Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
följande, så att han tränges ner mot rampen.) Hvem var det? PER. (Det mörknar och hafvet börjar gå; stiger upp mot honom under det (Han vill fly i venster kuliss, men motas af elgar). Vilda djur mota mig! (Han vill fly till höger men motas af tjurar). Äfven här! Till baka! (Djuren gå in på scenen och tränga honom). De omringa mig! Hjelp! Fins här ingen menniska! Hjelp! Hjelp! vågorna.) (Springer till hyddan och bultar.) (Han vill kasta sig i hafvet, men ormar och drakar stiga upp ur Ha, natur; äfven du är ett vilddjur, som vill sluka allt som du rår på! Du, min sista vän, bedrog mig också Hvilka fasans syner! Hafvet vill sluka fria mig! mig! Hvad är mitt lif mer värdt; kom, död, och be(Hafvet lägger sig småningom.) PER. DÖDEN. (Vilddjuren försvinna). Här är jag, till er tjenst! Hvad vill ni mig? DÖDEN. Ah! Jaså! Det var ingenting vidare angeläget. Ni kallade mig! DÖDEN. PER. PER (fasar, men hemtar sig). talesätt, som vi bruka! Jag vill er verkligen ingenting! DÖDEN. Gjorde jag verkligen det? Ja, det var bara ett så klipper jag till, det skall gå i ett huj! PER. Ja, men jag vill dig någonting! Stå rak i benen (Lyfter på lien). Nåd, nåd! Jag vill inte dö! har några önskningar vidare! Ah prat! Hvad har lifvet att bjuda dig, som inte PER. DÖDEN. kanske... Det vet man inte; om man får tänka efter, så DÖDEN. Rak i ryggen nu, så att du stupar som en rigtig verldsföraktare! Åh du har haft så god tid; nu är det för sent! Nej, nej, för guds skull vänta lite... Du är en stackare! Lef då, om du tycker att DÖDEN. PER. (Lyfter lien.)
Gottland i afseende på postföringen blifvit salt i jemförelse med Biteå, Luleå och Neder-Calix, ehuru afslåndet emellan Stockholm och Wisby, synnerligen sommartiden, icke utgör mycket utöfver 4 af vägens längd till förenämnda poststationer. Då ändamålet med postkommunikationer är, att på allt sätt underlätta gemenskapen Sveriges landskap emellan, hvarigenom lif och förkofran i åkerbruk, handel och näringar befordras, anhåller jag vördsamt att denna af mig väckta fråga af R. St. med välvilja omhuldas, och alt postporto för Gottland blifver nedsatt i likhet med hvad det utgår för andra, äfven längre aflägsna, orter på fasta landet, nemi. till 8 sk. b:co lodet, emellan Wisby och Stockholm, samt i förhållande derefter annorstädes. Denna motion begärdes på bordet. Uplästes en af Hr von Hartmansdorff, Aug., inlemnad salydande motion: De rustningar i anseende till Tyskarnes krig med Danskarne, för hvilka R. St. 1848 anslogo 2,000,000 r:dr, hafva, enl. de underrättelser jag varit i tillfälle att mig förskaffa, utgjort räntan å Riksg:s-kont:s inlösta obligationer, vissa taxeringskostnader och re stitutioner deri inberäknade 1,895,981: 23. 11. Om dertill läggas enahanda räntor, kostnader och återbäringar för 1850, alltsammans approximatift beräknadt till • 25,500: så har det hela intill detta års slut kostat . 1,921,481: 23, 11. Den 30 December e. m. 4. hvilken skolat med något öfver 300,000 r:dr om året afbetalas, om den serskilda bevillning, som R. St. sig vid sistlidne riksdag, för sådant ändamål åtogo, finge oförändrad fortfara.
Då han fälldes utan afseende härpå; kunde det icke ske på annan grund, än den förutsättning, att äfven om han var meddelägare och de öfrige honom förutan oberättigade att tillåta byggnaden, han ej ägde sjelf med våld freda sin äganderätt (förskaffa sig rättelse uti en derpå begången inkräktning). Det är då på frågan om giltigheten af denna grund, som frågan om det förevarande domslutets rigtighet hvilar. — 15 — Det förutsättes således, att på den sakfällde jordägarens äganderätt en inkräktning var begången genom uppförande af ett hus på hans jord utan hans tillstånd. Om han använde våld till undanrödjande af denna inkräktning, och om sådant var olofligt; så måste antingen sjelfva inkräktningen icke varit ett våld, eller ock detta första våld hafva bordt njuta ett skydd, som åt det senare våldet icke beviljades. Att utan laglig rätt elier jordägares lof bygga på hans jord, lärer nemligen väl icke kunna få annat namn, än att göra våld på hans äganderätt. Kan intet våld saklöst utöfvas utan laglig handräckning; så kunde följaktligen den i fråga varande byggnaden ej heller utan sådan handräckning saklöst företagas. Först och främst kan man således fråga: var nu detta första våld straffbart; huru kunde då det lemnäs ostraffadt, när det andra, som deraf härrörde, straffades? Om den skall straffas, som återtager, hvad man våldsamt beröfvat honom; skall då den vara strafflös, som med våld beröfvade honom det? I afseende åter på våldets afstyrande eller undanrödjandet af dess verkningar, måste säkerligen fordran på fördragsamhet hos den våldförde åtminstone hafva någon gräns. Skulle det gälla för ovilkorlig regel, att man aldrig får taga sig sjelf rätt; så kunde man ej heller med våld afhålla röfvaren från hans tillgrepp, eller af honom under sjelfva handgemänget återtaga, hvad han en gång bemäktigat sig.
Det är uppgjordt på flera års erfarenhet; det är uppgjordt med den yttersta noggranhet och fullkomlig localkannedom, af män, som förena theoretiska kunskapér med en praktik, vunnen så väl inom sorn utom verket, så väl i Sverige som England. Man kan visserligen, sådant oaktadt, supponera missräkningar, händelser kunna tillstöta, hvilka omöjligen kunna förutses, mindre beräkras —allt sådant måste vi underkasta oss, eller företag som fordra en längre tid blifva aldrig utförda. Herr Baron Staél har vidare ansett garantie af Ständerna på laglig renta för Actieägarnes tillskjutna Capitaler, sedan Canalen blir färdig, osäker, emedan Ständerna ingenting kunna försäkra, längre än till nästa Riksdag m. tu. Jag tror och vågar nästan fullkomligt försäkra, att Actieägarne dock skola anse eri sådan garantie som säker, och icke derefter sätta i fråga att tillfullo inbetala det tecknade Capitalet. Det är visst en sanning: att Ständerna, Lagstiftande eller Styrande magten, äfven i andra Länder, stundom upphäfvit sådana loften, men om det Den 22 Juli. f. nu skétt utan giltiga skäl, anser jag det som ett våld, en orättvisa, likasom då em kild man bryter ett ingånget Contract. Herr (jfversteLieutenanten von Heyne har yttrat: att dagspenningen blifvit förhöjd ve num Canalarbetet, och att orten haft känning af täta inquaiteiingar; hvad det förra beträffar, så ehuru jag ej kännex* huru nära Herr OfversteLieritenanten hor Götha Canal, tror jag mig böra påminna om de liera händelser, hvilka orsakat dagspenningens stigande i hela Landet från Torneå till Skåne, och då Götha Canalarbete icke rimligen kunnat verka på sä aflägsna ställen och så allmänt, visar det sig, ätt hufvudsaklig* orsaken till dagslönernaa Stegrande bör sökas helt annorstädes ärt hos Canalarbetet. Dessutom får jag tillkännagiiva, att den allmännaste dagspenningen vid Götha Canal är 20 sk. Riksgäld, hvilken åtmindstone ej betydligt bör stegla priset.
St. ansett lämpligt stadga, att berörde befattning hädanefter må förblifva ett municipal-sysslande, uti hvars utöfvande äfven Frälsejorden desto hellre bör deltaga, som, i orter, der jord af endast sådan natur finnes, Kronobetjenmgen icke hör vara i saknad af det biträde, som genom nämnde befattningars bibehållande åsyftas; F) att, som något Förslag till den uti E. K. M:ts Nådiga Proposition omförmälde jemkning och reglering af LjandshÖfdinge-lönerne ej blifvit R. St. meddeladt, R. St, ansett sig böra inskränka sitt yttrande i detta ämne till endast den underdåniga anhållan, alt med begagnande af de för Landshöfdingarne på Stat nu befintliBihang t. A, S:s Fröt. tO:de Sami. 2sdra Band. 32» i}50 Exp. Utsk. Förslag till und. Skrijv. N:o 292. ga anslag, utan vidare utgift för Statsverket, en för desse Embetsman lämplig Lönereglering vidtages. I sammanhang härmed få R. St. tillika i uhderdånighet anmäla deras, vid Allmänna IndragningsStatens fastställande, fattade serskilda Beslut, att beloppet af den ersättning, hvilken blifvit Landshöfdingen i Kronobergs Län beviljad för indragning af honom på Lön anslagen dagsverksskyldighet till Kronobergs Kungsgård af Inhyseshjonen i nämnde Län, skall, då den efter i835 års slut upphör att till bemälde Landshöfding utgå, uti Fonden för LandshöfdingeLönernes reglerande ingå. 37:0 Skrifmaterialier och Expenser samt Ved och Ljuspenningar för Collegierne m. fl. Publika Verk. Nu varande Stat anslår härtill 5o,ooo R:dr årligen, hvari en tillökning af »0,000 R:dr blifvit beviljad, under förbehåll, alt de på detta Förslagsanslag blifvande besparingar till Riksgäldscontoiret aflemnas. R.
Hofrättens förstärkning med ytterligare en division blcf alltså af nöden. Tillsättningen af 7 nya ledamöter ansågs dock vara alltför betungande för Slaten; och derför väcktes fråga om förhållandet dåmera fordrade det större antalet ledamöter för pröfning af de, såsom vigtigare ansedda målen, och om man således icke genom minskning deri, kunde vinna åsyftade ändamålet utan för stor tunga för det allmänna. Man trodde ock en sådan minskning kunna ega rum, sedan genom åren 1778 och 1807 utkomne författningar blifvit föreskrifvet att Hofrätts utslag i lifssaker icke fa gå i verkställighet innan desamma blifvit Kongl. Maj:t i underdånighet hemställda, och i följd deraf biföllo Rikets Ständer Kongl. Maj:ts vid förenämnda riksmöte allåtna nådiga proposition, ali, med ändring af rättegångsbalkens ofvanåberopade §, stadgas måtte att i Hofrätt må cj färre än 5 ledamöter döma i mål, som å lif och ära går, men att i andra mål utgöra 4 domfört antal, der de äro ense om beslutet. Det i enlighet härmed utfärdade stadgande, som gäller ännu, efterföljdes snart af ett annat, derigenom bestämdes att Rådhus Rätt är domför med tre ledamöter, i stället för 5, hvilket antal af 1734 års lagstiftare fordrades. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. Genom denna sednare bestämmelse återställdes äfven det af nämnde lagstiftare afsedda, men genom 1815 års omförmälde lagförändring rubbade förhållande emellan den lägre och den högre instansen. Domstolarnes organism har nemligen ett vigtigt inflytande på instans-ordningen; och deraf följer att förändringar i någondera instansens organism måste vidtagas med den största varsamhet och städse med oaflåtlig uppmärksamhet på allas. Dä en högre domstol skall pröfva och granska den lägres beslut har den grundsats i allmänhet i lagstiftningen blifvit följd, att den högre skall vara sammansatt af flera personer än den lägre. Endast på så sätt kan den anses vara en lämpligen organiserad gransknings-domstol — endast derigenom kan man der vänta den djupare kritiken, det mognare bedömandet. Att denna grundsats här i landet gjort sig gällande, synes af det ofvanstående.
Bok skall hållas öfver hela Låne-rörelsen, sorn noga upptager panterne, Belånings-Summorne och Låntagarens namn, så vidt han är obekant, samt alltid bör vara Öppen, att så väl för de 3 utvalda värderings-männen, sorn i deras närvaro, för hvem som det lordrar, samt för den Policens Tjenstemän, S l a t s - U t s k o 11 e l s Betänkande 11 6g 3 som med anstalten liar fatt befattning, ilar som heldst uppvisas. 5:o Att Långifvaren är ansvarig för att Panten ej är stulet Gods, i lall ej Pantägarens namn finnes i Boken utsatt. 6:0 Att Panten icke ma få försäljas förr än 2 månader efter förfallodagen och då på offentlig auction, äfvensom icke längre behållas, än 3 månader efter densamma, samt alt under dessa 2 månader lör hvarje öfverskjuten dag betalas en douceur af 1 r. på hvar R:dr. 7:0 Att hvad Panten vid försäljning uppgår, öfver belånings - summan , A-del tillfaller Långifvaren, men -delar hålles Panlegaren 1 år tillhanda , hvarefter denna andel tillfaller i Stadens Fattige och andra hälften Långifvaren. 8:0 Att Panterna vårdas och efterses, samt i samma beskaffenhet återställas. Den 24 September Herr Prosten Östberg uppläste ett så lydande anförande: "Emedan jag varit ibland dem vid denna Riksdag, som väckt motion om upp - 6p4 Stat s-U tskoltets Betan kan den. häfvandet af Lombafd-Inrättningen i Hufvudstaden, åtminstone alt, bedrifvas för Statens räkning; anser jag mig suddig uppgifva de orsaker, sorn förånledt mig dertill.
Utskottet, nogsamt inseende all den olägenhet, som af en slik brist i Lagstiftningen är en följd, skulle icke draga i betänkande att antaga det föreslagne medlet till rättelse, så framt man varit betänkt att framställa, elier så vida det vore möjligt att upptänka en säkerhet, svarande emot den, som lör de omyndige sålunda skulle gå förlorad. Och om man än skulle å ena sidan, medgifva hvad som icke utan allt skäl anmärkes, alt deras rätt liilintils varit endast ofullkomligt tryggad, hvilket likväl grundar sig på den mindre sannolika förutsättning att en i välstånd varande Förmyndare, sorn vid befattningens emottagande, haft fastighet, skulle den samma sälja, och blott i afsigt att skada myndlingen, förskingra de Contante medlen, samt dymedelst förvandla sitt välstånd i obestånd; så står dock i allt fall, å den andra sidan, det skälet fast, att man för det säkerheten hitintills varit endast 1208 Lagutskottets B et Åttkanten. ofullkomlig, ej bör göra den ännu sämre, eller alldeles borttaga densamma; äfvensom och ehuru man kunde förmoda, att den föreslagne Lagförändringen skulle leda till en, å den omyndiges bönders och anhöriges sida ökad omtanka, hvilken icke då, sorn förr, skulle kunna söfvas i förlitande på den i Lagen, Utan särskild åtgärd , förvarade säkerheten, en sådan förmodan, gällande i alla fall endast för dö omyndige, som hafva frände!1 och anhörige, men icke för de otaliga fall, då sådant förhållande icke inträffar, likväl icke hör föranleda till en positiv Lagstiftning, dell der städse bor stödja sig på gifna rättsbegrepp, stundom också på en, under tiders längd, samlad erfarenhet, Ulen ingalunda på blotta Suppositioner, ledande oftast till misstag, för hvilka Lagstiftaren hör på det nogaste taga sig till vara.
Dä Utskottet med Brwillning älade desia Tjensiegssiar, war i2;6 ej tankan, at dymedelst erhålla någon be-ydlig summa; UtstotteLs afsigt war endast i moralist! a:'sende ven, ai härmedelst hindra, at ej sädan ungdom, pa Landtbru^ers delost nåd , mane til en höastfkadelig ftdfdrstämmng i Dtaderna indragas. Hem,' af Hioräin. Jag tror, at Herr Gett we La11lNF8 amu ark'i ng forstvinner, om Tjenstrg. stm ej klädes i Zllivrös; Dä betalas för de-u ingen afgift..' Mea da' Uigkottet antagit den xriueipe, at för Bxljenker med I_.ivrös sturle ber alan, h .w Ntstoitet gän ifrän denna princips, om ej G star, klädde pa nämnda sätt, aftven blifwit ätaggde Bewillning. Herr HI o rä an liol p e, Antiers. Jrg sak nar, al bi^nipaAs - hästar arv beskattade. De boroe wara det, i span ryet derföre, at obehöige personer nyttja sadana, h-varigsnom fodrr tages ifrän Landtbruket, saint mjölken fördyras i S.aven för den fattiga. Herr ak Hl o r ä i n. Us de frän RikSgaldsLontoirst inroinira upgijrer är inhämtadi, at för dynka hästar sä litet instutit, at ve '-ks lönt widan dera ligga någon Bevillning. Minne hafna undandragit gg at betala denna afgift, un er fö'-ewär. dninz, at re hästar, som nyttjaför Lhuip?. Fsr, tvoro Twnsthtstar; Utskottet har der,dre aa.en lämpligare o.y sakrare, a. lägga Bewillning pä Magnar. Grefwe kalling, keiir, instämde häruti.
Bp. ;8iII. B. p. 286, 29.6, zn. lil. L. p. eoz. Dm eftergift af Bewillning. I. BPZ06, zio, 417. lil. Bp. 104. Om jemkning uti Bewillningcns utgörande. Angäende omständigheter till iagttagande wid uppbörden af Bcwillningen utaf Officerare och Tjensteman wid Regementerne. i. Bp. 696. II. B. P. 28;, 297, ;n. lil. Bp. 10;. Om lindring i Bewillningen för Socknarne r Gestrikland. I. K. p ?O2. II. B. p. Z27, ?ig, Z17. HlB-P. 148° Dm afgift för Caracterer. II. B. P. 65, Z07, zi/. III. B. p. 148, 175, >8;, »88- pr-ks - Protocollo.UtScag, Riksens Skänders, Angående Prisfrägan om en förenklad method till Bewillningens utgörande. B. p. >;6. lil. B-p>75, >78, >8^, 32l. Om Förflag till Reglor och förestrifter, att wid Bewillningens taxerande iakttagas, lil. Lonstitutiono-Utskottet: Lm chitticiL. OmbudsmannenS behöriga wistelseort, dä Riksdag annorstädes an i Huf-vudstaden hälles. >. Frägan: Lm wid tillkommande Riksdagsmanna-Wal borde fä röstas pä Riksens Ständers Fullmägkigei Banque» och Riksgälds.Contoirct? B. p. 59, 94- Stngäende Riksens Ständers Wal-Akt och Succcsiions-Ordning saint Thronföljare-försäkran. Kronprinsen samt Desi Ed inför Hans Majit Konungen. I.
Klokheten består väl icke deri, alt borttaga alla dithörande föreskrifter, samt öfverlemna åt den starkare alt upsluka den svagare, hvilken icke kan försvara sig, alldeles så, som näringsfriheten är beskaffad mellan fiskarne i hafvet. Besynnerligt nog är, att då Preussen år 1845 hade ålervändt från näringsfriheten, sä skulle vi komma efter är 1848 och börja på dermed, likasom eli folk aldrig kunde lära sig af eli annat hvad som är skadligt eller nyttigt, utan hvart och ett först mäste bränna sina egna fingrar, innan det återvänder. Samme Gr. har sagt, att här icke omnämnts hvilka handtverk som menades, och att man således skulle kunna kopima derhän, alt jemväl qvaslar blefve föremål för handtverk. Gr:n har förmodligen tänkt, att ”när qvastar komma in, komma viskorna med.” Men denna fruktan för obetydligheter, är onödig. Förordmn af 1846, huru felaktig bon än må vara, stå likväl de yrken upräknade, hvilka skola anses vara handtverk, Och för hvilka de nu fö reskrifna otillräckliga mästare-profvens afläggande hör fordras. Jag benöfver icke för R. o. Ad. upläsa den långa listan härå, enär en hvar, sora behagar, kan sjelf genomgå henne. Hr Gr:n säger, att vagnmakare icke behöfva underkasta sig prof, då andra deremot mäste göra det. Manne del är riktigt, att vagnmakare icke behöfva känna sin konst? Jag skulle tvertom tro della vara eli fel, emedan menuiskolif kunna genom vagnmakares okunnighet äfventyras. Skall roan åberopa ett fel för att dermed försvara ett annat? Om något borde rättas, så vöre det väl första felet; för all icke lägga ett nytt till det redan befintliga. Det heter att allmänheten må sjelf se till hvad som duger, och att detta är det bästa mästareprofvet. Frih. Rehbinder bar redan visat huru det går med allmänheten, när bon rättar sig efter skylten, utan att veta i hvad mån handtverkaren gör skäl för densamma eller icke.
Frölichs förslag antogs med den af Hr Stuart föreslagna förändring, hvarigenom det skulle erhålla följande lydelse: 3:o att, i de fall, der räntan för meddelade lån ej är ulfästad till mer än fem för hundradet om året, banken äger, vid låns utgifvande, afdraga räntan för hela lånetiden samt, efter förfallodagen, såsom straffränta sig till godo beräkna •J proc. i månaden; dock med skyldighet för banken, att, såvida den af sistnämnda förmån sig begagna vill, föranstalta, det lagsökning till lånets indrifvande, sist inom en månad efter förfallotiden deraf, varder anställd och, i allt hvad på banken ankomma kan, skyndsamligen utföres. Vid för ; dringars indrifvande njute banken samma handräckning, som för It. St:s Banks Discontverk stadgas. i3 och 14 §§ af Utskottens förslag. I sammanhang härmed föredrogs i4 § af Gr. Frölichs förslag, hvilken af R. o. Ad. bifölls; i följd hvaraf, äfvensom med anledn. af Ståndets beslut rör:de Utsklns 12 §, så val i3 som 14 §§ af Utsktns förslag ansågos böra förfalla. i5 § af Utskottens förslag. Hr Lefre'n: Denna § svarar emot i5 § i Gr. Frqlichs förslag, hvilken sednare jag anser bättre än Utsk:ns, emedan den stadgar, att äfven revisorer skola utses vid ordinarie bolagsstämman; hvarföre jag anhåller, alt, med afslag å Utsk:ns, Gr. Frölichs redactionsförslag må blifva antaget. i5 § af Gr. Frölichs förslag upplästes. 15 § af Utskrns förslag blef afslagct af R. o. Ad., sorn biföll i5 § i Gr. Frölichs förslag. 16 § af Utskottens förslag. Hr Stråle: Jag anhåller, att Gr.
Dito åt landtmätarne efter 200 R:dr Till gode män och handtlangning » papper ‘■flr 1,800: 5, 1,500: » 400: 400: Norrbottens län: Föredraganden, arfvode R:dr 1,000: „ 1,400: „ 9,000: Styresmannen dito 5 äldre landtmätare, arfvode efter 1,800 R:dr Transport R:dr 11,400: Bill, till TiSt. Proposition JS 60. Transport R:dr 11,400: 102,075: 10 landtmätare, som arbeta efter taxa, efter 1,500 R:dr „ 15,000: Resepenningar åt styresmannen „ 600: Dito åt landtmätarne efter 200 R:dr „ 3,000: Till godtgörelse för öfverarbete enligt taxa, förslagsvis „ 7,670: „ gode män och handtlangning „ 9,000: „ papper „ 255: „ tolkning af Finska språket, arfvode „ 1,000: 47,925: Summa R:dr R:mt 150,000. Sedan, i fråga om hvilka medel kunde under nästkommande statsregleringsperiod erfordras för storskiftesoch afvittringsverket, Landtmäteri-styrelsen infordrat yttrande från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nordliga länen, hafva dessa afgifvit sådana yttranden och dervid gjort hufvudsakligen följande framställningar och förklaranden: Kongl.
Soldatens tillgifven(het) för konungen kunde ej dragas i tvifvelsmål. Han syntes i tillstånd att med väpnad hand nedergöra sina motståndare. Nödiga försvarsmedel voro påtänkte, som varit fåfänga, om icke konungen velat förbida en eklatantare hämd. Gnistrorne af revolution skulle spridas från båda rikets landsändar, förrän den i hufvudstaden utblossade. Medlertid och intill dess planen hunnit verkställas, rådde däröfver den djupaste okunnighet. Icke den ringaste anledning till något våldsamt företag kunde spörjas. Konungen återkom till staden. Manskapet skingrades, och nattmössorna andades. De ansågo konungens förmenta efterlåtenhet som en feghet och åsidosatte för honom den anständigaste aktning. Tiden att verkställa deras våldsamma beslut ansågs nu så mycket mera gynnande, som de äfven på riddarhuset voro allrådande. Man kunde icke utan den lifligaste saknad och vämjelse nu mera inträda på detta fordom lysande samlingsrum, där rösten af de yppersta talare återskallat, där en ädel strid partierna emellan varit utmärkt af snille och kunskaper och delade allmänhetens uppmärksamhet. Sedan de förnämste ledamöter funnit rådligast att antingen sig afhålla eller med stillatigande bivista rådplägningen, styrdes nu detta hus af de föraktligaste ledamöter, ryktbare för ett ögonblick, men hvilkas namn hvarken förr eller senare funnits förtjänta att nämnas. Desse ledamöter af riddarhuset, danade att sammankopplas med de tri öfrige stånden, antogo sig den gemena rollen att öppna fältet för de beslutade våldsamheter, hvilka genom en riksens ständers kommission skulle utföras. Proposition af en sådan kommission uppväckte en allmän förskräckelse. Man kände från 56 och 65 års riksdagars bedröfliga minne, hvad oinskränkt makt som åt en sådan inkvisitionsdomstol öfverlemnades att undersöka och afdöma alla mål, som dit kunde förvisas eller efter behag upptagas. Icke någon enda medborgare förutan det rådande partiet ansåg sig säker för förföljelser och att icke antastas till lif eller egendom. Hämden öfver 68 års riksdagskallelse var ej ännu försonad genom den försäkran, som af konungen blifvit utkräfd.