Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Utskottet, af de inom Riks-Stånden gjorde anmärkningar, inhemtat, att flere Ledamöter, med hänvisande till så väl 44 §• 1 *772 års, sora 9 §. uti [720 års Regerings-Form, ansett ock det uti 79 § af 1809 års Regerings-Form förekommande Gnmdlagsstadgande: ”Konungens rättighet alt låta slå mynt, dock oförkränkt,” utmärka en vidsträktare Konungslig rättighet, än som vore förenlig med den af Utskottet yttrade åsigt, att Rikets Ständer egde gemensamt med Konungen bestämma mynt-enheten jemte dess fördubblingar och afdelningar, samt således innefatta rättighet för Konungen, att ensam ej allenast låta prägla Rikets mynt, utan ock bestämma detsammas vigt; men att deremot det i första delen af åberopade intagne förbehåll ”ingen förändring i Rikets mynt till skrot eller korn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må ega rum utan Rikets Ständers bifall, ” borde så förklaras, alt med skrot förslodes kopparen, och med korn finsilfret, eller med skrot och korn tillsammans proportionen emellan koppar och silfver, uti den metalliska massa, såkallade lödigheten, hvaraf Konungen egde slå Rikets mynt, så att blott bestämmandet af denna proportion utgjorde gemensamt Lagstiflningsämne för Konung och Ständer, har Utskottet ansett sig destohellre uppmanadt att ingå i undersökning om hvad med skrot och korn egentligen bör förstås och från äldre tider varit menadt, som häraf beror, huruvida den Konungen förbehållne rättighet att slå Rikets mynt skall tagas, antingen i förenämnde vidsträcktare eller enligt den af Utskottet uttryckta mening. Utskottet har, till erhållande af visshet härom, egnat noga granska ning åt de uti Banken förvarade äldre Handlingar, angående myntväsgndet, Bunco-TJeskottets tftj.
Utaf de upplästa reservationerne, såväl Frih. von Kraniers som Doctor Björkmans, skulle jag tro, all en hvar kunnat linna beliofvet vara ådagalagdt af löneförhöjning åt lärarne vid denna skola, som med densamma den egna omständighet sig företer, att lion icke ens åtnjuter hälften af det anslag, som blifvit beviljadt åt andra högre iärdomsskolor och gymnasier, der de pa ett ställe äro förenade. Rian kan visserligen säga, att vid gymnasier föreläsningarne bestridas af lectorer, sorn derjemte hafva sig å(agde coDsistoriella göromål; men dä antalet af lärjungar vid skolan i Upsala är sä mycket större än vid gymnasierne, jag vill minnas det uppgår ända till 293, så inses lätt behofvet af en derefter lämpad vedergällning. Man jemföre denna skola med en annan inom samma stift, nemi. deu i Gefle, då man finner antalet af lärjungar i den förra vara dubbelt större än i den Den G November f. m. 77 sednare. Nödvändigheten af löneförbättring skulle jag alltså anse vara fulleligen ådagalagd. Upsala cathedralskola vågar jag påstå vara en af de häst organiserade skolor i Svea land; att den är den mest besökta, det hafva vi sett, utmärkt af skickliga lärare, hvarföre också undervisningen bedrifves med en fart, som kanske är ganska sällsynt. Till bevis på det nit, hvaraf denna skolas lärare äro lifvade, vili jag nämna, att en af dem, för några år sedan på egen bekostnad, gjorde en resa till Tyskland, lemnande under tiden alla sine löneförmåner åt den i hans ställe vicarierande; derjemte tvenne andre af denna lärares kamrater äfven gjort utrikes resor till Tyskland och länge uppehållit sig i Sachsen, Bayern, Preussen och flere länder, allt med ganska ringa understöd af Staten. Med den skatt af erfarenhet, hvarmed de hemkommit, hafva desse lärare betydligen gagnat skolan. I samråd med den utmärkte Rector Schöl® Boivie och med Ephori goda minne, hafva de infört nya läromethoder i flere lärdomsgrenar.
Hon hade gått den långa mörka vägen, som är så trång, att ingen återgång är möjlig. Redan framstucko några höstblommor på hennes graf, redan hade vinter och sommar vexlat på den, och tiden förbytt modrens bittra sorg till en stilla saknad, mildrad af hoppet att snart i en evig fröjd återse sitt barn. Hennes sista ord hade låtit täckelset falla från modrens ögon och hon såg nu klart källan till sin dotters lidande. Tyst i sitt hjerta förebrådde hon Elisabeth och Rudolph, som sin Virginias mördare, och denna aggande känsla födde en stor bitterhet emot dessa två, en bitterhet, som de voro långt ifrån att ana, hvarföre de äfven uppbjödo alla sina krafter att trösta den arma modren. Under loppet af detta år hade Leonhards och Elisabeths förhållande till hvarandra tagit en ny rigtning. Med hvarje dag blef hon kallare emot honom och dock var hon undergifven, ja ödmjukt uppmärksam för hans minsta önskan. Den yttre känslan af pligt var det enda band, som numera förenade de båda makarna. Men detta band är skört, om ej kärleken gifver det styrka. Visst bildade äfven barnen en länk emellan dem, men äfven mot dessa, fordom så älskade varelser, var Elisabeth blefven likgiltig, kall och tvär, och de späda, träffade af denna förvandling, drogo sig från modren och slöto sig allt närmare fadren; ty han var aldrig kall eller ovänlig emot dem, tvertom tycktes de för hvarje dag bli honom allt kärare. De voro numera det enda, han egde på jorden och åsynen af dessa älsklingar var det, som uppehöll hans mod och lät honom tåligt hoppas och vänta på bättre tider. Men när dagar kommo och dagar gingo utan att någon förändring inträffade, när han såg Elisabeth allt mera aflägsna sig ifrån honom och barnen, såg dessa tillvexa och snart stora nog att begripa föräldrarnes förhållande, då vaknade bittra tankar i hans själ och han beslöt att gå, gå långt bort och aldrig återvända. Men huru kunde han för hela lifvet skilja sig från barnen?
Jag ber likväl att få fästa upmärksamheten derpå, att detta nej angick hela morn., så alt, om detta nu sönderklippes, eger Ståndets vägrande svar icke någon verkan. Det är emedlertid genom en sådan sönderdelning af mom. som man vill framtvinga Utsk:s första förslag, i st. f. att vidtaga en nödig förändring i det nu ifrågavande förslaget. 13 H. 11 162 Den 7 Oktober e. m Jag anhåller fördenskull, att Hr Frih:n o. Ordf:den behagade framställa propos. på bifall till morn. i dess helhet, med den förändring, som Gr. Mörner föreslagit; ty endast derigenom kan frågan bedömas i sitt sammanhang, utan alt hindras från att votera särskildt öfver hvarje punkt. Frih. Raab: Jag skall icke göra mig skyldig lill det fel, att inlåta mig i någon diskussion i saken; utan "jag inskränker mig blott att åberopa det lagrum, som ger mig fullkomlig rättighet att begära den propos., hvarom jag anhållit. Det förundrar mig, att en så lagklok man, som Hr Printzensköld, icke erinrar sig ä4:de §:n R.O., der det står: ”och skulle målet, under diskurserna, skiljas uti flera delar, hvaröfver särskilda anmärkn:r göras, då skall, enär sådant äskas, propos. öfver hvardera delen särskildt anställas.” Nu är det obestridligt, att anmärkn:r blifvit gjorda emot l:sta delen af morn., och alltså eger jag, enligt berörde 54:de §, obestridlig rätt att få den propos. framställd, hvarom jag anhållit. Gr. Lagerbjelke: På sätt jag nyss nämnt, är R. o. Ad:s beslut, att propos. om bifall till hela morn. är med nejJjesvarad, så vida icke detta beslut genom votering uphäfves. Ar således Hr Pi intzeusköld missnöjd med detta beslut, så står det honom fritt att begära omröstning; ty på annat sätt lärer det, sedan Ordhden framställt sin uppfattning deraf, icke kunna uphäfvas. Hr von Hartmansdorff:
Också Hans? MAX. Också Hans. KATRINE. utanför, ty hon vitt icke lämnas utanför... Nå väl! Men det är en, som vi icke kunna lämna MAX (vill hejda henne). Fröken Katrine... KATRINE (gör en rörelse med handen). det jag nu gör, men här måste man gå öppet till väga. Det handlar också om Emilie. (Max böjer hufvudet, svarar ej. Katrine efter en paus). Emilie håller kan kanske icke svara. mycket af er. (Max tiger.) Ni vill icke svara? Ni Nej. Det är väl emot allt skick och bruk, 118 MAX (med ansträngning). ärlig som ni. Jag har under sista tiden icke varit hagat att hedra mig. Jag både kan och vill. Och jag skall vara lika okunnig om de känslor, hvarmed fröken Haxton beKATRINE. ämnar Ja, ni måste ursäkta, att jag går så rakt Jag trodde det nog. Stackars barn! Och ni på saken, men ställningen måste bli klar. Er ställning här i huset er ställning till min svägerska och till min syster. MAX (beslutsamt). åtminstone mellan er svägerska och mig. Jag beundrar i hög grad fru Leonora. KATRINE. Den behöfver icke bli klar den är klar Ni medger det MAX. som hela världen förmodligen har kunnat läsa sig till i min blick, i hela mitt uppförande. KATRINE. Det är icke särdeles heroiskt att medgifva något, Ja, det vet gud, att den har! MAX (fast). försäkrar er på min heder att om henne är det icke mera att säga. Så var det er syster, hon Då tala vi alltså icke mera om Leonora. Jag 119 KATRINE (energiskt). Ni bör kunna förstå, att jag icke gerna kan diskutera om min syster med er. Jag har trott mig göra oss alla en tjänst genom att öppna edra ögon och ge er trådarna i hand. Ni vet nu, hvad ni behöfver veta för att fatta ett beslut. Jag... (Vill gå.) MAX. Löjtnant Bruun! Jag ber er gå icke vidare. sin spets. Ni menar alltså, att att om jag icke med det allra första fattar ett afgörande beslut, blir min ställning till Leonora, till er alla ohållbar.
Under den första femårsperioden hörde de senare till de yttersta sällsyntheter och blott under en femårsperiod (den tredje) hafva de, ehuru obetydligt, höjt sig öfver antalet af äktenskap mellan jude och kristen kvinna. Måhända förtjänar detta förhållande en viss uppmärksamhet. Det visar måhända — hälst om uppmärksamhet fästes vid den judiska kvinnans större beroende af familjens öfverhufvud, att fördomen mot amalgameringen bland judarne varit starkare och kunnat mer göra sig gällande än fallet varit bland den inhemska, åtminstone till namnet kristna befolkningen i vårt land. Ett mindre samhällselement strider för sitt lif, det må man ej förtycka det. Det har ej dukat under för förföljelserna. Men striden blir ojämn, när helt andra faktorer än våldet börja lägga sitt svärd i vågskålen. Utrotningen får då ej längre den förhatliga karakteren af förintande. Den får den mildaste och äfven för nationalkänslan mindre stötande af sammansmältning. Den mindre talrika nationen försvinner ej därigenom för den större. Fastmer får den gifva senare generationer arfvet af sina egenskaper. Och ett sådant arf af det judiska folket skall vårt folk visserligen icke beklaga. Något af judisk uthållighet, af judisk seghet, behöfver Sveriges folk, om det skall lösa sina stora världshistoriska uppgifter. Hvarje droppe blod i dess ådror, som stärker sådana tendenser, de må nu vara hur obetydliga som hälst, bör det ej beklaga. Så mycket om saken i dess nuvarande läge. Men i detta fall som i så många andra hafva vi skäl att taga hänsyn till vår östra granne; och glömma vi att göra detta, så torde vi ej undgå beskyllningen att hafva » gjort upp räkningen utan värden ». Hänsynslöst förföljer Rysslands folk de där bosatta ryska och polska judarne. En utvandring i massa till vårt land inom en ej aflägsen framtid torde man kunna motse. De här bofasta judarne vålla vårt folk intet ondt, de rekrytera tvärtomnågra ord i judefrågan. mången gång deras leder, som äro vårt folks stolthet. Men de ryska och polska judarne hafva under århundradens förtryck öfvergått till det judiska folkets allra sämsta element.
Maj:t i underdånighet hemställa om icke lämplgt vore att ifrågavarande utgifter utgingo ifrån den, eller 3:dje hufvudtittelns besparingai, der sjelfva länerna äro i stat uppförde, så vida icke Konungen skulle finna lämpligare, att i anseende till deras obestämda, tillfäll ga och af StatsUtskottet förmodade obetydliga belopp låta dem af extra utgiftsmedlen bistridas. Bil. til Ridd. o. Ad. Den 25 Martil, N:o 2. Grefve Gyllenborg, Johnn Hinning; Då jag icke saknat anledning till den, förmodan, att Höglofl. ConstiiutionsUtskottet, vid erinran om Grundlagens föreskrift i 29 §. Riksdagsordningen, i afseende på läsning af StatsRådets Protocoller, skulle ställa sig denna föreskrift till efterrättelse, bar det deremot förekommit mig oväntant, att ConstitutionsUtskottet, i utlåtande öfver min motion, att läs. ning af StatsRådets Protocoller icke borde Constitutionsenligtannorlunda än i Utskottets pleno, verkställas omsider förklara1., det denna läsning på irenne divisioner, hurde förrättas, och anhåller jcg vördsammeligen att, till vederläggning af de, af Utskotte: nyttjade skäl, få följande anföra. Utskottet yttrar, att första skälet hvarföre Utskottet i derna läsning formerat sig på afdelningar, ligger i den Utskotten, af Grundlagen, tillerkände ritt, att, efter omständigheterne, reglera sine iire oeconomica och deribland, arhetsmethoden; ett skäl, som jag sannerligen icke förmodade skulle blifva framställt, i ett sådant fall som cet närvarande, samt att inskräskning i en granskning som icke kommer att bero af någpn högre pröfning, skulle hänföras till oeconcmica och arbetsmethode, Annat är förhållande i andra Utskott, utan att någon jämförelse derifrån, kan hemtas för Constitution Utskottet der kan med trygghet, för bevarande af natioceus rätt, 1 ■ Den 25 Martii.
Dess och Rikets Kammar-kollegii, af vederbörandes yttranden åtföljda, underdåniga utlåtande, hvaruti blifvit upplyst, att Strömsholms Kungsladugård af 11% mantal tillika med lägenheterna Qvarnhagsvretarne, Qvarnhagsstranden, Flyet, Holmen vid Flyet och Rigärdsstranden, enligt Kammar-kollegii kontrakt den 28 Mars 1844, blifvit åt sökanden upplåten på 50 år från samma års midfasta, emot ett årligt arrende af 135 tunnor 24% kappar råg, 153 tunnor 24l/2 kappar korn, 103 tunnor hafra samt 550 Lisp. hö och 3,698 Lisp. halm; och ehuruväl sökanden, jemlikt 7 mom. i arrende-kontraktet, ej är berättigad till ersättning af staten för de lidna förlusterna, utan kronan tvertom förbehållit sig frihet från att, efter inträffad vådeld, förse arrendatorn med nya byggnader för egendomens bruk samt ålagt honom att sådana i afräkning på sin byggnadsskyldighet sjelf uppföra, har Kongl. Majit dock, enär omständigheterna äro för sökanden särdeies ömmande, velat, i öfverensstämmelse med hvad Kammar-kollegium och samtlige i ämnet hörde embetsmyndigheter underdånigst tillstyrkt, härigenom i nåder föreslå, att Ifikets Ständer måtte bevilja sökanden den' begärda eftergiften af sistlidet års halfva spanmåls-arrende för Strömsholms Kungsladugård, samt i sådant fall, på sätt såväl chefen lör Strömsholms stuteri, åt hvilket stuteri-arrendet är anslaget, som ock Kongl. StuteriOfverstyrelsen förutsatt och hemställt, tillika anvisa ersättning till stuteriet af statsmedel till fyllande af den genom ifrågavarande eftergift uppkommande brist i 1832 års arrendebelopp. Kongl. Kongl. Majus Nåd.
Den 22 Maj f. m. 445 Hr Lagergren, Anders: Mig synes, att Utsk:t i denna punkt ej kunnat mena något annat, än att filial-bankerna ej skola få några nya kreditiver. Denna § är egentligen onödig, ty det är klart att, örn inga nya banker komma i fråga, så kan ej hel ler någon försträckning till dem komma i fråga. Jag anser således §:n ganska väl kunna qvarstå sådan den är. Frih. afUgglas: Den 13:de §:n säger att inga nya filial-ban ker må stiftas; denna § åter talar om de redan befintliga; men då R. o. Ad. ej velat bestämdt uttala sig i afseende å den förra, bör väl samma behandlingssätt iakttagas äfven i afseende å den sednare. Hr Akerman: I § 13 kan det vara likgiltigt, om det står tillsvidare eller hädanefter, ty det beror i alla läll på kommande Ständer, men i denna § är det af största vigt, att II. St:r uttala hvad de verkligen mena, att de nemi. icke vilja hafva nå gra nya filialbanker, och jag får derföre ånyo anhålla om bifall till puukten. Gr. Posse, Arvid: Det memento mori, som Hr Akerman vill gifva filial-bankerna, synes mig att de redan fått tillräckligt tydligt i § 13. Det torde vara onödiat att här upprepa detsamma, och jag anhåller derföre om afslag. Hr von Ehrenheim: 1 det uttalande, R. o. Ad. gjort vid § 13, ligger ju blott, att tillämpandet af den åsigten är beroende af den lagstiftning i bankväg, som kan framdeles åstadkommas. Att än vidare utsträcka detta, anser jag icke vara lämpligt, och yrkar derföre fortfarande afslag å denna §. Gr. Liljencrants: Jag anser en ganska väsendtlig skil nad förefinnas mellan 13:de och 14:de §§:na, itliy att den förra handlar om nya filial-banker, och den sednare deremot om de redan befintliga. Jag anser nödigt att man uttalar sin afsigt i fråga om äfven de sednare, och yrkar derföre bifall till denna §.
Efter att hafva ingått i denna undersökning, finner jag visserligen, att den värde motionären i afseende på fullföljandet af sin öfvertygelse ronde denna nyttiga sak på ett berömvärdt sätt visat en ihärdighet och en konseqvens, som det vore önskligt, att män i hans ställning och med hans intellektuella förmåga gjorde och kunde göra; men då jag finner till hvad mål han kommit, och då jag tillika finner, att han gång efter annan, sedan han först framställde sin motion, gått allt' mer och mer ifrån hvad lian ger namnet af att arbeta för kommunalväsendet, och det ur den synpunkt, att han icke ville blottställa sig för beskyllningen att hafva velat bilda några politiska klubbar, tror jag att han genom en sådan slags farhåga och genom en sådan för långt drifven eftergifvenhet för hvad han an ser vara opinionen skadat sitt ursprungliga förslag. Den värde motionären börjar sitt förslag med att orda om de förvånande framsteg och den ovanliga liflighet, som på sista tiden låtit sig förnimmas i de enskildes verksamhet; men då förhållandet redan är sådant, utan att det blifvit framkalladt af några Länsnämnder, tillstår jag, det jag icke inser, hvartill framställandet af motionärens förslag tjenat, enär just det, som han derigenom åsyftat, redan såsom ett faktum förefinnes. Men han säger, att införandet af Länsnämnder skulle ytterligare befordra den allmänna andan; detta må jag säga ljuder sällsamt i mitt öra, då jag sedermera finner, att det, som han genom dessa nämnder ämnar förbereda, är blott en ekonomisk anda, och alldeles icke hvad som vanligen innefattas under benämningen allmän anda. som dock torde vara något helt annat. Att en allmännare kommunal-anda upstått, hafva vi nyss erkänt; men jag tror, att denna anda alldeles icke behöfver någon så beskaffad stödjepunkt som dessa Länsnämnder, hvilka, jag måste bekänna det, prima facie, synas mig komma att verka måhända helt och hållet emot motionärens syftning, ja till och med alldeles qväfva upkomsten af en allmän auda.
I fråga om de i förslaget förekommande föreskrifter, angående det nya systemets bringande till verkställighet, anse Utskotten icke skäl till annan anmärkning, än att, enäi° enligt Utskottens öfvertygelse, kännedom om och vana vid det antagna systemet lättare och säkrare bibringas allmänheten genom detsammas praktiska användning, än medelst tbeoretisk undervisning, och något skäl, efter Utskottens omdöme, *cke äi lör handen att ända till år 1857 uppskjuta rättigheten för den enskilde att i sin handel tillämpa berörda system, denna rättighet kan redan vid 1856 års ingång vidtaga, hvaraf skulle följa, alt tiden för det gamla systemets begagnande blefve sju år; alitsa och emedan någon betänklighet icke torde möta antagandet al ofvannämnda Nådiga för slag i öfrige delar, få Utskotten vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att, löi sm del, med godkännande i öfrigt af berörde å pag. 15 och 16 här ofvan intagne föreskrifter ifråga om femte punkten besluta: att under loppet af sju år från den 1 Januari 1856 det må slå kvar och en enskild fritt att i sin handel och rörelse använda, efter eget godtfinnande, del hittills gällande eller det nga måttoch vigtsystemet. r ' Slutligen har Kongl. Majit täckts förklara, att, för den händelse det nP rostoch vigt-systemet varder antaget, Kongl. Majit anser en jemförelse-labell böra, pä det att allmänheten om detsamma desto säkrare må erhålla kännedom, i nästkommande almanacha. genom Kongl. Vetenskaps-Akademiens försorg, införas; och ^ lära Rikets Ständer jemväl finna denna åtgärd, till vinnande af nämnde ändamål, böra vidtagas. Beträffande det al Herr Stolpe framställda yrkande om utfärdande af en nJ justerare-taxa; så och då, enligt hvad Kongl. Majit uti sin högslberörde Nådiga Proposition upplyst, Kongl.
Mig synes arr Fullmägtige lätt bordt inse, att det answar hwarrill de under en rärtwis Styrelse kunna ställas, ej möjeligen kunde wara annar än lagligt; art denna lagliga answarighet äger rum, antingen omedelbarligen inför Deras Principaler Riksens Ständer, eller enär de ej äro tillstädes, inför Hof-Räteen, i wisia utstakade fall, och uppä föregången Nennsi ifrän Reviforerne; och att Fullmägrige aldraminst bordt befara, der Penninge-Förwalrningarnes wada och äfwentyr kunde dem lageligen ril! last läggas, enär de med sine Principalers tydlige och formelle föreskrifter kunde styrka, att det genom Riksens Ständers enhällige beslut widkagne, i Riksdagsbestuter intagne, och genom Banco-UtstotteksFullmägtige till efterlefnad meddeldke Realisations-sätt, war Den 14 November45 war det enda, som blifwit till någon Banquens åtgärd hänstjuiic. Da detta flat, af förestrifternes tydelighec och laglighet, är i min tania sä tillräckeligen talande emot Herrar Fulimägkiges förhållande, och dä jag aldrig ett ögonblick kan lemna rum ät den lankan, akt Hans Majit stullc med misshag uptaga uprikligheten af en Corps, eller ens af enskild Person, som i underdä» nighel ädagalägger sin skyldighet att ej wika frän det som för densamma är Lag i sä anser jag för min del öfwerflödigk att framställa nägon widare an» märkning wid de stät Fullmägtige för sikt gifne samtycke, med görlig skicklighet upgifwit, än den, akt desse stal synes mig wara sädane, hwaröfwer Riksens Ekander wid sednaste Riksdag ej, mig wetcerligen, gifwik dem tillstånd att ä Banquens magnar i ringaste pröfning inga.
Hvar och en, som känner vigten af en ed, känner ock att edgång så sparsamt som möjligt bör användas; ju mer man begagnar ett medel, sådant som det ifrågavar., för att inverka på individens rättskänsla, ju mindre blifver verkan deraf i längden. Ar man ej säker uppå att individen är bunden af sin heder och sitt samvete, utan att dessa band skola genom edgång ytterligare befästas, så betviflar jag att ändamålet på detta sätt kommer målet närmare. Man bör dessutom, som mig synes, i frågor som denna, sätta ensamt förtroende till de valde deputerades rättskänsla, redlighet, oegennytta och oväld, men icke, medelst föreskriften om edgång framkasta en misstanka mot dessa deras egenskaper, som bör sakna grund i verkligheten. Jag skulle t. o. m. önska att edgång vid taxeringarne borttoges, emedan hvarje års erfarenhet bevisar densamma vara af ingen betydelse, enär man hör klagomål framställas från flera håll om orättvis beskattning och hvilka klagomål gå ända derhän, att man hör omtalas, det politiska förföljelser grundlagdt besluten; — och hvarföre då införa en sådan ordning, när den icke länder lill det ringaste gagn. Annat är den edgång, som är föreskrifven för ett vittne; detta påminnes dervid af domaren om edens vigt och värde, ■— det är en slags högtidlighet, som tillägges vittnesmålet — der kan således eden vara på sin plats; men att i ett så beskaffadt administrativt bestyr som markegångssältningen, vilja binda personen genom ed, — det synes mig både olämpligt och ingalunda ledande lill det dermed åsyftade ändamål. Jag hemställer om ej R. o. Ad. skulle finna för godt, alt genast afslå förslaget i denna del, men yrkar i annat fall återremiss å punkten för att få densamma ändrad i öfverensstämmelse med den åsigt jag nu haft äran anföra. Hr von Troil: De båda anmärkn.-r, som den föreg:de talaren framställt hafva äfven utgjort föremål för öfverläggning såväl på den afdeln. af StatsUtsk. som handlagt detta ärende, som ock inom Utsk:s plenum.