Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hos oss skulle det inte gå för sig. — Nej, det är ingen charme att sitta i en salong med förgylda möbler och halstra lamkotletter. Det här är en atelier, och det här är atelierlif. Det är skillnad. — Ja, det är skillnad, svarade han. Nej, se på Wilhelms porträtt. Det är ju i det allra närmaste färdigt. Ni är mycket för energisk, fru Kurt. Det märkte jag redan första gången, jag var här. — Ni säger det som en förebråelse. — Det är meningen. Jag formligen plågas af all den febrila verksamhet, som omger mig. Det högsta i lifvet är kontemplation, det vackraste och ljufvaste i lifvet är drömmar och fantasier, som aldrig bli verkliggjorda. Hvarför skall man bråka med att försöka omsätta kontemplationerna, drömmarna, fantasierna i mer eller mindre ful och banal handling? — Talar du om mitt porträtt? utbrast Kurt. — Nej, jag talar om lifvet. — Således äro alla handlingar fula och alla drömmar vackra, sade Wanda med ett ironiskt småleende. Det är en bekväm lefnadsfilosofi. — Det säger jag inte, jag säger bara, och det får ni ge mig rätt i, att allt det man drömt, hoppats och tänkt göra, är så mycket större, fullödigare och skönare, än det man bringar till utförande — Att man därför inte bör göra något alls, sade Kurt försmädligt. — Låt mig tala till punkt — att man kan häpna öfver den energi, som utvecklas, fast människor inom sig måste erkänna, att de för det mesta misslyckas i hvad de företaga sig. Det man drömmer däremot — Det skulle man bli fet på. Jo, jag tackar, det blefve ett skönt tillstånd i världen, om du finge det, som du vill ha det, utbrast Kurt irriterad. Han hade på en gång fått den föreställningen, att Säfves uttalande var ett förtäckt angrepp på honom själf och hans rastlösa flit. — Jag undrar, hur man skulle ha det, om man kontemplerade eller drömde sina affärer, i stället för att utföra dem. Man kunde åtminstone inte lefva så högt, som man gör, och fick för det första afstå från att köpa gamla böcker och kuriosa. — Nå, all praktisk verksamhet kan inte afstanna, det är tyvärr säkert.
Något härmed likartadi synes innefattas i Utsk:s yttrande i denna punkt. Hänvisning lemnäs nemi. till något, som låter mycket vackert, men som ej eger tillvaro i verkligheten. Vill mau söka fasthålla den förevisade bilden, så finner man, att den är intet annat än en skugga. Jag tror, att för landet tiden att sysselsätta sig med dylika skuggspel är förbi, och alt Sverige icke har tillfälle att derå förspilla åratal. Det är visserligen sannt, att man icke får mäta liden för nationer med samma måttstock sora för individer, enär elt eller par år icke är för en nation detsamma som för en individ, men öm en nation låter tiden halka sig ur händerna, så alt andra nationer få försteget, då har denne nation vida svårare att återvinna den förlorade tiden, än den enskildte har att reparera hvad han genom ett eller annat års dröjsmål kan hafva eftersatt. Skulle Betänk. hvaruti StatsUtsk., på samma gång som det öppnar en lofvande utsigt lill förbättring af fäderneslandets kommunikationsanstaller, tillika afslyrker hvarje tillämpning af det upgjorda förslaget, vinna R. St:s bifall, så går en dyrbar tid för Sverige förlorad. °Ett sådant resultat skulle jag för min del på det högsta beklaga. Don 23 September f. m. 211 I elen af K. M. till R. St. vid början af denna Riksdag aflålna Nåd. Propos. oni jernvägars anläggande i landet, förklarade K. M., det lian önskade, att R. St. måtte bevilja anslag, icke till Köping-Hnlt-banan, såsom Ur Bildt yttrat, ulan till en jernbana emellan Stockholm och Götheborg, såsom orden i den Kongl. Propostn uttryckligen lyda. Nu säger SlalsUtsk. sid. 14 : ”1 den händelse R. St. dela Ulsk:s åsigler ang:de vigten och angelägenheten af nyssnämnde, föreg:de undersökningar och utredningar samt deras anställande i den omfattning och det inbördes sammanhang, hvarförutan syftemålet med dem ingalunda kan på ett tillfyllestgörande sätt vinnas, lära R.
Herr Cederschjöld: Uti denna är en ändring nödvändig, till följe af det beslut, som nyss fattades, att yalet af Riddarhus Di - Den 16 November. 6a5 Directeurer icke skall ske vid slutet af Riksdagen, utan senast inom 4 månader från dess början. Der står äfven, huru val till Riddarhus-Direction skall verkställas. Detta torde icke angå Directionen, emedan det tillhör Ridderskapet och Adeln ensamt. Jag får således hemställa, om icke redactionen i öfverensstämmelse för öfrigt med hvad Riddarhus-Utskottets nyss uppläste Memorial jemväl innehåller, må blifva följande: Riddarhus-Directionen väljes på sätt 48 &■ Riddar hus-Ordningen stadgar_, och består af sju Ledamöterj hvilka uti sine befattningar fortfar a j intill dess nytt val blifvit verkstäldt. sif desse sju Ledamöter skall den äldste efter Matrikeln föra ordet j och endast de öfrige Sex åtnjuta honorarium. Herr von Hohenhausen t Det stadgande, att den äldste efter Matrikeln skall föra ordet, och endast de öfrige sex åtnjuta honorarium förekommer mig nog besynnerligt. Det synes som den ena förmonen skulle anses för en compensation emot den andra. Jag tycker detta hör lemnäs till särskildt afgörande Ledamöterne emellan. Herr Cederschjöld: Jag är för min del fullkomligen öfvertygad derom, att de 7 Ledamöterne af Riddarhus-Directionen skulle utan särskildt stadgande åsämjas om, hvilken, borde vara utan honorarium; men jag anser Ridd. o. Ad. Prot. X Band. 4° 626 Den 16 November. likväl rättast, att ett sådant stadgande finnes. Jag hemställer derföre, om icke den af mig föreslagne redaction må antagas. Herr von Hohenhausen: Jag kan vis serligen finna, att ett sådant bestämmande ärrätt, om man är mycket nogräknad, men då fråga blott är om honorarium, torde det ej vara nödvändigt.
N:o 4° skola vara till - 8o Den a Maj e. m. räckliga för bifall af den återremiss deraf, hvarom jag nu vördsammast anhåller. Bilaga Litt. A. Afskrift. Stormäktigsle Allernådigsle Konung/ Genom E. K. M:s nåd. bref den it Oct. i8i5 förordnades, att denna Hofrätt, som till och med år rSoi utgjorts af två divisioner, med nio ledamöter på den ena oell åtta på den andra divisionen, samt derefter af tre divisioner, lrestående hvardera af sex ledamöter, utom Presidenten och vice Presidenten, skulle fördelas på fyra divisioner med fem ledamöter på hvarje division; och har Hofrätten allt sedermera varit på detta sätt organiserad , utom linder de kortare tider, då, för afgörandet af vidlyftigare enskiidta mål eller för undanrödjandet af uppkommen större balance a göromålen, en femte division varit satt i verksamhet. Sedan, efter Wermlands afskiljande från Hofrättens jitrisdiction, och inrättandet år 1821 af en särskild Hofrätt för Skåne och Blekinge, den förut öfverhopande mängden af göromål härstädes aftagit, inträffade likväl åter en betydlig tillökning i Hofrättens arbeten, till följd så väl af E. K. M:s den 17 April 1828 till Hofrätterna aflåtna nåd. circulärbref, angtde forum för åtal mot öfverträdelser af vissa ekonomioch politi-författningar i städerna, som ock hufvudsakligen af de, nyssberörde dag, jemväl utfärdade nåd. förordningar, derigenom från Gommerce-collcm och styrelseverken en mängd ärenden öfverflyttades till Hofrätternes och de öfriga allmänna domstolarnas behandling; och efter denna tid har behofvet af tillökning uti Hofrättens ledamotspersonal, ju längre desto mera, gjort sig gällande, särdeles sedan nu mera alla besvär rör:de syneförrättningar å m i li ti seboställen samt öfver rådstufvu-rätternas beslut i tullmål, jemväl tillhöra Hofrättens upptagande och pröfning.
Det skulle göra ett triumftåg genom alla Europas hufvudstäder, en så ny och originell idé kunde ej annat än slå ned som en uppenbarelse i litteraturen, detta hur det kunde varit, den dröm som alla drömt, framställd med scenens objektiva lif, det skulle ovillkorligen fängsla hvar och en. Och så ämnet själft, förhärligandet af kärleken, såom det enda viktiga i lifvet, samt slutligen framtidsbilden af det socialistiska idealsamhället, där alla skulle lefva för alla på samma gång som två och två för hvarandra – i allt detta låg så mycket af hennes eget djupaste känslolif och sällhetskraf. Första pjesen skulle ha till motto: Hvad hjälper det människan, om hon förvärfvar hela världen och dock tager skada till sin själ – den andra: Den som mister sitt lif, han skall vinna det. Med den första uppläsningen för utanför stående inträdde vårt arbete i ett nytt skede. Hittills hade vi sett det mer som det kunde vara än som det var, nu föllo alla felen och ofullkomligheterna i detta med så feberaktig hast hopkomna arbete bjärt i ögonen, och nu började omarbetningarnas pröfvotid. Sonja kunde under hela denna vinter alls ej tänka på sitt stora matematiska arbete, oaktadt täflingstiden för »prix Bordin» nu var utsatt, och hon således med all flit hade bort ägna sig däråt. MittagLeffler, som alltid kände som ett slags ansvar för henne, och som ansåg att det kunde blifva af stor betydelse för hennes framtid att vinna detta pris, var helt förtviflad då han, hvar gång han besökte henne, fann henne sittande i sin salong med ett tapisseriarbete. Hon hade fått en passion för att brodera. Liksom den romantiska diktningens Ingeborg i duken inväfde sin hjältes bragder, så insydde hon i stramalj med ull och silke det drama, som hon ej förmådde forma med bläck och penna. Medan nålen mekaniskt gick ut och in arbetade tankarna så klart, och scen på scen upprullade sig för hennes inre. Samtidigt formade jag dem på mitt håll med pennan, och när det då visade sig, att nålen och pennan kommit till samma resultat, var vår glädje så stor, att den väl kunde uppväga de slitningar, som däremot uppstodo, då vi ibland låtit vår fantasi leda oss åt skilda håll.
Ridderskapet och Adeln att hörå dessa anmärkningar5 men med full förtröstan och hopp derpå* att Rikets Ständer, vid deras nästa sammanträde, skola se saken från en annan synpunkt, vill jag nu i förhand yttra mig öfver de skäl, som Hans Excellence Friherre Lagerbjelke samt ConslitutionsUtskottet andragit. Utskottet har funnit, att Indragningsmagten bör upphöra, likväl med iakttagande af proponerade alternativer och med erforderliga modificationer vid rättegångssättet, borgensbeloppet och borgensvilkoren, samt i flera andra detailler. Om nu dessa alla omnämnde anstalter förenade utgöra en vida utsträcktare Indragningsmagt, än den, som till upphörande är föreslagen, tycker jag, att man kan likna allt detta vid Cleopatras blomsterkorg, hvarest, uti den med blommor fyllda korgen var förvarad den giftigaste, fast minsta, bland alla ormar — Espingen. Med denna i figurlig bemärkelse gjorda liknelse tror jag mig hafva fullkomligt yppat mina tankar om Hans Excellences af ConslitutionsUtskottet gillade förslag till den för Svenska folket projecterade nya Tryckfrihetslagen, och jag begifver mig alltså till mina anmärkningar emot de partiella ändringar, som Hans Excel 58 H. a5 386 Den 2:> Januari! e. m. lence föreslagit, och Utskottet sA begärligt och patriotiskt till antagande tillstyrkt: i:o Att Indragningsmagten af Tidningar och Periodiska skrifter må», med förutsättning af de här nedan , under N:ris 2, 3 och 4> föreslagne ändringars antagande, fullkomligen upphöra, hvadan nu gällande Tryckfrihetslags 4;de §:s 8 moment skulle helt och hållet utgå. Ehuru jag varit en af dem, som under denna Riksdag talat för återbekommande af den rättighet Rikets Ständer bortlänte vid 1812 års Riksdag, skall jag likväl aldrig blifva till den grad fiende mot Svenska Tryckfriheten, att jag skulle tillstyrka återköpande af detta lån mot en lösepenning af ej mindre belopp, än bela Tryckfrihetens förlust.
Då jag likväl medgifvit, att Utskottet borde frånträda sitt förra beslut, dertill tvingadt af tre Stånds uttryckta mening, har jag baserat min åsigt i hvad som nu var att göra på följande satser: l:o. Med skjutsskyldighetens bibehållande vid jorden (och den skiljes icke derifrån derigenom att jorden bekostar entreprenaden) mäste förknippas, fasthälias och, såvidt möjligt är, utföras den grundsats af rättvisa, som hittills genomgått lagstiftningen i frågan, att nemligen den skjutsskyldige i lega» bör hafva skälig ersättning, så att den resande ej må fortskaffas pä den skjutsskyldiges oskäliga bekostnad. Der denna grundsats tillämpas, der har Staten rätt att fordra alla de förbättringar i det gamla skjutsväsendet, som tiden påkallar. 2:o. Om legan. som var bestämd skälig i rån början (ungefär 1 R:dr 50 öre pr mil, då likväl skjuisningen var mindre anlitad än nu), genom myntvärdets täll och andra orsaker under olika tider befunnits oskäligt låg och föranledt periodisk förhöjning, men genom legans fastställande såsom allmän för hela landet man ändock icke kunnat förekomma en billig klagan från flera orter öfver den förhöjda legans otillräcklighet, sä följer häraf att en allmän lega för hela landet icke kan bestå med den rättvisa, som bör gälla för alla. Följaktligen måste åt vederbörande lemnäs rätt att höja den fastställda minimilegan till hvad skäligt vara kan, der förbättring i skjutsväsendet ej är möjlig utan de skjutsskyldiges oskäliga betungande. 3:o. Då den skjutsskyldige har sig ålagdt att skjutsa mot skälig lega, men icke att på någon sin kontanta bekostnad bestrida skjutsen genom entreprenör till det allmännas och enskilde resandes större beqvämlighet, så måste häraf följa, att skjutsens bestridande genom entreprenad ingenstädes kan de skjutsskyldige åläggas, om dertill erfordras de skjutsskyldiges kontanta bidrag. Men häraf mäste ock följa, att de skjutsskyldige icke hafva minsta rätt till talan deremot, om entreprenad kan införas utan att kostnad kommer de skjutsskyldige vid. 4:o.
Och om något felaktigt eller oriktigt, i afseende på statsmedlens disposition eller förvaltning, skulle vid deras granskning förekomma, under det år revisionen omfattar, bör väl sådant rimligtvis icke genom stillatigande eller förbigående godkännas och vinna sanktion såsom rätt och tillbörligt, endast och allenast af den orsak, att det icke blifvit bemärkt uti Konstitutions-utskottets decharge-betänkande vid föregående riksdag. Genom en sådan grundlagstolkning skulle det förhållande inträffa, att anmärkningar vid statsmedlens disposition och förvaltning, som af Revisorerne framställas, aldrig kunna komma under Ständernas pröfning. Och det är, efter min öfvertygelse, först sedan äfven dispositionen och förvaltningen af statens medel blifvit af Ständerna godkände, som dechargen kan anses till alla delar vara fullständig. Att de åberopade grundlagsföreskrifterna böra sålunda tydas och tillämpas, synes mig också vara ådagalagdt genom de ofta återkommande försöken att uti 76 § Riksdagsordningen 36 — 282 — införa några bestämningsord, som skulle förekomma möjligheten af någon annan tolkning. Förslag i denna syftning väcktes vid 1840—1841 årens riksdag, biet hvilande och vid den påföljande antogs af 3:ne Riksstånd, men ogillades af ett enda. Med någon olikhet i ordställniogen väcktes det åter och bordlädes vid 1856—1858 årens riksdag med enahanda utgång vid den påföljande, att det af samma Riksstånd, som fördt, förkastades, men godkändes af de 3:ne öfriga, hvarvid en af Konungens rådgifvare på Riddarhuset anförde de kraftigaste skäl för bifall. Det förnyades åter vid 1859—1860 årens riksdag, och det förklarande tillägget uti förenämnde 76 § i Riksdagsordningen erhöll följande ordalydelse: — —; »dock vore den decharge, som vunnits derigenom, att
Då likväl frågorna angrde Postverket i allmänhet behandlas i Bevilln.TJtsk., lärer väl äfven detta böra gå dit för sammanhangets skull. Hr Berge nstrå 1 e, Claes Gabriel: Hvad den delen af Hr von Troiis motion beträffar, som innehåller, att gästgifvare skulle mottaga bref för att vidare fortsaffa dem med den strykande posten, får jag fästa Utsk:s uppmärksamhet derpå, att det, enligt min öfvertygelse, för närvar, är omöjligt och oklokt att uppdraga en sådan befattning ut gästgifvare. Bland ett par tusen gästgifvare uti vårt land, kan säkerligen icke hälften skrifva. Det måste likväl för dem, som inlemna sina bref, vara en nödvändig controll, att der föres en ordentlig lista på brefven, så att de framkomma till vederbörlig ort. Jag fruktar således, att bär skulle uppstå mycken osäkerhet och många olägenheter af en sådan inrättning. Remitterades lill Bevilln.Utskottet. 120 Den 12 Mars. Föredrogs ånyo Hr Rosenblads, Bernhard, den 7 dennes e. m. på bordet lagda motion, om anslag till ersättning för fabriksanläggningar, sorn genom upphörande af införselförbud m. m. blifva lidande. Hr Rosenblad, Bernhard, uppläste följande: Uti det af K. M. lill R. St. öfverlemnade förslag till ny tulltaxa, är, såsom en allmän grundsats antaget, att det förbuds-systeme skulle upphöra, som, ehuru sedan 1823 efter hand mildradt, hittills ansetts emot utländsk medtäflan skydda vissa inhemska näringar.
Skulle en så beskaffad förändring varda tillvägabragt, anse Comiterade, att allt det ypperligare Frälset borde för framtiden under Säteri titel sammanföras, dock att, till nödig upplysning, uti Jordeboken för hvarje hemman antecknades dess nu egande natur. Emellan Allmänt Frälse, Utsockne hemman och Bergsfrälse samt Skatte egendomar skulle äfven likhet kunna beredas. — Enligt hvad i det föregående är i underdånighet upplyst, deltaga hemman, som tillhöra förstnämnde tvänne titlar, uti allmänna besvär och servituter lika med skattehemman, utom i fråga om Kronoskjuts, Inqvartering och Kronobrefbäring under fred, som de blott utgöra till hälften emot de sednare. Eftergift af dessa förmåner vore likväl af så föga betydenhet, att någon betänklighet dervid icke skäligen synes böra möta. Detsamma kan äfven sägas i afseende å den befrielse, som Bergsfrälse hemman i allmänhet under fred åtnjuta ifrån Kronoskjuts och Kronobrefbäring samt lill hälften för Inqvartering. Och hvad beträffar den skjutsningsfrihet, som enligt Kongl. Brefvet den 23 September 1808 tiligodokommer Bergsfrälset under Stora Kopparberget, utgör detta ett sådant undantagsstadgande, som icke behöfde hindra sammanföringen, om det förklarades, att ändock dervid borde för framtiden förblifva, enär jordeboksanteckningarne om hvarje hemmans då egande natur lemnade all nödig upplysning i afseende derå. Dessutom åtnjuta rätta Frälsehemman den förmån, att Kronan icke, såsom å skattejord, har egande rätt till derå vexande Ek, Masteträd och Spiror; men, då skattehemmans egare, enligt Kongl. Förordningen den 28 Oktober 1830, emot lösen fått förvärfva enahanda rättighet, kan denna skiljaktighet numera anses upphäfd; och enär de fall, då berörde medgifvande icke blifvit begagnadt, torde vara få, kommer den sannolikt snart att helt och hållet försvinna.
Och känner man sig äfven hemma på Olshammar med dess gamla klädeskistor på vinden och dess rosenhäger i gräset, så är man knappast mindre hemma i Ninive, i Ninive det gamla, i det egyptiska glada Tanta, äller på “det långa Kreta, där vildsvinshjordarne beta det molniga berget Ida.“ Och hvad är det för underligt evangelium pilgrimen Hans Alienus från östern och skuggornas riken för med sig till norden? Ej är det hednakult från Manhem och Asgård i öster, ej häller är det just Hvite Krist — “lyss jag i kåpans musselskal brusar Arkipelagen, ekon af tympanon och cymbal dallra vid böljeslagen — jungfrur röfvande utan ånger, frusta centaurer i flyende tramp.“ Det är något af Hellas i detta, men bakom Hellas skymtar man en vildare och starkare hedendom än den jämförelsevis måttfulla helleniska — det är Babels och Ninives, samtida med den hebreiska jehovismen. “Skuggorna rörde min panna och skönt steg en fornvärld ur grafven. Ninives döttrar virade grönt rundt kring pilgrimsstafven. Stjärnorna blossade bibliskt klara. Sakta susade strängaspel. Skuggornas krossade underbara skönhetsrike betog min själ.“ Pilgrimen har hört “dånet af Moses knutna hand“ gå genom tiderna, denne Moses, halfegyptiern, “en af dessa tre äller fyra människor, hvilka stå kvar från forntiden som obelisker öfver begrafna städer.“ Han har sett den unga Ruth, “som knöt sig en kärfve ax i soln“ och “vände sig om och snöt sig i dammiga yllekjoln“, därutinnan visserligen ej så olik en äller annan torpartös under en nerkisk herrgård, men fornhebreiskt naiv. Han har sett den “unga kristendom, som i kläder sida och hvita drog bort till kejsarens Rom“, sett skuggan af Jesus Kristus själf, älskvärd och ödmjuk, sett hans smala fina fot, kanske mera arisk och mindre semitisk än den borde, passa till en af hans egna adliga vederlikar.
General-tullstyrelsen icke vågat utsträcka undantags-tillstyrkandet äfven till dem, visar sig i reciten af Utsk:ts nu föredragna Betänk., och består deri, att dylika farkoster, »hvilka till stort antal från skärgårdssidan anlända samt vanligen verkställa lossning vid enskilde personers sjogårdar och bryggor, genom befrielse från skyldigheten att vid tullen anlägga, skulle kunna undgå all uppsigt från tullbevakningens sida, äfven då de möjligen annorlunda än i laga farled inseglat till skärgården, eller der intagit upplagdt smuglingsgods.» Utsk:t har dock föreslagit, att åtgärd må vidtagas, för att den ännu återstående anläggningsskyidigheten må alldeles upphöra, — en frihet, hvars beviljande, efter mitt omdöme, bör bero på en noggrann pröfning, huruvida benägenheten till tu11 - författnings-öfverträdelser i denna del af riket må, till följd af förändrad tull-lagstiftning, anses nu mera hafva så aftagit, att man utan synnerligt äventyr kan utbyta den positiva visitationsrätten emot en negativ, åstadkommen genom pratrullerande sjöoch landbevakning. Jag hembär min tacksamhet till de två ärade ledamöter af Utslct, som i detta hänseende genom afgifven reservation anmält sina betänkligheter. Hvar och en, som å detta fäster afseende, lärer finna, att R. St:r göra bäst uti att icke besvära K. M. med und. framställning i ämnet. Jag ber för öfrigt det Högiofl. Ståndet vara förvissadt derom, att tullverkets styrelse, äfven utan yttre påtryckning, låter sig vara angeläget att åt den lagliga handelsoch sjöfarts-rörelsen bereda all den lättnad och beqvämlighet, som omständigheterne kunna finnas medgifva. Och då, vid sådant förhållande, den föreslagna und. skrifvelsen jemväl synes mig obehöflig, anhåller jag vördsamt om propos. på afslag å Utsk:ts tillstyrkande i förra punkten af Betänkit. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Det förefaller mig som, med fullt erkännande af den omsorg, hvarmed Generaltullstyrelsen sökt borttaga onödiga hinder för kommunikationerna, det dock icke vore ur vägen, om R.
Uti Byalag sär icke finnas mer än ett »ädant hus ä hwarje förmedladt Mantal; vch skola de flere som kunna utgöra ett helt Hemman / byggnad / underhäll och bruk af berörde hus med hwarannan delaWid hwarje enstaka gärd, större eller mindre mä en Badstujwa eller Maltehus finnas. § 9 Der Skog och ymnig tillgäng pä W'dkranv sinnes, ma ock Nm afsides snnk mr-st g..o alnar strän Gärden sätl-iS. För säda e Hus as Sken, Tegel eller Ler gstwes Brandstod, n^n icke för d?m som as Träd uppföras; icke-.ec för Badstuswa eller Smedjor, huru ock decha k»nna wara hyggdr. Ria afwen tom Badstuga ei!->r Mältehuö mä täckas med Ha'm , Tor» eller Tegel, såsom för Landtbo lägligast finnes Ridd. och Ad. Pror. 5 B§ io. 9! Ej mä nägon närmare till Grannes hus bygga, än minst 50 alnar. Bygger nägvr annorULLS, hafwe af all rätt lill Brandstod stg förlustig gjordt, om Eldskada timar, samma Lag ware vci: ter emellan egne hus det här osman förestrefre nWnd icke iakttages eller ierffilte Bränn, och Brygghus onlaaaos närmare Gärden elier andre tzuo, än minst rov alnar samt Smedjor zoo alnar §. i r. Hivad säledes och este? hwod nu sagt är, bliswit byggdt stall widmagthällos. Brister nägvk » Häfd eller Byggnad, bättres och botes som i 27 Eopitlet ByggningaBaiken stiljs. Andra Artikeln. Angäende hwad r ll Byggnad anwändas dör, Husens storlek sanrr huruledes dc ucr Byggnad beräknas stola. Erfarenheten h«r wisatalt icke nägre