Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då R. o. Ad. synes hafva för afsigt, att bevilja alla begärda anslag, finnér jag visserligen alt det icke lönar mödan, att nu uppträda mot beviljandet af ifrågavar. anslag; men jag anhåller likväl att få fästa uppmärksamheten derpå, att konsislorii-notarierne icke hafva så ringa inkomster af de s. k. sporllerne, och då deras aflöning hitintills varit för dem tillräcklig, tror jag icke, att det är skäl att, under en tid då statsmedlen tagas i anspråk till flera vigtiga föremål, nu Den 0 Maj f. m. 383 bevilja den ifrågavar. tillökningen, hvarföre jag anhåller om bifall till betänk. Frih. Cederström: Såsom skäl för bifall lill Utsk:s ifrågavar. betänk, har den siste talaren åberopat de sportler, konsistoriinotarierne hafva att tillgodonjuta. Den värde ledamoten lärer då icke hafva lemnat någon uppmärksamhet åt det af Hr von Hartmansdorff uppgifna förhållande, att sporllerne numera äro i aftagande och att det jemväl är lyckligt alt så är. Det måste naturligtvis alltid vara en fördel, att man vet hvad man har att i årlig löne-inkomst påräkna, och att den, som har att hos en embetsmyndighet något tillrätta, icke må i minsta mån kunna föreställa sig, att målens utgång beror af hans frikostighet mot den, som dem handlägger. Uti sin reservation har biskop Hedrén ådagalagt, alt konsistoriinotarierne äro öfverhopade af mångfaldiga bestyr; och om dem icke beviljas tillökning till aflöning åt deras amanuenser, måste desse aflönas af konsistorii-notariernes egna, icke öfverdrifna inkomster. Denna omständighet jemte de tilltagande göromålen hafva ovilkorligen till följd, alt ganska få konsistorii-notarier längre lid qvarstanna vid berörde syssla, utan måste, efter några års tjenstgöring, för deras bättre utkomst och af trötthet vid notariatets börda, söka pastorat. Sådana täta ombyten kunna icke vara tjenliga för den alltid önskvärda kontinuiteten uti ärendens behandling vid ett embetsverk. Mig synes alt redan af denna orsak det vore billigt att bevilja det föreslagna ganska ringa beloppet.
I hem, der man känner sina pligter som föräldrar, der sörjes också för luftiga, soluppvärmda barnrum och fullkomligt passande beklädnad och näringsmedel för de små menniskoplantorna, så dessa kunna trifvas och växa. Barnsköterskan har satt sig in i sin sak och är med lif och själ fästad vid sina små rosiga, knubbiga skyddslingar, hvilka obetingadt lyda henne, liksom de lyda föräldrarne, emedan hennes och deras tillsägelser aldrig få upphäfva hvarandra. Är modern förhindrad, är det den kunskapsrika sköterskan, som åtager sig barnens första undervisning. Hon sysselsätter de små med lekar och ser till, att de ej på något rått eller omildt sätt ryckas ut ur den fantasiverld, som leken skapar. Hon berättar dem lämpliga sagor, förtäljer dem så mycket om Gud och hans kärleksverk, som barnasjälen kan fatta, och hon gör dem så småningom bekanta med bibelhistoriens och fäderneslandets mest tilltalande personligheter, utan att derför hålla barnen i något slags skoltvång eller i otid bråka med läsning. Genom denna ständiga sysselsättning och en jemn, kärleksfull behandling undvikes allt det barnkammarbråk, som i många af våra hem göra barnen till en sann plåga för vuxna menniskor. Ligger der något afskräckande eller förnedrande i en sådan barnsköterskas ställning? Tvärt om måste det för hvarje ung, barnkär qvinna vara en sann fröjd att i ett så mak tpåliggande värf få använda sina krafter och sin intelligens. När vi veta att mången flicka nätt och jemt förtjenar sin föda genom alt sitta inom kassörsdisken, bör det ej kunna blifva lönevilkoren, som göra det vanskligt att få barnvården lagd i bildade qvinnors händer, synnerligen som det är allt skäl antaga, att förmögna och välbergade föräldrar, hvilka, då de se, att det är möjligt att få en sådan skatt i huset, skola göra hvad möjligt är för att ersätta ett arbete, som i det stora hela är oersättligt.
I sammanhang härmed har föreskriften uti 11 § 12 mom. om uppvisande vid mantalsskrifning af handlingar, hvarigenom egande eller åborätt till rusthåll öfvergålt lill annan person, utan att lagfart eller införsel i anledning af sådan handling blifvit beviljad, funnits böra, såsom saknande all vidare tillämplighet, ur författningen utgå. Vid 8 §:s 5:t morn. har E. K. M:t föreslagit den förändring, att öfverlåtelse och transporl-bref å kronohemman måtte förses med slämpladt papper enligt samma grund som andra köpebref, samt å skatllagde nybyggen med hälften, i stället att de (orra hittills endast dragit hälften och de sednare fjerdedelen af hvad för köpebref finnes bestämdt. För den sålunda föreslagna förändring äro några särskilda skäl likväl icke anförda, och Rikets Släuder anse sig, vid sådant förhållande samt i betraktande af de skiljaktiga förmåner, som med dispositionsoch eganderätt. till jord äro förenade, icke kunna biträda omförmälda förslag, utan har 5;te mom. bibehållits oförändrad!. Vid granskning af denna § i öfrigt hafva Rikets Ständer tagit i öfvervägande framställda förslag derom, alt utländska försäkrings-bolag, vare sig för lif eller egendom, hvilka här utöfva sin rörelse, derför böra erlägga skatt, samt att denna skatt borde utgå genom slämpladt papper å försäkrings-bevisen. Men under fullt erkännande af rättvisan och billigheten utaf en sådan beskattningsåtgärd, hafva Rikets Ständer dock ansett densamma icke böra erhålla en så vidsträckt tillämpning, alt den kunde leda till monopoliserande af våra inhemska försäkrings-anstalter.
Ett sådant ohyggligt lefverne, som höres från Raseborg, från Grefve Axels underhafvande, måtte väl icke drabba någon der jag kan något förmå. Ett sådant pinande och skinnande lär väl heller ingen annorstädes komma i fråga, men mycket mindre vore redan illa.” ”Ja, vår granne på Kapellstrand ger ingalunda heller godt exempel. Folket der klagar mycket. De påstå att när herrn far ut kring ägorna, så begagnar han en liten vagn, som drages af hans bönder, i stället för hästar, och han sjelf kör och för piskan. Sådant kan väl Qvidja-fogden icke våga försöka; men jag träffade nyss Ola från Nygård, som öfver ansigtet hade en lång röd strimma. Den hade fogden slagit honom med ridspöet när han red förbi och karlen ej bugade sig nog djupt för honom. En annan karl, som sade sig heta Måns från Skogstorpet, mötte jag med hustru och barn på isen. De höllo på att vandra bort, för att de icke kunnat erlägga den skatt fogden pålagt torpet, emedan mannen legat hela vintern sjuk och hustrun hade svårt att ens skaffa dem hvad de för hvarje dag behöfde till att äta. Jag gaf mannen hvad han behöfde för att betala för sig, att han skulle få stanna qvar. Sådant der törs fogden ej företa i de närmare gårdarne, men kommer man på en mil från hufvud-gården, så börjar sådant spörjas. J ser således, morkär, att det är godt att jag vistas något derute, för att taga reda på oskick.” ”Var uppmärksam, min käre son, se till att allmogen ej må förtryckas, men se ock till att du icke tror på en hvar som löper med sqvaller. Sanningen måste alltid utletas innan man dömer. Visserligen äro våra underhafvande födde till att tjena oss, men att sörja för deras trefnad och lycka, och med godhet bemöta den ringe, måtte väl alltid vara herrarnes skyldighet, då de af Gud erhållit den stora förmånen att vara födda i ett högt stånd och äga makt och förmåga att skydda den ringa.”
Så länge Rikets Ständers Bank är innehafvare af alla de icke inlösta obligationerna, hvilka för närvarande utgöra ett antal af 550 st. och lyda å ett belopp af Två millioner tvåhundra tusen Ridr Banko eller Tre millioner trehundra tusen Ridr Riksmynt, bör, vid obligationernas infriande, följas deras nummerordning; men derest ett annat förhållande inträffar, skall genom lottning, som inför Fullmågtige i Riksgälds-kontoret vid öppna dörrar förrättas, bestämmas hvilka obligationer för året komma att inlösas, och skola dessas nummer sedermera kungöBih. till II. St. 4 Sami. 1 Afd. 3 liand. 9 Haft. 2 10 Stats-Utskottets Memorial N:o 183. ras frenne gånger i allmänna tidningarne, sista gången inom Tre månader före inlösnings tiden. § 8. Den i Riksgälds-kontorets räkenskaper, under rubrik: Rikets Ständers Lånebanks fordran, upptagna skuld, härrörande trän de af Riksgälds-kontoret, emot diskonts-vilkor och Två procent ränta, begagnade förskott, och hvilken skuld, enligt upprättad liqvid, vid 1823 års slut utgjorde Fyra millioner fjortontusen åttahundrafemtiotvå R:dr 16 sk. 3 rst. Banko eller Sex millioner tjugotvåtusen tvåhundrasjutioåtta R:dr 51 öre Riksmynt, kommer att, utan någon afbetalning eller räntas beräknande, fortfarande inom linien i räkenskaperna upptagas. §• 9. Till följd af Kongl. Maj:ts den 11 Januari 1859 meddelade dom i fråga om Kongl. Maj:ts och Kronans skyldighet att inlösa de för tillskott till Trollhätte slussverksbyggnad, under den 1 Mars 1750 utfärdade så kallade lottsedlar, må ännu utelöpande dylika sedlar, som i sådant ändamål hos Riksgälds-kontoret företes, under tiden intill nästa riksdag, af detta Yerk efter stadgad myntförvandling inlösas samt derå upplupen, förut icke betald, ränta godtgöras efter
Kavaljererna upphöra att bringa mat och vin, att draga ur korkar och tappa öl. De draga en suck af lättnad, i känslan af att faran är öfverstånden. Men just då synes ett ljus i ett af stora byggningens fönster. Alla, som se det, skrika till. Det är en ung kvinna, som bär ljuset. Det varar blott ett ögonblick. Synen försvinner; men folket tror sig ha känt igen henne, som bar ljuset. »Hon hade stort, svart hår och röda kinder,» ropa de. »Hon är här. De ha henne gömd här.» »Åh, kavaljerer, ha ni henne här? Har ni vårt barn, hvars förstånd Gud tagit, här på Ekeby? Gudlöse, hvad gören I med henne? Här låten I oss ängslas för henne hela veckan, söka henne hela tre dagar. Bort med vin och mat! Ve oss, att vi tagit mot något af er hand! Ut nu först med henne, sedan skola vi veta, hvad vi hafva att göra med er.» Det tamda vilddjuret ryter och vrålar. Med några vilda språng störtar det fram mot Ekeby. Folket är snabbt, snabbare ändå kavaljererna. De störta upp och bomma till förstugudörren. Men hvad kunna de uträtta mot denna påträngande hop? Dörr efter dörr slås upp. Kavaljererna kastas undan: de hafva inga vapen. De trängas in bland den täta hopen, så att de ej kunna röra sig. Folket skall in och finna Nygårdsflickan. I det innersta rummet finna de henne. Ingen har tid att se efter, om hon är ljus eller mörk. De lyfta upp henne och bära ut henne. Hon skall ej vara rädd, säga de. Det är bara kavaljererna de vilja åt. De äro här för att rädda henne. Men de, som nu strömma ut ur byggnaden, mötas af ett annat tåg. På den ödsligaste platsen i skogen hvilar ej mer liket af en kvinna, som störtat utför den höga branten därofvanför och dött i fallet. Ett barn har funnit henne. Sökare, som glömt sig kvar i skogen, ha lyft henne på sina axlar. Där komma de. Skönare än i lifvet är hon i döden. Fager ligger hon med sitt långa mörka hår. Härlig är gestalten, sedan evig frid hvilar däröfver.
Öfrige afslutade förrättningar uppgå till 273, utgörande hufvudsakligen längdemätningar, såsom rågångar och vägdelningar, till ett belopp af 3,309,901 alnar. Fattigvården har öfverallt inom Länet blifvit ordnad i öfverensstämmelse med Kongl. Förordningen af den 25 Maj 1847 och Fattigvårds-ieglementen stadfäslade. Tiggeriet bar visserligen förminskats, särdeles i Upsala stad, som, genom frivillige sammanskott och öfverenskommelse att ej i hus och på gator utdela allmosor, utan hänvisa de behöfvande lill en för dem beredd soppoch bröd-utdelnings-anstalt, i detta afseende föregått med ett hedrande exempel. Emedlertid är obestridligt, alt tyngden af faltigunderhållet år ifrån år ökas till en grad, som måste väcka de allvarligaste bekymmer och nödvändigt påkallar de kraftigaste åtgärder. Nyss åberopade Kongl. Förordning har väl icke mot detta onda anvisat något botemedel, men ej mindre genom de stadganden, Berättelse öfver Upsala Län för åren 1848—1850. 3 18 som afse fattigvårdens allmänna ordnande på ett med rättvisans och mensklighetens fordringar öfverensstämmande sätt, än äfven genom bestämmandet af nja grunder både för försörjningsskyldigheten och försörjningsrältigheten, medfört den fördelen att vidden af den allt mer tilltagande pauperismen blifvit känd och dess följder för framtiden åtminstone anade.
Du ja, du som sjelf har herrskapsblod i dig af far din, som ingen vet hvad han var för en, mer än att han var herreman, men jag som är af en stackars tjenareslägt ... med mig är det annat... Det är väl så, att far min skyller det att jag känner det sturskt i mig. Jag tål inte deras högfärd. Men du vill vara högfärdig sjelf, Leena. När en är förnäm emot mig, så är det som tog det mig i bröstet, så jag måste spotta åt dem. Jag blir så arg så, och patron, ja vore det inte att det skulle bli ledsamheter för dig, så skulle jag allt en gång bulta honom mjuk med brödspettet här. Kära hustru, du är ung, och sinnet sitter ännu hårdt i. Men jag Han försjönk i tankar och skulle ha förblifvit tyst, om icke hustrun tagit till ordet. Är det slut nu det du skulle säga mig? Då är väl bäst jag går ifrån dig nu? Han tummade på mössan, som legat honom på knäet, och sade dröjande: Jag tänker att du får vara min prest, Leena, jag skall säga dig alltihop, så är vi sen qvitt, och du kan göra hvad du vill: gå med honom, friarn din, eller stanna qvar med mig och barnen. Hvar var jag, jo vi reste... Alltnog, det var med ett herrskap, hos hvilket herr Emil då var informator. Vi voro i Paris ett år ... jag var deras, herrskapets, tjenare och min lön fick han, min herre. Dottern i huset, kommerserådets dotter, hade med sig sin fostersyster, Olga Alén, som sades vara en rik flicka. Patron tyckte visst om någon som var fattig, någon här hemma, men han förlofvade sig i alla fall med fröken Olga, som han visst aldrig tyckte om. Det var för penningars skull förstås, hon var mycket ung. Sexton år eller så, såg inte någonting ut, var blyg och rädd för alla menniskor. Jag vet inte hur han bar sig åt för att få henne, men så blef det i alla fall, och när vi efter ett års dröjsmål derute foro hem igen, blef det förlofningskalas.
Jag lyckönskar verkligen den ledamot af Ståndet, som besitter så skarp blick och sådan förmåga att ransaka njurar och hjertan, att han kan upptäcka nya motiver, icke allenast till motionärens förslag, utan äfven till Utskits beslut; men jag kan icke annat än uttrycka min förvåning öfver djerfheten att officielt gifva luft åt sådana beskyllningar, och jag tror, att ett Utsk., likasom en motionär, har rätt att icke 1a andra motiver sig tillagda, än dem, det på vanligt sätt tillkännagifvit. Hvad sjelfva saken angår, så ser jag i Ekon.-Utsk:ts hemställan, att R. Sl:r måtte aflåta en underd. skrifvelse af föreslaget innehåll, endast en konseqvent fortsättning på den bana, som vi sedan åratal inslagit, eller att söka borttaga alla i förväg lagda hinder för utöfvandet af en lofvärd industriel verksamhet. Det är sannt, att frågan nu gäller att borttaga de skrankor, som resa sig, icke inom vårt lands råmärken, utan mellan detta land och ett annat; men detta andra land är Danmark, till hvilket vi stå i helt annat förhållande, än till öfriga närgränsande stater. Svensken har samma språk, samma religion, samma sedvänjor, samma uppfattning af lifvet som Dansken; han förstår Dansken; men han förstår ej Tysken eller Ryssen. Några vådor deraf, att R. St:r i djupaste underdånighet göra en framställning hos K. M:t, kan jag ej finna; K. M:t eger ju dervid fästa det afseende, som saken anses förtjena. En bland de talare, som först yttrade sig och hvars namn står främst bland reservanterna inom Utsk:t, har förklarat, att, om R. St;r beslutade en sådan framställning, skulle det se ut som om Ständerna ville utöfva en påtryckning på Regeringen. Då likväl representationen eger yttra sig i ämnen, som angå rikets styrelse och förvaltning, kan det väl ej anses otillbörligt, om den på ett så oskyldigt sätt uttalar sin åsigt i denna fråga.
Mantalspenningar, upptagna år 1854 till 514,500 R:dr och år 1858 till 520,000 R:dr och hvaraf, i anseende till folkmängdens årliga tillvext, inkomsten synts kunna beräknas till 10:o. Bötesmedel, kalkylerade år 1854 till 52,500 R:dr och år 1858, med tillägg af restantier, till 85,000 R:dr, samt nu, med inberäknande af restantier, 25,000 R:dr, upptagna till 11:o. Kavalleri-regementenas Häsl-vakans-spanmål, beräknad, såsom förut, till 140,175 kubikfot å 2 R:dr för kubikfoten 12:0. Prop. M I, om Statsverket 1859. Tillfälliga rotevakans-afgifler, vid de tvänne sednaste Riksda garne beräknade till 6,000 R:dr oell nu antagna till 7,000: 1 To. Vakans-afgifter af nyrolerad jord, hvilka, beräknade år 1854 till 45,000 R:dr och 1858 till 43,000 R:dr, nu, då inkomsten synts vara i stigande, utförts med 55,000: 15:0. Rotevahans-afgifl af utsockne frälsehemman i Halland, beräknad år 1854 till 12,375 R:dr och år 1858 till 12,000 R:dr, samt nu, i anseende till dess årliga stigande, upptagen till 16,000: 16:o. Tross-passevolans-afgiften, som år 4 854 upptogs till 26,520 R:dr och nu blifvit bibehållen vid samma beräkning sorn vid sednaste Riksdag eller 26,500: 4 7:o. Bålsmans-vakans-afgiften, beräknad år 1854 till 54,000 R:dr samt år 1858 till 60,000
Afskrifning för afrinning, afdunstning och profver 132. 10. 16. Leverering till krutbruken'.., 16,094. 18. Jfr Summa 16,227. 9. — § 2. Följande, enligt räkenskaperna uppgjorda tabell utvisar för hvarje län beloppet af den under revisionsåret levererade salpeter, äfvensom förhållandet med de vid samma års utgång utestående panneoch ladulån: Under året levererad Utestående lån , salpeter. vid årets slut. Lisp. Skålp. Lod. R:dr. Öre. Upsala län 871. 11. — Stockholms dito 554. Östergöthlands dito *• 900. Inlösningspriset å salpeter har, i likhet med hvad för föregående år ägt rum, för revisionsåret varit bestämdt till 9 R:dr Runt per lispund. § 3. Denna fonds kontanta behållning utgjorde vid revisionsårets början 175,273 R:dr 43 öre och vid slutet af samma år 199,660 R:dr 79 öre; och då utgifterna under året vida understiga det fonden tilldelade statsanslag, anse Revisorerne, att någon del af nämnde betydliga behållning kunnat genom utlåning göras fruktbärande. § 4. Vid anställd inventering hafva fondens säkerhetshandlingar befunnits i behörig ordning. Topografiska korpsen. Den öfver extra statsanslaget till Topografiska korpsens arbeten för revisionsåret upprättade räkenskap, som ännu icke undergått granskning i Kongl. Kammarrätten, har hos Revisorerne ej föranledt till någon anmärkning. - 84 — Nedanstående tabell lemnar redogörelse för förhållandet med utgifter: Debet. Balans från år 1858: Tillgångar * Uppbörd: Statsanslag till topografiska arbeten 27,000: — Hyresmedel 1,600: — Innehållne tjenstgöringspenningar 1,125: — Krigsarkivets räntemedel 123: 75. Till Hermelinska karteverket 1,301: 86. » Länsdito 1,291: 4. » Militärdito 201: — Balans till år 1860: Skuld > Summa Credit. Balans från år 1858:
Nej, Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg 5 §. i Utskottens Förslag böra alldeles utgå, Ropades starka Ja, jemte några Nej. X anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, att som, efter hvad Hans Excellence tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, Ridderskapet och Adelil således bifallit den sist framställde propositionen, G. Herr Hjerta: Jag underställer Pierr Grefven och LandtMarskalken samt Ståndet, men hufvudsakligast Herr Grefven och LandtMar-. skalken, huruvida det icke skulle kunna gå an att denna §. blefve au suspend tills vi afgjort, om någon sådan lag, som här omtalas, skall stiftas. Bifalla vi denna punkt, är det gifvet, att vi mäste gå in på den kommande lagen, eller åtminstone p.å lmfvudsaken, att en sådan skall stiftas. Bestämma vi först detta, kunna vi sedan införa denna §; men då skola vi antingen nu straxt komma till hufvudsaken, det är, frågan om den uppgifne lagen, eller ock uppskjuta denna §. såsom jag yrkat? Jag skulle tro, att om det går an att dröja med denna. Den ii Januarii f. m. 27 §. tills Betänkandet N:o 16 är afgjordt, liar saken sin bästa form. I annat fall anmäler jag 111ig för att bestrida bela §:n. Friherre Cederström: I öfverensstämmelse med slutmeningen af den siste Talarens yttrande bestrider jag hela denna §, ehvad Ridderskapet och Adelil . finnér för godt att stifta en lag eller icke, ty stiftas den, så behöfves icke detta stadgande, och stiftas den icke, blifver det en oformlighet. Jag skulle tro, att hvad i lagen för BancoVerket under N:o 16 förekommer, hörer till Instructionen för BancoFullmägtige; och att, beslutet må blifva hvilket som helst, denna §. i alla fall blir alldeles öfverflödig. Jag anhåller således om proposition, att den helt och hållet uteslutes, Herr von Hartmansdorff':
(Drager fram hennes fot). EMMY. Hvad tänker baron på? BARON. (får fatt i foten under hennes motstånd) Det vet ni mycket väl! Jag tänker knyta ert skoband, – det tänker jag. EMMY. (ger med sig) Åh, så envis! BARON. (knyter bandet) Nå, ni har ju helt vackra skor, och edra fötter är minst lika små som förut! Hvarför då gömma dem? GENERALEN. (har kommit in från tamburen, stannar en stund och betraktar dem, utan att de se honom). Kors en så liten näpen herdescen! Jag tror Fredrik tar lektioner som kammarjungfru. (Emmy far ihop). BARON. (helt lugnt utan att vända sig eller afbryta sitt förehafvande) Ja, jag skulle minsann behöfva litet mera öfning. Det är så länge sedan jag snörde en fruntimmers sko. I vanliga fall är det obekvämt. Men det här är bekvämt. Se så, nu är det färdigt! Vi kan fortsätta med granen nu, fru Stjernfelt. GENERALEN. Fru Stjernfelt väljer värkligen litet besynnerliga attityder för att låta betjäna sig ... FRU STJERNFELT. Jag klär julgranen, vet jag. Jag är inte lång nog att räcka ... GENERALEN. Kallas det nu för tiden att klä julgranen, när ett fruntimmer flyger upp på en stege, för att låta en herre knyta sina skoband? BARON. Jag vet inte om det är den tekniska termen. Hvilket namn hade det i farbrors ungdom? GENERALEN. (kort) Imbecil! BARON. Farbror lille, kom hit ett ögonblick och var imbecil i mitt ställe, så ska jag räcka fru Stjernfelt mera konfekt och äpplen! GENERALEN. (smått afväpnad) Tack! Fru Stjernfelt får nöjas med dig ensam vid sina fötter! (vill gå in i sitt rum). BARON. Gå inte dit, farbror! Julklappshemligheter! GENERALEN. (misslynt) Man har ju ingen vrå för sig själf i sitt eget hus, engång! EMMY. Nu är det färdigt. (Baron hjälper ned henne. Hon går ut till vänster). BARON. (fram emot generalen)
Då likväl sjelfva arbetet ej kan vara särdeles långt medhunnet innan tiden för nästa riksdag, är det visserligen mindre vigtigt, huru stor summa som nu för ändamålet afsättes, men lämpligast torde dock vara, alt den bestämmes till det belopp hvartill kostnaden för en af de här ofvan omförmälde sektionerna förslagsvis kan anses uppgå, eller till 5 millioner R:dr. af Herr Friherre CederstrÖ7Ti, Rudolph, som, med instämmande i den af Herr Friherre Åkerhjelm afgifna reservation, förklarade sig likaledes anse Hörr Bildts åsigt om tillåtelse för enskilde, att, på uppgifvet kätt, till stambanors anläggande medverka, förtjena afseende hos Rikets Ständer. af Herr E. G. Grupe, hvilken instämde uti Herr Bildts reservation. 22 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 973. af Herr Wcevm ”Den stora vigten för vårt lands industriella utveckling af förbättringar uti dess kommunikations-anstaller, är af ingen förnekad, och lämpligheten af jernvägars anläggning för detta ändamåls vinnande är numera af få betviflad. De flesta torde också erkänna angelägenheten deraf, att vi icke dröja att tillegna oss ett så verksamt medel till höjande af vårt nationella välstånd och deraf följande oberoende och makt. Många hysa deremot farhågor för alt våra finansiella resurser icke medgifva ett så skyndsamt fortgående på den för målets uppnående utstakade banan, som vore önskvärd!, och ingen kan bestrida nödvändigheten af varsamhet vid ordnandet af de nya förhållanden, uti hvilka Stat och Folk, genom större jernvägars anläggande i landet, inträda, och om hvilkas beskaffenhet vi hittills förvärfvat så föga erfarenhet.