit utgifne, och som uti lilterär-hisloriskt, liturgiskt och religiöst afseende förtjenar den uppmärksamhet, att jag ödmjukligen tillåter mig förorda detsamma. Den okunnighet och otillförlitlighet, som hvilar öfver ursprunget och utbildningen af vår kyrkas herrliga sånger, blifver, så vidt det för närvar, kan ske, genom det samma afhulpen, och Sverige i afseende på sin allmänt beprisade psalmbok framflyttadt till samma sjelfmedvetna ståndpunkt, hvarpå affi Den 15 December f. m. 207 dra nationer länge befunnit sig i afseende på sina kyrkosånger. Författaren planterar på svensk grund en ny vetenskap, kallad liymnologien, som i synnerhet uti Tyskland länge och med framgång bearbelats af dess utmärktare theologer. Vigtigt för Svenska litteratur-historien, hvilken della arbele i många afseenden rättar och berikligar, lofvar det i synnerhet att blifva lärorikt inom kyrkans område, såsom framställande fädernas fromma tro och heliga bruk, så vidt sådant uttalats genom sången.
Om Utskottens Betänkande innebure den utsträckning i verkställigheten, som den siste värde Talaren förmodar, si skulle äfven jag vara färdig, att deruti instämma, men efter mitt sätt att förstå, har jag funnit, att en annan ordställning då vore nödig. Hvad angar det man i öfrigt vidlyftigt yttradt, får jag anmärka, att, vid alla jemfö elser emellan Sverige och andra Länder, är det nödvändigt att ej alltför hastigt öfverhalka alla de medverkande orsakerne af StatsFormer, Naturrikedom, CapHalbrist, Folklynne m. m. Således tror jag det framför allt vara nödvändigt, att fästa sig vid den punkt af industriel cultur och oapital-förraögenhet, som Svenska Nationen äger samt Ciimatets hårdhet i detta Land. Detta är en öfvergångs-åtgärd. Jag tror dessutom, att det sättet, hvarpå man vill lösa svarigheterne, ej är det bojia, men på grund af hvad som redan är beslutadt, är det, det enda, I öfrigt kan jag ej finna annat, än att, när man vill ett ändamål måste man ock söka bästa sättet att vinna det. Det är klarr, att Spannmålen skall vara dyrast i missväxtår, och att uppköp deraf då skall medföra största kostnaden. Jag anser Dan *7 OetoberJ. m, »Hedes Utskottets förslag vara rakt stridande emot ändamålet. Friherre Björnstjerna: Om man utaf Ut skottens Betänkande kunde draga den slutsätt* som Grefve von Platen förmodat, skulle jag ej hafva något deremot, men jag hemställer, örn, då ordalydelsen på ett annat ställe i Betänkandet är den, att creditivet endast i högsta nödfall skall begagnas, Revisorerne kunde undvika att göra anmärkning, i fall StatsRådet tillstyrkte, att i något annat fall begagna creditivet. I öfrigt får jag åter upprepa, att hufvudfelet är der, att det är Köpmannen, som skall lemna denna undsättning: han Iernnar ej något på credit åt den fattiga Torparen. Jag kan således ej frångå min begäran om votering. Friherre Sköldebrand:
Den 5 Januarii, mils distancer derifrån — och till lättande af denna för den medellöse högst kännbara tunga, vågar jag vördsamt föreslå: 1) Att Vägafdelningen må öfver hela Svea Land af vederbörande pröfvas, och, der sådant äskas, en ny vägjemnkning efter de samvetsgrannaste grunder af rättvisa och billighet skyndsammeligen företagas, hvarvid hufvudsakligast torde böra tagas till norm: Hemmanens mer och mindre aflägsenhet, Vägstyckets beskaffenhet, såsom Trummor, Broar, Kjällsög m. m. samt närmare eller fjermare afstånd tili Laggillt Vägsgrus af hämtande, &c. 2) Att ingen, som på sina ägor har öfverflöd på lämpeligt Fyllningsgrus, må äga rätt förneka Väglagande sig deraf begagna, dock vid laga ansvar för Afhämlaren, att taga den der, och enligt den föreskrift, som Egendomsägaren meddelar; och 3:o Att alla sådana afvägar ifrån Landsvägen, sorn leda till flera serskildta Egendomar eller Bondehemman, hvilka ej äro indelta i ordentliga Byalag, och således ännu icke kommit under benämning af Byaväg, må behörigen Hemman emellan proportionaliter skiftas, i lika godt stånd med Landsvägen hållas, samt årligen, vid Laga ansvar, samma tider lagas och islåndsättas. Om behörig Remiss till Besvärsoch Oe cono - Den 5 Jahuarii. 273 conomieUtskottet, får jag äraa vördsamt anhålla. 5:o Då efter föregånget Missväxtår vid hrist af Brödföda och Utsäden till näststu ndande års Skord, Kongl. Maj:t och Rikets Höglofl.
1 anledning häraf tillstyrker Utskottet vördsamt, att det Fullmäktige i Rikets Ständers Bank och Riksgälds-konlor tillkommande honorarium må, från och med början af nästa år 1858, få utgå med ett förhöjdt belopp af Tvåtusen R:dr Riksmynt årligen för hvardera. Stockholm deu 5 Oktober 1857. Sammansatta Stalsoch Ban/co-Utskollets Utlåtande N:o 29. 3 Reservation af Riksdagsfullmäktige!) Jonus Andersson från Östergöthlands län: “Icke förbiseende viglen och ansvaret sorn åtfölja fullmäktigskapel i Rikets Ständers Rankooch Riksgälds-verk, kan jag likväl icke underlåta alt reservera mig emot Sammansatta Utskottets nu fattade beslut att tillstyrka 100 procents förhöjning af del arfvode, sorn Fullmäktige i dessa verk för närvarande åtnjuta. Det kan visserligen låta säga sig att det nuvarande årliga arfvode! 1,000 R:dr Riksmynt, som för längre tid tillbaka bestämdes, icke numera motsvarar tidens kraf och uppdragets vigt. Detta kan (ill en viss mån vara sanning såvida man vill sätta dessa Ständernas delegerade i paralell med Statens tjenstemän, hvars utkomst måste grundas på den lön de erhålla. Då likväl en sådan jemförelse icke här torde vara fullt lämplig, helst då fullmäkligskapets ersättning grundar sig mera på det större förtroende som med uppdraget är förenadt, än på den penningelön som detsamma erbjuder; och då jag dessutom är öfverlygad derom, att ett samvetsgrann! fullgörande af ett gifvet förtroende-uppdrag icke kan eller bör vara beroende af arfvodets belopp, samt att ett förhöjdt arfvode sålunda icke lemnar större garanti för hvarken förmåga eller vilja i detta fall, så kan jag för min del på intet vis finna nödvändigheten af den tillstyrkta arfvodes-förhöjningen, åtminstone icke i den skala som här föreslagits.
Hvad man vill säga, att någon stor skillnad i BrännvinsBevillningen skall uppstå , är lätt vederlagdt derigenom, att de dubbla 90 kannors pannorna lära vara ganska få , och man genom den enas nedläggande beröfvar Staten ganska liten Intrade, då man förekommer en progressiv Brännvins-fabrication på några mägtigare Personers händer till den mindre bemedlade Landtbrukarens förfång. Att Heder, värda BondeStåndet antagit Utskottets sednare förslag, är äfven såsom skäl för oss anfördt, men detta Stånd tror sig hafva samma interesse i denna sak, som de, hvilka här ifra derföre. Sluteligen skall jag ej glömma det stora skäl , att man bränner mäst af Potatoes , nyttan deraf vill jag ej alldeles bestrida , ehuru tvetydig den synes, då den blott ökar öfverflöd af den skadligaste af alla förtärbara Fluida , och denna Bränning dessutom* icke är allmänt känd eller användbar, samt skall i flera Orter, i samma mohn den tilltager, höja priset på ett tjenligt och i synnerhet för fattigt Folk nödigt födoämne., hvilket på ett skadligt \Den 8 Maji, /, m: 19? sitt får remplaceras af det deraf lill verkade Brännvin, hvars både moraliska, phv-iska och ceconomiska olägenheter aile mer och iner ut» bredas innom vårt Land. Jag förnyar min anhållan om Votering i det fall att Ridderskapet och Adeln icke antager hvad jag vördsamt tagit rriig friheten föreslå, och jag förklarar, att om än mina yttranden förkastas eiler heies, eller min Voterings-anhållan väcker någons harm1, sä har jag dock gjort hvad jag förmått, vunnit bifall a£ mitt samvete och följt endast min öfvertygelse, och detta värderar jag långt mer än sådana egna fördelar, sorn vålla Fosterlandets och Medborgares olyckor eiler förderf. Herr af Brinckman: I Fäderneslandets angelägenheter är det ej tillräckligt att blott hafva välmening; man måste äfven äga sakkännedom och erfarenhet; eljest kan framställ; ningen lätteligen komma att endast grunda sig på fördomen eller slumpen.
Det högsta man skulle kunna säga, är att det är öfverflödigt och sålunda ej farligt eller af någon betydenhet; men det är en annan ■omständighet, hvarföre jag verkeligen anser det vara af stor våda, att bifalla Utskottets förslag, likasom jag önskar det man ej ville borttaga de främmande sändebudens rätt att sjelfve inför Konungen göra gällande sina skäl till missnöje med en utkommen skrift. Mina skäl härtill äro: det är ej omöjligt alt tänka sig, det en faction styrde Sverige; om då HofCanzlern vore organ för denna faction, och denna faction skulle önska krig, så skulle, om factionen lät utgifva de mäst smädliga skrifter emot en närgränsande nation, och HofCanzlern underlät att göra Grundlagens bud gällande, det önskade kriget deraf kunna blifva en följd. Jag anser det derföre vara en större garanti deruti, att de utländske sändebuden få, då de vistas bland oss, äga den Svenska medborgarerätten, att inför Konungen anmäla hvad de anse skymfligt, än om man endast i HofCanzlerens hand anförtrodde denna rättighet. Jag skulle derföre önska, att vi i detta afseende ej fastställde ett skick, som vi ej försökt. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt har sjelf upplyst, att de utländske sändebuden hitintills ej klagat öfver hågra tryckta skrifter, och dock vilja vi Den 3i Ja nu ar ii e. in. 383 hu sätta HofCanzlern i oro öfver hvarje uti en skrift förekommande tvetydigt uttryck, och lemna honom makt att besvära hvarje författare med tvångsåtgärder, tilläfventyrs oftast en följd af en nervsvag HofCanzlers retliga fantasi. Detta tror jag vara i högsta grad olämpligt, så mycket hellre, som det finnes flere nationer, hvilka här ej hafva några sändebud, men hvilkas rätt HofCanzlern, till följe af folkrättens bud, vore pligtig att bevaka; hvarigenom åter flere confiscationer af skrifter skulle uppkomma, än om denna rätt att anmäla skrifter endast vore öfverlemnad åt de utländske sändebuden sjelfve.
Jag ser af Utlåtandet att någon anmärkt, det blott Possessionaten klagat öfver lösdrifveriet; men jag kan försäkra, att sjelfägande bönder i Skåne lika mycket fört denna klagan. Herr Cederschjöld: Den siste värde Talaren har fästat uppmärksamhet på skillnaden emellan naturtillståndet och samhällstillståndet. Men äfven i samhället har lagstiftaren icke rätt att inskränka somligas naturliga frihet mera än andras, eller någons mera, än som fordras för det helas bestånd. Jag tror de tjenandes och öfriga obesuttnas frihet snarare redan V3ra för mycket inskränkt, än böra ännu ytterligare inskränkas. Man har sagt, att fängelser och correctionshus blifva otillräckliga för alla dem, som dertill dömas. Men när man nu vill sträcka sig derhän, att döma till correctionslius äfven sådana, som intet ondt gjort, så skola correctionshusen väl blifva ännu otillräckligare. Jag vill blott hemställa, om man Den 20 Januarii f. m. icke lätt finnér, alt det egentligen är egenia vttan hos (lein, som behöfva tjenstehjon, oell bemödandet att nedsätta deras löner till det yttersta, som ger anledning till sådana påståenden? Jag hemställer, huruvida det är billigt att på detta sätt tvinga folk, att arbeta nästan för intet, då det finnes landsorter, der man erhåller tjenare för mindre årslön, un måhända den medelmåttiga hatt kostar, som jag håller i min liand. Friherre Åkerhjelm: Jag har begärt ordet i anledning af en del af den siste värde Talarens yttrande, deri han säger, att fängelserna blifva mer och mer fyllda, om förslaget skulle antagas. Om han dermed menar, att hvar och en, som här är omnämd, antingen han är illa känd eller icke, skall sändas till correctionshus, har han fullkomligt rätt; men om de sysslolöse, icke vanartige, antingen dömas till krigstjenst, eller för dem bildas en särskildt MilitairCorps, blefvo fängelserne af dessa icke uppfyllde, men de erhöllo en anständig och hälsosam sysselsättning. Nöden bildar brott, och lättja bildar nöd.