Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna författnings hufvudsakliga föreskrifter äro vid hemmansklyfning: alt undersökning om besutenhet å till utklyfning ifrågakomna hemmans-delar skall i allmänhet, der utklyfning sker till mindre än 4yö—dels mantal, verkställas af nämnd, bestående af trenne i jordbruk kunnige, inom socknen bofaste män, hvilka utses bland sockne-nämndens ledamöter; alt denna nämnd skall bedöma huruvida, enligt de i Kongl. Förordningen om hemmansklyfning stadgade grunder, åbo kan vara besuten å hvardera af de hemmansdelar, som genom klyfning uppkomma; att, innan genom en sådan undersökning det utrönts att hemmansdel, som genom köp, skifte eller gäfva blifvit utklufven, medför besutenhet, det köp, skifte eller gåfva ej må lagföljas eller kungörelse om åboförändring utfärdas, icke heller den sednare egaren s eller åboen i sådan egenskap för hemmans-delen skattskrifvas eller i kronans handlingar antecknas; hvaremellertid den förre hemmans-innehafvaren skall ansvara såsom ensam egare eller åbo för hemmanet med dess utskylder; att om genom laga kraftBih. till R. St. Bet.
Skola då lärlingarne vänta till nästa sammanträde för att blifva antagne? En annan omständighet, som hade bordt vara i Betänk, med kursiv stil utmärkt, är att till handlvetksföreningens kassa 1 R:dr b:ko sktdle erläggas, hvilken afgift troligen kommer att drabba lärlingen. Jag vill anföra ett annat vigtigare skäl, hvilket föränledt mig att yttra mig emot detta förslag, och som visar huru farligt det är att lappa på en Förfalln. Det står nemi. i 34:de §:n: ”Då gesäll skall anställas till arbete hos fabrikseller handtverksidkare, uprältas kontrakt derom för högst 3 år, på sätt i 32:dra §:n sagdt är.” Således skulle, äfven då gesäll hos mästare antages, kontrakt dem emellan inför handtverksföreningen upgöras, men detta har ingalunda varit meningen, så myckel mindre, som både motionären och åtskillige af Utsk:s ledamöter varit af den tanken, alt kontrakt för gesäller icke borde finnas. Om således 32:dra §:n godkändes, skulle en förändring vidtagas, som hvarken motionären eller Ulsles pluralitet åsyftat. Gr. Lagerbjelke: En värd talare har såsom ett skäl för Utsk:s förslag anfört, att, ehuruväl det f. n. vore föreskrifvet, att kontrakter skola uprältas, så sker sådant ändock icke. Ett mycket bättre korrektiv emot detta missbruk, än del Utsk. föreslagit, förefinnes redan och tillämpas uti vår största fabriks-stad samt bar der visat sig ganska välgörande. Man går der så tillväga, att om en lärgosse inträdl uti lära utan författningsenligt upgjordt kontrakt, och någondera sedan vill skiljas ifrån den andra, anses denne lärgosse hafva varit i tjenst enl. tjenslehjons-sladgan.
Jag lan ej tro att största möjliga försigtighet vid ett sådant tillfälle blifvit iakttagen, utan har man då inlåtit sig i för stora eller osäkra speculationer, och då kan visserligen detsamma inträffa för banker som för hvar och en enskild, och bästa sältet att förekomma sådant är, att speculera med mera försigtighet och omtanka. Jag vill icke vara vidlyftigare, utan får endast anhålla om bifall till Utsktns förslag. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag skall icke inlåta mig i någon längre vidare discussion, ang:de huruvida det kan vara nyttigt, att skrämma bort de goda directionerna, eller just den efter min öfvertygelse största säkerheten, som de ruvar, privatbankernes organisation erbjuder. Jag vill endast fästa mig vid hvad en värd talare yttrat derom, att i5 §:n icke skulle kunna förstås på det sätt, som jag förstått densamma, äfvensom vid de anmärkn.-r, som åtskillige talare i förmiddags gjorde emot PresleStrs beslut, hvilket jag föreslagit till propos. för della Stånd. Hvad i5 §:n beträffar, så, i afseende på dess sammanhang med den l/jtde, får jag först erinra, att hvarje § står införd för sig sjelf; ty här står icke öfver den i4 §tn sättet huru sedlar skola inlösas, utan i i4 §:n står ett stadgande, som bestämmer ränta för dess förbindelser, om den brister i betalning, och der innehållas stadganden, som utgöra de säkerhetsmått, hvilka den siste värde talaren trott sig sakna för sedelhafvare!!, nemi. i afseende på bancobolaget. Deremot lyder första början af i5 §:n så här:
Hennes toalett passade långt bättre för en ung flicka, som ämnade sig till en skridskobana, än för en rik fru, som gör visiter. En mörkblå klädning, en halflång, tätt åtsittande paletå med uppslagen skinnkrage och på hufvudet en liten rund, spansk barett. Fru Säfve kände sig inför något främmande. Var fru Kurt verkligen rättfram, nästan naiv, eller var hon så raffinerad. Det var något i hög grad irriterande. Fru Kurt var inte svår att bli bekant med, det vill säga, hon skulle ej varit det för någon, som velat gå henne till mötes på halfva vägen, men det ville inte fru Säfve. Hon var misslynt och stel, ty efter den lilla flyktiga tacksägelsen vid inträdet, nämnde Wanda ej våningen med ett ord, och då fru Säfve efter en stund slog fram, att hon hoppades fru Kurt var nöjd med sitt hem, svarade denna ett vänligt »ja, det är jag visst», och fortsatte så att berätta ett par lustiga missöden, som händt vid deras bröllop, hvilka hon föresatt sig, att hon och inte fru Säfves man skulle berätta för henne. Han hade nämligen hotat, att han skulle tala om dem på sitt sätt, men som han lyckligtvis stannat kvar i Stockholm ett par dagar efter dem, så hade hon ändå kommit först. — Det lät, som om det varit fråga om en kapplöpning. Hon talade mycket fort, orden nästan snubblade öfver hvarandra, stundtals, när hon blef riktigt ifrig, gjorde det intryck af att hon stammade. På en gång reste hon sig upp för att betrakta en tafla, som hängde på den ena kortväggen. — Den där är bra, sade hon. — Ja, det vill jag tro, svarade fru Säfve, nästan stött. Det är en Wahlberg. — Det har ingenting att betyda, men det är en af hans bästa. — Det är sant, fru Kurt målar, då kan jag visa några andra taflor, som ni kommer att tycka om. Hvad säger ni om den här till exempel? — Skall jag riktigt säga, hvad jag tycker, riktigt uppriktigt? — Jo, naturligtvis. — Den är dålig. — Nej, lilla fru Kurt, det är den nog inte. Det är Tidemand. — Det ser jag, men den är inte bra. — Då kanske ni inte tycker om den här heller?
Contoirct: $6rbrpter ftullmägtig ftg i något af förutnämnbe fall, emellan repiftonerne eller bå DcifetS ©tänber ej äro tillftäbeS, anmäleS ocb beifraS få# bänt af ^ultitiä^ömbubSmanncn; ecb afpålle ftg tilltalab ftullmägtig från \\U ofningett af fin befattning, intill bep pan blifmit genom laga frafit munnen bom frtfänb; cd? §. t. 8i §. u af 2tnfwarigf)cm* lingen för iDifcontjJiDirecteurcrnc t (Sotbeborg ocf> ITIolmo, tlpptäcfeS of ftullmägtig i Q3nnfen ctfer of Refciforerne fåbunt mtberlå? tanbe, ofmerffribanbe eliev afmifanbe från Reglementet oel) öfrige foreffrifter, bmarå åtal följa bor, anmäle be bet geno|t (jo# Rifet# ©tanber# 3uf!itiä£>mbub#man, Silfen åligger att (lalla ben eller bern af ©irecteurerne, cm
men ensamt likt tiggarn på heden de gå, när änglarna alla i skymningen sakta få spela till sömns de ringa och små. – Jag frågar efter Wjasemskij, adjutanten. Är han en stackare, som rymt, därför att han inte törs slå tsaren? Eller står han utanför dörren och tvekar? Eller kanske ... Älskar han mig? Mensjikov, som förblifvit sittande, reste sig med sin stora pudrade peruk och sina ordensband. – I gamla dagar, när jag bara var en sockerbagarpojke, som bar omkring mina pastejer på Moskvas gator, då kunde jag få dig glad, far lilla, när jag talade. Jag kunde styra ut mina historier så, att du tyckte dig se ohyggliga ugglor och ufvar flaxa framför dig eller tokiga dvärgar gå på händerna, men vi ha blifvit gamla, både du, min välgörare, och jag ... Jag har att lyda din kejserliga befallning. Han gick ut i gången utanför kammaren, och tsaren ropade efter honom: – Hvarför töfvar adjutanten, säger jag? Voro hans händer så orena, att han så länge behöfver två sig? Det tvättvattnet skulle lysta mig att se. När Mensjikov kom tillbaka bar han ett stort kupigt tennfat, fylldt till halfs med en röd vätska, som liknade fradgande vin. – Din adjutant Wjasemskij är död, – sade Mensjikov. – Han tvättade sina händer i sitt eget hjärteblod. Tsaren slöt åter ögonen och lutade sig öfver tsarinnans arm, och medan hon strök hans hår och kammade det mellan sina fingrar, hörde hon honom hviska: – Han älskade mig icke ... han endast fruktade ... Katerinuschka, mor lilla! DEN MÖRKA JULOTTAN. Det var julkväll. I Undenäs’ prästgård satt kaplanens änka med den aflidnes räkenskaper på knät. Klädningslifvet var sydt af hans nötta och många gånger vända kappa, hans stärkta handnäsduk hade hon bundit kring hufvudet med knuten i nacken, och hennes blåfrusna smala fingrar lågo utsträckta på papperet.
I annai Verl;, så vida den senare icke fanns vara för tjensten i Banken hinderlig, men detta förbehåll vore oförenligt med det uti anslaget fästade vilkor, förklarat, alt samma ansökning icke kunde komma under ompröfaing-, samt järnvä! fört klagan deröfver, att Baneo-Fullmäktige, genom beslut af Jen Mars «83e, bestämt, att den, som då bomme att förordaks lili Banco-secrclcrarc-tjenalen, med hvars tillsättande Banco-Fulf makt ige, de.i <y i samma månad och år, beslutat uppskjuta, intill dess ett väckt förslag om förändrad organisation af Banea-fullmäkliges Expedition blifvit af Rikets Ständer or öfvad t, borde ådagalägga, att harr Tore i tillfälle uteslutande egna sin tid åt denna tjensts bestridande, genom hvilket beslut Banco-fullmäktige skola hafva satt Ad vocat-fiscalen Heurlin i nödvändighet, att det honom samma dag meddelade förordnan - Banco-Utslcotlets Betänkande, JV;o 2g. 21 de sig afsäga; så hafva Revisorerne, vid pröfning af dessa besvär, förklarat, det Banco-fullmäktiges beslut af den a5 Januari 1838 icke öfverensslämmer nied Rikets Sländers 5i § af Banco-Reglementet gifne föreskrifter, om sältet för utfärdande af anslag till lediga tjenster, såsom följd hafva Revisorerne, nied ogillande af så väl berörde beslut, och det på grund deraf utfärdade anslag, som af det under den i5 Mars samma år meddelade beslut, förordnat, det Banco-fuIImäklige boule, före åtei besättande af den lediga Banco-secreterare-t jenslen, gä i författning om nytt anslag för ansökningars emottagande lill nämnde tjenst; äfvensom Revisorerne funnit Banco-fullmäktige hafva saknat anledning lill den uti öfverklagade beslutet af den i/j Mars i83q gifne föreskrift, hvarigenom då, vid förordnandet lill Banco-secrelerare-tjenslens bestridande, blifvit fästadt ofvan upptagna vilkor.
Denna föreskrift kan ej lämpas på den nya Adeln, vidare än på den ende person af en Slägt, som är Adelsman, och ej till hela Slägten, dels emedan den är ofrälse, dels i anseende till svårigheten för vederbörande att känna, huruvida den eller den är af en Slägt, der Adelig värdighet finnes. Häraf beror likväl en nödig controll vid afgörandet af de tvister, som troligen i framtiden skola uppstå om bättre rätt att bli Adelsman, tvister, som till sjelfva sin natur skola ådagalägga olämpligheten af det stadgande, jag nu vågar tadla. I hvarje hyfsadt Samfund är qvinnans naturliga rättighet till arf och andra förmåner allmänt erkänd. På denna grund ha döttrar alltid fått ärfva fadrens Adelskap och de dermed åtföljande förmåner lika med sönerne. Icke desto mindre är denna naturliga rättighet nu mera helt och hållet frånkänd det täcka könet. En Grefves dotter är ofrälse och äger ej minsta rätt till sin faders namn och de det samma åtföljande prerogativer1). ') Ett Kongl. Bref af 1767 förbjuder vid högsta vite ofrälse personer af hvad Stånd som helst att nyttja Adeligt namn. Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1762 förbjuder vid 500 R:dr Smits Böter ofrälse att bruka Adelig sköld och öppen hjelm, och Kongl. Brefvet den 28 Julii samina år anbefaller vederbörande noga tillse, att Ryttare, Dragoner, Soldater och Båtsmän icke erhålla eller nyttja Adeliga namn. 652 Riksdagen 1812. Detta blir så mycket mera orättvist, som Stiftelser finnas, hvilka Adeln sjelf inrättat endast för Adeliga personer af qvinnokönet. Uti Adeliga Jungfru-Stiftet kunna nya Adelns döttrar, såsom ofrälse och icke ens ägande rätt att bruka Adeligt namn, aldrig intagas, ehuru nya Adeln enligt författningarne måste bidraga till denna Inrättnings bestånd, lika med hvad den gamla gjort. Sluteligen torde det tillåtas mig att fästa uppmärksamheten äfven på det möjliga moraliska onda, som ifrågavarande stadgande synes medföra.
På sätt StatsUtskottet uti det nu upplästa Betänkandet tillkännagifva, har jag till Utskottet aflemnat tvänne Memorial * det ena om understöd för Theatern , och det andra innehållande ett provisoriskt förslag till aflöning för Theaterns Sus jetter under detta år. Då detta senare Memorial är det enda , hvaröfver Utskottet sig utlåtit, då sjelfva saken eller Theaterns vidanagthåilande dermed icke är hulpen , och då jag tror, att Theatern kan underhållas utan Statens betungande j anhåller jag att få uppläsa följande: Det är ej om nyttan och nödvändigheten af enNationalTheaters underhållande, jag nu går att tala. Alltför ofta har redan jag, och många jemte mig, sökt bevisa både den förra och den sednare. Ny bevisning vore blott att med andra ord upprepa kända tankar. Dessutom, då jag ännu så Ofta hörer oblida omdömen i detta Mål, då jag ännu hörer det framställas, såsom ej värdigt Riksens Ständers om, Den 25 Maji. 217 vårdnad, har jag kommit på den förmodan, att kanske erfarenheten allena förmår ställa saken i sin rätta dager. Kanske fordras dertill, att vi först få handgripeligen erfara följderna af Theaterns Reductjon, erfara den för. lust Odlingen , Språket och Litteraturen dervid skola lida, erfara den blifvande eficcten på sederna, dä, i en Hufvudstad, der', i anseende till climatet och till den långa väg utländska Konstnärer hafva att tillryggalägga, för att besöka oss, allmänna nöjen äro så lå, då säger jag, i en så beskaffad Hufvudstad, man fråntager Folket det enda ädlare nöjet, som allena förmådde draga de fleste Classerne ifrån den grofva sinnlighet, hvilken nu allestädes synes blifva allt mer och mer radande.
När Hagars ensliga tankar hunnit till denna återvändsgränd, ihågkom hon stjärnans ljustöcken och de underliga orden: »mitt väsen är kraft, icke kärlek» ... Hvad betydde dessa ord? Och: »spegla dig i din motbild!» ... Har ej fröken Kerstin allt, utom kärlek? Är hon ej högt begåfvad i tankens kraft, viljans kraft, handlingens kraft, och när har Sveriges rike någonsin varit så starkt, som under Kristina? Men hvad är hon mer än stark? Kan hon älska någonting annat i världen, än sig själf? Ja, hon kan älska mycket och många, hon kan måhända älska dem såsom sig själf, men älskar hon sig själf? Om hon älskar sig själf, måste hon ju alltid vara tillfreds med sig själf, icke jaga, såsom hon gör, från oro till oro, från böcker till människor, från människor åter till böcker, till nya forskningar, nya planer, nya förströelser för att komma lös från sig själf. Sök! sade stjärnan. Och fröken Kerstin söker beständigt något. Hvad söker hon? Söker hon den bortbytte prinsen? Dårskap! Hvad kan hon söka annat än sig själf, sin innersta lifsgrund, det enda hon kan i sann mening älska, det enda, där hon kan engång med kärlek hvila? Men hon finner icke sin grund, likasom jag, Hagar, ej finner min. Det betyder så litet att älska andra såsom sig själf, innan man funnit i sig det enda, som är värdt att älska och bygga uppå. Innan man funnit sin egen grund, måste man öfverbjuda sig själf, man måste älska en annan högre än sig själf; man måste kunna försaka, uppoffra sig, lefva och dö för någon annan eller någonting annat och lefva eller dö obelönad, otackad, okänd, glömd. Ty det kan ju icke vara kärlek att älska något för lön, för tack, för ära ... Den objudne gästen Öreskrifter för folket. DRAG UR SVENSKA SKALDERS LIF. DEN OBJUDNE GÄSTEN. August Blanches byst. EN SKISS UR AUGUST BLANCHE’S LIF AF M. S. SCHWARTZ. Stockholm. Albert Bonniers förlag. August Blanche. Till herr H–s villa på
Grefwe volina förbehöll, alt den cj mätte anses säsom ett Commando mål. Herr bloräsnsrolps, ^nösrx, Ridder, stapct och Adeln kan wist icke wara känstolöö för stas Medbrödcr pä Gottland. Om Landet är i fara, är uprättandet af en Landt-Muice witzerligen bästa utwägen, om de sjelfwe dertill erbjuda sig. Men att här något besluta, att Konungen stulle äga rätt, att pä Gottland, göra nägon utstrifning, kan ej wara öfwecensstämmande med Reqcrings.Formen, när en fada» utskrifning öfwer hela Lanter icke är bcwiljad af Ständcrne. Herr von bläns volff. Gottlands Riks, dagsmän hafwa gemensamt med de öfrige BondeStändekS Ledamöter undanbedt sig Conscription. Det kan således ej wara mi» tanka, att<den st uma här tillstyrka, utan endast akt hos Konungen ställe auma, las, "det täcktes Hans M j t i 'Räder tänka pä Landers förswar, antingen genom förläggande af Garni, zon eller nägot Regemente, eller genom bestlliiiug till Landshöfdingen, art med Jnnewanarena öiwerenskoms nia om de medel dertill hwari oc wista inga, fom de stulle Den i December. skulle finna för fia nyttigast och lämpligast.
Sedan i anledning af Rikets Ständers, uti underdånig skrifvelse af den 23 September sistlidet år, gjorda framställning, att, på det de å den i E. K. M. och Rikets Gommerce-Collegii hus tillhörande tomt uppförde, samt till vagnshus och foderskullar för H. K. H. Kron-Prinsens Hof-Stall begagnade trädbyggnader må kunna, i anseende till deras eld-farliga beskaffenhet och vådlighet för de dervid belägna allmänna Embets-Verk, borttagas, E. K. M, täcktes från vederbörande i Nåder infordra och derefter, under innevarande Riksmöte., meddela Rikets Ständer nödige upplysningar och kostnads-förslag, i afseende på upplåtandet och inredandet, af någon annan härtill lämplig, Staten tillhörig, local, för det ändamål, hvartill omförmäldte trädbyggnader nu begagnas, eller, derest en sådan icke vore alt tillgå, Rikets Ständer måt - Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse> IV.-o 408. i o3g te få emottaga förslag, i afseende å inköpandet af en dylik local, samt utförandet af de möjligtvis erforderlige tillbyggnader och förändringar å de der redan befintliga hus, samt yttranden häröfver blifvit på Nådig befallning afgifne af Öfver-Ståthållare-Embetet, Öfver-Intendents-Embetet samt Commerce-Collegium; så har E. K. M., genom Nådig Remiss af den 24 sistlidne Maj, dessa handlingar ti i 1 Rikets Ständers Stats-Utskott öfverlemnat. Då Rikets Ständer vid granskning af förenämnde handlingar , funnit, att den kostnad af nära 90,000 R:dr Banco, som Öfver-Intendents-Embetet uppgifvit såsom erforderlig för utvidgning och tillbyggnad af H. K, H.
St. begärt nedsättning i de dryga algifter, hvilka detta samhälle måste erlägga för detsamma beviljade byggnadslån, och jag tror mig, såsom varande från den orten, hafva fullkomlig kännedom om den bedröfliga ställning, hvaruti detta samhälle sig befinner; så anser jag mig af pligt uppfordrad, att vid detta tillfälle motsätta mig StatsUlskts tillstyrkande i detta ärende, öfverlygad alt R. o. Ad. lemnar mig någon uppmärksamhet i anseende till ärendets vigt, och då det icke begäres, att af statsverket en enda skilling må utgå till denna undsättning, utan blott att i den vinst, som af ett olyckligt samhälle årligen lemnäs till Staten, någon minskning, ehuru ringa den är, mätte blifva beviljad. Då jag förra gången, vid återremissen af detta ärende, begärde, att för de byggnadslån, som blifvit Borås beviljade, staden må fortfarande göra endast afbetalning å capitalet, men alt eftergift af sjelfva räntan måtte medgifvas, ansåg jag detta antagligt på den grund, alt Riksg.cont. för det närvar, icke har någon skuld, och alt räntan ei lades å byggnadslån för en stad, som varit nog olycklig att inom den korta tiderymden emellan 2:ne riksdagar 2:ne gånger vara totalt nedbränd. Jag ansåg denna ränta vara en ren vinst för Staten, och jag skulle tro att de staden beviljade byggnadslån blifvit lemnade för att bereda samhället en välgerning, men att Staten icke borde fordra ränta på denna välgerning. Förhållandet med dessa byggnadslån är följande: när staden första gången afbrann, erhöll densamma ett byggnadslån af 100,000 r:dr mot 3 proc. ränta och 3 proc. afbetalning, och då kort derefter, eller 5 år sednare, staden ånyo afbrann, erhöll den ytterligare ett byggnadslån af 85,000 r:dr. Villkoren för detta lån voro dock ganska hårda. Väl beviljades för de första 5 åren, att blott 5 proc. ränta skulle erläggas, men derefter skulle årligen inbetalas på lånet 10 proc. jemte 5 proc. ränta, d. v. s. alt i5 proc. skulle den olyckliga staden årligen 628 D e u aS September. betala för detta låneunderstöd.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskottet blifvit remitterad en af Riksdags fullmäktigen Per Eric Andersson från Westerås Län väckt motion, hvaruti han anmärkt, hurusom det inträffade, att Arrendator utaf Kronolägenhet, hvars skog är till trakthuggning indelad, uppå ansökning af Kammar-kollegium meddelades tillstånd att, under iakttagande af honom åliggande skyldigheter i afseende å nybyggnad och reparation vid lägenheten, för egen räkning årligen afverka en viss del af skogen, hvilket för Arrendatorn medförde en oskälig vinst, men deremot tillskyndade slaten förlust. Arrendekontrakten innehöllo endast, alt skogen linge användas till husbehof, och Kammar-kollegium syntes motionären vara alldeles obefogadt att lemna tillåtelse till dess afverkning derutöfver. Dessutom vore det påtagligt, alt derest å någon Kronans lägenhet funnes mera skog, än som till lägenhetens behof erfordrades, öfverskottet borde tillgodokomma, icke den enskilde, som ej derom kontraherat, ulan staten, för att i mån af behof användas; Och har motionären, på grund häraf, föreslagit, ”det Rikets Ständer ville, i afseende på förvaltningen af sådane kronans lägenheter, hvarest skog finnes, i underdånig skrifvelse bos Kongl. Maj:t uttrycka den önskan, att bestämdt förbud måtte meddelas för Arrendator af Kronolägenhet att annorlunda än till den utarrenderade lägenhetens behof använda derå befintlig skogstillgång, samt alt, dä sådan tillgång utöfver gårdens behof finnes, i hvilket fall öfverskottet bör af staten disponeras, tillstånd följaktligen hädanefter icke måtte enskilde meddelas att dylikt öfverskott för egen del använda”. Vid besvarandet af denna motion torde det till en början böra anmärkas, att motionären icke styrkt sin uppgift derom, att Arrendator af Kronolägenhet 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande, A:o 66. erhållit Kammar-kollegii tillåtelse att, emot Arrendekontraktets innehall, för egen räkning, utöfver lägenhetens behof, afverka den dertill hörande skog.
Med ordet ”vexelcurs” afser denna § naturligtvis den för dagen gällande, hvilket jemväl inhemtas af nästföljande 25 §; men denna 23 § innehåller i slutet följande ord: ”dock med förhöjning, motsvarande ränta till ^ för 100 i månaden, under den förfallotid, som för vexel efter samma curs är bestämd;” och när man jemför dessa ord med 25 §, så finner man, att detta tillägg till 1834 års förslag,' som slutade med ordet vexelcurs, står med den 25 § i strid, och derföre bör åter borttagas. Hr Nordenanckar: I full att den anmärkn. Frih. Cederström gjort, är riktig, sä alt 23 § står i strid med den 25, sä finner jag likväl stadgandet i denna 23 § så riktigt, att, långt ifrån att vilja utesluta här detsamma, jag hellre tror att öfverensstämmelse bör sökas, - derigenom att ett motsvarande införes i den 25 §. § 32. Gr. Gyldenstolpe: Jag tror, att meningen i början af den 32 § blefve tydligare, om man efter ordet ränta tilläde derå, så att det komme att hela: ränta derå till £ för 100 i månaden. § 33. Hr Nordenanckar: Jag finnér de i 33 och 35 §§ gjorda tidsbestämmelser något för länga. Om man har tre månaders tid på sig innan man behöfver fullfölja ålergångstalan, och vexeln redan erhållit flera endossenter, som hvar och en äga denna respittid sins emellan, så uppkommer i sanning en alltför lång tidsutdrägt. Jag tror, att denna tid bör förkortas till en och en half månad. § 42. Hr Nordenanckar: I denna 42 § stadgas, att för vexel, som med protest återkommit, utmätning eller bysättning icke kun emot vexelgifvare eller öfverlåtare verkställas förr, än tre dagar förflutit, sedan han bevisligen blifvit krafd. Pä vissa orter, t. ex. Stockholm, är redan nu executionen så hastig, att man för revers, ställd till ordres, kan erhålla utmätning pä vida kortare tid än här är stadgadt.