Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skogs-planteringar mätte uppmuntras genom premier eller sådana privilegier, som i framtiden kunna skänka idogheten och omtankan någon nytta och fördel; att hägnaden af sten eller jordvallar måtte åläggas hvarje jordegare att uppföra till minst 10 famnar ä hvarje I hemman ; och slutligen , att Allrnäntungarne mätte fördelas■ pål de skoglöse hemmanen , under förbehåll af noggrann vård och åter-planterings-skyldighet å de medtagna trakterna. Af Friherre Jacob Wilhelm Sprengtporten3 sorn, med anledning af Ilr Gripenstedts Memorial, anfört: att, sedan Kongl. Maj:t, på grund af Rikets Ständers vid sista Riksdagen gjorda underdåniga anhållan, samtyckt, att Ållmänningarne må kunna fördelas Interessenterne emellan, det likväl ingalunda kunde anses afgjordt, om interessentskapet tillhörde blott de skoglöse hemmans-egarnehvilka, på grund af i8o5 års \ Lagsamt A. Besvo. Oee.-U/sk. Ull. N:o 22. Skogs-ordning, vore företrädesvis berättigade till utsynings erhållande, eller om Alimänningarne, efter hemmantal, hor de fördelas på hela Häradet. Friherren har öfver denna omständighet begärt Utskottens bestämda Utlåtande. Vidare har af Friherren blifvit anfördt, att af Allmänningarnes delning deras sköfling vore att befara, hvadan ock af honom med serdeles tillfredsställelse blifvit inhemtadt, att i de flesta fall, då frågor härom förevarit, hade Intercssenterne sjelfve för sig funnit förmonligast att bibehålla dessa Skogar i sitt nuvarande skick. Skogs-betjening för deras framtida vård torde således ej kunna undvaras, och det vore genom en sådan, theoretiskt och practiskt undervisad i sitt yrke, derjemte tillräckligen aflönad samt underkastad noggranna föreskrifter och stränga controllör, som det vigtiga ändamålet, alt inom Riket tillvägabringa en förbättrad Skogshushållning, snarast borde uppnås. Det vore allmänt erkändt, att i Tyskland de allmänna Skogarne voro långt bättre vårdade än de enskilda.
Aftal om frakt må slutas på sätt kontrahenterne tjenligast finna och skall skriftligen affattas, om endera det yrkar. § 74. Rederiet vare i och för de ersättningar, som kunna blifva detsamma ålagda i anseende till uteblifvet, ofullständigt eller felaktigt uppfyllande af fraktaftal, förbundet endast med fartyg och frakt, såvida det ej sjelft är till det uteblifna, ofullständiga eller felaktiga uppfyllandet vållande. § 75. Befraktas helt fartyg, anses deri icke inberäknade däck, kajuta, kabelgatt, segelkoj, skans och nödigt utrymme under däck för proviant, vatten och bränsle. § 76. Uppgifves, vid aftal om frakt, fartyget till större lästetal än mätebrefvet innehåller, vare befraktare berättigad till ersättning för den kostnad och skada, honom tillskyndas, i händelse fartyget ej kan lasta hvad som fraktaftalet föranleder. Är skilnaden mellan det uppgifna och i mätebrefvet utsatta lästetalet icke större, än en tjugondedel af mätebrefvets lästetal, eger sådan ersättning icke rum. § 77. Är fartyg helt och hållet eller till bestämd del eller till vissa läster befraktadt, vare befälhafvaren skyldig att, utan ersättning, en viss tid afbida att godset aflemnas eller lossas, hvilken tid kallas liggedagar. Dessa räknas från och med nästa helgfria dag, sedan fartyget till lastning eller lossning färdigt är och befälhafvaren derom underrättat befraktare, aflastare eller lastemottagare, så ock, der särskild lastningseller lossningsplats inom hamnen anvisas, dit på rederiets bekostnad fartyget förhalat. Börjar ej lastning eller lossning, eller hinner den ej fullbordas, inom fartygets liggedagar; vare befälhafvare skyldig att dertill lemna ytterligare tid, emot ersättning till fartyget af befraktare eller lastemottagare. Denna tid kallas öfverliggedagar. och dessa, sammanräknade med liggedagarno, fartygets liggetid.
Dessa hemsökelser skola dock lika litet som kons död afskräcka mig från mitt verk“ &c. Adolf var inne hos sin far, då detta bref ankom. Lagmannen, som satt, plågad af gikt, i sin länstol, läste det, skakade på hufvudet och sade till sonen: – Sätt dig och skrif! Adolf skref efter sin fars diktamen: “Jag hör med verklig sorg, att ondskan med sådan brådska tager öfverhanden bland våra grannar och måste gilla ert beslut, ehuru jag väl önskat, att de lärde och fromme herrarne i domkapitlet och theologiska fakulteten gifvit oss ett rättesnöre för vårt handlingssätt, der upplysning annars icke kan erhållas. Men båda delarne låta sig väl förena, ty om ni insänder edra skrifvelser till dem, så hinner nog svar ankomma, innan målet blir utageradt, helst handlingarne i detsamma skola tillställas Hofrätten, innan dom får afkunnas. Det förekommer mig äfven som om de för trolldom anklagade ej få gå värjemålsed till sitt friande, enär de redan med ed förbundit sig med fienden till deras själar, utan måste väl en egen procedur i detta hänseende föreskrifvas. Det önskade formuläret, enligt hvilket ni vill uppsätta anklagelseakterna mot Ingrid på Tallmossen, hennes dotter Ellen ... – Hvad kommer åt dig? Är du sjuk Med dessa ord afbröt lagman Skytte sin diktamen och fäste sin skarpa grå domareblick på sonen, som bleknat vid de sist dikterade orden, och hvars hand darrade, då han skulle nedskrifva dem. – Ja, jag är något illamående, stammade Adolf. – Gör en ridt och låt den friska luften svalka dig, sedan du slutat mitt bref ... Huru var sista punkten? – „Det önskade formuläret, enligt hvilket ni vill uppsätta anklagelseakterna mot Ingrid på Tallmossen, hennes dotter Ellen“ .. – Och de andra hexorna, fortfor lagmannen dikterande, – finnes å sidan 97 i den bok, som jag härmed sänder er, men det tillkommer icke eder att göra målet anhängigt, utan skall ni derom tillsäga länsmannen, som i enlighet med 17 kapitlet Tingmalabalken är rätter kärande, om ej målsegande kärar.
Raab: Ehuru jag, förra gången frågan förevar, yrkade det beslut, som R. ö. Ad. då fattade, instänimer jag nu med dem, som anhållit, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut. Om någon talare motsätter sig denna anhållan, skall jag bedja att få vidare motivera min mening. Gr. Lagerbjelke: Afven jag anhåller, att R. o. Ad. behagade vidblifva sitt förra gången fattade beslut. Detta beslut är. icke allenast i redaktionen bättre, än Utsk:s, utan jemväl i sak. Utsk. har nemi infört ett andra morn., hvarigenom stadgas att, ”minuthandel med eller utskänkning af bränvin ej får idkas ä landet uti samma gård, eller i stad uti samma lägenhet, der annan sådan handel drifves, hvartill särskildt tillstånd erfordras.” Nu är en bland de första fordringarne på en god lag, att den skall vara "tydlig, hvilket dock alldeles icke är händelsen med det af Utsk. här framställda förslag. Det kan nemi. tvistas om hvad med lägenhet i stad förstås; ty den ene kan anse det betyder en hel gård eller ett hus, den andre en våning, ett rum eller en bod. 0m man dermed förslår ett helt hus, så skulle på det ena stället i ett helt qvarter icke få finnas någon utminuteringshaudel emedan i samma hus, som upptager hela qvarteret, finnes annan handelslägenhet; hvaremot midt öfver gatan, der husen äro små, dylika handelsbodar kunna finnas vägg om vägg med hvarandra. Anser man att med ordet ”lägenhet” förstås bod, så är det gifvet, att det" på ena sidan om förstugan kan finnas en annan handel och på den andra en minuteringshandel. Genom Utsk:s förslag är således ingenting vunnet, utom anledningar till processer och omgångar af alla slag. På grund af dessa skäl, anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förut fattade beslut. Hr Gr. o.
Så uppvaktades hon bland annat i sitt hem af Klara församlings skyddskommittés styrelsemedlemmar, till hvilka fru Lidell hör. Genom friherrinnan Skogman framförde kommittén sitt tack för det mångåriga gagnande arbete i välgörenhetens tjänst, fru Lidell uträttat, och öfverlämnade en synnerligen smakfullt textad adress. I hemmet vid sin makes sida, den 83- årige til. d:r C. E. Lidell, mottog fru Lidell för öfrigt under dagens lopp talrika bevis på släkts och vänners hjärtliga sympatier i form af smakfulla presenter, blommor, telegram och bref från när och fjärran. Kvinnorna dr o välkomna! Till den kurs för utbildande af posttjänstemän, hvilken tog sin början den 1 oktober, hade ansökningar inkommit till ett antal af 70. Oaktadt kursen endast var afsedd för manliga elever, hade dock 18 kvinnliga sökande anmält sig och dels på grund af det stora behofvet af rekryter och dels på grund af den ringa tillgången på lämpliga manliga sökande, blefvo icke mindre än 14 ansökningar från kvinnliga aspiranter bifallna. Professorskan Ann Margret Holmgren, f. Tersmeden, aflidne prof. Frithiof Holmgrens änka, har utsetts till redaktör af studentföreningen Verdandis småskrifter. * * &gt;När medaljen öfrerlämnades ». Redan i förliden juli månad meddelade Idun, att den framstående lärarinnan vid tekniska skolan härstädes fröken Amelie Branät af konungen hugnats med guldmedaljen: » Illis quorum meruere labores&gt;. Sedan nu skolan börjat sin verksamhet för läsåret, ägde senaste lördags e. m. en stämningsfull fest rum därstädes, hvarvid styrelsens ordförande professor G. R. Dahlander i närvaro af skolans talrika lärarepersonal samt dess öfver 300 kvinnliga lärjungar med ett anslående tal öfverlämnade den åt fröken Brandt tilldelade medaljen. Härpå framträdde skolans föreståndare, rektor Adler, och uppläste en lyckönskningsoch tacksamhetsadress från fröken Brandts kamrater samt frambar å egna och lärjungarnes vägnar ett från hjärtat gående tack för hennes mångåriga och förtjänstfulla arbete i skolan. Slutligen öfverlämnades till fröken Brandt från tekniska skolans nuvarande och f. d. lärjungar flere smakfulla buketter och en korg med blommor.
Denna värld äger egentligen alls ingen motsvarighet t. ex. i Sverige, föga i någon annan hufvudstad, och ingenstädes finner man en » salon », i ordets gamla, franska betydelse, d. v. s. bildande kåseri-cirkel, sådan som de, hvilka ännu i Paris lefva på sina ärorika traditioner från Hotel de Rambouillets eller Récamier ' s dagar. Ämnet om dessa parisiska salonger skall jag kanskeenannan gång utförligare söka behandla; bland dessa moderna damer, som glänsa genom sin esprit och sin kärlek till les beauxarts et les belles-lettres, en prinsessa Mathilde, en Juliette Adam, madame Aubernon eller Madeleine Lemaire, vill jag nu hålla mig till den, hvars fina, aristokratiska profil pryder detta blad: madame Camille Flammarion. Den berömde astronomens maka är utan tvifvel en af de mera intressanta företeelserna inom Pariser-societeten. Mycket ståtlig, mycket elegant med sin frappanta typ af Marquise Louis XV — hvilken hon soignerar till den grad att hon aldrig burit annan coaffyr än den epokens — illustrerar hon på ett mycket lyckligt sätt det berömda naturvetenskapliga författarenamn, hon bär. Man säger i Frankrike, att kvinnan har lika stor makt att stjälpa som att hjälpa den man, som älskar henne, och att hon alltid håller sig till en af dessa bägge ytterligheter. På hennes makt till mannens bästa är åtminstone fru Flammarion ett lysande bevis; hennes hängifvenhet och gränslösa beundran för sin rikt begåfvade make skulle kunna framlocka ett små- leende, om de ej vore så, man kan nästan säga, rörande. Där ligger i hennes salong en elegant kadde med inskriften, broderad af hennes egen hand: COMA C A M I L L f F L A M M A ORIONIS, och dess stoppning består af alla håroch skägglockar, som fallit från hennes mans hufvud under barberarens sax, och hvilka hon alltsedan sitt giftermål bevarat som reliker. Allting i deras hem betygar samma afgudande kult för författaren till » Bebodda världar ».
Utan tvifvel föranleddes tullsatsernas totala borttagande frän de för vår spanmålsproduktion lyckliga förhållanden, som egde rum under åren innan 1857 års taxa af Rikets Ständer beslöts, och derifrån att exporten af våra öfverskott gynnades deraf, att Ryssland, Europas kornbod, icke kunde deltaga i konkurrensen, enär dess hamnar i följd af kriget med Vestmagterna voro blockerade, klan synes dock icke hafva betänkt, att sistnämnda förhållande var af öfvergående natur och att i vårt klimat de goda åren höra till undantagen. Också har sedan totvillnititjS-Ulskc.llcls Betänkande \:o S. 1857 ett annat resultat i afseende å vår spanmålsexport visat sig, så vida mait undantager utförseln af korn, sorn ökats på ett tillfredsställande sätt samt sädesslaget hafre, som i stigande mängd utföres — detta sednare dock icke till jordbrukets båtnad, oin man besinnar att detta sädesslag utgör kreaturens föda och att de utförda qvantiteterne, använda inom landet, skulle befordra vår ladugårdsskötsel, hvars uppbringande är enda vilkoret för en ökad produktion af de sädesslag, som utgöra föda för menniskor. Att ladugårdsskötsel!! borde idkas med annan omsorg än nu sker, bevittnas bäst då man betraktar hvad af dess hufvudprodukter, smör och ost, till landet importerats under de 6 åren 1857—1862, utöfver hvad som derifrån utförts. De öfver skjutande införselsbeloppen utgöra nemligen icke mindre än 536,400 lispund smör och 331,430 lispund ost, motsvarande ett penningevärde, efter beräkning af 11 R:dr för ett lispund smör och 6 Rulr för ett lispund ost, af 9,549,870 R:dr Ruut. Under ofvannämnde 6 år har af omalen hvete visserligen exporten öfverstigit importen, men hvetemjöl har deremot införts till så stora qvantiteter, att de fullt uppväga det öfverskott, som uppstått hvad den omalna säden angår.
Det är väl bättre, att vara så måttlig i sina fordringar, att man uträttar något godt, än att vara så omåttlig, att man endast åstadkommer ondt, i st. f. det goda man åsyftat. Jag anhåller således att äfven deruti få instämma uti Hr Braunerhjelms förslag, att kannetals-afgiften må nedsättas till 8 sk. för utskänkningsställena. Hvad utminuterings-ställena beträffar, anser jag alt för dem ingen nedsättning bör komma i fråga, utan att dessa böra draga samma skatt, som utskänknings-stäilena. Det är gifvet att, då bränvin säljes på både utskänkningsoch utminuterings-ställena, måste det pä båda ställena säljas för samma pris, ty om bränvinet stöde på det ena stället till lägre pris än på det andra, skulle alla köpare begifva sig dit och den, som hållit sin vara dyrare, icke fä någon afsättning. Det blifver således nödvändigt-för utskänkaren att, äfven om högre skatt åsätles, sälja bränvinet för samma pris, som utminuteraren, och då sådant för utskänkaren är nära nog omöjligt, dä skutten är betydligt högre, måste han med sin rörelse uphöra och i stället söka erhålla utminulerings-rätligliet. Om det i allmänhet är svårt att kontrollera det icke lönnkrogar finnas, blifver det ännu svårare att efterse, all icke på utminuterings-ställena äfven utskänkning eger rum. Vi veta att det finnes s. k. sjökrogar, der fartyg lägga till för att vänta på vind. Om detta är ett utskänkningsställe, får det supas inom hus, är det åter ett utminuteringsslälle, får bränvin icke förtäras inom detsamma, utan då intages bränvinet på skutorna, hvaraf vinsten för nykterheten blir ingen.
Bäfves hufvud snuddade nu nästan vid papperen, och medan han fortfarande skref, svarade han osäkert, släpande: »Nog skulle jag uppträdt mot köpet ... Men grosshandlarn har vägande skäl också han ... mycket goda och praktiska skäl.» Det var något i stämmans på en gång trötta och qvalda tonfall, som rörde Kurt. Han gick fram till den skrifvande, lade sin hand på hans axel och började så mildt som en äldre bror till en yngre. »Käre Bäfve, låt mig få tala ut en gång. Jag har så länge, så länge önskat göra det ... Svara mig, hur kan ni sitta så här dag ut och dag in och skrifva anföranden åt far, hjelpa honom att strida, mot hvad ni sjelf anser för rätt ... Nej neka inte, ni står på samma grund som jag – det har jag märkt många gånger, märkt utaf miner, förflugna ord, med hela den instinkt, som drifver en paria att sträcka ut handen mot en annan ... Glömmer ni då alldeles, att det är den enda, stora, oförlåtliga dödssynden här i verlden att sabla ner det som man sjelf anser så heligt, att man kunde gifva sitt bästa blod för det?» Bäfve hade fallit ihop öfver bordet som en dödsdrucken man. Han tryckte ansigtet hårdt mot händerna, och det var som panna, kinder, ögonlock, allt brände och hettade i olidlig sveda, samtidigt med, att det dock gick kalla rysningar genom alla hans lemmar. Stötvis kommo orden från hans läppar som i suckande snyftningar. »Ack, herr Kurt ... Jag har nu måst böja ryggen så länge, att jag inte längre mins, hvad det vill säga att gå rak ... Gud, jag mins inte, säger jag, så tungt och så svårt har jag haft det. Nöden, den djupaste nöd, tänk, här hos er far är första gången mitt arbete gifvit mig bröd. Jag kan inte gå ut och hungra och tigga igen, jag vill inte, jag kan inte.» »Men sansa er då ... Gå inte på som ett barn ... Om ni bara vill och kan nöja er med litet, ska’ det gå ...
Hwad äter den äberopade bekräftelsen af 1668 Ä,s Banco - Ordning angär, medelst Härads - SignetcnS sättande derunder, likasom till Riksdags - Beslutet, hwilken omständighet i likhet med Banco - Utskottets witSord ägande ProtocollS,Utdrag af d. z Junii iZoo gerna mrdgifwes, säsom nödig wid sanctivnerandet af sjclfwa Författningen; sä bewisar dock samma bekräftelse sä mycket mindre, att pä det sätt som nn will uttydas, Bonde»Ständck jngätt i denna Garanti med Banco - Werkets ätföljande förwaltning, som bet hwarken deltog eller kunde päfordraS att deltaga uti ofwannämde sammanskott, eller finnes Är 1668 hafwa jämte de Tre öfrige Stän, ben befattat fig med nägon flagS Författning om Werkets styrelse, eller sä, som de Tre öfrige Ständen, utnämnt sine Fullmägkige och Commissarirr. Oct lärer ej behöfwa bcwisas, att om rättigheten ägts, ben ju blifwit nyttjad. Nu äter utmärka oweders'gliga Handlingar, inom Banqucns Murar fö-warade, att hwarken de 8 särskildta Jnstrucstoner, hwilka för Fullmägtige, B-nco-Commissarierne och flera
lag har sjelf erfarit, att en icke synnerligen invecklad rättegång kan genom svarande partens tillställning blifva utdragen 5 eller (i år, och jag har af en skicklig samt erfaren jurist erhållit det medgifvande, att man behöfver icke vara mycket klyftig eller hemmastadd i lagens hemligheter, för att, genom eget uteblifvande, vittnens fördröjda inställande m. m. samt genom hvarjehanda rättcgangs-invändningar kunna 4 eiler 5 ar förhålla sin motpart dess lagliga rätt. äfven när denna är temiigen klar. Också Rikets Ständers Justitieombudsman har i sm embots-berättelse till närvarande riksdag fört samina klagan (se denna berättelse sidd. 107 -115). 1 alla, fall är känd sak så godt sorn vittnad, och jag behöfver fördenskull icke här andraga många bevis för mitt påstående. »Statens högsta mal ligger visserligen långt, uppöfver rättens; men rättstillståndets vederbörliga bibehållande och utveckling utgör likväl ett. af Statens aldra första vilkor, och hvarje lätt utförbart förslag till det. ölverklagade ondas afhjelpande borde derför icke vara ovälkommet. Den framställning, jag här går att göra, skall, itali den blir godkänd, otvifvelaktig! komma att välgörande inverka på vår lagskipning i allmänhet, oaktadt jag dermed närmast afser den lägre lagskipningen på. landet, eller häradsrätternes. Endast, 3:ne medel känner jag, till åstadkommande af en skyndsammare lagskipning ä landsbygden, och aila, tre äro lätt användbare, det Irsta, att häradstingen hållas mycket oftare, än nu sker: det 2:dra, att bötesbeloppen för uteblifvande utan laga skäl betydligt, höjas; det 3:dje, att häradshöfdingarne bekomma fast, årlig lön, samt att domlösen i stället ingår till »Staten. — Det lörsta, om det ant oges, b) ef ve ingalunda en nyhet, i vår lagstiftning, alldenstund hufvudsakligen samma ordning var i äldre, ja, i äldsta tider, just den gällande.
Redan den 6 iVlaj inryckte å arbetslinien en afdelning af Westmanlands regementes arbetskommendering och förlädes dels vid Westberga, dels emellan Södertelje och Saltskog, dels sedermera vid södra bangården. Totala arbetsstyrkan emellan Stockholm och Södertelje, soldater och privata arbetare inberäknade, utgjorde under Maj, Juni och Juli månader omkring 1,800 man. I mån som terrasseringsarbetena fullbordades, kunde samma styrka minskas och utgjorde under Augusti omkring 1,550 man samt nedgick under September till 1,400. Den 8 Oktober uppbröt kommenderingen från arbetslinien. Den privata arbetsstyrkan förflyttades efter hand till andra delar af linien genom Södermanland och uppgick under December månad till endast omkring 300 man, af hvilka de flesta voro sysselsatta vid södra bangården och arbetena närmast hufvudstaden. Uclsotillståndet var under hela året tillfredsställande. — 120 — Södertelje—Catrineholm. Tunnel-arbetet vid Bränninge fortsattes oell fullbordades. Af tunnelns liela längd, 465 fot, eller ungefär hälften af tunnelns under Nyboda backe, voro vid 1860 års ingång 112 längdfot å norra sidan utsprängde af den öfra hälften och å södra sidan 55 fot, hvarjemte å sistnämnda sida en längd af 33 fot blifvit utsprängd till full höjd. Den ur tunneln sprängda stenen utfördes, liksom föregående år, i banken öfver sjön Lanaren och utfyllningen samt planeringen af denna bank fullbordades samtidigt med tunneln under Augusti månad; äfvenså den kulvert, hvilken för vattnets genomsläppande under banken blifvit anlagd. Terrasseringsarbetena från Bränninge söderut, förbi Gerstaberg, Jerna, Simsjön. Mölnbo och Långbro till gränsen mot Nyköpings län fortsattes med en betydlig arbetsstyrka, som ännu under November, till följd af gynsam väderlek, kunde hållas vid en numerär af 1000 man. De svåraste af dessa arbeten voro de stora bankfyllningarne vid Mölnbo och Långbro. Dessa bankar, hvarå arbetet i trenne år pågått, hade vid 1860 års utgång ännu ej nedgått till fast botten.
Och skulle emot all förmodan der händelse inträffa, att inflytande Bewillningcn ej utgjor dr 8201 Den LZ September. de den anflagne Summan, hwilket, efter tidigt till Riksens Ständers Fulimäglige i Banque» och RiksgäldsContviret frän hwarje Län insände Summariska sammandrag öfwer wcrkstälde Taxeringar, lättast utröncs, borde samme Fullmägtige äga, att jemte allmänt kungörande af de frän Länen inkomne upgiftcr, bestämma till Hwad procent, uträknad efter denna brist i behofwct, hwar och ens Dcbets belopp bdr förhöjas. Akt Beskattnings-rättighctcn härwid icke i ringaste mätto äfwentyras, dä Bewillnings - Summan finnes faststäld och förblifwcr orubbad, är wäl sä owedcrsägcUgcn tybeligit, att nägot twifwelsmäl derom troligen icke kan upstä. För närwarande, och med afseende pä ben stora Bewillnings-Summa af 2 millioner R:dr.
Deruti loreskrifves, att, då vägbyggare villja hemta sand å andra hemmansinägor, åkergärden, ängar och hagar, bör Jordägaren deröfver förut ofelbart höras, men att, vid alla stridigheter om väglagningsämnens lagande, det må tillhöra Domarens i orten pröfning, huruvida de förebragte skäl kunna verka deremot något lagligt och gälland i hinder. Genom en sådan pröfning synes Utskottet den möjligaste utväg blifvit begagnad, att, utan intrång i andras rättigheter, förekomma, det jordägaren^ j, utan grundade anledningar, må vägra grushemtning; och detta är äfven allt hvad genom en Ekonomisk författning kan och böx i detta afseende åsyftas. Beträffande slutligen den väckta frågan om delningen af sådane afvägar ifrån landsvägen, som leda till hemman, hvilka ej äro indeldta i ordentliga byalag; så får Utskottet härvid vördsamt förklara, att delning, till underhållande af så beskaffade vågar, enligt Besv. och Ekon. Utsk. Betiinkanden. 949 Utskottets öfvertygelse, ej bör i Lag stadgas, enär densamma helt och ballet synes böra bero af deras fria öfverenskommelse, för hvilkas nytta vägen egentligen är anlagd, och sorn måste densamma oundgängligen begagna; äfvensom några föreskrifter, när och på hvad sätt dessa skola grusas och underhållas, pä samma grunder ej torde böra äga rum. Dock varderdetta allt till R. H. Ständers egen prö fni ng vördsamt öfverlemnadt. Stockholm d. 19 Juni 1818. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärs• och Ekonomi Utskotts Utlåtande öfoer väckt motion om ett f örändradt sätt uti KronotiondC‘Spannenuilens utgörande till Stockholms Stora Barnhus.