Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullmäktige ansågo sig böra utfärda den begärda fullmakten, underrättades Presidenten, i telegram af den 15 Jannuari, såväl om den beslutade vexeldragningen på Overend, Gurney & Komp., som att fullmakten skulle med näst afgående post honom tillsändas, hvilket ock, sedan densamma vid serskild sammankomst den 16 Jannuari blifvit af Fullmäktige, i närvaro af Kongl. Stor-britaniska Generalkonsuln M. Hunt samt Notarius Publicus ö’Aubigné, undertecknad och af dem legaliserad, samma dag ägde rum. Sedan Fullmäktige derefter, dels genom en den 16 Januari ankommen telegrafdepesch fått den underrättelse, att låneafifären i London vore nära att afslutas och att vilkoren skulle meddelas i bref, samt att krediti vet hos Overend, Gurney & Komp. kostade i procent lör hvad som droges, dels genom en i protokollet för den 21 Januari intagen skrifvelse från Presidenten Akerman fått närmare uppgift på lånevilkoren, som, bland annat, vore H procents rabatt och 2i procent i kommission, ankom den 22 Januari en från Paris föregående dag aflåten telegrafdepesch, deri Presidenten Akerman underrättade, att sedan han fått krediten i London, men altalet om lånet ej vore bindande förr, än det kunde definitivt afslutas, hade han återknutit de förut började underhandlingarne i Paris med Bankiren Erlanger, som nu skrifteligen erbjöd ett lån på 7,600,000 Tinder Preussisch Courant mot 2A procents kommission in toto samt öfrige i depeschen uppgifne vilkor; och begärde Presidenten svar, om han linge antaga detta anbud, hvilket svar borde vara i Paris sednast Lördagen den 23:dje Januari vid middagstiden, emedan anbudet ej vore längre förbindande.
De löfvas och blomma i alla fall för jorden så val som för himlen. » D Detta a? * min fi.os~e7cä1z~zelse och &lt;Ja &amp; r byggd pd - lirist~s. Da Fredrika Brenie? redaii under areii 1 8 3 8 - 43 kommit till insikt om de samiiiigar, vi har ofvan anfört, kan nian förstå att Amerika, dit hon 1849 på okända vaimers varma uppmaning begaf sig, icke hade mycket att laxa henne i afseeiide p&amp; gpabndsatserrza för kvianaas frigörelse, men. så mycket mer för deras tillampning. Ron siig kvin,nouppfostran lyftad till en hos oss icke aimd höjd; hon larde kanim kvinliga l a k ~ r e, som efter oerhörda svirigheter lyckats tilliiglia sig lalrevetenskapeii och f&amp; tillsthd att darined t j h a sina lidande medsystrar. Hon sag kvinnan i dlmanhet åtnjuta en aktning och öfva ett inflytande, som deii gamla vsrldeiis kvinnor aldrig drömt om. Hon såg slutligen hustrun i de bildade h e m e n villigt erkail.nss s$som familj ens medelpuiikt och gifvas all makt att styra inom hemmets värld. Hon, hörde dessutom yrkandet p&amp; kvinnans medborgerligs frigörelse drifvas i bredd med k m p e n för slafvarnes befrielse, p i s m m a grunder och nara i !.og med samina hetsighet. Visst. m .., att hon Bom hem med siii öfvertygelse stadgad och sitt mod starkt till den förestaende kampen för de sven.skn kvinnornas frigörelse fran orättvisa lagars och gamlal fördomars f örkrympande tvång. Vid ilterkomsten till hemlandet mötte henne sorgeposten om illeniles systers död. Borta vm således den iilslracle Agathe, hon, den enda af hennes i ~ % ~ m a s t som e, förstått henne och som jiimte Böklin varit henne.
Jag vågar likväl försäkra, att den alldeles icke ramlar, emedan den är sprängd genom berg; så framt icke jordbäfning skulle inträffa; och väl vore att Rikets Ständer icke bade andra olyckor att motarbeta, medaiyvi bär äro tillsamman. Trollhätte-actier böra få belånas till deras fulla värde, emedan långifvaren dervid ingen ting risquerar. Canalen är byggd på enskild bekostnad, utan något Statsanslag; den kan således icke jemföras med de canaler, hvarpå Staten nedlagt många Millioner, utan att Staten äger minsta hopp om deras återfående. Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen. Herr Rosenblad , Bernhard: Det börjar nu blifva mörkt, jag skall derföre icke vara vidlyftig. Jag får dessutom tillfälle, att i Utskottet närmare utveckla mina tankar. Jag vill blott erlägga den tacksamhet jag är skyldig för det sätt, hvarpå Utskottets bemödanden blifvit mottagne. En värd Motionair, som med en särdeles blygsamhet omtalat de bärliga frukter bans Motioner ofördröjligen skulle burit, om de blifvit antagna, får jag till svar å bans fördömelse mot Utskottet, för det UtskoLtet ej å dessa Motioner fästat det afseende lian önskat, anföra , att Utskottet saknat förmågan att uppfatta de förmodligen i dem inpehållna ideer. Det är ej, såsom jag skulle Den 27 Julii e. m. önska, tryckfel, på sätt Friherre Gederström trott, att uppsägningstiden för de upplånte penningarne är 6 månader i stället för 6 veckor; det skall verkligen vara 6 månader. Det andra misstag, Friherre Cederström begått, är att han ansett Trollhätte lottsedlar vara detsamma som Trollhätte adier, Trollhätte lottsedlar äro StatsObligationer, som löpa nied 12 procents ränta, och ej få inlösas förr än 1849- Ett annat misstag af samme värde Talare är, att han anser RiksgäldsContoirets 5 procents-sedlar vara detsamma som Bankens skuld.
Seminarierna kunna ej gerna ordnas så att skolläraren der skall kunna, ifrån början till slut, inhemta allt hvad han behöfver kunna; lian måste äga någon kunskap innan han kommer dit, för att der kunna blifva färdig till lärarekallet. Jag vill visserligen medgifva, att ifrån sjelfva folkskolan, sådan som jag kan tänka mig att den kan blifva, Lunna icke gerna lärjungarne gå directe till seminarierna, vid betraktande af de fordringar, som Utsk:n föreslagit; men jag tror derjemte, att våra stadsskolor, trivialskolorna, icke äro längre skiljda ifrån orterna, än att den, som önskar att blifva skollarare, kan i dessa skolor ilrån folkskolan fortsätta den kurs, som erfordras för att kunna inträda i seminarium; jag tror icke att hinder dervid i allmänhet möta. För min del lägger jag mycken vigt uppå att skolläraren är riktigt och grundligt underbyggd, ty på hans förmåga och bans kunskaper hvilar hela skolans ide'e; allt öfrigt är blott bisaker, endast läraren duger, på honom hänger hela skolväsendet, och hittills hafva många undervisningsanstalter, åstadkomna med de största ansträngningar, strandat, egentligen i brist af skickliga lärare. Der sådane åter funnits, har man alltid varseblifvit att skolan gått framåt. Jag anser alltså denna § grundlägga hela skolväsendet. Minskar man fordringarna hos skolläraren, så minskar man också resultatet af skolan. Jag medgifver visserligen att man mycket vidsträcktare än som beliöfves kan förklara Utsktnsord: Den i3 Februari f. m. ”allmän jordbeskrifning, fäderneslandets historia och kyrkosång;” men att här bestämma en kurs i dessa ämnen tror jag icke vara lämpligt, då i i mom. stadgas: alt i hvarje stiftstad bör af domcapitlet och under dess öfverinseende beredas tillfälle för dem, som vilja egna sig åt folklärarekallet, all i ett seminarium, hvars inrättande öfverlemnas till K.
– Öfverstelöjtnant von Post och major Anrep föllo nästan sida vid sida. Kaptenerna Gripenberg och Hjulhammar och löjtnant Essen och de barnsligt spensliga och skägglösa tre fänrikarna Flygare, Brinck och Düben lågo redan i dödskampen. – Stå, gossar, stå! – ropade officerare och soldater och stupade öfver hvarandra, så att där af lik och klädtrasor och torfvor och sand bildades en kulle, hvilken tjänade de lefvande till bröstvärn. Hvisslande drufhagel och muskötkulor, granater och brakande kartescher regnade öfver fäktande och döda, och luften var nu så mättad med damm och rök, att folket endast kunde se en hästlängd framåt. Då begynte skarorna att vackla, Lewenhaupt drog pistolen ur hölstret och siktade på sina egna. Han hotade och slog. – Stå, gossar, för Jesu heliga namn! Jag ser kungens bår! – Är kungen här, så vilja vi stå, – svarade soldaterna. – Stå, gossar, halt, stå! Gud med oss! – ropade de till sig själfva, som för att betvinga sina darrande, af svett och blod drypande lemmar. Men steg för steg veko de baklänges, och ryttarna ströko bakåt med hästarna och med sönderhuggna ansikten och händer kastade de slutligen om i vild flykt, man efter man och nedtrampade hvarandra. Under de stigande rökskyarna sågo de konungen, som mellan fallna drabanter, bärare och betjänter låg på marken utan hatt och stödd på armbågen samt med den sjuka foten i höjden på den krossade båren, öfver hvilken man bredt den skjutna drabanten Oxehufvuds lerfläckade kappa. Det stela ansiktet var ramsvart af sot, men ögonen tindrade och han stammade: – Svenske! Svenske! I de vikande leden tvärstannade nu många, när de igenkände rösten, ty det tycktes dem, att äfven om de nu kunde frälsa sig, måste de en gång på sin sotsäng åter höra öfver hufvudkudden den skygga och ensamma stämman. Han förmådde icke resa sig, men de lyfte honom på sina korsade pikar som en dömd och viljelös sjuk.
Hvad åter beträffar Herr Hjertås, och sedermera Grefve Horns, anhållan till Herr Grefven oell LandtMarskalken, att i TalmansConclaveu söka bereda ett annat beslut inom de öfrige Stånden, så måste jag så vida skilja mig från dessa Herrar, att jag icke tror det vara möjligt att, genom inverkan på Talemännen, förmå de öfrige Stånden att frånvika sitt redan fattade beslut. Men deremot tror jag, att det icke allenast är möjligt, utan hoppas äfven att det skall blifva verkligt, att en inbjudning från Ridderskapet och Adeln, innefattande sådane skäl, som böra hafva inflytande på hvarje tänkande och välsinnad menniska, skall verka ändring uti de öfrige Ståndens beslut. Sådant sker äfven alla dagar och har formen för sig, samt är till och med nödvändigt i en Representation pä fyra Kamrar, der de från hvarandra skilda RiksStåndens beslut ofta måste komma i collision med hvarandra, oell der, efter gifven Deri ii Fe brua lii f. m. •99 impuls från ett RiksStånd, tillfälle bör gifvas för de öfrige Stånden att considerera saken och derpå grunda ett annat, mera lagenligt beslut. Under sådan åsigt, och såsom ett corollarium af min förut gjorda motion, anser jag mig befogad att ytterligare anhålla om den proposition, att antagandet af den tidsbestämmelse för nästa Riksdagskallelse, som jag föreslagit, må beledsagas af en inbjudning till de öfrige Stånden alt dermed förena sig. Herr von Troil, Emil: Sedan Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagifvit sin tanke om 49 § RegeringsFormen, med en förklaring, som i tydlighet, om möjligt, öfverträffar sjelfva Grundlags-§:n, hoppades jag att öfverläggningen skulle inskränka sig till frågan om nästa Riksdags utsättande till den ena, eller andra dagen, inom loppet af år i833, hvilken fråga för mig varit likgiltig; men sedan en Talare uppträdt till försvar för de tre öfrige Ståndens beslut, anser jag mig pligtig att bestrida detta Grundlagsvidriga beslut. Den värde
I tredje paragraphen uppställer han den definition på Kritiker, att de ”äro anmärkningar öfver tankar och ord, till att bevisa, huruvida tankarne öfverensstämma med sanningen, och orden med bruket” (dock väl med rätta bruket?) Märkligt är, att han förklarar termerna kritik och kritisera för oöfversättliga, och vill endast vid dem fästa det äkta begreppet af en kritisk pröfning; men det sämre begreppet deraf vid granska, hvilket han anser vara liktydigt med ”subtilisera”, och (såsom hopdraget af granntsigta eller granntsöka) beteckna ett småaktigt sökande efter felaktigheter att utpeka. – Hans vittra grundsatser i allmänhet äro, naturligtvis, hans lärares; dock skulle desse ofta funnit orsak, att ogilla hans särskilda tillämpningar. Huru föga säker eller efterrättlig han är i dem, kan deraf inhämtas, att han öfver Stjernhjelm uppskattade Fru Brenner, i hvars arbeten han fann ”all den rätthet och behaglighet i tankar, som hos en scribent kan fordras”; ja, han satte Dalins ”episka dikt Svenska Friheten” vid sidan af – om icke öfver – Tassos ”frälsade Jerusalem”100. Ett af hans fel, och det enda hvarifrån (snart nog) hans efterföljare fullständigt gjorde sig fria, var alltså, att i sina omdömen öfver äldre svenska vitterhets-idkare (om vi begagna ett hans egna uttryck) ”patriotera för starkt”; men orsaken till denna nog frikostigt betygade aktning var ej blott en mindre stadgad smak, utan ännu mer en oskrymtad pietet. Han synes varit en mild natur, och är i allt godärlig; så jemväl i sin flerstädes upprepade klagan, att icke förstå Engelska och Italienska.
Om jag råkar alt mot min vilja spränga någon galla, skall jag dock icke attackera lefvern. Jag skall fritaga mig från allt sådant uppsåt, och derföre alldeles icke förminska något af mitt omdöme i sjelfva saken. Jag anhålier hos Hr Frih. o. Landtm., att 64 §:n Reg.F:n må blifva uppläst, samt att jag derefter må få ordet. 64 §:n Reg.Ftn upplästes. Frih. Boye fortfor derefter: Det H. Ståndet har nu hört grundlagens bud derom alt statsintraderne skola disponeras af Konungen. Det grund - Den 28 November e. m. 4^9 lagsbud, sora befaller att hvarje grundlagsbud sk a I i förstås elter dess ordalydelse, det funnen J säkert, raine herrar! På dessa grunder anser jag Utsk:s betänk, vara grundlagsvidrigt, och protesterar emot all annan propos. derpå, än den att lagga det till handlingarna. Mig skulle synas, att då Reg.F:n måste anses såsom ett contract emellan folk och regent, så kan det icke tillhöra den ena af dessa statsmakter att den andra oåtspord vidröra ett beslut, söm innefattar fördelningen af makt emellan statsmakterna. Annat är att bevilja skatterna och annat alt disponera dem. Om man nu också vill säga, att Konungens dispositionsrätt är likadan, så är ju detta en förklaring, och luiru skall det tillhöra den ena sidan att förklara ett ämne, som också tillhör den andras rätt? Detta betänk, är således i formen alldeles grundlagsvidrigt. Det är det också efter min tanke i sjelfva saken. Mig veterligen wifves icke något constitulionelt land, icke ens någon republik, der icke de allmänna medlen stå under verkställande maktens disposition. Uti Norra Amerika visade det sig nyligen ganska starkt, då deputerade kammaren befallte alt skatterna skulle vara qvar i banken, och Presidenten van Buren tog dem dock derifrån på den grund att det var hans rätt. Den ifrågasatta förändringen skulle föranleda en förvillelse i begreppen bos allmänheten och inom hela Europa, ty man skulle naturligtvis fråga, — hvad har bundt?
Då sjukdomens obotlighet bekräftats, flyttade hon, oaktadt de sinas tårar och böner, från hemmet och till ett par aflägset liggande rum. Här skref hon nästan dagligen, än på vers, än på prosa, rörande och ömma bref till maken och barnen, men mottog ingen, utom läkaren och sjuksköterskan. Den 5:te september 1868 skref hon till sin yngste son, Arpad, några rader: » Älskade min gosse, tänk på din arma moder! Ack, eviga sömn, hvarför dröjer du, hvarför sluter du icke mina matta ögon? Har jag ej ännu tillräckligt sonat min skuld? Har jag då ännu tårar kvar att begråta den! » Följande morgon fanns hon liggande på sin hvilobädd, liggande befriad. Intet mänskligt öga hade sett hennes sista kamp. U p notisboken. Kronprinsessan flyttade förliden vecka till Baden-Baden. Hennes hälsotillstånd fortfar att förbättras, ehuru hostan kvarstår. Kronprinsessan kommer antagligen, om icke något oförutsedt inträffar, att i midten af denna månad återvända till Sverige. Den i vida kretsar kända och skattade konservatorium, fröken Hilda Thegerström, har af konungen tilldelats medaljen Litteris et artibus. En vacker hyllning ägnades här om dagen fröken E. Holst, som då varit anställd å hr E. Bégats skjortfabrik i Stockholm i ej mindre än 25 år. Då fröken Holst på morgonen ankom till affären, fann hon hela privatkontoret smyckadt med grönt och blommor; å ett särskildt bord hade placerats en mängd buketter från öfveroch underordnade, från kunder och bekanta. Af principalen öfverlämnades till jnbilaren en aktie i Allmänna telefonbolaget. På aftonen gafs supé å ilasselbacken för samtliga butikbiträdena jämte en de! inbjudna. Tant Lottens norska resa. Berättelse för Idun af Vera Verle. J (Forts. o. slut fr. föreg. n:r.) ^a, där står du igen, kära Lotten! Och det j u 3 t som du tänkte öppna din mun och säga: » I morgon resår jag till Norge! » Men nu är det så dags!
Maj f. och e. 111, ■■ Hr Frih. ©. Lanålm. tillkännagaf, att Frih. Leijonhufvud, Guslaf Alexander, samt Hr Skjöldebrand, Carl, a fr sagt sig sina befattningar som; Electorer för R. o. Ad.„ hyjarföre ;Hr Landtm, anmodade Hrr Bankmän alt innan nästa plenum sammanträda, för att välja a:ue nya Electorer i de afgångnes ställe. 8 II. 5,5 \'Å 178 Dea le Juni e. m. Hr Frill. n. Lundin) Ijllkännagaf äfven, alt Frih. Oxenstjerna, Garl, anmält sig vara nödsakad att pä någon tid afresa från riksdagen, samt derföre erhållit 3 veckors ledighet, hvarföre. Hr Landtm, anmodade Hrr Eleclnrer att efter nasta plenum sammanträda för alt välja en ledamot i Bevilln. Utxk. under ledigheten. Vid förnyad fördragning af Frih. Sprengtporten*, Jacob Wilhelm, den 4 dennes på bordet lagda motion, om lilla mytitLusets öfverlåtande till Stockholms stad, för att användas till ransakningsfängelse, blef samma motion remitterad till SlalsU tskotlet. Föredrogs lill pröfning Allm. Besvärsoell Ekon.Utskrs, den 3o sisth Maj och den 4 dennes, på bordet lagda betänk. K:o 26, angtde skjutsnings-anstalternä i Riket. Hr von Röök, Gustaf, uppläste följande:
Förslag lill Förordning angående vilkoren för bränvins försäljning. 9 § 29. Bränvin mä icke ullemiiiis till den, som synbarligen är öfver lastad, ej heller b utskänkningsställe till den, som minderårig är. Den, som ölverlastud är, får ej utdrifvas irån utskänkningsställe, der ban starka drycker förtärt, eller utan vård lemnäs. § 30. Dä minuthandel med eller utskänkning al bränvin sker, får dörren till försäljmngsrummet icke vara last. § 31- Den, som eger rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, vare förbjudet alt, älven utan betaluing, utlemna sådan vara vid tillfälle, dä försäljningsrätten ej ulölvas får. § 32. 1 öppen salubod lör handel med andra varor än bränvin och viner, äfvensom uii angränsande och för handeln upplåten lokal må bränvin hvarken till afsalu hållas eller utan betalning utdelas. Ej vare någon berättigad att utsöka betalning för bränvin, som blifvit vid utskänkning utborgadt. Lag samma vare, då bränvin blifvit vid minuthandel till mindre belopp än en kanna utborgadt. § 34. Byteshandel med bränvin vare lika med bränviuslörsäljning ansedd. § 35. Bränvin, som är försatt med något för helsan skadligt ämne, eller som icke är renadt frän finkelolja, eller hvars styrka icke uppgår till minst 46 procent, får icke vid minuthandel eller utskänkning till salu hällas. § 36. Dä bränvin sändes med fartyg saltsjövägen ilrän tullplats, hvarmed förstå» stad, köping eller landthamn, der tullkammare eller, under inspektor eller uppBih. lill 11. St. Förordning angående vilkoren för bränvins försäljning. syningsman ställd, ständig tullbevakning finnes, bör tullförpassning bränvinet åtfölja samt kiirlen med tullförsegling vara försedda; dock inbegripes icke härunder skeppsbesättnings förråd, räknadt till 2 kannor på man.
Jag anser dem vidare vara kostsamma, emedan de förutsätta en utländsk skuldsättning emot ränta, då det kunde vara möjligt att så ordna Banken, att den kunde vara tryggad genom Sveriges egna tillgångar. Jag anser slutligen garantierna icke vara tillgängliga, och det är redan upplyst af aktningsvärda personer, som känna ifrågavar. förhållanden, att de creditiver, hvarpå realisationen i första rummet synes hvila, torde blifva svåra att erhålla, hvarförutan de, enligt min tanka, misscreditera Banken. Under dessa allmänna åsigter kan jag icke annat än med största tillfredsställelse understödja det förslag, Gr. Frölich framställt, att nemi. Riksg.cont. med sina förbindelser må understödja Banken, hvarigenom vi komma ifrån alla dessa konstlade garantier, som icke innebära tillräcklig säkerhet. Jag gör det så mycket hellre, som i och med detsamma blifvit uttaladt det i min tanka enda rätta medlet, hvarigenom landets industri skall lifvas; ty jag anser detta endast kunna ske Den 24 Juli f. m. genom en ändrad lånerörelse och privata bänt associationers uppkomst. Jag instämmer således äfven iden åsigt, som yttrat sig emot utsträckning af Bankens rörelse. En värd ledamot, Hr Lefren, har sagt, att han ansåg den silfvermassa ligga död, som i Banken accumulerades, utan att Bankens lånerörelse utsträcktes, och han anser vidare, att det vore en kostsam uppoffring för landet att köpa silfver, utan att i motsvarande mån öka sedelstocken. Jag är af en motsatt tanke. Jag anser skäligt afseende på myntvärdets fullkomliga betryggande icke kunna för dyrt köpas. Jag anser nödvändigt för landets industri och handel, att Banken så consolideras, att den äfven under svåra conjuncturer kantrygga landets behof och icke behöfva genast tänka endast på sitt eget sjelfbestånd. Angående de så mycket omtalade creditiverna får jag yttra, att jag anser det begrepp, som i TJtsk:s betänk, derom finnes uttryckt, vara alldeles oriktigt. Banken bör icke stödjas på hoppet om sådana utländska lån, utan på sin egen kraft. I det skick, de här äro framställda, borde de kallas utländska lån, och det anser jag Banken icke behöfva.
Fattoma hos Fransmännen i öfra våningen hade tillredt vår måltid och den var i sanning rik och öfverflödig, med 10 eller 12 rätter, tror jag, allt för de 5 francs jag gifvit henne. De blefvo sittande här temmeligen sent och drucko äfven thé. Ustad Mahmod berättade efter sin vana historier, i dag ur Tusen och en natt om Haron arrashid. Det var öfverhufvud ganska trefligt och klockan var säkert 5 eller 6 (11 eller 12), då de gingo bort. Gjorde om morgonen en lång vandring i staden och kom åter till ett ställe i SV delen, der jag förut en dag förvillats. Detsamma hände mig i dag, jag vandrade flera gånger samma väg, men kom aldrig ut från qvarteret der jag blifvit instängd. Slutligen kom jag dock ut till Khan elkhalili och sålunda kort efter middagen hem. Murad hade åter i dag sprungit och sökt mig, jag vet ej huru jag skall bli af med honom fullkomligt. På eftermiddagen vandrade jag äfven omkring med Timofejef, och stannade i ett café vid Birket. Besökte Pickering, som jag tycker har blifvit en helt annan man, i allo till stor fördel för honom. Jag satt der omkring en timmas tid och fann det ganska trefligt. Han är i allmänhet fördragsammare med språket, än de flesta Engelsmän, och tyckes ingalunda tråkas ut af mitt tal. Träffade senare Timofejef och satt med honom en stund i ett café; gick derefter hem till honom och tillbragte i hans och shekh Dosokis sällskap hela aftonen till ganska sent. Shekhen var en oändligt treflig och präktig man, med något tycke af Tantavi, icke "fanatiqvé", som han sjelf sade. Dock Tantavis like har jag ännu ej funnit. Han gaf mig mycket beröm for mitt språk, det var fasih &c. Men hvad jag ej kan tåla är orden genabek, hadratek, som numera kommit in i Arabiskan. Äfven här får folket den Franska artigheten allt mer och mer. O att jag vore bland Beduinerna! Satt i kansliet en stund och väntade på Amin agha, som ej kom i dag.