Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlåtande, i anledning af väckta motioner, rörande rustoch rolehållares befriande från deras befattning med rekrytering och remonienng samt underhåll af beklädnad, mundering m. m., emot del alt de åtaga sig en gång för alla bestämda, mot omkostnaderna vid berörde åliggande svarande årliga utskylder, samt dermed gemenskap egande ämnen. Uti hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt motion har Herr Friherre Stjernstedt, Jacob Theodor, yttrat, att det invecklade, ofta betungande sätt, hvarpå en stor del af den svenska jorden måste utgöra sina bidrag till fyllande af statsbehofven, gjorde ett bättre ordnande af vår beskattnining till en fråga, som med hvarje dag blefve allt mera oafvislig. Svenska jordens beskattning hade uppkommit och blifvit utbildad under tider af fattigdom och betryck, då penningen ännu var sällsynt och då begreppet om penningens natur och bestämmelse var föga utveckladt. Det var naturligt att under sådana förhållanden, då all handel och rörelse hufvudsakligen bedrefs genom varubyten, skulle bidragen till fyllande af de allmänna behofven blifva bestämda, dels i varor och effekter, dels i tjenstbarheter, som den skattskyldige måste, så val med folk som med dragare, utgöra. Tiderna vöre icke mera desamma, men det oaktadt qvarstode beskattningen för det mesta på samma låga ståndpunkt som fordom, under det att, till följd af tidernas förändrade skick och deraf härflytande högre anspråk, så väl persedel-skatter, som de skatter, hvilka ufginge förmedelst tjenstbarheter, blifvit vida mera betungande, Sammans. Staissamt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande JW 46. 11 8n de voro på den tid, då de ålades; hvarpå exempelvis omnämnts skjutsningsskvldigheten, postföringen, landsvägars underhåll, grusning, snöplogning m. m. En beskattning funnes dock, som uti sitt närvarande skick och under vår tid vore i hög grad betungande och i flera afseenden olämplig, nemligen indelnings-verket i allmänhet och rustnings-besväret i synnerhet.
Han tycktes för öfrigt vara gammal va11 till de fyra systrarna i v %rt sallskap och behandlades af dessa med en viss noiiclialance, som i början förfärade min lojala Upsala-vördnad - 0 för professorer. Medgifvas måste dock, att han inte såg särdeles rer spektabel ut med sin solkiga bomullshalsd~ik i stället för krage och sina långbyxor, som voro betydligt trasiga nedtill. Men nog blef jag något förbluffad, när en af flickorila plötsligt utbrast:, De har så fillete Benklar, H-d!, Professorn själf tog saken lugnt och sade någonting om, att han glömt klippa af dem i kanten i morse. Jag lyckades heller aldrig öfvervinna min motvilja mot det norska briiket, att flickor kalla herrar, som de icke lagt bort titlarlie med, vid tillnamnet, utan något n herr, framför. Sedan vi kommit en bra bit, npphunnos vi af en iing engelsman, mr E., chapel-master .vid Holy Trinity Cliurch i London. Någon ambetsvärdighet syntes lika litet till hos honom, som hos professorn. Det är ju också helt naturligt, att man i fjällen slår ifrån sig allt » ex officio, och rätt och slatt blir människa. En af de norska flickorna ansåg rent af, att man för några veckor borde Ila rätt att fh vara, glade, sunde dyrw. Det ar heller inte möjligt att bli annat med det friliiftslif, vi förde. Man går och man kliittrar, tills man, ~skriibsiiltenn och genomtrött, inte har någon annau tanke än längtan efter att få &gt;spise og soveb. Ännii klingar lifligt för mina öron den oförställda Iiänförelse öfver ralld6les dejlig orret og multer, (laxöring och lijortro~l), hvarmed vi samtliga vid hemkoiiisten hälsade det välförsedda bordet i B spisestuen B. Efter ett par timmars marsch hade vi n %tt en af världens allra liögst bellgna sjöar, Bessvandet. Vid dess. striiiider växa inga trad, och afven gräset inaste på de flesta ställen gi ' fva vika för reninossa och dylikt.
Hvad vsr det, som gjorde dessa högt begåfvade kvinnor, som hade valt hangifvenbeten och uppoffringen fïainför den egna utvecklingen, så otillfredsstailda? Det var den ständiga kiinslan, att inannen behöfde dem liufviidsakligen för sin yttre trefnad, att haii i viss måii hö11 dem utanför sitt djupaste sjalslif. Kik en kvinna offrar sin egen sjalfständiga utveckling och icke får den ersättningen att lefva ined mannens, då kanner Iion sig besviken och det med ratt. Det ar det fulla samlif vet också p&amp; andens område, den fullständiga ömsesidigheten i gifvande och tagande, som den rikt utvecklade kvinnan krafver för full lycka, och det ar det mannen ofta hm-ken kan eller vill skänka henne. Det steg, som nu nHrinást behötver tagas för att befordra lyckligare äktenskap, det kan icke tagas af kvinnan, det iiiliste tagas af mannen och besthr dari, att han höjer sig till större; &gt;erotisk iuea l i s m ~. H a n måste lära sig inse, a t t den varelse, som lefver vid lians sida, a r icke blott en könsvarelse, icke ens blott en hjartevarelse, utan en andlig personlighet, som behöfveï utveckling och - icke det minst viktiga - sympati och utry~ntne för sin utveckling. Hon ställer på honom större fordringar an forna tiders hustriir, nieii hon kan ock skänka en lhngt fullständipare lycka. Att eir sidan lycks icke ä r omöjlig, visa skdana iiktenskq som makxriie Bumnings, Stuart Mills, Charles Kingleys m. fl. Det a r likartade ideal, som tyckas h8gra för en sidan författare som Jonas Lie, nar han numera så glirna skildrar aktenskap, win upprifvas genom hiistrims och mannens grundolika uppfattning af kärleken. Missförhhllandet för närvarande - kanske en af orsa-.
Prol. 18.H0 & 1#S1. 5 Sami., 7 77a/t. 6 42 Konstitutions-Utskottets Memorial, M 7. § 61- Riksdagsman, som icke i rätt tid sig inställer, skall vara sitt riksdagsmannaarvode för den tid han uteblifver, förlustig och, så vida ej laga förfall visas kan, till Statsverket böta ett lika belopp. § 62. Under riksdags lopp må riksdagsman ej kunna från sin befattning afgå utan styrkt laga hinder och bifall af den kammare, hvartill han hörer. F örslag till Riks <lags-Or Aning*. Allmänna bestämmelser. % 1 Svenska folkets representationsrätt utöfvas af Riksförsamlingen, hvilken, i kraft af rikets Regeringsform, till lagtima riksdag sammankommer hvartannat år, den 13 November, eller, om helgdag då inträffar, dagen derefter. § 2. Till urtima riksdag kallas Riksförsamlingen då Konungen så nödigt finner, äfvensom vid de utomordentliga fall, hvarom i Regeringsformens 50:de, 51:sta, S2:dra och 53:dje §§ förmäles; dock må vid urtima riksdag förekomma endast det eller de allmänna ärenden, som föranledt riksdagen, eller af Konungen eljest för Riksförsamlingen framläggas, samt hvad med dessa ärenden slår i oskiljaktigt sammanhang. Inträffar lagtima riksdag innan urtima riksdag slutad är, varder urtima riksdag upplöst. § 3- Riksförsamlingen sammanträder på tvänne kamrar, den första och den andra. § 4- Ledamöterne af Riksförsamlingen benämnas riksdagman. Deras antal äro i första kammaren etthundratjugu och i andra kammaren etthundrafemtio. Förslå kammarens ledamöter väljas för trenne lagtima och deremellan inträffande urtima riksdagar. De skola till en tredjedel för hvarje lagtima riksdag afgå och med nya val ersättas. § 6. Andra kammarens ledamöter väljas för hvarje lagtima riksdag. Dessa val gälla äfven för urtima riksdag, som innan nästföljande lagtima kan inträffa; Konungen likväl obetaget att till urtima riksdag anbefalla nya val.
Prot, 1834- * Sami. 1 Afd. 2 io:de Häftet. IO Kongl, Maj.-ts Nådiga Skrifvelse N.o 38. Stats-Secreteraren föredrog i underdånighet .—, De från Hushålls-sällskapen i Riket samt Landshöfdingarne i Stockholms, Stora Kopparbergs och Norrbottens Län, till följd af Kongl. Maj:ls Nådiga befallning, i Bref af den ii September 182g, afgifne underdåniga utlåtanden, rörande det af Kongl. Maj;t vid sista Riksdag till Rikets Ständer framställda förslag till en ny Stängsel-förordning, hvilket förslags pröfning då blifvit, enligt Rikets Ständers underdåniga begäran, lill denna Riksdag af Kongl. Maj:t uppskjuten. I afseende på frågan ora deltagande i stängsel emellan inegor och utegor yttrade Stals-Rådet Poppius i underdånighet: ”Ej någon rättighet gifves, som icke medför motsvarande skyldighet. Den, som redan i natur-tillståndet ville tillegna sig uteslutande besittning af någon jord, blef, enligt natur-rättens oföränderliga lagar, skyldig att omhägna den, om han ville vara fredad från intrång af andra. Med civilisationens framsteg och utvecklad cultur af jord har nödvändigheten af egors omhägnande blifvit af allt större vigt. Från skyldigheten för alla att stänga omkring sin jord, ledde sig skyldigheten att, då tvänne grannar mola hvarandra i mark, hvardera borde stänga för sin del, emedan hvardera deraf hemtade fördelar. Enligt äldre stadgar äro tvänne grannar, hvilka möta hvarandra i utmark, skyldiga alt stänga gemensamt. Igenom dea tillfällighet, alt den ene ligger med odlad jord emot annans utmark, skulle denna senare blifva afstängd utan ringaste deltagande af egoine. Sådant vore, efter Stals-Rådetu begrepp, ej förenligt med allmänna oföränderliga rättsgrunder, efter hvilka enskilde fall måste jemkas, ehvad de någon gång kunde synas innefatta afvikelser derifrån. Det ytterst rälta ligger alltid vid yttersta gränsen af det som är orätt.
Då dertill kommer alt Den 28 November f. tn. 471 SlatsFörfattningen skyddar hans person och hans yltrande-rätt, att således, i detta afseende, ett motsatt förhållande äger rum, än det som nyligen af en aktad och vördnadsvärd Talare, ifrån äldre tider, åberopades, så skiljes lätt en sådan klandrare, ifrån denna ädla Oppositions-Man, sorn med alfvar i sak, men sans i urval och uttryck, icke, om mig tillätes nyttja denna bild, gölen bjelke af grandet i sin broders öga, men med egen känsla af menskliga brister, skonsamt bedömmer andras och glädes ej öfver deras möjliga misstag, men öfver deras förtjenster och bemödanden.. Det är under denna förutsättning, sorn jag å nyo uppmanar Herr Friherre■ Anckarsvärd, att på lagenligt sätt fullborda den tafla, ehuru mörk den än må blifva, hvartill han nu endast uppdragit den första teckningen^ Först då skall han kunna kräfva ett odeladt förtroende, i det målsmanskap han synes hafva sig åtagit.- Först då skola de stränga ord, som blifvit nyttjade, ej tungt hvila öfver obevisade anklagelser, eller ej som förgiftade pilar återvända mot den som dem riktat. Atskillige yttrade härtill deras bifall. Friherre Toll, Gustaf Philip, uppläste följande: Då jag biträdt de tänkesätt, som utgjort pluralitetens vid omröstningen, skulle Den 28 November f. m. jag visserligen icke ansett mig uppmanad» att vidare förklara mig deröfver; men då i framställningen af Friherre Anckarswärds motiver till den yrkade Propositionen mycket visar sig i strid med mina grundsatser i allmänhet» vågar jag begära Ridderskapets och Adelns öfverseende, då jag, i anledning af de afgifne resevvationerne, närmare önskar till Protocollet uppgifva de grunder, på hvilka jäg bygger min öfvertygelse. Herr Friherren synes mig vilja föredraga ett af honom sjelf medgifvet Lagbuds upphäfvande på origtigt och hittills, ©kändt sätt, framför att använda laga ordning, tili rättelses erhållande.
Disconts rörelse i denna del, fastän vid sina tillfällen utsträckt till ett par millioner, ej en skilling gått förlorad, och att då panten för desse slags lån vore lika lätt realiserad, som jern och metaller, borde deras belopp ej inräknas i Sedelstocken; — af en annan Ledamot inom Yällofl. Bcrgare-Ståndet, alt han desto Banco-Ulskottcts Utlåtande N.o 16. t mindre bunde gilla afstyrkandet af spannmåls belåning, sorn OeconomieUlskottet redan sistlidne Riksdag tillstyrkt sådan belåning, för de städer, som sjelfve anskaffade Magasin och Rior, samt detta Utskott, i anledning af en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, jemväl under innevarande Riksdag ansett sådan belåning-, på förut bestämda vilkor, böra beviljas; — af någre Ledamöter inom Idögvörd. Preste-Ståndet, att föränderligbeten af priset å ritorr försäkrad spanmål vore ej af den betydenhet, att det kunde lända Banken till förlust, om blott hälften, eller f af spanmålens värde på 6 eller 9 månader belånades; att, vid jemförelse af 5i §. af Rikets Ständers Beslut och Förordning om Banken den 22 September 1668, med §. i3 af Kongl. Förordningen den 8 Maji ij3g, hvarigenom, bland andre varor, äfven ritorkad råg blifvit uttryckligen uppgifven såsom belånbar, Utskottets förslag borde förefalla Nationen så mycket mera motbjudande; samt att således önskligt vore, det Utskottet ville nogare begrunda landets verkliga behof och nyttan af denna Låneanstalt, åtminstone lills privata Banker framdeles kunde motsvara Nationens förhoppningar i denna del; — af en Ledamot inom Höglofl. Ridd. och Adeln, att om ej andre medel funnes att tillgå, borde af den för Discont-rörelsen anslagne summa nfsättas ett lämpligt belopp till belåning af spanmål, mot nedsatt ränta till -f af årets markegångs-pris; samt af en annan Ledamot inom sistnämnde Riks-Stånd, att
Men sanden rann korn efter korn, under det jag med bäfvan betraktade den och barnahjertat slog sina häftigaste slag ... Likväl kom ingen. Hvad gjorde jag då slutligen? Då jag öfvertänkt att manskapet derute sof som om det ärnade sofva till domedag, öppnade jag dörren och tog först sakta och försigtigt ett steg ut – ut, d. v. s. satte foten på soldaten, som låg ända invid tröskeln. Andra steget lika försigtigt Derefter flög jag, vidrörande knappt hvar tredje man, tills jag hunnit rummets längd, kommit genom andra dörren och ut i svalen Jag kan icke låta bli att här inom parentes omnämna en liten tilldragelse, som långt senare in i tiden hade sammanhang med denna morgonstund, hvaraf erinran så lifligt väcktes Jag bodde som nygift på en egendom i Småland; och en dag, då min man i egenskap af provinsialläkare var borta på besigtningsresor, fattades jag af en djup längtan till det gamla hemmet, hvaraf minnet så klart lekte för mig, att jag önskade det blott en liten fågel slagit på rutan – jag skulle då trott att han kommit de 40 milen med helsningar från min barndomsverld. Men någon fågel kom ej. Att förströ mig gick jag ut, i tanke att vandra bort till löfdungarne; men innan jag hann dit, träffade jag en gammal soldat på stickbacken, der han högg ved. Hans ”Guds fred” lät så inbjudande, att bekantskapen snart var gjord. Med frisk språksamhet berättade han mig att han bodde på ett af de närgränsande torpen, der han gjorde hvarjehanda småsysslor, men att han förut varit i flera krig och sist 1814 i Norge. Med hjertat på läpparne frågade jag honom om han varit inqvarterad i Strömstad, och då han icke blott bejakade detta, utan ock berättade att han bott hos en gammal köpman vid hörnet af torget – hvad han precis mindes, både derföre att han blifvit hederligt välplägad och derföre att ett litet flickbarn, som varit instängdt, måste, för att slippa ut, trippa öfver honom och kamraterna – hade jag så när tagit gubben i famn ... Sådant der låter icke beskrifva sig – derför icke ett ord vidare.)
Charlotta Lindskog, hade yrkats dels bifall till Utsk:ts berörde hemställan, dels att pensionsbeloppet måtte bestämmas till 150 0 r:dr, och dels slutligen att endast 1000 r:dr skulle såsom pension åt enkefru Agardh anslås. Harvid anmälte sig Hr Nordenfelt och tillkännagaf, att han Den 29 Auga sti e. 335 afstode från sitt särskildta yrkande och förenande sig med dem, som ansett pensionen böra bestämmas till 1500 r:dr. Efter det propos. å bifall till Utsk:ts hemställan först blifvit framställd samt med blandade ja och nej besvarad, gjordes propos. derå, att den ifrågav:de pensionen skulle utgå med 1500 r:dr,och då dervid svarades flere ja jemte några nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 7 9:de punkten. Gr. Lagerbjelke: Att pension medgifves prof. Zedritz’ enka, anser äfven jag för min del ganska lämpligt och riktigt, men det vore dock intressant att af StatsUtskrts ledamöter erhålla uplysning, hvarföre denna pension blifvit satt högre än öfrige pensioner åt enkor i jemförelsevis samma ställning som fru Zedritz. Man ser nemi., att öfrige pensioner i allmänhet blifvit bestämde till 400 r:dr. Härtill kommer äfven, att akademien har sin egen pensionsinrättning, af hvilken prof. Zedritz’ enka ovilkorligen åtnjuter pension. När man nu sammanlägger dessa pensioner blir det ett temligen högt belopp. Sannolikt har StatsUtsk:t något, särskildt skäl till bestämmande af nämnde summa, 600 r:dr, men i Betänka kan man icke finna detsamma. För den händelse att detta särskilda skäl icke kan företes, anhåller jag om bifall till punkten, med summans förändring från 600 till 400 r:dr. Hr Montgomery: Jag vet icke med hvem det är som Gr. Lagerbjelke önskar att Prof. Zedritz’ enka skall sättas i paritet.
St:r, i afseende på den sednare frågans afgörande, genom den förklaring, att den förra nedsättningen skett med förutsättning, att allt det öfriga skulle beviljas; hvadan Utskottet borde bestämt yttra sig öfver den sednare frågan, innan, eller i sammanhang med det föreslqgne Anslaget till KrigsCollegii departementer för FörsvarsVerkets Materiela behof; äfvensom, hos H. BondeStäncletj Casper Wijkman anmärkt, att Utskottet hade bort af den anviste TotalSumman 626,000 R;dr föreslå fördelning till de i KrigsCoIlegium inrättade serskildta Departementer för ArtilleriUtredningsoch FortificationsÄrender, hvarigenom större redighet i uppställningen och bättre åskådlighet vid granskningen kunna tillvägabringas, Utskottet har granskat ofvenberörde af Herr Frih, af Nordin meddelade sammandrag, utan att vid Ziffran något varit att anmärka; men hvad den deruti omnämnde CoursdifFerenoen beträlfar, så, utom det att R. St:r densamma ej godkänt såsom grund föranslagets beräknande, får Utskottet erinra, att en stor del af Aimeens förråders behof är oberoende af Utländska myntförhållanden, samt att den uträknade dilferencen är vida större, än den Summa, som K. M:t, sedan anslagen för de förflutna åren till de mindre beloppen utgått, nu i .Nåder äskat såsom behöflig Betänk anden, N:o 239. i53 för en gång lill Förrådernes completterandé; livadan det år 1818 äskade Anslag, om an Statens tillgångar medgifvit detsamma i hela sin utsträckning, kunnat anses till en del öfverflödigt.
Sparre vederlagdt, ty intet af de af den värde Gr:n antydda s. k. statsbrott är af beskaffenhet att det kan förlåtas. Man kan nemi. icke under några slags vilkor förlåta den, som förrådt sitt eget fädernesland. Jag anser således, att en grof inkonseqvens blifvit af den värde Gr:n begången, då han, såsom ledamot af Lag-Utsk:t, tillstyrkt införandet af ett alternativt stadgande i afseende på de s. k. statsbrotten, men icke i afseende på brott af sådan beskaffenhet som de ifrågav:de. Jag vidhåller mitt förut afgifna yrkande. Gr. Hamilton: I afseende på Gr. Sparres sista anförande må det tillåtas mig att säga några ord. Inkonseqvensen af Gr. Sparres förfarande bevisas bäst deraf, att alternativet af förlust utaf medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid äfven är antaget vid brott, som äro vida svårare till sin beskaffenhet än de nu ifrågav:de. Om vi t. ex. betrakta 2:dra och 4:dje §§:ne af detta kap., finna vi, att straffet kan nedgå ända till 1 år eller 6 månaders straffarbete, och, detta oaktadt, skulle förlusten af medborgerligt förtroende följa den felande hela lifvet igenom. Jag har icke ovilkorligen velat fordra en nedsättning till viss tid, utan endast påpekat, hurusom förhållanden kunna inträffa, då det vore lämpligare att icke ådöma förlusten af medborgerligt förtroende, mera än under en kortare tid. Hvad beträffar mened, vill jag påstå, att den kan begås under förmildrande omständigheter, hvarföre också, såsom Gr. Sparre anmärkt, vår nu gällande lag icke stadgar ärans förlust, utan att menedare icke får vittna. Denna särdeles lämpliga påföljd har icke samma utsträckning som eger rum vid fråga om förlust af medborgerligt förtroende. Jag anhåller derföre om bifall till hvad som af Hr Dalman nu blifvit föreslaget.
Direktionen, så länge denna skola varit alt tillgå och befunnits motsvara det dermed åsyftade ändamålet, att lill bildande af skicklige öfveroch underbefälhafvare på handelsfartyg, bibringa nödiga theoretiska insigter i navigation, icke kunde anses hafva saknat skälig anledning att uteslutande använda den Rydbergska stiftelsen til! inrättande af en praktisk undervisningsanstalt för matroser och jungmän m. fl. personer, som ville egna sig åt de lägre graderna af sjömansyrket; men som E. K. M. likväl ansett nödigt, att någre föreskrifter meddelades lill vinnande af närmare kontroll öfver de donerade medlens användande för dermed afsedt ändamål, hade E. K. M:t för stiftelsen fastställt nådigt reglemente. I anledning af hvad sålunda förekommit, äfvensom med tillkännagifvande att, när Fuilmägtige i Riksgälds-kontoret ansett sig, i saknad af säkerhet om ersättning från Rydbergska donations-medlen, icke kunna utanordna 1849 och 1850 årens anslag för Stockholms Navigations-skola, E. K. M:t anbefallt Stats-kontoret att de fastställda behofven förskottsvis utbetala, har E. K. M:t behagat nu föreslå, att å anslaget till undervisnings-anstalter för handel och sjöfart mätte åter varda uppfördt det för Stockholms Navigations-skola förut bestämda årliga belopp, 2,800 R:dr. Enär Rikets Ständers beslut, vid sistlidne riksdag, blott afsåg att förskjuta hvad som under 2:ne år erfordrades för den inrättade Navigations-skolans oafbrutna gång, intill dess Rydbergska donations-medlen hunnit för deras af stiftaren bestämda ändamål disponeras, men Rikets Ständer ingalunda hade för afsigt att fortfarande med stats-anslag understödja en inrättning, för hvars behof tillräckliga medel syntes på annat sätt vara att tillgå, samt några skäl att nu vidtaga annan och motsatt åtgärd sedermera ej tillkommit, hafva Rikets Ständer icke funnit sig böra lemna bifall till ifrågavarande anslag för Stockholms navigations-skola, under den tid nu verkställda statsreglering omfattar. ExpeditionsUtskottets Förslag till und.
N:o 11. bränvin mätte lika fördelas mellan åklagaren och den stads oller sockens fattigkassa, der den åtalade förbrytelsen är begången; men då det icke är rådligt att minska den andel uti ifrågavarande böter, som åklagare enligt nu gällande författning åtnjuta, hemställer Utskottet, att Nils Petterssons omförmälda framställning måtte lemnäs utan afseende. Slutligen har Herr Dahm, enär ingen lag kunde så skrifvas, att don ej kunde kringgås, föreslagit att, vid tillämpning af bränvinsförsäljningslagen, det må åligga Domaren att pröfva, när lagens mening blifvit kringgången, och fälla den anklagade till ansvar, äfven om lagens bokstaf icke skulle synas öfverträdd ; men då allmänna lagen i 1 Kap. 11 § Rättegångs-Balken stadgar, att Domaren skall noga pröfva lagens rätta mening och grund och derefter döma, anser Utskottet någon särskild föreskrift angående den ifrågavarande författningens tolkning icke erfordras, utan hemställer, att hvad Herr Dahm sålunda föreslagit ej måtte till någen Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 16 Juli 1860. Reservationer: af Friherre Leyonhufvud, C. G., emot Utskottets förslag, att bränvin, som sändes saltsjövägen, alltid skall åtföljas af tullförpassning. af Herr Olivecrona, K.: ”Utskottet har afstyrkt bifall till Herr Prosten Lundholms motion, hvari yrkats det tillägg till 25 § 1 inom., att det der stadgade förbud emot bränvins-minutering och utskänkning äfven måtte utsträckas till bränvinsförsäljning under så kallade torgdagar på landet. Emot detta beslut måste jag nedlägga min reservation. Det enda skäl för afslag, som Utskottet anfört, består deri, att Utskottet antager, ”att begreppet torgdag icke är i lagstiftningen bestämdt,” hvaraf Utskottet vid författningens tillämpning befarar hvarjehanda ”trakasserier ’. Men häremot torde blott behöfva erinras, att om ock, hvad stad beträffar, väsendtliga svårigheter möta att bestämma hvilka söknedagar skola såsom torgdagar betraktas, så är förhållandet annorlunda på landsbygden.