Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men att, till förekommande af missbruk, ej andra borde ega delaktighet af sådan företrädesrätt, än de som redan före denna Riksdag haft intécknade fordringar. Hos tiedervBöndeStdndeti Att Banquen måtte, med lordringsegares begifvande, inlösa prioriterade inteckningar, emot det att låntagaren qvitterar hela Bancolånet, hvarigenom alla kostnader för inteckningars omflyttning och postponerande kunde undvikas, och Banquens säkerhet likväl blifvit densamma. BancoUtskottet får häröfver vördsamt yttra, att hvad det första förslaget beträffar, Utskottet ej kan anse dess antagande förenligt med den omsorg för allas lika rättigheter, söm . Utskottet, vid uppgörande af dessa reglementariska föreskrifter i allo sökt iakttaga, och som Utskottet anser för en pligt att framför allt ej åsidosätta vid allmänna låneanstalter från Rikets Ständer6, Banque, hvilka hafva en 'Banco -Uttkoitets BetUnkandCn. 41g nästan omedelbar verkan på de flesta medbor. gares enskildta förhållanden och penningeställ» ning. Oell det lärer i alla fall blifva svårt att finda något giltigt sksäi, hvarföre den som eftersträfvar ett lånebiträde på lindriga vilkor för ati fi älsa sig från en redan iråkad förlä* genhet , skulle tilläggas bättre rätt ari den, sou» är i behof af dylikt understöd för att ef blifva i trångmål försatt, eller den, sorn förut medellös, men skuldfri, önskar sig detsamma för att genom lofliga speculationer och före* tag förbättra sitt tillstånd.
Denna transport ifrån Hamburg till Stockholm jemte silfrets förarbetande till Svenskt mynt, kostar då, efter hvad som uppgifves hafva blifvit beräknadt, 9, 242 öre på 3 mark Hamb.- bko Vill åter någon i Hamburg boende dit hemta en sin i Stockholm egande fordran af 1000 rdr rmt, och för sådant ändamål, genom något sitt ombud, med denna summa i bankosedlar inställer sig vid Svenska riksbankens lucka, erhåller han der 250 rdr Svenska hela specier, innehållande en vigt finsilfver af 27,27 mark Köln. Men då det är att antaga att silfrets transporterande ifrån Stockholm till Hamburg samt detsammas nedsmältning på sistnämnda ställe måste komma att kosta ungefärligen detsamma som då silfret föres ifrån Hamburg till Stockholm, komma, vid transporten af de i Svenska riksbanken lyftade 27,27 mark Köln., jemväl 2,31 proc. att afgå, hvadan, då silfret i Hamburgska banken inlemnas, ej mera än 26,64 mark Köln. blir qvar i behåll, som, efter ett förhållande af 27,75 mark Hamb.-bko på hvarje Kölnisk mark, lemna insättaren en tillgång eller behållning i Hamburger-banken af 739,26 mark Hamb.-bko; — deremot för 1000 rdr Svenskt rmt i sedlar (i Svenska riksbanken lyftade 250 Svenska rdr silfverspecie) erhålles således, sedan de flyttats till Hamburg —och 22 Dan 4 Måra f. m. förvandlats i Hamb.-bko, blott 739,26 mark Hamb.-bko — eller med andra ord, det fordras 135 rdr 27 öre, i Stockholm uppburne, för att i Stockholm erhålla 100 mark Hamb.-bko.
Liksom klippan kan spolas fin och slät och den mörka vågen kan brista i silfver och perlor, så kan ock i lifvet det skrofliga af-slipas och det mörka ljusna. Vasstrået, böljorna och en störtsjö spela symboliskt en hel liten roman ur mennisko-lifvet. Sålunda kan Gellerstedts diktning närmast karakteriseras som en symbolisk naturdiktning % som når sitt mest typiska uttryck i en sådan dikt som » I skogen 5 », i hvilken det symboliska, didaktiska, moraliserande är doldt i naturskildringen, liksom grundränningen af ett enkelt, färgfint inslag. Liknande förhållande eger rum i » Martallen », &gt;An till stranden », m. fl. Dessa båda element, det symboliska och det naturskildrande kunna sedan mera lösgöra sig från hvarandra, stå i ett mera organiskt eller mera dödt sammanhang; stundom kan det ena ensamt framträda i en dikt. » I skogen 7 » t. ex, är tillämpningen på menniskolifvet vidhängd naturskildringen såsom en sentens: - Det fins ej någon stubbe här, / Hur gammal än och skör, Som icke små buketter bär, Ej ung på nytt sig gör. Hvar sten, hur skroflig och hur hård Han innerst är, sig prydt Med hufva mjuk och grön, hvars bård Små lingonblommor sytt. Och vindfallsstammen, der han död År utsträckt på sin bädd, År grön och blommig, hvit och röd Liksom en majstång klädd. Du, som slet ondt på verldens torg Och fick der vank och men, Kom hit från kif och strid och sorg, Och se på stock och sten! » Många af smådikterna äro helt och hållet utspunna ftfver en sådan allmän sats. Och i dessa visar det sig, huru en så hård metall som en moralisk sanning kan smältas i hjertevärme och huru händiga konstnärshänder af denna smälta metall kunna forma ett konstverk, full-ändadt i all sin enkelhet. Ytterst sällan påträffas en ren, perspektivisk naturmålning. Den första dikten i cykeln » På Alfvarem är en sådan af finaste slag.
När han fick se Elin, stannade han ett ögonblick, i det han tog henne i hand. – Hvad du ser blek ut, sade han. Hon drog honom fram till gossen, som låg vaken och med sina små vidöppna ögon stirrade på den främmande. – Ser du, han skriker inte, sade hon och smög sig intill honom. Han är inte rädd för dig. Och hon tog upp gossen och höll honom blygt fram emot fadern. Han kände sig plötsligt varm om hjärtat, och medan han tog af sig pensnéen, som blifvit immig af värmen i rummet, tog han en af gossens händer och kysste hans fingrar. – Är han inte stor och duktig? sade Elin. En lätt rodnad kom och gick på hennes kinder, och hon rörde sig nervöst, under det hon språkade med den lille och vände på honom för att riktigt visa honom från alla sidor. Gottfrid erfor en plågsam känsla af obehag. Han hade inte tänkt så mycket på gossen. Det var helt andra tankar, som genom sin massa och sin tyngd hade undanträngt faderskänslan. Det var helt andra saker, han velat säga henne, än smekord, och han kände sig illa till mods. Han visste ej, hur han nu skulle kunna komma fram med, hvad som dock måste sägas. Det kunde skjutas upp, och han kunde gå, som han hade kommit. Men då blef det ändå värre nästa gång. Han beslöt att hugga sönder knuten med ens. Och i det han satte sig i soffan ett stycke ifrån henne, sade han: – Nå, hur snart har du tänkt att gå bort med honom? Hon darrade häftigt, lade varsamt ned barnet i vaggan och stälde sig framför den, som ville hon skydda honom. – Jag tänker inte gå bort med honom, sade hon sakta. Det ryckte till i honom, men han beherskade sig. – Jag har lofvat dig att betala fyra hundra kronor för honom i ett för alt, sade han, och dem har jag med mig här. Jag kan inte betala mer, och jag vill inte ge dig mer. Jag har gifvit dig nog mycket ändå. Men det vill jag betala nu, så är jag af med honom en gång för alla. – Kan du inte ge det åt mig i stället, sade hon skyggt. Jag ska’ aldrig nå’nsin ... – A, utbrast han häftigt. Det där känner man till. Du ska’ aldrig nå’nsin!
277 Dessa äro icke allenast de yttersta strandboerna utan äfven alla delegare i de byallmänningar, hvilka erbjuda tångtägt, och hvilka genom laga skifte blifvit flyttade uppåt landet och fjerran från bolet samt nedsatt sig på afgärda hemman; men aldrig fått sin rätt till tångtägt sig afhänd eller utskiftad. Öm lagstiftningen derföre ville rättvisligen bestämma, att ordnandet af fördelningen af tångtägten öfverleinnas åt delegarne i hvarje byallmänning att bestämmas med enkel röstpluralitet efter det oförmedlade hemmantalet inom byalaget, så skulle säkert det allmänna intresset, att rättvisa åt alla må ske, åstadkomma reglor, efter hvilkas antagande ingen delegare skall kunna inkräckta på någon meddelegares rätt. Att det oförmedlade hemmantalet är den mest lämpliga grund för rösternas beräkning inses lätt deraf att utmarkerna, som angränsande till saltsjön och andra mest af flygsanden besvärade trakter samt utmarkerna emellan byar och hemman äro delade efter oförmedlade hemmantalet. Detta är enda sättet att komma till ett säkert resultat, ty alla försök att på förlikningens och öfverenskommelsens väg komma till en billig fördelning hafva strandat på de närmast stränderna boendes egennytta, hvilken förledt dem att protestera mot all vänlig öfverenskommelse och framhållit för dem att de genom närheten till tångtägtsplatserna egde magt att tillskansa sig det mesta af denna naturens gåfva. Jag föreslår således, att Rikets Höglofliga Ständer måtte i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhålla, att Han måtte utfärda en förordning, som på det nu af mig antydda sättet bestämmer, åtminstone för 10 år hvarje gång, huru rätten till tångtägt på Hallands stränder skall utöfvas. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 14 November 1865. And. Gudmundsson. från Hallands län {%« 1W. Af Eric Ersson från Jemtlands län, om anslag till befrämjande af en god afvel af arbetshästar samt till får af vetns förbättrande i samma län. Ktt bland Jemtlands vigtigare behof är det af en förbättrad boskaps-, hästoch fårafvel.
Men om detta resultat, i anseende tili den ihärdighet, med hvilken man vidhåller det gamla skol-systemel, ännu måste synas långt aflägse, så hade man åtminstone ej bordt förneka lärdoms-skolan vid Frösö den fördel, som äfven med den bibehållna classiäsningen kan vinnas, nemligen att genom utvidgning af Rectors dass med en ny lärare, lärjungarne kunnat ett år längre der qvarhållas, och sålunda den långa och kostsamma lärotiden vid Hernösands 25 mil aflägsna Gymna - 8 Stalssamt Allm. Ilesv.- och Ekon.-Utskoilens Utlåtande, N:o 28. sunn åtminstone i någon nion förkortas. Häremot ligger, så vidt jag kan inse, intet hinder, hvarken i sisla skol-revisionens utlåtande, ej heller i Kongl. JYlaj:ts JNådiga Proposition, som, ehuru den uppgifver skälen, hvarför ej flere begärda skölansiag nu blifvit i Nåder framställda, dock ej vill förmena Riksens Ständer att äfven i detta afseende med sina underdåniga yttranden i önskningsväg inkomma. Tvertom ligger i slutmeningen, att ”likväl en eller annan fråga kan vara af de öfriga alldeles oberoende, dels äfven vissa förbättringar af den art, att deras uppskjutande icke allenast skulle förnärma de billigaste anspråk, utan ock verka skadligt för framtiden” en tydlig anvisning, huru den delegation af Riksens Ständer, som fått sig undervisningsfrågornas utredning i första hand anförtrodda, äfven i denna del kunnat och bordt gå tili väga.” Jtä 28. Ank. lill Exp. Utsk. den 22 De c. kl. 1 c-, m. Utlåtande, angående väckta, frågor örn fjrbåkars uppförande pä åtskilliga ställen• Till Stats-Utskottet har Vällofl.
Enär de här ofvan meddelade upplysningar, rörande dels de ärliga 32 förluster, staten fått vidkännas på de, för densammas räkning, till gemensamt fortskaffande af resande och fraktgods, anställde försök, dels ock de icke obetydliga årliga tillskott från statens sida, hvilka varit diligens-inrättningen för befordran emellan Stockholm, Göteborg och Helsingborg beviljade, utvisa att dessa företag ofördelaktigt utfallit, kunde väl häraf anledning synas vara för hand att föreställa sig det dylika inrättningar inom vårt land icke kunde ega någon framgång; men då de väglinier, på hvilka de ifrågavarande befordringsanstalterha egt rum, i allmänhet hafva ganska betydlig trafik och jemväl, med afseende å sjelfva vägarnes beskaffenhet, torde väl egna sig för befordran med större åkdon, är Komitén öfvertygad, att de mindre gynnsamma resultaten måste egentligen tillskrifvas, ej allenast den omständigheten, att de ifrågavarande forvagnarne, hvilka i allmänhet icke gjort nog täta resor och endast kunnat emottaga ett inskränkt antal resande, icke förmått uthärda täflan med den allmänna skjutsen, hvilken lemnat tillfälle till ständig befordran för ringa kostnad, utan äfven och hufvudsakligen det förhållande, att berörde forvagnsinrättningar varit i saknad af den betydliga inkomst, som hrefbefordringen inbringar. Med antagande således att af befordran med dylika större vagnar vida bättre resultat skulle vara att påräkna i den mån samma befordran kunde komma att på en gång omfatta all fortskaffning af post och tillika tillegna sig trafiken af resande å de större vägarne samt i öfrigt pä ett ändamålsenligt sätt ordnas, anser Komitén såsom hufvudvilkor för sådan, för post och resande gemensam, befordran böra bestämmas, att ordinarie postvagnar skulle från alla stationer på dessa vägar hvarje dag framoch återgå samt att tillfälle till befordan skulle finnas för så många resande, o o som sig anmälde, för hvilket ändamål nödige bivagnar borde hufvudpostvagnen åtfölja.
Jag tror det vore största skäl alt sä tillställa, alt lurendrejadt gods ej kunde komma in i landel; att således vid kusterna stränga controller borde iakttagas, men ingalunda en författning vidtagas, hvarigenom tulltjenstemännen göras tilt spioner och controllanter på den enskilde, emedan sådant endast förauleder lill ökad tullförsnillning och lorsloradt lurendrejeri. Frih. Raab: Frih. Cederström, Jacob, har såsom fel i milt förslag anmärkt, att genom den öfverbetjente vid Tullverket tillerkända rättigheten att göra beslag utom eget district skulle kusten lemnäs blottad och tull-ljenslemännen endast sysselsätta sig med efterspanande af olofligt gods, och IIr Frih. bar slutat med frågan, om delta vore klokt tiIIsläId 1. Jag frågar den värde Frih. tillbaka, om det vore klokt tilIsläldt alt förmena eu tulltjensteman, om han får spaning på en inkommen oloflig vara, att förfölja tullförsnillare!! eller lurendrejaren in i ett annat district; är del klokt alt säga, det bara lurendrejaren kommer inom den eller den grinden, vid hvilken råmärket är sall för Den 22 Januari f. m. 359 den förföljande tjenstemanncns eget dist rict, så är lurendrejaren fri ? Det är detta sorn man sökt förekomma. Frih. måtte hafva misstagit sig då han sagt, alt tulltjensteman finnas redan tillagd rättigheten att göra lieslag utom districten. Jag har här bredvid mig en auctoritet, den jag åberopar, och hvars vittnesbörd torde få gälla; han har sagt mig raka motsatsen. Dernäst har Frih. uppehållit sig vid jemförelsen om rättigheten alt anställa visitation efter tjufvar och stulet gods; tjufvar får man taga säger Frih., men man får ej söka dem annorstädes än der tjufvar finnas.
— Rikets sednast församlade Ständer, som endast för nuvarande statsreglerings-period anvisade de för Föreståndaren och Lärarne föreslagna aflöningsbeiopp, uttalade icke något omdöme om de ifrågaställda förändringarne i organisationen; men då framställning nu skett om aflönings-anslagens definitiva fastställande, torde det vara nödigt att Rikets Ständer äfven taga dessa frågor i öfvervägande. Hvad särskildt angår Föreståndare-platsen, synes det Utskottet mindre lämpligt, att innehafvaren af denna vigtiga befattning icke genom att sjelf deltaga uti lärarnes åligganden erhåller det tillfälle till närmare beröring med dem och med ele verne, hvarförutan han svårligen kan vinna noggrann kännedom om undervisningens gång och beskaffenhet eller tillförlitligen bedöma läroverkets ställning och behof; varande detta, enligt Utskottets tanke, desto mera angeläget, sorn Styrelsens öfriga ledamöter, enligt stadgarnas 34 §, kunna stå holt och hållet utom läroverket, och således, om Föreståndaren icke deltager i undervisningen, institutets Lärare sakna tillfälle till beröring med Styrelsen, hvarigenom denna måste blifva i viss mån fremmande för allt hvad som afser sjelfva undervisningen. Efter hvad Utskottet inhemtat, är äfven denna grundsats vid tekniska läroanstalter i utlandet så allmänt tillämpad, att, der ett motsatt förhållande möjligen eger rum, sådant måste anses såsom ett sällsynt af tillfälliga förhållanden föranledt undantag. Om nu äfven ett dylikt undantag var af särskilda omständigheter påkalladt för den förre innehafvaren af Föreståndare-befattningen, genom hvars nitiska verksamhet Teknologiska institutet uppbragtes från ett tillstånd af förfall till den ställning detta läroverk på sednare åren intagit, kan likväl detta förhållande, enligt Utskottets tanke, icke utan verklig skada för läroverket göras till en allmän regel, såsom genom ofvauberörde förändring af Stadgarne egt rum. Utskottet har ej heller kunnat finna, att de åligganden, som enligt stadgarne tillhöra Föreståndaren, äro af den omfattning, att de skulle förhindra honom från att verksamt deltaga i undervisningen.
St. vore en ny fråga; men just af denna anledn. måste densamma, tvärtemot hvad den ädle Grefven påstått, förfalla i likhet med andra sådana frågor, röride hvilka 2:ne RiksSt. stadnat emot 2. R. o. Ad. samt PresteSt. hafva nemi. beslutat, att b:coreglementet skall af R. St. öfverlenmas till K. M.; hvaremot de öfriga 2:ne RiksSt:n förklarat, det ett sådant öfverlemnande af berörde reglemente icke skall äga rum. Den härom väckta motionen har följaktligen blifvit afslagen af dessa 2tne Stånd, och någon sammanjemnkning af RiksSCus olika beslut har, vid sådant förhållande, ej ålegat Utsk., enär ingen lärer med skäl kunna bestrida, det ju icke denna fråga var af den natur, att den kunde förfalla. Nu gallan-* de instruction för BancoUtsk. innehåller bland annat, att endast nya stadganden, som Utsk. anser böra införas uti b:coreglementet, skola understallas R. St:s pröfning och godkännande. Till följd häraf har Utsk. i allmänhet hos R. St( anmält allenast sådana reglementariska föreskrifter för Bankens förvaltning, hvilka Utsk. funnit böra erhålla en förändrad lydelse i sak, hvaremot Utsk. trott sig ej behöfva un - Den ao Maj f. m. clerställa R. St. de af dem förut godkända föreskrifter, hvilka, med någon ändring i redactionen, komma att äfven framdeles tjena Bancofullmägtige till efterrättelse. Detta är också anledn., hvarföre icke någon anmälan om den s. k. slutmeningen i det vid sisth riksdag utfärdade reglemente skett, enär, sedan den väckta frågan om ändring uti denna slutmening, enligt hvad jag redan upplyst, förfallit, det synts Utsk. gifvet, att det komme att förblifva vid hvad häruti nu är stadgadt. Med verklig förundran har jag hört ordföranden i Oecon.- Ulsk., Gr. Horn, instämma uti det yttrade klandret af BancoUtskts förfarande samt förklara detsamma hafva varit otillbörligt.
Sedan Protocollet för den 20 Juli blifvit till justering uppläst, och i anledning af den fråga om Adelskapets närvarande inrättning som samma dag varit ämne för Beredningens öfverläggningar, förklarade Herr Baron Adlerberg, att enligt Herr Barons tanka innefattade den vid 1809 års Riksdag antagne princip, i följe hvaraf endast en Person i sender innehar den sedan denna tid förlänta Adeliga värdighet, en inskränkning af de nyare famillernas representations rätt — hvaremot Herr Baron anmärkte, att om en Regent någongång i en framtid, likasom fordom vid flere tillfällen skett, skulle villja begagna sig af den honom tillkommande rättighet att efter godtycke utdela Adelskap, till vinnande af några enskildta ändamål, och i sådan afsigt föröka adelns Medlemmar med en mängd personer, sorn af tacksamhet eller egennytta fästade vid Monarchens Person, alltid skulle göra pluralité för Dess önskningar vid Ståndets beslut, vore Ilan i sådant afseende ej bunden af någon i våra nu gällande Grundlagar stadgad föreskrift. Herr Doctor Wijkman erinrade, att denna anmärkning innehöll en ny fråga, som ej med den i förevarande ämne redan väckta ägde sammanhang. Herr Kammarh. Silfverstolpe: Jag iakttager detta tillfälle att besvara det inkast jag hört göras, att man vore i villrådighet om hvilken benämning som tillkommer den nyare Adelns döttrar antingen de böra kallas Fröknar eller Mamseller — Jag kan ej inse någ'ot hinder hvarföre de icke efter behag må begagna den förra likasåväl som den senare; fröken är ingen uteslutande adelig benämning, utan den oficiella titeln för ett adeligt fruntimmer är Välborna J ungfru. 20 306 Den 28 Juli 1812 Herr Assessor Arosenius tilläde, att då ingen Lag förbjuder ett fruntimer af hvad Class sorn helst, att om hon så vill låta kalla sig Fröken, hvilket blott vore ett bruk likasom andra språkbruk, trodde Herr Assessorn allt bruderi i detta fall vara afhulpet. Fördelningen åtskiljdes kl. s/4 till 1. In fidem Leonh. Palmblad. Justerat d. 4 Aug. JS12. A. G. Mörner.
Imellertid hade desse ett godt stöd i Snabbstedt; ty han hade en särdeles förmåga att uttrycka sig med lätthet, och han talade med hela värman af sin öfvertygelse, om hvad han verkeligen ansåg höra till hederns och ärans fordringar. Hemkommen, sysselsattes mina tankar af den oförklarliga likheten emellan Emilia och Johanna. Med dessa tankar och med föresats att förklara Emilia min kärlek, så snart jag blef ense med mig sjelf att kunna lyckliggöra en maka, insomnade jag. Sjuttonde Kapitlet. Grymt du bedrog, Lif med din hägring, som skimrande log. Döden, ack! döden allena Skall oss förena. Följande dagen om aftonen, då jag spatserade af och an på mitt kammargolf, instörtade Axel Segerman med det mest förtviflade utseende. Jag frågade honom om han träffat sin far. Nej, svarade han, till min tillfredställelse. Men hjelp mig nu i en mycket värre affär och följ mig utan dröjsmål! Jag har genom ett förhastande kanske förstört hela min framtid, gjort mig olycklig tag dina instrumenter med dig: jag vill under vägen berätta för dig hela förhållandet. Vi följdes åt. Du vet hvar kamraterne L. och M. bo. Jag gick dit för att enligt öfverenskommelse följa med dem ut; men i anseende till de mörka trapporne gick jag vilse och knackade på en dörr som var belägen en våning högre, än jag trodde. En för mig okänd flicka öppnade och kom mig öfverraskande till mötes med ett ljus i handen; af min förlägenhet såg hon tydligt att jag gått vilse och vid min ursäkt erbjöd hon sig att lysa mig ned för trappan. Med en artig komplimang skiljdes vi åt. Jag hade ännu ett par trappsteg qvar; men under det jag famlade i mörkret, möter mig en manlig basröst som genast i vredesmod öfverfoll mig med oqvädingsord; den obekante fattade mig dessutom i bröstet och ville hindra mig att komma undan. Uppbragt deröfver, då jag intet ondt visste med mig, fattade äfven jag min motståndare och gaf honom en sådan stöt, att farstun dervid gaf eko. Endast ett doft sorl hördes och allt blef tyst.
– Hör du, Johanna, skulle du icke bli rasande glad, om jag på rent allvar sade dig, att jag tycker om dig och ville ha dig till min hustru? – Och skulle du icke bli bra snopen, Petrus, om jag sade dig, att du är en egenkär narr, ifall du tror, att någon flicka kan tycka om dig och vilja ha en sådan en till man? – Jo, jag skulle bli mycket snopen, Johanna, ty jag har alltid trott, att köksan derhemma har sina egna afsigter, då hon lägger de bäste bitarne på mitt fat. – Åh, det gör hon af ren barmhertighet, var säker på det! Hon tycker väl, hon som jag, att du är en fasligt mager pojkstackare. – Men om hon vill göda mig, så är det icke för din räkning; var du lika säker på det, Johanna! – Den otäcka köksan! mumlade Johanna. – Att hon icke skäms Hör du, Petrus, om du menar allvar ... – Allvar, Johanna! Jag har i hela min lefnad aldrig varit så allvarsam som nu. – Nå, då vill jag taga mig åtta dagars betänketid, för det passar sig icke att genast svara ja. Men jag säger dig, Petrus, att om du låter köksan förleda dig med sina matbitar, så gör du mig olycklig. Du borde också skämmas, som är en sådan läckermun! – Jag känner ingen annan läcker mun än din, inföll Petrus och stal en kyss af Johanna. – Fy, så får du icke göra, förrän vi kommit riktigt öfverens, sade Johanna rodnande. – Men innan jag går, skall du lofva mig att vara mig trogen i lif och död och älska mig i nöd och lust. Vill du det? – Ja, det kan jag lofva, men mitt ja får du icke förr än om åtta dagar. Efter de åtta dagarnes förlopp fick Petrus också Johannas ja. Men de älskande hade sina skäl att icke „eklatera“ förlofningen. Det hade nämligen blifvit en älsklingstanke hos Johannas matmor, friherrinnan Skytte, att kusken och kammarjungfrun borde förenas med det heliga äktenskapsbandet, och hennes plan var så tillvida halffärdig, som kusken mer än gerna ingick på densamma.