Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid en sorgfälligare forskning i den så kallade MedicinalLagfarenheten, upptäckte jag snart åtskilliga brister och ofullkomligheter, som denna vetenskap måste vidkännas, i synnerhet i den delen deraf, som rör bedömmandet af sår och andra skador, samt det Causalförhållande, som kan finnas emellan dem och den derpå följda döden. Länge öfvertänkte jag på hvad sätt desse brister möjligen skulle kunna af - Den 19 April. 431 hjelpas; men omsider stannade jag i den öfvertygelsen, att de nödvändigt lågo i sjelfva sakens natur, och att man ej på annat sätt skulle kunna förekomma det olyckliga inflytande, som de kunna hafva på Lagskipningen, än just derigenom, att man inskränkte sina fordringar af Läkaren, och -ej begärde mer af honom än han verkligen är i .stånd att åstadkomma. Man måste derföre söka göra Lagskipningen i mordsaker mera sjelfständig och, så mycket möjligt, befria läkaren ifrån den tunga skyldighet att ensam fälla dödsdomar. Detta kan naturligtvis icke ske, utan genom en förändring af sjelfva MissgerningsBalken. Men denna förändring tyckes böra röna så mycket mindre svårighet, som den delen af allmänna Lagen derigenom verkligen skulle uppnå en högre grad af fullkomlighet , helst den nu stöder sig på en så origtig princip, att den i alla fall synes vara i största behof, ej af tillägg och enskildta förbättringar, utan af en fullkomlig omarbetning. I vår MissgerningsBalk har man, i anseende till våldsverkningar, sorn gått å lif, följt ett slags vedergällnings princip, och bedömt dem, ej efter deras egen art och beskaffenhet, utan blott efter följderna. Lagen har i detta afseende blifvit förringad till en blott blodshämnare, som krafde straff, endast så framt döden deraf blifvit en följd; men i annat fallej gjorde något särdeles afseende derpå.
Förslaget inleder de föreskrifter, som angå haveri, med en definition af den skada, hvilken skall såsom gemensamt haveri anses (§ 142), och uppräknar derefter, (§ 145) för tydlighets skull, de vigtigaste fall, i hvilka gemensamt haveri eger rum; en uppställning, hvilken är gemensam för alla sjölagar, likasom innehållet af dessa §§ äfven öfverensstämmer med hvad allmännast är vedertaget. En sådan öfverensstämmelse kan ej åberopas för det i § 144 förekommande stadgande; franska och holländska lagarne antaga nemligen (C. C. art 405, holl. lag. art. 700) att i dessa fall gemensamt haveri icke eger rum. Då emellertid uppoffringen har sin grund i en verklig sjöfara, och den omständighet, att denna fara uppkommit genom tredje mans vållande, icke gerna kan upphäfva den lidandes rätt att få sin skada ersatt af dem, hvilkas egendom, genom uppoffring af hans tillhörigheter, blifvit räddad, har man ansett billigast att upptaga tyska och norska lagarnes (tyska lag. art. 704, norska lag. § 72) bestämmelser i detta fall. Så har man äfven, för att förekomma tvister och vidlyftigheter, låtit hvarje af befälhafvare!! i afsigt att rädda fartyg och gods företagen handling anses såsom gemensamt haveri, utan afseende på om befälhafvaren haft tillräcklig grund att företaga denna handling. Af en efterföljande undersökning må det sedermera bestämmas, huruvida handlingen varit befogad eller icke, och om, med anledning deraf, någon ersättning bör tillkomma dem, som sålunda bidragit att ersätta egendom, som obehörigen gått förlorad, en bestämmelse, som visserligen står i strid med nu gällande lag (Försäkringsoch Hafveri-stadgan den 2 Okt 1730. Om Hafveri, Art. lil. Händelser, som angå Skepp och Skeppsredskap, men icke komma under Hafveri. § 3), men som deremot tyckes hemta stöd af den norska lagen (§ 72).
Man finner således af den i detta ämne den 16 Augusti 1803 i Frankrike utfärdade lag, som förklarar Notarierne vara publika funktionärer, jemförd med särskilda dermed sammanhängande stadgar, hurusom det ingår i deras verksamhet ej allenast att biträda enskilde vid upprättande af kontrakter och hvarjehanda akter, att genom deras bekräftelse försäkra dem om vitsord, att tillhandagå med protester och dylika i affärslifvet ingripande handlingar, utan äfven att emottaga och förvara depositioner m. m.; — Och den vigt man fästat dervid, alt institutionen må uppfylla sin bestämmelse, uppenbaras af dels de i lagen stadgade förbud för Notarier att bemänga sig med sådana angelägenheter eller affärer, som kunde minska förtroendet för dem, dels ock den kontroll deröfver att de redligt och lill allmänhetens belåtenhet uppfylla sina åligganden, som, genom en särskild för ändamålet bildad jury, utöfvas. Hos oss torde emellertid institutionen ej kunna i närvarande ögonblick gifvas den omfattning, som den sålunda i Frankrike erhållit; men oförnekligt är dock att nå* got måste göras. 1 samma mån som industri och handel tillvexa, affärslifvet tilltager, i samma mån invecklas rättsförhållandena; Och dermed ökas behofvet af kontroller, derigenom säkerhet i aftal och affärer kan erhållas. Så vidt detta behof förefinnes inom städerne. är således nödigt att den verksamhet, som af Notarii-publici utöfvas, och som, derest den lämpligen ordnas, bör bidraga till uppnåendet af det mål, som åsyftas, varder reglerad genom lag. Meri affärslifvet begränsas nu mera icke af stadsmurarne. Det uppenbaras ock å landet, der det allt mer och mer vinner utsträckning. Der är ock, efter hvad rätteligen blifvit yttradt, ett större behof af personer, som kunna biträda med upprättande af legala handlingar, och med förtroende i dylikt afseende anlitas; Och på samma gång bruket af inrikes vexlar tilltager, uppstår behofvet af personer, hvilka på landsbygden kunna lemna den handräckning, som de i städerne antagne Notarii publici i förefallande vexelfrågor nu meddela. Här synes således, som skulle lagstiftaren i båda lallen böra mellankomma.
M. icke gerna kunde göra någon förändring i lönevilkoren för de af Bergs-coibii tjenstemän, som äro på ordinarie stat tillsatte. — Icke annat jag vet, så är Presidenten tillförordnad. Och jag påminner mig ganska väl, att, när fråga var om indragning af ljuspenningarne, för extra-ordinarier i embelsverken, så jttrade här en viss person bland ledamöterne af R. o. Ad. hurusom det icke vore skäl att förunna dessa tjenstemän de dem hittills tilldelade 13 r:dr 10 sk. b:co, alldenstund dessa medel förmodligen komme att kalasas bort. Ex analogia skulle man också förmoda att nu ifrågasatta löneanslag kunde lika gerna tagas bort, enär det i annat fall torde kunna antagas alt de användas på samma sätt som ljuspenningarne förmenades åtgå. Jag medgifver visst att ett löneanslag af 3,504 r:dr b:co mäste förslå bättre, till en rikligare traktering, än hvad fattiga 13 r:dr 16 sk. kunna mägta, men det förefaller mig, alt då man icke velat förunna Statens på dess nedersta trappstegg stående, tjenstemän att för sina i Statens tjenst sjelfförvärfvade ringa inkomster, de mycket omtalade 13 r:dr 16 sk. b:co, någon enda gång på året få äta sig rikligt mätte, så mäste konseqvensen så mycket mera fordra att icke några tusentals r:dr årligen upoffras lill berörde läckra ändamål. Man har velat fråntaga extra-ordinarierne deras obetydliga förmån, på den grund, att de ej sägas göra skäl för densamma. Jag tror mig hafva enahanda grund att åberopa i nu förekomne fall; och anhåller således äfven på grund af dessa jemförelser, om bifall till Utsk:s förslag. Hr von Hartmansdorff har ytlrat att Berg-colhm borde förenas med Commerce-colhm under en President. Det är möjligt att det med fördel läte sig göra; men äfven i sådant fall ser jag icke något hinder för R. St. att antaga StatsUtsk:s förslag alt nemi. till K.
45i framtida revolutioner, och bereda et ewigt lugn och enighet emellan Swea Rikes Medborgare; sä tilstyrker jag för min del 2:ne wigtigä föränLririgar uti de Adeliga yriviwKieina och hittils warande samhallö-inrättning, nemligen: 1:0 At Ridderskapet och Adeln gar tidehwarfwets uplysning och alla tänkande Medborgares önskningar til mötes med afsägelse af alla dest sä kallade reelL driviieAier, eller all förmånsrätt til befrielse frän beskattning för personer och ägendom, i proportion efter sin förmögenhet, lika med alla andra Rikets innebyggare. Swärligen torde i annat fall, och sedan ivi förlorat Finland och de Tyske länderne, Konungawärdigheten och thy ätföljande anständig Hofstat kunna uprätthällas af 2 millioner mennistor, boende under et hardt elimar, om 4 ^ booo mantal Säterier och alla Präste-Boställen stola ätnjuta befrielse frän deltagande i Rikets allmänna onera, och 2:0 At Adelstapet lika med Grefweliga och Friherrliga wärdigheten hädanefter endast kommer, likasom L England, och den nyare inrättningen i Frankrike, at gä i arf til äldsta sonen, men alla de öfrige barnen som födas efter en sädan författnings »auction, äterqä bland ofrälset. Derigenom stal än widare alt misitroende och afund emot Adeln förfalla, och en säker borgen stadgas, at fadren för en adlig familj aldrig kan ingä uti eller befrämja nägra planer til ofrälsets förtryck. Dä Lon8titutionen och Grundlagarne efter ör 1720 undergått flere bäde totals förändringar och 452 Den 2 Junis. och mer eller mindre hufwudsakliga jemkningar, altid wallade af de förenämde orsaker til oenighet
Slats-Utsk.ott.ets Då Utskottet af alla dessa skäl icke funnit sig kunna förändra den tillstyrkan dess öfver ämnet afgifne förra utlåtande innefattar och hvilket blifvit den 11 i förlidne månad af Högvördige Preste-Ståndet och Vällofl. Borgare-Ståndet till alla delar bifallet, får Utskottet slutligen, i anledning af anmärkningarne inom Bonde-Ståndet, angående huruvida medel för försåldt krut till Stats-Verket influtit, hänvisa till Riksens Ständers församlade Revisorers Berättelse, hvilken lemnar den närmare upplysning derom, som kan finnas nödig. Några Ledamöters särskilde tankar bifogas. Stockholm den i3 Maji 1823. Utdrag af Protocollet hållet hos Riksens Stånders Stats - Utskott den 13 Maji 1823. S. D. Vid å nyO skedd föredragning af den till Stats-Utskottet från Högloft. Ridderskapet och Adeln, samt Hedervärda Bonde-Ståndet återremitterade fråga om medels anslående till godtgörande af kostnaderne för Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsens höga Förmälning, 884 Stats-Utskottcts Betähkandeiu samt verkstälda Utrikes Resa,^ uppläste Herr Ekstrand, ett så lydande anförande : ”Jag har i denna fråga förut varit af skiljaktig tanke, och jag måste vara det ännu; emedan jag af Högloft. Utskottets sednare Betänkande, sådant jag här hört det uppläsas, ej kan finna mig öfvertygad, att hafva haft orätt; åberopande derföre mitt förut afgifne särskildte yttrande, bör jag ock nu anföra de betänkligheter emot Utskottets svar på återremissen, hvilka än ytterligare verka på min öfvertygelse. Då man säger sig ej böra eller kunna hysa tvifvel, att Norrige lika beredvilligt med Oss deltager i kostnaderne, så må det tillåtas mig fråga, hvilken förut i dylika fall visad beredvillighet af Norrige mot Oss , (ty helt annat är det visserligen emot Konungen eller Kron-Prinsen) grundlagt detta yttrande?
Konduktör, då den redan långt framskridna årstiden och nödvändigheten at arbetets afslutande före vinterns inbrott icke medgaf skriftvexling i ämnet, funnit sig föranlåten att sjelf afresa till Jonssons hemvist, Linköping, för att rådfråga sig, huruvida denne ville åtaga sig att lemna arbetsfolk jemväl till ofvanberörda takreparation, eller, i motsatt fäll, för att af annan byggmästare för Kronans räkning betinga sig sådant. Expensmedelsräkmngen. § 1- Beträffande redovisningen öfver Embetets expensmedel, hafva Revisorerne anmärkt, att endast vissa af dithörande räkningar äro försedda med attester af vederbörande tjensteman, men att de öfrige sakna dylik påskrift; förmälande Revisorerne sig — 287 - anse en utgift icke vara fullständigt verificerad med mindre dess behörighet blifvit vederbörligen intygad. Med anledning häraf torde till en början få erinras, att Embetets ordinarie anslag till expenser, 450 R:dr, under en längre följd af år eller sedan år 1847 befunnits för ändamålet så otillräckligt, att deruti alltid uppstått en brist, om hvars fyllande genom särskild anvisning Kongl. Majit förständigat Embetet, att efter hvarje års slut göra underdånig framställning. Embetet har vid dessa tillfällen redogjort för de hufvudsakliga utgiftsposter, till följd af hvilka det ordinarie anslaget öfverskridits; och det nådiga bref, enligt hvilket den uppkomna bristen blifvit fylld, har i det löpande årets expensmedelsräkning alltid varit åberopadt. Genom särskildt nådigt bref den 26 April 1850, bilagdt samma års räkenskap och åberopadt i de följande årens redogörelser, äro ock utgifterna för anskaffning af ved till Embetets lokal till sin behörighet styrkta. Återstår derefter endast sådana utgifter, som genom sjelfva sin natur angifva sig såsom oundgängliga och hvilka dessutom till ungefär enahanda belopp årligen återkomma, såsom för ritoch skrifmaterialier, bokbindarearbeten, renhållning m. m.
Af ofvanberörda, vid motionen, uti bestyrkte afskrifter, bilagda Kongl. Bref och Resolutioner inhemtas vidare, alt Regementsskrifvaren Booggren, likasom Kyrkoherden von Zweigbergk innehaft omförmälda hemman utan annan afgift, än den för hemmanen fastställda ränta samt alt Kongl. Brefvet den 51 Juli 1029, hvilket egentligen afser åboerne å vissa deruti uppräknade boställshemman, hvaribland likväl icke Törnestorp och Hofstena Lunnagården förekomma, tillika stadgar, att åboerne å de öfriga till Generalförråds-kassan indragna boställen, jemväl skulle, om åboerne så åstundade, åtnjuta enahanda förmån, som de förenämnde, eller åborältens öfver flyltande på deras enkor. Ilärförutan styrktes medelst vid motionen fogade, af ve derbörande tjenstemän utfärdade bevis, alt enkan von Sweigbergk, som vore född den 28 Maj 1798, befunne sig i mycket behöfvande omständigheter och egde flera barn, bland hvilka voro tvänne döttrar Josefina, född 1831 och Augusta, född 1858, af hvilka den äldre, ehuru numera något återställd från en flerårig sjukdom, likväl ännu vore mycket svag, samt den yngre under en tid af omkring 6 år varit och ännu vore af sjukdom sängliggande, så att hon helt och hållet saknade förmåga att bidraga till sitt uppehälle; — att räntan å hemmanen utgör för | mantal Törnestorp 78 R:dr 47 öre och för i mantal llofslena Lunnagården 52 It:dr 18 öre; samt att hemmanen för närvarande vore utarrenderade för Statsverkets räkning, det förra på 10 års tid från midfastan 1861 emot ett årligt arrende af 40 tunnor spanmål, hälften råg och hällten korn, samt det sednare på 12 års tid från den 14 Mars 1859 emot ett arrende af 9 tunnor 50 kappar, eller 62 kubikfot G kannor 6 kubiktum span mål.
Det rättaste hade visserligen varit att öfverföra anslagen på ordinarie stat; men då sådant icke skett, måste man besluta, att de skola utgå på annat sätt. Utsk. har i stället föreslagit en und. anhållan hos K. M. att vara i nåder betänkt på att förändra organisationen af dessa verk och stater, hvarigenom de förut varande tillgångarna må finnas tillräckliga, eller, om någon förhöjning deri blifver af nöden, uppskjuta regleringens definitiva fastställande, till dess Rikets näst sammankommande Ständer blifvit i tillfälle att af förslaget taga kännedom och yttra sig om anvisandet af den i anslaget erforderliga tillökning Detta mom. må gerna qvarstå. Det skall vara mig en tillfredsställelse, om organisationen kan förbättras, ehuru jag derpå tvillar; men genom bibehållande af 2 mom. skulle en fullkomlig oreda uppstå. Jag föreslår altså, att 2 mom. må sålunda förändras, att orden: ”så länge tjensternas nuvar. innehafvare qvarstå,” må uteslutas, hvaremot orden: ”såsom hittills skett”, borde utbytas emot orden: tills vidare. Skilnaden blefve, att lönerna då ställdes på sjelfva embetsverket och icke på embetsmännen. Jag kan icke inse, att, då 3:dje mom. qvarstår, Ständerna kunna anses hafva bundit händerna på sig att besluta en annan organisation, fäst med bibehållande af en lönereglering, mot hvilken någon anmärkning icke blifvit gjord. Fullmagternas innehafvare få då behörigen ut sina löner, embetsverken fortfara i orubbad gång, och statsverket löper icke fara att efter ett år eller par se sig stoldt i flera af dess vigliga functioner. Jag anhåller om propos. i enlighet med det förslag, jag haft äran framställa. Gr. Cronhjelm: Det förefaller mig besynnerligt, att tvenne talare, hvilka gemenligen i andra ämnen hysa olika åsigter och äfven i detta varit af motsatt tanka, likväl förenat sig till yrkande örn afslag å förevar, mom.
Först då jag hörde klockan slå ett, märkte jag, att tiden hade flugit otroligt hastigt, under det jag, fördjupad i tankar, stått vid fönstret och sett ut öfver den klara, ljusa insjön, öfver hvilken en bro ledde till ön med dess rödmålade hus och dess hvita kyrktorn, inbäddadt i den friska, nordiska grönskan. Jag spratt till, då dörren öppnades. Jag var med mina tankar så fjärran från detta rum, hade så fullständigt glömt, att jag väntade och hvem jag väntade på. — Välkommen, kära fru Rode. Fru Melby hade på dessa åtta, nio år, som vi ej råkat hvarandra, blifvit helt grå: det var den enda skillnaden. Hennes ansikte eller snarare dess uttryck, hörde till dem, som åren ej förvandla, utan förandliga. Hennes hjärtliga hälsning försatte mig så plötsligt tillbaka till tunga, ansvarsfulla dagar i främmande land, under hvilka denna röst på mitt eget språk talat hoppgifvande och tröstande ord, att de senare minnen jag nyss försökt fasthålla fullständigt trängdes undan Det var först, när fru Melby tog porträttet från det lilla bordet, där jag vid hennes inträde ställt det, och flyttade det öfver till dess gamla plats på den antika byrån, som jag åter kände intresset vakna och frågade: — Hvem föreställer det här? Det dröjde ett ögonblick, innan svaret kom — och det hade ett hastigt och dämpat tonfall, som om hon talat om någon, som legat farligt sjuk i nästa rum. — En ung flicka, som stått mig mycket nära, Dagny Selmer. — Åh, Dagny Selmer! Ja, ja. I detsamma jag hörde namnet, lyfte sig dimman, och jag kom ihåg allt, ända in i de minsta detaljer. Jag svarade förströdt på fru Melbys fråga rörande mitt lif, sedan vi skilts. Bilden formligen hypnotiserade mig och tvang mig att endast syssla med den. — Förlåt, men kan ni säga mig hvad det blifvit af henne, af Dagny Selmer. Fru Melby svarade med en annan fråga: — Kände ni henne — har ni råkat henne? Och hvar? — På Sicilien för fem år sedan. — Var hon också där? Stackars Dagny! Åter såg jag på porträttet med dess lyckliga, strålande uttryck. Det låg något lyssnande i det lilla framåtböjda hufvudets ställning; det var, som om hon kunnat höra hvad vi hade att säga om henne.
Utskotts har liknål med mera noggranhek och omfattning sökt lemna närmare bestämde föreskrifter ä dessa sall, än ut! benna grundlag kunnat eller behöft utstakas.— Venna noqgrar.hct hvilken m öjel i gen cj gerna torde kunna vfwcrdrifwas, har Utskottet af mänga skäl ansett af större nödwandkghrt inom Rikets för, sta Ständ, ber Riddcrsmanna bygö och ära bcS födde men c) walde Representanter utgöra en wäsenslig de! afStändcts warelse, och ett nödwanoiat wilkor för den aktning det samma af öfrige Medborgare inoni Sta» ten bör ätnjnta. Sedan genom förra Grundlagars upphäkwande samt Riddcrskapels och Aduns ivid denna Riksdag tagne bestik, att det buswlldsakeliga af ben förut stadgade Glassisicationcn kan ans S wara uphörd, har Utffokkct ansett sig böra förcsiä det stadgande n:te Z i anseende till Commendcurs-Ätters uppflpttande till högre säte ä Riddarhuset, sinnes innehålla. Utskottet som torde fä anse all annan skillnad, emellan de för detta »varande Riddareoch Swenuc-Classcrnc, hafwa förfallit, än det högre säte ä Riddarhuset som ordningen efter Matrikeln utstakar, har deremot noga sökt iakttaga den för Herrar Grcfwar och Frihcrrar af älder stadgade rätt, att till en tredjedel utgöra Riddcrskrpck och AdclnS Ledamöters antal i alia Utstött, sä wäl som i de siere andra wal, som pä Niddelskapet och Adeln ankomma.
Af de aiwniii kningar, h vilka blifvit gjorde vid denna och påföljs ida 5:te punkt, har Utskottet liemtat grund för den öfvertygelse, att den serskilda rnarkegåiigen, s-oni är föreslagen i förra Betänkandets 5:te punkt, kan undvikas och en säkrare prisbestämningsgrund, än den närvarande, det oaktadt vinnas, om markegångs-sättningen endast framflyttas till deri 4 December hvarje år, hvilket, icke bör verka till något menligt uppehåll uti Uppbördsbokens författande, så vidt den föreslagna förenklingen i ränlepersedlarnes antal kommer alt för sig gå, och ieke heller bigga hinder i vägen för spänna åls uppsägning lill leverering in natura, enär markegångssättningen sålunda måste blifva känd, innan dagen för uppsägningen inträffar. — Med afseende å hvad för öfrigt anmärkt, blifvit, får Utskottet förklara, att Utskottet icke ansett lämpligt nu föreslå någon förändring* hvarken i anseende till prisuppgifterne, eller om Deputerades väljande, enär dessa frågor icke stå i oskiljaktigt sammanhang med frågan om ränlepersedlarnes lösande efter hvarje års markegångspris för sig; hvaremot Utskottet funnit sig höra frånträda dess förra förslag (moni. ej), att dan ändring uti priset å någon markegångspersedel, som, i följd af besvär, utaf Kongl. Kammar-Collegium meddelas, borde gälla generelt och således icke endast för den eller dem, som ändring sökt och vunnit. Med tillämpning af dessa grundsatser, föreslår Utskottet följande derefter lämpade beslut: ö) att så beskaffade prisuppgifter, som de hittills aflemnade, innehållande de under loppet af hösten gångbara pris å markegångspersedlar, böra från hvarje Fögderi och Stad så tidigt insändas, att de kunna vara vederbörande Kongl. Maj:ts Befallningshafvande tillhandakomne inom November månads slut hvarje år; i/') att Riks-Slåndens Deputerade, hvilka derefter sammanträda innan den 4 nästpåföljande
Lån emot Inteckning i Fastigheter; äfvensom en viss Summa uti Riksgälds-Contoiret skall hållas i beredskap under benämning af Odlings Fond, från hvilken Låne-bitraden mot ganska lindriga vilkor meddelas, till utförande af nyttiga och gagrieliga foretag i Odlings väg. *» Ständiga Fonden till dessa utlåningars bestridande skulle utgöras af: 1:0 Den Summa som Banken har instucken i Riks-Disconten; 2:0 Af Bankens försträckningar till DiscontVerken i Götheborg och Malmö; 3:0 Af Två millioner, sorn inom 1816 års slut från Banken fourneras; och hvilken sistnämnde summa, i fall omständigheterna det fordra, skulle, år 1818 kunna tillökas med En million Riksdaler, sedan vid hållet sammanträde emellan Fullmägtige i Banken och Riksgälds-Contoiret, nödvändigheten af ett sådant biträde blifvit pröfvad. Och sorti nödigt vore, att den nya Discont-inrättningen blefve satt i verksamhet i samma stund utlåningarne från Riks-Disconten upphörde, så föreslås att i afräkning på uti RiksDisconten instuckna summor , Banken vid nästa års början ma förskjuta Femhhndrade-Tusende Riksdaler. För Den 3 Juli. »15 För alla dessa frän Banken utlemnade summor skulle r^nta beräknas och godtgöras efter 3 för hundrade om äret. Riksgälds-Contoiret skulle authoriseras att vid nästa års början upptaga Fån enligt föreslagna grunder, för 3 procent till obestämdt belopp , och för 5 och 6 procent, till Högst Sex millioner R:dr. I öfrigt anser Högloft., Ståts-Utskottet nödigt, att Riksgälds Contoirét bibehålles vid den rättighet Contoirét nu äger, att med Discontviikor och mot 2 procent renta disponera En million Riksdaler; och att dessutom, i händelse större biträde till Credit-Sedlars inlösen skulle tarfvas, denna Discont-rättighet mot nyssnämnde vilkor må kunna ökas med En ytterligare million R:d.