Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» 6,742,860: 11. Stats-Utskottets Memorial N:o 3. 3 påstående, har, genom Kongl. Maj:ts Högsta Domstols den 11 Januari 18S9 meddelade dom, Kongl. Maj:t och Kronan förklarats icke kunna undgå att inlösa de lottsedlar, hvilka den i sådant hänseende anställda rättegången afsåge, med den i dessa lottsedlar förskrifna summa, 143,300 Daler Silfvermynt, tillika med derå upplupen ränta, hvilken ränta till lottsedlarnes förfallodag, den 1 Mars 1853, borde beräknas efter Nio procent; varande alltså Kongl. Majit och Kronan genom denna dom förpligtad, alt, emot lottsedlarnes återfående, till deras innehafvare genast betala nämnda summa jemte 9 procents till den 1 Mars 1833 beräknad årlig ränta: å 2,000 Daler från den I Januari 1830, å 9,000 Daler från den 1 Januari 1831, å 17,300 Daler från den 1 Januari 1832 och å 113,000 Daler från den 1 Janauri 1833, samt att från den l Mars sistnämnda år och till dess betalning skedde, godtgöra Sex procents, med bevillningsafdrag minskad, ränta å det fastställda beloppet; hvarjemte Kongl. Majit och Kronan förklarats skyldig ersätta vederpartens rättegångs-kostnader. Sedan innehafvarne af Trollhätte slussverks lottsedlar sålunda genom ett af högsta domaremakten mcddcladt beslut fått sig tillerkänd betalningsrätt för så väl ifrågavarande lottsedlars kapitalbelopp, som derå upplupen ränta, och då Riksgäldskontoret, af hvars medel de årliga utbetalningarne till lottsedlarnes innehafvare, allt sedan detta Verk inrättades, blifvit verkställda, enligt ännu gällande reglementarisk! stadgande, vore skyldigt liqvidera äldre förut icke godtgjorda krono-fordringar och anspråk, då desamma blifvit vederbörligen pröfvade och godkända samt af Kongl. Majit till betalning fastställda, ansågo sig
Jag är också derföre öfwerrygad, att Herr OfwersteLieutenant 6nxenvva!ät, som sjelf känner den tacksamhet nian är skyldig betti, sou: underkasta sig dek ofta obehagliga , aktiv mödosamma kall att bereda ärenderna i en Utskott, också icke haft för afsigt att förolämpa Lrvamöterne af något Utskott, eller att döma om Deras upsal, uman de sätt förklara sig. Jag kan icke anse de uttryck, sam undfallit Herik Afwerstc.Lientenant Ori^mlirV3.Ickt2 soni annat an ett utbrott af förtrytelse öfwer ett oförmodadt tillägg: och när han crindrar sig att en Ledamot af Ridderskapet och Adeln icke har rätt akt döma om andras Upsa t, magar jag ännu hoppas, art han torde beha-, Den 24 November. rzrr ga lära de urrrnck utgä utur sikt yttrande, hwilka äro särande för ExpedirionslUrskottetS Ledamöter. He r tiri^encvalstt, ^sacod Lr?c. Dea motion Herr Oreswe slörnet behagat göra, är af sadan bej^affenhek, att om den genast fran början blifwik wäckt pa det satt den nu af honom blifwik franistäld, sa hade jag, kan hända begwämt mig att eft tergi>wa för de H.rrarö önskan, som icke äro nöjde med uttrycken i mitt anförande. Nu, sedan härom redan hos Högloft. Riddcrskapet och Adeln upstätt en ventilaiion, kan jag cj finna, att jag är befogad göra något kill en förändring af mitt anförande, uran Depcndcrar denna saken nu, mera af Höglofl, Riddcrskapet och Adeln, än af mig. Nagra hördes häröfwer yttra sitt gillande Zriherre Legerström, Hacob.
De anmärkningar, som föranledt återremissen från Borgare-Ståndet, gå ut derpå, att enär de i gällande Skolstadga befintliga föreskrifter, såsom de i §§ 100 och 118, hvilka hafva till ändamål att inom den i öfrigt för läroämnena bestämda latitud reglera deras inbördes förhållande och längden af pensa, så att öfveransträngning för lärjungarne icke uppkommer, visat sig i berörda hänseende otillräckliga eller overksamma, i det att den allmänneligen vedertagna, på nämnda Skolstadga stödda undervisningsordning verkligen frambragt öfveransträngning, det måste vara angeläget att i Stadgan införa ytterligare positiva bestämmelser, hvilka innebure garanti deremot, I sådant syfte hafva en del ledamöter omfattat det i Herr Witts, vid ofvanberörda Betänkande fogade reservation, afgifna förslag att inskränka de offentliga undervisningstimmarne, begränsa hemläsningen till ett par timmars arbete för de mera försigkomna lärjungarne, men alldeles borttaga densamma för de två lägsta klasserna, samt minska ej allenast lärotimmarnes antal, utan äfven de fastställda pensa inom desamma. Andra åter hafva, med Herr Berggren, ansett hemlexor, d. v. s. i bemärkelsen af tvungen öfverläsning utom skolan, alldeles böra afskaffas och bekämpat förslaget att inskränka lärotimmarnes antal, enär lärjungen icke borde beröfvas lärarens biträde. Sistnämnde ledamot har dessutom, jemte det han uttalat den förmodan att en af anledningarne till nu öfverklagade öfveransträngning skulle med nästa år upphöra, då nemligen den hittills varande studentexamen, som förledt till brådskande läsning, icke mera egde rum, tillika angifvit såsom orsaker till öfveransträngningen den nuvarande ämnesläsningen; bruket att förlägga all läsning i skolan till förmiddagen; den korta tid, som hvarje lektion upptager, nemligen allenast en timme, hvarunder läraren icke medhunne annat än förhöra lexor; vidare brist på samråd emellan lärarne; och slutligen bristande enbet i läroverkens styrelse, den der vore olika inom de särskilda stiften samt uppdragen åt personer, i hvilkas utväljande läroverken ej hade någon andel.
Deraf betingas ock dansvisans innehåll. Det är nästan uteslutande erotiskt, ty uppbjudningen till dans är naturligen en bild af en kärestas upptäckande, återfinnande, mötande, eller ock af ett frieri, och parets dans betecknar en kärleksförbindelse, en sammankomst, en trolofning34. Ringen föreställer det dansande parets omgifning, är en representant af slägtet. Än går ungersven ut en aftonstund i den gröna dalen för att höra foglarnas sång, men träffar händelsevis en flicka, hvilken han bjuder sin hand och svär trohet i döden. Än går han med hjertat så hårdeligen bedröfvadt för den lilla vännens skull, då kommer hon sjelf, och han räcker henne handen och hon lofvar att ingenting skall åtskilja dem här på jorden; skälmskt invänder väl hon, att döden kan han dock icke strida emot, men en sådan invändning bekymrar honom föga, ty, sjunger han: ”Ändå äst du mitt hjentekorn, det lilla!” Än har han sett allrakärestan i går afton i det gröna gräset eller i det klara månskenet, och nu går han och söker henne och gläds, när han henne möter. Än åter hafva de båda älskande varit skilda ”uti ett år eller sju” — ty för åtskilda älskande gifves ingen tideräkning, endast en evighet — och nu återfinna de hvarandra plötsligen. Här kommer riddaren, bortför skön jungfrun från höganloftsbur, och han rider fort, ty ”annars kan någon ta dig från mig,” men de andra dansande sjunga, under det ringens fart ökas: ”Låt oss alla rida efter I fullan fläng, Det hjelper ej, om vi ska rida I dagar fem.” (Arv. III. Här går flickan åt källaren ”om qvälle” för att möta sin vän, den snälle, och de afhandla sina angelägenheter, tala om de skänker, han lofvat henne, om de elaka menniskor, som ej kunna lida att de komma tillhopa. Men ej blott kärlekens fröjder, äfven dess qval upptagas i ringdansen.
Men då skifvan hvinande faller ned öfver dem, brytes dess kraft mot en mans uppsträckta armar. En man har ej krupit samman, utan rest sig öfver mängden, en man har af fri vilja mottagit slaget för att rädda de många. Kvinnor och barn stå oskadde. En man har brutit slagets våldsamhet, men han ligger nu också medvetslös på marken. Starke Måns lyfter ej upp sin skifva för att storma vidare. Han har mött mannens blick, just då skifvan störtade ned på hans hjässa, och den har slagit honom med förlamning. Han låter sig bindas och bortföras utan motstånd. Men i ilande fart löper kring marknaden det ryktet, att starke Måns slagit ihjäl kapten Lennart. Man säger, att han, som varit folkets vän, dött för att rädda kvinnor och värnlösa barn. Och det blir stilla öfver de vida fälten, där lifvet nyss brusade i sin vildaste fart: handeln stannar af, slagsmålet upphör, gillena vid matsäcksskrinen äro slut, förgäfves locka lindansarna på åskådare. Folkets vän är död, folket har fått sorg. I tyst trängsel strömma alla mot den plats, där han fallit. Han ligger utsträckt på marken, alldeles medvetslös; något sår synes ej, men själfva hufvudskålen tyckes vara tillplattad. Några män flytta honom varligt upp på skifvan, som jätten tappat. De tro sig märka, att han ännu lefver. »Hvart skola vi bära honom?» fråga de hvarandra. »Hem,» svarar en barsk röst ur hopen. O, ja, I gode män, bären honom hem! Lyften upp honom på edra axlar och bären honom hem! Han har varit Guds lekboll, han har drifvits som en fjäder för fläkten af hans anda. Bären honom nu hem! Det sårade hufvudet har hvilat på den hårda britsen i fängelset, på halmkärfven i ladan. Låten det nu få komma hem och hvila mot en stoppad kudde! Han har lidit oförskylld skam och plåga, han har förjagats från sin egen dörr. Bären honom nu hem! En irrande flykting har han varit, vandrande Guds vägar hvar han kunde finna dem, men hans längtans land var detta hem, hvars port Gud hade stängt för honom. Bären honom hem!
Friherre kdannerkeim har sjelf tilräckligen bewisat, at om undantaget ifran grurrdräntan, m. m., hwarifrän Säterier äro befriade, stulle freda en egendom ifrån alla andra tungor, som under Rikets nöd kunna päläggas, stulle denna ägendom njuta privilegier af en altid obestämd widd. Ingen ting kan wara billigare, än at när wi fordre Statens stydd, wi äfwen bidrage at gifwa henne medel til detta stydd. Det mä ingen rnwända, at genom denna BewillningS ätagande bans ägande - Den 2 Iunik. 4^9 ägande-rätt är siörd. Den rvore efter min och alla rätt - och wältänkandes öfvertygelse störd, vm jorden ffulleförändra sinnatur, om grundräntan pä all ägendom jemnades, och kapitalets wärde, genom en förhöjd ränta förminskades^ Jag förklarar dristigt all förändring deri för et groft wald, som ej kan yrkas af andra än dem som wilja sätta Staten i oreda, eller dem som af sädana personer förwillas med ffenbara skäl. Men lika wäldsamt tror jag at wi handlade emot wära medbröder, om wi ej i nödens stund delade deras börda. Om wi ost derifrän undandroge, om hela den eptraordinaira Bewillningen endast stal drabba oprivilegierad jord, njute icke wi dä en fördel pä dest bekostnad, störes icke dä de oprivilegierade jordägarenas rätt, och deras hemmans wärde förmindskas dä eapitalet belastas med en högre ränta. Lika mycken helighet wi yrke för wär ägande rätt, lika mycken helighet mäste wi yrka och sörwara för andras. Sätom ost taga för en allmän regel, at i srägan om Bewillningar all jord skattar lika. Lätom ost pä detta sätt närma ost til den billighet i skatternas fördelning, som wi allmänt önske, men ännu ej fullkomligen kan ernäs utan rubbning af enskildas ostridiga rätt. Och om denna Bewillnings utgörande för ost blir känbar, sä äge wi deröfwer ej mera at klaga än andra medborgare.
Man förstår genast, att samhällets intressen ej mindre än moraliska hänsyn här spela en ofantlig rol och att de ren|t ekonomiska hänsynen ej kunna tillåtas vara alldeles ensamt rådande. Frågan är endast: hvar skall man sätta gränsen? Om en ?nk torde man kan hlinda snart blifVa enig, nämligen att förbjudasöndagsarbete. En dag i veokan bör vara hvilodag, och man ser, att i detta fall Eogland gått i spetsen. Äfven denna specialfråga är dock ej sä alldeles enkel som många tro. Vissa fabrikationer knnna ej afstanna en enda dag under längre tid; man måste alltså skaffa flera arbetare till aflösning, och produktionskostnaderna stiga. Detta har dock liten betydelse, då stadgandet blir internationelt. Men hur skall man göra med skeppsfarten och hvad dertill hör? Ja, det fins ännu flera detaljfrågor i denna specialfr&amp;ga inom den allmännare frågan! Öfverallt stöter man på praktiska svårigheter. England har äfven gått i spetsen med en ganska sträng lagstiftning med afscende å qvinnors och barns arbete, detta uteslutande af moraliska och sanitära skäl. Man har fast * ställt en maximalarbetsdag för dessa och likaledes en åldersgräns för barnen. Man har ej brytt sig om konkurrensfrågan, utan låtit Guds lag gälla mera än människors. Men åldersgränsen kan ej vara den samma i alla länder; en italiensk gosse hinner mycket förr till fullmognad äu en svensk sådan, och man står återigen gentemot relativiteter, hvilka kunna utgöra ett hinder för internationela öfverenskommeUer. AUt det nu anförda är emellertid en småsak i jämförelse med hvad som möter oss, då vi börja granska frågan om normalarbetsdag för män. Om barnen, och till en viss grad äfven om de gifta qvinnorna, kan man säga, att de ej äro själfbestäm-maode. I synnerhet kan barnet väl förtjäna skydd gentemot förlldrarne lika väl som emot arbetsgifvare eller andra. Däre * mot måste man naturligtvis i allmänhet sedt hysa stora betänkligheter emot att inskränka den fullvuxne mannens rätt att själf bestämma sin arbetstid.
Embetets innehafvare tillåtit sig att jemväl öfverlemna till Konungens Statsråds och Högsta Domstols Herrar Ledamöter, lill Kongl. Hofrätterna och åtskilliga andra Domare samt till Kongl. Kollegierna, Konungens samtliga Befallningshafvande och Domkapitlen; Efter erhållen kännedom hvarom och uppå särskild under ofvannämnda riksdag väckt motion, Rikets Ständer, hvilka ansett det vara af nytta för samtlige så väl lägre som högre Domstolar att taga kännedom om hvad nämnde berättelser innehölle, helst sådant borde i sin mån bidraga til! enhet i iagskipningen, funnit godt förordna, att de embetsberättelser, som dädanefter blefvo från trycket utgifna, borde ej allenast, på sätt hittills skett, tillställas Öfverdomstolarne och de allmänna Embetsverken, utan äfven tillsändas hvarje ordinarie Domare å landet, samt hvarje Stads Domstol. I öfverensstämmelse härmed kommer utdelning af denna berättelse att äga rum; hvarvid och då anledningen till Rikets Ständers omförmälda förordnande lärer få hämtas ifrån de förut afgifna embetsberättelsernas innehåll, det äfven torde vara tillbörligt underrätta derom, att dessa äldre embetsberättelse!1, så vidt återstående exemplar deraf äro i Embetets arkiv att tillgå, skola tillhandahållas de ordinarie Domare å landet och de Domstolar i Sta - 4 derna, hvilka i sådant afseende sig anmäla och sjelfva vilja om hand linga rnesuttagande och afhämtning draga försorg.
Man antager vanligen förhållandet emellan privatbankernas cassör och dess sedlar såsom 1 till 3. Om nu en utvexling af privalhankssediar af t. ex. 100,000 r:dr äger rum, så mäste privatbanken i samma mån indraga icke allenast dessa 100,000 r:dr ur sin lånerörelse, utan äfven 200,000 r:dr derutöfver, för att bibehålla samma proportion emellan sin casse och sina sedlar. Denna vexling kommer således att med endast 100,000 r:dr verka pä Riksbankens silfverfond, men med öfrige 200,000 r:dr endast pä privatbankens lånerörelse, och således kan i min tanka aldrig större belopp af riksmynt genom privatbankernas sedlar utkomma än beloppet af deras ägande riksmynt. Skulle äler privatbankssedlarna ersättas med riksmynt lill lika belopp, så mäste de i min tanka trefaldigt trycka på riksbanken. Jag hemställer, huruvida sådant katt vara förenligt med realisationens bestånd. H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, som gillat förslagets principer Den 25 Januari f. m. har deremot anmärkt, att sjelfva sättet för lånerörelsens bedrifvande icke blifvit der närmare genom lag bestämd. Man finner likväl, att man icke genom något lagstadgande i detta fall kan uppnå det ändamål man önskar. Man försöker förgäfves att förändra formen för creditrörelsen. Bolagen skulle, ifall förändringen icke instämde med deras intresse, lätteligen eludera densamma; men med skyldigheten alt sjelfve invexla egna creditsedlar föl jer ett. oeftergiflig! intresse för privatbankerna alt hålla sin sedelfond rörlig. Jag hyser för min del icke det ringaste tvifvel alt dessa bankers nuvarande form, som hufvudsakligen är riktad åt ereditivrörelsén, således hufvudsakligen kommer alt såsom sådan bi helia lias. Detta är den enda orsaken, hvarföre privatbankerna redan antagit denna form.
Enligt min tanka äro de båda skolornas uppgifter helt olika och de kunna svårligen förenas. Antingen ett särskildt Utsk. eller Ekon.-Utsk:t hade behandlat denna fråga, qvarstår i alla fall en absolut omöjlighet att genomföra motionärens förslag — och det är saknaden af lärare. Det finnes omkring 3,000 folkskolor i landet, och man finner latt, att det skulle vara omöjligt att vid alla dessa erhålla lärare, hvilka kunna meddela den förberedande undervisning, som ynglingarne behöfva för att sedan kunna genomgå elementar-läroverken. Afven tror jag, lika med Frih. Cederström, att förslaget skulle medföra utgifter för statsverket, ty man må icke föreställa sig att lärare, som vore skyldiga alt bibringa en sådan undervisning, som lemnäs i de nedre klasserna af elementarläroverken, skulle vara belåtna med de löner, som för närv.de äro folkskolelärarne tillerkända. Hr Huss, Magnus: Enligt min tanka äro de skäl, som Utsk:t anfört, fullt giltiga. Jag tror icke, att folkskolan skulle hafva någon fördel af att blifva förenad med elementarskolan; men deremot skulle det lända elementar-läroverken till stort men, om de i sig skulle upptaga folkskolorna. För att icke förlänga diskussionen, vill jag icke ingå i någon bevisning, utan anhåller blott om bifall till Utsk:ts hemställan. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels alsing å Utsk:ts ifrågav:de hemställan, blef propos. på bifall till densamma framställd och med ja besvarad. Utsk:ts hemställan bifölls. 4:de punkten (sid. 6) jemte förslaget litt. a. Gr. Sparre, Erik: Det nu upplästa förslaget synes mig i sanning vara det mest opraktiska, som kunnat framställas. Det Sen 10 Juni 1. m. lii innehåller, att R. Sl:r måtte anhålla hos K. M., det så anordnas, att antalet lärjungar vid ett elementarläroverk ej får öfverstiga 400. Om nu lärjungarnes antal vid ett läroverk uppgår till 450, hvad hade K.
Nödigt förråd af lifsmedel för skeppsbesättningar, antingen fartyget inlöper i Svensk hamn, eller lifsmedlen derifrån med skeppsbåt hemtas, befrias från utförselstull och andra dermed förenade afgifter. Svenska fartyg få äfven till skeppsbebof tullfritt intaga öfrige förnödenheter, som till skeppets behof, i mon af dess storlek, kunna anses oundgänglige, hvartill äfven må räknas1 famn Ved, 1 tunna Tjära, \ tunna Beck, 2 st. Åroch 4 st. Spak-ämnen för hvarje 20 läster af fartygets drägtighet och derunder. Främmande fartyg må deremot ej eller till skeppsbehof intaga sådane förnödenheter, utan erläggande af derför belöpande tullafgifter. §. 24. På det Skeppare och Besättningar å Svenska Cravel-fartyg, större eller mindre, må komma till säkert åtnjutande af den färing, som uti Kongl.
Hindrad att längre såsom utsktsledamot qvarstå, får jag vördsamt afsäga mig den plats inora BancoUtsk., hvartill jag genom II. R. o. Adts förtroende blifvit kallad. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer att utse en ny ledamot i BancoUtsk. efter Frih. Hermelin. Upplästes åtskilliga från de öfriga RiksSttn ankomna prot.-utdr., nemi. från PresteSt. af d. 4j 6, 7 och 11 den - Deri is Maj. pes, från BorgareSt. af d. i, 4, 5, 7 och 9 dennes samt från BondeSt. af d. 5, 7 och 9 dennes. Lades till handkna, Då K. M, till kl. -J till 1 denna dag kallat R, St. till plenum plenorum, afgipgo H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. kl, i till I till rikssalen, hvarest H. Ex. Hr Statsministern för utrikes ärenderna, å K. M:s höga vägnar, uppläste K. M:s nåd. tal till R. St., innehållande svar å åtskilliga af dem till K. M. i underd, öfverlemnade skrifvelse!-, rör:de lagfrågor. H. Ex. Hr. Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. åteikommo kh 4 2 e, m-> <iä RM:s nåd, tal föredrogs och la-, des till handkna. Upplästes och Jades på bordet nedannämnda memor. och iitlåtm från Constitu tion sUtskottet: N:o iaa, till R. o. Ad. samt BorgareSt., angrde deras åtgärder vid memorN:o 'jS; N:o i2å- till R, o, Ad., ang:de dess åtgärd vid memor. N:o 118; StatsUtskottet: N:o 47°, med förslag till reglemente för R.
Skolande Secreteraren öfver sådane utgifne qvittencer, hvilka böra vara nutnererade föra serskild anteckning, hvilken vid hvarje Directionens sammankomst uppvisas för att i ofvan omförmälte Bok införas. Kommandes till följd häraf, inga andre af Kamereraren utgifne qvittencer att för gällande anses. 6 §. Så snart Kamereraren eSvarar mot 6 § mottagit penningar och dem i Banken insatt, antecknas de Den ig Julii r, m. 585 de i den räkning med VäxelBanken, som af honom föres efter meddeladt formulaire på det sätt, att RiddarhusCassan bibehåller sia serskildta räkning under namn af Riddarhusets räkning N;o i. Alla TestamentsFonder, med undantag af den Vennerstjernska , få en Bancoräkning. under namn afRiddarhusets räkning N:o 2; Capitationsräkningen under namn af Riddarhusets räkning N Kamereraren förer likväl för Riddarhusets räkning N:o 2 en med serskildta Coluinner inrättad räkning för de olika Fonderne, och de per - Bil, till Ridd. 0, Ad. Fröt. VI Band. 25 586 Ben 19 Jalii e, söner med hvilka räkning anses nödig. Å alla utbetalningar som skola ske, ehvad de grunda sig å de fastställde Staterne, eller godkände räkningar, bör Kamereraren först uppsätta anordning, som af Directionen underskrifverf Inlägges, jemte de qvitterade räkningarne, till verification vid HufvudBoken. Således skola först alla räkningar uppvisas för Directionen och vara påskrifne af någon Directeur, att arbetet eller betingandet är fullgjordt och fullgodt; och sluteligen , i händelse upphandlingar af inventarier äro i fråga, och lefvereringen af vederbörande bestyrkt, bör den tillkomne persedlen uti Inventarium uppföras. Sedan dessa anordningar blifvit utfärdade , sker utbetalningarne genom assignationer på Banken, hvilka af Kamereraren upprättas och af minst 2:ne Diree te urer undertecknas samt contrasigoeras af RiddarhusSecreteraren och RiddarhusKamereraren.
Ehuru Utskottet, lika med motionären, skulle önska alt kunna medverka till den ifrågasatte befrielsen från bevillning af ofvannämnde anslag ad pios usus, har Utskottet likväl, enär densamma skulle föranleda undantag till förmon för alla fromma stiftelser och inrättningar, och dymedelst förorsaka icke blott en betydlig minskning i bevillningen, utan älven osäkerhet vid inkomst-beräkningen och redovisningen deraf, ansett sig icke böra tillstyrka bifall å Herr Doctor Björkmans ofvannämnde motion. Utom några mindre redactionsförändringar uti i63 § af BevillningsStadgan, har Utskottet, enär bokhandeln, isynnerhet uti smärre städer, vore mindre förmonlig, funnit sig böra tillstyrka det tillägg i afseende på Bokhandlare, som Utskottet i i45 § föreslagit. Såsom uppmuntran för nykterhet, har Herr Contracts-Prosten Doctor Agrell inom Ilögvördiga Preste-Ståndet föreslagit, att i blifvande Bevillnings-Förordning några sbillingars afkortning i krono-utskylderne må beviljas för hvar och en, som vid mantalsskrifningen afsäger sig allt bruk af starka drycker, i likhet med hvad öffigt varit för flere minderårige eller vaccinerade barn; dock att den, som sålunda sig angifvit, men befmnes under året förtära starka drycker, skulle erlägga dubbel afgift till församlingens fattige och, om han sig öfverlastar, böta efter allmän Lag och laga tadgar; hvaruti Herr Doctor Morén och Herr Prosten Bergqvist instämt. Och har Herr Contracts-Prosten Örnberg, uti en af honom inom samma Riks-Stånd väckt motion, om en årlig consumtions-afgift af alla, som supa bränvin, hvaröfver Utskottet serskildt betänkande afgifvit, alternativt föreslagit, att, om en sådan afgift skulle finnas motbjudande, i stället ep lindring i bevillningen af minst 8 och högst 16 skillingar banco för hvarje mantalsskrifven person, som icke förtär bränvin, måtte medgifvas.