Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Säg mig f ö r s t. » Så lätt, som ett bräckligt glas, k a n ens lycka gå i skärfvor! H e m k o m m e n till sitt tysta ungkarlshem efter en ansträngande » Är du då ä n n u där? » frampressar h a n mellan tänderna och af denna envist trots och slutligen skilsmässa. H u r u kunde han h a n häftigt och slänger porträttet med sådan fart till baka i lådan, Plötsligen höres buller, i r u m m e t ofvanpå. Jubel af barn föru p p och ger sitt missnöje öfver detta afbrott till känna. Åter fattade bägge hvar sitt glas, reste sig långsamt, närmade — Frida! Idun Stockholm. N:r 50 (365) Prenumerationspris Fredagen den 14 december 1894. pr 1: EO Byrå: K l a r a Södra K y r k o g. 1 6, 1 tr. A l l m. telef. Redaktionssekr. : kvartal: Iduii e n s a m kr. pl. • Redaktör och utgifvare: HELLBERG. J. Nordling. helgfri Tryckeri Åktitholna 7:de årg. Utgifnlngstid: hvarje Muns fredag. Lösnummerpris 1 5 öre (lösmr endast för kompletteringar.) 70 öre p r n o n p. - r a d. [ör en tid tillbaka erhöll redaktionen af I d u n från vår sydsvenska universitetsstad bilden af den kvinna, som i dag synes här invid, jämte nedan följande uppsats. V i äro alltid tacksamma för dylikt medarhetarskap från vår ärade läsekrets ' sida, så m y c k e t mer som vi icke personligen kunna känna förhållandena i alla de vidt skilda delar af vårt land, dit Idun sprides, men naturligtvis gärna ägna det kvinnliga arbetet och förtjänsten vår uppmärksamhet o c h hyllning, äfven där de ligga utom vår hufvudstadssynkrets. Emellertid voro vi, sanningen att erkänna, i detta fall ganska tveksamma. E n verksamhet sådan som den, hvilken frågan här gäller, kan bedömas från många synpunkter o c h bedönies också m y c k e t olika.
Dess och rikets Krigs-kollegium, att till Eders Kongl. Maj:t inkomma med underdånigt utlåtande i anledning af Rikets Ständers Revisorers berättelse om verkställd granskning af statsverkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1862, i hvad samma berättelse Krigs-kollegium rörer; och får Kollegium å Artilleri-afdelningen, som, till åtlydnad af högstberörde nådiga befallning, från General-fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet infordrat till Eders Kongl. Maj:t ställdt underdånigt yttrande beträffande nämnde Revisions framställningar i de delar, som röra Artilleriafdelningens förvaltning, berörde yttrande härhos i underdånighet öfverlemna med tillkännagifvande, att Kollegium för sin del icke finner något vara att tillägga till hvad af General-fälttygmästaren blifvit i ämnet anfördt och upplyst. Krigs-kollegium framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Eders Kongl. Maj ts tropligtigste, underdånigste tjenare och undersåter: C. MEIJER. CARL SKYTTE. GUSTAF FRIIS. Stockholm den 24 December 1864. C. d’Orchimont. 37 — 290 - Gener a!-fälttyg'mästa rens underdåniga memorial, i anledning af 2:ne utaf Rikets Ständers Revisorer år 1864 gjorda framställningar. Un derdånigste memorial.
För min del tror jag likväl icke, att förhållandet med Just.ombudsm. samt Fullmäktige i-Banken och Riksg:scOnt, är alldeles enahanda Just.ombudsm. kan ej verka så menligt som Fullwiäatiac i It. St:$ verk, der omständiaheter kunna Den ij September e. m. >4< inträffa, som kräfva och nödvändigt fordra ett ombyte, hvilket deremot ej är händelsen i afseende på Jost ornbudsni. (Jin denna åsigt gillas af Ståndet, vet jag icke; den har dock legat till grund för min mening, och jäg qvarstår dervid. Slutligen vågar jag till R. o. Ad. framställa en uppmaning alt öfverväga, oin ej Constit.Utsk. haft en verklig skyldighet att framlägga förslag om urtima riksdagars förkortande, Sedan man blifvit ense, att lagtima riksdagar böra återkomma på bestämd tid. Jag tror, att Representationen illa motsvarar sin pligt och föga går folkets önskningar till mötes, om den ej söker att förkorta urtima riksdagarna; ty först då blifver beskattningen i landet nog tung, om man emellan de lagtima riksdagarna hvart femte år kan få 2 års långa urtima riksdagar, och om afböjandet häraf kan kallas en magtutvidgning för Regeringen, har jag mycket orätt. Hr Dalman: För att visa consequensen af mitt föregående yttrande, som Frih. Ehrenborgh ifrågasatt, får jag erinra att jag yrkat lagtima riksdagars återkomst hvart 3:dje ur, och då behöfvas inga urtima riksdagar. Första steget till reform är en förändrad Representation, en förändrad ansvarighet och organisation af Styrelsen; men innan detta blifvit gjordt, har jag ansett vådligt att framställa förslag, som kunde leda till missbruk, och den siste talaren har icke ens sökt att vederlägga mig häruti.
Vid den slutledning, hvarigenom Kongl. Hofrätten kommit till resultatet af andan och meningen i 1815 års Kongl. Förordning, fann jag ingenting annat att påminna, än att från premisserna af denna slutledning äfven kan hämtas den följd, att sjelfva det maximum af aderton månader, hvarutöfver förfallotid och lagsökningstid sammanlagda ej må sträckas, vore för författningens ändamål lika öfverflödigt, sorn stadgandet om tolf månaders längsta förfallotid, hvilket emedlertid qvarstår, samt att ändamålet, eller den af Kongl. Hofrätten antagna enda grunden för alla tre författningarna, vore vunnet, endast lagsökningen, efter uppsagd eller forsk rifve» förfallotid, icke finge dröja utöfver de stadgade sex månaderne. Men härmed vore ock visadt, att ingen ting annat af 1798 och 1815 års Kongl. Förordningar ägde någon betydelse, än stadgandet om sådan lagsöknings tid. Att således argumentationen öfver andan och meningen af sistnämnde Kongl. Förordning bevisar för mycket, äfven när fråga är om forsk ritningar ställda på uppsägning, det hade förekommit mig o t v i f v elak tigt, om jag ock lemnade derhän, huru de tvetydiga ordalagen i denna författning rätteligen må förstås och tillämpas. Beträffande åter de fall, då bestämd förfallotid linnes i löpande förskrifning utsatt, syntes mig någon ovisshet ej kunna uppstå derom, att denna förfallotid måste inträffa inom tolf månader, vid äfventyr af den strängare exsekutifva kraftens förlust. Och då, i förevarande fall, den bestämda förfallotiden var utsatt utöfver tolf månader, kunde jag icke instämma i den tankan, att gäldenären bordt dömas till bysättning, innan utmätning honom öfvergått. Jag trodde dock frågan om rätta förståndet af 1815 års Kongl. Förordning icke böra lemnäs utan närmare eftersinnande. Jag anmärkte, att denna författning innebär en lagförändring, hvars vidtagande berodde af Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, och att stadgandet ej kan hafva annan gällande betydelse än den, hvari båda besluten öfverensstämma.
Inställande af utbetalning af hardt mynt har egt rum äfven i andra Banquer, och denpa utväg JBanco'Uts)tuttets Eetänhonden. att rädda dess bestånd, skulle under vår Banque* lysande perioder troligen ofta måst vidtagas, om ej hemligheten afböjt speculationen af utoch inländske penning-vinglare, speculationer, hvilka fordra säkra, icke på gissning grundade beräkningar. Publiciteten, nyttig i manga hänseenden, är det dock icke i alla. Ej är offentligheten lämplig i Cabinettet och Krigs-Conseljen. I England finnas Eabriks-anläggningar, dit främlingens nyfikenhet ej får tränga sig, och foga lärer någon enskild man tillåta allmänheten på ziffran granska hans Bok och hans Gassa. Om likväl, hvad Banquen angår, vi kunde föreställa oss densamma alltid i ett blomstrande tillstånd, och ingen, som biträdd af kännedomen om dess skick, ville till dess skada silka egen vinning, så hade jag naturligtvis icke något att anmärka mot dess publicitet. Men detta kan visserligen ej med säkerhet förutsättas, och om icke någon gifven och väsendtlig nytta genom denna publicitet vinnes, böra vi ej sätta vajien i bänderne. särdeles på djerfva förslagne och rike utländning». Hemligheten har. icke skadat det representativa myntets Credit. Det var en onaturlig och öfverdrifven emision af Sedlar, sorn snart år 1809, genom Ständernes e• get fattade beslut, dertill vållade, och som säkert lika mycket egt rum om Banquen varit afslöjad, emedan Banco-Utskottet och Banco-Fullmägtiget hvilka i denna del bordt ega att uteslutande förtroende afstyrkte anslaget, ehuru afseende derå icke fastades.
Sedan öfverläggningen förklarats slutad och Hr Gr. o. Landtm, tillkännagifvit, att under densamma icke afgifvits något annat bestämdt yrkande, än att motionen skulle till Lag-Utsk:t återsändas, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att ifrågavarande Utlåt, måtte läggas till handlingarna och motionen till Lag-Utsk:t återlemnas, hvilket bifölls. 490 Den 13 December. Föredrogs Banko-Utsk:ts d. 10 dennes bordlagda Mern. N:o 9, nied återlemnande af riksdagsfullmägtigen Carl Dahlgrens från Elfsborgs län motion. H. Exc. Hr Gr. Sparre: Afven detta Mern. har varit föremal för behandling i Talmans-konferensen. Frågan om en allmän hypotheks-bank handlades vid förra riksdagen af Statsoch Banko-Utsk:n gemensamt, men numera torde icke Banko-Utsk:t hafva något dermed att göra. Genom K. M:s Nåd. Förordning, ang:de en allmän hypotheks-bank för riket, af d. 26 April 1861, är förklaradt, att någon ändring uti de för samma bank gifne reglementariska föreskrifter icke må ega rum, utan att Konung och II. St:r gemensamt derom beslutat. Detta stadgande har hufvudsakligen tillkommit med afseende på den garanti, hypotheks-banken erhållit från staten, medelst obligationer, utfärdade af Riksgäldskontoret, hvadan det för det allmänna måste vara af största vigt, att icke, genom reglementariska ändringar, säkerheten varder förminskad. Den nu väckta frågan torde derför lämpligast böra behandlas af Stats-Utsk:t, som har befattningen med Riksgäldskontorets angelägenheter. Jag anhåller följakteligen om propos. å Memds läggande till handlingarne, med förklarande af R. o. Ad. att motionen bör till Stats-Utsk:t öfverlemnas. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. lades Menr.t till handlingarne, med förklarande, att R. o. Ad. ansåg den ifrågav:de motionen böra af Stats-Utsk:t behandlas.
Slutligen och innan jag lemnar detta ämne, kan jag icke underlåta att tillkännagifva, det jag, sedan jag redan uppsatt dessa anmäi kn:r emot ifrågavar. betänk., blifvit i tillfälle att taga kännedom af hvad Ordföranden uti K. Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i Riket Hr Generaldirecteuren 111. m. Livijn, rörtde delta ämne, till K. M i und. utlåt, andragit. Af berörde utlåt, (hvilket jag för tillfället medhafver) finner jag ytterligare stöd för åtskilligt af hvad jag tagit mig friheten reservationsvis framställa, särdeles i afseende uppå den stora nödvändigheten af att vidtaga åtgärder till förtkommande af försvarslöse, men icke brottslige personers qvarhållande uti fängelserna, hvilket sträckts till och med till hela lifstiden, samt dessa fängelsers förvandling, ifrån att vara en plantskola för laster och brott, till det med dem afsedda ändamål, att, jemte det de utgöra straffanstalter för brottslingen, de tillika skola bereda honom möjlighet att under tiden corrigeras och förbättras; äfvensom beträffande, företrädesvis, lösgifna fångars användande till allmänt Kronans arbete och större nationella företag. Då jag redan alltför länge tagit Ståndets tid och tålamod i anspråk, anser jag mig icke våga ingå uti någon speciellare framställning af detta förtjenstfulla och på intressanta upplysningar, calculer och andra uppgifter i hvad detta ämne rör så innehållsrika, förut åberopade und. utlåt., särdeles sorn dermed för närvar, ingenting kan vinnas, enär frågan, så vidt den af R. St. är beroende, redan blifvit afgjord. Hvad vidare är att tillgöra i afseende på denna så högst vigtiga del af den ekonomiska lagstiftningen, tillkommer lyckligtvis K. M:s nåd. pröfning och afgörande. I pe tilläde muntligen: Äfvenledes reserverar jag mig emot Ståndets beslut i afseende på samma lJlsk:s betänk. N:o 57 och åberopar Gr. Mörner* reservation. Genom det stadgande, som nu är antaget; blir det för en fånge svårare att återkomma till den 1 Den a8 April e. m. 453 församling han egentligen tillhör, än att blifva antagen i en främmande.
De äro det »cke nu, och emot den organisation, som nu genom Grundlagen hos osi är elableraä, kun - c -s ) na wi ej hemta skäl til et motsatt Riksdags. ärenveriieS afgörande, efter sättet at besluta dem wid Allhärjar Tingen fordom, äfwensom det icke lärer wara Kisrorics riktigt, at StändS fördelningar har sin orizios frän cl,ttike»tlon pä Riddarhuset?' "Wid Ucvjsioaer i Riksens Ständers ksngus och Rlksgälds 6ontc>ir r hafwa äfwen alla vo. terillALr blifwtt werkstälde StändSwis, och kom. ma äfwen sä wäl derw.d, som wid 8r-t»-Wer. tets ksvision hädanefter, at pä samma sätt förhällas, at motsägande et annat Voteringsätt, än et dermed instämmande i Utskotten, wid hwilkas Betänkandeus afgifwande säledes äfwen skulle komma at döljas af hwad tanke det eller det Ständet warit, om ej wid hwarje sak minoriteten skulle sammansätta sig til kl! korporation, som afgäfwe särskilt utlätanpe, det jag finner mycket mindre tjenligt. Sluto ligen och dä Grundlagen för öfrigt utstakar dt fä fall, i hwilka en votering per Lapit» är tilläten och mä »verkställas, sä kan jag ej M nät än just derigenom anse Stäuds.vot-rinZ > et annat efter sjelfwa Lon«tjturioc.en anbefa! och at det deremot stridande förhällande til te grad rörer sjelfwa denna l^onnitution, at e en gäng mera än blott fräga om en fädö förändring kan wid denna Riksdag wara til läten at wäckas, och säledeS, i min tanka, § mycket miodre wara riktigt, at nu genast de emot fatta et äcLiäcrarxls beslut." D t -9
Leffler sjalf ansåg böra vara rådande uti hvarje, biografi.&gt; Vi tvifla ej heller på att frk. K: s beundran och Iiängifvenhet för det föremål hon skildrat äro ärligt menade, lika väl som hennes indignation öfver de fördomar och det ' sm %siiiiie, som hon spårar öfverallt i det samhälle, hon tillhör. Men liar bilden vunnit i klarhet och sanning genom att som nu skett utesliitande framställas efter vännens förstorande, förskönande, idealiserande inåttstock? Vi tro det icke. Hvad som var vardt att beundra hos författarinnan fru Leffler skall alltid erkännas, likasi livad som fanns af framstående egenskaper i hennes personlighet. Men så val den ena som den andra ägde sidor, livilka i alla ' tider måste framkalla kritik och sannerligen densamma nedtystas och personens varde vaxer genom viinners och meningsfränders öfverdrifna lofsånger. Vårt totalintryck af det arbete, vi har behandlat, vilja vi till sist innefatta i följande: Fröken Keys bok berömmer sig af att bara ärlighetens stämpel och oss frapperar mest dess brist på sanning och lojalitet; den vill sia ett slag för frihet och rätt och den liberalism som hiifdas, synes oss, genom dess brist p % aktning och fördragsamhet mot andras åsikter, långt mera konventionell an det motsatta lagrets så förkättrade konventionalisni; först och sist afser den att vara en vännens och beundrarinnans minnesoch tacksamhetsgärd åt en kar afliden och dess öfverdrift på sol kommer skuggorna desto bjärtare att framträda. Förf. har liaft stora inal i sikte, men hon liar, enligt v h åsikt, skjutit långt öfver målet. ~ T r e ooh en half månad fab~iksarbeterska .. Under titeln w3l / a 3Ioiiate Fabrik-Arbeiterin * utkom för nhgra månader sedan i Berlin en bok, som väckte ett stort och rättvist uppseende shval för sitt innehåll som för de egendomliga förhållanden, hvarunder den tillkommit. Dess författarinna, fru lklin~zn Wettstei,n född Adelt, en kvinna tillhörande, de bildade klasserna, gift med en juris doktor i Berlin, I
Men nu! under dessa långa ensamma timmar, när hon visste att Albert åter var ute i lysande sällskaper, bland dussintals fruntimmer, som icke skulle begära bättre än att få kedja den älskvärde unga mannen vid sin triumfvagn, och som säkert icke underläto att göra stora bemödanden derför, nu när Elina icke mera var i vägen; nu spökade åter de olycksaliga orden: »jag var bra kär i henne en liten tid», och det hemskaste, det fulaste, det mörkaste och förfärligaste af alla spöken – svartsjukan; det stod och tjöt något om att »hvad som varit en gång, kan blifva en gång till». Vid dessa hjertgnagande föreställningar flödade Elinas ögon i tårar, och som hon ofta tyckte det vara synd att skylla dessa tårar på lilla Milla, när denna låg snäll och tyst, sofvande i sin vagga, så skyndade hon in i sängkammaren i största hast, när hon hörde Albert komma, och låtsade sofva, för att slippa redogöra för dessa röda, förgråtna ögon. När Elina sof, eller sades sofva, gick Albert åter in till sig, eller åter ut om det ej var för sent på aftonen. Elina tyckte sig häri läsa allt mera och mera köld. »Förr», tänkte hon, »hade han icke gjort så, förr hade han satt sig tyst vid min sida tills jag vaknat! » och nu strömmade ånyo hennes tårar. När hjertat med saknad börjar säga: »Förr var det så!» då svider det förfärligt. Men deremot märkte icke Elina hur otröstlig Albert var, just emedan han sökte att dölja det för henne så mycket som möjligt, och så väl han som Elinas moder och öfriga vänner blötte sina hjernor förgäfves, för att finna ett medel som kunde afhjelpa det onda, hvilket med hvar dag tycktes tilltaga, ty ju mera Elina grät, dess oroligare blef lilla Milla, och så tvärtom, hvaraf detta onda som sagdt är dagligen skulle tillvexa.
Men då han läst loftalet öfver hundarna, följde en våldsam revolution i hans inälfvor det blef för honom ett rent naturbehof att delgifva friherre Bernstorff sina sensationer. (Altona i april 1764.) Nej, nej! – Ottilie Burmester ser upp med en blick, som glittrar kallt – Det passar dig icke att vara högtidlig! Du tror icke på kärlek, Jan Friede. Hon har skjutit stolen från bordet och gungar af och an, själfsvåldigt tillbakalutad, så att den vida styfkjorteln gapar öfver hennes hvita strumpor och skor med silfverspännen. Vaxljusen skina öfver kvarlefvorna af en festlig aftonmåltid; det gnistrar i halftömda karafiner och pokaler med gyllene vin. Struensee sitter ännu kvar vid bordet och hans blick glider smekande – innerlig och sorgsen som ett afsked – öfver hennes gestalt: från det starkt pudrade håret ned öfver det oregelbundna ansiktet med de sneda ögonbrynen. Han söker förgäfves fånga de mörkblå ögonen; pupillerna gömma sig i skuggan af de långa, svarta ögonhåren. Munnens fylliga, röda läppar stå öppna i ett intetsägande leende, som blottar två rader små hvita tänder; till och med den lilla, mjuka uppnäsan, som eljes alltid är medelpunkten för ansiktets spelande lif och skiftar form i enlighet med dess uttryck, sitter nu butter och missmodig på sin plats och ser ut, som om den blygdes öfver, att klädningen icke är ordentligt knäppt omkring halsen, utan visar alltför mycket af de hvita skuldrorna och bysten. – Jag tror på allt, hvad du lärt mig att tro på! svarar han. Jag tror på sinneslidelsen och sinneslyckan – på dina heta läppar och din hvita barm och ditt mjuka hull på allt, som du gifvit mig att leka med – och som jag, tyvärr, lärt mig att älska. – Men du har ofta sagt mig, att du icke tror på l’amour, l’amour pure – hon spetsar munnen i en lång tut – och därför klär det dig illa, att bli så där högtidlig. Jag vet ju mycket väl, att du aldrig haft någon – hon söker efter ordet och uttalar det med ett frivolt småleende – någon aktning för mig!
Uppbörd: Stats-Anslag för Stationen: Ordinarie Staten 40,758:34. — 41,465: 1. — Extraordinarie d:o 39,763: — 4. 30,810:14.10. Balance från föregående året: Skulder 7,320:12. 3. afskrifning : 'Balance till följande året: Lotsoch Fyringssamt Lotseri-Indragnings-Staten. Räkenskaperne hafva i Kongl. Kammar-Rätten granskats för år 1836 med och för år 1837 utan anmärkning. Debet. — Uppbörd: Stats-Anslag för året 59,423:12. — 59,468:10. Ersatte och återlefvererade medel 193:44. — 413:21. 4. Afskrifning 235: Utgift : Aflöning för Lotserioch Fyringssamt Allmänna Lots - IndragningsStaterne jemte Fyrars underhåll m. m 78,204:39. 5. Till Amiralitets-Krigsmans-Cassan lefve rerade medel 661: 40. 3. Balance till påföljande äret: Summa 136,691:21. 8. 132,432: 4. 2. l:o Den vid 1837 års slut i Förvaltningens af Sjö-Ärenderna Hufvudbok balancerade, i Cassan varande, contanta Behållning 2,243 R:dr 36 sk. finnes ej verificerad i likhet med det belopp, som vid samma tid i Banken innestod, hvilket Revisorerne så mycket heldre bort anmärka, som af Förvaltningens förklaring af den 22 Mars 1838, i anledning af år 1837 församlade Revisorers anmärkningar, inhämtas, att Casseuren icke får på en gång i sin cassa äga mer än 2,000 R:dr, för hvilken summa han ställt vederbörlig uppbörds-borgen.
Min afsikt var emellertid blott att slå ned på en del förvändheter och jag valde en titel som medgaf frihet att mer eller mindre grundligt behandla dem, och en titel som icke innebar något bindande. Måhända borde jag betonat att tankarne och reflexionerna endast göra anspråk på att vara » spridda ». Jag önskade gärna, att ni toge uppsatsen sådan den är — äfven om ni anser eder behöflva göra vissa reservationer. Högaktningsfullt E. V. A. Bergstedt. • Hvad rätt du gjort och icke har glömt bort, förvandlar sig till orätt inom kort, men ångrad skuld, som lefver i ditt minne, förvandlar sig till dygd i renadt sinne. Maria von Ebner Eschenbach. * j \ fär rosorna blomma ... Ja väl, hvarför icke! Vi vilja nu verkligen tillmötesgå förf:s önskan och taga uppsatsen » så- dan den är ». Våra läsarinnor må då ock godhetsfullt göra detsamma! Vår reservation ligger uttryckt i denna lilla » förhistoria », liksom ock vårt erkännande af det myckna goda, som finnes att begrunda i E. V. A:s framställning. En rik erfarenhet och ett bildadt hjärtelag tala dock så otvätydigt genom densamma, att helt visst ingen skall ångra att hafva tagit del af dess innehåll. 1898 I bland de väldiga kulturinsatser, som gjorts under det nittonde århundradet, utgör kvinnoemancipationen onekligen en af de märkligaste. Den stigande aktningen för människovärdet banade väg för denna frigörelse, och den under vårt århundrade oerhördt utvecklade storindustrien, hvilken kringskar och gjorde inskränkningar på de områden och verksamhetsfält, som af ålder varit kvinnans, nödvändiggjorde ett tillmötesgående i krafvet på befrielse från de inskränkningar i kvinnans mänskliga rättigheter, som hon genom lag och sed hittills varit underkastad. Och, i sanning, då vi betänka, att de resultat, som vunnits, äro frukterna af företrädesvis ett enda århundrades arbete, så måste det erkännas, att en massa för kvinnans utveckling och verksamhet hämmande skrankor fallit och att de utvecklingsoch arbetsfält, hon steg för steg vunnit, hafva varit betydande och vidsträckta.
Skrifvelse, A':o T8. Uti häröfver den 19 sistlidne månad afgifvit underdånigt utlåtande har Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader hufvudsakligen anfört, Med kännedom deraf, att hos Rikets Ständer enskild motion i ämnet blifvit väckt, som för närvarande beror på Stats-utskottets handläggning, hemställde Statsrådet, att Kongl. Maj:t måtte, genom nådig skrifvelse till bemälda Utskott, öfverlemna den underdåniga ansökningen med tillhörande kartor och handlingar samt vägoch vattenbyggnads-styrelsens underdåniga utlåtande, på det Rikets Ständer måtte komma i tillfälle att med erforderlig fullständighet taga målet i öfvervägande; lärande Kongl. Maj:t i nåder förklara sig vilja, efter det Rikets Ständer meddelat deras beslut i ämnet, företaga den pröfning af ärendet, hvartill å Kongl. Maj:ts sida omständigheterna då kunna föranleda. Kongl. Maj:t täcktes i nåder gilla denna Stats-rådets underdåniga hemställan och befallte, att, i enlighet dermed, skrifvelse till Rikets Ständers Stats-utskott, sådan den finnes protokollet bilagd, skulle expedieras. Ex protocollo, V. A. Schalén. Kongl. Majlis Nåd. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Joli 1851, kl. 2 e. m. KONGL. MAJ-.TS Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständers Stats-Utskott, angående eftergift af den en del skattskyldige inom Götheborgs fögderi af Götheborgs och Bohus län ådömda ersättningsskyldighet, i följd af förre Kronofogden C hr. Ö hboms balans; Gifven Stockholms Stolt den 20 Juni 1851.