Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade besluta att, såsom Hr von Hartmansdorff föreslagit, vid denafUtsk. i denna punkt föreslagna rubriken: ”Missiver för adjunkter att biträda pastorer eller komministrar i embelet”, borde tilläggas orden ”samt för vakansoch nådårs-predikanter.” Ropades Ja. 27:de punkten, ang:de upphörande af skyldigheten att hos hofrätt betala stämpladt papper för handlingar i revisionssaker; 2S:de punkten, ang:de chartering af skuldebref under 25 r:dr; och 29 de punkten, ang:de befrielse frän stämpladt pappers afgift för testamenten till syskons afkomlingar. R. o. Ad. biföll hvad Ulsk. i dessa punkter föreslagit. Hr von Hartmansdorff: Innan vi lemna denna 7 §, som innehåller befrielse, i vissa fall, frän hvad förordmn stadgar, anhåller jag att få fästa Ståndets uppmärksamhet ä en, efter min tanka, deruti förekommande brist. Det lärer förhålla sig så, alt i sednare lider, då staisräds-ombylen så ofta inträffa, hafva de Hrr och män, som med dylika embeten blifvit beklädda, befriats från lösen både af fullmakter och afsked. Sådant är visserligen billigt; men dä det icke står i cbartas-sigillatae-förordmn upptaget, skulle följden deraf blifva förlägenhet för kammar-rätten, i hänlelse anmärkn. dervid gjordes; ty då icke något undantag i berörde hänseende finnes i chartee-sigillat<e-förordn:n infördi, så ser jag svårligen huru kammar-rätten skulle kunna undgå att fastställa en sådan anmärkn. Om dä en särskild K. försäkran derom vore gifven, men derjemte en Iv. författning, nemi. chartse-sigillatae-förordnm, blifvit utan undantag sednare utfärdad än den nyssnämnda befrielsen för de omförinälda höga embetsmännen, så borde väl kammar-rätten rätta sig efter den sednast utfärdade föreskriften nemi. chai taj-sigillatae-förordmu.
Då lagen, å ena sidan, fordrar, att den enskilde egande-rätten uppoffras, kräfver deremot, å den andra, helgden af denna rätt det skydd, hvar och en bör finna i lagen, att den angifver beskaffenheten af de ändamål, for hvilka uppoffring kan komma i fråga, och att den enskilde följagtligen i denna del kan se sig af lagen betryggad. Nu finnes väl en bestämmelse i omförmälda hänseende meddelad genom uppräknandet af åtskilliga händelser, då den enskildes rätt måste stå tillbaka; men denna bestämmelse har förlorat sin vigt och betydelse genom det anmärkta utbytet af ordet djlikt emot annat. Derigenom har nemligen den begränsning, som innefattas i förstnämnde uttryck, bortfallit och den trygghet försvunnit, som den enskilde bor ega, att hans egendom ej kommer alt uppoffras för alltför obetydliga ändamål. Till följd häraf och då, enligt Rikets Ständers omdöme, den enskilda egande-rätten ej bör vika i andra, än så beskaffade eller dylika fall, som de uppräknade, anse Rikets Ständer ordet djlikt jemväl böra på detta ställe, i enlighet med första förslaget, åter insättas. Vidare innehåller samma §, att, ”om från ena sidan anbud om viss ersättning framställes och å den andra antages, då skall den öfverenskommelse gälla, ändå att serskild afhandling icke blifvit upprättad”; men då lagen i allmänhet fordrar, att öfverlåtelse af egande-rätt till jord skall skriftligen ske, och något skäl desto mindre förekommer, att för ifrågavarande ömtåliga förhållande afvika från denna visa grundsats, som betryggandet af parter - Ex/jeditions-Utskotlels Förslag lill und.
Utlåtande , i anledning af de inom samtlige Biks-Stånden framställde anmärkningar vid Utskottets under JS:o 64 afgifne Betänkandej angående utgifvande från Banken af dess > enligt i83g års bokslut, utöfver grundfonden behållna räntevinst och capital-öfver skott. Sedan Utskottet, uti dess under N:o 64 afgifne Betänkande, på anförda skäl föreslagit, att Bankens, enligt 1839 års Hufvud-bok, utöfver grundfonden behållna vinst och capital-öfverskolt må, med tillsammans 3,311,216 R:dr 41 sk. 5 r:st komma det allmänna till godo, genom |:del deraf hvarje år, från och med 1841, under vilkor, att de sålunda först utgående andelarne af berörde vinst och öfverskotts-medel användas till inbetalning af RiksgäldsContoirets till Banken utfärdade obligationer å ett capital-belopp af 960,000 R:dr, eller den summa, hvarmed dessa obligationer nu öfverstiga 3,000,000 Bih. till R. St. Prot. 1840. 6 Sami. 1 Afd. 3t Haft. 1 2 BancO-Utskottets Utlåtande, N.o toQ - R:dr; men nämnde Betänkande blifvit af samtlige Riks-Stånden under den 2 och 5 nästlidne September till Utskottet ålerremitteradt, har Utskottet under pröfning tagit de mot Betänkandet framställde anmärkningar och får desamma nu besvara. Härvid förekommer först den af några ledamöter inom Högloft. Ridderskapet och Adeln samt Vällofl. Borgare-Ståndet gjorde erinran: att Utskottet icke handlat i öfverensstämmelse med Statsoch Banco-Utskoltens beslut, då Utskottet serskildt inkommit till Rikets Ständer med omförmälde Betänkande. Utskottet får i anledning häraf fästa uppmärksamheten derå, att, ehuru förenade Utskotten förklarat, ”att frågan om beloppet af den andel i Bänco-vinsten, som kunde till Rikets
Skrifvelse j N.-o 208' föreskrifter åsyftade ändamål att inom Riket qvarhålla den för industrien och näringarne nödiga arbetskraften och slöjdfärdigheten skulle kunna anses påkalla all den stränghet, de innehålla, Rikets Ständer likväl trott en sådan economisk angelägenhet icke utgöra någon tillräcklig grund för de våldsamma band, som derigenom äro lagda på den personliga friheten, och för de ända till ytterlighet utsträckta ansvars-bestämmelserne, som, vid jemförelse med broltmåls-Jngstiftningen i allmänhet, ingalunda kunna anses afvägda efter forbrytelsernes beskaffenhet, hvai förutan numera lärer vara allmänt erkändt, alt sådane tvångslagar, långt ifrån att befordra och stadga näringsdriften, snarare äro hinderliga för industriens utveckling, för hvilken just friheten utgör ett oeftergifligt vilkor; fördenskull hafva Rikets Ständer godtfunnit för sin del besluta, att Commerce-Collegii kungörelse den 8 September 1706, jemte 1 mom. af Kongl. Förordningen den 18 Februari 1768, samt den delen af 2 mom. i samma författning, som innefattar ansvars-bestämmelser för förrymd sjöman, hvilken utrikes antagit tjenst och för alltid blifver boita, till ali kraft och verkan upphäfvas; med hemställan om Nådigt bifall hvartill, Rikets Ständer jemväl få i underdånighet anhålla, att så väl mei berörde Kongl. Förordning, i afseende på hvad deri för öfrigt är föreski ifvet, som Eders Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse den 30 Maj 1781 måtte öfverses och förändras, i afseende på deri intagne stadganden, som icke kunna anses öfverensstämma med närvarande lids förhållanden.
Likväl har man ani. att hoppas, det denna fråga vid behandlingen af 9:de hufvudtitein skall hafva utsigt till framgång, såvida icke möjligen E. o. Ad. nu, genom ett envist vidhållande af K. M:s Nåd. Propos. i denna del, hvaruppå man, på sätt jag förut visat, ingenting har att vinna, rubbar det goda förstånd Utsk:ts ledamöter emellan, som hittills i denna sak varit rådande, och således tilläfventyrs tillintetgör möjligheten att vinna, hvad som ännu återstår att vinna. Det skulle vara sorgligt, om K. o. Ad., genom ett sådant beslut, på sätt och vis de facto uphäfde det af StatsUtskit för beredande af pensioner till desse gamle militärer, hvilka deltagit i kampaguer, stadgade vilkor. På dessa skäl röstar jag för bifall till StatsUtsk:ts Utlåt, uti nu föredragne punkt. Hr Björnstjerna: Då ett ärende föredrages inför ett Riks stånd, synes mig såsom det enda rätta, att detsamma på det nogaste utredes, samt att man, efter att hafva tagit frågan i öfvervägande, deröfver lättar det beslut, man anser lämpligast, oberoende af den utgång, samma fråga kan hafva uti de öfrige RiksStånden erhållit. Föreg:de talare hafva grundat den af dem yttrade öfvertygelse ronde tilIräckligheten af de medel, Utsk:t för ändamålet anslagit, på det förmenande, att pensionsbeloppen icke skulle komma att utgå till så stor summa, hvartill K. M. ansett skäligt desamma uptaga. Deröfver kan man naturligtvis icke med någon absolut Den 14 April f. m. visshet utlåta sig; ty detta förhållande beror ju på menniskors fria vilja att taga afsked eller stadna qvar i tjenst. PA sätt jag förut nämnt, blir alltså nödvändigt att uti förev:de fall bygga sina beräkningar på jemnförelser ined afgången inom arméen under den sistförflutne tiden. Gör man detta och tager de förökade pensionernas antal i betraktande, så kommer man ovilkorligen till den öfvertygelse, att det af Utskit föreslagna belopp ar för ändamålet otillräckligt. För att kunna upnå det ändamål, R.
Springaren, beläget emellan Luleå och Piteå, cirka syd-ost till söder ifrån Rebbens båk och endast 7 fot djupt; Norrströms-grundet vid Luleå, hvarå en mängd fartyg strandat och förlorat; Marakallan, i närheten af Rödkallen; Söran, vid inloppet till Piteå; Hösen och Geten, tvenne grund med endast 8 fots djup nära Rönnskärs lastageplats, hvarå många fartyg strandat, då de ingått för erhållande af lots; Ratha Storgrund, vid Rathan; Lördagshällan, ett grund liggande i valtenbrynet vid inloppet till Umeå långt ut till sjös i granskapet af Bonden, hvarförutan hela segelleden till Umeå, såsom varande trång och farlig, borde utprickas; Ytterjernäs-grundet 2 fot och Longro-grmdet 7 fot djupt, belägna utanför Nordmaling långt till sjös; Storgrunden vid skags-udden utanför Örnsköldsvik; Hällgrundet utanför Söderhamn; Länsmansgrundet i Öregrunds-grepen och Växelhällan i Stockholms skärgård, hvarå ett kummel borde uppresas. På grund af hvad sålunda blifvit andraget hafva motionärerne slutligen anhållit, ”att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t begära Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Utlåtande N:o 15. 19 afbjelpande utaf ofvan anmärkta olägenheter, samt dertill utöfver redan befintliga tillgångar anvisa nödiga medel;” hvarjemte Mals Persson särskildt föreslagit, att ett (yrskepp måtte utläggas öster om Gräsön på grundet Kallegrund. e). Af Herr Wallenberg hos Välloflige Borgare-Ståndet, hvilken anfört, att under det man med spänd uppmärksamhet följde jernvägs-lrågans gång och utveckling; borde man likväl ej alldeles förglömma, att det funnes andra frågor lika vigtiga för industri och handel, hvilka af den vanliga anledningen, bristande medel, blifvit undanskjutna från Riksdag till Riksdag.
Uppå denna förklaring meddelade domkapitlet (sedan nu W. inkommit med ytterligare ett intyg utvisande, att han dels erbjudit dels öfverlemnat till intygsutftirdarne de resp. beloppen) den 22 januari 1886 utslag af innehåll, att då W. icke förnekat sig hafva mottagit de i angifvelseskriften till justitieombudsmannen omför-mälda medel, utan förklarat sig antaga, att han vid uppgifna tillfällen erhållit dem och alltså dels härigenom, dels genom sitt åtgörande att återbära samma medel erkänt sig hafva i sammanhang med embetsförrättning mottagit belöning eller sportel, fann domkapitlet, att vitnesförhör i målet inför verldslig domstol icke vore erforderligt, likasom ock att domkapitlet icke hade att döma i frågan om ersättningsanspråk, då sådana icke blifvit hos domkapitlet framstälda; men att domkapitlet för hvad kyrkoherden låtit i anmärkta hänseende komma sig till last, på grund af 25 kapitlet 5 § strafflagen, ådömde honom böter till belopp af tjugufem kronor. Sedan W. anfört besvär, förklarade Göta hofrätt i utslag att, enär jemlikt k. cirkulärbrefvet den 7 december 1787 det tillhörde konsistorium att upptaga och afgöra mål, som röra de underkonsistorii lydnad stående personers förhållande i deras embete, endast i det fall att em betsbrottet ej är i lag belagdt med annat straff än föreställning, af hållande från tjensten på viss tid eller embetets förlast; alltså ooh då sådan förseelse, för hvilken W. blifvit angifven, borde straffas efter 25 kapitlet 5 § strafflagen, enligt hvilket lagrum straffet kunde bestämmas till böter, pröfvade kongl. hofrätten lagligt undanröja domkapitlets utslag. Detta utslag ffeldes den 9 november 1886. Herr Thomas-son hade då tillträdt justitie-ombudsmannabefattningen ooh ansvaret för de härefter med saken vidtagna åtgärder faller sålunda på bonom. Såsom riktigt var, lät herr T. vid vederbörlig allmän domstol anhängiggöra talan mot kyrkoherden Wigstrand och dervid å bonom påst&amp; ansvar för det tjenstefel, han låtit komma Big till last.
Och det lär vara riktigt röraiide a t t se, hur kärleksfulla de kunna, vara mot dessa små vanrkrdade stackare. %Vet ni », sade fiireståndariiinan, » jag tror a t t af mderrisningeii B ' Hemmet ' gro dessa lektioner i miinniskokarlek de, som göra iiastai: mest godt D. Uttrycket i hennes ögon blef ljusare och hon blef liflig oclr meddelsam, när Iion icke längre talade om sig sjalf. Till sist blef liou nästan förtrolig. w J a g miste beratta för erc, sade hon, * att. miu väninna och jag l ~ a m n .dagen togo oss en liten fosterdotter. Det a r en liten unge pk f r r a ar, soiii lefde iiiider de sorgligaste förhkllanden. Hennes mor drack och liade ingen ordeirtlig bostad. h sof hon med den lilla i en portghg, an i en kallare eller ett magasin. Hela dagen gick hoii omkring och tiggde, iileii det hon fick ihop, söp hon upp. Oni hon kunnat skaft ' u sig iiigot arbete, liade hon icke vetat hvar lion skulle gOra af flickall, ty 11011 ville på inga villkor lämna henne till ett barnhem. Bliriihe~iinieii iiro alla fattigas förskrackelse, det a r beklagligt men sanut. S a r vi erbjödo oss a t t taga barnet, trodde den stackars iiioiir.cn oss ej, meni vi gåfvo henne vår adress och sade, a t t lioii kiiiide Itoinliia meit flickaii, när ' hon ville. Sent p % kvallen kom hon rerkligen, Iion \ - ar linlfiiiii, men grät och kysste bariiet upprepade g8nger till afsked. Deii lilla var insvept i några trasor så smutsiga, a t t de föq) estnde,siiruii1et och vi måste bränna up!) dem. Hela hennes kropp var s i srnutsig och full af såi., a t t jag aldrig sett n5got drlikt.
Ridderskapet och Adeln, om icke proposition i anledning af mina gjorda anmärkningar kunde göras. Hvarföie göra förfrågningar, der all säker anledning saknas? Skulle icke Allmän O ^ heten, ehuru för‘detta tillfälle utan alp skäl, kunna misstänka de personer, som vackt en sådan fråga, för att hafva sökt ställa sig in? och hvem vill väl misstänkas för att vara lycksökare? Kan Hans Majt dessutom veta hvad Han till Sin Hofhållning från det med oss förenade bemödandet kan påräkna? Och på hvad grund kan väl i sådant förhållande verkliga behofvet bestämmas ? Grefve Mörner, Adolph Göran, utbad sig få erinra, att när proposition i ett sådant ämne, som ifrågavarande, väcktes inom Stånden I stället atf komma ifrån Konungen, lemnades derigenom mera latitude för öfverläggningen, och det borde derföre anses som en delicatesse af Konungen att icke sjelf väcka en sådan frå - 52 -Dr» 3 Juni. ga; ehuru mycket förtroende gifves emellan Konung ocn tolk, vore likväl tor den förra mindre angenämt att framvälla en begäran tor egen läkning, och att äska sådant, nar saken redan är a bine, vore ätmindstone öfverflödigt. Det vore ej svart att sluta till otillräcklgjieten uta! anslags umman tor Hof hållningen , då man betänker, huru alta varu pr s r stigit sedan 1809, och att det anslag, soia då bevdjides, var med något öfver 10 o o R dr mindie an det hela af det som f. d. Konungen för sitt Hof förut hade. Anledning att förutsätta personliga afsigter hos deni som gjorde en adan proposiiion, syntes icke vara för handen, äfvensom in>n kunde vara siker, att dermed ingenting vinnes. I alia fall vore Rikets Ständer ig noin närvarande sakens skick mera än igenom någon annan lorm i till fälle att obehindradt inräua sitt beslut efter pröfningvn af bchofven och at tillgångarna.
Hvilka prestegårdars bemälle ägor och tillägor presterskapet skola till sitt underhåll skäloch lagligen, utan andras förfång bruka och häfda, eller häfda låta, till vatten och land. Wi vele ock hafva i nåder confirmerad ali härtills åtnjuten tionde, samt deras pastorater och rättigheter, så att de skola af vederbörande riktigt utgöras. — Wi stadfäste ock hvad presterskapet härtills åtnjutit uti kyrkoherbergen af Konungstionden, som till Biskopars, Superintendenters, Professorers vid academier, Lectores vid gymnasier, Rectorers och Conrectorers i scholar, Kyrkoherdars och Predikanters i städer och på landsbygden, samt andra Kyrkooch Schol^e-betjenters, Hofpredikanters, Domkyrkors, Kyrkors och Hospitalers underhåll och lön förordnadt är”. Pä grund af de skäl jag nu anfört samt den § jag uppläst, anhåller jag, alt R. o. Ad. måtte afslå ej mindre Frih. Ters medens reservation, än Utskts förslag. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag är i afseende å denna fråga af samma tanka, som reservanterne, Frihtne Palmstjerna och Tersmeden i fråga om biskopsembetenas indragning hafva framställt, samt finner mig i hvad jag ämnade yttra, hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, Hr von Hartmansdorff, och ber derföre att endast få tillägga en anmärkn., som synes vara under diseussionen förbisedd och hvartill Frih. Palmstjernas reservation gifvet' anledning.
Sedan läto de det skummande spannet gå från mun till mun för att släcka törsten. Högt på kamelerna gungade äldre kvinnor, till sitt yttre verkliga hexor, mellan en bockskinnssäck med vatten och en tygsäck med mjöl. Uppe på kamelens puckel bakade de fyrkantiga bröd och gräddade dem på små glödfat, utan att ett enda ögonblick hejda marschen. Oöfverskådliga hjordar af får och kameler upprörde gula moln af sand och midt inne i molnet syntes på en grant utstyrd kamel, som hade en fjäderbuske mellan öronen, den gamle scheiken, trots hettan svept i en »hederspels», som någon arabisk köpman skänkt honom. Det var en hel stat, ett helt litet folk med sin regering, sin milis, sin öfveroch underklass och sin egendom, sorglöst flyttande från bete till bete, som vore tillvaron endast en lek. Det enda som fattades var sjuka. Det lade Nelly genast märke till. I öknens öfverjordiskt rena luft lefver man frisk eller man dör. Hon kunde ej taga ögonen från kikaren. Hon tyckte sig se våra urfäder. Hon tyckte sig se ett friskt, oskyldigt ansigte, ett barndomsporträtt af den mensklighet, hvilken, öfverretad; vanställd af laster, gammal och sjuklig, nu vandrar fram genom lifvet, som vid de suckande tonerna i Wagners pilgrimskör. Hon påminde sig åtskilligt, som Emin berättat om beduinernes seder och lagar – lagar, som inga advokater tvistade om och som ingen uppskrifvit, men som dessa lyckliga solens barn buro inom sig sjelfva. Mythologiska hårklyfverier bekymrade de sig icke om. Kom någon muslimansk predikant ut till dem från Damaskus, kunde det hända att de skymfligt jagade honom ur lägret. Deras gästfrihet, ordhållighet och fostbrödratrohet var deras religion. Hade de druckit kaffe tillsamman med sin forne ovän, hade de gemensamt med honom nedgräft »de sju stenarne» i marken under tältet, voro de hans vänner och försvarare till all tid. Deras föda var knapp. Att äta sig mätt och dricka sig otörstig var dem nog. Att göra sitt lif till ett pinohäkte för att vinna mer, ansågo de meningslöst.
I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut Tneddeldte Betänkande, angående väckt förslag, alt alla utelöpande Banco-Sedlar mätte, inom viss Praescriptionslid, i utbyte emot nya indragas. Från Lag-Utskot tet 2 Åf den 26 dennes2 N:o aft. Öfver väckt motion, angående yrkande, att förmedlade hemanlalefe må ligga till grund för alla hemma,n åtföljande skatter och onera. N:o a42> I anledning af Riks-Slåndens skiljagtiga Beslut, i frågan örn behörigheten, att deltaga i Nämnde-mans val, och att kunna till Nämndemän väljas. Den 29 November f. m - N:o 243. I anledning af återrcmiss å UtskotteLs förut afgifne Betänkande i frågan om föreslagen ändring i 24 §- af Kongl. Förordningen den 13 Julii i8r8, angående Inteckning i fast egendom. N:o 244- Öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande, angående skydd för Taxeringsman. Höglofl. Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan en quart till 3 elier middagen. In Fidem Protocolli ■Nils Snoilsky. Bilagor till Högloflig** Ridderskapets och Adelns Protocoll, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1B23. Tionde Bandet. — STOCKHOLM, Tryckte hos Olof Giiaixn, i8si. B il agor tili Plem-Protocollet för ti. 3 November, förmiddagen. N:o i. Herr af Uhr, Carl David: Vid återremissen af Högloflig*; Statso eli OeconomieUtskotten» förra Betänkande om un derstöd för Skånska Stenkolsverket, tog jag mig friheten utreda orsakerne till Verkets närvarande förlägenhet.
Best - och Ekon -Utskottet» Betänkande. N:o 117. 5 prester och lekmän sammansatt direktion. Biskoparne hade likväl, i egenskap af läro-verkens elorer, ett större oberoende af lektorerne, och ett större inflytande på dem, än i kyrkans angelägenheter. Universiteten, kunde väl hafva särskilde kanslerer, men i sednare tider hade rikets Kronprinsar förenat samma befattning för båda. Departements-chefen hade således ej haft att bekämpa den skiljaktighet i åsigter oell behandling af Akademiernas angelägenheter, hvilken egt rum, då hvartdera Universitetet haft sin särskilde styresman; men det hade varit och vore svårt nog ändock för departements-chefen, att under sig hafva samt, utan uppoffring af embetets myndighet, med nödig grannlagenhet behandla Universitetets styresmän, då desse voro Kongl. Prinsar. Deras ställning gjorde dem ansvarsfrie, hvarigenom deras embets-utöfning blefve likaså, ehuru denna, enligt sakens natur lätteligen kunde falla i händerna på den underordnade Kanslers-sekreteraren, som vore oåtkomlig, emedan det ej vore han, utan Kansleren, som beslutat. Denna omständighet ökade för departements-chefen svårigheten att, utan ett underlydande Ecklesiastik-kollegii biträde, sammanhålla och sköta den allmänna undervisningen, hvars vård vore ännu mera -söndrad mellan skiljda och olika myndigheter, än kyrkans. Utan tvifvel vöre detta orsaken, hvarföre de siste departements-cheferne, ehuru de varit skolornas och universitetens män, icke medhunnit mera än att upplösa elementar-läroverkens gamla organisation samt att provisoriskt utdela de anslag, som Rikets Ständer för nära sex år sedan beviljat. Emellertid och änskönt några departements-chefer kallat till sitt biträde lärare vid elementar-läroverken, att frågorna närmare utreda, saknade ännu dessa läroverk, som utgjordeJiufvud-stammcn för de öfriga, både stadgad skol-ordning och ständig stat. Öfver läro-verkens tillstånd hade inspektioner, likasom öfver kyrko-väsendets tillstånd, uteblifvit.
Huru långt verkan af hans ädla undervisning och personliga inflytande härvid sträckte sig ser ej den menskliga blicken, visst är att det icke dog ined honom och att dessa hans skrifter som nu lemnas i allmänhetens hand, tillika med dem som vi ännu hafva att vänta, äro mäktiga att bära hans tankar till nya slägten. Det var i Upsala katedral-skolas portar Wikner mot tog den akademiska ungdomens afskedsuppvaktning en strålande Maj - dag 1885, och ingen som var med deroni glömmer det gripande farväl han då bragte sina unga kamrater, bland hvilka så många varit hans lärjungar. Tre år senare kom han åter, mött af en ständigt växande skara, helsad af de susande fanorna, följd af tusendetal tiI1 den stilla plats der så mången mäktig ande lagt sin stofthydda till ro vid budskapet oni evighetens frid. Då sannades i fullhet hans egna ord i dikten M i g törstar: “ Så behöfver ej min ande Mer med Thomas ängsligt spörja: ‘ Hvar är vägen? “ - Så beliöfver Ej min tanke radvill leta Efter sanningen i gruset Af de randade systemer. Så behöfver ej mitt hjerta Tvina bort i ändlös trånad Efter lifvet, soni det lefves I osäglig, helig kärlek: Allt jag finner, allt jag vinner I den ende, soin är Vägen Som är Sanningen och Lifvet! A g n a 1 ’. 264 Verner v. Heidenstam: Vallfart och vandringsår. - " Du var mig kär från mitt barndomshus, från första sagan i brasans ljus, du antikens sista varma och lefvande dotter, du arma i kedjor s l a p a Österland! " Dessa rader ur herr Heidenstams diktsamling ange den grundstämning, hvaraf den ä r genomträngd. Det är inga ytliga turistintryck, som tagit form i dessa både om fin detaljuppfattning ocli öfverdådig fantasi vittnande dikter östan ifrån. Nej, författaren har lefvat sig in i österlandets lif, sådant det ännu gestaltar sic, trots den franiträrigande europeiska kulturen, och sådant det uppenbarar sig i saga och myt.