Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Södra teatern har nu utbytt den olycksaliga » Prisgåtan » m o t ett » Gullregn », som ofvanpå denna föregångare kändes riktigt uppfriskande. Detta lustspel, bearbetadt efter tyskan af Frans Hedberg, har i alla händelser den förtjänsten att vara lifligt o c h underhållande. Något snilleverk är det visserligen inte, m e n nästan alla rollerna däri äro spelbara, o c h särskildt hr Bergström har en roll, s o m passar h o n o m utmärkt. En fattig, hedervärd spetsborgarfamilj m e d giftasvuxna döttrar blir förflyttad från en blygsam position i landsortsstaden Finkemvverder till en förgylld, men ihålig » lycka » i » världsmetropolen » Berlin. Den hederliga spetsborgarfamiljen råkar in i en sådan massa oväntade förvecklingar i sin nya ställning, att den återvänder till Finkenwerders blygsamma, m e n humbugsfria idyll. En excentrisk ryska får på ett för öfrigt tämligen otroligt sätt tjänstgöra såsom den där leder Finkenwerders-familjen in i det gyllene Berlin-äfventyret. Stycket spelas friskt o c h lifligt. Herr Bergström som den hederliga kälkborgaren, är, s o m sagdt, riktigt i sitt esse o c h fru Fornell sekunderar honom m e d framgång som hans äkta hälft. Fru Stavenow, teaterns nya intagande ackvisition, gör en täck ingenueroll o c h fröken Olsson en synnerligen drastisk piga, som ej minst » på hyllan » finner glada beundrare. Det hela är harmlöst muntrande o c h torde nog en tid hålla sig uppe på programmet. Tatjana. Teater och musik. parsamma Fruar! 319 Skiss för Idun af Elsa Lindberg. (Forts.) När herr Birger klockan fem k o m uppför trappan till sitt rum, fann han nyckeln instucken på sitt vanliga gömställe i ett hål i muren. Rummet var tomt. Tatjana var borta! Den lilla nötta fiollådan o c h det blå knytet hade hon tagit m e d sig.
Besv:s o. Ekon.-Ulsk:s Bel:de N:o 32). S. A. Iv. Hos Rikets Ständer har i betraktande kommit att, dä grund-diknings allmänna införande skulle tillskynda Svenska landtbruket stor nylla, denna uppfinnings tillämpning på derlill tjenlig mark ä de öfver hela riket kringspridda mångfaldiga boställen skulle, jemte del dessa boställens värde derigenom förhöjdes och innehafvarncs utkomst förbättrades, sannolikt tillika medföra den stora fördel, att den vigliga förändringen i jordens brukningssätt blefve hastigare och allmännare öfver hela riket känd och tillämpad, än under andra förhållanden, då allmänheten sålunda egde tillfälle att, genom jemförelse!’ mellan den grunddikade boställsjorden och sadan jord. som häfdades med öppna diken, utröna det nya dikningssättets företräde framför det gamla. Med anledning häraf, och sorn det icke undfallit Rikets Ständer att allmänna lagen, i 6 Kap. 2 och 3 §§ Bvggninga-Balken, för närvarande torde hindra öppna dikens å ett boställe utbytande mot täckta, få Rikets Ständer bos E. K. M:f i underdånighet anhålla, del E. K. M:t läcktes i Nåder vidtaga sådana, åtgärder, hvarigenom de binder, som i följd af nyssberörda lagstadganden mola för täckla dikens anläggande å boställsjord i stället för öppna, må varda undanröjda, samt grunddikningens skyndsamma och allmänna införande å boställsjorden på lämpligaste sätt befordras. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 28 Februari 1857. 46 Expeditions-Utskottets Förslog till underd. Skrifvelse N:o 28. Uppläs! och godkändi hos Ridd. och Addri den 26 Fehr. 1857. Preste-Slåndel den 28 liorgarc-Slåndct den 28 Bonde-Siandet den 28 Fikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående utarbetande aj sammandrag af administrativa m. fl. författningar. (Allni.
Jag vågar säga än mer, då jag nu yttrar, att den lindring i skattebördorna, man vid innevar. riksdag från flera håll söker bereda åt jordbruket, förtjena)' icke att ens nämnas för vissa orter, i bredd med den förlust, de af allmogen, som drifva brännvinsbränningen såsom binäring, skulle tillskyndas genom alltför mycken inskränkning i, eller alltför dryg beskattning å denna näringsgren. Vanliga skatterna kan samma allmoge bära och måhända äfven en något ökad beskattning på brännvinsbränningen ; men alltför mycken inskränkning deri eller alltför liög beskattning derå måste verka till dess obestånd eller undergång. Man må ej invända, att brännvinsbränningen, synnerligen i smått, är för jordbruket skadlig, att tid och arbetskraft kan i stället nyttigare egnas åt sjelfva jordbrukets förkofran, att andra lämpligare binäringar kunna substitueras brännvinsbränningen och mera sådant. I dessa allmänna satser må finnas något sannt och äfven något möjligtvis tillämpligt såsom undantag för vissa orter och särskilda localer inom Rikets bördigare provinser; men den som något närmare känner Westgöthadefen af Elfsborgs län, och den som berest eller hört omtalas de s. k. Svältorna, deromkring bränningen af potates såsom binäring flitigt bedrifves, toide lätt kunna öfvertyga sig, att jordbruket der, om det än förbättrades, aldrig kunde stiga till den höjd, att befolkningen kan deraf ensamt berga sig, att binäringar följaktligen äro nödvändiga, och att öfvergången från en binäring, dertill råämnen produceras och finnas, till en annan, dervid sådana skulle antingen genom omvägar beredas eller utom orten upphemtas, knappast låter tänka sig såsom möjlig. Andra binärigar idkas dessutom i flera orter af nämnda länsandel; och dessa hafva behof af skydd, icke af medtäflan, ty brist på afsättning allenast begränsar dem för närvar.; — de kunde eljest mycket utvidgas. Efter dessa allmänna betraktelser öfvergår jag till den speciellare .granskningen af Ii. Utsktns betänkande.
Stånds samfälda beslut anlagen; men jag anser det dock vara en skyldighet ali fortfarande kämpa för hvad man anser vara oafvisligen rätt, intilldess slutligen seger må kunna vinnas. Jag kan icke heller, lika med samme värde talare, ångra att vid 1853—54 årens riksdag hafva varit med om att tillerkänna städerna denna inkomst, emedan jag vet huru mycket godt detta stadgande uträttat; men derföre att detta stadgande vid den tid, då det först infördes, medförde välgörande verkningar, är det dock ej skäl att låta det qvarstå numera, sedan det visat sig verka oodt. Det är visserl. sannt, såsom Utskit i sitt Betänk. 8nfÖrt, att städerna, i förlitande på fortfarandet af denna inkomstkälla, påbörjat större anläggningar till deras förskönande, äfvensom vidtagit åtgärder till förbättrande af fattigvård, folkundervisning, polis, med flera kommunala inrättningar; och detta är naturl. och har varit en stor fördel för städerna, men kan icke utgöra något tillräckligt skäl för att de skulle få ständigt bibehålla sådana orimliga inkomster, som under dessa sednare åren 20 I)eii 1 Angusti f. m. tillfallit dem. Såsom ex. härpå må jag nämna, att Landskrona ett enda år skördade af minuteringsafgiften ända till 56,140 rdr; i andra städer hafva beloppen kanske icke stigit så högt, men dock ganska betydligt, såsom i Calmar till 18,<180 rdr. Mankan tänka sig hvilken ofantlig massa bränvin måst säljas, innan afgiften derför upgått till sådana ofantliga summor som de nämnda, och just den omständigheten, att denna afgift ingår till statskassan, som derigenom växer i samma mån som superiet tilltager, innefattar snarare ett befordrande än ett hämmande af detta sednare. Ännu värre är det t. ex. i Örebro, der ett bolag af 30 handlande, mot erläggande endast af minimiafgiften, erhållit rättighet till bränvinsutskänkningen i staden, och hvilket bolag naturl. har till syfte bolagsmännens vinst.
Allmänna lagen, så ofullkomlig den är, gifver mig redan rättighet att dräpa rånaren, som öfverfaller mig, i fall jag ej på annat sätt kan värja mig. Rigtigt – men åsigten är för trång. Det gifves ock en lag, som kallas sjelfbevarelsedriften, och genomgår hela naturen. De stora djuren uppäta de små, för att kunna lefva: det vore visst trefligare och hyggligare, om det vore stäldt på annat vis, men det är nu engång så, och mot naturen kan man icke rebellera. Deremot kan menniskoslägtet så inrättas, att det allmänna och enskilda kriget helt och hållet kan undvikas, och menniskorna blifva allesammans bröder i en och samma familj, fredsamma , blomstersugande, melodiskt surrande arbetsbin i samma kupa. Det var just för det ädla och höga mål jag och andra liktänkande ständigt arbetade; dumt folk brukar kalla denna sublima verldsplan för utopi, chimère, galenskap, fastän dertill hufvudsakligast blott fordras, att visen och drönarne bortjagas. Men ännu ha vi tyvärr icke kommit derhän: i det nuvarande samhället måste hvar och en sörja för sig sjelf, slå sig ut på egen hand. Man behöfver kläder, tak, bröd; kan detta vinnas på så kalladt hederligt vis, så ogillar jag uttryckligen tag-rätten: i annat fall inträder sjelfbevarelserätten, som är den första och heligaste, och står högst, eller öfver alla andra: det är således den rikes skyldighet att dela med sig af sitt onda, och gör han det icke, så använder jag styrka, eller helst list, ty styrkan har menniskan gemensam med djuren, är således brutal, men förstånd, i högre mening, är henne ensam förbehållet. Tjufnad är således hederligare, „humanare„ , än det plumpa rofferiet. Min Bror, fastän icke philosoph, begriper, att tag-rätten kan likaväl utsträckas från en annans egendom till en annans lif, när nemligen en af mina oförytterliga rättigheter ej annorlunda kan skyddas. Förstå mig rätt!
Enligt hvad af meranämnda Berättelse, pag. 68 och följande, inhämtas, hade Konungens Befallningshafvandes i Westerbottens län meddelade förordnande, att den, genom Kongl. Svea Hofrätts utslag den 19 Juli 1839, Catarina Larsdotter i Fjällstugan, för tvefaldt hor, ådömda bestraffning af tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd icke skulle få verkställas förr än ett år förflutit från det hon i början af November 1838 framfödt barn, gifvit anledning till åtal emot Vederbörande inför bemälda Kongl. Hofrätt, som, medelst utslag den 11 Oktober 1842, enär Hofrättens utslag af år 1839 icke, såsom vederbörande likväl velat tyda det®), innehöll stadgande om ett sådant uppskof med den sakfälldes bestraffning, hvadan ali verkan af Underrättens förut i berörde hänseende lemnade föreskrift förfallit, vid detta förhållande och uppå i öfrigt andragna skäl samt under åbero - *) Detta Utslag upptager, såsom vanligt, uti inledningen eller den så kallade rubriken, innehållet af Underrättens beslut, deri äfven slutligen förekommer föreskriften om uppskof med bestraffningen; Men Hofrätten uppfattar sitt eget domslut sålunda, att Hofrätten, ’’med Häradsrätten, funne Catarina Larsdotter för sitt brott böra, jemlikt de af bemälde Rätt i denna del åberopade lagens rum och Kongl. Författningar, undergå fängelse vid vatten och bröd i tjuguåtta dagar, samt enskildt skriftas och aflösas;” Varande Hofrättens utslag öfversändt till Konungens Befallningshafvande, för att, såsom dermed följda skrifvelsen omförmäler, vederbörande kungöras och i laga ordning till verkställighet befordras. pande af 1 kap. 12 §. Rättegångsbalken, dömt Landssekreteraren i ofvannämnde län att, för det olagligen förordnade uppskofvet, böta femtio daler silfvennjnt med 16 R:dr 32 sk. banko samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under uppskofstiden med 12 R:dr 4 sk.
Ett glas, herr sergeant, för min egen räkning, om jag får bjuda! så här på morgonkvisten skadar det inte. Säg, skulle det inte gå an, att jag fick bjuda frun därute ett glas? Jag har fin malaga. Jag räds att Sara inte vill ha, så här tidigt. Det måste tillvänjas, herr sergeant. Topp! jag slår vad om att frun är från Västergötland? ett förträffligt val, som herr sergeanten gjort: jag vill nu önska, att bondvagnen är till lags och inte skakar för mycket; men när man inte har eget åkdon, får man nöjas. Jag är själv gift från Västergötland, där finns det bästa folket. Jag är skam till sägandes släkt med en, som är släkt med själva Hörstadius. Jag har sett herr sergeanten en gång förr: lång, vacker, ståtlig karl! och jag hoppas att ännu en gång få ... på uppresan ... mjuka tjänare ... mjukaste tjä ... Sergeanten kunde inte neka att dricka; men gästgivarens nästan faderliga huldhet och förtrolighet stötte honom en smula, och påminde honom tydligt om hans egenskap av underofficer. Utkommen på gården, såg han Sara redan sitta i vagnstolen. Värden kom efter med sitt glas på brickan. Tillåt! tillåt! myste han. Men Sara vände bort huvudet och yttrade förtretat, halvhögt: Med sådant upptar jag inte tiden, i synnerhet inte om morgnarna. Albert kände en viss sveda, sade intet, men tog tömmarna jämte piskan, och satte sig upp. Han körde ut genom gästgivargårdsporten, och höll i sin tankspriddhet på att köra fast. Å då, se nu, se nu ... det här går inte an! ropade hon. Sergeanten förargades, emedan han berömde sig av att köra ganska väl. Han ryckte till hästarna med tömmarna, gav dem en pisksläng, och for av ut genom porten och sedan bort över Arbogagatorna fram till västra tullen, så att det rök om gatstenarna. Att vagnen härunder skakade och hoppade, kan man föreställa sig. Kör vackert, herre! erinrade drängen, som satt i stolen bakom och reste sig till hälften. Hut, lymmel, sitt ner och håll käften! röt sergeanten.
Ridderskapet och Adeln samt i anledning af de öfriga RiksStåndens beslut, vid Utskottets memorial angående ersättning för den förlust, som kommer att drabba de i BankoReglernentet af år 1823 uppräknade Akademier och Allmänna Inrättningar, genom bestämmande af 128 sk. pris för det silfvermynt, som i utbyte emot Bankosedlar dem tillhandahålles. LXIV. B. 36o. LXV. A. 46. LXVI. E. 72. — med förslag till i:sta Artikeln i det blifvande BankoReglernentet. LXY. B. ur. A. 212. <— med förslag till föreskrifter uti BankoReglementet, angående Bankens Lånerörelse i de delar, hvaröfver bos Rikets Ständer fullständigt blifvit beslutadt. LXV. B. iii. A. 212. — öfver anmärkningar vid Utskottets Memorial om bestämmande af en viss tid, inom hvars förlopp alla af Banken på Daler kopparmynt utgifna Sedlar böra vara 77 derstädes till inlösen presenterade. LXV. B. iii. A. 213. BankoUtskottets Betänkanden, Meracirialer och Utlåtanden med förslag till de uti BankoReglementet blifvande stadganden i gemenskap med Bankens sedel-utgifning. LXV. B. iii. A. 212. — med förslag till 3:dje Artikeln i det blifvande BankoReglementet, upptagandeTjenstegrader, grunder för Pensionsberäkning, samt stadganden i afseende på god ordning inom BankoVerket. LXV. B. iii. A. 213. — med förslag till Instruction för Rikets Ständers Revisorer öfver BankoVerket. LXV. B. iii. A. 2i3. E. 392. — med förslag till föreskrifter att intagas i BankoReglementet, angående Bankens Lån emot orörlig pant och längre terminer. LXV. B. iii.
437 redactionen, och det, som bör betraktas under synpuncten af egenteligen nya motioner, hvilka till en framtida pröfning borde uppskjutas, innebär Utskottets förslag att under loppet af samma Riksdag sammanjemka de gjorda anmärkningarna, i möjeligaste måtto, som orden lyda, efter hvars och ens åstundan, redan ett begifvande, som förutsätter möjeligheten af nya frågors upptagande i detta sålunda sammanjemkade förslag. Sjelfva omarbetningen af samma Betänkande, som hvilat sedan sista Riksdag, förbinder sig naturligen med begreppet om något nytt, ty redaction och förtydligande af stil äga ett inskränkt område. Således afvikes, enligt min öfvertygelse, på detta sätt från den princip, hvarifrån Utskottet velat utgå. Det skulle dessutom möjeligen kunna hända, att en enskild man kunde få sin mening vid samma Riksdag yttrad, intagen i Constitutions-Utskottets omarbetade Betänkande och afgjord, då deremot Konungen, om hvars Propositioner ej ett ord finnes omförmält i Utskottets förslag, skulle se deras afgörande till den nästföljande Riksdagen hänskjutet. Om Constitutions-Utskottet i sitt för tredje gången till Riks-Stånden afgifne förslag, hvilket ovilkorligen bör till afslag eller bifall framställas, skulle intaga en erkändt ny fråga och sammanpara den med flera andra, hvilande sedan sista Riksdag, så skulle Riksens Ständer, på sätt af en värd Ledamot redan blifvit anmärkt, antingen nödgas antaga allt, för att befordra nyttiga och oumgängeliga förändringar, samt dymedelst bryta stadgade former, eller ock förkasta allt, för att åt formernas helgd uppoffra sjelfva sakens värde.
Denna invändning vederlägges deraf, att banken ej är skyldig betala, förrän sedlarna blifvit uppvisade till inlösen; och sedan R. o. Ad. beslutat, att sedlar utöfver grundfonden icke få utgifvas, kan någon annan brist, än i och för räntan, icke uppstå, till undvikande hvarutaf bankbolaget bör vara interesseradt af att genast vid concursens början inlösa alla bankens creditsedlar, och hvilket ändamål jag anser befordras genom en högre straffränta. Jag anhåller altså om propos., att, i stället för 6 proc:s ränta, denna må utfästas till samma proc. som den högsta, privatbanken äger rätt att af sina gäldenärer uppbära. 4<j4 Ben 19 Mars f. m. Gi’. Horn: Jag får erinra, att discussionen a'r förklarad slutad, och att det blott återstår att besluta. Jag anhåller om propos. till antagande af Gr. Frölichs förslag. Hr Stuart, Garl Gust.: Jag anser niig böra upply-j sa, att hufvudsakliga skillnaden emellan hvad Gr. Frölichs förslag eich tJtsk:ns 8 § innehålla, just angår sjelfva räntebeloppet. Då R. o. Ad. redan afslagit sistberörde §, torde dessutom någon ändring i den af Gr. Frölich i ^tället föreslagna föreskrift, till likhet med hvad samma § innehåller, icke kunna äga rum. Det hufvudsakliga skälet, hvarför endast 6 proc:s ränta billigtvis kan stadgas, anser jag vara det, att privatbankerna icke äro berättigade att beräkna 8 procts straffränta för andra fordringar än sådana, för hvilka räntan till förfallodagen utgjqrt 5 proq. Jag anhåller om bifall till Gr. Frölichs förslag i denna del. Hr Stråle: Jag är förekommen af Gr. Horn i den erinring, jag velat göra, att nemi. discussionen är slutad. Jag har redan utvecklat de skäl, hvarföre jag icke anser billigt eller nödigt, att privatbankssedelhafvare må erhålla 8 procis straffränta. Hr von Troil:
Jag skulle icke ännu en gång hafva tagit R. o. Ad:s tid i anspråk, om icke min högt aktade vän, Hr Brakel, dertill gifvit mig anledning. Hvad beträflär den del af hans yttrande, som kan vara personligen rigtadt emot mig, vill jag dervid icke uppehålla mig, ty när mina vänner bemöta mig mindre höfligt, blir jag visserligen ledsen, men jag upptager det icke. Beträffande hans yttrande i sak, att jag skulle hafva oriktigt tolkat 61 §:n R. Fm, hemställer jag till R. o. Ad:ns ledamöter, huruvida icke, om, såsom Hr Brakel förmenat, 1809 års grundla gssti lia re med denna § allenast afsett att förebygga att afgifterna skulle utgå en längre tid, de då sagt: »Alla dessa afgifter skola icke utgå längre än till dess» etc. — Min insigt i Svenska språket är visserligen icke stor, men för min del anser jag att Den 25 April e. m. 537 grudlagsstiftaren, om han med 61 §:n velat uttrycka endast hvad mina motståndare deri vilja läsa, skolat begagna nämnda uttryckssätt; men nu heter det: »Alla afgifter skola utgöras» etc. Detta är något positivt och innebär en befallning, att de skola utgå. — Om jag säger till en person: Herrn skall gå till dörren, så vill detta säga, att han verkligen skall gå ända fram till dörren och icke att han bara behöfver gå ett stycke i riktning emot dörren. — Jag tror att 1809 års män uttryckt sig på samma sätt. Medan jag har ordet, kan jag icke underlåta att fästa uppmärksamheten på ett yttrande af en aktad talare, min granne på bänken, som afgi(vits med en ädel värme, som aldrig fattas honom vid försvaret af Konungen och hans ministrars åtgärder. Yttrandet innebar, att om R. St:r antoge Bev.-Utskis förevarande förslag, skulle Kongl. Majit stryka bort alla tullar. Jag hoppas, att den värde talaren är nog skonsam, att mena endast tullarne å landtmannavaror, ty eljest kunde en sådan åtgärd blifva ganska ruinerande. Han tilläde, att om R.
— En summa af » 5,092,200: — återstode således af tillgångsbeloppet ., , R:dr R.mt 20,217,700: — och kunde med en tredjedel eller 1,697.400 R:dr om året användas till ränta och amortering å en ny upplåning för jernvägs-arbetenas fortsättande samt till andra ändamål; utan att härvid tagits i beräkning något, tillskott för åren 1857, 1858 och 1859 af Rikets Ständers Rank, hvars vinstmedel utgjort: år 1857 . 2,163,000 R:dr » 1858 1,717,494 » och således tillsammans för nyssnämnda tre år torde kunna antagas komma att uppgå till omkring 6,000,000 Riksdaler Riksmynt. Efter inhemtande häraf behagade Kongl. Maj:t, på tillstyrkande af Statsrådets samtlige Ledamöter, i nåder uppdraga åt Chefen för Finans-departementet att, när protokolls-utdrag dit inkommit angående hvad på de öfriga Departementens föredragning blifvit i fråga om statsregleringen i nåder beslutadt, uppsätta och till justering inför Kongl. Majit i Statsrådet anmäla förslag till nådig proposition om Statsverkets tillstånd och behof, grundad på Kongl. Maj:ts nu i ämnet fattade beslut. Ex protocollo AXEL ÄDELGREN. 44 Bil. M 5 till Kongl. Ma.j:ts Nåd. Prop. jn 7, om Statsverket 18.59. Utdrag af Protokollet öfver Finans-ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen i Statsrådet å Stockholms Slott den 27 Oktober 1859. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern Friherre De Geer. Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Friherre Manderström, samt Statsråden: Wallensteen, Gripenstedt, Almqvist, Ehnemark, Herr Grefve Hamilton, Lagerstråle, Björnstjerna och Malmsten.
Johan ifrån att låta välja sin son till konung i Polen", sade Enevald. "Ja, han arbetade visst deremot, och nu är det just han som har mesta besväret af att hans råd ej den gången hördes, och som nu bäst bjuder till att vidmakthålla Sverige åt sin lagliga konung. Men hertig Carl har nu fria händer till allt odåd hemma i Sverige, det ärfda riket, der han mer och mer undergräfver konungens välde." "Men", invände Enevald, "konungens ord måste ju dock alltid gå öfver hertigens?" "Jo, när kungen hitsänder en befallning, så krusar och krumbugtar hertigen, och förklarar sin underdåniga ödmjukhet och åtlydnad af kunglig majestäts i Polen befallningar; men just denna ende gången måste han göra precist tvert emot, ty illvilliga menniskor och hertigens fiender hafva denna gång förledt hans majestät, som ej kan känna förhållandena, att ge ut en för landet skadlig befallning. Ja, stundom låds hertigen tillochmed tro, att hela brefvet är understucket och af onda menniskor förfalskadt! Åter skrifver kungen och påstår sin rätt att bli åtlydd, och hertigen skrifver så ödmjukt tillbaka, och är grufveligen bedröfvad öfver att hans majestät, konungen i Polen, låter illviljare förleda sig att misstro honom och hans goda vilja." "Inser då icke folket detta?" "Hertigen ställer sig väl med bönderna, ifrar för deras bästa och tillhåller domstolarna att göra det lägre folket rätt; och så pratar han med bönderna, lika kraftigt och rakt på saken som de sjelfva och lika groft också. Folket har lärt sig att misstro vår konung, emedan han hyllar den hatade katholska läran. Och så talar hertigen för bönderna och säger, att nog veta de alla hur konungen lofvat att landet oförryckt skulle få behålla sin rena evangeliska lära, men hurusom jesuiter och papister dock bedraga konungen att utfärda skadeliga påbud.
SMgionsnjdr* 3)en oro ocb rörelfe inom fprfan, font rebait länge gifmit anlebs beit t attntait* , _ f)ct. ning till befpntmer, bär jentmäl imber be febnafle åren fortfarit, ocb nås gou gång beflagligen framträbt i en form, forn bntat att bltfma för ben o allmänna otbiiingen ftöranbe. 31 anbra jtban bär Äoiigl. 9)laj:t lifmäl meb fann tillfreböflällelfe erfarit burn ett tipplpfl preflerffap genom färs lef, faftmob od) itnbermiénittg ofta (petatö återföra be förmillabe, äfmeits font man meb gläbje må|le erfäitna, att ben mot fprfan riftabe jttmeös ftämuingeii l)os> mångå öfmergått till ett fromt nit att ittont beitfamma åjlabs ftt>relfe fig tillbragit feban fifta 9ii!öbag. 105 åjiabfomma en etter annan minöre wäfenbtlig föränöting, wanligaji en återgång titt älbre förfjåttanöen, famt wäcfa en lifaftigfyet, öfwer fywaré fråtiwaro man icfe atttib utan flat beflagat fig. llnöer jabana omjiän Så en adman flagan förfportö öfwer ben titttaganbe preftbriften, l)ar Äongl. 9Kaj:t anbefallt famtliga jiifté SJleö anlebning af SRifetd jt|i förfamlabe ©täuberd unberbåniga framjiättning, att lämpliga förejfrifter måtte meöbelad titt berebanbe af nöbig religion^ od) fcbligfyetäwårö åt ben perfonal, forn anwänbeé wib arbeten af jiörre omfattning inom rifet, l)wilfa utförad antingen af jia