Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, det har varit ett problem Du menar hur de kunna hålla sig uppe i luften genom århundraden, må du tro. Jag vet inte hvad eder Dante berättar om det, men nu, sedan flygmaskinen blifvit uppfunnen ja ni har den inte på sedan löst det är en sinnrik maskin, som håller dem uppe. SALVATOR. som uppfinner tortyrredskap för de fördömda? DEN GAMLE. mästarens ära och förvärfvat sig en hög plats i sjunde himlen till lön därför. VERA. Men, fader! DEN GAMLE. blick. Se på dem i båten där. Nu stiga de i land, Pass nu på, barn, detta är ett intressant ögonEn salig i paradiset. Han har gjort det till Verkligen! Hvem är den hjärtlöse uppfinnaren, jorden än, men i underjorden är problemet för länge de komma nu direkt från jorden, och detta är deras dem, om ni ser rätt efter. Det roar mig alltid att första inträde här. Ni har kanske också bekanta bland vara närvarande vid denna scen och observera den mänskliga otacksamheten. Ty tror ni det finns en och vråla och förbanna hvarenda en, så att det är en fröjd att höra. enda, som är nöjd med mottagandet! Nej, de tjuta 98 SANNINGENS VÄGAR och slår med sin åra hvar och en som inte skyndar sig, samt (De fördömda stiga upp ur båten, Karon står på stranden drifver dem fram emot Minos, som kallar fram dem en och en efter han slår svansen omkring sig ett visst antal hvarf för grunden.) för sin domstol, hör dem gråtande bekänna sina synder, hvarhvar och en. De skickas därefter vidare och försvinna i bakDEN GAMLE. Men han sköter sin sak bra. Det går inte an att väl litet hvar af i längden och de fördömda få det jämförelsevis lugnt. SALVATOR. som den där ohygglige mannen gör. DEN GAMLE. honom? När de fördömda komma inför hans ansikte, bikta de sig alla ofrivilligt och bekänna gråtande sina synder, och därefter bestämmes då deras plats i underjorden. Så många hvarf som Minos slår svansen omkring sig, så många hvarf ned komma de. Ty ni förDetta är bara förgården, begriper ni. står nog att det finns åtskilliga våningar under denna.
Efter härmed fulländad öfverläggning, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då ej heller i afs. på ifrågav:de grundlags ändrings-förslag, någon ändring blifvit föreslagen och af R. o. Ad. såsom dess gemensamma tanke antagen, R. o. Ad. torde finna, att detsamma, såvidt på R. o. Ad. berodde, komme att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. Ropades Ja. Föredrogs ånyo Konst.Utslcs d. 15 och 26 dennes på bordet lagda Mern. N:o 33, med grundlags-ändrings-förslag, röride vissa VIII H. 27 418 Den 30 September f. m. riksdags-ärendens behandlande af RiksSt:n gemensamt uti s. k. KiksNämnd. ' Frih. Paijkull, Joh. Gustaf: Erfarenheten visar, alt det är ganska betänkligt att begifva sig in på en bana, för hvilken man icke gjort sig fullt reda. Detta förslag är efter min tanke ett nytt bevis på sanningen häraf. Det är för det första tern 1 igen vidlyftigt och således mera än andra underkastadt våda. Men det innehåller äfven och framför allt något, som jag anser till principen högst olämpligt. Vi veta, att vid en föregidé Iiiksdag framställdes förslag om att R. St:r skulle samlas gemensamt på ett rum och der öfverlägga, och man ansåg goda följder härigenom kunna vinnas, i ans. till de uplysningor, som kunde meddelas; men man tänkte icke på att, sedan detta väl var vunnet, skulle man vilja utsträcka denna rätt ännu längre och tillägga dessa gemensamma sammanträden rättighet äfven att fatta beslut. Nu hafva, i förev:de förslag, dessa allmänna sammankomster fått namn af RiksNämnd, och skulle man der äfven besluta. Det är mot denna grundsats jag protesterar. Den är densamma, som ligger till grund för enkammarsystemet, och hvart detta rätt ulveckladt leder, visar oss den sista franska revolutionen. Jag är också ganska säker, att, om man nu en gång kommit derhän, att man i några vissa fall fattar beslut i denna föreslagna Nämnd, så skola snart förslag framställas, att denna rättighet må utsträckas till alla frågor.
Den Z2 Mars» 2461 päföras, befrias jemwäl derifrän sädane wanföre, swagsime eller bräcklige/ som aro ulur ständ ar förtjena sitt uppehälle. 4. §. 6. Ivlom. Hcdcrrvärda BonöeStanöct: at detta Moment salunda matte förändras : äfvenledes warder den del af Allmogen i StoraKopparbergs Län, som är alagd Grufwehjelp til Stora Kopparberget eller til Löfås SilfwerWerk, befriad fran sa stor del af Bewillningen, som swarar emot hwad denna Ort i Grufwehjelp och Mantalskohl samt Kongsgärdshjelp såsom Lxera OrclinZlie styldigheter får ^vidkännas utöfwer Hemmans-ägare i öfrige delar af Riket, jä länge berörde Lxtrs Orclinarie styldigheter och on^ra för den ena eller andra icke uphöra, pä det alla Hemman i Riket ma ste lika rätt: kommandes jemwäl rc. Utstottet anser Allmo» gen i Stora Kopparbergs Län, som är älagd Grufwehjelp m. micke böra betala högre Bewillning än andre Rikets Jnnewanare; men dä rätta förhällandet härmed eller huruwida Grufwehjelpen icke utgör en arundstatt, synes böra af Kongl. Kammar-OoIlegium först utredas; hemställes om icke til Kongl. Maj:r kunde blifwa öfwerlemnadt, at sedan sädant för sig gätt, uti i fräga warande ämne , säsom innefattande fräga om minsta ing i de Skattstyldigas utgift, förordna, och derest stal dertil finnes, läka afkorta denna Allmoges Bewillning til likhet med hwad i allmänhet utgöres; men eimedlertid och imil deh !Kongl. Maj:t i Räder sig Ut - 1462 Den zo Mars. 4. H. 7. Klom.
Majit i underdånighet anhålla om Dess Nådiga bifall 4 Allm. ilcsv.- och Ekon.-Vlsh. IS c Kink. A'.-o S2. dertill samt om en dermed öfverensstämmande ändring i Kongl. Stadgan den 1 Juni 1850; men sedan detta Betänkande blifvit af Höglofliga Ridderskapct och Adeln, Högvördiga Preste-Ståndet och Vällofliga Borgare-Ståndet återremitteradt och deremot, bland annat, anmärkt, dels att innehafvare af boställen borde undantagas vid den föreslagna utsträckningen af ifrågavarande onus, enär boställsinnehafvarcn vöre en Statens tjensteman, som i denna egenskap hade andra åligganden att fullgöra, och de lägre, med boställen försedde tjenstemänncn af ecklesiastikoch militär-staterne voro så svagt lönade, att deltagandet i kostnaden för fjcrdingsmans-befattningens bestridande skulle för dem blifva alltför betungande, dels ock att Utskottets förslag, som syntes åsyfta, att all jord skulle uti ifrågavarande onus taga del, i sådant afseende icke innefattade nöjaktig fullständighet, enär flera slags hemman och lägenheter, såsom kungsoch kungs-ladugårdar, akademi-hemman, gästgifveriet1 m. 11. skulle enligt samma förslag kunna anses undantagna; har Utskottet, uti ånyo afgifvet Betänkande, N:o 102, under vidhållande i öfrigt af sitt förut gjorda tillstyrkande, att ifrågavarande besvär måtte utsträckas till jord, som hittills varit derifrån undantagen, föreslagit, att boställen måtto derifrån befrias, hufvudsakligen af det skäl, att deras innehafvare, i egenskap af Statens tjenstemän, redan hade andra bestämda skyldigheter att till det allmännas gagn fullgöra, hvilkas uppfyllande toge deras verksamhet i anspråk, men ansett kungsoch kungs-ladugårdars, akademi-hemmans, gästgifvaregårdars och öfrig skattlagd jords innehafvare böra uti nämnda besvär deltaga, samt i öfverensstämmelse med dessa åsigter till Rikets Ständer gjort vederbörlig hemställan; hvarefter och sedan samtliga Riks-Stånden bifallit detta Betänkande, underdånig skrifvelse blifvit till Kongl. Maj:t afbiten, hvilken haft till påföljd ofvanomförmälda Nådiga Kungörelse af den 9 Augusti 1851.
Det har nemi. på ena sidan uppenbarat sig i ett inom vissa klasser öfverhandtagande lättsinne, som leker med allt heligt och omfattar med glädje, äfven minsta anledn. att rubba de dyrbaraste sanningar, då, på den andra sidan, det öfvergått till en motsatt ytterlighet, nemi. ett svärmiskt läseri. Hvad tror Herrarne väl, att dessa hafva för aktning för vår kateches? De anse sig hafva just i den ett vapen i sina händer, hvarmed de inbilla sig kunna slå lärarne på fingrarne, derföre att katechesen, med sina språk, icke är stödd på den enda antagna bibeluplaga, som bör vara gällande. Jag vill icke påstå, och påstår icke Den 2 9 Januari. 223 heller, att bibelspråken i Lindblomska katechesen, hvad andan och innehållet beträffar, skilja sig ifrån den allmänna bibeluplagan, men jag medgifver och påstår, all bibelspråken i katechesen, sådana de nu finnas, gifva långt flera anlednatill denna misstro. Sammanställer man nu det onda som finnes, med det som möjligen är att vänta; så är det svårt att bestämma hvilketdera blir det värsta. Vi se, hurusom läseriet går fram med en förvånande fart och en otrolig finess, och huru det vet att begagna sig af det minsta vapen oförsigtigheten gifvit dem i händer. Slutet deraf hafva vi icke sett, men måhända, när detta inträffar, torde det onda då blifva värre än det, som skulle upkomma deraf, att den förändring i katechesen vidtages, hvaraf jag nu sökt åskådliggöra behofvet. Bibeln har i alla tider varit Svenska bonden kär. Den är för honom Guds ord, och vi må akta oss, att afleda honom från denna dess kärlek. Må vi tvärtom göra allt hvad vi kunna, för att ändå fastare tillknyta bandet emellan honom och det heliga ordet. Jag yrkar återremiss af betänk. Hr Rosenblad:
Till underdånig åtlydnad af Eders Kongl. Majrts derom gifna nådiga befallning, får Konsistorium öfver de af Rikets Ständers sednast försandade Revisorers anmärkningar, i afseende på de under Konsistoriernas uppbörd, förvaltning och redovisning ställda kassor och medel, afgifva följande underdåniga Utlåtande: l:o Beträffande den olika uppbördsoch redovisnings-procent, som vid olika Domkapitel äger rum, så instämmer Konsistorium uti så val 1841 som 1843 års Revisorers yttrande, att det nemligen är af behofvet påkallad t, att en nådig Kongl, författning varder utfärdad, som för — 192 — hvarje slag af uppbördsoch redovisningsmedel bestämmer en viss, vid alla Domkapitel till samma belopp utgående, procent. Konsistorium har, under den 9:de Mars år 1842, på Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning och med anledning af 1841 års Revisorers anmärkning. häröfver afgifvit underdånigt Utlåtande, och får, med åberopande af de skäl, som då framställdes, i underdånighet föreslå, att, med undantag af provisionen för lasarettsmedlen, som, genom Kongl. Brefvet den 7 Juli 1755, är bestämd till 3 procent, Notarien för öfriga medel, som af honom uppbäras och redovisas, nemligen: kadukmedlen, Byggnadskassans inkomster af vakanta eklesiastika lägenheter, kollektmedel och stamboksmedel, må få åtnjuta en provision af sex procent. 2:o Angående den större kontanta behållning, som räkenskapsförvaltarne flerestädes innehafva, anser sig härvarande Domkapitel ej böra sig i underdånighet yttra, då skäl icke förekommit att något i detta afseende mot detsamma anmärka. 3:o I afseende på redovisningen af så väl 1819 som 1833 års Interimsstat, med de, jemlikt Eders Kongl.
Med planer till palats, han ej skall bygga, Till härtåg, hvilka han ej leda skall, Till fästningar, som ej det blir hans kall På Sverges gräns att mura klippfast trygga. Men lika godt! Långt hellre okänd gå Och bygga slott och fästen i det blå Och drömma luftig storhetsdröm – på svenska, Än att på verklighetens skådeplats Beundrad timra skimrande palats Som tjenare hos herrar utomländska. Det knackar på hans dörr. »Holla, hvem der?» Ett vigtigt bref med stort sigill det är, Af posten bragt på särskild anbefallning. Han öppnar det och skiftar plötsligt färg: Ett bud från sjelfve Arvid Wittenberg! Han läser det med blodet högt i svallning. Marskalken skref: »med freden är förbi, Från Pommern in i Polen bryta vi, Sitt land får ingen lemna nu i sticket. Ert stora värde känner kungen väl Och ämnar er ett ansvarsfullt befäl. Ni är nödvändig. Res på ögonblicket!» Det var en nordanvind i detta bref, Som med sin friska ande sönderref Det qvalm, som tungt kring Romas kullar hängde. Uti Italiens yra karnaval Det var en svensk kavalleri-signal, Som smattrande igenom sorlet trängde. Det stormade i Dahlbergs krigarbröst, Det var det gamla fosterlandets röst, Som talat till sin trogne son: »var färdig!» Till kyrka vardt det enkla arbetsrum, Han låg på knä med blick af tårar skum: »I lif och död dig, moder, alltid värdig!» Och nu till verket! Sverge gett appell. Det gäller snöra ränseln re’n i qväll Och så i första gryningstimmen resa. Till Cronstjerna ett skriftligt afsked än: »Vi hafva krig. Far hem, blif man igen! Här dväljas endast dådlöshet och nesa. Då hvarje gata än var menskotom, En vetturin i traf for ut från Rom. Det bar mot nord på morgontöcknig bana. I eld och purpur solens klot steg opp, Scirocco-dimman kring Soractes topp Vek undan för en kraftig tramontana. Men djupt i staden höll sig dimman qvar, Som skylande för dagens ögonpar
I betraktande häraf synes den föreslagna utsträckningen af valbarheten till fjerdepartsegare i allmänhet så mycket mer förtjena att komma under öfvervägande, som derigenom alla de, hvilka numera uti Fahlu grufva ega enahanda rätt och intresse, som förut företrädesvis innehades af brukande bergsmän, blefve, äfven vidkommande ifrågavarande omständighet, försatte på samma ståndpunkt af rättvis jemnlikhet, hvarpå de allaredan uti andra afseenden, lika med de brukande bergsmännen, befinna sig. Dock, som det är serdeles vigtigt och i öfrigt äfven öfverensstämmande med principen i nu gällande grundlagar, att man, för att vara valbar, bör vara bosatt inom det samfund, som utöfvar valrätt, anser Utskottet fjerdepartsegare böra, för att kunna väljas, vara inom länet bosatt. Den andra punkten, eller om fullmagten, finner Utskottet likaledes förtjena att tillstyrkas, sålunda att fullmagten borde af magistraten i Fahlun utfärdas. Tredjq mom. 14 § Riksdagsordningen föreskrifver redan nu, att äfven valet borde förrättas inför nämnde magistrat, och torde det egentligen böra tillskrifvas den tvetydighet, som uppkommer vid jemförelsen af berörde morn. med det femte och 22 § Riksdagsordningen, rörande grufverättens åtgärder vid bergsmans inskrifning och riksdagsfullmagts underskrifvande, att valet blifvit inför sistnämnde rätt verkstäldt. Ett af Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemnadt förslag finnes ock redan, tillstyrkande grufverättens afskaffande, och deraf uppkom-mer alltså ytterligare ett skäl för nu motiverade förändring, på det för nyssberörda förslags ändamålsenliga afgörande något från Grundlagarne kommande, iormelt, hinder ej måtte möta. 4 Konstitutions-Utslcotlets Memorial, N:o 14. Utskottet har, i sammanhang härmed, ansett sid böra företaga en mera systematisk uppställning af stadgandena i 14 §.
Jag har visserligen icke annat att åberopa till stöd för denna min djerfhet, än att jag alltifrån mitt första inträde på tjenstemannabanan — således under 31 års lid — egnat hela min verksamhet ät handläggningen af just de ärender, som omhandlas uti StatsUtsk:s betänk. Men om jag till följd af detta förhållande vågar att i mina omdömen uti någon mån lita på den erfarenhet sorn jag under denna icke så korta tjenstetid förvärfvat; så hoppas jag att R. o. Ad. skall med undseende fördraga hvad jag går att emot betänk, vördnadsfullt anföra. Innan jag likväl ingår i någon granskning af sjelfva förslaget anser jag mig böra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på åtskilliga reflexioner, som förekomma i skatle-föreuklings-komiléens betänk, enär det är detta som legat till grund, ej blott för den K. proposm utan jemväl uteslutande för det i den nu föredragne punkten framställde förslag, hvilket Konungen likväl icke funnit sig i nåder kunna godkänna. Jag gör det, på det att R. o. Ad. deraf må kunna inhemta beskaffenheten af de rättsbegrepp och de grundsatser, som vid frågans behandling hos komiterade gjort sig gällande. Sedan komiterade på ett, jag erkänner det, förtjenst fullt sätt ådagalagt, huruledes eganderätten skulle i väsendtlig mån förnärmas, i händelse den af åtskillige ledamöter af det Hederv. Ronde St. i motionsväg gjorda hemställan om skatternas jemnande blefve bifallen; och sedan komiterade på grund deraf afstyrkt all förändring af dessa grundskatter, så hafva komiterade omedelbarligen derefter, nedskrifvit följande till sin syftning högst märkliga yttrande, hvilket jag anhåller att få uppläsa.
Om nu nyttan, ja nödvändigheten af detta samband är så påtaglig , hvad enklare och kraftigare steg dertill kunna vi taga, än det som sammanknyter i en hand det , som i oskiljaktigt sammanhang måste förvaltas? Vilja vi en gång förmå utkräfva den sanna och fulla ansvarighet , som jemte publicitet utgör lifvet i en Constimtionell författning ? Icke uppfylles detta behof till fullo med den Lag , som endast be* straffar rena Lagbrott. Oändeligen mycket ondt kan Riket Lagligen tillskyndas: oändeligen mycken skada lidas genom uraktlåtenhet af det gcu Den 1 December f. m. 6a, sorn möjeligen kunnat åstadkommas. Men om ansvarighet för sådant ondt, för sådan skada , skall kunna rättvist utkräfvas , måste vårt» Höge Embeten först så organiseras , att Embetsmännens verkningskrets utsträckes lika långt, som, deras ansvar, och tillika så, att deras förvaltning kan bedömmas efter dess resultater. Krig utbrister. Hvilken af de många Embetsman, som unde* tiden föredragit Arméens ärender,äv då ansvarig för dennas tillstånd, för dess förmåga att uppfylla ändamålet med dess tillvarelse? Ingen, hvar och en af dem står blott för sin. befattning , och icke ens för resultatet inom denna , utan blott för lagligheten af hvarje måls behandling. Hvilkendera, Conseilmålens eller Commandomålens föredragande, tillkommer då beröm eller tadel för utgången?- Outransaklig tvist så om det föriasomdet sednare skall uppkomma, ty ingendera har förmått leda det hela , och genom en sådan organisation neutraliserar man de 2’.ne drifljädrar * som starkast verka på menniskor, i hopp om beröm : fruktan för tadel. Sedan jag nu genom försökt bevisning att Conseillemåleng och Commandomålens förening är att önska, icke att befara, bemödat mig att undanrödja Constitutions-Utskottets premisser, kommer jag till hufvudfrågan. Jag nödgas besvara den med en annan fråga , och måtte jag vid dess framställande ej misstänkas af Ståndet för ett skämt, föga passande till öfverlägga jaingens vigt.
I afseende härå är i detta särskilda fall föreskrifvet, att en afskedad soldats rätta försörjningsort icke ovilkorligen är den, hvarest han till följd af värfningen och sin deraf föranledda tjenstgöring sig uppehållit, och skälet dertill är, att det kan förutses skola blifva ganska betungande för en kommun, der garnison är förlagd, att på detta sätt få en ojemförligt större fattigpersonal än andra kommuner, men en sådan anordning, hvarigenom försörjningsskyldigheten ej ovilkorligen åligger garriisons-orten, är tilläfventyrs äfven ofta för soldaten sjelf en vinst. Ty det är nogsamt bekant, att af det värfvade manskapet permitteras en icke obetydlig del mellan mötestiderna. Af dessa återvända då ganska många till sina hembygder, hvarifrån de mera sällan vilja h. o. h. skilja sig, och om de så förfara, hafva de också lättare att, när de tjenat ut sin kapitulationstid, i hembygden finna bostad och omvårdnad, samt kunna med större säkerhet hoppas på att derstädes röna ett vänligt emottagande. Det är blott en mindre del af manskapet, som hålles i permanent tjenstgöring, och således kommer att fästa sig mera vid den plats, der truppen är förlagd. Som kapitulationen är frivillig, så fortsattes den väl icke i allmänhet utöfver en viss tid, och i vanliga fall torde detta aftal icke förnyas så månsa gånger, att ej karlen är arbetsför, då han tager afsked. Han har då rätt att sjelf slå sig ner hvar han behagar, och jag anser ganska välbetänkt af Utsk:t, att icke hafva föreslagit någon förändring i afseende å bestämmandet af den rätta försörjningsorten. Hvad beträffar den sed - Den 14 Februari e. m. 423 nare delen af fråsan eller förstaset att bevilja understöd af statsmedel för en fattig familjs hemförskaffande, så synes detta mig ganska billist, och jag tror derföre att förslaget i denna del bör bifallas. Den farhåga, som blifvit yttrad, att en afskedad krigsman skulle kunna komma att behandlas såsom straff-fånge, tror jag grunda sig på ett misstag.
Uti §:n förekommer nemi. det stadgande, att ledamöterne uti Taxeringsoch Pröfiiings-comite'en äro att anse såsom R. St:s ombud, hvilka äga, icke allenast att verkställa bestämda föreskrifter, utan ock att uti vissa frågor med R. St:s makt och myndighet besluta, hvilket förutsätter det R. St. skulle aga rätt att emellan riksdagarna genom utsedda Den i o O c t o b e r c. m. a55 ombud ulöfva den beskattningsmakt, som Ständerne hafva sig förbehållen. — Reg.F:n innehåller dock tydligt och klait, a t L beskattningen skall ske vid allmän riksdag, hvaraf följer att Taxeringsoch Pröfnings-comiteerne, långt ifrån att kunna anses beklädda med den åt II. St. i grundlagen förvarade makt, tvertom endast äro verkställare af de vid allmän riksdag af Ständerna stiftade beskattningslagar. Att då vilja göra dessa comitier till en delegation af R. St., som med dessa äger lika makt och myndighet, är icke blott oformligt utan uppenbart lagstridigt; hvarföre jag tillstyrker att ordalagen uti denna §, som tillkommit vid 1823 års riksdag, då början gjordes till försök af maktutvidgning å Ständernes sida, måtte förändras till likhet med redactionen uti 1818 års bevilln.förordn., der ifrågavar. § har följande lydelse: Ledamöter af Berednls-, T axer: soch P r ö fn i n g s-co m i t e'e r njuta i och för deras befattning samma säkerhet och hägn, som i Reg.Fin och Riksd.Ordn. är åt riksdagsmän försäkrad. Gr. Hamilton: Jag medgifver alt då, enligt nu gällande och föregående bevilln.förordntr, så väl den skattskyldige som Kronans ombud ägt rättighet att öfverklaga och kunnat vinna ändring uti Pröfnings-comiteens beslut; så har det stadgande, som innefattas uti förevar. 123 §, blott varit ett gyckel, enär sjelfva förordningen innefattat andra föreskrifter, som visat att comiterade icke ägt att besluta med R. St:s makt och myndighet; och närvar.
199 maren ; men då denne årstid synes ännu mindre lämpelig för tjenstehjonens flyttning, kan jag för min del ej tillstyrka bifall af hvad Fri, herre Rehbinder föreslagit, Den nu varande flyttnings-tiden har så nyligen blifvit antagen, att en rubbning deruti skulle medföra många olägenheter, och villna om nog mycken obeslutsamhet, synnerligast som beslutet är en följd af föregående Ständers reitererade önskningar. Jag anser således bäst låta det vara som det är, och tror att många med mig skola häruti instämma. V Herr \>on Becker, Carl Johan : Jag påminner mig ej precist innehållet af Friherre Rehbinders motion, men jag begagnar tillfället att både för egen del och å innevånarnes i Westergöthland vägnar, tillkännagifva olämpligheten af nu varande flyttningstid, och att vi helst skulle önska att densamma blef förändrad till midsommaren, eller, om detta ej låter sig göra; att åtminstone den fordna flyttnings-terminen den 1 October åter måtte införas. Friherre Ehrenborgh: Jag vill ingalunda ingå i någon undersökning af sjelfva frågan; anledningen dertill är den, att jag är Skåning oeh således skulle kunna taxeras för ensidighet, dä jag bestrider lämpeligheten af den föreslagne flyttnings-tiden, hvilken för Skåne vo^ re ganska olämpelig. Anledningen hvarföre midsommaren icke antogs för tjenstehjonens flyttning, är så grundeligt utredd innan frågan af Kongl. Maj;t afgjordes; så att jag ej tror att Sqo * Den 5 Martti, någon ytterligare pröfning i detta afseende skall vara erforderlig, eller att någre ridare upplysningar pin flyttnings-'! len i allmänhet kunna vinnas; och i synnerhet finner jag för min del, att det skulle synas underligt, om, sedan Riksens Ständer sjelfve föreslaget, och Kongl Maj:t efter mogen öfverläggning fattat ett beslut som för det hela af landet ansågs för 5 år sedan vara det tjenligaste, detsamma nu åter skulle andras och allt återställas i dess förra skick. Friherre Ridderstolpe, Fredric: