Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall något uträttas med en ed, måste den uttala hvad den som aflägger eden, skall och kan lofva, men ej hvad den, som fordrar densamma, samvetslöst behagar föreskrifva utom möjligheten för meuskliga förmågan, ty della blir oupfylldt om än edsförpliktelsen är aldrig så sträng och leder således ohjelpligen till en mened. Första brottet emot en sådan ed sker, när den aflägges; ty, antin, gen mäste orden uttalas med en så exempellöst lättsinnig tanklöshet, alt man ej vid den vigliga handlingen velat hvad man sagt; eller ockå måste samvetet söka sidovägar bredvid den föreskrifna ordalydelsen, som dock skall ljudeligen uttalas. Ilar lagstiftaren lemnat anvisning på denna bana, beklagligtvis nog ofta begagnad ändå, hvar och huru vill hail sedan sätta en gräns för utflykterna, som snart skola ådagalägga edens kraftlöshet, om han också är likgiltig för ansva 32* - 500 Den 16 Maj. ret, som visserligen drabbar edgångaren för äfven den ringaste afvikelse från den besvurna ordalydelsen; men derjemte lagstiftaren för den utställda frestelsen. Det duger ej att förståndet och hjertat ogillar, hvad jag med munnen vid min salighet lofvar. Tror man att ett sådant förfaringssätt skulle kunna tvinga menniskor till noggrannt iakttagande af plikter? — Nej! den ed, som innebär brottet i sitt sköte, lärer ej kunna åstadkomma annat än förnyade brott. Börjar man att förlika sig med ett dagtingande med samvetet, så skall det snart hålla portarna öpna för hvad som helst, blott det lill cn början kan ske med ett yttre sken af ärbarhet. Min röst skall den nu föreslagna eden för Taxeringsoch Pröfnings-koraitéer aldrig erhålla; och blir den antagen, hoppas jag att andra med mig, besinnande betydelsen af en ed och betänkande ali ansvarsdagen derföre kommer, skola veta hvad deras frid tillhöra, samt inse och undvika den för deras samveten här utlagda snaran.
Ständers Stats, samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts, den 26 sisth April afgifne Utlåtande, angående väckte frågor om än. dring i hvad Författningarne, rörande Afiadsoch Krnno-Tionde-Spannemålens utgörande , forslande eller lösande nu innehålla, har Heder* verda Bonde-Ståndet under den 8 de påföljande Maji till Utskotten behagat återremittera sam - Starsoch Besvärs-Utskottens Betänk anden. 1815 ma Utlåtande; men, som Högloft. Ridderskapet och Adeln tinder den i3:de, Högvördiga Präste-Ståndet under den 8:de, och Vällofl. Borgare-Ståndet under den 16:de i sistnämnde Månad till alla delar godkänt Utskottens i förevarande ämne meddelte yttrande, samt ärendet således redan enligt Regerings-Formens 6g och Riksdags-Ordningens 75 §. §. är att anse för afgjordt; Så få Utskotten, som i följd häraf icke finna det sig tijlständigt, att i någon pröfning af anmärkningarne ingå, till svar å återremissen endast om berörde förhållande vördsam anmälan göra. Stockholm den 10 Juna 1818. Riksens Högloft. Ständers Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts Memorial, med ytterligare Utlåtande angående väckt .fråga om inrättande af en Bergverks-Skola. HögloftRidderskapet och Adeln har under den 18 sistledne April behagat återremittera Riksens Högloft. Ständers Statssamt Allmän, na Besvärsoch Ekonomi - Utskotts den 2& förutgångne Martii afgifne Utlåtande, angående väckt fråga om inrättande af en Bergs-Skola, med dervid gjorde anmärkningar af Herr Presidenten Friherre Liifvenschöld och Herr Protocolls-Secreteraren Hammarhjelm, bland hvilka den förstnämnde, under anmälan deraf, att ea l8l6 Statsoch 'Besvärs-ZJtskottensPetänk anden. Plan till ofvannärnnde Inrättning redan blifvit af Vettenskaplige
Alla de unga således – och dessa utgöra dock alltid själen af hvarje menniskomassa, – de hade en så hög tanka om sin herde, satte så mycket förtroende och lit till honom, att han ledde dem hvarthän han ville, hvilket bäst syntes när den så kallade «predikosjukan» äfven nalkades denna församling, ty der kantrade den; icke på stränga förbud och myndiga åtgärder, utan på sinnenas liknöjdhet och köld för all dylik, till intet gagn tjenande, öfverdrift. Ingen enda medlem af hela församlingen anfölls sjelf af denna, ännu oförklarade och i ett underbart dunkel sväfvande predikosjukan, men ett par omkringstrykande pigor, af tvetydigt rykte, infunno sig, och – förvånande nog – uppletade just en by på församlingens gräns, der superi och sedeslöshet varit allra svårast att utrota, och här slogo de sig ned hos ett illa kändt folk och började der sina krampanfall och predikningar, men åhördes endast med en viss nyfikenhet och funno inga efterföljare. Kyrkoherden lät saken i början hafva sin gång, nekade icke en gång sitt eget husfolk att: «springa ett litet springande» för att höra «prediketösera», men en afton infann han sig sjelf, plötsligt och oväntadt bland ett föga uppmärksamt auditorium, som afhörde en af de predikande pigorne. Denna kom alldeles utaf sig, när hon fick se den ankommande, men han bad och trugade henne att fortfara, hvilket hon äfven slutligen gjorde, men med stor förlägenhet, och hade ingenting annat att säga, än hvad hon sagt mångfaldiga gånger förut, nemligen afbrutna, korta och stympade utrop ur den Heliga Skrift, såsom: «Bättrer eder! Gör eder redo! Omvänder eder! Ropen bättring», etc., och om hennes åhörare detta icke gjorde, så lofvade hon dem de allra rysligaste straff man kan utfundera, talade alltid om tusentals små och stora djeflar, hvilka hon med en verkligt förvånande fyndighet visste att placera och introducera der de visserligen aldrig varit förut.
I sjelfva lagfrågan om lika arfsoch giftorätt må R. o. Ad. icke sälta sig till doms öfver sina Medständer, eller i det ända mål, att på ensidig väg motverka dess i grundlagsenlig ordning fattade beslut, upphäfva sig till rådgifvare, i afseende på den slutliga åtgärd i lagfrågan, som numera tillhörer Konungamakten allena. Det synes således af nöden, att man från den föreslagna und. skrifvelsen borttager allt, som innefattar kritik på hvad Medstånden beslutit, eller sorn går ut på att åt R. o. Ad:s eget redan fattade beslut gifva en öfvervigt, som ej är förenlig med grundlagen. Allt sjdant är nemi. icke lämpligt. Återstår således af den föreslagna und. skrifvelsen ej annat, än frågan, huruvida R. o. Ad:s arfsoch giftorätt utgör ett Stånds privilegium. Sveriges arfs-och giflorättslagar hafva aldrig grundlagt någon ståndsskilnad, men väl stadgat en local åtskillnad emellan landsoch stadsrätt. Landsrätten är i sjelfva sin ursprungliga natur hvarken mer eller mindre, än Sveriges urgamla odalmannarätt. Den har från Hedenhös varit Rikets allmänna lag. Allt hvad som derifrån skiljer sig, är undantag. När frälsemannen lyder under landsrätt, lyder han således under allmänna lagen, och tillgodonjuter alldeles icke något privilegium. Han inbegreps i det fordna lagspråket under namnet bonde. Han har under tidernas lopp fått sitt eget namn, men ej sin egen lag. Han slår nu i allmänna lagen bredvid bonden, sedan han upphört alt såsom fordom förstås under denna benämning; då qvinnan efter den äldsta landsrätten ej lick taga någon del i arf, gälde detta lika för frälse och ofrälse; då qvinna fick half arfsrätt mot man, blef också detta landets allmänna lag för frälse och ofrälse. Stiftas nu en ny lag, som bjuder lika arfsoch giftorätt för man och qvinna, så måste denna lag med enahanda kraft, som de tvenne föreg:de, blifva Sveriges landsrätt, d. v. s. Rikets allmänna lag.
Utskottet har sedermera i i3 §. såsom dels redan verkstäldtj dels nöjaktigt upplyst och förklaradt_, dels och endast berättelsevis af Ilevisorerne anmäldt, funnit några särskilda åtgärder ej föranledas af hvad Berättelserne uti vissa till StatsContoirets förvaltning hörande ämnen innehdllaj och upptager derefter dessa ämnen under i i serskilta rubriker. Det är kort och godt. De synas dock hafva förtjent så pass utveckling, alt den enskilte Riksdagsmannen kuu - 1 Den 5 Mars f. m. 233 nät bedöma dem. Vid detta tillfälle anser jag mig böra fästa StatsUtskottets uppmärksamhet på vigten af att delta Utskott fattar någon bestämd öfvertygelse, huruvida det bör tillstyrka eller afstyrka Rikets Ständer att taga något parti i anseende till det förhållande, i hvilket Revisorerne kommit till de administrativa Verken. Jag anser detta vara af vigt för Rikets Ständers värdighet, och för Verkens bästa i framtiden. Jag tror, att den ton, som råder i deras svar uppå Revisorernes gjorde anmärkningar, är af största våda för framtiden. Jag anser bättre, att i god tid afvända densamma, och för Konungen framställa nödvändigheten, att vissa iagttagelser bestämmas vid dessa Utlåtandens afgifvande. Det är bättre, än att striden skall gå derhän, att den redan tillräckligt spända bågen måste springa af. Utskottet bör afgifva en bestämd mening, om Rikets Ständer böra gifva efter för Bureaucratien, eller de Statsmedlen förvaltande Verken böra gifva efter för Rikets Ständers Beslut eller till Konungen framställde önskningar. Jag vill ej klandra hvad som skett, oagtadt det gått ganska långt; men om det oklandradt finge fortfara, kunde vådliga förhållanden uppkomma, och det är Ständers och förvaltningens gemensamma bästa, att sluta dessa slags tvister. Jag tror det hafva ålegat StatsUtskoltet, att strängare bedömma Revisorerne, äu 234 Den 5 Mars f. ro. Utskottet gjort. 1825 års Revisorer begingo ett misstag. Jag vill derföre ej säga, att
Skulle vi ej kunna genom något lättare arbete af dem och något större uppoffring af oss förskaffa dem tillfälle till den » förtjänst », hvarmed de må- ste öka de knappa tillgångarne, genom en liten minskning af öfverflödet i våra hem öka det dagliga brödet i deras? Och det utan att de stackars » gummorna » behöfde slita ut sina krafter och sina rotborstar på våra tvättkläder — eller huru? Vi följde med — det vill säga icke i hissen — utan uppför trappan till en annan sal, ändå ljusare och större och utmärkt treflig. Salen var i ena ändan afdelad till torkrum, där kläderna torkades i varm luft (så snart väderleken tillåter, torkas likväl ute på en stor rymlig tomt på andra sidan huset.) I denna sal stodo långa bord, där kläderna drogos ut och hoplades till mangling. Vi gingo omkring och synade de torra kläderna och luktade också på dem — ty, påstod min väninna, om tvättkläder också se rena ut, äro de det icke, om de ej rent. Vi nosade på handdukar och näsdukar och hvad det nu allt var, men måsle sanningsenligt erkänna, att alltsammans hade, om ej en söt, så åtmin stone en ren lukt i vår näso. lukta Så bar det af ännu en trappa upp i en tredje sal, stor, ljus o c h treflig, den också. Här manglades på amerikanska manglar, bestående af två cylindrar, en af metall och en beklädd med filt. Dragna af maskin, de också. En enda rullning — och så var det gjordt. Att » valsa » servietter och handdukar gick som en dans — på mindre än en fjärdedels minut var det gjordt. Att detta skulle mindre nöta kläderna än den vanliga rullningen, var nu alldeles ögonskenligt. Längst fram i salen stod en ofantlig strykugn med ett par tjog strykjärn, och vid strykbord och bräden sysslade flitiga händer med all slags strykning. Stärksaker strökos med maskin. Det låter underligt, men så var det dock.
Fabriker utan all tvifvel hufvudsakligen härrört dels af vunnen större arbetsskicklighet och dels deraf, att åtskilige Mechaniske Machiner blifvit i sednare tider här införde och begagnade, hvarigenom i synnerhet vid visse Fabriker behofvet af arbetare ganska betydligen förminskats, en omständighet, som väl ej bör läggas desse inrättningar till last, aldrarninst i ett land, der man med skäl klagar öfver brist på arbetande händer i alla mödosamma handteringar. 4:0. Att, då man undersöker förhållandet särskildt vid Klädesoch särskildt vid StofftsFabrikerne, hvilka uti ofvannämnde upp: gift på antalet af Väfstolar äro sammanslagoe, den ganska väsendtlig# olikhet i resultatet uppkommer, att Väfstolarne vid KlädesFabrikerne utgjorde år 1783 ett antal af 290, och år 1821, ej mindre än 366 stycken och såler des det sednare året 76 flere än det förstnämde; men att deremot vid StofftsFabrikerne antalet fanns 1821, minskadt från 30; till 45 «1* ler med 256 Stolar, hvilket härrört af den ganska naturliga orsak, att i sednare tider bruket af de fleste Stofftsväfnader, såsom Camelotter, Rasker, Chalcnger, Ettaminer, Sattiner, och så kalladt Camelotte de Brussel med flere dylika tyger nästan alldeles upphört.
— Tror nog att far vill plåga mig. Far tyckte jag var för glad nyss... Lars Skeppare hade närmat sig henne medan hon talade. Svaret jagade vreden upp i hans ansigte, och han knöt handen åt henne. — Derför ska' du få svida, djefvulsbarn — utropade han — så sant jag heter Lars Mickelsson! — Nu ären I för sträng, fader Lars — sade Anders medlande: — Ingen har ju talat något ondt om Elsa på sista tiden. — Om ingen vill kännas vid mig här — sade Elsa vårdslöst — torde nog finnas oskylde, som kunde komma mig till hjelp. Lars Skeppare stirrade förvånad på henne. Så skarpa ord hade han aldrig förr fått till svar. Men hon var nu mer för stor jänta att få bugt med. Han såg ondt på henne. — Det ordet ska' du få ångra, flicka! — sade han kärft och gick ut, hvisslande på en gammal sjömansvisa. Från den stunden var Elsa mindre till lag äfven för honom, och sällan gick någon dag, då hon icke fick gråta bittra tårar. Än hade han hört af grannarne, att hon gått i sällskap med någon förnäm kavaljer öfver slussbron, än att hon kommit för sent hem från vakstugan. Äfven Anders började till slut fatta misstankar om Elsas dygd. Han trodde väl ännu icke, att hon menade något illa, men hon hade vid flere tillfällen talat osanning för honom, och lögn ur en ung flickas mun, tänkte han, bådade intet godt. Dess utom sällskapade hon allt ifrigare med Fingerlisa. Han visste icke hur det kom sig, men han betraktade nämligen Elsa, oaktadt hennes nekande, fortfarande som sin blifvande fästeqvinna, och han ville derför ej, för sitt anseende inom skrået, att Elsa skulle hafva täta samqväm med en så illa känd flicka som Fingerlisa. Men Elsa vardt mera motsträfvig, ju mer han och mor Greta pockade på upphörandet af denna bekantskap. Hvarför skulle hon försaka alla sina vänner för hans skull, sade hon. Hon hade ju icke lofvat honom något. Fingerlisa kunde vara lika hederlig som han, tyckte hon, fast hon var fattig, och var bestämdt mycket snällare.
Hans — såsom mig tycktes — visade missaktning för de s. k. »skolkarlarne» torde jag möjligen, såsom fordom lärare, anses jäfvig att bestrida; det lärer väl ock vara alldeles onödigt, då »skolkarlarnes» betydelse i denna fråga — såsom de deri mest erfarne — redan på förmidd. så väl framhållits af en talare på första Grefvebänken. Gr. Mörner beledsagade sitt föredrag med ett uppkallande för H. o. Ad:ns minne af en af detta Stånds utmärktaste prydnader, framlidne Presidenten von Hartmansdorff. Afven jag har till denne utomordentlige man stått i ett ganska nära förhållande. Han var Chef för det läroverk, der jag under liera år tjenstgjorde såsom lärare, och jag har under denna tid mer än en gång hört honom framlägga sina åsigter i hithörande ämnen. Det. är sannt, att han med värme omfattade den s. k. nya skolmethoden och att han vid det läroverk, som stod under hans ledning, åstadkom, att de klassiska språken först vid en mognare ålder och ett senare skolstadium började att studeras. Ja, jag medgifver att jag t. o. m. en eller annan gång hört honom framkasta en tanke derom, att de klassiska språkens studium helt och hållet kunde öfverlåtas åt högskolorna, men denna tanke sökte han dock aldrig realisera, — deri var hos honom ej mognad till handling. Och det vet jag, att ifrågavide statsman var alltför praktisk och erfaren äfven i pedagogiska ämnen samt Den 17 Marä e. ni. 435 alltför litet böjd att låta enskildt sjelfsvåld gälla framför allmänt väl och de sakkunniges samstämmiga mening, att han någonsin kunnat gilla ett förslag, sådant sorn det förevule. Min öfvertygelse derom bidrager äfven dertill att jag fortfarande yrkar alslag å Utsk:ts förslag. Hr von Schéele, Knut Henning Gezelius: J)å de in vändningar, som på förmidd. gjordes mot grekiskans fortfarande förening med latinet inom den klassiska linien, redan blifvit bemötta och vederlagda, inskränker jag mig att afvärja de personliga angrepp, för hvilka mitt anförande i denna fråga varit utsatt. Hr Gr.
Om nu R. o. Ad. först, som börjat med detta försök till referering af hvad som förefaller, och derefter de öfriga Stånden finna, alt genom en sådan referering ett fullständigt prot. öfver hvad som sig tilldragit är vunnet; så hemställer jag, huruvida icke utan någon grundlagsförändring RiksStJn hvart för sig kunna besluta att prot:n skola bestå i resumeer, fullständigt upptagande hvad sig inom RiksSt:n tilldrager. Dessa Deri a8 November e. m. 461 justeras naturligtvis, och sedan detla skett, skola de skyndsamt till trycket befordras, hvilket må ske genom en riksd.- tidning eller genom andra tidningar, eller uti särskildta band, hvilket man pröfva!' nyttigt och skäligt att besluta. Att de skola tryckas, det står i grundlagen, och det måste således efterlefvas. Nu uppstår bär helt enkelt den frågan : anser R. o. Ad. att en sådan förändring i formen för vår prot.- tryckning är nyttig, ändamålsenlig och medförande besparingar för framtiden? Om så är, så finner åtminstone jag ej att grundlagen hindrar ett sådant beslut för framtiden, om nb. de öfriga Stånden jemväl vilja gå in derpå. Jag skulle derföre tro, att när, efter 24 §:n Riksd.Ordn., Stånden bildat sina cancellier; så äger visserligen den invändning rum, att R. o. Ad. ej vid riksdagens början vidtagifdenna inrättning. Då likväl samma grundlags-§. innehåller, att under loppet af l iksdagen Stånden lika med Utsk., i anseende till förökade göromål, hafva rättighet att äfven öka sina cancellier, så har grundlagsstiftaren förmodligen ansett troligt, att hvarje Stånd ej genast i början af riksdagen skulle tilltaga sina cancellier så tillräckliga, att de kunde medhinna allt arbete; och då nu detta är en särskild tillfällighet vid dennn riksdag, att förslag af en ledamot, Frih.
B. framställes, att ”före den Jlutiign Financregle,ringen kan man vil ej bestämdt yttra sig öfver det belopp silfver sorn knöde köpas ” Sedermera är lrågan om MagazinsDirectionen uppskjuten oagtadt dess crcditiv är icke mindre än 2,000,000 R.dr Banco, som ehuru, jag medger det, på ett vidunderligt sätt, likväl bestämdt äro anslagne till hndets hufvudnäring, jordbruket, och oagtadt af detta creduiv är uttagit 1,887,00-0 R:dr, hvilken summss indragning eller bibehållande i rörelsen val istke måtte anses lik,* giltigt. Derefter är på samma sätt frågan om användet af Capitalintrader af odlingslå nea uppskjuten, hvilka intrader uppgå tili 573,00a R;dr Banco under 5 är, hvartill bär sägas OdlingslåneFondens 1842 outtagna del 135,000 R;dr Banco. Då nu äfven med de nu föresbgne partiella anstalterne hela summan af 30,000,000 är upptagen, hv-d skall man då säga om dessa uppskjutanden? Ser det icke ut, som vore det åsyitadt, det Ståndens förtroende till sina deputerade skulle bringa dem att tro, att, när summan 30,000,000 uppgifves, och på samma gång deta i 11* Förslager aflemnas i en del ämnen, jemte underrättelse om tillernade sådane i andra mål, är det hållit öppet för principaierne att afgöra dessa, mål på mer än ett vis-, såsom vore det åsyftadt att på grund af detta förtroende åtskilliga personer skulle rösta för Utskottens B^tsk^ 326 Den 28 Juni i e* nu ksnde, som sedan fåfängt skulle ångra sig, efter erhållen upplysning om verkliga förhållandet?
Motionären har derföre, och med anförande för öfrigt af hufvudsakligen enahanda grunder för aflåtande af en underdånig skrifvelse från Rikets Ständer uti ofvanberörde hänseenden, som af vice Talmannen Nils Persson blifvit framställda, föreslagit, att en sådan underdånig skrifvelse måtte afgifvas, med uttryckande af den mening: ”ali besparingar kunna och böra tillvägabringas inom alla Hufvudtillar , serdeles inom den Salje , /jule och 5:te, för beredande af tillgångar till utgifter, som snarast kunde anses blifva del allmänna ersatte , nemligen för folkundervisningen , konsters och vetenskapers förkofran, samt slöjd-idkares utbildning; att indragningar böra ske inom Arméen, i synnerhet inom den värf vade; att landets tillgångar omöjligen medgifva underhållet af en Linieflotta, och att Cleredets organisation och lönevi/kor tåla förändring, hvarvid hufvudsakligt afseende borde fästas ä Biskops-Embetenas umbärlighet, samt de dertill anslagna lönernas höga belopp m. m.” Utskottet, som åt det högst vigtiga ämne, hvilket utgör föremålet för dessa motioner, egnat all tillbörlig uppmärksamhet, kan ej annat än till fullo instämma i den deruti uttalade åsigt, att defö så väl för ärendenas skyndsamma och fullständiga behandling, som för vinnande af det nödiga sammanhang mellan Förvaltningens olika delar, hvarförutan det hela måste blifva lidande, är af behofvet i högsta måtto påkalladt; att den re~ organisation af samtlige Embefsverken, som alltsedan vår Grundlags stiftande utgjort ett föremål för nationens och dess ombuds upprepade önskningar, nu måtte, så snart sig göra låter, varda verkställd. Detta synes Utskottet vara ännu mera oundgängligt under när varande omständigheter, då, genom Departemental-Styrelsens införande för 4 år sedan, grunden till ett väl ordnadt Administrations-sätt blifvit lagd; men denna styrelseform måste sakna den enhet och den kraft, som för den samma är nödig, örn, bredvid densamma, den Collegiala Styrelse-formen än ytterligare skall bibehållas och således ej samtlige de förvaltande Yer - 4 Allm.
126 i 2;dra afdelningen af dess särskildta anförande. För styrelsen af Helsö- och Fattigvården ansåg Herr Cancelli-Rådet 3:ne ordinarie Ledamöter, utom Ordföranden, vara nödiga, på sätt han utvecklat sid. 173 andra afdelningen af sitt anförande. Deremot ansåg Herr Cancelli-Rådet tillsättandet af extra ledamöter i Sundhets-Collegium, tjenande endast på constjtutorial, äfvenså onödigt som oförenligt med det oberoende och den jemnlikhet, som, enligt Herr Cancelli-Rådets mening, utgör charakteren af Collegial-styrelsen, der Ledamöter med obestämda förrättningar och nedsatta löner samt osäkerhet om bibehållandet af bäggedera , och följakteligen olikhet med öfriga ämbetsbröder, icke vore passande. Ifrån beslutet rörande Ledamöternas antal i berörde ämbetsverk, förklarade sig Herr Commerce-Rådet Egge, Herr Borgmästaren Hagander och Banco-Fullmägtigen A. Danielsson i så måtto skil jäktige, att de, uppå af Committerade för styrelse-verkens reglering, uti deras afgifna Betänkande sid. 152 anförde skäl , ansågo styrelsen af allmänna Läkare värden lampel igen kunna bestridas af en Chef och 2:ne Ledamöter., på sätt bemälde Committerade föreslagit. Vidare, och beträffande Utskottets beslut , att de frågor, som för närvarande till Seraphimer-Ordens-Gillet ingå, rörande disposition af till milda stiftelser anslagen egen - 26$ dc-m , böta till Sundhetskollegium Öfverlemnas , så anmälde Herr Commerce-Rådet Egge, äfvensom Herr Borgmästaren Hagander, deras reservationer deremot, enär de ansåge förvaltningen af den till milda stiftelser anslagne fasta egendom böra , på sätt Committerade föreslagit, till Kammarkollegium öfverflyttas, sä vidt derom icke vid särskildta fall, genom gjorda dispositioner, kunde finnas annorlunda förordnadt.