Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag frågar Hr Grin, om det icke är just detta befordringssystem, som förorsakat mindre duglighet inom civilexpeditionen, och om icke derföre att man ansett de största förmågorna vara alt finna inom fiskalsexpeditionen, det förhållande inträffat, att ingen verkligt skicklig ung man söket befordran inom civilexpedition, utan i stället upbjuder hela sin förmåga att vinna inträde, åtminstone på försök, pä fiskalssidan, såsom det heter i HofRin; och jag frågar vidare, om man icke anser just denna väg vara den enda möjliga för befordran inom denna K. HofRätt. I anledn. af Hr Grins upgift, alt icke alla ledamöterne inom HofRin utgått från fiskalsexpeditionen, utan att många tillförene tjenstgjort på andra ställen, anhåller jag att i min ordning få erinra, alt inom K. Svea HofRätt hafva af dess nuvande 25 ledamöter, 17 varit Fiskaler, 1, säger en, varit Notarie, och de öfrige 7 hafva vunnit befordran, sedan de, dels i Just -revisionen, dels på annan väg gjort sig kända för skicklighet och duglighet. Månne icke detta förhållande är ett bevis derför, att, sedan längre tid tillbaka, fiskalsexpeditionen ansetts inom K. Svea HofRätt såsom plantskola för bildande af Ledamöter inom verket? Man har icke kunnat vederlägga min upgift derom, att ingen ung, skicklig ordinarie tjensteman vågar söka befordran inom civilexpeditionen, emedan han derigenom anser sig blifva utesluten frän befordran till ledamotsplats, på hvilken han, på grund af sin skicklighet, anser sig ega förhoppning. Såsom försvar för K. Svea HofRis framställning om kanslisttjensternas indragning, har Hr Grin anfört, att detta förslag grundas på samtlige HofRinas framställning i ämnet. I detta hänseende hänvisar jag till pag. 7 i K. M:s Propos., enl. hvilken K. Götha HofRätt yttrat helt annat, än hvad Grin behagat upgifva.
Han visste att moderns tysta beräkning var den att hon på så sätt slutligen skulle vinna honom; och när han icke kunde betala hennes godhet med det pris hon icke fordrade, men dock hoppades få i utbyte, ansåg han sig icke kunna mottaga hvad hon bjöd. Slutligen hade han också i alltför godt minne sin egen stämning vid hennes ankomst till staden, särskildt det obehag han erfarit vid tanken på att hon möjligen skulle komma att ligga honom till last ekonomiskt, för att icke detta hennes tillbud skulle skorra honom i öronen som en samvetsförebråelse. Då han vid åttatiden på julaftonen kom in i sin mors salong tycktes han vara vid ännu sämre lynne än vanligt. Det på en gång vresiga och sarkastiska uttrycket, som en tid varit så märkbart mildradt, låg nu åter öfver hans drag. Hon såg det genast. Hon hade vid hans inträde kastat en forskande blick på hans ansigte och sökte nu med lugn och undfallenhet bringa honom i jemnvigt igen. Det var en öfverenskommelse dem emellan att de icke skulle ge hvarandra julklappar. Det var hans vilkor. Han visste med sig, att han aldrig skulle kunna ge igen tiondedelen af allt hvad det kunde falla hennes moderskärlek in att skänka honom derför ville han heller ingenting mottaga och ingenting ge. Också i detta fall var det hans ensidiga lifserfarenhet, som förvillade hans naturliga känsla. Han hade sett så mycket af den snikna, egoistiska gifmildheten, som girigt skelar efter hvad den får igen. Att det också fans en annan gifmildhet, som har sin rot i glädjen öfver att få ge visste han, som sagdt, icke. Han anade icke att han med sitt vilkor på ett brutalt sätt ryckt det bästa i moderns julglädje ifrån henne; han anade icke att hon kände det som en smärta, som när en erbjuden smekning afvisas. Hans ansigte mulnade allt mer och mer under måltiden, men hon hade föresatt sig att vara lugn och låtsade icke ge akt på hans retlighet. »Ditt knep var fint anlagdt», sade han slutligen då de hunnit till desserten. »Ja d.v.s. du ansåg det förmodligen fint men på mig gjorde det alldeles motsatta intrycket. » Hon spratt till och skiftade färg. »Hvilket knep?» sade hon. »Hvilket?
Betänkande, i anledning af väckt motion om utsträckning af den, i Kongl. Kungörelsen af den 17 Mars 17SO, civile embetsman medgifna tid, att, utan dertill af Kongl. Maj:t meddelad särskild tillåtelse, vistas å utrikes ort. Uti en till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet från Högloft. Ridderskapet och Adeln remitterad, af hr Dalman, IF. F., väckt motion, har Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derpå, att uti den, ur 1807, på Kongl. Maj:ts Nådiga befallning utgifna samling af författningar och stadgar, finnes intagen en Kongl, kungörelse af den 17 Mars 17(80, enligt hvilken „den civile embetsman med Konungens Nådiga fullmakt, som, utan underdånigt anmälande hos Kongl. Maj:t och afbidande af Dess Nådiga tillstånd, begifver sig utom riksgränsen, och på utrikes ort öfver fyra eller högst fem dagar, förblifver. skall vara sin innehafvande tjenst förlustig, . Då detta stadgande, enligt motionärens förmenande, ej blott uppenbarligen afsett helt andra förhållanden, än dem, som inträdt, efter den närvarande lifliga kommunikationen med utlandet, utan ock blifvit utfärdadt på en tid, då helt andra „riksgränser„ funnos, än de nu varande, hvilka, med undantag af den nordligaste gränsen, mot Ryssland, skilja de förenade nkcua fiåu det öfriga Europa genom sund och haf, och det följaktigen, vid de flesta tillfällen, skulle blifva omöjligt för en civil embetsman, att, utan Kongl. Maj:ts Nådiga tillstånd, göra ens dea kortaste resa till utlandet, samt inskränkningen till 4 å 5 dagar endast leder till onödigt hinder eller ej sällan förorsakar både öfverträdelse af en ännu befintlig författning och underlåten tillämpning deraf, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer må hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att berörde Kongl, kungörelse af den 17 Mars Allm.
Dervid lärer hela åtgärden hufvudsakligen stannat, och någon propos. från Regeringen torde, så vidt jag kunnat utröna, icke vid denna riksdag vara att i ämnet förvänta. Men, ehuru den långa lid, som förflutit sedan R. St. sednast voro tillsammans, synes hafva bort lemna ett skäligt rådrum för detta ärendes utarbetande i det skick, att dess slutliga afgörande kunnat bero på R. Sits pröfning, och hoppet på ett Önskadt resultat, när sådant icke skett, för denna gången således är ganska iinga; så bör det likväl icke alldeles uppgifvas, förrän man har fullkomlig visshet, alt allt hopp av försvunnet att få frågan under behandling vid denna riksdag. Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att R. St. uti en und. skrifvelse till K. M., som skyndsamligen torde afgifvas, förnya deras vid sisth riksdag framställda begäran om nåd. propos. i ämnet, med tillägg, att den måtte komma R. St. tillhanda så tidigt, att dess besvarande, innan slutet af den i grundlagen bestämda tid, för R. St:s sammanvaro må medhinnas. 4. Uti skrifvelse till K. M. af den ii Mars i8.3o hade R. St. andragit, att, då de förhållanden numera upphört, hvilka föranledt antagande af särskilda domstolar för särskilda medborga reclasser, i n r ä 11 n i n g ar och yrken, dessa domstolar borde afskalfas, så mycket hellre, Den i5 Februari c. m. >47 sorn de voro ej allenast öfverflödig.! och, i följd deraf, för Staten onyttigt betungande, utan äfven menlige för lagskipningens jemna och säkra gång, helst gränsen emellan de allmänna och enskilda domstolarnas jurisdietion, äfvensom emellan de sistnämndas inbördes, funnes otydlig och obestämd , hvilket ej sällan medförde onyttig kostnad, omgång och uppehåll, då parten måste förgäfves söka den ena domstolen efter den andra, innan han funne den rätta, och förlust af rättigheter, som berodde på fataliers bevakande.
Och då de nu råkade gå förbi en arbetare, som stod och skar upp torf ur ett dike, kände Beerencreutz igen honom. Det var mannen, som han sett på natten, han kände igen honom drag för drag. »Käre bror, den mannen skulle jag ej behålla i min tjänst en dag längre,» sade Beerencreutz, då de gått ett stycke. Och nu berättade han Vestblad hvad han hade sett under natten. »Jag berättar detta endast och allenast för att bror skall låta varna sig och drifva bort denna människa ur sin tjänst,» sade han. Men Vestblad ville ej, han ville ej drifva bort just denne arbetare. Och då Beerencreutz blef allt enträgnare, erkände han till sist, att han ej ville göra den mannen något, därför att han var son till en rotekäring, som dött på Viksta nära Ekeby. »Bror minns nog historien,» tillade han. »Är det så, då skulle jag hellre fara till världens ända än lefva en dag i närheten af den mannen,» sade Beerencreutz. Och en timme därefter reste öfversten. Han hade råkat i sådant vredesmod öfver att ej hans varning blef åtlydd, att han ej ville stanna längre. »Här sker en olycka, innan jag kommer hit igen,» sade öfversten till Vestblad, då han tog farväl. Nästa år vid samma tid gjorde sig öfversten redo att fara till Halstanäs. Men innan han kom fram, fick han höra hemska nyheter därifrån. Just precis ett år efter den natten, då han legat där, hade fanjunkare Vestblad och hans hustru blifvit mördade inne i sin sängkammare af en bland sina torpare, en man med tjock tjurhals och intryckt näsa och grisögon. GRAVSKRIFTEN Nu för tiden lägger visst ingen enda människa märke till det lilla korset, som står i ena hörnet af Svartsjö kyrkogård. Nu för tiden går allt kyrkfolket förbi det utan att ge det en blick. Och det är ju ej underligt, att ingen märker det. Det är så lågt, att klöfver och blåklockor stå det upp till armarna och timotejen växer öfver det. Icke heller bryr sig någon om att läsa inskriften, som står där.
Från Preste-Ståndet har Utskottet jemväl fått emottaga en inom ■ nämnda Riks-Stånd väckt motion (N:o 61), deruti Biskop Sundberg hufvudsakligen anfört, hurusom Lektorn vid Carlstads högre elementarläroverk, Doktor J. M. Malmstedt, vid erhållande af nådigt afsked den 14 Oktober 1864 undfått rättighet att bibehålla hela sin lön, i sammanhang hvarmed förordnats, att, så länge Malmstedt och hans rättsinnehafvare ega densamma uppbära, lektorstjensten skall skötas af extra lärare, aflönad med arfvode enligt Kongl. Brefvet den 25 November 1858. Under det sednast tilländagångna läseåret hade ej mindre än tre särskilda lärare fått sig emellan fördela den undervisniugsskyldighet, som är fästad vid det lediga lektoratet och hädanefter kunde lika litet som hittills någon fullt duglig man qvarhållas vid ett förordnande af så osäker beskaffenhet och med en så ringa aflöning, som nu omförmälda; och har i följd häraf motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte bevilja två tusen R:dr årligen såsom lön till en lektor vid Carlstads högre elementarläroverk för den tid Doktor Malmstedt och hans rättsinnehafvare ega att uppbära de löneförmåner, som åt förste lektorn vid samma läroverk äro på stat anslagna.
Sedan Beredningen, med iagttagande af den i Lagstiftningen gällande grundsats att brottmål skola afdömas der de äro begångne, och med afseende på målets skyndsamma afgörande ansett en Nämnd böra kunna sättas på alla ställen, der bokprässar finnas; men deremot i betragtande kommit hurusom det i aflägsna Landsorter torde blifva svårt att finna flera män af erforderlig uplysning för Tryckfrihets-brotts samvetsgranna bedömmande, så öfverenskom Beredningen att fastställa Ledamöterna af Nämden till 9, sedan alla jäfvade afgått. Detta antal ansågs så mycket mera passande, som det närmar sig till det vanligen domföra af 7 personer, och dessutom är lämpadt efter den pluralitet af 2/3, hvars sammanstämmande mening Beredningen ansåg nödig för att utgöra ett gällande Domslut. Häremot anförde en Ledamot att Nämndens antal borde åtminstone vara 12 eller 16, emedan, då Boktryckeri någonstädes finnes, det väl ock måtte finnas så många personer, som läsa och bedömma Boktryckeriets Producter. En annan Ledamot trodde att man, emot Allmänna Lagens förordnande, ej kunde äska någon större pluralitet till gällande beslut, än nätt opp de flesta rösterna. Beredningen åtskildes kl. */2 2. Den 11 Juni 1812 e. m. Justerat d. 12 Junii 1812. A. G. Mörner. Thorsdagen den 11 Junii kl. 5 eftermiddagen sammanträdde R. H. S. Constitutions-Utskotts nedsatte Beredning öfver Tryck frihets-mål, då alla dess Ledamöter voro närvarande. Till fortsättning af Beredningens göromål på förmiddagen, oell i sammanhang med då fattade beslut att Nämden skall utgöras af 9 Ledamöter, beslöts att de på följande sätt utses 3 Hvardera Parten väljer 4 och Domaren 5 Personer. Parterna göra laga Jäf, som af Domaren pröfvas, hvarefter de af gåendes rum fyllas genom nytt val af den, sorn de jäfvade tillsatt. Då antalet 13 derefter är fyldt. Jäfvar Hvardera Parten efter godtycko 1 af hvarannans och 1 af Domarens utsedde män. De återstående 9 utgöra behörig
Efter denna öfversigt af arméens pensionsförhållanden och Rikets Ständers derom yttrade åsigter, gå kommitterade nu att uttala sina tankar i detta för arméen så vigtiga ämne. Arméens pensionskassa, hvars verksamhet i ofvan uppgifna ändamål nu fortgått mer än hun drade år, och som till en stor del blifvit bildad genom bidrag af arméens tjenstemän, är således, i motsvarande mån, att anse såsom arméens enskilda tillhörighet. Genom densamma, äfven om den saknade understöd af staten, se sig delegarne betryggade att erhålla ett, visserligen ringa, men dock säkert understöd på sin ålderdom. Att nu afhända arméen denna tillhörighet kunde alltså i flera afseenden synas mindre välbetänkt och bör derföre, i kommitterades tanke, endast af särdeles giltig anledning ega rum. En sådan anledning torde dock redan länge halva varit för handen, bestående deruti, att pensionskassan, äfven med sitt närvarande understöd af statsverket, är och framgent måste förblifva otillräcklig för sina delegares nödtorftiga pensionering, och att för detta ändamål särskilda • fyllnadspensioner måste från statsverket påräknas. Vid sådant förhållande anse sig kommitterade icke kunna undgå att biträda den af Rikets Ständer uttalade åsigt: ”att arméens pensionsväsende icke kan blifva ändamålsenligt ordnadt, med mindre än att hela pensionsväsendet öfverlemnas åt staten, som sålunda borde öfvertaga arméens pensionskassa, men deremot ock ensam besörja pensioneringen”, utan något bidrag dertill af löntagarne. Då kommitterade sålunda, för sin del, tillstyrka bifall till Rikets Ständers framställning om öfverlåtelse till statsverket af arméens pensionskassa, sker sådant i den fasta öfvertygelse att statsverket, vid en dylik förändring, icke lärer undgå att, utan rubbning af dittills gällande förhållanden, öfvertaga pensionskassans alla förbindelser till dåvarande pensionärer. 1 sammanhang härmed och för att, genom en förstärkning af Wadstena krigsmanshuskassas tillgångar, kunna vinna en nödig förbättring i det afskedade manskapets pensioner, hvarom närmare
Och hvilken denna » natur » och denna » rätt » är, kan ej » absolutistiskt » utpekas. Det finnes ett » lagom », och hvilket detta är skall individuellt tillämpad etik och dietetik lara. Paulus t. ex. drager en gräns ofvanför detta, då han talar sina skarpa ord om » vishet i själftagen gudstjänst och Ödmjukhet och skoningslöshet mot kroppen », en gräns nedanför, då han säger: » dragen icke omsorg om köttet till begärelser! » Det passar än i dag stundom att säga till nervöst sjuklige: » Drick icke längre endast vatten, utan bruka något litet vin för din mages och dina ofta påkommande krämpors skull. » Och hvarför skulle vinet då betraktas endast som medicin. Äfven den lilla njutningen att det smakar godt kan den dystert nervöse väl tillåta sig att känna. » Gack, ät ditt bröd med glädje och drick med gladt mod ditt vin — —! » säger Predikaren. » Dina kläder vare alltid hvita, och olja fattes ej på ditt hufvud! » Jag säger det till kristna med asketiska tendenser, som förneka berättigandet af sund njutning och lefnadsglädje. Men det må icke missförstås, som vore det ett pläderande för det som vanligen kallas att njuta och som adlats med namnet » lifsglæde », ty detta är faktiskt ofta ingenting annat än ett sväfvande mellan rus och bakrus. Jag förbiser ej den så ofta framhållna nödvändigheten af att på grund af samhällsoch andra förhållanden få försaka mycket af det, som borde vara mänsklig naturrätt. Men jag vill ej vara med om att göra samhället till en syndabock par preference. Vore ej det förkättrade samhället så pass bra, som det är, så skulle vi ha det oändligt sämre ställdt. Vi böra erkänna, att de största syndabockarne äro vi själfva. Hade gammal god sed, fäderneärfd kristen opinion ej lagt kapson på samhällsförbättrarne, skulle vi ha kommit långt djupare ned i eländet, än vi nu äro. Den nervöse är icke » normal ». Det är en klar sak. Det finnes i vår tillvaro icke många skarpa gränser, och det finnes bestämdt ingen skarp gräns mellan normalitet och galenskap. Man kan vara till hälften det ena och till hälften det andra.
Ifrån den dag denna Förordning blifvit offentligen kungjord, må ingen, vare sig nu befintlig eller framdeles tillkommande Hypotheks-förening, eller hvilken annan kredit-inrättning som helst, än allena den Allmänna Hypotheks-banken, utgifva tryckta eller graverade, till innehafvare!) ställda, pä viss årlig afbetalning eller på uppsägning lydande räntebärande obligationer, i hvilka för upplåningen säkerhet i jordegendom på landet utlofvas; härunder dock ej inbegripna obligationer til! det belopp, som nu befintliga Hypotheks-föreningar, till följd af allaredan afslutade, bindande, länekontrakt, äro förpligtade att mot inflytande lånemedel utfärda. Statsoch Banko-Utshottcts Memorial M 40. § 6. Denna § är återremitterad af Preste-, Borgareoch Bonde-Stånden med anmärkning, att en så omfattande och vigtig stats-anstalt som Hypotheks-banken icke borde få träda i verket så snart blott en enda Hypotheks-förening anmält sig till inträde i Hypotheks-banken för den jemförelsevis obetydliga summan af en million R.dr; hvadan förhöjning i detta minimum yrkats; hvilken mening ock är vorden gillad af Ridderskapet och Adeln, som beslutat, att åt § 6 gifva följande lydelse: »Den allmänna Hypotheks-banken öppnar sin verksamhet så snart från en eller flere Hypotheks-föreningar anmälan göres om inträde och det sammanlagda lånebeloppet, som sökes, minst uppgår till tio millioner R:dr.» Ehuru det i § 6 intagna stadgande står i full öfverensstämmelse med den grundtanke, hvarpå hela förslaget hvilar, har Utskottet likväl, med afseende å de inom Riks-Stånden allmänt uttalade åsigter om angelägenheten att bestämma ett högre minimum för delaktighet i Hypotheks-banken, än det af Utskottet föreslagna, innan Bankens verksamhet skulle få vidtaga, ansett den minimi-summa, hvarom här är fråga, böra förhöjas till åtminstone fem millioner R:dr, samt får altså hemställa, att § 6 måtte komma att lyda på sätt som följer:
K. M. har dock icke h. o. h. afslagit detsamma, utan Chefen för Civil-Dep:tet meddelade blott, att denna fråga icke kunde för det davide hos K. M. komma i öfvervägande, derföre att vid samma tid voro under utarbetning förslag till ny bevillms-förordn. och ny kommunal-lag. Jag tror att, sedan vi nu erhållit dessa nya författnir, man icke skulle gå grannlagenheten för nära, om man nu inginge till K. M. med en förnyad anmälan i ämnet. Hr von Koch har framställt ett annat förslag, gående derpå ut, att vägunderhållet skulle ställas på entreprenad; men jag tror sannerligen att verkställigheten kommer att möta många och stora svårigheter. Jag anhåller på dessa grunder, att R. o. Ad. ville afslå Gr. Sparres förslag, och återremittera denna punkt af Betänk:t. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Man kan visserligen icke neka, att detta onus är ganska tryckande i åtskilliga orter. Det är dock en börda, hvilken, likasom så många andra, från urminnes tid ålegat jordbruket. Att nu, som Gr. Sparre åsyftar, på en gång kasta detta onus på kommunen, synes mig i hög grad otjenligt, isynnerhet med afseende å de grunder, efter hvilka för närvide de kommunala utskylderna utgå. Min uppfattning af den nya kommunal-författnm är nemi., att densamma tillerkänner jordbrukaren alldeles för mycken lindring i pålagor och för liten betydelse inom kommunalstämman. I denna, äfvensom i afgifterna, deltaga en mängd personer, som förut varit Den 30 Mars. 423 derifrån befriade, såsom tjenare, förvaltare, m. fl.; och att nu lägga på dem denna nya börda, synes mig obilligt. Hr von Köchs förslag synes mig deremot förtjent af mycken uppmärksamhet, och torde vara ett godt sätt att lösa frågan. Om således R. o. Ad. vill återremittera ärendet, med instämmande till större eller mindre del i de åsigter, Hr von Koch framställt, så har jag ingenting deremot.
Skrifvelse N.-o 2gS. Vid desse nu uppräknade Verk,. Embetsställen och Myndigheter charteras handlingar och skrifter som följer: irsta a;dra 3:<li e 4:d 5:tc 6:tc AfdelAfdelAfdelAfdelAfdelAfdelning ning ning. ning. ning. ning. R;dr sk. R:dr ak. R:dr sk. Rjdr sk. R:dr sk. R:dr sk. Berättelser om Rågångar, lika med Attester. Besigtnings-lnstrument, lika med Attester. Besvär, lika med Ansökningar. Betyg, om bofasthet, ograverad egendom, slägtskap, frejd; och ålder turn. lika roed Attester. — ifrån Skolor och Gymnasier, frie. •— Nationsvid Universiteten, frie. Bevis om Rågångar ) — ur Diarier, m. m. > lika med Attester. —• ifrån Kong). Maj:ts Cancelliet Bilagor, som åtfölja inlagor mraoch ej' serskildt i denna Förordning nämnas, lika med Afskriften Bofasthets-Betyg, lika med Attester. Borgenskrifter, lika med Ansökningar. Caulionsskrifter, lika med Ansökningar. Expeditions-TJtskoltets Förslag till und Skrifvelse N.o 296. 555 Deductioner och Contra-Deductioner, lika med Domar och Utslag. Deposilions-Altester eller bevis} Diarii-bevis \ lika med Attester. Domboks-Uldrag j Duppliker, lika med Ansökningar. Egendom, bevis om ograverad, lika med Attester. Executorial, lika med Domar och Utslag. Exceptioner, lika med Ansökningar. Frejl-betyg, lika med Attester. Fullmagter, Rättegångsm. m., lika med Conslitutorial. Förklaringar, lika med Ansökningar. Förordnanden till förrättningar, lika med Conslitutorial. Gravationsbevis, lika med Attester. Handlingar eller Utdrag derutur, lika med Attester. Imtnissioner, lika med Domar. Inlagor, lika med Ansökningar.
JYs 69, med förslag till vissa förändrade föreskrifter i 7:de artikeln af gällande Banko-Regl:te, fann R. o. Ad. Utsk:s framställning rör:de 216:de §:n icke föranleda-till annan åtgärd än att läggas till handlingarne, och blef förevar:de Mern. i öfrigt bifallet. Föredrogs ånyo LagUlsk:s den 25 och 27 dennes på bordet lagde Utlåt. J\s 48, i anledn. af gjorde anmärkmr vid Utsk:s Betänk. M 37, öfver väckta motioner, ang:de brollmåls-lagstiftningens förbättring. Sedan R. o. Ad., uppå derom af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., förklarat sig anse det i Utsk:s Utlåt, afgifna förslag till författa. böra §-vis företagas till pröfning, anmälde sig och yttrade 'Gr. Lagerbjelke, Gust.: Jag hemställer, att R. o. Ad. täcktes för hvarje § låta upläsa det beslut, som Ståndet vid förra tillfället, då denna fråga behandlades, fattade, tillika med texten i Ulsk:s förra förslag. 138 Den. 30 Oktober. Utsk:s yttrande i frågan om spö- och ris-straffets uphörande blef först upläst och lagdt till handlingarne, hvarefter såsom föfemål för öfverläggningen förekom: Rubriken pä förfaltn:s-för slaget. Gr. Sparre, Erik: De förändringar, som af Utsk. blifvit vidtagna i förevande Utlåt., bestå dels deruti, att 50:de[kap. iM.B. blifvit intaget bland de lagstadganden, som Utsk. föreslagit till uphäfvande. I sitt föregtde Betänk, hade Utsk. icke uptagit della kap. till uteslutande, derföre att Utsk. ansåg detsamma, såsom handlande om stöld af öfvermage, icke böra förändras. Det innehåller, alt öfvermage, som stjäl, skall näpsas af sina föräldrar eller sin målsman.