Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade han kommit för tidigt till verlden, var han ofullgången, hvad höll honom så bunden vid moderstammen? Det fick han aldrig svar på hvarken i böckerna eller i lifvet, men förhållandet qvarstod: han blef aldrig sig sjelf, aldrig frigjord, aldrig en afslutad individ. Han förblef en mistel, som icke kunde växa utan att bäras upp af ett träd; han blef en klängväxt, som måste söka ett stöd. Han var svag och räddhågad af naturen; han öfvades i alla manliga idrotter, var god gymnast, satt upp på löpande häst, förde alla slags vapen, sköt, simmade, seglade djerft, men endast för att icke vara sämre än de andra. Om ingen såg honom när han badade, kröp han i; såg någon på kastade han sig på hufvet från ett badhustak. Han kände sin räddhåga och ville dölja den. Han anföll aldrig kamrater, men angreps han, slog han igen, äfven en starkare. Han kom skrämd till verlden och lefde i ständig skrämsel för lifvet och menskorna. Båten ångar ut åt fjärdarne, hafvet öppnar sig; ett blått streck utan strand. Det nya skådespelet, den friska vinden, brödernas munterhet kryar upp honom, och så tänker han på att han snart rest aderton mil på sjön, när ångbåten svänger in i Nyköpingsån. När landgången lagts ut kommer en medelålders man med ljusa polisonger som efter ett kort samtal med kaptenen mottager gossarne. Han ser snäll ut och är glad. Det är klockaren i Vidala. På stranden står en trilla med en svart märr före, och strax äro de uppe i staden och stanna på handelsmannens gård, der det också är bondqvarter. Det luktar sill och svagdricka inne på gården, och väntan blir olidlig. Han gråter en skur till. Ändtligen kommer Herr Lindén på en bondvagn förande resesakerna, och efter många handtryckningar och små glas reser man ur staden. Det är afton när man kommer ut genom tullen. Trädesåkrar och gärdesgårdar öppna ett långt, ödsligt perspektiv, och öfver röda byar synes i fjerran ett skogsbryn. Den skogen skall man igenom, och man har tre mil att åka. Solen går ner och man åker genom mörka skogen. Herr
Rätt framställda skall dessa delar av historien bli en källa till uppmuntran och ledning till gudsfruktan, dygd och vishet. Geografin Undervisningen vid de allmänna läroverken har i få kunskapsgrenar varit så felaktig och bristande som i geografin. Dels har man på grund av medellöshet saknat nödvändiga kartor. Dels har undervisningen nästan bara bestått i att man låtit eleven utan all handledning i den geografiska åskådningen endast i minnet peka ut namn på städer och länder på kartan, utan att ha fattat deras inbördes läge eller avstånd. Politiska begrepp och indelningar har förändrats, vilket medfört olikhet mellan läroboken och verkligheten. Denna vetenskap, som egentligen är lätt för eleven att förstå, måste få ett annat behandlingssätt. I Tyskland har Casparis Geografiska Läroböcker med tillhörande kartor för varje kurs visat vägen. Kanslirådet Silverstolpe och professor Haartman har gjort denna metod och sådana kartor kända även i Sverige. Dock bör inte kartor utan namn användas vid den första undervisningen, men kan användas vid kontroll i de högre klasserna. Man skall lära barnet begreppen av jordklotets naturliga beskrivning, lära känna hur de fasta kusterna bildas av havet med dess vikar, jordklotets bergssträckor, insjöar och floder, samt lära så många namn på länder och märkliga ställen, som fordras för att reda dessa uppgifter. Så bör t ex Spanien och Portugal inte betraktas som särskilda kungariken, utan endast som en halvö omgivna av Atlanten och Medelhavet åtskild från det övriga Europa av Pyreneerna. Man fäster uppmärksamheten på dess luftstreck, egenheter och naturalster. Rehns uppkomst och framflytande och utlopp anvisas utan att man gör minsta undersökning om hur politiska förhållanden påverkat gränserna för de olika makterna under olika tider. Barnen skall väl skilja väderstrecken i naturen. Finns någon höjd i närheten kan man visa eleven de angränsande trakternas sammanhängande läge samt ge begrepp om kartans uppkomst i mindre skala. Detta reder ut begreppen och gör det lättare att förstå. Därefter föreläggs kartan i likformighet med läget i naturen. Man lär sig hur geografiska föremål betecknas på kartan som hav, sjöar, sund, vikar, floder, bergssträckning, öar, halvöar, uddar, kuster m m. En uppritning på tavlan kan bli en förberedelse till förmågan av egen kartritning. Den första kännedom om naturen lämnas nu. Inte efter något system, utan som de uppträder styckevis i naturen.
Man ser deraf (Tab. 1 p. 72 i 4^de Sami. af Bihang till RiksStrs Prptocoll 3:dje Åfdeln.), att Banken började 1777 den 1 Jan. sin fria silfvervexling med en silfverfond — ehuru deri till nära £ inberäknades koppar och statsfordringar, tillgångar, som nu ej räknas till reela fonden —, motsvarande utelöpande sedelstocken såsom q till 16, eller deraf utgörande ungefär 60 procent — jag bör nämna, att här ingenstädes de s k. depositionerna blifvit bland sedelstocken inberäknade —; att denna fria silfvervexling, oaktadt under Riksgäldssedelsperioden Bancosedlarna af dem drefvos ur rörelsen, oafbrutet fortgick, ända till dess 1809 års krigskostnader anvisades på Banken — Bankens reella fond d. 1 Jan. i8o3 (t. ex. p. 23) var mer än dubbelt så stor som sedelstocken, och en fjerdedel större än hela Yexel-Bancoskulden, det bästa bevis, att 1776 års realisation icke misslyckades —; alt d. 1 Jan. 1804 (efter Riksgäldssedlarnes realisation) reella fondens förhållande var till sedelstocken såsom 5 till 19; att liela silfverutvexlingen var åren 1804—1807 med en i silfvervärde vida större sedelstock, utan afdrag af hvad som invexlades, 1,291,578 R:dr; att Rikets skuld, förvandlad till Bancosedlar ä 128 sk., utgjorde 1778, 16,670,000 R:dr, i8o3, 4^, 100,000 R:dr, begge åren till större delen utrikes, och 1829, om mana 5 procent capitaliserar Konungens årliga ränta, 8,840,000 R:dr. Det äro dessa, så offentligen framlagda, ojäfviga vittnen från förflutna tider, som vid anfallen på realisationen, dess möjlighet och bestånd, man oförsynt lemnat utan afseende.
(böjer sig ned öfver henne, lägre, tvekande). Har du icke märkt, sedan Bruun kom hem från sin sista långa resa för en månads tid sedan och på nytt började att ständigt umgås här i huset Har du märkt Katrine, du kan inte vara så blind. KATRINE. Den sista månaden, säger du? Alltså efter jul EMILIE (med mer och mer bestämdhet allt efter som hon talar). Ja. I synnerhet de sista fjorton dagarna. Hon är sig icke lik längre, som du säger. KATRINE. Och du sätter det i förbindelse med Max? Emilie Du menar då inte, att Leonora, Hans’ hustru ... A, Emilie! EMILIE (lågt). Du hörde ju själf fru Schwarts-Hansen härom aftonen Jag kunde märka, att du förstod. Det är, hvad människorna säga. KATRINE (föraktligt). Sådana människor som fru Schwarts-Hansen! (Med mera säkerhet.) Å, det är ju orimligt. Hela världen vet, hur nära Bruun stått Leonoras hem. EMILIE. Jag kommenterar icke. Jag säger blott, att de finnas, som göra det. KATRINE. Men du upprepar deras kommentarier! Du är orolig, smärtsamt upprörd öfver ... Ja, öfver hvad. (Ser på henne. Emilie rätar på sig och går fram i rummet med ryggen till Katrine.) Emilie, du är också förändrad. EMILIE (utan att vända sig mot henne. Med nedböjdt hufvud). Ja – jag vet det. Jag är förändrad. KATRINE. Sedan när? EMILIE. Sedan – sedan Leonora blef det. KATRINE. Alltså – också sedan Max Bruun kom hem? (Emilie vänder henne ännu ryggen. Går bort till bordet och börjar ordna med blommorna i uppsatsen. Katrine följer henne med ögonen. Emilie vänder sig plötsligt om.) EMILIE. Du har gissat det. Du – liksom Leonora. (Bittert.) Kanske hela staden har gissat det – han själf också. Å – det är ömkligt, att icke kunna dölja sina känslor bättre! KATRINE (tvekande). Du – tycker alltså om honom. EMILIE (som förut). Jag bryr mig mera om honom, än han någonsin har tänkt bry sig om mig. (Katrine tiger.
För öfrigt kan jag icke godkänna såsom hufvudsakligast, en ibland åberopad orsak, nemligen en stor del af manskapets klena och af liderlighet försvagade kroppsbyggnad, ty den eger ej rum hos mängden, och utomdess är det ty värr! just de starkaste, vanligen med de största lungor begåfvade menniskqr, som minst uthärda dålig luft, så väl uti, som utom Sjukhus, hvarföre de starkare soldater ej lära vara mer förskonade för febersjukdomarna och döden deraf, än de svagare, om de ock mindre ligga under för de chroniska. Deremot skulle jag snarare antaga den mening, att storväxta menniskor, hvaraf Garnisonen till en så betydlig del hester, i allmänhet behöfva en större portion föda, än de min - Den 5 Octo ber f. m. 03 något mindre bland Garnisonens sjuke), men visserligen till någon del äfven ett sundare läge, än åtminstone ofvannämnde kaserners, äfvensom en ordentligare matordning och lefnadssätt. Att dock förstnämnde orsak varit den hufvudsakligaste, visar sig deraf, att sjukligheten och dödligheten nu mera är större, med lika läge och lefnadsordning. Men Correctionisterne voro utan tvifvel i allmänhet mycket svagare både till ursprungligconstitution och till dess utbildning, än Garnisonsma nskapet. Må denna digression ursäktas mig. Föremålet för vår öfverläggning är nu, om den af Konungen föreslagna, men af StatsUtskottet afstyrkta tillökning uti anslaget till Garnisonsmanskapets sjukvård, må beviljas. Jag tillstyrker, att den må beviljas, men endast mot vilkor, att besparingarne af hela anslaget användes till anstalter för förekommande af den stora sjukligheten, t. ex. till en kanals gräfning emellan Brunnsviken, vid hvilka ofvannämnde kaserner ligga, och hafvet, samt andra åtgärders förberedande af de kärrlika vattnens och platsars framför kasernerne oskadlighet, bergshöjders bakom kasernerne sprängning till en del, kruts afbränning, när de osunda ångor uppstiga' och stadna öfver kasernerne m. m., som jag redan 1827 föreslagit.
Hr Printzensköld, Carl; Enär Bevilln.Utsk;t ej ansett det vara med rättvisans och billighetens fordringar öfverensstämmande, att göra hundskatten till en Statens inkomst, så torde det tillåtas mig hysa den föreställningen, att det vore lika orätt att göra den till kommunens. Ty jag vill påminna derom, att, i händelse Utsk:ts förslag vunne Ständernas bifall och K. hl. sedermera sanktionerade Ständernas beslut, skulle af ett sådant stadgande de mest obehagliga förhållanden kunna inträffa inom församlingarne. Det skulle nemi. lända till tvister och trakasserier församlingsboerna mellan, då den ena ansåg att ett, den andra att ett annat slag af hundar skulle beskattas. Det skulle äfven kunna gifva anledning till fiend - Sfi Den ' April. skap, då don ena församlingsboen ville arbeta på att den undra församlingsboen, till hvilken han stod i mindre vänligt förhållande, skulle påföras skatt till högre belopp, än en annan person, med hvilken han stod i vänskapligt förhållande. — PresteStåndet, som bäst af alla bör hafva kännedom om tillståndet inom försainlingarne, har just till följd af de obehagligheter, de befarat af en sådan föreskrift kunna uppstå, afslagit framställningen. Och enligt min tanke bör man väl ej stifta lagar, hvarigenom man ovillkorligen skulle uppreta kommunens medlemmar mot hvarandra; jag hade tvertom föreställt mig att hvarje lagstiftning bör gå ut på att åstadkomma sämja och endrägt menniskorna emellan; och på sådan grund får jag protestera mot detta förslag och anhåller att R. o. Ad. måtte afslå frågan, då densamma genom tvänne Stånds beslut kommer att vid denna Riksdag förfalla. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Den siste värde talaren har påstått att ifrågavarande beskattning, om, på sätt Utsk:t tillstyrkt, den skulle utgå till kommunerna, ovillkorligen komine att åstadkomma split och tvedrägt inom församlingarne.
Ärfdabalken och 3 § 8 Kap. Jordabalken samt om upphäf vande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762 (161). 1841 den 8 Juni i StatsRådet anmäld, dervid Kongl. Maj:t vägrat bifall å detta Rikets Ständers förslag, med förklarande, att detta ämne borde blifva föremål för vidare behandling i sammanhang med förslaget till ny allmän 371 o af den 12 December 1840 angående upphäfvande af en del särskilda domstolar (160). 1844 den 10 April har Kongl. Maj:t förklarat, att Nedre BorgRättens, Öfre BorgRättens, SlottsRättens för Stockholms Slott och Stad samt utom Stockholm varande SlottsRätters domsrätt, äfvensom Riksmarskalks-embetets ägande befattning med utsökningsärenden skulle upphöra. I öfrigt rörande BergstingsRättens m. fl. domstolars upphäfvande är frågan öfverlemnad lill CivilDepartementet. 38:o af den 16
Det säges, att husvilla der, då de så kunna, med några penni betala sitt nattqvarter, men att, om de äro så utfattiga, att ingen betalning är möjlig, de ändock kunna få ett slags herberge, ehuru för ett annat slag af återgäld . Hur som helst, för några år sen lärer det ännu varit högst få ordentliga arbetsfamiljer, som här slagit sina bopålar. Dess innevånare bestodo till största delen af på förfall komne arbetande samt annat löst folk af allehanda befattningar. Så ogerna den ordentlige och burgne arbetaren med sin fot ville beträda detta ställe, så ovilkorligen drages den för ett sorgligare öde bestämde stackarn dit till denna brännpunkt för så mycket moraliskt ondt, så mycken fattigdom, sedeförderf och elände. Redan då man från någon af tvärgatorna viker in på den gata, der det stora huset är beläget, inandas man den lukt af orenlighet, som vanligen omdunstar de platser, der fattigdomen har sin härd. Och ju närmare man kommer, dess mer intensivt och plågsamt intränga de osunda miasmerna i andningsorganerna. Omkring platsen, på gatan, leka i rännstenarne grupper af osnygga barn, vanligen skrikande och oblyga, ofta utmagrade och med detta uttryck af förtidig, sorglig ålderdom i sina utmerglade barnaansigten, som alltid åtföljer lastfulla föräldrars afkomlingar. Kommen framför den stora ingångsporten stannade Matti och kastade en skygg blick omkring sig. Öfverallt sönderslagna fönsterrutor eller ock mörka, gardinlösa fönster med buteljer och tynande balsaminkrukor på fönsterbräden. Här och der halfnakna qvinnor, som i olika ställningar till hälften lågo ut från en del fönster, medan i andra sutto en hop råa, brutala karlansigten, som tycktes fördrifva tiden med rökande. Å nedra botten af ett af husen var en af utskänkningsbolagets butiker belägen. Der utanför vandrade en polis långsamt och likgiltigt gatan fram, här och der småpratande med några af de otaliga trasiga arbetare eller qvinnor, som med svagdrickskrukor eller bränvinsbuteljer i händerna gingo till eller från huset. Men polisen bekymrade ännu Matti föga.
Majit behagade derefter från Konsistorierna i rikets stift och i Stockholm infordra underdåniga utlåtanden i ämnet och anbefallde slutligen, genom nådig Skrifvelse den 21 Mars 1851, det då församlade Preste-ståndet att öfver nämnde förslag och yttranden underdånigt utlåtande afgifva, hvilken nådiga befallning af Preste-ståndet i underdånig skrifvelse den 11 Augusti samma år fullgjordes. Dä emellertid Preste-ståndet vid den derefter följande riksdagen till pröfning företog frågan om ny Kyrkohandbok och till en sådan uppgjorde förslag, som af ståndet genom underdånig skrifvelse den 13 November 1854 till Kongl. 22 Kongl Maj :ls Nåd. Skrifvelse N:o S. Majrt öfverlemnades, förblef frågan om de nya predikotexterna hvilande, för att i sammanhang med den om Handbokens förändring till afgörande förekomma. Genom nådig remiss den 4 Januari 1855 infordrades öfver Preste-ståndets berörde förslag underdånigt yttrande, af kommitterade för uppgörande af ny redaktion af Kyrkohandboken, hvilka den 1 November samma år ytterligare afgåfvo ett nytt förslag, i nära öfverensstämmelse med det af Preste-ståndet uppgjorda, men med vissa afvikelse!', för skälen hvartill i kommitterades underdåniga betänkande redovisades, och blefvo, sedan Kongl. Maj:t öfver kommitterades förslag inhemtat underdåniga utlåtanden af samtlige Konsistorierne i Riket, alla dessa handlingar den 19 November 1856 öfverleinnade till det då församlade Presteståndet, hvars underdåniga utlåtande i ämnet den 10 Oktober påföljande år afgafs. Sedan de tvänne frågorna om nya predikotexter och om förändringar i Kyrkohandboken sålunda erhållit den förberedande behandling, som af föremålens höga vigt varit påkallad, ötverlemnar Kongl. Maj:t desamma härmed till Rikets Ständers bepröfvande, viljande Kongl. Maj: t, efter inhemtandet af Rikets Ständers underdåniga yttrande, dem till nådigt afgörande företaga.
Ridderskapet och Adeln, äfvensom från Högvördiga Prest-Ståndet, har Constitutions-Utskottets under den i dennes afgifna utlåtande öfver Kongl. Mapts nådiga Proposition oin ett Additanient till Riks-Acten emellan Sverige och Norrige blifvit återförvisadt med de i båda Stånden framställda sammanstämmande anmärkningar, att det i i och 2 §§. af Lagförslaget intagna förbud att trycka något, som kunde innehålla smädelser eller förgripelse!' mot endera Nationen, icke finnes utsträckt äfven till försäljningen och kringspridandet af dylika skrifter, hvilka möjligen voro tryckta å Utrikes ort. Med anledning häraf får Utskottet vördsamligen tillstyrka, att det saknade och nödigt ansedda stadgandet må införas i begge ofvannämnda §§., hvarest sålunda orden »trycka någotic komme att förändras till: »trycka, föryttra eller utsprida någon skrifta m. m., äfvensom, i conformité dermed, 3 §. skulle börjas på följande sätt: »De som häremot sig förbryta« m. m. Const. Ut sk. Betiinkanden. 14.x Derjemte, och sedan Kongl. Maj:t, enligt Dess å Riks-Salen den 15 innevarande upplästa nådiga Tal, icke pröfvat skäligt att gilla och bekräfta den utaf Riksens Ständer godkända nya redaction af 1 §. 7 mom. Tryckfrihets-Förordningen, i likhet hvarmed Additamentets 4 blifvit uppställd, har Utskottet funnit angeläget att samma 4 §•> härefter lämpad, må bringas till nedanstående ordalydelse: »Om i Dagblad, eller Periodiska, Skrifter införas Art iclar af ojvanberörda innehåll, stånde Utgifvare derför till dubbelt ansvar, och åge vederbörande Antori!eter i h/vartdera Riket att Bladet eller Journalen genast indraga och med seqvester belägga. intill dess dömd t blifvit; ankommandes det på Konungens nådiga Förordnande , huruvida Redactören må kunna något Dagblad eller Journal framdeles utgifva.
Då det vidare är billigt, alt folkskoleläraren, i likhet med hvad redan läststäldt är för lärare vid elementarläroverken, erhåller uti en progressiv löne tillökning en lämplig uppmuntran för sitt mödosamma kali, föreslår jag: 2:o Alt. hvarje vid fast folkskola anställd lärare undfår efter fem års fortsalt tjenstgöring så stor lönetillökning, atl lönen efter femton års förlopp uppgår till dubbelt emotsitt ursprungliga belopp, eller lill 1,000 R:dr R:mt, hvilket bör utgöra maximum ilon för så beskaffad folkskolelärare; viljande jag dock härvid, på det att lättjan och håglösheten icke blott och bart på grund af en längre tjenstgöring måtte vinna någon uppmuntran, fästa det uttryckliga vilkor, alt en sådan lönetillökning icke ovilkorligen åtföljer tjensten, utan blott tilldelas läraren på grund af ådagalagdt nit och duglighet; hvarföre det må ankomma på skolstyrelsen och lolkskole-inspektören i stiltet att föreslå en dylik tillökning, efter noggrannt bepröfvande af den ifrågavarande lärarens duglighet och nit i tjensten, och böra skolstyrelsen och inspektören, till förekommande af ali mannamån, härom gemensamt öfverensstämma, men ingendera af dem hvar för sig ega särskildt vitsord. 3:o Då, enligt min åsigt, den s. k. småskolan bör utgöra en förberednings Rlass för den fasta sockenskolan och det är af stor vigt lör den blifvande under visningen, att i småskolan en säker grund blir lagd i innanläsning m. m., bör äfven detta till utseendet så obetydliga, men i sig sjelf! så vigtiga läroämne icke slumpvis, såsom nu ofta sker, öfverlemnas åt hvem som helst, utan undervisningen deri af skolstyrelsen uppdragas åt mera erfarna personer. Då detta icke låter sig göra utan beredande af sådana löneförmåner, som kunna locka fullt qvalificerade personer lill åtagande af detta, kanske det mödosammaste af alla lärarekall, så föreslår jag, atl hvarje lärare i småskolor bör bafva i årlig lön minst 150 till 200 R:dr IVmt.
Herr von Frenden, Fullmäktig Friherre van kuosti sr, krsäriL, Lsasral-iVIgiar-, R. S. O. r884. — L^r! krsöric , Härads hösvliigea) 1886. — Häeinsim, sahan kreäric, Bruks-katron, I892. — I^älvLnllijglö, distomon, tVIsfor. 1895- — von Ksmus, Larl krsäric, Omer-Inj^>. Lkgr. 1899. — kchsr, Larl I^!rie', IVla^or och O^ver» Hä)utLNk. l^Oi— OlivecrankL, Kastan H.äachh, v. Häradshöfdksg?. 1906. — kngchc.-LM?, ^.lir.ih^m, Ryttmästare. L) 7922.— vonk^tsn, L-iilHofMarskalk. -— ^alr!ie!r. Fullmägrig Friherre Ist/srrs, k^rs, Ofverste, kittucen^nr. 19-l. — von kebsteär, kiias, (Östams, c) »9^6. — von 8coc!esnsttöm, Zrlamao, VcrgsRäd. ei) i()Z9. — Llitverstul^e, Oaviä 6uämunä, Ryttmästare. ry4O. — 'koikmoöcn, chrcoh fViciss, Bruks-kärron. L") 1947. — OäLnoranir:, Erlias, Hof-RättS-Räd och Lagman. /) ?948- — von krigsström, ^onar, Lagman. F) iS)0» -i) Led. uti Lag-Utst. /-) Ii lector. c) Lid.
Och såsom fattigdomen och antalet af fattiga ökats och okar sig i oerhörd progression, ju mera staten åtager sig vården derom, så har ock, enligt en bedröflig erfarenhet, den på stat anlagda folkskolan redan ej så litet verkat, både att draga barnen från föräldrarna oeh att hos föräldrarna småningom qväfva naturkänslan af deras dyraste föräldraansvar, att nemligen sjelfva meddela sina barn, ifrån deras späda ålder, den bådehjertats och förståndets och viljans tillböjning, bildning och rigtning, den endast de sjelfva kunna dem naturenligt bibringa, Men 0111 än äfven det svenska familjelifvet vore, bland allmogen, allestädes så afsigkommen sorn den allestädes vidtagne folkskoleinrättningen förutsätter, så fordrades visserligen till dess upphjelpande endast så mycket mera helt andra och bättre krafter, än dem staten från sin blott yttre sida kan framkalla och framdrifva medelst anslag af skollärare-löner, eller utfärdande af folkskole-reglementen, eller den enstaka anläggningen af dessa nymodiga folkskolelärare-seminarier. Ty de i dem tilldanade skollärare-elever, sorni vanligen först försent komma från plogen att blifva den nya skolans lärjungar, Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 67. och vanligen alltför tidigt samt brådmogne derifrån utgå att sjelfva blifva lärare, kunna väl aldrig ersätta det bristande i hemskolorna, eller på det sätt godtgöra det felande i hemvården om barnen, som. det skulle skett, om kyrkans egna yngre prester hade blifvit med dylika lönebidrag uppmuntrade att fullgöra ett åliggande, som i alla läll alltid måste blifva kyrkans och presterskapets, eller alltid måste blifva ett heligt prestbestyr, hvilket ock derföre, såsom mig velat synas, aldrig skulle bordt på lejda och profana eller blott vid sidan om kyrkan vigda herdahänder öfverlåtas.