Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
”Ja, för att qväfva de sista symtomerna till all öfverflödig romantik, föresatte jag mig att egna en del af mitt lif åt de fattigas vård Men redan första dagen, då jag återkom från Tyskbagarbergen, dit jag först ställt kosan, mötte jag baronen. Han helsade så artigt och så innerligt vänligt, att jag, ehuru jag bestämdt vet att jag såg mycket värdig och allvarsam ut, ej kunde låta bli att ge honom ett litet småleende.” ”Nå nå, det var just ingenting!” ”Detsamma tyckte jag. Mitt hjerta var så fullt af glädje (ty jag hade åstadkommit glädje der, hvarifrån jag kom) att jag i alla fall immerfort smålog för mig sjelf – och att han just då höll sig framme, det var händelsens fel och icke mitt ifall det var något fel alls.” ”Men för att bli din bror fordrades något mer?” ”Vänta då ’jag är säker’, sade han, i det han stannade, ’att, oaktadt all den antipati, som fröken visat mig under vår sista bekantskap, ändå någon sympati finnes emellan oss’ Hvari då? sade jag ’Det torde frökon framdeles gissa’, tillade han, och försvann sedan åt det håll, hvarifrån jag kommit.” ”Jag är ganska säker att det der mötet icke skedde så tillfälligtvis! Han hade väl den dagen, likasom många gånger förut, på afstånd följt dig från fru Gyllenhake, derefter blifvit nyfiken att se hvart du tog vägen, och, då han kommit underfund dermed, inväntat dig och låtsat möta dig för att äfven i sin tur gå åstad att göra godt. Han visste nog huru det skulle verka på dig Men vidare!” ”Om det också vore såsom mamma med skäl tror, så vore det väl ändå intet ondt deruti Andra dagen när jag kom till mina sjuklingar, hade de allting bättre: de hade fått riktiga sängkläder i stället för halmen och trasorna och dessutom penningar, och de berättade mig att straxt efter min bortgång en ung herre varit hos dem och sagt att en engel sändt honom till deras hjelp.” ”Nå men, du lilla, det der var alltför sött och intressant! Jag förstår blott icke huru du kunnat tiga med det för mig?”
Ty ”det syntes mig icke vara möjligt, att med den grad af bildning, som det ”stora antalet i närvarande tidehvarf ägde, tillgången på skickliga jurymän ”skulle i något land vara nog stor för att fylla behofvet.” ”Sjelfva föremålet för de edsvurnes befattning, att med skarpsinnighet och ”menniskokännedom afväga sannolikheterna i brottet och bevisningen, för att ”upptäcka — icke brottslighet, i brist af bevis, hvilket är otillbörligt, om än ”genom lagens ofullkomlighet tillåtet — men oskuld, der den finnes, i trots ”af bevis, utesluter möjligheten att hoppas skicklighet till denna befattning ”hos män tagna ur hopen, sådan den för närvarande finnes bland Europas ”äfven mest odlade folk; och den mängd af edsvurna, som tarfvas, kan dock ”icke anskaffas, utan att taga tillflygt till massan af folket. Men om denna ”skicklighet saknas; så kan af juryinrättningen ej annat blifva, än ett misslyc”kadt försök, der okunnighet och fördomar inkräkta domaremaktens anseende ”och nedsätta dess värde; och den oskyldige skall i allmänhet mer bäfva, än ”den brottslige, att uppträda för dessa domstolar”. Min tanka är ännu så vida oförändrad, att om en jury, så populärt inrättad, som den i lagförslaget förekommer, någonsin skall kunna blifva användbar utan alltför mycken skada, en vida högre bildning då hos det stora antalet måste finnas, än som hittills uppenbarat sig. Jag bekänner dock nu otvunget, att jag föga tror på möjligheten af en så hög bildningsgrad, som härtill vore nödvändig, hos den talrikaste klassen af folket. Åtminstone visar sig härom ingen förhoppning uti de till dagens demagogiska lösen hörande uppviglingar, genom hvilka hos folket inpräglas endast anspråk och nit om rättigheter af den beskaffenhet, att de under sin utöfning måste tillintetgöra sig sjelfva, men afhålla från framskridandet i odling. Och äfven under odlingens friaste tillväxt kan jag svårligen föreställa mig folkets lägsta afdelning på en ståndpunkt, der den ägde tillräcklig upplysning för utöfningen af jurymanskapet och nog känsla af moraliska band, nog interesse för allmänna ordningen, för att kunna utan våda handhafva denna befattning.
Jag medgifver val, att, på sätt Ers Excellence yttrat, tillfälle till afventyrs framdeles kan blifva att minska Bankens utgifter, och såmedelst bereda den nedsättning i Bankens inkomster, hv rom jag väckt fråga: men tror dock, att, om vi nu gå in i detailler, och på 2iffran bestämma hvarje anslag, det sedermera torde blifva svårt att vinna det af mig åsyftade ändamål. Mig synes det således vida lämpligare, att först afgöra frågan om Bankens tillgångar, innan dess utgifter bestämmas. Grefve Mörner: Jag hemställer, om ej den at Herr Cederschjöld väckte fråga kunde uppskjutas, intill dess frågan om Silfveruppköp förekommer, då man, vid pröfningaf detdertiil bestämda anslag, Ridd, 0. Ad> Prot, VII B. I Aid. 24. Den 8 Junii f. m» torde kuno* finna tillfälle att gå Harr Ceder - schjölds önskan till mötes. Då ingen yrkat minskning af det till OdlingsLånefonden, hvarom nu egenteligen öfverlägges, af Utskotten tillstyrkte anslag, anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes å berörde anslag meddela proposition, så att vi snart må kunna komma till ett annat ämne. Herr Cederfchjöld: Jag skulle blott tro, att man har sig möjligheten bättre förbehållen, att kunna minska Bankens utgifter till det af mig uppgifne belopp, om man först bestämde, hvad tillgång man har att fördela, och till utgifter använda. Friherre Boije: Jag tror icke, att Herr Cederschjölds Motion bör uppehålla öfverläggningen i denna punct af Betänkandet. Jag förminskar icke motionens värde derföre, att j*g anser densamma böra afgörss i sammanhang nud en annan punkt af Betänkandet, samt förenar mig i det yttrande Grefve Mörner afgifvit. Hans Excellence Herr Grefven och handtMarjkalken hemställde, om icke Herr Cederschjöld behagade tillåta, att med pröfningen af hans motion finge anstå, intill desa frågan ora Silfveruppköp förekomme. Herr Cederschjöld:
Herr Laron och Landtmarffalken gjorde härefter proposition, at BewillningsUtfkottet stulle äläggas, at til Riksens Ständers Ulena med et yttrande af sädant innchäll inkomma. Bifölls. Grefwe Utamiiton anhöll, at de öfrige rexpective Ständen mätte om detta Ridderstapets och Adelns Beslut underrättas. Bifölls; men kunde ej i dag wcrkställas, emedan de andra Ständen redan wore ätstiljde. Friherre Uiijsnerant?:, ^olran ^VilLelm, Jemte det jag förenar mig med Herr !a 6aräis i frägan om Herr Lxpepition8.8ecreleraren Lclloerl)inA8 ^lcmorial, heder jagj ödmjukeligen sä tillägga, anhäkan LM proposition: At aldrig nägot LLemoria! af en enskildt man utom Den 19 Maji. 205 utom Ständet, ma kunna upläsas pä Riddarehuset, mindre rmnimras til <^on8tiruLivn8 Utstottet, emedan en oberäknelig mängd skulle kunna inkomma och uptaga hela Riddcrstapets och Adelns tid; Hwar och en som har en nyttig tanka at meddela sina medborgare, ager genom trycket bertil lagenhet, med full wisihet, at om saken förtjenar upmärksambet, densamma ofelbart framtränger til allmän kännedom. Jag yrkar sä mycket mer, at ej Lonstimtions-Mssottet mä öfwerhopas med projecter gf andra medborgare, som jag aldrig bifallit at klmnonaler af Ståndets Ledamöter skulle dit remitteras; och det af följande orsak; elvera af twännc mäste hända: antingen ligga kiemorialernss oläste at i en wrä neddammas; i hwilket fall Riddcrskapcts och Adelns medlemmar icke njuta tilbörlig aktning, och Ständet förlorar den nytta, som genom upläsandet pa Riddarhuset kunnat hämtas:
Enhvar vet och måste i sanning erkänna, att ingen enda industri eller näringsgren i vårt land blifvit i alla tider, allt intill närvarande, genom lagstiftningar så hårdhändt behandlad med förbud, beskattningar och böter, som vår lagstiftning om bränvinstillverkning och försäljning — här bar allt möjligt blifvit försökt; men ännu bar ingen lyckats framkomma med något lagförslag, som kunnat ega bestånd eller blifva till ringaste båtnad för den fattige mindre jordbrukaren; han törhända får ännu, under svett och möda, skatter och utskylder, länge sucka under träldomsoket, som han måste draga, för att kunna använda en högst vansklig vara, jag menar potaterna, den hufvudsak ligaste gröda, som med någon fördel kan påräknas, ifrån en mager och stenbunden jord. Här i vårt laud bar varit stadgadt förbud, bär bar varit hög beskattning, bär har återigen varit en billig och rättvis frihet med den allmänna eller s. k. busbebofsbränningen, men nu i närvarande tid förhåller det sig så, att nämnda fattiga jordbrukare får, hvilketdora han vill, sälja sina potater för 2 R:dr tunnan eller låta dem ruttna eller inkasta sig i den äfventyrliga bränvinsbränningen, hvarest ban gjort den beräkningen och svåra erfarenheten, att Kronan eller Staren skall hafva omkring .5 R:dr i skatt för en tunna potater, som verkats till bränvin, innan tillverkaren får beräkna sig något enda öre för sin vara —- sådant tyckes mig vara orimligt, och borde aldrig med något skäl kunna försvaras. Det vore ju mera skäl att lindra dessa fabrikanter och åtminstone minska, om icke alldeles indraga, det myckna dyra kontrollväsendet öfver denna behöfliga binäring, som väl aldrig lärer kunna utrotas; och för att söka bereda denna binäring någon bemedling af medömkan och rättvisa inom vårt lands lagstiftning, dä vi veta huru utlandet både genom lurendrejeri och s. k. drawback kränka våra bränvinstillverkares och försäljares rättigheter, är det sorn jag vill ovilkorligen påyrka, antingen: att all införsel från utlandet af bränvin eller spirituosa måtte belt och hållet strängeligen förbjudas, eller ock att den nuvarande tullafgiften fördubblas.
M. ingifven, hafva icke några skäl blifvit anförda Den i5 Augusti f. m. som kunna föranleda resning. Vid detta förhållande frågar jag ora det kan anses grymt, på sätt en ledamot yttrat, 0111 descendenterne efter en person, som erhållit perpetuelt arrende å en qvarn, mot skyldighet att uppbygga densamma såsom förfallen och den i all framtid underhålla i fullgod! skick m. m. men sådant uraktlåtit, skiljes från detta arrende, sedan qvarnen icke allenast icke blifvit underhållen, utan dertill successive mer och mer förfallit, och man derjemte kan förutse en husrötebrist af mer än 4>000 r:dr, redan ådömd för för-uunmadt iståndsältande af islafvar samt dammar, hvilka i följd af denna försummelse blifvit försatta i det bristfälliga skick, att de helt och hållet måste ombyggas. Hjelper man sådant genom hvad SlalsUtsk. tillstyrkt? Då, på sätt jag redan nämnt, egentliga skälet för bifall till ansökningen skulle bestå uti förvärfvnndel af en rättighet å Kronans sida, hvilken Kronan redan äger i följd af den storsluflesdelning, dervid så väl qvarntomten som iastage-platsen blifvit från Broby skiljda såsom krono-qvarnen tillhörande, såsom den af mig åberopade kartan utvisar, hvilken i behörig ordning blifvit fastställd och vunnit laga kraft; så frågar jag, om det vid sådant sakens skick ens är tänkbart att bifalla Utsk:s betänk. Jag förnyar min begäran att B. o. Ad. måtte afslå begge betänkandena. Gr. Horn: Tvänne ledamöter hafva synnerligen klandrat, att B. St. upptaga och afgöra frågor, uti hvilka domaremakten redan yttrat sig. Som delta klander egentligen skulle drabba SlatsUtsk., hvilket upptagit denna fråga, så anser jag mig skyldig alt B. o. Ad. redovisar huru dermed tillgått.
Hon ansåg icke, att det var för mycket arbete i flickskolorna, men det var en svag generation, som för närvarande växte upp i våra flickskolor. Lexorna voro icke för stora, men arbetskraften var så oerhördt liten. Det fanns ingen förmåga att skilja hufvudsak från bisak, att göra en rask och hurtig ansträngning. Detta brast hos flickorna; de flesta, som haft med dem att göra, måste erkänna det. Flickorna voro i en sämre ställning än gossarne. De ledo mera äu dessa af det ofta enerverande sällskapslifvet, de kunde mindre vara ute, de hade färre lekar till sitt förfogande, och så hade de den ansträngande spelningen, som kräfde så mycken tid. Slutligen hade flickorna mindre motståndskraft än gossarne. Valfriheten i flickskolorna borde tillämpas i större utsträckning än hvad som sker. Om ej en svensk flicka behöfde kunna så många språk, så kunde skolan nedlägga mera kraft på utbildningen af den själfständiga arbetsförmågan, som var så viktig. Det borde mera läggas an på att stärka viljan genom att ge eleverna själfständiga uppgifter och ej blott låta dem svara på frågor. Det var den riktiga vägen. Nu måste man med bekymmer se på det uppväxande släktet. En minnestafla öfver Jenny Lind aftäcktes häromdagen i Westminster Abbey i London af prinsessan Christian af Schleswig-Holstein, en dotter till drottning Victoria. Högtidligheten bevistades af flere framstående personer, bland kvilka märktes svensk-norska sändebudet i London, kompositören sir Arthur Sullivan äfvensom den aflidna sångerskans make och barn. * I kriget mot balcterierna — och all slags annan ohyra ur den lägre djurvärlden — ett krig som icke minst om våren af alla ordentliga husmödrar måste upptagas på det skarpaste allvar, kunna de nu påräkna ett värdefullt bistånd af en institution i hufvudstaden, som tagit till sitt fältrop d e s a människofienders död. Aktiebolaget Parasilicida fyller på ett utmärkt sätt sin i en storstad som Stockholm sä viktiga uppgift, och vi hänvisa därför alla våra hufvudstadsläsarinnor till ett noggrant studium af det cirkulär, som bolaget tillsänder dem med detta nummer af Idun.
Och så skulle hon få ha sitt eget hem, der hon kunde styra och ställa som hon ville — sin egen lilla vrå, långt från verldens oro och larm, Och nu i denna aftonstund närmade hon sig sitt nya hem — det låg dernere i den lilla skogomkransade staden — nära kyrkan, från hvars tornspira tuppen i glänsande qvällbelysning tindrade mot henne som en vänligt inbjudande lycko-stjerna! Hon skulle börja ett helt och hållet annat lif, hon ville försöka alltmera se tillbaka på det förflutna som något afslutadt, begrafvet. I sitt jemna, dagliga arbete ville hon hemta nytt, friskare själslif. Den Annie Birger, som först lefvat den lyckliga fröjdfulla barndomen i ett rikt hem, smekt och bortskämd af alla, och som sedan haft några berusande ungdomsår, då hon dansat, lett, svärmat och älskat, då hvar dag af hennes lif varit som en herrlig festdag — densamma Annie Birger, som sedan med ens blifvit frånröfvad allt, hvad hon från vaggan ansett vara sitt för alla tider — den Annie, hvars ögon fått mörka ringar af tårar, hvars själ känt den djupaste förtviflan jorden kan gifva en menniska — hon ville nu som folkskollärarinna börja sitt lif på nytt — ett stilla, enformigt, sträfsamt lif • — ett lif af fattigdom och försakelse — i alla händelser sundt och friskt — utan fantasier och drömmar, utan längtan och kärlek. Aldrig mera hoppas någonting — inte som andra flickor hoppas — och aldrig älska — som hon en gång älskat — ingen känsloverld, intet grubbel — • ingen åtrå — bara arbeta, arbeta och så låta dagarne gå! De flesta passagerarne på ångbåten hade nyfiket betraktat det unga sorgklädda fruntimret, som suttit så orörlig och stirrat på landskapet, försjunken i djupa tankar. Midt emot henne hade en ung man haft sin plats, och öfver kanten på ett tidningsblad hade han nästan oafbrutet betraktat henne.
I min tanke finnes det 2:ne lämpliga åtgärder att vidtaga, till förminskande af hägnadsbesväret, hvarigenom skogarne skulle sparas, och egofrid vinnas. Den första åtgärden vore att antaga den s. k. hiilflenprincipen, hvarom så väl K. M. vid 1840 års Riksdag, som ock enskilte Riksdagsmän väckt förslag. Denna princip utgår deruppå, att hvarje jordegare håller halfva gärdesgården mot sin granne, utan afseende å hemmanens storlek. Härutaf skulle enl. all sannolikhet blifva en följd, att grannar skulle allestädes, der det lämpligen kunde ske, borttaga gärdesgårdarne sig emellan och i stället låta valla sina betande djur. Den andra åtgärden, hvilken kunde betraktas som en början till antagande af den princip i afseende å stängselskyldigheten, som lagkomitéen och lagberedning ansett vara den enda rigtiga i ett civiliseradt samhälle, och som vid alla Landtbruksmöten blifvit förordad, vore att utfärda ett stadgande, hvilket ålade hvar och en att hålla sådan vård om sina mindre husdjur får, svin och gäss, att de ej inkomme på annans mark. Orsaken, hvarför jag anser att man bör göra början med de mindre husdjurens vårdande, är den, att det är lätt att genom en liten stängsel, t. ex. en graf eller en lång stengärdesgård, utestänga den större boskapen, då det deremot är snart sagdt omöjligt att genom stängsel afhålla smådjuren. Vid Kalmar hafva vi ett talande exempel, hvilken lättnad i stängselhållningen ett dylikt stadgande medför. Magistraten i nämnde stad har nemi. vid högt vite förbjudit utsläppande af omnämnde småkreatur å stadsjorden. När man om sommaren reser genom stadens egor så finnér man, att stängseln å stadsegorna är knappast hälften så dyrbar, som hägnaderna utanför desamma, hvarvid är att märka det stadsegorna aldrig, deremot landsbygden alltid, bära utseendet af att ha varit blottstälda för ofred. Hvad jag nu haft äran anföra torde få åtfölja motionens remiss till vederbörligt Utskott. Remitterades till LagUtsk. Föredrogs Frih.
Pyh det gjorde ingenting, det kunde man gärna stå ut med efter ett sådant trefligt äfventyr. När kvarten kom, brydde vi oss icke mer det ringaste om hela bestraffningen. Flickorna samlades omkring oss. Huru långt åkte ni på vedlasset? Ända ifrån Kotkankallio. Du milde! Och igenom hela staden? Naturligtvis! Herrejess! Mötte ni inte någon? Jo visst, många. Till exempel biskopen. Gud! Och han såg er? Naturligtvis såg han oss. Men vi låtsade inte alls märka honom. Nej, men tänk! Ja, tänk! De sågo med stora ögon på hvarandra och på oss. Vi beundrades. Och vi voro något belåtna. Vi täflade om att skryta med vår djärfhet. Människorna hade skyndat till fönstren för att betrakta oss, de mötande hade stannat på gatorna, men vi hade icke brytt oss om någonting! Ett sådant äfventyr hade ännu ingen upplefvat, och vi skulle häller aldrig i världen glömma det. Makalöst roligt hade vi haft, lasset var ännu därtill så förskräckligt högt säkert var där minst en famn ved på det! Och inte skulle hvar och en vågat göra det, knappast någon enda flicka i hela skolan utom vi tre. Vår stolthet kände naturligtvis inga gränser. Flickorna omkring oss upphörde icke att himla sig. Vårt anseende hade stigit otroligt, det såg man tydligt på deras blickar. Agnes satt ett stycke därifrån och hörde på, men sade ingenting. Hon vände långsamt bort hufvudet, men jag uppfångade dock en skymt af hennes blick. Det var alldeles nog. Jag fick liksom en kall dusch öfver mig. Jag hvarken skröt eller skrattade mera. Jag drog mig skamflat ifrån de andra och satte mig på min plats. Agnes ogillade vår handling ! Och nu förstod också jag plötsligt huru förfärligt dumt vi burit oss åt. Alldeles som själfsvåldiga pojkslynglar. Hade man någonsin sett eller hört talas om att flickor åkte på vedlass? Agnes skulle på inga vilkor gjort någonting sådant. Huru kunde vi vara så tokiga, hvar hade vi haft våra tankar! Nu skulle kanske hela skolan för vår skull råka i vanrykte. Jag kände mig högst olycklig. Där höll Fanny alt fortfarande på att skräfla, medan flickorna himlade sig. Det började plåga mig, deras munterhet skar mig i öronen.
Den i December f. m. statsregleringen under vederbörliga hufvudtitlar upföras, för att, intill dess nästkommande Riksdags statsreglering vidtager, kunna af K. M. till lämpliga arfvoden åt vederbörande tjenstemän disponeras. Om remiss af denna min motion till StatsUtsk. anhålles vördsamligen. Förslag till K. KrigsCollegii ombildning till en ArméeFörvaltning. ArméeFörvaltnm ställes under Chefens för Landtförsv.-sDepart:tets inseende och omfattar de ärender, som äro bans Depart. tilldelade, men, i afseende å handläggning och verksta11 ighetsåtgärder, särdeles den efter ärendernas beskaffenhet, mellan afdelningar med hvar sin fristående och på egen ansvarighet handlande Chef, dock så att, till enhets vinnande, ordnandet och ledningen af det hela utgår från Depart:tsChefen, samt att i och för handläggningen af vissa gemensamma angelägenheter, ArméeFörvaltnms samtlige AfdelningsCbefer, in pleno sammanträda. ArméeFörvaltnms gemensamma eller pleni ärender, äro: Arbetsordning för Afdelningarne. Afgifvande af underd:a förslag till a) Allmänna författn:r i ArméeFörvaltnm tillhörande delar eller ändringar i dem. ö) Statsprojekt, till fördelande af anslager å Riksstatens 4 Hufvudtitel; och e) Berättelser om Förvaltnm på det hela, som efter hvarje års utgång eller på serskildta tider böra till K. M. afgifvas. Kungörelser, Förordnrr och Cirkulärer i ArméeFörvaltnm tillhörande ärender, som antaga egenskap af allmänna författmr och af sådan orsak intagas i Svensk FörfattmsSamling; Tjenste-edens emottagande af Regementsoch CorpsChefer samt ArméeFörvaltnms egne embetsoch tjenstemän och besvär öfver K. M:s Bef:h:des beslut. Uptagande och afdömande af åtalade tjenstefel eller försummelser af den ArméeFörvaltnm tillhörande personal, hvilka icke af Afdelningschef kunna rättas eller tillhöra Domstol att behandla.
Jag vet, att tidernas skick är mycket förändradt, att man var mer hemlighetsfull förr än nu och att vi numera icke lefva i de tider, då hemligheten utsträcktes till all ting och då det hette i instruetionerna, att det måste hemligt hållas, på det ingen kunskap derom måtte komma till K. M:s fiender och Den 17 Juli f. m. 387 vedervärdiga; men jag tror dock, att man ej bör gå så långt i öppenhjertighet, att man till dem, som kunna blifva ens fiender, ger fullständiga förslag öfver sin krigsmateriel. Jag anhåller derföre 0111 propos. till afslag på denna punkt af Utsk:s betänk, och tror, att den icke ens skulle kunna af K. M. bifallas, särdeles då sådant för revisorernas granskning är alldeles obehöflig!, H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då denna § inneliölle tvenne frågor, ville H. Ex, framställa propos. å hvardera särskildt. Frih. Boye: Jag tror visst, att den distinction emellan frågorna, som Hr Gr. o. Landtm, behagat göra, är ganska riktig;i men jag förenar mig i den anhållan, som Frih. Franc Sparre gjort, att propos. må göras till afslag på första delen af Utsk:s förslag i denna punkt. Jag behölver icke tillägga några skäl till dem, som af Hr Frih, redan blifvit anförda; men för min känsla är det motbjudande, att KrigsColl:m genom en lag skulle åläggas att gifva andra magter tillkänna, huru många månader vi hafva krut att försvara oss med. Nyfikenheten går för långt, då man vill gifva publiciteten en sådan utsträckning. Gr. Cronhjelm; Jag instämmer så mycket hellre med de båda sista värda talarne i anhållan om afslag å Utskts hemställan, som jag alltid varit af samma tanke i detta fall.
Att man, på sätt anfördt blifvit, i Frankrike återtagit Gregorianska årsräkningen, äfvensom, huru våda Geometrerne dela a 116 Besv. och Ekon. Ut$k. Betänkanäen, cirkeln i 4°° eller 360 grader, anser Utskottet vid detta tillfälle icke afgifva något bevis för eller emot decitnafdelningen a£ Mått, Mål och Vigt. Beträffande åter den framställda jemn» förelsen imellan summeringen af en kannas decimaldelar och af dess vanliga bråk, är det klart, att, om denna framställning göres till dem, som äro vana vid vanlig bråkräkning, och som ännu ej försökt decimalräkning, så skola de visserligen utan betänkande föredraga den bekanta rnethoden för den obekanta; sker åter jemnförelsen af den, som känner båda, så kan det icke blifva tvätydigt, att en enkel addition af hela tal är vida lättare än att först reducera bråken till lika Nämnare och att sedan addera Täljarne. Utskottet får således förklara, att da anmärkningar, som blifvit gjorda mot hufvudgrunderna af dess Betänkande, icke verkat någon ändring i Utskottets öfvertygelse. Det anser, hvad som blifvit anfördt om föränderligheten af secundpendelns längd på en gifven ort, icke vara grundadt, och att de åberopade skälen fernot decimaldelningens införande i Sveriges Mått, Mål och Vigt icke äro af sådan beskaffenhet, att de kunnat föranleda Utskottet frångå hvad det i detta hänseende tillstyrkt. Rörande rymdemåttet åter, hafva många enskilde RiksdagsFullmägtige inom Ridderskapet och Adeln, Prestooch Borgare - Bssv. och Ekon. Ut sk. Eetnnkanden. U17 Ståndet, samt hela BondeStåndet, sammantaget yrkat, att tiokannsmilet, eller Foting, med kannan till dess underafdelning, skulle företrädesvis antagas till torrvarumål.