Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ånyo föredrogs och gillades BancoUtskts d. 20 sisth Mars på bordet lagda mern. ]N:o 153, i anledn. af väckt fråga om skyndsam verkställighet af R. St:s beslut ang:de förhöjning af Manufactur-discontens creditiv på R. St:s Bank. Likaledes gillade R. o. Ad. BancoUtsk:s den 20 sisth Mars på bordet lagda mern. N:o i54, lill svar å ett RiksStånds återremiss af Utsk:s under N:o 141 afgifna utlåtande. På begäran af Hrr von Hartmansdorff, August, och Stuart, Carl Gust., samt Frih. Cederström, Jacob, lades ånyo på bordet BancoUlskis d. 20 sisth Mars första gången bordlagda betänk. N:o i55, i anledn. af väckta frågor om förändring och förtydligande af de för Handels-och Näringsdisconternas lånerörelse uti 4> 5 och 6 mom. af 2Ö2 §:n i bancoreglementet af den 26 Maj 1835 lemnade föreskrifter, ang:de dels antalet af namn, som erfordras såsom hypothek för lån utöfver 10,000 r:dr, dels belåningen af vexlar, dels högsta tillåtna skuldsättningsbeloppet och dels förbudet emot låns omsättning. Föredrogs ånyo BancoUtsk:s den 20 sisth Mars på bordet lagda mern. N:o 156 , ang-.de stadgande i bancoreglementet, att kamereraren vid Bancodiscontverket skall ställa borgen eller annan godkänd säkerhet för den uppbörd honom anförtros. Jag ser af betänk., att 4ooo r:drs borgen skulle vara tillräcklig. Jag vill väl icke bestrida Utskts påstående att så är; men ringa synes mig denna borgen vara, då jag besinnar att Ridd.kamereraren, som har vida mindre medel om händer, än kamereraren i Bancodisconten, lemnade borgen för 10,000 r:dr under den tid jag var Ridd.kamererare. Frih.
Men så var det också med en känsla af bottenlös, förfärlig bitterhet som han nu tänkte tillbaka på denna tid, hvilken syntes honom som en kedja af förnärmelser: lätt genomskinlig missaktning å doktorns sida och å doktorinnans — det där andra. Hon var raka motsatsen till sin man. Gjorde han allt för att göra “teologen“ lifvet surt, så gjorde däremot hon allt för att vinna honom. I trots af herr Blomgrens synbara köld och otillgänglighet omhuldade hon honom på alla sätt och bemötte honom med en vänlighet, som nästan gränsade till ömhet. Han märkte det mer än väl, och nu vaknade åter alla hans misstankar, all hans bitterhet till lif. Han intogs af ett outsägligt förakt; men äfven detta var egentligen blott en mask, hvarmed han för sig själf sökte dölja sin beundran. Dess utom fans det en Mefisto med i spelet. Det var doktorns yngre bror. Herr Blomgren karaktäriserade honom själf i ett bref till en akademikamrat sålunda: “ ’konsuln’, som han kallas, fast han egentligen ingenting annat är än fyllbult till professionen. Han går här och för ett föraktligt lif såsom parasit på sin bror. Vi äro jämnåriga, och han öfverföll mig i början med sin vänskap, men jag betackade mig. Man kan bli sjuk af att se honom gå här och drifva bort den ena dagen efter den andra Kan du säga mig, hvad som är en sådan människas bestämmelse, hvarför inte Gud tager hans lif så väl först som sist? Jag skulle bestämdt hänga mig, ifall jag vore som han; ty han tror naturligtvis icke på någon Gud (liksom alla här ute) och fruktar således icke häller för helvetets straff.“ “Konsuln“ hatade herr Blomgren, dels därför, att denne försmått umgänget med honom, dels instinktlikt därför, att han icke kunde undgå att känna dennes både andliga och moraliska öfverlägsenhet. — Men konsuln hade erfarenhet. Han såg informatorns flämtande beundran för doktorinnan. Och han blåste på, fint och omärkligt, med begagnande af hvarje tillfälle. Det här var något spännande, något omväxlande, något som han fann nöje i att sysselsätta sig med, midt under sin slöa, onyttiga tillvaro. Frestarens roll var som klippt och skuren för honom.
Hade Riksens Ständer kunnat Och velat åt allmänna MagazinsDirectionen gifva sådan fond och organisation, att den kunnat vidmagthålla ett bestämdt msnimipris å spannemålen; så bade äfven Landtbruket, utan obillighet kunnat åläggas en derefter lämpad bevillning tijl permanent belopp emellan Riksdag garne. Men nu bar Landtmannens rätt och fördel i förra gfseendet varit lika obestämd, spm de?s skyldighet i det senare varit ovilkorlig. De upphandlingar sorn af Kongl. MagaI. nsBireotionen blifvit gjorde, hafva till stött Den 6 Februarii, sta beloppet skedt under de mindre bördiga åjien och då spannemålen varit i högre pris; fördelen deraf har kommit de större sädesproducenterne tillgodo, men icke de, som endast i ymnigare år äga något öfverskott, och under missväxtåren till och med vidkännas brist på hvad de sjelfve behöfva. Desse hafva ofta nödgats köpa och borga säd unde roissväxtåren, utan att, under de påtöljande bördigare åren kunna tå sälja det efter lefnadsbehofvet återstående öfverskottet af sin spannemål till sådant pris, att både ådragne skulder och allmänna utskylder kunnat dermed bestridas. Den satsen toide icke eiler vara lika rigtig som tilläfventyrs nog allmänt antagen, att landtmannen genom ymnigheten af de senare årens grödor fatt ersättning för hvad sädespriserne fallit. Detta skulle minst förutsätta en fördubbling af sädesproductionen , hvilken, om den ock flerestädes inträffat, likväl visst icke varit allmän, och minst ägt rum å slättbyggderne, hvarest, på alla de ställen der enskiften ej hunnit göra någon förändring^ jordbruket merändels bibehålles sådant det af ålder varit.
Intet annat Ständ än Borgare-Ständet bär hittils bland sig uptagit sädane, som ej äro medlemmar af sjelfwa Ståndet; och i detta fall befinna sig ritan twifwel Magistrats Personer i allmänhet, sä mycket mer, som de äro uteslutne frän sjelfwa walrättigheten, hwilken dock i sin natur och enligt Författningarne äger en större utsträckning än Riksdagasmanna-Rätten. At kunna wäljas bor förutsätta at kunna wäija. Det är blott Dm 8 Augusti. 769 blott genom deltagande i Borgerffapets Näringar och dermed förknippade onera, som Magistrats'Personer blifwa, der sädant är tillätit, jämte Stadens Ämbetsmän, Stadens werklige -Borgare: Det är. blott genom iklädandet af lika samhällsyrken och skyldigheter, som de kunna förskaffa sig en lika rätt at öfwerlägga och besluta om de frägor som Samhället röra, och hwilka sämedelst winna för dem et närmare och listigare interesse. Utjkottet har likwäl trott sig bora för Stockholms Stad föreflä et i sig sjelst mindre betydande undantag frän detta allmänna Stadgande. En as alder wördad wana, betragtandet af Stockholm som hufwudstad och denna hufwudstadö samtelige Riksdags Fullmägtigeö yttrade och meddelte önskan, hafwa gifwit anledning härtil. Dä antalet af Stockholms Magistrats Fullmägtige sörflaqswis blifwit inffränkt frän tre til twä, dä således hufwudstaden lemnar ätta Riksdagsmän af rätte Borgare, synes Ständets rätt ej i nägot afseende lida genom denna anomalie, hwilken deremot, för andra Städer tilläten, skulle möjligtwis en dag medföra den werkan, at Borgare-Ständet til större delen representerades af andre än Borgare. Tid efter annan förefallne missbruk hafwa föranledt Utskottet til et projecteradt uttryckelig^ stadgande i Riksdags - Ordningens 17 §. om majoritetens nödwändighet för well til Riksdagsmän och om anställande af nytt wal, enär den !
Uti ofvan åberopade underdåniga Utlåtande hafva Bergslags - Interessenteme hufvudsakligen anfört, att, då Sala Bergslag, på grund af erhåll - Stats-Utskottets Betänkanden. § ne Transporter och med Kongl. Kammar - Collegium ordentligen afslutadt Contract, blifvit lag. lig Innehafvare af Silfver* Verket med thy tillagde Förläningar: då Bergslags Interessenteme på det nogaste skola fullgjort de uti Contracterne dem ålagda skyldigheter: då, för Contractemes evärderliga bestånd, något annat vilkor, Aj-rendeafgifterne oberäknade, icke blifvit BergslagsInteressenterne förelagdt, än att de skulle, efter rätt Bergsvis, hålla Grufvan vid magt, samt detta vilkor desto heldre borde anses vara uppfyldt, som Silfvertillverkningen stigit mot hvad den var, då sista Transporten meddeldes, samt Bergslaget, till försöken att göra förbättringar uti Smältnings-processen, Grufve - och Hytte-driftens gång, enligt hvad i sådant ändamål, vid den anstälde vetenskapliga undersökningen, funnits nödigt och erforderligt, skola gjort de största uppoffringar till Byggnader m. m.; stigande blott de 2:ne sista åren till den för Bergslaget kännbara summan af 20,000 R:dr, som, i sakens gamla och vanliga gång, kunnat till större delen vara besparde och kommit Bergslaget tillgodo: och då slutligen de med Tomterna i Sala Stad förenade Gotter uti Grufvan och dess revenue utgöra en i de flesta Innevånares hand med dryg kostnad förvärfvad Egendom, som genom alla laga Actus vore förvarad; så förmente BergslagsInteressenterne, det, emot 77 §. af Regerings - Formen, någon rubbning uti de med Sälj Bergs - 6 St a t s - U t s k o 11 e t s Betänkanden. lag slutadé Contracter ej kunde ske, elter någon arman ändring uti Silfver-Verkets närvarande författning föreskrifvas än den , sorn med Intei ressenternas egen önskan och medgifvande instämmer.
Man har sagt, att det vore stridande enrot grundtankan uti vår n. v. representation, alt intaga dessa femton ofrälse representanter inom R. o. Ad. och har för att bevisa detta citerat Historien, allt efter olika smak hos de serskildta talarne. Somliga hafva gått upp till Gustaf II Adolf och andra ända upp till Christian Tyrann. Men när man vädjar till Historien, som onekligen i denna fråga är rätta skiljedomaren, så får man gå till grunden d. v. s. följa Historien ännu mycket längre tillbaka. Gör man del, så kommer man till det obestridliga factum, att R. oAd:s representation egentligen, om jag så får säga, uprann under Magnus Ladulås, ty det var då, som Adeln såsom sådan upkom genom den Adliga rnsltjenstens införande. Denna rusttjenst var grundad på krigstjenst och jordbesittning, ty hvar och en, som hade jord och ville göra krigstjenst till häst, ingick då i FrälseSlåndel. Adeln har i Sverige, der den sålunda upväxt från odalmannagrunden, aldrig utgjort en serskild, såsom eröfrande stam på underkufvade hvilande klass, hvilket den deremot varit uti de länder i Europa, 40 Den 15 Februari f. rn. der feodalsystemet utgjorde Adelns grundval. Hos oss återgingo Frälsemän ifrån denna Adelsklass lill Bondeklassen, under det att å andra sidan, Bönder ingingo i Frälse och detta ännu tvåhundrade år efter Magnus Ladulås. INär man ihågkommer detta, och verkligen vill erkänna, att dessa uplysta och förmögna Ståndspersoner, hvilka nu skulle tilldelas representationsrätt med afseende på tjenst åt Staten och sin egendom, böra inkomma i representationen, så kan jag för min del icke finna, alt man kan hitta på någon lämpligare plats för dem, eller att de öfverensstämma bättre med något annat Stånd än det, med hvilket de hafva samma politiska ursprung. Man har mycket talat om R. o. Ads betydelse.
Bil. N:o 3*y Vid frågan om Nya Trollhätte JSo/ags-Octroj, m. ni. godkänt användandet af begge §§, den ena derföre, att en utbetalning: från Handelsoch Sjöfarts-fonden fastställdes för längre lid, än sorn. •4 Constitutions-Utskottets Memorial, N:o i5. synis mig öfverensstämma med § 64 R. F., och den andra på grund af öfrige i Utskottets Betänkande närmare omförmälde förseelser. Vid frågan om Bolaget för Hval fiskfångst, deltagit i beslutet att hänvisa lill Riks-Rält frågan om den alldeles borttagna tullen för af delta bolag införd hvalfisk-tran , och det oaktadt äfven deri instämt, att anordnandet af slats-bidrag till ett så äfventyrligt företag förtjenle anmärkas efter § .07. N:o 48. Och slutligen vid frågan om användandet af 32,000 R:dr B:co till byggnader vid Carl Gustafs Stads Gevärsfadorij fastän anslaget var bestämdt till gevärs inköp — i hvilket mål jag serskildt reserverat mig mot majoriteters beslut om tillämpligheten af § 106 — utan hinder af detta beslut godkänt Utskottets anmärkning, enligt §107, mot den omständigheten, alt Stats-Secreleraren så sent i Maj 1835 föredragit ärendet, att Riksens Ständer ej kunde hinna yttra sig olver anläggningarne vid gevärsfabriken. Men i afseende på: Gardes-Regement er nas, Lif-Beväringens och Kronprinsens HussarRegementes Jnterims-Stater samt anslagen till Krigs-Collegii President — i hvilket sista mål jag serskildt reserverat mig mot användandet af § 106, men i hvilka samtlige det, efter mitt omdöme, ej blifvit utredt, att anslagen på Tredje Hufvud-tilelns besparingar voro ohjelpligen större, än som af dessa besparingar kunde bestridas, och der således begge §§:s användande hafva synts mig egentligen grundade på Constitutions-Ulskotlets yttrade åsigt om Grundlags öfverträdelse.
Det enda lämpliga tvångsmedel, som synes kunna blifva verksamt, torde vara farhåga för häkte; och gode männen böra således hänvisas att hos domstolen, på sätt 37 § förmäler, yrka gäldenärens häktande, så snart han underlåter att på deras kallelse inställa sig och uppgifva boet; hvarefter han ej förr bör ställas på fri fot, än bouppteckningen för sig gått och blifvit af honom beedigad. I de fall åter, der antingen detta medel blifvit utan framgång användt, eller ock gäldenären afvikit och ej kunnat träffas, och följaktligen de i 16 kap. 6 § Handelsbaden gifna föreskrifter böra tillämpas, lärer härmed ej kunna annorlunda tillgå, än att gäldenärens husfolk, som har hans egendom om händer, tillhållas att uppgifva boet och uppgiften beediga. Bästa sättet att härtill förmå dem torde ej heller kunna blifva något annat, än att de, i händelse af motvilja, lika med gäldenären sjelf, äfventyra häktande och qvarhållande, tilldess bouppteckningseden är aflagd. Naturligtvis måste det dessförutan slå goda männen fritt att om boets tillstånd begagna och i bouppteckningen införa de underrättelser, som för öfrigt kunna vara att tillgå. Detta förslag kan, i afseende på häktningen, synas strängt. Men jag inser icke, hvad fog till klagan deröfver skulle kunna tillerkännas en gäldenär, som hvarken frivilligt uppgifvit sitt obestånd och afträdt sin egendom, eller i godo kan förmås att lemna sina borgenärer fullständig underrättelse om sitt ekonomiska tillstånd. Och med hans husfolk är föga anledning till medömkan, när de visa sig benägna att biträda honom i undandöljande af detta tillstånd. Vilja de icke genom sanningens upptäckande befria sig från det tvångsmedel, som dertill är det enda användbara; så tyckas de med allt skäl böra skylla sig sjelfva. Den kontroll på boets uppgift, som med edgången åsyftas, står icke att ovilkorligen framtvinga. När den af gäldenären eller hans husfolk aflägges, måste det af dem bero att visa fel i de uppgifter, sorn af dem icke vitsordas.
Bunt R:dr 4,000,000. 0 månaders uppsägning. 5 % R:mt R:dr. 6 månaders uppsägning R:mt R:dr. il X 6 månaders uppsägning. R:mt R:dr. i X Summa. R:mt R:dr. ; Utgifna B:ko 722% Utlottade och återköpta. B.-ko 722% Utelöpande vid årets slut. B:ko 772% Utgifna R:mt. Utlottade och återköpta. R:mt. Utelöpande vid årets slut. R:mt. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utländsk. Inländsk. Då emellertid densamma bland utelöpande obligationer utaf de nyssnämnde inräknat B:ko 442,734 har detta belopp äfven här måst såsom utelöpande upptagas. Enligt hvad Tab. I utvisar, befanns vid slutet af räkenskapsåret 1858 större delen af dessa obligationer ännu uti Föreningens ego. Tali. XI. Orebro Hypotheks-Förenings obligation srörelse. Intill 1858 års slut. Utländskt lån. Sven ska o blig a t i o ner bets riba ra ef ter Utelöpande vid årets slut. År. Enligt kontrakt med Hambrö et Son den y 1851. Amortering 40^ år. 4 % ränta. R:mt R:dr. 6 månaders uppsägning. 4J % ränta. R:mt R,:dr. G månaders uppsägning. 4 % ränta. R:mt R:dr. 6 månaders uppsägning. 3 % ränta. R:mt R:dr. Summa. R:mt R:dr. Utgifna B:ko 77% Utlottade ock återköpta. B:ko 77% Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utgifna. Återköpta. Utelöpande vid årets slut. Utländska.
Jag sade, att jag inte vill vara ärlig, och det är sant, ty ville jag det, så skulle jag tjuta detta offentligt, och det gör jag väl en gång, men inte ännu. Åh, herre Gud! det är som om luften fyllde lungorna så starkt, så välgörande, men med ett behof för en att ropa. Det ligger en bok på mitt bord – öppen och endast uppskuren till hälften. Det sades mig, att den var värre än den åtalade Giftas, G. har skrifvit en kritik af den och (sägs det) kallat den usel, emedan den angriper hela qvinnoslägtet, och jag, som hvarken läst boken eller kritiken, jag kände mig riktigt tacksam emot G., ty jag är tacksam emot hvar man, som vill förfäkta, att jag kan få dömas som en menniska, efter mina egna handlingar och icke efter mitt kön. Nå, jag hade tagit mig en friqväll efter mina flickor äro i prestgården, och jag satt och läste andra delen af Giftas. Det stod så mycket fult om qvinnorna i företalet, men det grep mig inte, jag kände ingen harm. En del var sant, en del inte. Och så läste jag vidare. Jag har inte läst mer än halfva boken. Man skulle kanske stena mig om nej, jag är inte lugn ännu, jag kan inte tala ordentligt, och ändå vill jag tala nu i den första stämningen. Det fins något i Dygdens lön, som skorrar mig i öronen som en falsk eller ostämd ton. Men så är det inte i dessa utfall mot mitt kön. Ty det är sanning, detta han säger oss. Han kan vara ensidig, jag nekar inte det, men det är en stor, sund sanning, han säger. Jag känner mig liksom hederligare och bättre efter att ha läst; ja, du skall skratta, men jag känner det icke som förebråelser, allt detta, jag känner det som ett på en gång trumpet och hjertligt ord. Han är söndersliten och nervös, derför ser han fiender öfverallt, derför får man inte räkna så noga, om ett hugg faller der det inte skulle, eller om han måttar galet. Men grunduppfattningen är riktig: det är mot den fint uppfostrade qvinnans lätja, det borde dragas i härnad.
Det vore då för utbredandet af denna kunskapsgren, som samhällsmakten hade att sörja, när den ville befrämja den välgörande afsigt, som ligger i förslaget om förlikningskommittéer, af hvilkas införande åter, utan detta vilkor, ingen fördel vore att förvänta.’’ ”Att antalet af tvister och rättegångar må kunna minskas, är utan tvifvel en samhällsangelägenhet af stor vigt; men såvida minskningen bör ske till fördel för rättvisan, icke till dess förnärmande, synes det alltid vara till domstolarnes och lagsrnes ändamålsenlighet, som man måste återkomma fiån hvarje reflexion i detta ämne. Om rätt vid domstolarne skipas med skyndsamhet och kraft, och om den, som har rätt, kommer någorlunda skadeslös från den rättegång, han nödgats föra; om således förlust och olägenhet hufvudsakligen drabba den, som kränkt rättvisan, men kostnaderne till dennes motpart deremot godtgöras, så nära till fullt belopp, som möjligt; då torde, efter lagberedningens tanka, sjelfva hemligheten lil! Irätlystnadens botande kunna anses funnen. Och så vida man ej bör misströsta, att ett sådant resultat må kunna af lämpliga lagförbättringar förväntas; synes ock derigenom skäl vara för hand att hoppas, det förlikningsanstalter här i landet hädanefter oell för en längre framtid blifva ännu mindre hehöfliga, än de hittills varit.” På dessa med flere anförde skäl afstyrkte lagberedningen i underdånighet inföiandet af dylika anstalter i den betydelse, som ofvan omförmäles, och i denna fråga gjorde sig således äfven der gällande samma åsigter, sorn hyllats af ej mindre lagkommitéen, än äfven af Rikets Ständer vid alla Riksdagar, utom 1840 och 1841 års, då ämnet varit bragdt å bane.
Förvärfvande af fast egendom i riket vare främmande trosbekännares församlingar, inrättningar eller stiftelser förbjudet; dock må tillåtet främmande religions-samfund, hvarom i 1 § sagdt är, med Konungens tillstånd förvärfva eganderätt till den jord, som för utrymme till kyrka eller kyrkogård erfordras. A allmänna begrafningsplatser må främmande trosbekännare hädanefter, likasom hittills, erhålla lägerstad för sine döde. S 8. Skolor och andra undervisnings-anstalter må ej af främmande trosbekännare inrättas eller upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn. Sker annorledes; varde skolan eller undervisnings-anstalten stängd och föreståndaren för densamma dömd till böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler. Vid enahanda bot vare ock främmande trosbekännare förbjudet att vid sammankomst till andakts-öfning af Svenska kyrkans medlemmar hålla föredrag. § 9. Lysning till äktenskap skall, ändå att såväl mannen som qvinnan äro af främmande trosbekännelse, afkunnas i den till Svenska kyrkan hörande församling, inom hvars område bruden är boende; dock att lysningen, der begge äro medlemmar af tillåtet främmande religions-samfund, af dess föreståndare utfärdas. Vigseln må i det fall, att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religions-samfund, som tillåtet är, förrättas efter dess bruk. Är blott endera medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af Svenska kyrkans presterskap. § 10. Barn af äkta makar, som begge tillböra främmande men tillåtet religions-samfund, må af föräldrarne uppfostras i den lära de bekänna. Är blott endera makan medlem af sådant samfund; då skall barnet, om fadren tillhör Svenska kyrkan, uppfostras i den rena evangeliska Käran: Är modren af denna lära, och har skriftligt aftal om barnens uppfostran blifvit emellan makarne triiffadt före äktenskapet och inför Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Ståtiiållare-embetet uppvisadt; lände då det till efterrättelse: har ej sådant aftal skett; vare fadren efterlåtet att uppfostra barnet i den troslära han bekänner.
Ett drag af vemodig resignation 1Bg ofver den fina, valbildade mnnnen, och den ndgot f r m - skjutande hakan bildade Lfslutningen till en sB hgrlig pofil, att man kom att tanka p i en antilc kame af ndgon romersk kejsarinna. En annnn fransman, slralden IS96ry, som sainma &amp; r aflade ett besok hos henne, hemfor ett outplBnlig ?i intryck af den gamla dainen och utbrister i sin skildring af henne:, Det iir, ~orn.~fifve Korsikas klimat bronsens fasthet Bt sina soners och .dottrars kroppar och bevarnde deras sjiilars kraft iinda in i dodsminuten. Hos denna kvinna, hvars kroppsliga mekanisin ty cks hafva sfstannat, sjuder annu blodet varmt och lefva annu de upphojdaste egenskaper~. - Nar nBgon en gBng bad henne forklara hemligheten af hennes lifslwaft, gaf hon det enkla svaret:)) Jag har alltid glitt. frHn bordet med bibehAllen matlust, och vid hvarje olycka, som drabbat mig, Bar jag undergifvet fogat inig efter Guds vilja~. Befrielsenu timma for den adla, gamla damen var dock ej lHngt borta. Den 27 jan. 1836 fick hon ett haftigt feberanfall. Vid full sans beg&amp;de hon dodssakramentet, som gafs henne samma dag. ~ n n u hade hon dock fyra dagar kvar, och hvarje timme af dessa anviinde hon, i besittning af sin fulla sjalskraft, till d6dsberedelser. Ron fick gliidjen att omfamna iinm en g i n g enciast sina siincr T,ncian och Jkl-S~ne. Napoleon, Elise och Punline ilac ' le gBtt fiire modern. Joseph r a r i landsflykt i London, Louis lfig for dijdcn i Florens.