Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskötten: l:o Lars Pehrssons från Blekinge Län motion, angående lindring i lotsnings-besväret; 2:o Johannes Anderssons från Skaraborgs Län motion, angående vissa ändringar uti Stängsel-förordningen; 3:o Olof Lindhäcks från Halland motion om upphäfvande af 24 §. i Kongl. Förordningen den 20 December 1825, i afseende på besigtningen vid lefverering af varor och färdiga arbeten för landtoch sjö-försvarets behof; och 4:o Christen Pehrssons och Pehr Båtelsson Burges från Gottland motion, angående bestämmande af skyldigheten att bygga och underhålla Prés tegårdar på Gottland, i enlighet med de derom för öfrige delen af Sverige bestämda lagar och författningar; 5:o Olof Lindbäcks från Halland motion, angående ett lagstadgande, hvarigenom bestämmes den qvarntull, som öfver hela Riket skall erläggas, för hvad som förmales å skattlagde tullmjöl-qvarnar. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet. l:o Anders Anderssons från Skaraborgs Län motion, att ersättning för 10O Prot. Utdr, d. g Mars 1840. de ökade allmänna onera, hvilka, genom anläggningen af Götha Canal, kommit att drabba åtskilliga hemman inom de till canalen angränsande härader, måtte, derest den icke kan Canal-bolaget åläggas, af slaten ulgifvas; 2:o Pehr Sahlströms från Stockholms Län motion om anslag af allmänna medel till förbättrande af vägarne inom Riket m. m.; 3:o Eric Norbergs från Westerås Län motion om indragning af Bergsfogde-tjensterna; 4:o Lars Bengtsson från Malmöhus Län motion om upphörande af den vissa hemman inom Malmöhus Län ålagde dagsverksoch körsel-skyldighet till Kungsgårdar och Militiae-hostä Ilen; 5:o Anders Larssons från Westerås Län motion, att Postverkets inkomster, efter afdrag af dess utgifter, sådane de senare af Rikets Ständer bestämmas, må till Stats-Verket oförryckte öfverlemnas, samt åtskilliga uppgifne Statsanslag, dels indragas, dels nedsättas; 6:0 Pehr Mårtenssons från Jönköpings
Det torde likväl finnas något sätt att bereda en början till dessa vigtiga och, om de rätt utföras, välgörande communal-inrättningar, som icke borde kunna anses medföra några betänkligheter, om man ville genast bestämma sig för att låta desamma utgå utur menigbeternas sköte, för hvilkas väl de aro ämnade att verka, och om man åtminstone i detta afseende ville hylla det naturliga begreppet om allmänhetens rätt att välja de ombud, som böra å dess vägnar bereda och besluta hvad som kan erfordras för dess locala angelägenheters vård och förbättrande. Grundlagen har i 46 §m Reg.F. stadgat, att ”landet skall förblifva indeladt ”1 höfdingdömen, underdel! vanliga landt-regeringen.” Det synes således vara lämpligast, att derefter lämpa communalformen. De pligter, som Landsh.-embetena åligga, kunna indelas i sådana, som Konungens Bef:h:de bör på verkställandemaktens bud och befallningar verkställa, och de, som han bör i samråd med menigheterna eller efter deras hörande afgöra. Det finnes derjemte en tredje cathegori, nemi. detta embetes domsrätt i sådant, som till ekonomisk ordning hörer, och som synes icke böra kunna utöfvas med samma envåldsmakt, som den egentligen executiva domsrätten. Om denna, och i allmänhet om verkställningen af Konungens befallningar, m. m. kan ej här blifva fråga. Men de öfriga delarna af Landsh.-embetenas åligganden synas lämpligen böra ställas i sammanhang med menigheternas rättighetatt sjelfva deltaga i vården 0111 sina angelägenheter, samt att besluta om sådant, som de finna nödigt och nyttigt vara för sig och orten. Det är utur dessa åsigter jag utgår, då jag här föreslår ett slags communal-lagstiftnings införande genom länsdeputerade, samt communernas deltagande i polisoch ekonomi-styrelsen genom ett län s-råd.
Detta låter förbättra sig genom stadier ooh genom att behandla de höga gränstonerna varsamt, högeligen att rekommendera åt unga stämmor. Hennes intonation visar ett lyckligt öra, hennes föredrag god uppfattning, som lofvar ganska vackra resultat, när det naturligt känsliga stadgat sig till smak. Genom deltagande i smärre talpjeser har M: lle L. förvärfvat en viss scenisk vana, hennes spel som Betli utmärker sig för myc-ken naiveté och liflighet. Fortgår hon, som hon böljat, på den under så goda auspicier beträdda banan, så har man utsigt att omsider en gång få subrettfacket på ett tillfredsställande sätt återbesatt. M: lle L. måste sjunga sin arietta da capo och framkallades efter pjesens slut. » Nåå, spådde gubben Bauck rätt? Blef det något af mamsellen-eleven? Blef hon denna premiéresoubrette utan like på vår svenska scen, den nyttigaste, behagligaste, flitigaste af alla sina rivaler i branchen? En öfverfyld, entusiasmerad salong, berg af lagrar och rosor, dånande bifallsrop, applåder, närdukpviftningar, löjen och tårar och inropningar utan tal ha i februari 1889 besvarat frågan. Ack ja, ty vi äro i Februari 1889, icke i Oktober 1850, det kan ej lyelpas. Nej se — ah, så fort det går — den unge sjöofficern i k. logen grånar, kung Oscar I försvinner, med honom kronan — teaterns välförståendes, Olle Strandberg kryper ihop till lille hr Nilsson, hr Nygren — nej, men hr Nygren, var inte han med 1850? Jo visst, redan då spelade en hr Nygren prost i Vermländingarne — alltså, men nqjl Det var Johan Mathias Christopher, icke Helmer, som väl knapt ens var påtänkt den tiden. Uddman var då ännu relativt — smal, sjöng med bravar sin Max, der han debuterade 1844. Men nu är han död och alla äro döda. Döda, döda — alla, Fredelius, Nygren, Elma Billing f. Ström, gubben och gumman Wennbom, Olle, Zelma Hedin — Hedin?
Tiden var rik på djerfva, banbrytande andar och icke minst på sköna, snillrika qvinnor, hvilka senares ord icke vägde lättast i vågskålen. Man hade hunnit vänja sig vid de hemska skådespelen på revolutionsplatsen och äfven vid vapendånet vid landets gränser, och man tyckte sig behöfva vederqvickelse mellan blodsdopen. Derför dansade Paris och sökte utveckla hela sin republikanska prakt. Salongerna strålade i ljus, och musikens toner fjödo. Man samlades för att ha roligt och för att konspirera, och konventets ledamöter, hvilka må hända nyss uttalat dödsdomen öfver en uppsnappad emigrant, nalkades här sin dam med det älskvärdaste leende. Om vi skulle kasta en blick in i madame Talliens salong en balafton. Det var hos henne, som allt hvad Paris egde stort, fruktansvärd!, snillrikt, skönt och behagfullt samlades, och här nämndes namn, som outplånligt äro ristade på verldshistoriens blad. V i skola först betrakta damerna. Midt i salongen står värdinnan, madame Tallien, helsande gästerna. Hon är hög och stolt som en romarinna i sin hvita, antika drägt, och ögonen under den bländhvita pannan lysa som stjernor. Men vi skola taga i betraktande hennes baldrägt — en baldrägt under revolutionen. Ja, den kommer sannerligen icke till korta vid en jemförelse med vår tid — tvärtom! Den mjuka, graciösa figuren är iförd en vid kjortel af hvitt, mjukt muslin. Något särskildt lif brukades ej, utan drägten sammanhölls om midjan af ett slätt guldbälte. Kring kjorteln, sex tum från fötterna, går ett broderi i guld efter antikt mönster och löper äfven ett stycke upp i sidvåden. Öfver de bara skuldrorna faller tuniken, hvilken är öppen i sidorna för att lemna frihet åt de blottade sköna armarna och sammanhålles vid axlarna af runda smycken. Genom det krusiga, uppkammade bruna håret smyger sig en rad hvita perlor, och kring armarna slingra sig smala guldormar. När vi tillägga sandalerna, utan klackar, med sina korslagda guldband öfver den höga vristen, så ha vi baldrägten i ordning, och den är sannerligen förtjusande.
Jag vill helt kort uptaga denna tanke till besvarande. Minnes man då ej historiens vittnesbörd, huru det vanligen förhållit sig med mindre angränsande stater? Att icke gå tillbaka till Grekland, der Philip af Macedouien just bildade sitt välde på grund af de öfriga små staternas inbördes fiendtligheter, eller Roms, hvarifrån vi ha ordspråket: »divide et impera», vill jag åberopa ett färskare af England och Skottland. Hade väl England före år 1603 något enda krig med Frankrike, der icke Skottland var detta sednare lands bundsförvandt. Huru har förhållandet varit emellan Sverige och Danmark efter unionens uplösning intill sednaste krig? Hvem eller rättare hvad har bjelpt Ryssland till sitt försteg inora Europeiska statsförbundet, om ej grannarnes kif? Betiinken detta, Mine Hrr, och öfvervägen, huruvida vi ej böra förekomma, att R. St:r i sin underdåniga skrifvelse utkasta ord, som kunna, likt ogräsfrön, slå djupare rot än man åsyftat. Jag tror mig nu hafva bjudit skäl för mitt yrkande att Utsk:ts motiver måtte underkännas, och jag har gjort det just för att vinna en önskvärd framgång åt det resultat, hvartill Utsk:t kommit i denna punkt, öfvertygad, som jag är, att framgången befordras mer genom iakttagande af lugn, sanning, grannlagenhet och värdighet i uttryck, än genom ett passioneradt bittert språk, sårande tillvitelser och öfverdrifna anspråk. Jag beder Eder behjerta mina ord, desto hellre som vi lefva i en tid, då makterna liksom hvila på gevär, och vi icke kunna veta när kriget höjer sin blodiga fana äfven i Norden. Glommen ej att vi omgifvas af mäktiga grannar, som gjort allt för att rusta sig till strid, under det att vi deremot, sorgligt och bedröfligt att tänka uppå, tyckas glömma all framtidsfara, nekande medel till försvar, till befästningar, till öfning, till vapen. Det förekommer mig sannerligen som skulle en tung dimma — en samum — östan ifrån hvila öfver våra hufvuden, som förmörkar vårt förstånd och förblindar våra ögon.
Men oron viker, det skälfvande hjärtat blir stilla, och där hviskas undergifvet till sist ett ord om att » lifvets löfte står ristadt i glans i stjärnornas eldbokstäfver » Ja, de drömde, desse unge Ernst Björck, han, som blifvit kallad ett sångens söndagsbarn. Och Daniel Klockhoff, den ljuslockige, vårglade skalden, hvars korta saga skimrade af de ljusaste förhoppningar, som en af hans ungdomsvänner så vackert och sympatiskt sagt o m honom. Och Edvard Bäckström, hvars djupt kända dikter så ofta satts i klingande toner — alla, alla hafva de lefvat och dött i kärlek och sång, i sol och glöd — genom allt hvad de drömt går en doft af hvitaste vårblom. Ja, nog var det kanske godt för dem, att de flngo dö o m våren. — Men tung blef saknaden hos alla, som älskat dem, hos alla, hvilkas hjärtan de värmt och glädt. — Så månget undrande: hvarför? förnams. Hvarför fälldes just de yngsta och fagraste träden? Hvarför fick ej våren gå öfver i sommar? Men det kom intet svar. — • Där 1898 IDUN i det lilla gula huset, med den precisa, ordentliga trädgården. Nu var Dortha tjugusju år. — Det hade just inte händt något under de tjugusju åren, under de sista hade hon bara för hvarje år måst släppa ut klädningarna litet i » den, som dör i sol och sång, lifvet. han lefver, fast han dör! » — De flesta af hennes jämnåriga hade lämMin vän, vi vilja flitigt lyssna till hvad nat den lilla staden, som var sig så lik år de drömt i ord och ton, dessa unge sångare, från år, där allt gick så långsamt och där vi vilja lyssna på det eko, som ljuder från enformigheten satt öfverallt och dåsade. De dessa tystnade röster! hade längtat ut i lifvet, Dortha var rädd Adi. att skrynkla ned stärkelsen, k o m sig icke en gång för att önska sig ut, satt där hon * satt — kvar i ro och maklighet.
Den siste värde talaren har i sin reservation upgifvit ett annat förslag till denna §, men detta förslag har det felet att upställningen deraf ej öfverensstämmer med de öfriga ggma. Man bär nemi. börjat hvar och en af 11, 12, 13 och 14 gg med orden »har någon misshandlat»; och qvalifikationerna äro beskrifna genom stadgande om upsåt, öfverläggning, berådt mod och hastigt mod. Om nu reservantens förslag antages, så, då upställningen af §:n ej stöde tillsammans med 13 och 14 gg, måste dessa äfven omskrifvas. Då nu den värde talarens förslag i ingen väsendtlig del skiljer sig från K. Mits Propos., hemställer jag, att 11. o. Ad. ville taga i betraktande, att en återremiss af den 12 g:n skulle antyda, att R. o. Ad. mera gillade den andra redaktionen. Hela saken är hjelpt, om man antager K. Mits Propos. i detta hänseende, hvarföre jag anhåller om bifall dertill. gin bifölls. gg 13 och 14. Biföllos. § 15. Hr Adlerceutz: På sätt förut blifvit antydt, tror jag den na g vara af beskaffenhet, att en återremiss deraf är nödvändig. Anser man ifrågavide g i och för sig innefatta straffbestämmelser för de brott, der omtalas, inträffar den inkonseqvens, att om flere deltaga i en misshandel, deraf så beskaffadt lyte, som i 13 § omtalas, följer, utan att utrönas kan, af hvilken skadan blifvit gjord, så får den tilltalade, huru svåra omständigheterna än i öfrigt må vara, ej dömas till annat än böter från 5 till och med 10Li i-’dr, då deremot det 14 g omförmälda lindrigare våld kan bestraffas äfven med fängelse.
''Alla näringsidkare i Städerne, som minutera brännvin, betala denna afgift, likasom krogar och näringsställen; men, dä en krögare tilllika är Borgare och i sådan egenskap taxeras, ulan att innehafva annan rörelse än krögeriet, så är han befriad ifrån serskild afgift efter denna De öfrige, ofvanför icke upptagne, anmärkningarne rora sådane ämnen, hvilka tillhöra Lagoch Oeconomie-Utskottens utlåtande, och Bevilln.-, Lag s. Allm.Besv.o.Oec. ZJtsk.Bit.N:oi6. 29 sorn äro uppfattade uti Utskottens filtra Betänkande under frågorna från och med den 7:de, andra Momentet, samt till och med den loide; och gå således Lagoch Oeconomie-Utskotten, att dessa anmärkningar nu upptaga och besvara. Vid 7'de frågan således, 2 :dra Morn., hafva åtskilliga Talare yrkat, att det i 4 §. 5 Art. af nu gällande Författning stadgade, men a£ Utskotten till upphäfvande fiireslagne fdtbud emot försäljning af brännvin i minut vid andra tillfällen, än måltider, borde bibehållas, så» som, i Talarnes tanka, ett verksamt medel till förekommande af denna varas omåttliga bruk. Vid 8 och g frågonie: ”Böra alla, söm tillverka brännvin, ega rättighet att sälja denna vara, och till hvad minimi-belopp?'9 och hvilka medel kunna elle• böra vidtagas till hämmande af den öfver kla gade fylleri-lastenV\ är åter hufvudsakligen yrkadt: o) att ingen Jordbrukare, utom Gästgifvare,’ borde ega rättighet att afyttra mindre än en kanna brännvin, emedan tillfället att få köpa 5 stop, hvilket 1 §.
Den som sett LäneBanquens Räkenskaper, der nästan ingen enda penningepost finnes, utom i brutna tal, hvilket äfven är förhållandet i flere andra BancoRakmngar, kan väl icke med allvar påstå, att de i proportion till hela massan, högst få, på brutna tal bokförde Transportsedlar, skola vid uppsummeringen göra något uppehåll, sora ens kan markas eller förtjena att Banco-Utsko>tets Betänkanden. g 17 nämnas; och da Herrar BancoFulImägtige i deras Utlåtande härom icke anfort ett enda ord, icke heller BancoBetjeningen horts öfver detta förmenta besvär föra minsta klagan, synes hela argumentet vara en lös uppfinning, som icke förtjenar afseende. Huruvida det andra skälet bör vara af den vigt, att den föreslagna förändringen bör tillstyrkas, synes visserligen böra öfverlemnas till deras bepröfvande, som bättre känna den allmänna penni ngeröretsen i lande/f. Att detta skäf alldeles icke gäller i Hufvudstaden, är säkert. Att det måste gälla i Landsorterne, borde väl tagas för godt på deras ord, som med derifrån hemtad förfarenhet, deram försäkra. Men jag vågar ännu i detta afseende hysa någon tvekan, dels emedan jag verkligen ofta erfarit, huru personer i Landsorten både sjelfva, begärt, och utan alL erinran emottagit TransportSedlar på brutna tal, dels emedan ett emotsatt förhållande saknar ali annan grund än capricen. Ty hvarföre skulle sådana Sedlar finnas, mindre användbara? Sannolikt icke derföre, att den enfaldige på dem blir bedragen,! ty de komma väl aldrig i så enfaldiga händer, att icke deras, innehåll rätteligen uträknas.. Jag lägger härtill en motsatt omständighet, nemligen den, att sådana Sedlar svårligen kunna förfalskas, hvadan de ofelbart kunna anses vara fullkomligen äkta.
Men då gick det med ens upp för honom, att skulle han någon gång kunna göra sin lycka, så var det just nu. Och med ens såg han alting nyktert. Siffrorna blefvo siffror, han glömde att tänka på rikedom eller vinst. Med den spetsiga näsan lutad öfver boken och de smala läpparna hårdt slutna, följde han kolumnerna sida efter sida, läste och läste om, tänkte och grubblade, jämförde och undersökte. Han satt uppe hela natten, och två gånger måste han ta lyktan och på strumpfötterna smyga sig ned i boden efter mera olja på lampan. Men när morgonen kom, voro böckerna klara, och blek, lugn och undergifven som vanligt lämnade Karl Johan dem tillbaka till patron och bad honom se på dem. Dagen gick som alla andra dagar, och Karl Johan låtsade inte om någonting. Men på kvällen sade patron åt honom: – Kom upp, när Andersson har stängt, så får jag tala vid honom. Det klack till i Karl Johan. Patron hade aldrig förr kallat honom för Andersson, och han kände på sig, att något måste det betyda. När han kom upp, satt Jönsson vid pulpeten och hade boken framför sig. – När har Andersson lärt sig det här? sade han skarpt. – Jag vet inte, jag, sade Karl Johan. Räkna kunde jag i skolan. Jag har ju varit nu i tre år hos patron. Patron har ju själf lärt mig att föra kladden, tillade han listigt. – Kladden, ja, men böckerna! Hur har Andersson lärt sig att föra böckerna? – Jag vet inte, sade Karl Johan och såg hastigt upp. Jag har öfvat mig för mig själf. Och det har väl gått så småningom. – Det var fan, sade Jönsson. Han trodde honom uppenbarligen inte. – Är det rätt? sade Karl Johan efter en paus. – Ja, svarade patronen och slog med sin flata hand i den öppna boken. Det är just, hvad det är. Hvad vore det annars för märkvärdigt? Karl Johan kände, hur glädjen började röra sig inom honom, men han tänkte, det var bäst att inte säga någonting. Och därför teg han. Han brydde sig inte om att påskynda patronen, men det låg något i luften, som sade, att en fördel väntade honom. – Jag börjar bli gammal, sade Jönsson om en stund, och jag har nog tänkt på, om inte
Det vore en erkänd sanning, att till exempel den så olägliga och tryckande båtsmans-skjutsen från de norra till de södra orterne mången gång kunnat verkställas på Kronans fartyg, ja måhända alltid, om dermed dröjts en eller ett par veckor, hvarpå under fredstid och då icke någon lära stått för dörren, väl hade bordt fästas ett billigt och tillbörligt afseende, men så hade emellertid icke varit händelsen, ty utan afseende pä tid eller väglag, hade uppbud gjorts och den skjuts-skyldiga allmänheten, som antingen icke sjelf egt erforderligt antal hästar, eller ansett sig under ett svårt och olämpligt väglag icke böra vedervåga sin ofta dyrbaraste egendom, eller eljest af trängande göromål hindrats att med egna dragare utgöra skjutsen, hade, i anseende till de under de sednare åren så betydligt stegrade foderoch arbets - Allm. Besvärsock Ekon.-Utskottets Betänkande Ä.-o 123. 5 priser, måst stundom till ett oerhördt pris genom legning afbörda sig denna skyldighet. Härtill kom dessutom, att vid sådan skjuts det ofta nog på ett oförsvarligt sätt hushållades med landtmannens hästar, så att stundom genom otillständigt och oförståndigt körande obotliga skador desamma tillskyndades, samt att för denna tryckande skyldighet den minsta möjliga liqvid vore utfästad, icke ens motsvarande det nu vanliga entreprenad-priset, 30 sk. per mil.
Städerna Stockholm och Götheborg anses likväl, i dessa hänseenden, såsom serskilde Län. 4:o De från Hospitalsoch Lazaretts-fonderne inom hvarje Curhus-district skiljde Curhusmedlen användas af en, i enlighet med Kongl. Ma:ls Nådiga Inslruction för Curhusoch Lazarells-inrättningarne af den 1'7 December 181 7, inom hvarje District tillförordnad Direction, och redovisas årligen inför de, enligt 3:dje punkten, utsedde Comrnitterade, hvilka, örn de tillika äro ledamöter af Pröfnings-Comitéen, skola i de, rörande deras sammanträden, 462 Expeditions-Utskottets Förslag lill tind. Skrifvelse , N.o 2o3. utfärdade allmänna kungörelser, förut erinras om detta deras serskilda ofvan omförmälde åliggande; börande icke allenast en serskild berättelse om nämnde revision årligen tryckas, utan ock, genom Läne-styrelsens försorg, ett exemplar deraf till hvarje kyrka inom districtet sändas, att från predikslolarne kungöras, samt Serafimer-Ordens-Gillet, Sundhetskollegium och RiksgäldsContoiret deraf undfå hvar sitt exemplar, det sistnämnde för alt Rikets Ständers Revisorer och Bevillnings-Utskottet tillhandahållas. I dessa tryckta berättelser skall äfven utsättas, till hvad belopp Commilterade bestämt afgiften för det följande året, hvarefter debitering och uppbörd af oftanämnde afgift kommer att, på förr vanligt sätt, tillika med de öfriga Krono-utskylderna, verkställas. 5:o Räkenskaperna öfver Cuihus-medlen skola upprättas, i enlighet med det härjemte bifogade formulär, men må icke afslutas förr, än Commilterade på ofvannärunde sätt bestämt det bidrag, som må kunna lemnäs till den öfriga helsovården. Hvilket allt, till svar å E. K. M:s bögslberörde Nådiga Proposition, Rikets Ständer få härmed i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 30 Januari 1841.
Vid innevarande riksdag har Herr Henschen, i sin motion N:o 14, med åberopande af förra Lag-Utskottets omförmälda tillstyrkande, hemställt, att Rikets Ständer måtte, sedan detsamma blifvit till ordalagen förändradt, i hufvudsaklig öfverensstämmelse dermed besluta. Då emellertid utslag i brottmål icke i afseende på ådömda böter kunna verkställas med mindre än att de vunnit laga kraft, och vid sådant förhållahde det korrektiv emot obefogad klagan, sorn i tvistemål vinnes genom domens exekution, icke lika fullständigt kan förefinnas i brottmål, så har det synts Utskottet betänkligt att på en gång undanrödja alla föreskrifter om borgen och deposition af böter. Isynnerhet torde föreskriften om deposition af böter, som Hofrätt ådömt, hvarmed äfven följer deposition af ådömda ersättningsbelopp, vara gagnelig, emedan den ej allenast förekommer obefogad klagan utan äfven bereder klagandens motpart säkerhet för utbekommande af ersättningen; och det torde, med särskildt afseende på hvad Utskottet här ofvan hemställt i fråga om revisionsskillingens afskaffande, vara mindre rådligt att på samma gång underlätta ändringssökandet i brottmål; hvarmed lämpligen torde kunna anstå intilldess att resultaten af revisionsskillingens afskaffande hunnit visa sig. Mindre vigt ligger deremot på bibehållande af föreskriften om deposition eller borgen för böter ådömda af Underrätt; dels derföre att dessa föreskrifter i ingen mån betrygga enskilda parters rätt, dels ock derföre att Hofrätternas arbete icke torde komma att i någon .synnerlig grad förökas genom det föreslagna borttagandet af den för tvistemålen häremot svarande föreskriften om borgen för kostnad och skada. Utskottet får alltså endast så till vida hemställa om bifall till Herr Henschens ifrågavarande motion, att Rikets Ständer, för sin del, besluta en författning, hvarigenom förordnas, att hvad i 38 punkten af Kongl.