Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Orden lydas ’*Ej må adelsskap eller värdighet, som hädanefter förlänas, tillfalla flere, än den, som adlad eller upphöjd blifvit, och efter honom hans äldste manlige bröstarfving,” och så vidares Hvar och en torde ihogkomma, att dermed Den 3 Junii. §5 åsyftädes 1309 en minskning i Adelns personal* Orden "efter honom” hafva hittills, emellan och vid flera Riksdagar, blifvit ansedda, att betyda så väl ”efter hans död,” som, ”efter hans upphöjelse till högre värdighet.” Om detta varit rätt, eller stridande mot ordens rätta mening, hafva, som sagdt är, Utskottefs ledamöter, vid afgörandet af dessa frågor, hafi för sig uppgöra, och pluraliteten har, efter lång öfverläggning, stannat i den tankan att det varit orätt. D6di eller och förverkande af adelig värdighet, har synts Utskottets ledamöter vara de enda fall, då orden ’*efter hönom” språkenligt kunde tillämpas, så mycket mer> som diplomet icke omtalar, att den första Adeliga värdigheten frånträdes, då man till en annaa upphöjes. Utan att på något sätt vilja usurpera på den rättighet, att göra förklaring af en §. i RegerifigsFormen, för hvilken serskildt förfaringsmethod finnes stadgad, har Ut. skottet ansett sig böra framställa denna sin åsigt för Ridderskapet och Adeln , och ar behofvet af ett bestämdt stadgande i RegeringsFortnen härom, i fall ett sådant saknas, det hufvudsakliga skäl, hvarföre Utskottet, oagtadt sin öfvertygelse om olägenheterne af närvarande 2 och 10 § §. i RiddarbusOrdningeo, ansett sig böra föreslå alternatift, nämnde §.§:s oförändrade bibehållande, för det fallet, att Ridderskapet och Adeln verkligen anser 37 §. i RegeringsFormen i detta afseende otydlig, och ingen ändring i nå-; IS Den 3 Junit, got derpå beroende stadgande vara mödan värdt, innan närmare förklaring vunnits.
Aldrig är belysningon där klarare än en klar septemberdag, aldrig fjällflorans färgprakt yppigare än mot slutet af sin blomstringstid, då hela naturen med en sista ansträngning, liksom i lust och sorg, utvecklar en bländande fägring, väl värd att skåda. Då ger äfven den lätta bergsluften mod i bröst och kraft i fot mer än någonsin. Augusti månad torde egna sig bäst för besök inom den eviga snöns och isens områden. Ensam i fjället bör ingen ovan färdas onö- digtvis. Man ihågkomme, att äfven med kompass och de bästa kartor kan man lätt råka vilse i den så ofta ödesdigra fjälldimman. Uppe bland snö- och isfälten är det snart sagdt ett brott att vandra utan pålitlig vägvisare, och äran att där hafva litat på egna krafter tjusar ingen sann turist. I Norges alptrakter bör man ej ens nöja sig med vanliga vägvisare, om man kan få någon af de med norska turistföreningens » patent » bemyndigade, verkliga förare, som äro i sitt slag utmärkta män. Hör min vänliga läsarinna någon säga: » låt herrarne behålla bergsklättringens triumfer », så tig endast och tänk: » du vill eller vet bestäm dt ej mitt bästa. » Allt skall dock ske med måtta och omdöme. Hafva vi en gång kommit så långt som till Böisheim vid foten af Galdhöerne, bli vi nog ej sittande där i lugn och ro, tänkande: » surt sa ' räfven om rönnbären. » Galdhöpiggen, Nordeuropas högsta topp, som bjuder en mot förväntningarna svarande utsikt, bestegs år 1890 af bortåt ett hundratal damer — mest utländska. Syltopparne på riksgränsen hafva, så vidt bekant, hittills endast öfvervunnits af en kvinlig turist, och det i herredräkt. A f stor betydelse är dräkten och nära på viktigast fotbeklädnaden. Trånga skor förstöra hela nöjet, och detta så mycket säkrare, om de äro högklackade. Mången Albions son har med kritisk, gillande blick sett på mina Norrlandspjäxor, höga snörkängor af mjukt läder, sydda i lappskofason, med sula. Dylika erhållas från skomakaren Olsson, Dufved.
idun 162 Hur föga aktar man kamp och strid Och dårars hån och en tacklös tid Och nätter af tvifvel och vaka, familjelif » — behöfver numera förnöta sin kraft och intelligens på dagboksanteckningar öfver hurudana florshufvor » syster Ulrika köpte i Skara », hurudana regarnsstrumpor hon fick af sin » käraste bror », då denne kom hem från Stockholm, hur många alnar tyg, som gick i hennes svarta robe, o. s. v. Då fröken Ingelotz ' far år 1865 afled, var det icke allenast en älskad make och far som bortrycktes, utan äfven familjens ekonomiska stöd. Aurore som då icke var mera än 13 år, kom till den välbekanta Zanderska pensionen, där hennes uppfostran bekostades af numera aflidne grosshandlare James Dickson, hvars ädla personlighet fröken Ingelotz ännu bevarar i ett varmt och tacksamt minne. » Aldrig, » — • säger horl — » kändes det tyngande att taga emot hans hjälp. Han gaf på ett så finkänsligt sätt, att det nästan föreföll som om han tyckt sig böra känna minst lika mycket glädje och tacksamhet öfver att kunna gifva, som föremålet för hans frikostighet öfver att få emottaga. » Då fröken Ingelotz genomgått pensionen, kvarstannade hon där tre år som lärarinna; så tog hon under någon tid plats som guvernant i en enskild familj, men ömsesidig tillgifvenhet drog henne ånyo tillbaka till fröknarna Zander, hos hvilka hon sedan kvarstannade i tolf år, skötte skolans ekonomi, undervisade i räkning och handarbete m. m. Under denna tid blef hon bekant med bankdirektör Wallenbergs; två af döttrarna ur denna familj voro nämligen elever i Zanderska skolan, och fröken Ingelotz var ofta bjuden till deras gästfria hem i Stockholm. Ar 1889 lämnade emellertid fröken Ingelotz Zanders kapensionen, för att i Vadstena grunda ett eget litet hem och öfvertaga en spetsaffär. Här verkade hon mycket för spetsknypplingens höjande genom att komponera nya konstrika mönster, särskildt i parameni^stål. Efter ett af dessa mönster utfördes en spets, som skickades till S:t Birgittas kapell i Rom, och som vann mycket bifall af sakunnige.
Dlajtt med ett sammanräknadt belopp ak 2,600 D:dr anvisat att utgä sk den serskilda, kor dylika ändamål förut disponerade, tillgäng, som uppkommit, i följd ak biumer-Dotteri-st^relsens omsorg att förränta de till brudgäkvor afsatte vinst-medel; 5:o stt, dä en summa sk 5oo D:dr Daneo ärligen blifvit sk Iliket» 8tänder pä Ilikets ordinsrie stst uppsörd säsom ständigt kortlsrsnde anslag till ersättning ät 8erapbimer-Orden8-Dg2srettet för ökverlätelsen sk dess Dotteri-privilegium» detts anslag, som grundar sig pä en erkänd oell laglig förbindelse ä statens sids, jemväl kommer stt ikrän oell med inoevsrsnde är ikrän 8tats-verket utgä, utsn stt kunos l krsmtiden indragss eller förminskas; 6:0 stt, säsom en följd sl Hlumer-Dotteri-inrattningens indrsgning, de denssmins tillkörige eootante medel, mä efter utbetalning sl bär ofvan - ^on§/. f/a/.'/§ rVaA/ga Krr/veVe, /V.o Il8.
Det är också fullkomligt likgiltigt för statsverket, i hvilken proportion inbetalningarne bestridas af de under den gemensamma direktionen ställda inrättningarne. Om Utskottet ansett sig i behof af ytterligare upplysningar, hade dessa otvifvelaktigt kunnat vinnas i administrativ väg, i den ordning Kongl. Maj:t, i enlighet med grundlagen, bestämt, och 6 Stats-Utskottets Utlåtande, N.-o 113. den häraf möjligen föranledda tids-utdrägten borde väl icke komma i jemförelse med det vigtiga ändamål, som åsyftas. Anmärkningen om det outredda skick, hvaruti frågan för närvarande skall befinna sig, kan, efter min öfvertygelse, med större skäl tillämpas på Utskottets behandling af ärendet, än med afseende på den nådiga propositionen. Kongl. Majit synes mig nemligen haft rätt att förutsätta inom Rikets Ständer och dess Utskott nödig sakkännedom för att kunna hedömma vigten af det ifrågasatta behofvet; och det skulle onekligen hafva inneburit ett misskännande af Rikets Ständers berömvärda benägenhet att, äfven med stats-verkets inskränkta tillgångar, sörja för upprätthållandet af sådane institutioner, hvilka ingen civiliserad nation vägrat sitt hägn, om Kongl Majit ansett Sig höra utförligare, än som skett, förorda kliniska institutionen vid Lunds universitet.3’ Af Herr Prosten Tellbom. N:o 113. Ank. till Exp. Utsk. d. 25 April 1851, kl. 7 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om användande af den Storö fiskelägenhet åsatte ränta till underhållande af hamnen derstädes. (1. A.)
Då emellertid Utskottets pluralitet, efter omröstning, funnit skäligt föreslå flere till den grad genomgripande förändringar i dessa principer, att värdet af det i den Kongl. Propositionen framställda förslaget så godt som tillintetgöres och det hela derigenom fått 38 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. karakteren af ett stympadt, osammanhängande lag-projekt, nödgas jag emot Utskottets beslut nedlägga min reservation i efterföljande punkter, nemligen vid l:o. Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära. § 1. I stället för orden i 1 mom. af Kongl. Maj:ts förslag till 1 §, så lydande.- »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes •»utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro» etc., har Utskottets majoritet antagit följande ordställning, nemligen: »Den, som i afsigt alt förmå annan till affall från den rena evangeliska iäran, »utsprider lärosats, som deremot stridande är» etc De skäi, som Utskottet andragit för en sådan förändring, hafva ingalunda för mig varit öfvertygande. De synas verkligen sakna all vigt, då de hufvudsakligen hvila på förutsättningen, att den fria forskningen och yttranderätten vid våra offentliga undervisningsverk skulle löpa någon fara, om § 1 antoges i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition. Den tid är likväl säkerligen förbi, då fruktan för tvång på den vetenskapliga forskningen skulle kunna göra nationens representanter tveksamma vid antagandet af ett lagförslag, utgånget, såsom det ifrågavarande, ifrån regeringens sida. Och att icke någon verklig fara i detta hänseende förefinnes, bevisas bäst deraf alt, i våra dagar, universitetslärare, under offentliga föreläsningar öfver religionsfilosofien, fritt kunnat uttala äsigter, som måhända i ett eller annat afseende varit för den evangeliska Lutherska Kyrkans dogmer främmande, utan att det fallit, någon in att stämpla sådant såsom ett brott, hvilket borde med kriminelt ansvar beläggas. Uti Kongl. Maj ts
Måhända har jag upfattat saken oriktigt, men jag för min del har icke ansett valet af BondeSt. Sekret, vara en rättighet som Konungen till sin förmån utöfvade eller som kunde ligga i hans intresse att bibehålla, utan jag har snarare betraktat det som en pligt, hvilken Konungen åtagit sig på den grund och under den förutsättning att BondeSt. icke var i besittning af den uplysning, som fordras för att sjelf utse Sekret. Denna uplysning hos BondeSt. visar sig naturligtvis antingen såsom stillastående, aftagande eller tilltagande. Jag tycker mig här hafva hört yttras att den vore i tilltagande och jag vill icke ingå i något omdöme häröfver, men om så är, då är väl ingenting naturligare än att Konungen anser mindre behöfligt att sjelf utse Sekret., hvilket det måhända förut icke varit, och jag kan icke inse att det på något sätt är ogrannlaga att inkomma med ett förslag i denna syftning. Yore här fråga om att minska konungamakten, att borttaga någon af dess prerogativer, så skulle jag icke vilja förorda detsamma, men då så icke är och BondeSt. anses vara i besittning af sådana egenskaper, Den 13 December e. m. 667 sorn göra denna Konungens pligt obehöflig, har jag Icke velat sätta mig deremot. Det är likväl ett ännu väsendtligare skäl härtill, hvilket jag ännu icke hört här uttalas. Under flera års tid har det lyckliga förhållande inom representationen egt rum, att de stora söndringarne och striderna i och för representationsfrågan hafva tystnat och ärendena hafva gått sin lugna men dock icke sakta gång framåt; det har herrskat ett visst lugn i stormen och intet sönderslitande partisinne har gjort sig gällande. Men det finnes en eller annan fråga som är så att säga en tändsticksfråga och jag fruktar att denna är en af dem. Det skulle deHöre vara högst ledsamt om It. o. Ad. afslog detsamma; ett sådant afslag skulle störa förtroendet mellan dessa 2:ne Stånd, hvilka till följd af sin naturliga och individuella samhällsställning stå hvarandra ganska nära. Det är således ur politisk synpunkt som jag voterar för bifall till förslaget. Frih. Paykull:
O om s lif famie, ändring, förklaring eller upphof vande af Grundlag, om nya allmänna lagars eller författningars vidtagande; om upphäfvande och förändring af de förut gällande; om nya allmänna inrättningar uti serskilda styrelsens grenar, med flere af dylik beskaffenhet. §• 9- Uti alla mål, som hos Konnngen i Stats-Rådet förekomma, skall protokoll föras. Stats-Rådets tillstädesvarande Ledamöter böra,' under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i g8: och gg: §§. vidare stadgas, ovilkorligen till protokollet sina meningar yttra och förklara; Konungen dock förbehållet att allena besluta. Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, att Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets Grundlag eller allmän Lag, åligge det då Stats-Rådets Ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra. Den, ami. 1 Häft. 9 66 Förslag till ändring, i Grundlag. — Regerings-Formen. sorn ej särskild mening till Protokollet anfört, vare för beslutet ansvarig, såsom hade han styrkt Konungen att det beslut fatta. §. 10. Innan ärendena hos Konungen i StatsRådet föredragas, skola de, genom nödiga upplysningars inhemtande från vederbörande Embetsverk, af den Föredragande beredas. §. 11. Ministeriel^ mål, hvarmed förslås alla de, som angå Rikets förhållande lill främmande Makter, må Konungen låta bereda och handhafva på det sätt, Honom lämpligast synes. Stats-Ministern för Utrikes Ärendena tillhör, alt dessa mål inför Konungen föredraga och anmäla, i närvaro af någon annan Stats-Rådets Ledamot. Är Stats-Ministern frånvarande, föredrage den Stats-Rådets Ledamot, som Konungen äfven i detta fall lillhälle. Sedan Konungen af dessa Embetsman inhemtat till protokoll anförda råd, för hvilka de blifva ansvarige, fatte Konungen, i deras närvaro, besluten; åliggande det den dertill särskildt förordnade att protokollet föra.
Dennes uppsats om Dalin, oaktadt flerfaldiga historiska misstag läsvärd för qvickhet och många träffande omdömen, har det märkliga, att den, ehuru skrifven i afsigt att hedra Dalin med ett det högsta möjliga aktningsbevis, leder till ett utslag, mellan hvilket och Hammarskölds är knappast annan skillnad, än skrifartens. Eller hvad har Hammarsköld, som frånkänner Dalin ”fantasi och känsla”, värre påstått, än hvad jemväl Leopold försäkrar: att Dalin ”nästan aldrig talte passionens och känslans sanna tungomål”; deremot nästan alltid en ”tunn prosa”, i flytande och välrimmade versformer, tank-rigtig, men utan ”känslans högre rörelser”, språk-ren, men trivial, eller utan all ”stilens trollkraft”? När Leopold säger, att ”den, som söker hos Dalin hvad man i en viss upphöjd mening kallar Skaldekonst, skall i hans sex rimmade tomer icke utan möda finna hvad han efterletar”: är dermed någonting förmånligare yttradt, än när Hammarsköld bedyrar, att genom Dalin blef ”vår poesi ej en hårsmån mera episk, dramatisk eller lyrisk, än den var förut”? Äfvenså sammanstämma bägge i den berättelse, att han ej tålde Musik. Leopold förtäljer, att han ”hatade” den; med tillägg, att ”Gluck skulle ej hafva varit begriplig för honom”. Hammarsköld upprepar påståendet om Dalins ”hat” till Musiken, och bifogar för egen del, att han ”afskydde” den. Derföre – heter det vidare – måste han ock ”nödvändigt misslyckas i Visor; de Dalinska visorna äro ett tomt spel med prosaiska infall”. Leopold omnämner dessa visor blott på ett enda ställe, i förbigående, med vittsordet: ”medelmåttiga”; han inräknar dem der bland det ”tusental inpromtuer och andra rimfoster, som Dalin med ovårdsam hand dagligen strödde omkring sig”. Allt detta är ett hårdt tal: skola vi underskrifva?
Det fulla förtroende jag hpser til de Herrars nit och noggrannhet, hrvilke a Nidderfkaperö och Adelns »vägnar reglerat Berviliningen, är destutom min säkra Borgen, ak derwid litet eller intxt torde blifwa at 1245 gransta och anmärka, hwarföre jag får aran, för min dr!, Riddetstopek oob chldeln ödmjukast foresta, om icke detta Bewiil iups-1.llsto,kc:S Betänkande kunde kil he« ia dest widd af Ridderst^pet och Adelli utan pröfning ankagas och ksts.ilas, haldst KAulr^tcr ändock i alla sall iä-cr bli-wa detsamma, ar Bewillni »gen mäste u rga. Det enda tillägg torde jag i ödmjukhet fa göra,- at r fall något f dr rcl^eLfiva med»Ständcn skulle för fm d i äska något afdrag pä BewUlningen, en deremot fwarande afkorrt.ttng för Riddelstapet och Adeln äf.ven föchehallcs. Herr Ori^Lnvalör, ffacnk k! r i o. Jag förenar mig med Hur Ryclmästaren Kvlenllicri-a i fullkomligaste matto, dock med förbehåll, at hela Ac-en oriplast mä < s R dderstapec och Adel» bifallas, häidst jag anser densamma, såsom förut laggd pä Bordetwara fullkomligen bade känd och upläst, och emedan, i an» stende til den återstående riden af Riksdagen, som ar en dag, nägra erforderliga stiscursioner öfwer hela femtio ark icke rimnreligen kunna äga rum» Hermid ropades Ja och Nej. Herr 6 ri po» veaiär fcrtlor: Som fag erfår at meningaina härom äro olika, sä begärjag votering. Acer hördes rop af Ja och Nej. Herr 6 ripe rins lär fortfor a nyo:
Rotehållarne vid regementets norra bataljon i nåder förunnad, med undantag likväl af Trosspassevolansafgiften, som af Rusthållarne vid södra bataljonen komme att tills vidare erläggas; dock under uttryckligt förbehåll, att det af Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, i den ordning 80 § Regeringsformen stadgar, komme att bero, huruvida södra bataljonen skulle, efter den 31 December 1852, än ytterligare såsom infanteri tjenstgöra eller borde till kavalleri åter uppsitta; samt att, derest Rikets Ständer i uppgörande Statsregleringar för de år ifrågavarande lindring de rustande förunnades, icke skulle till Kongl. Maj:ts disposition anvisa tillräckliga medel till betäckandet af de kostnader för underhållandet af södra bataljonens materiel, som af Staten från 1843 års början öfvertoges, Kongl. Maj:t då vore oförhindrad att detta Sitt nådiga beslut genast återkalla. l'26:o af den 8 Maj 1841, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga framställning, i fråga om inötespassevolansens upphörande och de deraf bestridda kostnaders öfverflyttande på Statsverket (321.) 1841 den 24 Maj föredragen; och nådig skrifvelse i ämnet samma dag till Rikets Ständer allåten. 12?:o af den 8 Maj 1841, i fråga om rättighet för vissa häraders innevånare att till knektestugors uppförande taga timmer å kronoparkerne Råda åsar, Ledsjömo m. fl. (325.) Öfverlemnad till FinansDepartemenlet. 128;o af den 19 Maj 1841, angående de af Kongl. Maj:t, i-och för befästningsarbeten äskade extra Statsanslag (340.) 1841 den 30 Juni föredragen; och vederbörande derom underrättade, hvarjemte Chefen för IngeniörCorpsen anbefalldes att inkomma med betänkande och förslag i afseende å Rikets Ständers framställda anhållan, att korrektionister och arbetsfångar samt arbetslöse personer måtte till befästningsarbetena företrädesvis användas.
Göromålen hafva ifrån Verkets första Inrättning alldrig uppgått till den höjd och myckenhet, som förledit år; 133,754 stycken Lån äro .expedierade, 101,718 stycken Lån löste, 55,473 stycken Lån omsatte, och 24,387 stycken Panter hafva blifvit lefvererade till Auctions-Kammaren, hvarest 11,598 af dessa sistnämnde likväl blifvit före Auction utlöste. Under Contoirets tillslutning vid Midsommarstiden blefvo de anbefallte generelle Inventeringar uti alle förvarings-rummen verkställde» hvarvid icke någon anledning till oredor eller, underslef försports. Äfven har uti närvaro af Verkets Ombudsman och tillkallade Handtverksman Brandsyn hållits och alla Eldstäder noga besigtigade, samt Contoirets Spruta och Brandredskap blifvit försökte, hvarvid icke någon anmärkning skedt. Att Contoirets Em betsoch Tjenstemän, så väl sorn ock Betjeningen, användt yttersta bemödande, för att kunna fullgöra sine trägne och an»varsfulla åligganden, anse Öfver-Coininissaiier7 Stat-TJtsbottets Betänkanden: *749 ne sig pligtige till deras beröm slutligen anmäla. Stockholm den 31 Januarii 1818» P. A• Heijderich. O. Lönberg. G. Bjurström. Fr. Lundman. Lika lydande med Originalet betygar Fr. Lundman.
Vid nu i ett sammanhang skedd föredragning af Stats-Utskottets Utlåtande JYS 22, angående beräkningen af Statsverkets inkomster, jemte de till samma Utlåtande hörande bilagor, Litt. A, med Utlåtande i anledning af motion om tackjernstiondes upphörande inom bergslag, och Litt. B, med utlåtande i anledning af motioner om upphörande af tionde för tillverkning af metaller m. m, blefvo samtliga dessa Utlåtanden af Ståndet bifallna. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: JYs 3S, i anledning af förslag om öfverflyttning på de enskilda bankerna af landtränteriernas kassaförvaltning; och JYs 36, i anledning af motioner, rörande ej mindre Norrmäns och Danskars än äfven andra utländningars rätt att i Sverige idka handel, handtverk och andra yrken. Bih. till R. St. Prot. 1865 & 1866. 9 Sami. 19 146 Prot.-Utdrag den 5 Februari 1866. S. D. Föredrogos ånyo och godkändes Expeditions-Utskottets förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelser till Kongl. Majit: JV2 8, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående öfverlåtelse till Westerbottens läns innevånare af gamla länsfängelsebyggnaden i Umeå med tomt; M 9, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående öfverlåtelse till Jemtlands läns innevånare af gamla länsfängelsebyggnaden i Ostersund; JVs 10, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående öfverlåtelse till Wester Norrlands läns innevånare af gamla länsfängelsebyggnaden i Hernösand med tomt; JV2 11, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående öfverlåtelse till Wester-Norrlands läns innevånare af gamla kronohäktebyggnaden vid Sundsvall med tomt; och M 12, angående ändring i nu gällande föreskrifter om skyldighet för vissa Statens tjenstemän att ställa borgen för den uppbörd de omhänderhafva. Den 3 Febrnari.
P å samma sätt, men simplare, är finska badstugan inrättad öfverallt i vårt grannland. Uti badstun finnas trappformigt ordnade så 149 kallade lafvar, där värmen ökas i samma mån man stiger upp på de öfre afsatserna. Ett annat bruk, hvilket äfven åtföljer den verkliga finska badstun, är rispiskningen. M e d friska björklöfskvistar piskas o c h skrubbas huden, tills den blir eldröd, o c h sedan följer som slutakt en afkylning, som vanligast åstadkommes genom öf verösning af flera ämbar källvatten; eller man rullade sig i snön, kastade sig i en förbiflytande flod o. s. v. Så ungefär var vår medeltidsbadstuga inrättad, kanske något rå o c h primitiv i sina anordningar, men kraftig o c h härdande o c h af stor betydelse för hela vårt svenska folk den tiden. Må det tillåtas mig att här citera prof. Curman, som gjort studiet af dessa badformer till sin lifsuppgift; i nedanstående rader skildrar han badets betydelse för nordbon af såväl manligt som kvinnligt kön. » I sin anspråkslösa enkelhet tjänade det i forna tider den nordiska bonden att på lögerdagen efter veckans strid o c h släp förjaga känslan af oket, rentvå o c h pånyttföda honom till en renare njutning af hvilodagen; o c h hemkom han ibland stelfrusen o c h rådbråkad med döden i faggorna, så eldade han sin badstu och tog sig ett härligt svettbad o c h en grundlig kringpiskning, som snabbare än någon doktor jagade den hotande sjukdomen på flykten. K v i n - nor o c h barn talte då vid både väta, köld o c h storm o c h fingo icke snufva o c h bröstvärk, så fort do stucko näsan ut ur stuguvärmen.