Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Orsakerna till den öfverklagade förlägenheten anser jag ligga uti den undervigt, som ägt rum uti vår handel på de sednare åren, och kanske lika mycket i den öfverdrifna speculalionsanda på egendomar, som under denna tid har gjort sig gällande just genom den mängd penningar, som hypotheksinrätlningarne skaffat in i landet. I detta ögonblick tror jag, alt detta onda är på väg att bota sig sjelf. Vi hafva alla sett, att förlidne års import har varit mindre än de föreg:de årens, att under loppet af vintern en icke obetydlig qvantitet vexlar varit att tillgå och ännu finnas att köpa. Utsigterna för så väl jernsom trädvaru-exporten äro ganska gynnande. Följden blir silfverfondens förstärkning på ett naturligt sätt, och i samma mån utvidgas tillgångarne på penningarne inom landet. Dessutom ber jag alt få fästa uppmärksamheten deruppå, att under dessa tider hafva icke obetydliga penningesummor funnits skrinlagda, derföre att man icke haft förtroende lill realisationen. Sålunda har man nyligen här i Stockholm efter en enda köpmans död funnit icke mindre än 141,000 r:dr contant inneliggande i hans cassa., Detta torde vara ett bevis, att brist på penningar egentligen icke förefunnits, utan brist på credit, och crediten upphjelpes icke derigenom att man ständigt ökar lånetillgångarne. Det bästa sättet att sprida välmåga inom nationen är, efter min tanka, att genom meddelande af creditiver underlätta sådane enskilda associationer, som befatta sig med utlåning. Det vilja icke R. St., och må de då skylla sig sjelfva. Långt ifrån alt öka fastighetsbelåningen, anser jag, att man borde minska den; men då nu Utsk. föreslagit en comité' till utredande af penningeställningen och creditförhåilanderne, inskränker jag mig till en anhållan om propos. ä följande förslag:
Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 14 April 1860. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 11 April 1860. Prcsle-Ståndet den 15 Borgare-Ståndet den 14 Bonde-Ståndet den 14 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse om upphörande aj skyldigheten för resande inom Sverige samt. för Norrmän, vid resor till Sverige, att vara försedde med pass. (Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 42.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anfördt, att, enär den utomordentliga vigten af lättade kommunikationer allt mera insåges och jernvägars utsträckande i flera riktningar af landet numera gjorde det möjligt att på några timmar tillryggalägga en väg, som förr upptagit en hel dagsresa, bestämmelserna i Kongl. Förordningen den 14 Augusti 1812 m. fl. författningar, rörande skyldighet för resande inom Sverige att vara försedde med pass, syntes, så väl till följd af sin olämplighet för nuvarande förhållanden, som den glömska, hvari dessa föreskrifter råkat, påkalla förändring. Olägenheterna af desamma kunde lätt fattas. För den, som vore bosatt på landet, skulle nemligen anskaffandet af pass stundom medtaga mera tid än sjelfva den resa, för hvilken passet vore afsedt; och hinderliga såsom föreskrifterna voro, derest de efterlefdes, voro de nu, då de undantagsvis tillämpades, så mycket äfvenlyrligare, som hvarje resande, hvilken, i förlitande derpå att pass ej blefve honom affordradt, begåfve sig, utan att med sådant vara försedd, utom den trånga krets, der han visste sig vara känd af gästgifvaren, lupe fara att blifva uppehållen och förd ur sin väg.
För tillfälliga och serskilda utgifter 9,000 j 782,500. Förslag Ull und. Skri/v. För år 1833. Till Försvars-verket i allmänhet 564,ooo Casernbyggnaden 10,000 Till Försvars-verket i allmänhet 564»ooo Till Canaler och StrÖm rensningar: Södertelje Canal i,5oo Strömrensningar 5 0,000 Till Canaler och Strömrensningar : Götha Canal , 60,334 Södertelje Canal i,5oo För tillfälliga och serskilda utgifter . 9,000 694,834. Exp.-Utsk. Förslag till und. Skrif v. Dl.o 466. ?.5 Öfver skjutande behållningarna från ena till andra året: Hvaraf E. K. M. täcktes Nådigst inhemta, att, ehuru en lika andel till försvarsverket blifvit uppförd för h vartdera af de fem åren, äro likväl, under liera år, tillgångarne så betydligt öfverstigande de beräknade behofven , att genom denna fördelning någon rubbning icke sker uti det af R. St. vidtagna förordnande, att E. K. M. må kunna i afräkning å de militaira anslagen lyfta större summor de första åren. Och hafva R. St. slutligen, i sammanhang med den sålunda upprättade extra Stats-regleringen, funnit nödigt besluta, att så väl de under titel försvarsverket inbegripna anslagen af 135,000 R:dr årligen till fästnings-byggnaden vid Wanäs och befästandet af inloppen till Stockholm och Carlskrona, som äfven de för strÖmrensningarne uppförda 5o,ooo R:dr årligen, till förekommande af ett skadligt afbrott i dessa arbeten , må fortfara intill dess nästa Statsreglering vidtager. „ i83o „ 1831 „ i832 „ i833 664,217. 58o,i 17. 438,017. i83,583. 26 Exp.-Ulsk, Förslag till und, Skrifvh N.-o 467- Hvilket allt R.
Egentligen har Utsk. icke påstått någonting sådant, och har ej heller kunnat göra det. Det har nemi. vid flere tillfällen visat sig vara ganska fördelaktigt att tillåta utländningar besitta svensk jord; de hafva infört kapitaler i landet, och, hvad som bättre är, de hafva äfven infört skicklighet. Men derföre att bruket är nyttigt, är det icke sagt, att missbruket bör försvaras. Det är en stor skillnad emellan att tillåta å ena sidan ett inskränkt antal utlänningar på spridda ställen i landet inköpa jord, och å den andra ett mångdubbelt större antal att göra detsamma inom en och samma ort. Nu vill jag väl icke siiga att detta sednare varit fället; men det är dock en sanning, att det egentligen är i Skåne och Westergöthland, der dylika köp egt rum, hvarigenom, ehuru sådant äfven skett i andra landsorter, man dock icke kan säga, att de utländska jordegarne blifvit spridda i landet. Det är äfven skillnad emellan om sådana utlänningar inköpa jord, om hvilka man har förhoppning, att de här skola bosätta sig och omsider blifva svenska medborgare, eller om denna jord inköpes af utlänningar, som icke gifva den ringaste anledning till en sådan förhoppning, t. ex. ett handelshus i England. Det är äfven gifvet, att om det medför gagn att utlänningar inköpa svensk jord, så måste det också medföra betydliga olägenheter. Förhållandet emellan husbonde och tjenare är icke oväsendtligt, och olägenheter måste nödvändigt upstå i afs. på alla kommunala angelägenheter. Man har åberopat, att åtskilliga främmande stater medgifva utlänningar nästan obegränsad frihet att inköpa jord inom landet; men man har förbisett, att inom dessa stater en särskild lagstiftning finnes för ifrågavide förhållanden, och att de inflyttade friimlingarne; äfven hafva skyldigheter sig ålagda, som icke förefinnas i svenska lagstiftningen. Häraf synes att man icke alldeles får bortblanda förhållandena i detta fall, eller att derföre, att utlänningar obegränsadt få inköpa jord i andra länder, sådant äfven bör vara tillåtet här.
Af titeln att döina väntar nian sig att bli förflyttad till antikens värld. Misstag. Handlingen tilldrar sig helt rätt ocli slätt i våra dagar och är fijrlagd till Loka briinii, och till grund därför liar förf. tagit en sägen från Gustaf III tid. Det hela är således, som inan ser, temmeligen koinpliceradt. Och lika komplicerad förefaller oss intrigen. Utan n %gon n#iiinvärd dramatisk konflikt fortfar intrigens tråd outtröttligt och oaflåtligt att spinna ut sig. alla de fein akterna ig&amp;om, tills af alltsan~mans blir en härfva, på lirilkeii man livarken ser början eller slut: Lägger man d&amp; därtill, att de beskedliga personerna i stycket uttrycka sig på ett satt så allt igenoni cirkladt ocli friin det gängse konversationsspråket afvilraiide som möjligt - i det afseendet ar skådespelet verkligen, antikt - så torde maii kunna sluta till, att &gt;Hermes och Diotima~ ej liör till livad iiiaii kallar deii lattlasta lektyren. - Vi saga lektyr, ty för ett uppförande på scenen torde stycket ej vara afsedt. - JAngt lyckligare förefaller oss i alla liandelser förf., då Iion Iiåller sig inom poesiens område, ett fält, dar Iion, soin vi veta, mer än en g&amp;ng skördat lagrar. Tv&amp; vnls1w&amp;k, komedi i tre akter af Ansza Wa7tZenberg, försätter. oss cläreinot till en sfer, där vi iiro iner lienmastadda. Hiir är ej frhga om sägiler eller legender, utan helt enkelt en interiör f r h det Stockliolinska familjelifvet.
Pantbrefven äro till sin natur icke Huld. och Ad, Prat. V B. 2 A/d. 21 , 22. Den sj A pr il^ Mynt. De äro den rörligaste af alla Varor, ehuru Representanter för det orörligaste af allt, för Fastigheten sjelf. Men just såsom sådana kunna de blifva Rörelse-Capital, ing* i en Rörelse, nemligen i den, som påkallar Capitaler att mäta Fastigheten. Nödigt torde vara, innan detta ämne öfvergifves, att påminna om, huru många allmänna Cassör, huru många till Hufvudstaden inflyttande ålderstegne Män, som vi nu ofta se i högsta grad befara möjligheten, att på Jångt afstånd få utföra Processer emot icke betalande Gäldenärer, troligen med största glädje skulle tillgripa den utväg, som Förslaget dem erbjuder. Allmänna Cassör skulle troligen göra början, alla de under Statens styrsel stående, der enligt deras natur, för största delen af Fonden uppsägnings-behof icke kan uppstå, skulle åläggas, att i Credit-Cassor insätta så stor del. Huruvida med bibehållande af den enkelhet, som bör utmärka Credit-Cassornes inrättning, ett Reglemente star att förena, enligt hvilket de publique Cassorne vore skyldiga att på Länen efter olika behof fördela sina utlåningar , det torde till Kongl. Maj.-ts höga omprofvande böra öfverlemnas. Men förr än Privata börja inköpa Pantbref, i stället att sätta sina Penningar på inteckning, börjar egenteligen ej Inrättningens välgörande verkan, att mobilisera Fastigheterne jemt sä mycket som de böra mobiliseras. Arfskiften och Fastighetsköp skola lemna ymniga tillfällen härtill. Den 23 April. 153 Sluteligen bör nämnas något om kostnaderne af en Credit-Cassa-Inrättning. Man finnér, att då alla Pantbref ställas på en lika Summa, och alla Räntor, som skola betalas, alltid svara emot ett helt antal Pantbref, blir härige nom Vederbörande Embetsmäns besvär betydeligen minskat. Något ökadt Arfvode för dem torde dock böra utsättas, men det kan tillsammans aldrig gå till så mycket, som den afdragna Bevillnings-procenten utgör.
Derjemte bör sommarbete och vinterfoder för en ko ät honom anskaffas ; skolande, der local eller andra omständigheter sådant förhindra, a t:r spanmål af förenämnda sädesslag i ersättning lemnäs.” Frih. Hamilton: Sorn PresteSt:s förslag i denna del endast innehåller en förändrad commatering , hvilken otvifvelaktigt är bättre än Utsktns, så tillstyrker jag för mindel, alt R.. o. Ad. antager PresleStls redaction. Hr von Hartmansdorff: När denna öfverläggning börjades, gjorde både Gr. Horn och jag det förbehåll, att dessa afgifter må beslutas med det villkor , vi då nämnde. Jag hoppas att det må komma under Ståndets pröfning, antingen genast, eller när de särskilda punkterna äro genomgångna. Frih. Hamilton: Jag torde få fästa Hr von Hartmansdorifs uppmärksamhet derpå, att det endast är andra morn., som nu är i fråga, och hvartill PresteSt:s beslut blifvit uppläst. Der förekommer ännu icke något om de afgifter, som skola ersättas genom capilationsafgiften, och det må blifva capitationsafgift eller ej, så skall väl skolläraren i alla fall hafva sommarbete och vinterfoder för sin ko. R. o. Ad. beslöt att redactionen af detta i mom. skulle blifva densamma som PresteSt. antagit. 4 §tn 3 mom. PresteSt. hade bifallit detta mom. samt beslutat att efter detta mom. skulle införas ett nytt af denna lydelse: ”4:o Derjemte bör läraren åtnjuta en af församlingen bestämd afgift, hvilken antingen erlägges på en gång, såsom intr ädesafgift, eller ock utgår för vecka eller månad af hvarje barn, som begagnar undervisning i skolan, endast de utfattige undantagne. Denna afgift bör vara större i fast skola än i de flyttbara, hvaremot läraren i de sednare bör under skoltiden åtnjuta kostnadsfritt underhåll.” Frih. Hamilton: Anlednrn till, att PresteSt. föreslagit detta tillägg, ligger just i det förhållande jag förut omnämnt, nemi. att PresteSt. tänkt sig, att dessa afgifter skulle utgå direct till skollärarne.
Dör löltcsmau medan lian under borgen står, vare då borgenär skyldig att straxt fordra ny borgen af gäldenären; gitter lian den skaffa, vare den förre löftesmannens arfvingar frie; gitter han ej, söke borgenär betalningen genast ut af gäldenären oah bristen af löftesmannens gods.» Detta ordet »genast» är något osäkert och kai) tydas på flera sätt. Somliga hafva, genom att jemföra åtskilliga lagrum, kommit till den slutsats, att med ordet »genast» här borde förstås ett år; men andra deremot hafva låtit det stå som ett tomt ord, emedan, enl. deras tanka, någon viss prsescriptionstid icke kunde utsättas för borgenären, då lagen i detta hänseende var så obestämd. Utsk:s förslag uphäfver fullkomligt denna ovisshet genom att uttryckligen bestämma tiden till ett år. — Man har vidare anmärkt, att det skulle vara orätt att låta domaren pröfva löltesmannens antaglighet. Härpå får jag svara, att nu gällande lag, åtminstone såvidt jag förmår tolka densamma, medger domaren alldeles samma pröfuingsrätt; ty der står: »Dör löftesman medan lian under borgen slår, vare då borgenär skyldig att straxt lordra ll.y borgen af gäldenären; gitter lian den skaffa, vare den förra löftesmannens arfvingar fria.» Om således gäldenären presenterar en löftesman som borgenären förklarar sig icke antaga, så måste tvisten slitas af domaren. Enl. min tanka, är det lämpligt att i lagen tydligen uttrycka hvad som redan nu inclusive der finnes stadgadt, oell att man ej derigenom tillskyndar gäldenären någon obehörig fördel det skall jag söka bevisa. Om t. ex. en 422' I> en I Mars. person lånat en viss penningesumma på 5 å 0 år, men töftesmaiTisen dog efter ett par års förlopp, så skulle i annat fall borgenåren genom vägran »U antaga den löftesman gäldenären erbjöd, kunna tvinga sig betalning långt innan den öfverenskomna tiden.
Att vilja säga att summan är riktig derföre, att 12:30 Då emellertid den värde talaren icke vederlagt de skäl, hans moståndare förebragt, torde ingenting behöfvas att i hufvudsaken vidare tillägga; och skulle det pä del högsta förvåna mig, om den lilla episod ur riksdagstakliken, Frih. Cederström här framhållit, skulle på något sätt kunna inverka på 11. o. A:ds beslut i denna fråga. Hr Bråkenhjelm: Hr von Hartmansdorff har behagat, att på min fordne lärares döda mull debitera honom för något, från hvilket jag måste frikänna honom. Denne lärare var icke, såsom Hr von Hartmansdorff upgifvit, lektor vid gymnasium, utan endast rektor vid skolan i Wexiö; och som samme person torde af en och annan af R. o. Ad:s ledamöter hafva varit känd, anser jag mig här böra bevittna, att denna rektor var sådan, att, om han nu lefvat och vore qvar såsom rektor vid Wexiö skola, skulle jag i denna dag till honom afsända min son, för att af honom undervisas. Det är alldeles icke underligt, om denne man blef ihågkommen af sina lärjungars föräldrar, ty ännu i denna stund är han omtalad såsom ett mönster för alla rektorer. Jag anser mig alldeles icke vederlagd utaf allt hvad här blifvit anfördt emot termins-afgiftens borttagande, utan yr kar bifall till Utsk:s förslag. Hvad serskildt beträffar skolorna i Stockholm, så är det mig ingalunda obekant, hurusom en häftig och mindre väl förd strid upkommit emellan den gamla och nya skolmethodens förfäktare här i hufvudstaden. Vi få väl se hvad framtitiden i detta afseende har att uplysa, då partierna å ömse sidor blifvit ense. I denna strid har jag aldrig deltagit, men jag erkänner, att jag med fägnad ser, alt 2 skolor i riket bibehållas efter den gamla inrättningen, nemi. Clara och Maria skolor här i Stockholm. Erfarenheten kommer att visa, huruvida föräldrar i längden blifva bäst belåtne antingen med den nya eller den gamla skolan.
Diskonl-direkttna skola, för dessa ärendets behandling, sammanträda oftare än de sjelfve finna nödigt. Man misstager sig om man anser lånen uti allmänna Diskonten vara af den beskaffenhet att en stor hastighet erfordras, ty sådant hörer endast till undantagen. Dessa lån erfordra icke för låntagaren någon större skyndsamhet, utan är han tvertom likgiltig om Direkttna sammanträda en eller flera gånger i veckan, ty det medförer icke för honom någon skada eller förlust, hvaremot dessa tätare sammankomster — såsom jag i början af mitt yttrande antydde — förorsaka Direktma många olägenheter. Om man tror att låntagaren skulle ådraga sig öfverräntor, så begår man äfven ett misstag, ty om anmälan till omsättning är gjord inom 14 dagar efter det lånet förfallit, så belastas han icke med någon annan ränta, än den som bör erläggas, då han på förfallo-dagen infriar sin skuld, alldenstund öfverränta icke kommer i fråga annars, än om lånet icke blifvit omsatt inom 14 dagar efter förfallotiden. Då jag således tror, att det af Hr Wallenberg framställda förslag är för samtlige Direktma det mest lämpliga, samt det på deni sjelfva bör bero att, i enlighet med lånerörelsens olika beskaffenhet på de olika ställena, sammanträda en eller flere gånger uti veckan, får jag vördsamt anhålla o-n bifall lill Hr Wallenbergs reservation. Hr Aminoff:' Jag kan icke underlåta att uttrycka min förundran öfver den anmärkn., Hr Gr. Gyldenstolpe gjort emot BaokoUtsk. emedan, enl. min öfvertygelse, detta Utsk. vid denna Riksdag lika väl upfyllt sina åligganden, som föreg:de Riksdagars BankoUtsk., och när Riksdagen en gång blifver slut och allt kommer i sin behöriga ordning, skall man finna att 1853 och 1854 årens BankoUtsk. icke stått de andra Utsk:n efter i arbetsamhet och flit, samt alt delta Utsk. framlagt för R. St. ganska många genomgripande förslag till förbättringar, hvilka af R. St. blifvit antagne. Hvarföre
Jag blott förenar mig med dem, som äro emot öfverflöds-afgifter, med den erinran, att sådane afgifter, efter min tanka, aldrig skola uppfylla behofvet af en rättvis och jemnt fördelad beskattning. Ty det måtte vara orättvist, att en bondhustru pålandet, som dric - Den 3o Mars f. m. 289 dricker caffe endast några få gångor om året, vid en Auction eller dylika tillfällen, derföre skall erlägga lika afgift med Stockholms Caffe-Madamer, hvilka tömma flere koppar om dagen. Samma förhållande är med vin. Den, som dagligen sjelf dricker vin, och dermed fägnar sine gäster, skall visserligen ej undandraga sigafgiften; men jag hemställer, om det icke ofta skulle vara hårdt för gästerne, att nödgas antingen neka lill värdens bjudning, eller erlägga en afgift för ett glas vin, som endast tillfälligtvis erbjudes. Om möbler gäller äfven detsamma. Jag känner för min del ej större njutning uti att sitta på en sidenstol, än på en annan lika väl stoppad. Om vi derföre ej mera få nyttja siden-öfverdrag på våra stolar, ulan att betala för dem, her jag att vi åtminstone, till följd af de rättsgrunder man åberopat för förslaget, få deni vi redan äge stämplade, för att opåtalt få slita ut dem, så vida man ej heldre vill inköpa dem allesammans, hvilket visserligen vore det lämpligaste, ifall det är sjelfva bruket man vill förekomma. Men att betala för det såsom en jouissance, kan jag ej medgifva. Jag instämmer äfven med dem , som yrkat lindring för jordbruket genom nedsättning af fastighetsvärdet, men tror med Herr Tham, att detta tillhör Bevillningsgrundernes tillämpning. Slutligen begär jag återremiss på samma grunder, sora de Herrar, med hvilka jag förenat mig. 18 IL 19 29° Den 3o Mars f. ra. Herr Ribbing, Arvid: Under samma åsigter, som de nyss yttrade, anhåller jag att blott få tillägga några få anmärkningar.
Utskotten icke kunnat vara i tillfäll* att i detta afyeend* anställa vidlyfti - $2 4 S t a ts-Ut s k o t tet s B e tä n k a n d en» gare undersökningar, utan ansett det åsyftade Sndatnålet kunna tillräckligen upp? fyllas, genom tillagde vilkoret för anslagets utbekommande, att Bolaget ä sin sida skulle ikläda sig skyldigheten att till slutet af år 1828 hafva bragt Canalen i fullkomligen färdigt skick; Hvartill äfven då mäste anses höra så beskaffade förändringar, som för framtiden orsaka mindre underhållskostnad, och förekomma behofvet af större reparationer. Utskotten framställa alltså yördsamt till Rikets Höglofl. Ständers ompröfning pförändrade de af Utskotten förut, uti detta hänseende, uppgifne förslag, med tillkännagifvande, att bifall dertill af Högvördiga Prcste-Sländet redan under den i4 Augusti blifvit lemnadt. En Ledamots särskilda tanka bifogas. Stockholm den 14 October 1823, Utdrag af Protocollet hållet vid Uögloll. Statsoch Banco - $t al s-Utskottets B e t ä n k an den. 325 Utskottens sammanträde den 14 October 1823. S. D. Under öfveidäggningen rörande det Utlåtande, sorn till Rikets Ständer kommer att afgifVas, öfyer gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande, i anledning af vackt fråga» om anslag af allmänna medel för SöderTelje Canal verk, yttrade Herr Capitaiuen von Hohen-» hausen.
Jag började nästan befara att hon skulle få samma öde, som den der Sällskaps-Frökens arbete, hvarom du läste i går i en af de der nymodiga Romanerna, du vet väl, af den der Författaren, som jag aldrig mins hvad han heter, och som talar om svinherdar och oxdrifter, och sådant vidare, fast han ändå icke skrifver om Hushållning, den göken! Skot eller Skotte är det icke namnet? Julie: Om Onkel ämnar lysa med sin beläsenhet på min bekostnad, så skall jag nog akta mig för att på något sätt föröka den. Tala dessutom ej illa om Walter Scott, det ber jag om för Onkels egen skull, ty annars skulle man kunna tro Onkel T. Nå hvad skulle man kunna tro? Julie: Jo – att – Onkel icke följde med sin tid. Onkel T. Tack skall du ha, det vore just någonting att följa med. Min tid! Det är dessutom icke min tid – att du bara kan tro, att jag skulle vilja följa med denna tiden! Jo, jo, derföre att Fröken Julie Fjellsköld råkar till att, är 1829, vara ung och hygglig nog, tror hon, att alla andra också hafva lust att vara unga – förmodligen för hennes skull då! Nej kära Julie, om Gustaf, eller Herr Säfbom eller någon annan satt dylika artigheter och galenskaper i hufvudet på dig, så gör jag det visst icke för min del. – Ryck inte sönder den der stolen der borta, Gustaf, säger jag. De der nymodiga möblerna tåla ju knappt, att man ser på dem. Akta dig gosse. — Hvad var det vi talade om? Julie: Onkel sade sig ej vilja vara ung. Onkel T. Hör bara hur hon förvänder ens ord – det sade jag alldeles icke, ty jag vill vara fördömd, om jag icke har ganska stor lust att blifva ung igen, men då skulle det vara på det ärliga gammeldagsviset, då man hvarken fick snufva af våta fötter och ben, eller galna idéer om Frihet, Upplysning, Menniskovärde, och Romaneskiserad 7 Historia af böcker och sådana der drömmare som H:r Säfberg, Fröken Julie och deras vederlikar.