Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika olämpligt är det, att nu vilja gifva - Riksens Ständer skuld derföre, att de anslagne 500.000 R:dr årligen, skola hafva varit otillräcklige till verkställande af det arbete, planen föreskrifvit. Då Grefve von Platen icke tillkännagäf detta för Riksens Ständer, och icke förklarade omöjligheten att med detta anslag kunna utföra Arbetet, har han med sitt stillatigande godkänt allt, och bör således härutj finna grunden till den iråkade förlägenheten. I den händelse Creditoreme få sin fulla rätt, ma kan hända alla vidare reflexioner kunna förfalla, men i motsatt fall, får Directionen icke allarmera sig deröfver, att man säger, att den bedragit sina Borgenärer. Herr Manrierstam, Johan.- Det hufvudsakligaste af detta öfverläggningsämne har redan förevarit under en annan skepnad. Då jag nu anhåller att få yttra några ord, vill jag icke 204 Den 25 April. bestrida, att de gjorda anmärkningarne må föranleda till åteiremiss af Utskottets Betänkande, utan endast göra några erinringar vid Grefve von Plåtens anföranden. Hvad först angår frågan om det Låne-biträde af 1,100,000 R.-dr, som Cana! Disconten lemnat Arbets-Cassan, är den så utredd , att hvar och en utan att tveka bör kunna faija sitt omdöme. Man har till försvar för denna åtgärd åberopat Riksens Ständers Beslut om Cänal-Byggnaden vid rgxy års Riksdag} men jag anser detsamma så mycket mindre hafva bordt föranleda till ökande af Canalens Lån hos Disconren , som anmärkning under samma Riksdag blef gjord innom vederbörande Utskott om det då varande Lane beloppet och Förslag till dess återbetalning uppgifvit. Man bör dessutom härvid ihogkomma, att anledningen till klander af nämnde utlåning egentéiigen icke uppkom förr än Disconten upphört att fullgöra sina förbindelser. Man kan med skäl säga, att ett frö till upplösning låg i sjelfva Discontens Organisation och att Directionens utsträckning af Lånebiträden till flera Millioner redan före i8rj var hufvudorsalcen till den nu inträffade förlägenheten.
Utlåtande, i anledning af väckt motton örn vissa Kyrkoherdar och Skolmästare i Lappmarken å lön anslagen spanmåls utgående in natura m. m. (/. A.) Från Ridderskapet och Adeln haf Stats-Utskottet fått emottaga en af Herr Rosenblad, Bernhard, väckt, så lydande motion: “Då så väl Höglofiiga Stats-utskottets Utlåtande N:o 51 Litt. A, i hvad det rörer Lappmarks-ecklesiastikverk, som den dervid fogade reservation af herr doktor Stenhammar, 22 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 220. och de dervid afgifna upplysningar af herr f. d. Statsrådet Sandströmer, hvilka i Ridderskåpet och Ajlelns sista plenum upplästes af friherre A. C. Raab, synas antyda, att så väl den, vissa kyrkoherdar och skolmästare i Lappmarken på lön anslagna spanmål, som den spanmål, hvilken vissa skolmästare i Lappmarken åtnjuta för kosthåll för skolbarnen, icke utgår in natura, utan efter markegång i penningar, så får jag vördsammast föreslå, att vederbörande kyrkoherdar och skolmästare måtte berättigas, att emot en lika lösen i närmaste kronomagasin eller kyrkoherberge årligen uttaga ett spanmålsbelopp, icke öfverstigande hvad dem dels på lön, dels till skolbarns års-underhåll, är anslaget. Behofvet häraf kan lätt inses, då man betänker Lappmarkens afskilda läge, och huru angeläget det är att ej nedsätta de små lönerna eller anslagen genom nödvändigheten att inköpa den erforderliga spanmålen för vida högre pris, än hvartill den vederbörande godtgöres. Detta behof är för öfrigt vitsordadt och lullständigare utredt af en mycket sakkunnig man, framlidne kyrkoherden och d. v. missionären i Lappmarken, Magister Leastadius,. i dess berömda och på Europas flesta språk öfversätta journal under hans missionärstid.
Opportunitetspolitiken är en situationspolitik. Den har icke sin bana jemt utstakad, den är evigt vexlande, derför många gånger mera invecklad och kinkig än princippolitikens. Det har på hån blifvit sagdt, att opportunitetspolitiken betydde beqvämlighets-, tillfallighetspolitiken, att ingen varmare natur kunde vara med om atf så der beständigt slå af, att jemka sig fram. Men ingen förvridning kan vara större. Sanningen är den, att blott verkligt stora naturer kunna följa denna politik. Hvar och en svärmare kan gifva luft åt det som ligger honom på hjertat, kan utställa sin kärlek på torg och gator. Men endast den, hvars kärlek är af den äkta, djupa sorten, kan gömma den, dölja den för mängdens blickar, för att så mycket bättre uppnå det, som är målet för åtrån. En skrodör skall aldrig slå af på principen, han skall kalla det feghet, och han skall Ur dagens krönika. ofta skörda bifall för det han “ höll fanan högt; “ han skall framställa sig i bengalisk belysning såsom en hjelte, hvilken väl har blifvit öfvervunnen, kanske krossad, men som har fallit med ära. Men den, för hvilken saken är lifvet, han älskar saken nog högt, att han kan föra den hårda, långsamma, ofta upplösande striden för att nå målet. Hans tro är så stark, att han icke behöfver skynda. Och i kraft af de många små tillkämpade fördelame når han slutligen det resultat, som icke vinnes genom än så många “ lysande nederlag “. Det fins menniskor, som framför allt sky fraser och uppställningen af de “ stora målen “, af det slutliga målet. De hafva sådana, men de behålla dem för sig sjelfva. Det mål, de framhålla, är det som i ett gifvet Ögonblick är det närmaste tills vidare, den milstolpe på vägen, som skall passeras innan man når den nästa. Den politiken var det, Gambetta följde under sin lefnads sista decennium. Han fordrade aldrig allt, och just derför dref han småningom igenom allt hvad han ville; han skulle till sist hafva fått det hela, eftersom han alltid var villig att slå af. Allt kom till honom, derför att han förstod att vänta.
Ecclesiastikministern har redan sagt att han tror det skola röna motstånd, om inkomster flyttades öfver från den ena församlingen till den andra, och jag skulle äfven tro att K. Förordmne den 8 Febr. 1681 och den 16 Okt. 1723, som uttryckligen stadga att presterskapets rätt till tionde endast sträcker sig till sådan af deras »egna åhörare» eller den »som bondehemman bruka k socknen», äro temligeu tydliga i detta fall. Detta tror jag äfven var anledningen att BondeStits ledamöter icke ansågo sig böra antaga en motionärs förslag att presterskapets aflöning skulle ingå till; Staten toell derifrån deras aflöning utgå. Jag anser detta förslag både bibehålla presterskapet vid dess privilegier och äfven skydda församlingshoerne för orättvisor, hvarföre jag på det högsta tillstyrker bifall till detsamma. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig: Min mening är icke att förlänga diskussionen rörande denna punkt. Jag anser nemi. att allt, som här yttrats om klassifikationer, för tidigt förekommit och tillhör det den llite punkten, der möjligen äfven till någon del det, som dermed eger sammanhang, befordringslagarne, kan vidröras. Delta har jag velat anföra såsom skäl hvarföre jag icke nu i frågan vill upträda, ehuru jag eljest, i afseende på Gr. Hamiltons yttrande, önskade begära uplysning om hvad som med klasser skall förstås, i händelse en lönereglering i en framtid skulle komma till stånd, ty nu förevide punkt förefaller mig i detta fall särdeles otydlig. Jag torde kanhända få tillägga, att jag, beträffande denna punkt, fullkomligt instämmer i K. Proposin. Jag tror att en vidlyftigare lönereglering blir omöjlig, ty om konventioner skulle upgöras för att underhålla icke allenast egna prester utan presterskapet i allmänhet, skulle största svårighet möta att inom församlingarne erhålla billiga konventioner. De skulle blifva motbjudande för den församling, sorn genom sin talrikhet vore i den ställning att bidrag från den skulle utgå icke blott till egna, utan äfven andra prester. Vill man lönereglering, så bör man icke drifva den derhän, att motvilja mot densamma upkommer. På dessa grunder anser jag hvad K. M. föreslagit böra bifallas.
Meri jag kan ej förena mig i hvad 2 innehåller, att ställa Rikets Ständers åtgärder, 7* D c n 13 J a n u a r i i f. m. eiler hela Banken, under en Domstols vilja. Deruti skall jag aldrig förena mig, utan den §:n tror jag höra omredigeras. Jag förenar mig derföre i allt hvad Grefve von Schwerin anfört, och anhåller om proposition, alt en lag må stiftas och antagas, med förbehåll att få yttra mig öfver lagens beskaffenhet, i fall den första propositionen hifalles. Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard: Stiftandet af denna lag anser jag redan innebära en concession af Rikets Ständers rättigheter. Så länge man ej kunnat advocera hort 72 §., har jag tillräcklig anledning att protestera emot den föreslagna lagen, såsom håde otillbörlig och obehöflig. Jag anhåller 0111 proposition lill afslag å denna lags antagande, och vill ej ingå uti några detailler derom. Herr von Hartmansdorff, August: Det har icke förundrat mig, att realisationens motståndare äfven satt sig emot stiftandet af en Bancolag, men det förundrar mig, att åtskilliga af hennes vänner låtit förleda sig till samma motstånd. I samma mån man liar ihärdiga motståndare, äger man ock den fördelen, att närmare känna vägarne, som de genomvandrat, och att efter striden om hvarje andraget skäl, äga en fastare öfvertygelse om det rätta. Jag anhåller, att få genomlöpa gången, som realisationens motståndare i sina strider begagnat, och gör mig Den i 3 Ja nu ari i f. m. 73 förvissad, att mången skall derigenom föranledas till bättre tankar om Banklagarne. Sedan de directa skälen mot realisationen icke ville förslå, yttrades, att örn man än antoge, det realisationen vore fördelaktig, kunde den likväl icke äga bestånd. Hvarföre? Jo emedan Rikets Ständer i desse mål voro enväldige, och kunde när som hälst upprifva hvad de beslutat.
Arik. till Exp.-Utsk. ilen 2 Mars 1863, kl. 3 e. m. Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 81. Nämnda Betänkande, hvari Utskottet afstyrkt bifall till väckt motion om anställande af undersökning rörande tillkomsten of vissa ät läroverken anslagna prebenden, har af Högvördiga Preste-Ständet blifvit till Utskottet återremitteradt; meri dä samma Betänkande, enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag, blifvit af de öfriga Riks-Stånden godkändt, kan äterremissen ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Högvördiga Preste-Ständet vördsamt tillkännagifva. Stockholm den 2 Mars 1065. Bilt. till B. St. Allmänna Besvärsoch Eliorwmi-Utskottets Betänkande N:o 103. Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Mars 1863, kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om skyldighet för bruksegare att, i mån af rösträtt, bidraga till klockares och orgelnisters af 1 en inom Hedervärda Bonde-Ståndet vackt samt till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:ö 281) har Anders Medin från Kronobergs län yrkat, att bruksegare, hvilka väl vore berättigade att deltaga i val af klockare och orgelnist, men icke bidroge till dessa personers aflöning, måtte genom särskildt stadgande tillförbindas att, i mån af sin rösträtt vid val af dessa kyrkobetjente, tili deras aflöning lemna tillskott; och har motionären, till stöd för detta yrkande anfört, att egare af masugnar samt stångjernsoell manufaktur-smeder, hvilka, enligt kyrkolagen, äro berättigade att deltaga i prestval, jemväl fått sig, genom Kongl. Resolutionen den 10 Augusti 1762 och Kongl. Brefvet den 13 September 1788, ålagdt att deltaga i presterskapets aflöning.
Härtill hörer, att man i dessa rullor må återfinna ej allenast dem, som blifvit till förstärkning och vapenöfning uttagne eller sorn för lega åtagit sig en annans beväringspligt, utan ock dem, som tillhöra reserven; samt derjemte hafva en öfversigt ej mindre af dem, som fullgjort sin vapenöfningsskyldighet, än ock af sådane, som genom uteblifvande från mönstring och vapenöfning ådragit sig en förlängd beväringspligt; hvarförutan rullorna äfven böra innehålla upplysningar, hvarthän och när de bevärings-skyldige aflyttat från den ort, der de blifvit inmönstrade, och så vidare. Kommitén, som jemväl trott det för ändamålets uppnående vara nödvändigt, att någon person inom mindre distrikter i första band insamlar erforderliga upplysningar, har till följd deraf icke kunnat förbise de ökade besvär, som i sådant afseende måste åläggas förut med göromål nog betungade tjenstemän, och fördenskull ansett sig böra taga i noggrann! öfvervägande, på hvilken klass af tjenstemän detta särskilda besvär lämpligast borde kunna öfverflyttas Då 17 det af skäl, som Kommitén vid sitt yttrande öfver de fyra Regemenls-chefernes förslag rörande redovisningssättet redan angifvit, icke torde kunna, utan alltför stora olägenheter, ifrågasättas, att åt de militära tjenstemännen uppdraga dessa göromål, så återstår blott valet emellan presterskapet och de civila tjenstemännen. Presterskapets verldsliga bestyr anses likväl redan hafva blifvit så många, att de medföra ett förlamande inflytande på den andliga verksamheten; och dessutom skulle presterskapets ställning till de verldsliga myndigheterna säkerligen försvåra handhafvandet af de nya föreskrifterna. Hvad åter angår de civila tjenstemännen, så blefve i sjelfva verket ingen ny skyldighet dem ålagd, utan egentligen blott hvad som nödvändigt följer af en redan stadgad skyldighet, såvida det med densamma åsyftade ändamål skall ernås.
Ehrenborgh derom yttrat, och förklarar derjemte, att onfjag kände någon utväg att erhålla visshet derom, att Regeringen icke ärnade begagna sig af det i 60 § Reg.F. henne lemnade prerogativ att höja eller sänka spannmålstullen, så, och om ett förklarande af Regeringen i det afseendet lemnades, är jag öfvertygad, att det stora ändamålet skulle vinnas. Men så länge man är oviss i nämnde afseende, kan aldrig någon spannmålshandel uppstå eller vinna stabilitet. Gr. Horn, Claes Fredr.: Jag instämmer med de föregående talarne och tillägger den önskan, att Utsk. matte tillse, det en så beskaffad ändring i 60 § Reg.F. må kunna tillvägabringas, hvarigenom Nationen må kunna trygga sig vid en fix spannmålstull. Jag tror visst, att ett förklarande från Regeringen i samma syftning vore ganska nyttigt; men jag fruktar, att ej någon tillfredsställande visshet komme att vinnas utan en formlig juridisk bestämmelse, och det yttrande, Constit.Utsk:s ordförande nu afgifvit, leder mig till den förhoppning, att det önskvärda resultatet skulle beredas, om StatsUtsk. i sådant afseende sökte eommunication med Constit.Utsk. Remitterades till StatsUtsk. H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, Gust.: Uti sisla plenum hade jag äran tillkännagifva, att en nåd. skrifvelse till R. St., ang:dc understöd för den nedbrunna staden Wenersborg, i dag skulle inkomma till Stånden. Denna skrifvelse är färdig; men då arne Stånd icke hafva piena i dag, är detta anledningen, hvarför öfverlemnande! måst uppskjutas intill nästa, för alla Stånden gemensamt inträffande, plenum. Föredrogs ånyo K. M:s den 9 dennes f. m. på bordet lagda nåd. propos., ang:de ändring i 5 cap. 1 § Missg.bm. Hr Crusenstolpe, Magn. Jac., uppläste följande: Efter elfva (säger n) års besinningstid från det riksmöte, då R.
Lilliehöök tillhörde den med tillnamnet' af Fårdala utmärkta ättens äldre slägtgren, märk väl icke ätten, var måhända den af missförstånd härom alstrade anledningen till att hans vapen 1801 krossades. Det kan i alla fall icke bevisa någonting annat än ett missförstånd, och ett lätt förklarligt sådant. Och vapenkrossningen kan således, tycker jag, få qvitta med likpredikan, enär ingendera af dessa, tagen hvar för sig, kan tillerkännas någon fullständig hevisningskraft. När dock, hvad jag anser holvudsakligt, Brynte Bertilsson i de genealogiska tabellerna, hvilka godkändes 1765, upptagits som stamfader för Fårdala-ätten, hvaraf en gren jemväl kallade sig Gällared; när vidare alltsedan år 1809 representanter för denna ätt N:o 1 innehaft säte, enär de kunnat led för led bevisa och verkligen bevisat sin härkomst från Brynte Bertilsson, så tror jag Direktionen och Utskit förfarit riktigt, och att det skulle varit särdeles illa betänkt, om, på grund afen enskild persons framkastade särskilda förslagsmening, Biddarh.-Direktionen skulle hafva gått in på att från sin behöriga ätteournmer utstryka en till adlig representation berättigad ätt. Så mycket beklagligare, när sådant skulle drabbat en familj, sou: ärorikt framträdt i vår historia, och på det värdigaste varit vid våra riksdagar representerad, såsom den ock i denna stund är. Hr Anrep har i den broschyr, han i frågan utgifvit och tilllika med sin motion ölverlemnat till Riddarh.-Utsk:t, tagit till utgångspunkt för sin åsigt, om att Fårdaia-ätteri vore utgången, sitt förmenande, att »enhvar, som eger sakkännedom, skall finna riktigheten häraf»; äfvensom han ansett sig vara, på sätt i motionen blygsamt yttras, en person, som i anseende till sina genealogiska arbeten icke bör frånkännas all auktoritet.» Sådana äro Hr Anreps egna ordalag om sig sjelf. Men den sig upphöjer, han varder stundom, det veta vi af gammalt, nedsatt.
För kläder: gång-, linneoch säng-, ej specificerade, nya, andra slag (än fruntimmersaf till införsel lofgifna tyger) hafva Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet bestämt införselstullen till 40 procent af värdet, Bonde-ståndet antagit 33 V3 procent samt B or g are-ståndet, med tillägg vid rubriken af orden: (»arbetslönen i värdet inräknad») 23 procent af värdet. Då det af B or g are-ståndet sålunda beslutade tillägg i rubriken endast innefattar ett, efter Utskottets åsigt, obeböfligt förtydligande, hvilket för öfrigt icke bar inflytande på sjelfva tullafgiftens belopp, samt de öfriga Stånden lemnat rubriken oförändrad, lärer vid rubrikens nu gällande lydelse böra förblifva. Beträffande åter den tullafgift, som å ifrågavarande artikel må bestämmas, så hemställer Utskottet, att Ridderskapet och Adeln, Presteoch Borgare-stånden ville förena sig om antagande af den utaf Bonde-ståndet beslutade tullsats. I annat fall måste följande omröstningar anställas: a) om kontrapropositionen: 342:o. Den, som till kontraproposition i hufvudsakliga voteringen, angående eventuela införselsafgiften å kläder, nya: andra slag (än fruntimmers af till införsel lofgifna tyger) antager Ridderskapets och Adelns samt Preste-ståndets beslut att bestämma denna införselstull till 40 procent af värdet, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; 48 Bevillnings-Utskollets Memorial, N:o 23. Kon. vinoer nej, antages till kontraproposition Borgare-ståndets beslut att bestämma tullen till 25 procent af värdet. b) i hufvudsaken: 343:o. Den, som vill antaga eventuela införselstullen å kläder, nya: andra slag tili 33 V* procent af värdet, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner nej, antages: (l:a alternat.) Ridder skåpets och Adelns samt Preste-ståndets beslut (2:a alternat.) B or g are-ståndets beslut.
För att i öfrigt kunna rätt uppfatta olikheten emellan författarens åsigt, å ena, och den af Lag-utskottet och af mig framstälda, å andra sidan, är det af nöden att fästa uppmärksamheten på följande af författaren, å ett annat ställe i hans uppsats, uttalade åsigt: »Det kan icke nekas, att lagstiftaren bättre motsvarat lagskipningens »behof att erhålla bestämda straffmått, som vore att för ordinära fall för »de särskilda brotten tillämpa, om han, såsom ock Utskottet antager vara »följdrigtigast med den åsigt, som af Utskottet bekämpas, för hvarje för»brytelse utsatt ett fixt straff och tillåtit dettas höjande eller sänkande inom »angifna gränsor, med afseende på förhanden varande omständigheter, hvilka »då likväl borde såsom skäl för förändringen särskildt åberopas. Det borde »icke vara för djerft att hysa den förmodan, att detta är målet, hvartill »man i kriminallagstiftningen har att sträfva, om man vill, att i latitud»systemet skall finnas någon regelbundenhet, och att straffväsendet skall »lyda den allmänna regeln för statens verksamhet att ej bero af godtycke, »utan efter objektiva grunder liandhafvas. År detta sannt, så hafva vi att »i den nya strafflagen se endast första hufvudsakliga steget till den reform »inom strafflagstiftningen, som synes vara en af vår tids förnämsta upp»gifter. Till dess målet är vunnet, blifver den praktiserande juristens sak »att sjelf bestämma det medium af straff, som inom de särskilda latitu»derna bör regelmässigt tillämpas.» Jag tvistar ej med författaren om önskvärdheten af det mål för strafflagstiftningen, hvilket han sålunda uppstält; och vi lära äfvenledes vara ense derom, att nämnda mål icke är förverkligadt i den nu gällande lagstiftningen; men det synes mig, att denna lagstiftning, såsom den nu är ordnad och efter Lag-utskottets förklaring bör förstås, stigit öfver-, i stället för att vara på väg till besagda mål. Med fixa straff till utgångspunkt blifver närmaste steget, i riktningen mot ett fullständigt latitudsystem, fixa straff med rättighet för domaren att höja eller sänka detta straff efter de vid brotten sig företeende försvårande eller mildrande omständigheter.
December 1763 blifvit förnyad, erhållit uteslutande rätt till hemmans-anläggning pä en landsträcka af omkring 20 mils längd och 10 mils bredd emellan Luleå och Calix’ elfvar; att Majoren Georg Wilhelm Palmstruch, genom frihetsbref af den 8 Maj 1775, erhållit upplåtelse af ett ödesJand 10 mil långt och 2^ mil bredt, på norra sidan om Piteå eif; samt att medelst Kongl. Brefvet den 14 Juli 1828 till Korpoch Rensundsforss jernverksanläggningar upplåtits, en vidd af icke mindre än 377,691 tunnland duglig skogsmark. Ehuru alla dessa privilegier blifvit beviljade med vilkor, som innehafvarne för lång tid sedan försutit, begagnades likväl privilegierna ännu såsom skäl att förhindra bifall å allmogens ansökningar om hemmans-anläggningar, hvilka frågor sålunda komma att afgöras först i samband med de långsamt pågående afvittrings-förrättningarne i orten; hvaraf följt att ett stort antal sökande först efter tiotal år fått sina ansökningar pröfvade och andra åter sett sig föranlåtne att afstå sin rätt åt annan person. För anläggning och upparbetande af hemman pä dessa privilegierade landsträckor förunnades privilegie-tagaren frälserätt; och sålunda uppkommo i jordeböckerna omkring 130 frälse-liemman. Dock hafva vilkoren för besittningsoch frälse-rätten icke i vidsträcktare måtto blifvit fullgjorde, än att allenast ett ringa antal af dem förmå föda en åbo. En stor del sakna både åbo och åbyggnader; och pä åtskilliga kan den ursprungligen afsedda bohlstaden icke upptäckas. Tvärt emot det åsyftade ändamålet med deras anläggning, eller landets uppodling, fjenade de nu endast till skogsfång för sågar. Härtill kommo dessutom de beviljade sågverks-privilegierna.
Uti verkstäderna hade en ombyggnad af den år 1857 nyuppförda kopparsmältugnens utbrända hvalf utgjort det hufvudsakligaste reparationsarbetet, hvilket, likasom öfrige för verkets drift och byggnadernas underhåll erforderlige arbeten, nästan utau undantag blifvit af verkets egne arbetare verkstäldt. Den uti näst föregående revisionsberättelse omnämnde nya smältmethoden för myntsilfver hade under året fortfarande bibehållits och dervid visat sig ega de företräden framför det förr brukliga smältningssättet, sorn derstädes finnas omförmälda. nan anmärkning ej förekommit, än att trenne såsom verifikationer till utgifterna bifogade räkningar, N:is 294, 365 och 383,„å tillsammans 490 R:dr 52 öre icke blifvit, i likhet med öfrige utgiftsverifikationer, af Ofver-direktören attesterade. Detta verks räkenskaper, innefattande särskild redovisning dels för kontrollstämpelafgiften i hufvudstaden, dels för samma afgift i landsorterna, dels ock för det åriksstatens 7:de hufvudtitel uppförda förslagsanslag till omkostnader för nämnde verk, hafva för revisionsåret blifvit i Kongl. Kaminar-rätten utan anmärkning granskade. Vid granskning af räkenskaperna för detta verk har hos Revisorerne någon an - Kongl. Kontroll-verket. Debet. Balans från år 18G1\ Uppbörd: Kontrollstämpel-medel: Dubbel dito . 05: 39. Balans till år 1863: Kredit. Leverering: Till Kongl. Stats-kontoret och länen 17,319: 28. Balans till år 1863: I landet utestående kronouppbörd 10,264: 99. Summa 32,350: 1. b) Anslaget till omkostnader för Kontroll-verket. Debet. Balans från år 1861: 10: 44. llllgdllg Leverering. Från Kongl. Kredit. Utgift: Lyshållning, ved och kol 1,105: 20.