Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning härutaf ost) da skyndsamhet och enicchet tvid denna frägas afgörande böra ät Riksens Ständers beslut i detta ämne gifwa en Högst nödig kraft och styrka, anser jag mig för min del böra tillstyrka, att Utskottets betänkande äfwen i denna del ma af Högloft.' Ridderskapet och Adeln utan all anmärkning antagas. Det torde wara förbehållit för warg efterkommande, att under mera uplysta och lyckliga dagar, än dem wi öfrverlefwat, fä rätt inse wigten af den princrpe, akt hwarje medlem af ett samfund bör wara lika pliktig, att, k händelse af behof, personligen förswara detsamma. Da jag således såsom Riksdags, man i allmänhet wägak hos Högloft. Ridderskapet och Adeln'hemställa om fullkomligt bifall afConscriptionS-Ukskottets ifrägawarande hufwudsakliga betänkande, ätcrstär för mig endast en önskan, att inför Högloft. Ridderskapet och Adeln fä framställa mina tankar, säsom ledamot af detta stand, samt akt fä defia tankat, till efterwerldens dom i Högloflige Ridderskapet och Adelns protokoll för mill räkning antecknade. O - Den iZ Maji. 229 Omöjligen kan jag betrakta en siveni Riddersman ur en annan synpunkt, än såsom den, hwilken ej blott är berättigad, uran fast mera framför alla c.ndra medborgare pliktig att gagna sitt fädernesland, och i allt hwad pä honom kan ankomma, wara för detsamma nyttig. I följd häraf bör han äfwen nar fäderneslandet är i wada, när dest sjelfständighet hotas, framför alla andra wara förbunden, att med sin person, med sin arm skydda och förswara detsamma. Jag tycker mig mid detta tillfälle omgifwcn af frainfarne aflidne hjeltar, as stupade swensie Riddersman.
Å. 289. XX. U. 4i. A. 78. XXI. B. i58. A. 192. — Wto 73. till PresteStåndet, angående återremissen på Memorialet Wto 67, med föreslaget tillägg vid 16 §. Riksdagsordningen. XVIII. B. 86, 255. A. 292. — Wto 74* till Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch BondeStånden, i anledning af deras åtcrremisser på Memorialet Wto 5o, rörande förekomna anmärkningar vid Betänkandet, under Wto 35, om Wational-representationen. XVIII. B. 86, 255. XIX. A. 216. XXI. B. i58. A. 192. — Wto 75. till Ridderskapet och Adeln samt BorgareStåndet, angående återremisserne på Memorialet Wto 54, innehållande svar å anmärkningar vid Memorialet Wto 38. XVIIL B. 162. 273. XIX. A. 217. XXII. B. 116. A. 166. B. 243. A. 257. — Wto 76. i anledning af återremiss å Wto 66. XVni. B. 162, 273. XtX. A. 225. — Wto 77. angående beslutna åtgärder vid Memorialet Wto 58, i anledning af återremisserna på Förslagen i Memorialet Wto 40. XIX. B. 57, 142, 155. A. i59. A. 186, 2i3j 242. — Wto 78. i anledning af återremiss å Wto 68. XIX. B. 5j, 142. A. 226. XXI. B. i58. A. 192.
Under discussionen i går och under de allmänna sammanträdena framställdes såsom ett hufvud motif, alt man måtte få slut på striden om banans dragning norr Den 10 Juni f. m. 117 eller söder om Mälaren. Äfven jag anser, att det är af största vigt, och jag tror, mine Iirr! att om vi rätt betrakta saken, så finnes det verkligen ett tillfälle för oss att upnå detta mål. Afslag å denna punkt och rikare anslags beviljande för den södra banan är i sjelfva verket ett slut på denna strid; det är nemi. klart, att de fyra stora sträckningar, sorn jernvägarne i vårt land böra äga, äro genom vestra, östra, södra och norra Sverige Nu hafva vi beviljat medel till utförande af jernvägen genom vestra Sverige. Bevilja vi dessutom något till den genom södra och öfriga delar af Sverige, så är det naturligt att en stark kompetition skall upstå mellan dessa delar. Om vi deremot bevilja ett rikt anslag för södra jernvägen, så hafva vi vid denna Riksdag gjort ifrån oss vestra och södra Sverige, hvarigenom således till nästa Riksdag återstå östra och norra Sverige. Vid den Riksdagen kommer då ett af de två att inträffa: antingen har det visat sig att statsbanesystemet icke duger, och då får ingen af dessa banor något anslag; eller ock inträffar motsatsen, och då förefaller det mig alldeles solklart, att R. St:r då skola vara i tillfälle att tillfredsställa östra och norra Sveriges önskningar, d. v. s. tillfredsställa båda deras önskningar sorn vilja hafva en jernväg söder och norr om Mälaren. Ty jag är fullt öfvertygad om att frågan icke löses genom antingen, eller, utan genom både, och. Hr von Kraemer, Anders Robert: Då jag i går yttrade mig, beklagade jag, att omständigheterna, sådana de förefunnos, förhindrade mig att oförändradt yrka bifall till StatsUtsk:s Betänk., emedan jag ansåg att den vackra tanke som( genomgick detsamma vore förtjent af bifall.
»Med ett barns förvånade öga» såg han sina föräldrar förödmjukade och uppläxade, deras vänner störtade och dödade, och nederlagets harm och bitterhet breda sig i slottsrummen, i hvilka han lefde. Nya lärare påtvingades honom, misstänksamma mot honom och hvilka han själf lärts att hata. Det blef en vändning i hans lif. Han, som förut varit ett obetänksamt barn »med en medfödd benägenhet att tillstå och vid alla tillfällen hålla sig vid sanningen» – så falla orden i den mörkaste skildringen af hans barndom – började nu känna lifvets dubbelhet och instinktmässigt förstå det gagn, han kunde hafva af sin barnsliga skådespelarkonst, och det drag af förställning, som genomgår hans karakter, daterar sig från denna tid. Hans nye guvernör, Karl Scheffer, som vid denna tid ännu icke hade ett uns af den stora tillgifvenhet, han sedan fattade för prinsen, har från detta år gifvit en i svarta färger hållen teckning af sin elev, en teckning, intressant för bedömandet af den unga furstens egendomliga och brådmogna intelligens. Prinsen har redan ovanliga kunskaper i teologi, historia och geografi; då han berättar, »ådagalägger han en så undransvärd färdighet icke allenast i att finna ord utan ock i ställningen af meningar och deras sammansättande, att det näppeligen kan tros af andra än dem, som själfva varit vittne därtill». Men Scheffer, som icke har små anspråk, beklagar, att lärjungen dessutom icke kan – logik, metafysik, jus naturæ och latin, samt klandrar hans »olust för allvarsamma studier» samt hans »obekymmersamhet att behaga Gud». Några af dessa kunskaper skulle Scheffer dock lyckas bibringa sin lärjunge. Guvernören, som själf var en fantasirik och nyhetssträfvande man, en ifrig förespråkare för upplysningstidehvarfvets filantropiska och ekonomiska läror, lyckades äfven under årens lopp i sin elev vinna en varm anhängare af tidens teorier. Det blef ett ljust, nytt fält för prinsens inbillningskraft, och sedan denna stund omfattade han upplysningstidehvarfvets »fria och lyckliggörande idéer» med ungdomlig hänförelse.
Jag skulle tro, att Landshin icke har stor del deruti, utan det är väl egentligen LandsSekret:n och LandsKamer:n, som draga den tyngsta bördan af denna mängd göromål. Ja! jag anser icke ens att det skulle vara ett lyckligt förhållande, om Landshin personligen toge någon, alltför tidsödande del i dessa många små-mål. Han behöfves väl för upsigten öfver det hela, för att sammanhålla och vårda Länets stora allmänna angelägenheter, samt för att hos Regeringen söka utverka förbättringar deruti. De dagliga göromålen tillhöra med rätta i första rummet LandsSekret:n och LandsKamerm. Men, mine Hrr! just derföre att dessa hafva ett så tungt åliggande, och äro alldeles oumbärlige för Landsh:n, just derföre önskar jag, och troligen alla som vilja tänka närmare på saken, att de icke skola behandlas snart sagdt som drängar, helt och hållet underkastade Landsh:s godtycke. Om man tror, att en sådan despotisk makt hos Landhin befordrar ärendernas gång, torde man mycket bedraga sig. Jag tror tvärtom, att ärenderna komma att drifvas med mycken mindre fart och lust af dessa tjenstemän, som icke kunna undgå att finna sig draga det största lasset, om de hvarje ögonblick hotades med äfventyret att behandlas efter Landsh:ns nyck eller infall. Det är således i intresset af sjelfva institutionen, som jag tror att den nya författ ningen bör i detta hänseende förändras. Hr Akerman har uptagit en anmärkn. mot Landsh:nes rätt att tillsätta LänsNotarier. Denna anmärkn. har jag icke gjort; jag har icke ens tänkt derpå. Jag tror tvärtom, att denna Landsh:nes rättighet är nyttig. Deremot erinrar jag mig något, hvartill Landshin nyligen fått rätt, utan att han borde hafva det, nemi. att fördela sportlerna, så att han kan taga från LandsSekretin så mycket han behagar, för att tilldela LänsNotarien.
Likaledes hade, efter hvad räkenskaperna för hegge revisions-åren utvisade, de vid straffoell arbets fängelserna å Norrmalm och Långholmen då anställde redogörare, utöfver dem tillkommande afskrilnings-procent å ullevererade artiklar för fangarnes räkning, lillgndofört sig ersättning för inlrällade öfverskott, hvilken ersättning ofta uppgått lill högst betydliga belopp. Enligt" Revisorernes åsigt, hade meningen med del anförda stadgandet uti 1812 års reglemente icke kunnat vara någon annan, än alt, med afseende å de förluster, som i de liesta fall måste uppkomma vid ulminulering af varor, hvilka blifvit i större qvantiteler till magasinerna inlevererade, uppbördsmäunen skulle vara försäkrade om en billig ersättning, ungefärligen svarande emot den minskning, som för de särskilda varupersedlarne kunde antagas verkligen uppkomma, hvilken ock derför blifvit fastställd till olika belopp för olika varor; och att således de bestämda procent-beloppen borde anses såsom maxima, utöfver hvilka någon vidare ersättning till uppbördsmannen icke skulle ifrågakomma; och åberopades jemväl, lill stöd för denna tolkning, följande stadgande uti lil § af Kongl. Majlis den 11 Juni 1841 utfärdade Nådiga Reglemente för Dess Flotta, i afseende å hushållningen uch redovisningen under sjö-expeditioner: ”Lagliga proviantöfverskolt äro de, som tillkommit genom behållna afgångs-procenter och böra provianluppbördsmännen, i liqvid med Kronan, lillgodokomma, sedan bristerna, hvarmed räkningen sig slutar, blifvit, Kronan godlgjorda.» Enär nemligen sislberörda författning icke upphäfde eller förändrade, utan endast närmare utvecklade och förklarade samt, med hänsigt till hushållningen under sjö-expeditioner, tilläde mera detaljerade föreskrifter lill de uti 1812 års reglemente förekommande allmänna stadgande!), hvilka ännu vore gällande för uppbörden så väl vid förråder lill lands, som om skeppsbord, syntes häraf löija, att med de uti samma reglemente omförmälde »öfverskott» ursprungligen afsetls endast de, som genom afskrifning tillkommit.
Redogörelsen utvisar, alt samtelige utgiftcrne för denna upphandlade Spanmål, — dessa bestående af inköpspris, frakter, Assecurancepremier, Tulloch andra omgäldcr, Commissions-provision, lastningsoch lossningskostnad vid sjötransporter, skjutskostnad vid landtransportcr, med mera, hafva uppstigit till 193,899 R:dr 52 sk. 11 r:st., samt, jemte värdet af Transportförlust och Magazinsafskrilning, till 199,071 R:dr 46 sk. Banko, hvilka åter, med det öfverskott Redogörelsen upptager, bctäckas af de genom approximatif calcul funne allmänna försäljningspris, som blefvo bestämde och kungjorde, innan Endsättningsförråden någonsin öppnades till utdelning af Spanmål; och hvilka pris sedermera under hela undsättningstiden varit bibehållne och oafbrutet gällande, lika vid alla Förråden, till följande belopp: för en Tunna Råg 13f R:dr, en Tunna utsädes-Korn 12 R:dr, en Tunna qrdinairt Korn löf R:dr, en Tunna utsädes-Hafre 8-§ R:dr, en Tunna Arter 16f R:dr och en Tunna Ilvete 16 R:dr, allt Banco; och torde det förtjena härvid i underdånighet anmärkas , att dessa pris, fastän tillkomna efter en nödtvungen och forcerad upphandling, likväl på alla ställen, till och med i Sjöhamnarne, understigit de försäljningspris, som samma tid ägt rum i enskilda Spanmålshandel.
O du gemena, lättfärdiga stycke, din mors afbild äfven uti sådant! Jag hatar och föraktar och förskjuter dig. – Nej, min fader, icke så. För en förseelse, låt vara ett brott, men uppkommet af kärlek och mensklig svaghet, vill du förskjuta din dotter, ditt eget barn. Gör icke så! Och hennes röst och hennes uttryck och hennes knäfallande ställning skulle bevekt den hårda stenen, kiseln och diamanten. Men icke hennes fader, som tänkte blott på sig sjelf och allt sitt elände. Han tänkte icke mycket på allt det hennes bekännelse hade högt, och på det hon bad om, utan på det som denna bekännelse för honom innebar svårt och hotande. Han lyfte henne upp på det sätt, att han ryckte henne upp ... handen djupt i hennes rika, bruna hårflätor. – Så ligg då ej der, som en narr, utan svara mig på någonting annat. – Förlåtelse först, min far, sedan skall jag svara på det andra. – Det är icke du, som skall föreskrifva mig fredsvillkoren. Det är jag, som här skall råda. Och jag frågar dig: Vet kammarjunkaren af den ljufva bekännelse, du aflagt för mig. Du sade väl, att ingen annan var deri invigd, än han, den älskade, den der informatorslusken; men ... du förstår mig? – Ja äfven v. Assar vet, att jag älskar Harald. Sedan en timme vet jag, att han vet det. Och han tycktes veta äfven mera. – Och hvad sade han dertill? – Han tycktes sätta sig öfver allt sådant; han anhöll ändå om min hand. – Och hvad svarade du till ett sådant ädelmod? – Kallar min far det ädelmod! Jag sade kammarjunkaren, att det uppstod af bevekelsegrunder, som med ädelmodet ha ingenting att skaffa ... jag sade ... – Du sade – afbröt baronen henne häftigt – jag vill icke veta, hvad du sade, ty jag kan gissa, att det var bara sentimentalt sladder. Jag vill blott höra hufvudinnehållet af ditt svar. – Det var, att intet i verlden skall förmå mig, att, älskande en, gifva min hand åt en annan.
Sigta mot skyn och du skall träffa skogsbrynet! OLOF. Gå tillbaka, Gerdt! Du drar ofärd öfver dig och riket! Ser du icke huru landet ännu skälfver under sårfebern efter de sista krigen, och du vill utså borgerligt krig, det är gudlöst! GERDT. Nej! nu är knifven en gång i köttet, skär på, så kan kroppen räddas. OLOF. Jag anger dig som landsförrädare! GERDT. Det bör du inte göra, du som i dag ohjelpligt stött dig med kyrkan! Och för öfrigt OLOF. Säg ut, Gerdt, du ser ut som satan i detta ögonblick! GERDT. Du skall få min hemlighet; sköt henne efter behag! Ser du kungen reser till Malmö i dag; i öfvermorgon till exempel är Stockholm i uppror! OLOF. Hvad säger du? MÄSTER OLOF 21 - GERDT. Känner du Hink och Knipperdollink? OLOF (förskräckt). Vederdöparne! GERDT. Ja! Hvarför så häpen! Det är ju bara två borgarlunsar. En bundtmakare och en krämare, som förneka dopets nytta på ett osjäligt barn och äro nog enfaldiga att sätta sig emot en uppsåtlig mened, aftvingad ett oförnuftigt väsen. OLOF. Det är något mera? GERDT. Hvad kunde det vara? OLOF. De äro besatte! GERDT. Af anden, ja! Det är stormen som ropar genom dem! Akta dig om du kommer i vägen! OLOF. Det måste hindras! Jag går till kungen! GERDT. Olof! Vi böra vara vänner! Din moder bor ju i Stockholm? OLOF. Det vet du! GERDT. Vet du att min dotter Christina bor hos din mor? MÄSTER OLOF - OLOF. Christina? GERDT. Ja, tills vidare. Segra vi, skall din mor vara trygg för min dotters skull, segra de katolske, ja då är min dotter trygg för din mors skull. Och du är ju rädd om Christina? OLOF. Gerdt! Gerdt! Hvar blef du så klok? GERDT.
Man har talat om Carl XIII:s torg, såsom lämplig byggnadsplats; men, då man har fritt val, är detta ställe, enl. min åsigt, för dvrbyggd att till KiksArchiv användas. De undersökningar, som skedde i anledn. af väckt fråga om Musei anläggande derstädes, utvisade att eli säker grund der icke kunde åstadkommas utan särdeles betydliga kostnader. Det vore således en stor misshushållning, att onödigtvis bortkasta betydliga medel på en otjenlig byggnadstomt, då man med lätthet kuride erhålla en tomt, med god och säker grund. I fråga om Carl XIII:s torg tror jag, att man icke handlar betänksamt, om man, utan större och mera giltiga motiver, belastar det med byggnader. Den platsen lämpar sig bäst till parkanläggning, hvaraf hufvudstaden torde vara i behof. Skall den bebyggas, sä bör den reserveras för någon mera monumental byggnad; och behof deraf kan möjligen i en icke så aflägsen framtid upstå. I sådant fall skulle det vara olägligt, om platsen redan förut vore ttptagen af en annan mindre betydande byggning. Sedan jag nu, såsom jag förmodar, visat, att ItiksArchivet kan, utan någon särdeles olägenhet, men med stor besparing i anlägguings-kostnaderna, placeras aflägset från stadens centrum, anser jag mig böra fästa upmärksamheten på ännu en omständighet, som icke heller torde vara utan vigt. Det är frågan, hvilken norm man bör lägga till grund vid beräkningen af den nya byggnadens storlek. De förslag, som i detta af's:de blifvit gjorda, hafva troligtvis dervid afsett Archivets nuvide samlingar tillika med de tillökningar, som eli kortare eller längre framtid förmodas medföra. Men äro verkligen alla, eller ens den stora mängden af de handlingar, som i ItiksArchivet finnas, af det värde, att det lönar sig, att för deras bevarande bygga dyrbara hus? Med den kännedom jag eger om lliksArchivets handlingar, svarar jag dertill obetingadt Nej; och påstår att största mängden af dessa handlingar äro helt och hållet utan allt intresse, och att deras förvarande långt ifrån att gagna, endast medför olägenheter. Det är nemi. icke nog att ega rikedomar, man måste äfven kunna disponera dem.
Hvar och en, som känner huru dyrt det är att lefva i Stockholm, torde lätteligen inse, att man icke med ,24,000 lldr Ernt kati bestrida utgifterna för ett större hushåll, då man har en dryg representations-skyldighet att upfylla, förbindelser att utöfva gästfrihet emot de utländska sändebuden samt att underhålla en talrik betjening. En del af Gr. Anckarsvärds anf:de synes vara riktadt mot en person, som nu icke är närv:de, och jag inskränker mig derföre till den anmärkn., att man icke af en isolerad handling, lösryckt ur sitt sammanhang, kan med oväld bedöma den politik, som H. M. följt under de 7 sista åren, men när dechargefrågan förekommer torde ett lämpligare tillfälle yppa sig att i ett sammanhang behandla hela den utrikes politiken. Jag vågar likväl tro, att den då kommer att betraktas ur en helt annan synpunkt, än den Gr. Anckarsvärd här sökt göra gällande. Konst.Utsk. har pä begäran erhållit del af prot:r, som annars icke vanligen blefvo Utsk. meddelade, och har derigenom blifvit satt i tillfälle att med sakkännedom bedöma de politiska grundsatser K. M. följt under de sednare åren, och hvilka, enligt min tanka, för fäderneslandet haft de mest välgörande följder. Gr. Anckarsvärd tyckes fordra, att hvarje del af det af E. St:r beviljade kreditiv skulle blifvit användt till ett visst gifvet ändamål med bestämdt afs:de på neutraliteten. Detta kreditiv har, enligt min förmening, blifvit begagnadt på ett sätt, att landet derigenom blifvit satt i tillfälle att i allmänhet häfda siri neutralitet, och jag anser det vara nära nog overkställbar! att så afpassa hvarje utgift att man icke med lust att ogilla, möjligen kan säga utgiften vara främmande för neutraliteten. Gr. Anckarsvärd har vidare klandrat den omständigheten, att Sverige icke hade någon minister i Constantinopel vid det tillfälle, då Porten kom i trångmål, ehuru Sverige likväl vid samma tid hade en mi - Den 17 Juni e. m. 383 nister i Haag.
Obligationer för upplåndte Capitaler (1669— 1766) a 4f> 4 3 procent — för emottaget Silfver (1801 och 1802) å 4 procent — för Realisationen af Riksgälds-Sedlarne (i8o3— 1807) k 4 procent b) För upplupne Räntor till ultimo December: På Capitalerne a 4f, 4 oc'h 3 procent - — Silfver-Sedlarne a 4 procent - — Realisations-Obligationerne a 4 procent Summ Summ c) För utelöpande Invisningar och Jttester: Utfärdade ej inlöste Invisningar på Vexel-Banken och Låne-Bankens Cassa sam opresenterade Attester och Insättningar för Låne-Banco-Räkningen, tillsam| mans, efter Förteckning (1) För deponerade Summor: Från Stats-Verket levereradt obetaldt Koppar-Skiljemynt Innestående i Silfver för Committerade till Allmänna Medels Förvaltning (uttagit 1824 — Deposition i B:co-Sedl. för afK.Mrtlyftade Piastrar (återtagen 1824 och t8a5 — Äldre Öfverbetalningar, Öfverskott på Läne-Banco-Capilaler, och Auctions Öfverskott, som blifvit lemnade till Bankens Enke-Cassas Disposition) — Chartse-Sigillalaj-Recognilion, tillhörigStats-Verket — Lazaretts-afgift för Banco-Statens Befordringar — genom skedde Innehållningar af Banco-Statens Löner — Auctions-Öfverskotts-Medel - — Armbösse-Medel .. — Straffbötes-medel .. — deponerad Brandskade-ersättning för Fastighets-Panler i Norrköping — deponerad ersättning för några (år 1809) borttappade Sedelblanketler -— Behållning på Banco-Statens Enke-Cassas löpande Räkning — Behållning på Banoo-Fullmägliges Depositions-Räkning N:o 2 Behållning y>& IAikogKlAo ljalrninol\-r> 3 För inlöste
Då nu ingen af dem, som konungen gynnat, varit på en så förtrolig fot med honom som baron Armfelt, så har heller ingen varit så afundad; också utspridas dagligen om honom kränkande rykten, hvilka mycket skada honom i allmänna omdömet. » Det är dessa » kränkande rykten » och hårda omdömen, falska föreställningar och traditioner, som herr Elof Tegnér företagit sig att med stöd af den omsorgsfullaste källforskning beriktiga i den utförliga biografi öfver Gustaf Mauritz Armfelt, hvars två hittills utkomna delar blifvit mottagna med så allmänt bifall af kritiken och pressen. Författaren har. till sitt förfogande haft det mest fullständiga material af historiska källor. Utom en mängd andra handskrifna källor har han haft tillfälle att begagna det rikhaltiga, » för profana blickar länge tillslutna » Arm-feltska familje-arkivet på Åminne i. Finland. Det är till stor del med Gustaf Mauritz Armfelts egna ord, som herr Tegnér kunnat skildra sin hjeltes omvexlande lefnadsbana. Ensamt på Aminne förvaras14 stora portföljer förtroliga bref från Armfelt samt dessutom hans hittills otryckta vidlyftiga dagböcker och memoir-anteckningar. Den sorglösa uppriktighet och stundom nästan öfvermodiga öppenhet, som utgjorde ett af de förnämsta dragen i Armfelts karaktär och vid flere tillfällen i lifvet kostade honom så dyrt, förläna åt hans bref och anteckningar en friskhet och ett behag af det mest utsökta slag. Sjelf tecknar Armfelt i ett af dessa bref sitt porträtt med de orden, att han vore » så glad, så galen, så fallen för sällskapslif, nöjen, qvinnor och literatur, men icke desto mindre den mest nitiske bland undersåtar och vätiner ». Det var också utan allt tvifvel genom sin glädje, sitt friska skämt, sin muntra persiflage, som han först vann Gustaf den tredjes ynnest och måhända äfven åtskilliga af sina fiender vid hofvet. Han var — såsom Schröderheim skref i en prolog, hvilken 1783 uppfördes vid hofvet — » tjocka baron * som alltid ville hålla kungen vid godt humör ».