Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts Befallningshafvande eger makt att dem med ord och varning näpsa, eller i böter al dem taga två eller tre månaders lön, eller ock, der hrottet svårare är, det hos Bätten angifva; då deremot den nya Instruktionen gåfve Landshöfding räll att blott på grund af hvad som utaf honom kunde såsom ”vanvördnad” eller ”ohörsamhet’ rubriceras, utan all slags undersökning skilja Landtstats-tjenstemän från utöfning al deras befattningar, endast med vilkor alt han samtidigt ställde dem under tilltal. Motionären ansåg dessutom ifrågavarande stadgande vara i strid mot 36 § i Ilegerings-Formen, som innehöll, att de, som bekläda domare-embelen äfvensom alla embetsoch tjenstemän, som ej voro i föregående 35 § såsom förtroende-embetsmän upptagne, ”icke kunde utan medelst ransakning och dom från sina innehafvande sysslor af Konungen afsältas”; af hvilket stadgande motionären ansåg löija, att icke-amovibla tjenstemän ej heller kunde genom befallning från Konungen, utan förutgånget domstols-beslut, omedelbart skiljas från kjellstens utöfning. Följderna al det ifrågavarande stadgandet kunde, enligt motionärens förmenande, blifva ganska fruktansvärda, enär dels Landshöfdingen, om han äfven vore skyldig att. i sammanhang med suspensions-åtgärden ställa tjenstemannen under tilltal, icke behöfde förebringa annat skäl för tjenstemannens fällande till böter eller suspension, än alt han mot Landshöfdingen visat ”vanvördnad” eller ”ohörsamhet”, dels ock erfarenheten nogsamt vitsordade hvad resultat åtal emot högre embetsmän och chefer för vin - Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande N:o 70. 3 namie af upprättelse i allmänhet hade medfört.
Hvad kostar det? CHARLATAN. Två pengar, ers nåd! MARGARETHA. Det var dyrt! JACQUES. Jag tycker det var billigt. Se här! HELVIG. Hvad har han för taflor att visa; är det någon olycka? CHARLATAN. Nej, hvarken brand eller flod, eller benbrott eller så. JACQUES. Är det något mord? Nej; mordena gå icke mer; nu vill publikum ha' det glada; om det roar de ädla fruarna så skall jag låta se det Babels torn i sex sköna bilder! JACQUES stiger upp. MARGARETHA. Går Jacques sin väg? JACQUES. Jag går in och rustar mig; skynda på med banéret; ni ha' icke långt qvar! Går. CHARLATAN. Behagar icke de ädla fruar handla något? MARGARETHA. Nej, min gode vän! Tack! CHARLATAN. Och icke se Babels torns sköna bilder? HELVIG. Nej, hör han! Han får gå sin väg nu! Så! CHARLATAN. Jag går, men jag kommer igen. Tack goda fruar! Jag skall skaffa dem en olycka till nästa gång eller kanske också ett mord. Hvem vet? Scen V I. MARGARETHA. HELVIG. Sedan STEN. HELVIG. Har jag inte hört den der rösten förr! MARGARETHA. Jag tyckte det också, den lät så bekant. Hör nu, fru Margaretha: ta ett par stygn der i hörnet så äro vi färdiga. I vet att jag inte går och bär fram som det heter, men det här är nu ett alldeles särskildt fall: I har allt en dugtig man. MARGARETHA. Han må vara hvilket som helst, för mig är han alltid den mitt hjerta valt. HELVIG. »För mig»; ja, der ha' vi det igen: I vet kanske att han har ovänner? MARGARETHA. Det tror jag han har som alla, och mer än andra derför att han är större. HELVIG. Ja-ja, ja-ja! I vet, att unge Sten skall upp och ringa? MARGARETHA. Jag vet att han blifvit hedrad med det uppdraget.
Deras underdåniga Lyckönska ningsAdresser öfver Hans Kongl.. Höghed Kronprinsens förestående förmälning* Från Hedern* BondeStåndet* $. D. Uppå föredragning och gjord proposition, fann BondeStåndet för godt lemna bifall till Högi. ExpeditionsUtskottets, ii Memorial af förlidne gårdag, gjorda hemställan, om antagande af en Cancellist utöfver den i Riksdagsordningen^ för Utskottet bestämda Betjening, under villkor, att Dess arfvode beräknas från antagningsdagen. S. D. ExpeditionsUtskcttets ankomne förslag till Riksens Ständers underdåniga GyckönskningsAdresser till Hans Majit Konungen och Hans Kongl. Höghet KronPrinsen, 3 anledning af skedde Ratificationerne af Hans Kongl, Höghets FörmäiningsContracfc xried Hennes Kongl. Höghet, Prinsessan Josephina af Geuchtenberg, föredrogs och uppå gjord Proposition godkändes. Fröt. Ut dr. d. 6 Febr. 1823- 23 S, D, Bifölls Höglofl. Expeditionsutskott tets förslag, till underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t angående TryckningsKostnaden för Kongl, Maj:ts Nådiga proposition om Statsverkets tillstånd och behof, S. D. Föredrogs StatsUtskottets nästlidne gårdag afgifne utlåtande angående tryckning af Borgare och BondeStåndens Protocoll v jemte Bihanget till samtlige RiksStånden* Protocoll vid innevarande
Samma person har äfven nyligen skänkt ett betydligt Capital för inrättandet afen anstalt till vård om fattige föräldrars små barn, under det föräldrarne äro sysselsatte med arbete utom hus. Inom Götha Hof-Ilätt insamlas och utdelas årligen bidrag till Enkor och barn efter detta Embetsverks afledne Tjenstemän. Från härvarande Frimurare-Samfund utlemnas jemväl årligen något understöd till de fattigas hjelp. Det är således icke illa sörjdt för detta Samhälles behöfvande medlemmar. Och så framt den allmänna fattig-försörjningen vårdas med samma nit oell urskiljning och styres med lika drift och verksamhet, som hittills, är det att hoppas, att än ymnigare och mognare frukter skola deraf i framtiden skördas och alt af Samhällets vanlottade, förvillade och ofta vanartiga medlemmar, skall uppstå ett slägte, som gemensamt med lyckligare lottade och bättre underviste, hysa varm kärlek för Konung och Fosterland, helgd för Lagarna, aktning för andras rätt, samt lugn och fridsamhet i lynne och handlingssätt. Det må här icke förtigas att hela denna omskapning af fattigvården må egentligen tillskrifvas en enda nitisk och verksam man, ProvincialLäkaren, Professoren och Riddaren af Eders Kongl. Maj:ts Wasa-Orden, F. Eneroth, sorn studerat sig in i detta invecklade administrations-ärende. Sedan lian i egenskap af Läkare gjort de störste ansträngningar under Kolerafarsoten och för den lidande menskligheien offrat sina krafter och vågat sitt lif både före och efter det lian sjelf af sjukdomen nedlades, åtog han sig sjelfmant den genom nämnde farsot mycket försvårade fattig-vårdens 3i reorganisation. Genom sina Läkare-relationer i de mest bemedlade och ansedde hus, beredde han frivilliga sammanskott lill Fallig-Cassans förstärkning, med den framgång alt desse, jemte en gåfva af Hennes Maj:t Drottningen och den betydliga summa Professorn sjelf tilläde, nu mera försäkra Fattigvården om en icke blott nödig, ulan, såsom ofvan är visadt, öfverflödig tillgång för sina behofver.
Propos. N:o 23. ga årligen insattes uti Regementerne, hade likväl förbrytares och för samhället vådlige kringstrykande lösdrifvares antal så tilltagit, att tvänne allmänna Arbets-Inrättningar år 1804 måste stiftas, nemligen en i Carlscrona och en i Sveaborg. Genom en, i sammanhang med denna vidtagna anstalt, samma år utgifven allmän Kongl. Förordning och för dessa Arhets-Inrättningars styrelse och förvaltning stadgade serskilda föreskrifter, bestämdes så väl grunderne, hvarefter vanartade tjenstlöse och lösdrifvande personer till nämnde Inrättningar borde dömas, såsom äfven huru de der skulle behandlas. Från den grundsats, att hvar och en, som tillhör den folk-classen, hvars bergning i allmänhet endast kan vinnas genom kroppsarbete, bör, för att orubbadt få njuta en ovillkorlig frihet, ega laga näringsfång eller laglig tjenst, hvarmed han sig försörjer, utgingo hufvudsakligen föreskrifterne i denna förordnings och åsyftade såmedelst Statens säkerhet och nytta i förening med den lättjefulles rättelse. Uti inledningen till denna förordning ådagakigges derjemte behofvet af allmänna Arbetsanstallters inrättande och afsigten att genom dem bereda en mildare och lämpligare utväg alt förvara och behandla straffade Bil. till K. M. Nåd. Propås. N:o 23. ät 'förbrytare eller vanartige personer, än det intilldess enda kända sättet, att öfverlemna dem ät det overksamma och i alla afseenden skadliga fängelse-lifvet; och är det således genom samma författning, som det förslå steget egentligen gjordes på den bana, raennisko-kärleken och en växande upplysning beredt för en möjlig förbättring af brottslige och förvillade samhälls-medlemmar.
Det fägnar mig att Hr von Troil kommit fram med denna uppgift. Jag väntade just derpå, ty det plägar så tillgå, att när Staten ingenting ger, så måste någon annan betala, och hvem gör det? Jo kortfabrikanten, just den som kronans ombud skulle kontrollera, betalar kontrollanten. Om denne under sådant förhållande anser sig vara ombud åt den som honom aflönar, så är det icke underligt. Men just på det att sådant icke måtte inträffa, är .det, som jag yrkar, alt Staten skall betala. Här har redan' blifvit upplyst af Hr von Rosen, att magislratspersonerne äro de, inför hvilka stämplingen skall ske, och att det 232 Den 29 Januari. alldeles icke är sagdt att de skola göra den. Om de nu icke äro skyldiga dertill och om Kronans ombud icke heller är förbundet att förrätta den, men någon likväl skall göra den för framtiden, så synes mig ingalunda lämpligt att lemna den utan ersättning, som hittills haft besväret. Enahanda är förhållandet med ombudsmannaskapet, ty om Staten bör, med anledn. af K. M:s nåd. skrifvelse och den billighet som ligger till grund för anspråket, bevilja sådan ersättning åt Kronans ombud för framtiden, hvad hafva fl. St. nu för skäl att undandraga sig godtgöra den som hittills på god tro åtagit sig befattningen? Jag förnyar således min anhållan om äterremiss af betänk. Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla StatsUtsk:s utlåt. N:o 28, ropades Ja och Nej; i anledn. hvaraf Hr Landtm, bemstälde, om R. o. Ad. ansåge de vid ifrågavar. utlät, gjorde anmärkmr föranleda till detsammas återremitterande; hvarefter, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka Ja, blandade med Nej, Hr Landtm, förklarade sig hafva funnit, all vid sednare propos:ns besvarande Ja öfverröstade Nej. Föredrogs och bifölls StatsUlsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåt.
Sedan Rikets Ständer vid 1859 och 1860 års riksdag uppdragit åt Fullmägtige i Riksgälds-kontoret att, till beredande af tillgång för fortsättningen af Statens jernvägsbyqgnader, emot obligationer, lydande å utländskt mynt och utfärdade å utländskt språk, upptaga ett fonderadt amortering slån, hvarvid den summa, som sålunda skulle upplånas, blifvit bestämd till 25,000,000 Ridr Runt, med tillägg af de med upplåningens verkställighet förenade kostnader, samt Kongl. Majit, enligt nådig Kungörelse af den 13 12 Stais-Utskottets Memorial J/S 125. Mars 1860, fastställt de af Rikets Ständer i afseende på detta lån meddelade föreskrifter; så, och efter det kontrakt om berörda lån under den 26 April 1860 blifvit afslutadt med bankirhusen Raphael Er langer, Gebrilder Bethmann och H. J. Merck &
Ständer att antaga Utskottets i Memorialet N:o 84 framställda förslag till Instruction för Rikets Ständers Revisorer öfver Banco-Verket, utan annan förändring, än att mom. d. i §.3 af berörde förslag må gifvas följande redaction: ”att öfver sådane frågor, derom Fullmägtige kunna vilja med Revisorerne rådgöra, sina åsigter och utlåtanden Fullmägtige meddela.” Någre Ledamöters reservationer åtfölja. Stockholm den 10 Mars 1835. jReservationer: Herr Grefve Frölich} som varit frånvarande under Utskottets öfverläggning till detta Utlåtande, har deremot sig reserverat, under åberopande af sin emot Memorialet N:o 84 afgifne reservation; af Herr Stuart_, C. G.: ”Oansedt pluraliteten af Riks-Stånden, genom återremitterandet af Banco-Utskottets Memorial N:o 84> godkänt den af minoriteten inom Utskottet, uti dervid fogade reservationer, yttrade åsigt, att Revisorerne öfver Banco-Verket icke borde tillerkännas rättigheten att meddela föreskrifter rörande detta Verks förvaltning, har likväl denna åsigt fortfarande blifvit af Utskottets majoritet ogillad. Oritgigheten i princip och vådligheten i tillämpning af den grundsats, sorn sålunda jemväl vid återremissernes besvarande inom Utskottet gjort sig gällande och enligt hvilken bemälde Revisorer borde vara icke allenast en granskande, utan äfven en för - Banco-XJtslottets Utlåtande N:o tog. 7 valtande myndighet, har redan så väl uti de deremot afgifna reservationer, som uti de inom Riks-Stånden framställda anmärkningar blifvit så fullständigt utvecklad, att något ytterligare ådagaläggande deraf torde vara helt och hållet öfverflödigt.
Friherre Cederström, Jacob: Jemte åberopande af den Reservation jag i Utskottet afgifvit emot beslutet att tillåta Extra Roteringsskyldige legning inom Beväringsmanskapet, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att då Rikets Ständer åren 180g och 1810 öfverenskommo att genom ömsesidiga concessioner jemna jordens onera under krigstid, och att lika fördela andra onera, sorn dittills olika tryckt olika medbor - 36 Den 3 J111 i i. 1;an beviljas, i det skick saken nu är. Jag skulle derföre önska, att Friherren skiljde det tredje ämnet från de 2:ne föregående, så mycket hellre, som den tredje frågan redan varit under öfverläggning hos alla 4 RiksStånden i anledning utaf Herr af Wingårds Memorial i samma ämne. Utskottets Betänkande deröfver har ifrån alla 4 RiksStånden med serskilda anmärkningar blifvit återremitteradt, de flesta innehållande tillstyrkan eller bifall till Herr af Wingårds åsigter. Detta mål skall åter nästa vecka handläggas i Utskottet. Om derföre Herr Friherren skiljer frågorna, har ]ag ingenting emot Remissen, men i annat fall anhåller jag att den måtte vägras. Hans Excellence Herr Grefven och 7,andtMar skalken yttrade, att då Ridderskapet och Adeln torde önska slut i saken, ansåg Hans Excellence sig böra ytterligare tillkännagifva, att enär 5i §. Riksdagsordningen stadgade, att uti ett Memorial flere mål af olika beskaffenhet icke fingo sammandragas, och häraf måste följa, att ett Memorial, deruti flera ämnen af olika beskaffenhet blifvit upptagne, icke kunde till någon åtgärd eller handläggning lagligen upptagas; alltså och då Friherre Anckarswärds ifrågavarande Memorial innefattade icke allenast en Motion, föranledd af det nyss utfärdade bränvinsbrännings-förbud, utan ock en serskild hemställan om viss Den 3 Julii. 35 om ett forsla» till Tullförfattning för spannemål; samt o att Hans Maj:t Konungen, såsom den förmodade bästa Medlaren emellan de stridiga intressena, täcktes begagna initiativet m. m.
Den ene hade ett att säga och den andre ett annat; det enda som jag ännu kommer ihåg är ett yttrande af en medlem af sällskapet, hvilket lät ungefär så här: “Att en dylik förbindelse, i hela dess könsliga grofhet, mellan tvenne individer af samma kön är något otäckt och ett svineri, det är en sak för sig. Men hvad jag skulle vilja rigtigt starkt betona, eftersom vi nu kommit in på detta ämne, det är att man icke bör skära alltsammans öfver en kam, såsom om ingen skilnad funnes; ty det är nu verkligen så, att en man kan intimt växa samman med en annan af sitt eget kön, genom en känsla som icke är den grofva könssinligheten men som ändå är något helt annat och något vida djupare än vänskapen. Om detta förhållande är naturligt, – det må för öfrigt kallas med hvad namn som helst, – hufvudsaken är väl i alla fall att det är ett psykologiskt faktum. För en tre fyra år tillbaka lefde jag på en mycket förtrolig fot samman med en person, hvilken är för er alla fullkomligt obekant och hvars namn jag icke behöfver nämna, och han berättade en gång för mig en episod ur sitt eget lif, som kom mig att rigtigt grundligt och på allvar tänka öfver och sätta mig in i den sak hvarom vi nu samtala; och jag kunde icke, om jag ville vara fullt ärlig i min tanke och i min känsla, – jag kunde icke annat än se på dessa förhållanden helt annorlunda än jag gjort förut och så som nog de flesta göra, derför att de i allmänhet icke synnerligen reflektera öfver dem utan låta sina tankar mekaniskt löpa utmed det traditionella resonnemanget i stället för att skärskåda dem närmare hvar för sig och se till, om de äro skal kring ingenting eller om det fins inne i dem en kärne af lif och verklighet. Jag skall nu genast be att få nämna, att den person om hvilken det här är fråga är en af de allra skäraste naturer jag någonsin påträffat. Han var en af dessa menniskor, i hvilkas väsens djup det evigt hvilar ett tungt och melankoliskt känslotöcken, hvarur tankarne stiga fram mättade af skum smärta, som då du en dag i senhösten ser en enslig vandrare komma fram ur dimman och åter försvinna i den.
D e n 9' M a j f. m. 9» II. o. Äd. beslutat öfver en hemställan i Betänkt, som lage till grund för stadganden i någon eller några §§:r uti förslaget till BevillmsStadga, samma § eller §§ derefter skulle särskildt föredragas till afgörande, dervid, för så vidt beslut redan blifvit fattadt ang:de §:ns hela innehåll, det naturligtvis blott blefve fråga om redaktionen, men i motsatt fall så väl sjelfva stadganderne, som deras redaktion, utgjorde föremål för Ståndets beslut. Sedan TJtsk:ts ofvan omnämnde, å sid. 18 förekommande hemställan och yttrande härefter blifvit hvart för sig föredragne och bifallne, anmälde sig och yttrade Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Då sådane förslag, som det ifrågav:de, företagas till afgörande, brukar det vara vanligt att B. o. Ad. på förhand beslutar att, i händelse några punkter blifva återremitterade, Utsk:t må ega rätt att i de af Ståndet godkända punkter vidtaga de redaktionsförändringar, som möjligen kunna blifva en följd af återremisserna. Jag vågar derföre vördsamt anhålla att Hr Gr. o. Landtm, täcktes föreslå Ståndet att i afseende på detta Betänk, fatta ett så beskaffadt beslut. H. Exc. Hr Gr. och Landtm, förmälte, hurusom Gr. Lagerbjelke hade föreslagit, det B., o. Ad. skulle besluta, att för den händelse, vid pröfningen af förev:de förordmsförslag, åtskilige §§ komme att återremitteras, men andra deremot bifallas, Utsk:t vid ärendets förnyade handläggning skulle ega för sig öppet att jemväl i de af B. o. Ad. godkända §§:ne vidtaga de förändringar, som ansåges behöfliga för att bringa dem till öfverensstämmelse med de från Utsk:s nu afgifne förslag afvikande stadganden, hvilka till följd af återremisserne kunde komma att af Utsk:t föreslås; och hemställde H. Exc., huruvida B. o. Ad. bifölle hvad sålunda föreslagits. Bopades ja.
Då en åhörande samling, med uppmärksamhet och tystnad bevistar slike sessioner, föreställer jag mig, att det aristocratiska elementet nu mera egentligast bestående i sinnebilden af Representationsrätten, och må hända hos Adeln i dess ärftliga .rättighet till den; att detta element, .der skulle blifva synbarast åskådligt; och ingen lärer tro, att det kan saknas i en Constitutionel monarki. Naturen af den monarkiska principen, är enhet och magt; de aristocratiska och democratiska elementernas andel i Constiiutionella monarkiska StatsFörfattningar, hejda denna princips naturliga utsträckning och, återhållne inom billiga 793 Dea 17 Martti, gränsor af den, utgöra dessa trenne elementer så fördelade, en väl organiserad lagbunden monarkisk Statsförfattning, Om detta medgifves, lärer äfven medgifvas, att när någon af dessa beståndsdelar förlorar i kraft tilltager en annan i kraft på dess bekostnad, och den åsyftade jämnvigten förloras. Vi hafva ägt tidepunkter i vårt land, då det aristocratiska elementet rusat öfver gränsorna af dess rätta område; vi minnas ännu de vådliga verkningar detta medförde, och hvarje tänkande man lärer med tillfredsställelse erkänna, vår tids, vår StatsFörfattnings och våra tänkesätts företräde, för dessa epokers. Men , uti en tid, då de Civiliserade folken som ej äga NationalRepresentation önska dess införande, torde man böra vänta, att de som i sekler ägt representatif Författning, åtminstone småningom vidtaga de utvägar, sorn befordra dess värde, och sprida en allmännare öfvertygelse, om dess nytta för StatenMå man emedlertid ej anse, att jag, genom det medel jag föreslagit till begreppens ökande om NationalRepresentations värde och allmänna nytts, åsyftar bildandet af, en aristocratisk magt.
Han sträckte fram den högra handen, som med sina krokiga fingrar påminde om en roffågels klo. I samma ögonblick såg John Hall upp. Björnberg drog skyndsamt ett litet tidningsblad upp ur fickan. – Det här läste jag, innan jag gick från mitt contoir. Har herr Hall sett det? – Jag har ej läst tidningen i dag. Har alltsedan i morse sysslat med min post. Tidningen läser jag efter contoirstiden, sir han, sir han. – Men det här kanske roar grosshandlaren att höra? Det föreföll som om det roat herr Hall, ty han såg intresserad ut, då Björnberg läste: »På Hennes Kungliga Majestäts höga och glädjefulla namnsdag har en obekant behagat under omslag till rådmannen herr Jacob Petterson gifva till dem af stadens fattiga, som om lördagen på rådhuset undfå almosor, 100 daler silfvermynt, för hvilken christliga och berömliga välgärning gifvaren å de fattigas vägnar hembäres all hjärtelig och skyldig tacksägelse, med tillönskan af Guds välsignelse. – Man undrar hvem denne gode patriot kunnat vara. Somliga tro att det är directeur Holterman, somliga gissa på Patrik Alströmer, men jag kan med tämlig visshet säga, att jag vet hvem det är. – Kan det icke möjligen vara herrn själf? sade herr Hall. Är det annars något, hvarmed jag kan stå till tjänst? – Herr Hall var synbarligen i utmärkt humör denna dag. – Herrn kommer ju från Wermland i dagarne? tillade han. – Det var just därom, jag ville språka med herr grosshandlaren. Jo, jag var där för att bli af med några af min salig fars småaffärer, som jag inte längre vill befatta mig med. Farsgubben var – ta mig – ber ödmjukast om förlåtelse – han var satans försiktig. Hans ordspråk var: Jag är rädd för risikon. – Anders Björnberg gjorde rätt i att vara försiktig, han hade börjat med tvenne tomma händer och arbetat sig upp från ett ringa stånd med svett och möda. Han var försiktig och vågade sig ej på allt för dristiga företag. Han ville, att hans son skulle gå längre än han. – Det ville han så – hm, heller.
Hennes gåfvor värderas blott i den mån, man kan draga nytta af dem. Hennes sällskapstalanger misstänkas som medel att draga till sig allmän uppmärksamhet. Hennes åsikter och t a n - kar böra endast röra sig omkring skolundervisningen och hennes k ä n s l o r — j a, guvernantens känslor äro nu en gång enligt traditionen sentimentala och öfverspända! Hvad under om hon kryper upp på sitt rum för att dölja sina tårar, tårar alstrade af sorg och hemlängtan, eller tårar alstrade af bitterhet öfver människors otacksamhet eller af sårad fåfänga och trots mot en obetydlig, skef och falsk ställning. H u r ofta utsattes hon ej för ringaktning af sina jämlikar, påflugenhet af tjänarne, ohöflighet och näsvishet af de barn hon skall handleda. Man skall invända, att om hon blir u t s a t t för allt detta, är det hennes eget fel; men jag svarar, att för en adertonårig flicka fordras tid och mer än tålamod att värdigt bemöta tusen nålstygn af dem, hvilkas bröd hon äter, förstånd och klokhet att hålla tjänare på tillbörligt afstånd, ömhet tillika med bestämdhet att så småningom vinna de bortskämda barnens förtroende och tillgifvenhet. Den, som ej pröfvat på, bör ej döma för strängt i detta. V i erkänna villigt, att i många familjer finner guvernanten ett hem och trofasta vänner, vi erkänna också, att hon själf kan vara orsaken, om hon ej får och vinner detta. Hon har kanske för stora pretentioner, är för nöjeslysten och fåfäng, retlig, nervös, ojämn, häftig. För guvernanten bör hennes arbete vara hennes förnämsta nöje, och mot de små, som äro henne anförtrodda, bör hon alltid vara bestämd, men tålig och mild, rättvis, ej oresonlig oeh häftig, deras leksyster och kamrat, utan att tillåta för stora friheter. Hon får aldrig tillstädja dem något inbördes skvaller, aldrig själf lyssna därtill, alltid vara vaksam öfver sitt eget tal inför dessa » små grytor ». Och till sist — hon bör aldrig, aldrig söka sig plats som uppfostrarinna, det viktigaste af alla kall, om hon känner, att hon ej är utrustad därtill med alla nödvändiga förutsättningar och manad af verklig inneboende håg och lust.