Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Pdksdagsfullmägtige Anders Ericsson och Lars Olsson från Örebro Län hafva, uti hvarför sig till Bonde-Ståndet ingifna och derifrån till Stats-Utskottet remitterade Memorial, hemställt, att, med afseende på det betryck, hvari Carlskoga och Lerbecks Bergslager, genom mångfaldige uppgifne omständigheter, sig befinna, befrielse eller lindring uti tionde-afgiften för tackjernstillverkningen inom nämnde Bergslager måtte ega rum. Och hafva derefter Riksdagsfullmägtige Pehr Persson från Nora, Lindes m. fl. Bergslager i Örebro Län, ./ E. Jansson från Wermlands Län och Lars Persson från Westerås Län äfvenledes yrkat nedsättning i tiondejernet för de Bergslager, för hvilka de vid innevarande Riksdag äro Fullrnägtige. I anledning häraf får Utskottet anföra, att, örn än förenämnde Bergslager, såsom uppgifvet blifvit, skulle vara i behof af lindring eller nedsättning uti tionden för deras tackjernstillverkning, är dock lätta förhållandet härutinnan ännu ej genom vederbörande Embetsverks eller Autoriteters försorg så tillförlitligen utredt och styrkt, att Utskottet deraf kunnat hemta fullständig ledning för ämnets bedömande; och anser Utskottet således ofvanberörde motioner, i deras nuvarande outredda skick, icke kunna af Rikets Ständer behandlas. Stockholm den ii April 1834* Bil. B. Utlåtande , i anledning af väckt fråga om ny hammarskalts-taxering af Jernbruken inom Småland. Från Bonde-Ståndet är till Utskottet remitteradt ett memorial af Riksdagsfullmägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs Län, hvari andrages: att, genom förfelade Controler, det egenteligen inom Småland och i synnerhet uti Jönköpings
Hvad sålunda förekommit samt af motionären framstäldt blifvit, har Utskottet i öfvervägande tagit; och då motionären icke ifrågasatt någon förändring uti hvad genom ofvanberörde Kongl, bref stadgas, rörande rättighet för andra sökande att å hemmanets emottagande emot den gamla räntan hos Kongl. Maj:ts befallningshafvande afgifva anbud — vid hvilket förhållande Utskottet icke heller kunnat angående lämpligheten af förändrade föreskrifter i detta hänseende uti pröfning ingå — finner Utskottet skäl så mycket mindre vara för handen, att tillstyrka bifall till det nu framstäldte förslag om upphäfvande endast af den för innehafvare af kronoskattehemman stadgade preskriptionstid, att sökt förmedling återkalla, som detta stadgande, efter Utskottets tanka, under nuvarande förhållanden innebär ett nödigt korrektiv lill förekommande af obehöriga förmedlingsansökningar, hvarigenom minskning i kronans inkomster och förökad tyngd i vissa allmänna besvär för andra hemman föranledes. På dessa skäl får Utskottet vördsamt föreslå Rikets Ständer, att förevarande motion icke må till någon åtgärd föranleda. Stockholm den 25 Februari 1848. 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Ulskottets Utlåtande, N:o 33. Ank. till Exp.-Utsk. d. 26 Febr., kl. i e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring af mötesplatserne för båtsmännen inom Medelstads härad i Blekinge län. Uti en inom Hederv.
M-n wälsignelse osmer den som upger och understöder ve bästa och kraftigaste medel lill desi iiijkränkande, om ej ftillkc-nistgg utrorandc, och som derigenom befordrar, med förbättrade seder/ <n förökad fä allmän som enskild wälmåga! Jämte desi, mins här anförda tanker om Brän, tving-brännmg i allmänhet, torde mig Höggunstigt tillätas att fä tillägga uagra. r-stcxioner o rKronans ännu i beha!! warande egna Bränneri-werk här i Stockhol n och i Götheborg. O n >'ägon A cknän Nstagazins i'pärt'i i detta land än widar-' skal! rorrf ra, ehuru den ock mä stä>l s och organiftr s. är bibehällundek al okwannämnde Brännerier lör Kronans räkning lika nödwägd-. it till denna inrättnings bestånd, so n sörmäistisit gero» dea winst Kronan dorck drager hw>!keu winst, päräkuad lör d si behot. ej kan. ttvhöra Utan ass ka -d för Stms W'i'tet, ej pä ann r fäkt erhällas utan ny tiliökn, q i en för, stående reda» nog trycka udo B-will, ninas >n nr. D si, bäd.a förcinäl, B-ä twinsbläu, »inge» r Stockhol ', och Götheborg för Kronans räk» ning, funt eii allmän M r .zins iiwältniag, halma ett sä nära sörba»-»re kill hwarandri, <>tt de rätteli» gen borde tillhopa bedömas. Sä länge ve fä äga det samband, kom hiti-lls sörenat d<m. bär detta Wcrket sig sjelst, lika» rillchoct af allmänna medel, och läm. nar äfwen till Stais-Wcrker alc hwad, af desi behäll» na winst öfrocrstigcr ven i Kongl.
Mot en sådan grund för löneregleringen kan likväl med skäl anmärkas: att, då lönerne i allmänhet ej äro bestämda samtidigt, utan tid efter annan, och jemväl utan behörigt förhållande sins emellan vid olika stater och korpser, en lönförhöjning efter denna regel skulle utfalla högst ojemnt; alt den skulle mest gynna de högre, men minst de lägre graderne och oftast blifva utan all betydenhet för sådane tjenster, i hvilkas löner sportler väsendtligen ingått i beräkning; att föränderligheten af lönebeloppen hvarje år skulle åstadkomma ganska mycket besvär vid upprättandet af stater och räkenskaper; samt att anledning skulle gifvas till en allmännare obelåtenhet dermed, att löntagare, till och med i vidsträcktare mån, än under förra förhållanden, blefve intresserade i markegångsprisens högsta möjliga uppstegring." 6 Bil. N:o 6 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o \, om Statsverket 1856.
ex. valtenoch bröd-straffet och i den uppenbara kyrkopliktexi, så ligger del ej i sjelfva straffet, utan i en oriktig uppfattning deraf hos samhällets medlemmar. Hvad mera tarfvas till den brottsliges förbättring, hurde höra kyrkan lill. Man anser de kroppsliga Straffen ej stå tillsamman med det menskliga värdet. Barnet agas dock, emedan dess förstånd ej räcker till att afhålla det frän det onda; det skall afskräckas frän återfall och vänjas vid lanken, alt straffet följer genast pä olydnad. Sä ock med den brottslige. Köttet är svagt. Mängden af dem föröfva brottet för all skaffa sig en kroppslig eller sinnlig njutning. Ar det då så onaturligt, att straffet tillämpas å,samma väg, som den brottslige ololligen boredt sig en fördel. Ar det väl mera mensklighet uti att pina själen än i att plåga kroppen? Ligger det något mera ädelt i den behandlingen, all begrafva en mensklig varelse under fyra år mellan fyra tränga murar, än i straffet af 14 dagars valten och bröd? Man vill ej förnedra menniskan med det kroppsliga straffet — jag kallar det dock snarare ett boteoch försoningsmedel, än en förnedring, — men man vill snart sagdl omintetgöra för långa är hela hennes exislence. Jag kan beröfva medmenniska!) allt, som för henne ger lifvet ett värde, men jag får ej röra ett här pä hennes hufvud. Man kallar detta en riktig uppskattning af inenniskans värde, eller philantropi. Är det ej snarare en svaghet i begrepp, en sjuklighet i känsla? Är denna grundtanke mensklig, sä frågar jagdock, om den pä samma gång är lika sant Christ lig. Man säger, den brottslige bör lemnäs tid alt komma till besinning. Visserligen; men skall härtill åtgå åratal, ja en fjerdedels mansålder? Är ångern kommen, hvartill tjenar då det fortsatta fängelset? kommer den ej, eller med andra ord, uteblir förbättringen, hvarföre skall då den menskliga varelsen betagas all möjlighet att 134 Den 2G April f. m. åtminstone lill någon del söka uppfylla sitt mål här i liden?
Dess del antagna förändrade grunder för allmänna bevärings-manskapets uttagande till vapenöfning eller annan tjenstgöring, så väl för Armeens som Flottans behof, skulle till Rikets snart sammanträdande Ständer aflåtas, äfvensom att de af Departements-Chefen omförmälda tabeller och uträkningar må varda Rikets Ständers Stats-Utskott meddelade. Ex Protocollo F. L. Tillander. Under - 9 Underdånigste Memorial. HufvudgrinKlen för Rikets försvar är lagd genom allmänna Bcväriugsstadgan af år 1812. Utan denna grund vore ordnandet af landets försvarsanstalter otänkbart, utan dess behöriga begagnande alla bemödanden fåfänga, alla använda kostnader förspillda, samt fäderneslandet i pröfningens stund blottstäldt för den ögonskenligaste fara. De tider äro längesedan förflutna, då länders försvar kunde, med någorlunda säkerhet, byggas på hela den vapenföra befolkningens kallande under vapen i farans stund. De fosterländska orden: Vi gå man ur huset när fienden kommer, bade en hög betydelse på de tider, då hvar man sjelf kunde tillverka sina vapen och egde förmåga att föra dem, men äro i närvarande tid tomma ord, sedan krigförandel undergått så väsendtliga förändringar och krigskonsten inom alla Europas länder blifvit så utvecklad och fullkomnad, att det folk otvifvelaktigt, vid första pröfning, blifver fiendens rof, som under freden försummat vapenöfningarne, sorglöst förlitande sig, antingen på den villande föreställningen, att krigen, i följd af de industriella intressenas öfvervägande vigt, skola uteblifva, eller på sin i vapen oöfvade råa styrka och på fastheten af sin vilja, sin föresats, att manligen möta farorna, sorn likväl sviker, då förmågan att dem bekämpa saknas.
Den är icke bland hans sämre; den vildt muntra åsigt af alltings obestånd, som genomgår henne, yttrar sig här ännu med en viss hofsamhet, och kläder sångaren ej illa. De Lärde kallade detta qväde ”en Ode”; och Ärkebiskop Erik Benzelius82 gick i sin beundran deraf så långt, att han lät trycka ett antal exemplar för sin egen räkning. Förbättrad utgick han ej ur sitt fängelse. Tvärtom: de få öfriga åren af hans lif framställa endast en oafbruten tafla af tygellös lefnad och lika tygellöst rimmeri. Sjunkande djupare och djupare, uppehållande sig, såsom hans samtida berätta, nästan blott ”på källare och jungfruhus”, tyckes han afskräckt både sina anhöriga – i fall han verkligen ägde sådana – och Wrangel, att göra något vidare till hans hjelp. Kanske hade ock den sednare glömt bort honom, under sina sista lefnadsårs egna bryderier. Han tillbragte nu sina dagar, säger Gezelius, ”utan annan beställning, än att skrifva vers, lefva i hunger och dö i elände”. Ordet beställning är träffande valdt. Ty knappast firades under denna tid, inom (och till en del äfven utom) Stockholms murar, något förnämligare bröllopp eller graföl, ifrån Riksråders och Fältmarskalkars till Rådmäns och Handelsmäns, der ej Lucidor infann sig med eller insände någonting i rim hoprafsadt; och att man betraktade detta såsom hans näringsgren eller handtverk, intygar det på titlarna esomoftast utsatta: ”efter begäran viljefärdigst”,– ”efter begäran i enfaldighet”, – ”efter begäran och pligtskyldighet enfaldeligen”, – ”skyldigst öfversändt”, – hvarvid vanligtvis är tillagdt: ”i högsta hast”, eller ”i flygande hast”, – och så vidare. Sådant visar tvifvelsutan det värde man satte på hans talent; ett värde, deraf ökadt, att han, om så behagades – och lika behändigt – kunde förherrliga tillfället i sju språk på engång.
Discontemas obestånd uppkomna all - 362 J)en 18 December, manna förlägenhet, samt den senare frågan, hvilken egentligen föranlecU Riksens Ständers, sammankallande , erfordrar den skyndsammaste åtgärd, på det densamma snart må kunna af Riksens Ständer afgöras; så anser jag för min del berörde fråga äfven böra först af Utskott ten till pröfning företagas, innan frågan om Mynt-värdets upprätthållande, såsom mera grannlaga och omfattande, till öfverläggning och prof» ning kan förekomma. Grefve von Schwerin• Jäg har, då jag ta,-. Jat om Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition, med flit nyttjadt ordet communication, emedan Kongl. Majit Sjelf täckts gifva Riksens. Ständer tillkänna, att, då dess constitutionelia. åligganden icke föreskrifva Kongl. Majit en framställning af denna beskaffenhet, Kongl. Majit dervid endast haft till afsigt, att gä Rik-, sens Siänders och Allmänhetens väntan och önskningar till mötes, och att gifva Riksens. Ständer ett förnyadt vedermäle af sitt förtroende, genom ett meddelande af de åsigter och förslag, som hos Kongl. Majit förekommit, och sorn Kongl, Majit ansett tjenligast för de tvenne stoia ändamålens vinnande, att stadga det representativa Myntets värde, och att med detsamma befordra Penninge-rörelsen och uppmuntra Närings-fliten. Den första fråga, som nu bör hos Riksens Ständer till pröfning förekomma, mäste onekligen vara den, huruvida Bauco-Sedlarne må kunna erhålla det stadgade vär» de och den säkerhet, som fordras för Penninge-transactioner i allmänhet. Sedan detta ämne Den 18 December. 363 blifvit behörigen undersökt och pröfvadt, uppkommer först fiagan 0111 de botemedel, hvilka till den närvarande allmänna förlägenhetens afhjelpande kunna vidtagas.
Dock! R. o. Ad:s majoritet tycktes icke gilla dblla sätt för privatbankernas rörelse, ulan ansåg i allmänhet, alt det sätt för sedelutgifning, som privatbankerna hittills följt, vore det rälta och det bästa, hvaraf äfven följer, att det är i öfverensstämmelse härmed, som frågan nu är att yttra sig om privatbankernas sedelvaleurer. Det är således under förutsättning deraf, att privatbankerna hädanefter, såsom hittills, komma all drifva sin sedelrörelse, som jag nu vördsammast tager mig friheten att yttra mig öfver sedelvaleuren. Det gifves 2:ne still all förhindra privatbankernas tillvaro; det ena, att bestämdt förbjuda dera — detta är ärligt spel — och det andra, att stadga sådaue villkor, som göra deras existens omöjlig. Denna sednare åtgärd anser jag hafva blifvit vidtagen, då minimivaleuren sattes så hög, att någon vinst på privalhankrörelsen för delägarne icke kan uppkomma. Hr Gripenstedt har sökt alt försvara den sals, alt, då privatbankernes sedlar, de stora likasom de små, finna sitt omlopp derigenom, att de undantränga ett motsvarande belopp af Riksbankens sedlar; så skulle det derföre vara af nöden för Riksbankens säkerhet, att förbjuda privatbankerna utgifva mindre sedlar. Delta har redan af flera föreg:de talare blifvit upplaget och i min tanka så fullkomligt vederlagdt, att jag icke länge vill uppehålla mig dervid. Det torde vara en gifven sak, som Hr Gripenstedt icke eller har vederlagt, att om privatbankernas sedlar uttränga den ena eller andra sorlen af Riksbankens, kati detta för Riksbanken vara ungefärligen detsamma. Frågan är blott om det belopp, som de undantränga, men hvilken sort, mäste för Riksbanken vara alldeles likgilltigt, Återstår således intet annat hufvudsaklig! skäl, än det vid första påseendet verkligen klingande, nemi. att den mindre bemedlade, torparen eller arbetaren, som icke hade mera än sin 3 r:dr af en privatbanks sedlar på fickan, skulle vara underkastad äfventyret att äfven förlora densamma, genom samma banks förvållande, hvarvid Staten skulle finna sig skyldig att inlösa sådana sedlar.
Vidare bar H. E. Herr Grefve Löwenhielm, då penningen vore den rörligaste af ali egendom och kapitalistens besvär alt uppbära sina räntor den minst mödosamma omsorg, som kunde tänkas, uti väckt motion föreslagit, alt alla skuldsedlar och räkningar, som uppgå i värde öfver 100 R:dr R:mt, skulle skrifvas på stämpladt papper, hvilket, efter motionärens förmenande, vore enda möjliga sättet att beskatta penningekapitnlcrna. 1 motsats härtill är åter af Riksdags-fullmäktigen P. (Vallmark från Westerbottens län föreslaget, att alla handlingar i skuldlördringsmål mätte från stämpladt papper befrias; utgående motionären dervid från den synpunkt, att all bevillning lill staten borde utgöras af egendom eller förmögenhet, men icke af skuld. De genom ifrågavarande motioner väckta, sins emellan stridande förslag afse, hvar lör sig, en hufvudsaklig rubbning i nuvarande grunder för stämplade pappersafgiflens utgörande. Och hvad först beträffar II. E. Herr Grefve Löwenhielms yrkande om skuldsedlars skrifvande på stämpladt papper, så skulle otvifvelaktig! en sådan föreskrift, ordagrannt tillämpad, belt och hållet träffa låntagaren, då denne mäste förutsättas blifva nödsakad att bringa sin skuldförbindelse i laggiltig form, innan penningar derpå kunde erhållas; och gåfves äfven föreskriften den vidsträcktare tydning, alt skuldsedelns beläggande med stämpladt papper derunder inbegrepes, så lärer kunna antagas, att äfven denna beskattning i de liesta fall träffade den lånsökande. Utom det alt ändamålet med beskattningen sålunda förfelades, komme karterings-löreskriftén i afseende å handlingar af ifrågavarande beskaffenhet att särdeles på landsbygden för affärslifvet medföra ganska stora kostnader och binder, icke sällan lika tryckande, som sjelfva afgiflen. Beträffande äler J. P. Wallmarks yrkande, anser Utskottet, som vid § 4 föreslagit, att handlingar, hvilka ingifvas till Under-Rätter och Läns-slyrelser, skulle frän Bevil/nings-Utskottets Betänkande N:ö 8.
Delning uppstått, som genom förening ej kunnat biläggas, Giftermålet och Vigseln icke borde derföre uppehållas och hindras, enär Enklingen eller Enkan, som vill gå i nytt Gifte, hos Domaren eller Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ställde godkänd Borgen för hvad som omtvistades; på hvilken grund och då Utskottet funnit att Lagen icke så fullkomligen bestämde hvad af Prest vid Vigsel af en uti annat Gifte ingående Enkling eller Enka, borde uti förberörde afseende iakttagas, att ju ovisshet hos honom kunde uppstå, huru vidt bans pligt dervid skall sig sträcka, Utskottet ansett en så beskaffad Förklaring af 12 Gap. 1 §. GiftermålsBalken, som, med hvad nyss förut är omnämndt, instämde, vara af nöden och hvilken förklaring Utskottet således tillstyrkt mätte meddelas. Ridd. o. Ad.
Maj:t vill icke uppehålla Sina Faderliga känslor vid det fall, då desse förbindelser skulle inträda 1 verksamhet; men då äfven derutinnan all osäkerhet för framtiden hör uiidanrödjas, vill Kongl. Maj:t härmedelst föreslå Rikets Ständer, att om Hennes Kongl. Höghet Kron-Prinsessans årliga underhålls-summa, i det hedröfliga fall, att Hennes Kongl. Höghet blefve i Enkestånd försatt, samt om det Enkesäte, som då för Henne skulle utses, vid denne Riksdag öfverenskomma och besluta, och i afseende på den Betänkanden. årliga Underhåll ssumma fastställa den lill lika belopp, sorn den i 5 §. af Riksdagsbeslutet af den 21 Julii 1818, för Regerande Drottningen utsatta och bestämda. Kongl. Maj:t förb lifver Riksens Ständers Stats-Utskott med Kongl. Nåd och Ynnest välbevågen. Datum ut supra. CARL JOHAN. C. D. Skogman”. 3:o ”Öfversättning af Sjunde, Åttonde och Nionde Artiklarne uti det, emellan Hans Kongl. Höghet Joseph Frans Oscar, Sveriges, Norrigcs, Gölhes och Vendes Kronprins och Hennes Fursteliga Höghet, Prinsessan Josephina Maximiliana Eugenia Napoleona, Furstinna af Leuchtenberg och Eichstädt, uti Eichstädt den 8 November 1822, upprättade Äktenskaps-Contract. y:de Art, I det olyckliga fall, att, sedan Äktenskapet blifvit fullbordadt, H. K. II. KronPrinsen af Sverige och Norrige, eller H. F. H. Prinsessan Josephina, Furstinna af Leuchtenberg och Eichstädt, skulle med döden afgå, utan att efterlemna Barn; så skall hälften af den lösa eller fasta egendom, som tillhörde den aflidne vid dess dödliga frånfälle , tillika med den egendom de gemensamt besuttit, hvarunder äfven inbegripes 5a Stats-ZJt skottets Hemgiften och Hemföljd m. m., under full egande rätt tillfalla Den af de håda Makarne, som den andre öfverlefver.
Från kåk till kåk Man sig beger Från sy 11 till ås Allt brytes ner.En gammal man går der förbi Och ser med häpnad hur man rifver. Han stannar; tyckes ledsen ' bli, När bland ruinerna han klifver. ” — Hvad skall ni bygga här min vän? Skall här bli nya Villastaden? ” ” — Här skall ej byggas upp igen; Här röjes blott för Esplanaden! ” ” — Ha! Tidens sed: att rifva hus! Men bygga upp? — Det är förskräckligt! ” ” — Här rifs för att få luft och ljus; Är kanske inte det tillräckligt? ” - Påfven och konungen af Italien. Originalbidrag till Dagens Krönika af Angelo De Gubernatis (öfvers. från förf: s handskrift af H. Sandström. För några månader sedan afled i Rom en af vår tids spirituelaste män, en person, som med en ädel karakter förenade en ej vanlig konstnärlig begåfning och var en lycklig tolkare af Dante, en af de utmärktaste romare — Michel-angelo Caetani; hertig af Sermoneta. Efter att under hela sitt lif hafva egnat sin intellektuela begåfning åt påfvens och kardinalernas tjenst, hvilkas tusen svagheter han bättre än någon annan kände, höll han kort före sin död ett anmärk-ningsvärdt tal till den närvarande själasörjaren med begäran, att hans yttranden skulle bringas för Leo XIII: s öron. I detta tal lät den döende hertigen till påfven framställa en anhållan om, att denne måtte försona sig med konungen af Italien och göra slut på den sorgliga misshällighet, hvaraf de radikale draga all möjlig fördel. Jag hoppas, att det skall intressera äfven en icke italiensk läsekrets att erhålla någon inblick i den omhvälf-ning, som försiggår i italienarnes sinnen med afseende å romerska frågan. I Rom har förut varande jesuiten Gurci hållit offentliga möten i samma syfte. Intressant är att. undersöka, hvilka utsigterna äro för en dylik försoning. Romerska frågan har ofta vexlat form; men den har måhända aldrig stått så nära sin lösning som i detta ögonblick.
Jag vill gerna tro på riktigheten af denna sats, isynnerhet då den framställes af en sådan person, som Hr Ekströmer, men jag tillåter mig dock att anmärka, att förr än jag obetingadt medgifver sakens riktighet, måste det vara så bestäldt, att de särskildta undervisningsanstalterna äro försatta i en fullkomlig likhet sins emellan. Vi veta likväl, att detta ej f. n. är förhållandet, och att man envist förvägrat alla anslag till inrättande af nya professioner i till medicinen hörande vetenskapsgrenar uti Upsala och Lund, under det att man inrättat den ena professionen efter den andra vid Carolinska Institutet. Då Universiteten på detta sätt lemnäs i bakgrunden, så är det ej tänkbart, att de kunna i vetenskaplig utveckling följa roed Institutet, och vid sådant förhållande anser jag det vara bättre för den medicinska bildningen, att man förenar de ofullständiga undervisnings anstalterna med det någorlunda fullständiga, så att ma i erhåller ett alldeles fullständigt läroverk, än att man låter de ofullständiga qvarstå och framsläpa ett tynande lif. Härvid får jag dock erinra, att den medicinska undervisningen i Lund är vida bättre än den i Upsala. Lund har nemi. ganska stora och organiserade sjukhus, der den praktiska undervisningen i läkarekonsten eller kliniken kan bedrifvas nästan lika bra som i Stockholm. Slutligen har Hr Ekströmer äfven vidrört frågan om den Gustavianska donationen. För min del vill jag ej åter uptaga denna fråga, enär flere sakkunniga personer redan yttrat, att den store Konungens donationsbref icke lägger hinder i vägen för hela Universitetets flyttning, oell således det som gäller för det hela äfven torde få anses gälla för delen. På grund af hvad jag nu i korthet yttrat, får jag anhålla om bifall till Utsk:s hemställan i denna punkt och afslag å Hr Ekströmers förslag. Hr Carlheim Gyllenskjöld: I sammanhang med och i följd af hvad jag förut anfört i fråga om Upsala Universitets förflyttning till hufvudstaden, anser jag mig äfven nu böra säga några ord.
Revisioas-berättelseii. Statsverkets reserverade behållningar sid. 9. — spanmål in natura » 21—22. — utgifter » 5, 10—13. Bilagan litt. C. och E. vid » 5. — brister och öfverskott )> 7, 8. Bilagan litt. D. vid » 5. Slip endie-fonden, Kongl, och Hvitfeldtska Stockholms allmänna Barnhus » 193—197. fattigvård » 211. Garnisons-sjukhus )) 95—96. — Elementar-skola » 204—205. — Karantäns-kommission » 51—52. — Navigationsskola » lil. Bilagan litt. K. vid » 110. — Normalskola för oexel-undervis ningen » 203—204. — slotts brandväsende och yttre lys hållning » 164-165. — slotts byggnads-medel » 163—164. — stads kronoräkenskaper » 155—156. undervisningsverks räken skaper » 200—203. — Station af Flottan » 105—108. — Veterinär-inrättning » 49—50. Stora Kopparbergs län, afvittringen derstädes » 158. Bilagan litt. P. vid » 160. Straffoch arbets fängelser » 135, 137—140. Bilagorna litt. N. och O. vid Strengnäs stifts Konsistorii räkenskaper » 200. Strömsholms slolt » 170—171. — stuteri » 146—148. Stuteri, Flyinge » 150—152. — Ottenby » 148—150. — Strömsholms » 146—148. — Öfver styrelsens räkenskaper » 145—146. Styrelse för statens jernvägsbyggnader, förslag till organisation af » 132. Styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader räkenskaper » 118—-124. Styrelsens för ekeplantering arne dito » 31—32.