Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under förväntan likväl, att nu föreslagna straffbestämmelser emot utspridande af villfarande lärosatser och emot förledande till affall från Svenska kyrkan skola befinnas för det afsedda ändamålet tillfyllestgörande och, när bebofvet det påkallar, kunna i förhållande derefter förändras och skärpas, finner jag, för det närvarande, endast anledning att i dessa hänseenden hemställa om följande förtydligande af och tillägg till förslaget. Då, till förekommande af oordningar och uppnående af det syftemål, som med förslagets 2 punkt I mom. afses, nödigt synes, att den, som icke tillhör Svenska kyrkan, förvägras att inför andra, än dem, som med honom bekänna samma, från den rena Evangeliska afvikande, lära, denna förkunna och utsprida ; då det deremot icke kan såsom brottsligt anses, att någon, som har åliggande att meddela undervisning angående ej blott den Lutherska läran, utan äfven andra troslärors beskaffenhet och utveckling, i dessa ämnen håller offentliga föredrag; och då slutligen det i förslaget begagnade uttrycket »den rena Evangeliska lärans grundsanningar» möjligen kunde, i anseende till sistnämnde ords mångtydighet, föranleda till osäkerhet och svårigheter vid tillämpningen, anser jag mig böra föreslå, att begynnelsemeningen uti ifrågavarande moment mätte erhålla denna lydelse: »Hvar, som annorstädes än inom församling, hvilken icke tillhör Svenska kyrkan och hvaraf han sjelf medlem är, offentligen framställer eller på annat sätt utsprider emot den rena Evangeliska läran stridande lärosats, i ändamål att deråt vinna bekännare straffes etc.» Till förtydligande af förslagets 3:dje punkt och då äfven i den händelse att förbrytelsen deremot tillika innefattar gerning, hvilken efter annan lag ådrager högre straff, än det ansvar, som uti den föreslagna författningen bestämmes, med nu gällande lagstiftnings allmänna grunder synes instämma, att icke någondera besfraff - 22 Kongl. Maj:is Nåd.
Om än ej gärna — då vi äro visse, att denna knapphet innebär en missräkning för vidsträckta samhällslager, som inom det betydande länet kommit i en angenäm beröring med residensets värdinna — vilja vi dock böja oss därför. Fru Diekson föddes i S:t Petri församling i Malmö den 23 januari 1853, dotter af kammarherren och ombudsmannen för riksbankens af delningskontor i Malmö Sigge Sparre samt hans maka Adele Peijron. Vid 6 års ålder flyttade den unga flickan med sina föräldrar till egendomen Säby i Östergötland, som af familjen innehades till år 1868, då flyttning skedde till Kristianstad. 1 denna stad ingick fröken Sparre den 5 juni 1875 äktenskap med dåvarande vice häradshöfdingen, adjungerade ledamoten i Skånska hofrätten Robert Dickson. Ar 1878 flyttade herrskapet Dickson upp till hufvudstaden, där maken först tjänstgjorde i justitierevisionen, sedan som expeditionschef i finansdepartementet. Ar 1888 tillförordnades expeditionschefen Dickson till landshöfding i Örebro län, dit hans maka följde honom under sommaren. I december samma år följde utnämning till höfdingeposten i Jönkö- pings län, hvarifrån år 1892 en ny förflyttning verkställdes, då landshöfding Dickson transporterades till Malmöhus län, och fick hans maka därigenom efter de gångna åren af täta omväxlingar till sist återvända till den stad och församling, som sett henne födas. * Georgine Poignant, f. von Engeström. Fideikommissegendomen Kiplingeberg, belä- gen i norra delen af Upland, på gränsen emellan skogsbygden och den bördiga Upsalaslätten, innehades under icke mindre än sex årtionden af kammarjunkaren Jonas von Engeström, en man af den gamla goda stammen, den ömmaste familjefader, god husbonde och klok rådgifvare för sina många underhafvande, insiktsfull jordbrukare, frisinnad till sina politiska tänkesätt samt allmänt aktad och afhållen.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, om bildandet af en cre ditiv-fond. (R:glds Afd■) Under åberopande af de -skäl, som uti Stats-Utskottets vid sistförlidne Riksdag afgifna utlåtanden N:ris 5a4 och 525, blifvit anförda till stöd för det då tillstyrkta och af Rikets Ständer fattade beslut, att, efter afdrag af de å Riksgälds-Contoret anvisade utgifter, återstoden af detta Verks dis ponibla tillgångar skulle på en för sådant ändamål öppnad serskild räkning i Rikets Ständers Bank insättas, för att intill nuvarande Riksdag utgöra fond för ilen vid infallande krig föreskrifna ntbetalning af det större creditiv, som Rikets Ständer, jemnlikt Regerings-Formens 63 §. å Riksgälds-Contoret anvisat, — har Herr C. J. Kock, uti en, på grund af 56 §. Riksdagsordningen, inom Borgare-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion, föreslagit, att till fortsättande af det i enahanda syftning utaf Rikets sednast församlade Ständer vidtagna beslut, jemväl vid innevarande Riksdag måtte stadgas: att, under iagttagande af samma föreskrifter, som vid 1840 och i S41 års Riksdag i sådant hänseende meddelades, och följagtligen sedan beviljade anslag blifvit afräknade, bör af Riksgälds-Contorets och Bankens behållningar, genom successiva inbetalningar å en serskild räkning i Banken, bildas en fond för ”krigs-creditivet” till det belopp, hvartill samma crediliv vid denna Riksdag varder faststäldt.
Denna punkt har blifvit återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, på grund af flere ledamöters emot den af Utskottet tillstyrkta nedsättning i anslaget, afgifna yttranden, dels att dispositionerne till Minister-Cassan varit så mycket mer behöriga och rigliga, som detta anslag af Rikets Ständer varit afsedt i främsta rummet lill Ministeriella behof, samt att anvisningarne till Stats-Tidningens och Kongl. Theaterns understöd varit ett oundgängligt villkor för deras bestånd, dels att det förra anslaget varit otillräckligt, så att utgifter, som bordt deraf bestridas, måst i stället anvisas på Tillarnes besparingar, och skulle visa sig vara det i ännu högre grad, då Utskottet kom till den fördelning deraf å Titlarne, hvilken Utskottet förmält sig ämna företaga, dels ock, alt det vore alldeles orimligt alt vilja antaga det en Stat, sådan som Sverige, ej skulle behöfva 100,000 R:dr eller snarare ett dubbelt belopp för uppfyllande af alla tillfälliga behof. Borgare-Ståndet har bifallit denna punkt och Bonde-Ståndet densamma återremitterat, med yrkande, att hela anslaget måtte alldeles upphöra och hvad deraf ej kunde genast indragas, öfverflyttas på Allmänna Indragnings-staten; och har Utskottet, vid detta förhållande, funnit sig böra det förut afgifna yttrandet vidblifva.
St. enskildt beroende prerogativ, som ådagalägger, att Just.- Ombudsmannen anses i alla afseenden lika med Just.-Cancelleren; så hade ofelbart sådant blifvit, på ett eller annat sätt, lika klart uttryckt, som stadgandet om sjelfva prerogativet blifvit det i statsregel eringen af d. 4 April 1810. Ehuruväl den förmån, sorn för mig enskildt skulle blifva en följd af bifall till den af mig framställda begäran, är betydlig, har jag dock bort tillägga, att sjelfva rättsfrågan egentligen bestämt mig till samma begäran. Såsom innehafvare af ett embete, hvilket ånyo besättes vid hvarje Riksdag, har jag ansett mig skyldig detta embete, blifvande efterträdare och R. St. sjelfva, att till rättelse framställa de inträffade följderna af uteblifven anmälan ifrån StatsUtsk. hvilka följder i sjelfva verket upphäfva den jemnlikhet i alla afseenden emellan Konungens Just.-Canceller och R. St:s Just.-Qmbudsman, som af grundlagens stiftare blifvit uttalad och som R. St., på grund deraf, äfven för framtiden i 1810 års stat försäkrat samt vid alla tillfällen sökt upprätthålla. Till svar derå hafva Hrr Fullmägtige i Riksg.-Cont. under d. 12 Nov. i832 skriftligen meddelat: Att enär någon af R:ts dä sednast församl. St. vidtagen författning, rörrde deras Just.- Ombudsmans aflöning icke kommit Fullmägtige tillhanda, Fullmägtige, i saknad häraf, ej kunnat bevilja någon utbetalning af den ifrågavarande lönetillökningen, särdeles sora R St:s vid 1815 års Riksdag särskildt fattade beslut, i afseende på den då beviljade förhöjningen i Just.-Ombudsmannens på 1810 års stat uppförda lön, blifvit, genom deras Stats-Utskott, Fullmägtige till kännedom och efterrättelse meddeladt. Af Hrr Fullmägtiges sålunda gjorda förklarande finner jag mig föranlåten att till R.
Myhrman, som är boende här i Stockholm, blifvit till revisor utsedd, men bemäide Kansliråd, efter derom erhållen underrättelse, hos Konungens Befallningshafvande i Wermlands län styrkt sig vara af sjuklighet förhindrad att ett sådant förtroende sig åtaga, samt detta förhållande blifvit af Konungens bemäide Befallningshafvande, i skrifvelse af den 25 Februari, till Kongl. Bergs-kollegium inberättadt, hade Kongl. Kollegium, uti ytterligare skrifvelse af den 2 Mars anmodat Konungens Befallningshafvande i Wermlands län att, så fort ske kunde, låta utgå kungörelse om de valberättigade bruksegarnes kallande till sammanträde inför Magistraten i Carlstad, tisdagen den 22 i sistnämnde månad, för utseende af annan person till deltagande å Borgare-ståndets vägnar i då pågående, redan den 1 Mars började revision, samt att om utgången af valet Magistraten i Carlstad underrätta. I betraktande af de omvägar, som i förevarande fall erfordrats för att utse revisor för Borgare-ståndet, och hvilka förauledt att revisorerne under större delen af den för förrättningen bestatnda tid af sex veckor saknat biträde af en ledamot, liar Utskottet härå skalat fästa Rikets Ständers uppmärksamhet; och torde Riksstånden icke underlåta att, hvar för sig, der så påfördras, vidtaga sådane förändringar i grunderna för revisorers utseende, hvarigenom de omvägar och den tidsutdrägt, som med förnyade val, under vissa förhållanden, äro förenade, må undvikas, och hvartill i främsta rummet synes höra, att samtliga Riks-stånden hädanefter valja suppleanter, att, vid förfall för do utsedde revisorerne, deras ställe företräda.
Så vida dessa yttre kännetecken måste blifva få och gemensamma för många, så kommer man på detta sätt omedelbart till ett slags classjyrincip —och Utskottet finnér sig derföre föra nied t att här omedelbart ingå i förklaring af den utsträckning, Utskottet för denna princip vill föreslå — och att således först besvara den frågan, om de medborgare, hvilka befinna sig i redan uppgifna förhållande, höra utöfva sin valrätt classvis, t. ex. efter våra nuvarande Stånd, tillökade med de classer, hvilka i öfrigt kunna anses lemna den borgen, Utskottet omtalat, eller om valen böra ske samfäldt af alla valberäliigade, hvilka tillhöra ett och samma dislrict af landet. Utskottet har lemnat all uppmärksamhet åt de skäl, hvilka tala för det förra valsättet. Framförallt har Utskottet icke förbisett, att dess antagande skulle undanrödja mången betänklighet emot den allmänt såsom nödig erkända ändringen i representationssättet. Den Svenska national-represeniutionens utbildning har under de sistföfflulna tvåhundrade åren visserl gen fortgått i en ganska bestämd rigtning, nemligen under en jemn ökning af de ofrälse Ståndens magt -— Prester Ståndets först — dernäst , efter det. slöjderne och handeln här fått fast fot, Borgare-Ståndets, och sist — Bonde-Ståndets, egentligen under det nittonde århundradet, sedan det adertonde, genom säkerheten emot grundskatternas förhöjning, återgifvit Ståndet ett länge saknadt oberoende. 2tt Constitutions-Utskottets Memorial, N-.o 38, Ridderskapets och Adelns anspråk att i Rikets angelägenheter gälla lika mycket, sorn de tre ofrälse Stånden, hafva längesedan tystnat; odlingen tänker mera på att utesluta Bonde-Ståndet från deltagande i de vigtigaste öfverläggningarne och besluten. Detta jemnande af Ståndens magt, sammanhållet med den enskildes stigande betydelse i de lägre Stånden, hänvisar tydligen på Ståndsskilinadens upphörande och Ståndens sammansmältning inom nalional-representationen, såsom ett mål, för hvilket dessa två århundraden också i Sverige arbetat.
Om man ser till huru förhållandet är i hela riket, efter de uppgifter, som inlemnades till Läroverkscomiteen, så visar sig, att antalet af apologislskotornes lärjungar förhöll sig lill lärdomsskolornes, såsom 1 lill 2; men af lärdomsskolörnes lärjungar blef blott 4- embetsman eller gick den lärda vägen, och I arto ngo liil näringarne eller hvarjehanda borgerliga yrken; följaktligen vore det blott | af alla de lärjungar, hvilka elementarläroverken uppfostrade, sorn gingo den vägen, der de döda språken fordrades, hvaremot ^ beträdde den andra. Likväl har lärarenas antal vid de båda slagen af läroverk stått i ett nära nog omvändt förhållande. Staten använder åt ett håll mera och åt det andra mindre medel än som behöfves, eller gifver för mycket åt den ene och för litel åt den andre, under det att de _ fleste i landet äro obelåtne med den skolform, som nu finnes. Ar det skäl att sålunda förfara? Sedan jag nu betraktat frågan i allmänhet, anhåller jag att lill besvarande få upptaga de särskilda anmärkmr, som blifvit gjorda. En talare har nämnt, huruledes gymnasierne lemna åt lärjungarne en frihet, sorn de vid sina år icke förmå att bära. Detta är ock sant. Gymnasium medför ett slags halfTrihct eller halfherrskap, som icke duger. Lärjungarne tituleras af sina lärare för herrar och bevisa i sitt förhållande äfven mot dem alt de anse sig vara det. Disciplinen på gymnasierne är i allmänhet mycket klen, jemförelsevis mot hvad hon är inom skolorna. Genom bristen på tukt, lider både ynglingens läsning och hans bildande till en allvarsam, ordentlig och laglydig undersåte. En talare, med hvilken jag vanligen icke delar tänkesätt, har i dag omnämnt den blist på ordningssinne, som ofta räder hos dem, hvilka utgå från de allmänna läroverken. Denna lillskrifver jag egentligen gymnasierne och deras oförmåga att införa den ordning, som erfordras. Såsom Chef för läroverken, har jag sett alltför många prof pä denna oförmåga.
Men äfven om denna lagstiftning delades mellin begge statsmakt?) na, så skulle jag likväl tro, alt både i näringsfrågor och i de flesta andra samhällsangelägenheter belipfvpr man mera än ett års erfarenhet, för att bedomina, huruvida en vidtagen ändring verkar till föi bättring ejler försämring; äfven i sådant fall, anser jag de täta saniniankomslerna snarare föranleda misstag än nytta. När man t. ex. i Frankrike ser frågan om sockerodlingen af hvilbetor behandlas på den eng årssammnnkomslen så och på den andra tvertou), så att näringens idkare ej veta, hvarefter de skola rätta sig,— m inne vj då kunne vania oss större nytta af de täta sammankomsterna ? Man har också yttrat, alt pni R. §t. sammanI rädde oftare, så sku|le icke tidningarne komma att utöfva eif så förvändt inflytande på allmänna tänkesättet sorn för närvarande. Om detta inflytande kunde fölekommas med lälgre riksdagar, sä vore visserligen mycket derigenom vunnet; meli jag öfverlemna!' till eder, mine herrar! pcb till den värde ledamoten sjelf, som gjort anmärkntn, huruvida lian icke under sjelfva riksdagens lopp förmärkt, på mera än ett håll, något sådant förvändt inflytande? Hvad beträffar sjelfva förslaget att hålla riksdag hvartannat år peli låta honom fortfara högst 6 månader, så skulle i defta fall minst 3 månaders riksdag belöpa sig på året; och likväl limipe man ändock ej fullända något. Under vår sedpast genomlupna riksdagsbuna af 3o år, då jag undantager äfven våra organisationsmölen 1810, och derefter räknar t.o.m. >8 jo samt inuevar. riksdag till slutet af September, så be - D e n 2ö .T (i n i f; in. löpa si» på dessa 3ö år 7 riksdagar samt 5 års oell 10 mått aile Is liksdag. Della är precist lika lång lid, som Norrmännen Imf! storting under a5 år.
S. D. Ånyo föredrogos följande på Bordet hvilande Utlåtanden ifrån StatsUtskottet: N:o 61 , Angående beräkningsgrunden för R ksMarkegångspriset å den under Rikets Ämbetsoch TjenstemannaiStater med penningelöner uppförda Spannmål. N:o 84, i fråga om förhöjning i Rotehjelpen för svaga Rotar inom Kronobergs Län. N:o 85, i anledning af väckt fråga, om be* Bihang till R. S. Trot. $:dc Sami. 9* Fröt. UtiJr. ä. 14 April 1325. löning till f. d. RiksdagsFullmägtigen Peter Andersson i Domwalla tor dess Curmethod i Veneriske och andra sjukdomar. N:Q 86, om anslag å Stat till Ved för Lands Cancellierne och LandtRänterierne. N:o 87? angående Allmogens ersättning för anskaffade kläder till BeväringsManskapet. N:o 89 > om en MiiitairLärares anställande vid Upsala Akademi. blefvo bifallne; och N;o 88 > °oi ökadt anslag till Kongl. Biblioteket, återremitterades. S. D. Efter uppläsande af StatsUtskottets Utlåtande N:o 105 , i anledning af väckt fråga, om Förskotts anvisning å den Summa Riksens Ständer komma att anslå , till kostnadernes godtgörande vid Hans Kongl. Höghet Kronprinsens förestående förmälning och verkstäida Utrikes nesa , fann PresteStåndet, som redan under den xi dennes till alla delar bifallit StatsUtskottets Betänkande N:o 91, som bland annat innehåller, att 3 .0,000 R:dr B::o skulle af RiksgäldsLontoiret förskjutas, för dess del ingen annan åtgärd behöflig , än att StatsUtskottets förstberörde Utlåtande N:o 105 skulle läggas till Handlingarna. Trot. Utclr. ä. 14 April 1825. it{$ Frän Fä Hofi. BorgareStåndet.
November Mänad, och uti Gefleborgs, Westerbottens vch Wester Norrlands Län äter äkerbruks arbetet där önnu icke i medlet af Junii Mänad helt och hällit kunnat flutas, äfwensom den särskildt j Helsingland brukelige aflöning med Lin som först i September kan afbärgas, jcmwäl torde lägga hinder i wägen för antagandet af.den föreflagnc npa flpttningstiden, i anse, ende till sädant förhällande trott sig böra wördsammcligen tillstyrka, om icke den hittills faststälde flyttningstid för Tjenstehjon mä i omförmälde Provincer pä landet äfivcn hädanefter bibehällas: hwilket dock Riksens Högloft. Ständers egen pröfning wdrdsammcligcn underställts. Slockholm d. 9 September 1809. Pä Högl. Ridd. och AdelnS Pä HögwPrästc StändckS wägnarr wägnar: ssok. 6. Oxenstierna. lelsZn. Pä Wäl. Borgare Ständets Pä Hcdcrw.BondkStälldets wägnar: wägnar: 0. Lcdöllkerr. L. Lricksson. k. Utdrag af Riksens Högloft. Ständers Allmänna Beswärs och Economiä Utskotts Protocoll hället d. 9 September 1829. S. D. Wid Justering af Utskottets betänkande angäende Tjenstehjons flyttningstid, yttrade Riksdags Fullmägtige ^on isonslon frän Södermanland Oiok Inule frän Gottland vch LenZt sterslon frän Halland, att de hwar för sill
Sedan Kommers-kollegium anmodat samtliga Sjömanshus-direktionerna i riket, äfvensom Magistraterna i de med sjömanshus icke försedde stapelstäder, att, sedan vederbörande skeppsredare samt sjökaptener och kofferdiskeppare blifvit hörde, afgifva yttrande öfver förberörda reglementsförslag, har Kollegium sednast den 31 December 1861 till Kongl. Majit inlemuat underdånigt utlåtande angående dels afgifna förslag till reglemente Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 521 reglemente för en pensionsanstalt för Svenska handelsflottans skeppare, styrmän och öfrige sjöfolk, dels väckt fråga om föringsmedelns fördelning emellan sjömanshusen, till förstärkande af deras gratialfonder för skeppare och sjömän, samt dessas enkor och barn. Då numera något sådant skäl, som föranledde 1853 —1854 årens Rikets Ständer, att neka anslag, icke torde förefinnas, så vågar jag, under åberopande af de skäl, som i motionen N:o 116, den 29 December 1853, från detta rum uttalats, och i enlighet med kommittérades underdåniga utlåtande, föreslå att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att en för hela riket gemensam pensionsanstalt för Svenska handelsflottans skeppare, styrmän och öfrige sjö folk bör bildas. Att för ändamålet användes den så kallade föriugen, som genom Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers sammanstämmande beslut förklarats böra, »i händelse en för liela riket gemensam pensionsinrättning för handelsflottans sjömän blefve organiserad, för ändamålet användas», och den så kallade plåtafgiften, som, fastställd uti 6 art. 1 mom. af 1748 års Kongl, reglemente för kofferdiskeppare och skeppsfolk, samt 3 mom. af 1828 års Kongl, kungörelse, bör af besättning å Svenskt, från utrikes ort hemkommande fartyg utgöras till det sjömanshus, hvarunder fartyget lyder.
Sprengtporten har utvecklat, att bolaget, sedan det färdigbyggt canalen, endast skulle erhålla en ränta af 5 proc. på eli capital af 3oo,ooo r:dr: förhållandet är verkligen så, om R. o. Ad. behagar erinra sig, att i 4 punkten af de villkor, som StatsUtsk. föreslagit, föreskrifves att bolaget aldrig skall uppbära mera än i5,ooo r:dr årligen. En värd ledamot, Gr. Anckarsvärd, har yrkat att bolaget icke borde få tillgodonjuta mer än 3 proc.: jag tager mig friheten att framställa ett medlande förslag i detta fall, och skulle önska att bolaget ville åtnöja sig med 10,000 r:dr i stället för i5,ooo r:dr, utgörande något mer än 3 proc., som vore gnoo r:dr. Jag tror att detta project knöde antagas och ville önska att Frih. Tersmeden, som ofelbart bäst känner förhållandet, ville upptaga denna framställning och deröfver lemna sitt utlåtande. Be - D c ii 24 Mars f. m. 3o3 malde Friherre har yttrat, att denna cana! gar igenom Westmanlands oell Dalarnes rikaste bergslageri jag skulle tro alt detta är förhållandet, och det är bekant att Konung Gustaf ill lemnade allmänna medel, på det att denna canal ständigt skulle hållas öppen, ett villkor, som man kan säga var personelt för dem, som emottogo dessa medel, och hvilket villkor ej kan binda detta bolag; men ehuru personelt detta villkor var, och hvilket just är orsaken, hvarföre jag ej tycker om systemet att ålägga villkor, som ej kunna eller blifva uppfyllda, just derföre, säger jag, alt ett sådant villkor ålegat de herrar patroner, som hafva stora palatser i dessa trakter och äro de rikaste bruksägare i Sveriges Rike, tror jag det ej vara så alldeles orätt att lemna sin hyllning åt den grundsats, alt allmänna medel böra med moderation medgifvas och bolaget nedsätta sina pretentioner ifrån i5,ooo till 10,000 ridr. Jag har dessutom en annan önskan, den nemi. att få se en möjlighet för den princips trädande i verksamhet, som tvänne talare sagt sig hylla.
Dylika vandringar borde dock icke få företagas utan giltiga skäl, eller, så framt icke den vandrande medförde tillräckliga medel att, utan anlitande af andras hjelp, under resan sig uppehålla. Enligt fattigvårdsförordningen den 13 Juli 1853 finge väl en betlande såsom försvarslös behandlas, men detta stadgande förlorade all kraft uti glest befolkade provinser, enär dess tilllämpning lätt nog kunde blifva olycksbringande för den, som deraf vågade sig begagna. En blott anmälan hos vederbörande polismyndighet, att någon blifvit beträdd med betlande, vore dessutom onyttig, då den felande antingen ej kunde namngifvas, eller, om han vore känd, lemnade orten innan åtgärd till hans gripande hunne vidtagas, möjligen för att, sedan faran vore öfverstånden, återkomma och utkräfva hämnd på den, som vågat göra en dylik anmälan. Motionären har erkänt sig ej kunna sjelf uppgifva något medel till det öfverklagade ofogets omintetgörande, men hoppades, att Rikets Ständer bättre skulle lyckas uttänka erforderliga åtgärder. Det kraftigaste medlet till det öfverklagade oskickets hämmande anser Utskottet redan vara i lag vidtaget, då den, som med betlande beträdes, kan, enligt gällande fatligvårds-förordnmg, såsom försvarslös behandlas. Om detta stadgande i vissa orter genom lokala förhållanden göres kraftlöst, synes det Utskottet, som samma omständigheter äfven skulle förlama andra föreskrifter, hvilka i berörde syfte möjligen kunde i lag upptagas. De så kallade tattares eller ziguenares kringstrykande lärer dock, efter hvad Utskottet inhemtat, vara i starkt aftagande. Utan tvifvel kan detta gynnsamma Bih. tilt R. St. Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. W Haft. 2 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 73. förhållande tillskrifvas sednare tids lagstiftning i fråga om fattigvård och dithörande ämnen; och i samma mån tillämpningen deraf vinner stadga, torde de anledningar lili klagan, som bland annat i förevarande motion gifva sig tillkänna, allt mindre uppenbaras.