Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fast det är sent ska vi väl inte frångå vår vana att läsa ett kapitel i bibeln tillsammans. /tar bibeln från en hylla/ Arla. /ser skygg på den/ Nej, inte i qväll ­ jag kan inte ­ inte i qväll. Statsrådinnan. Vi ha inte försummat det någon afton sedan du var en liten flicka. Arla. Jag tycker det är så längesedan - Åh, så länge! Det är som om det inte vore jag sjelf utan en af småsystrarna, som brukade sitta der på pallen och läsa för mamma. Statsrådinnan. /slår ihop boken/ Lägg det då på minnet, mitt barn; att detta var följden af din första bal. /Arla går med sänkt hufvud ut i fonden och möter i dörren Statsrådet./ 18de Scen De förra. Statsrådet. Statsrådet. Är mamma der? Arla. Ja ­ mamma är här. Statsrådet. /kysser henne/ God natt då, min lilla stumpa. /Arla går. Statsrådet kommer in/ Nå? /Statsrådinnan ser upp frågande/ Nå tycker du att aftonen varit lyckad? Statsrådinnan. Jag vet minsann inte; jag är ju så ovan att representera. Hur tycker du sjelf? Statsrådet. Du får förlåta mig att jag inte rigtigt kan gilla ditt sätt som värdinna. Att nu till exempel sysselsätta dig så mycket med den der beskedliga fru Ekström och hennes flickor ­ Statsrådinnan. Det var för att ingen annan sysselsatte sig med dem. Statsrådet. Men för all del, min käre vän, en societetssalong är väl inte en välgörenhetsanstalt. Nå, det är ditt goda hjerta. Hör, observerade du Arla? Statsrådinnan. Hur då? Statsrådet. Och Lagerskiöld. Statsrådinnan. Jag bad dig att major Lagerskiöld inte skulle bli bjuden. Statsrådet. Det är inte deri felet ligger, utan felet är att din dotter blifvit uppfostrad till ett våp, som ingenting begriper. Ser du, der har du följderna af ditt klostersystem. Har jag inte sagt det många gånger att flickor, som lefvat så der inspärrade, äro alltid färdiga att falla i armarne på förste bäste karl, som något så när förstår att sköta dem. Statsrådinnan. Är det då bättre att utan vidare bara kasta sina döttrar ut i verlden?
Vidare har man anmärkt, alt nyssnämnde stadgande icke vore principenligt, samt alt brottet icke motsvarade de allmänna förhållanden, hvarunder varor förbrytas. Så t. ex. har man sagt, att det vore ett hell annat förhållande med den, som bränner bränvin under oloflig tid och derföre mister sin redskap. Mig synes det just vara enahanda förhållande. Det är icke varan eller bränvinspannan som är oloflig att ega. Jag får ju hafva hvilken panna som helst förseglad, blott jag icke begagnar den. Jag får hafva 60 k:r eller huru mycket bränvin jag behagar uti milt rum, blott jag icke olofligen säljer något deraf. Jag tycker således, såsom jag nyss nämnde, det vara enahanda förhållande i afseende på bränvinspannan, som olofligen begagnas, och bränvinet, som olofligen säljes. I afseende på andra mom. anser jag ett förtydligande böra ega rum. Det slår: ”förbrytaren varde derjemte dömd att utgifva minuthandelseller utskänknings-afgift, dock ej under det belopp, som för -j:dels år, eller öfver det, som för ett år svarar mot det minsta, som etc.” Der var ganska rätt, när Utsk. i 17:de §:n föreslagit, att afgiften vid minuthandel skall utgöras med 8 sk. och vid utskänkning med 16 sk. per k:a, men sedan nu B. o. Ad. funnit godt att sätta lika skatt per k:a för dessa slags rörelser, skall lagskiparen tveka hvad straff han skall ålägga en utniinuterare, som får sälja ^:dels k:na. Om denne gör intrång på utskänkarens rättighet och säljer under ^:dels kaia, hvad skall han då betala? Då härom icke finnes , någon bestämd föreskrift, anser jag att ett förtydligande i detta afseende bör ega rum. Hvad beträffar slutligen hufvudsaken eller Hr Braunerhjelms förslag, att i ^första moni. borttaga slutorden: ”straffarbete från och med 2 månader lill och med ett år” samt uti stället insätta ”böter från 80 till och med 160 R:dr,” så får jag förklara, att Den 9 Augusti e m.
(Lika lydande med 164 § i 1841 års Reglemente.) Efter hvarje Revisions slut, skola Fullmägtige, på sätt Rikets Ständers förlRevisorerne utfärdade Instructioner innehålla, föranstalta om tryckning och utdelning^med allmänna tidningarne af Ravisorernes, angående Statsoch Riksgäldsverken afgifna och Fullmägtige tillställda. Berättelser, jemte dertill lurande förklaringar; hvilka handlingar äfven, genom Fullmägtiges försorg, böra till Rikets näst sammanträdande Revisorer och Ständer öfverlemnas. § 25. (Motsvarar 165 § i 1841 års Reglemente.) Före nästkommande Riksdags början böra Fullmägtige: a) föranstalta om upphandling af det för tryckningen af Riks-Ståndens Ityotocoll med dertill hörande Bihang, under samma Riksdag erforderliga papper, oell, med behörigt iagttagande af Rikets Ständers i sådant afseende meddelade föreskrifter, låta upprätta contract, angående denna fitycknings verkställande; upprätta contract om tillhandahållandet under Riksdagens lopp af de skrifmaterialier och öfrige elfecter, som för Riks-Stånderis och Utskottens behof kunna erfordras; c) låta eomplettera och iståndsätta inventarii-persedlarne uti Riks-Ståndens och Utskottens Sessionsoch Canzli-rum inom Rikets Ständers hus ;*och d) vidtaga de åtgärder, som anses mest lämpliga och ändamålsenliga, i afseende på sättet för eclaireringens verkställande inom detta hus under Riksdagens lopp. Vid verkställigheten häraf, iagttages, att, genom kungörelser i Allmänna Tidningarne, infordras anbud af dem, som kunna vara hugade att tillhandahållandet och levererandet af berörde elfecter eller besörjandet af omförmäldte tryckningsmed flere arbeten sig åtaga.
Den lille hade kommit underfund med att han \ .ar föremlll för uppmärksamhet, och med det samma var hans satt att uppfura sig alldeles förändradt; det hade kommit en viss tillgjordhet, man skulle knnna säga medvetenhet demti. Efter att först med en min af otillgänglig misstro ha hallit sig p % afstilnd, började han n11 komma niirmare, men alltjemt under en antagen likgiltighet, som tog sig utomordentligt komisk ut. Vanda som föraldrame voro vid honom, gafvo de ej akt p5 den lilla komedi, som spelades sa att säga mellan kulisserna. Det var barns vanliga satt och ingenting att fasta sig vid. Men herr Tobiasson var ända till häpenhet förvanad. Detta inaste vara ett alldeles markvärdigt utveckladt barn, ett riktigt litet underverk. Sklille föraldrame icke ha märkt det! Denna varelse i sin afstubbade kolt och med sina tjocka sma ben var ju en sannskyldig menniska, redan utrustad med den menskliga naturens egendomligheter, själsskiftningar, ja s j e h dess sma narraktigheter. Herr Tobiasson skulle ha haft lust att i öfvermattet af sin rörelse ropa: han tänker, han tanker bestamdt! Men han blygdes. Föräldrme sago nt, soni om det hörde till det dagligdags vanliga; herr Tobiasson fruktade att icke kunna göra sig begriplig för dem. De matte icke hn blick för saclant. Men i tysthet erfor han den mest naiva glädje. Det var som on1 han gjort en upptäckt, hrilken var så häpnads \ .äckande ny, att han ännu icke vagade aniörtro den at nagon, och han kände derjemte ett slags natursamband mellan sig och denne lille. Dmna känsla gaf ett intryck ai rikedom och fullhet; det var som om synkretsen vidgats omkring honom. &amp; derdomens kärlek till de snia hade vaknat med ens: individens instinktiva kärlek till sitt slagte. Herr Tolinsson skullc timvis kunna sitta och se p8 denna lilla lustiga figur. H U tycktes vara ett outtömligt filt för iakttagelser.
Samma Talare har yttrat missnöje deröfver, att Embetsman deltaga i representationen. Han är sjelf Embetsman; jag vädjar till honom, om i fall han, under en ständig härvaro, eftersätter de göromål som tillhöra honom, han uppfyller Embetsmannens pligter. Representanten har skyldigheter att uppfylla * men Embetsmannen har äfven sådana, och jag tror, att båda kunna uppfyllas; att de ena kunna uppfyllas, utan att de andra åsidosättas. Jag kan ej svara på den Ledamots yttrande, hvilken velat gå till ytterlighet i denna sak, och som undrat på, att man ej velat föreslå inlemnandet af förseg-' lade vota. Jag tror ej, att det varit hans mening, och vill således ej svara derpå* i6 Den io Augusti f. rn. Jag; får till Herr Grefven och LandtMarskal O ^ ken samt Ridderskapet och Adeln hemställa, om deras rättskänsla kan instämma dermed att, för det man är hland de första, som ärö kallade att aflemna sina röster, man derföre skall betagas en rättighet, sorn yngre Ledamöter hafva. Jag begär ej mera än de; endast att behålla samma rätt, som de. Af samma skäl önskar jag en sådan proposition, som den Friherre Cederström yrkat. Herr Tham: Det ar ej i dag första gången jag så i tal som skrift hört framkastas den tanka, att Svenska Embetsmän kunna föras till sina beslut af blind lydnad. Jag hemställer till de Embetsmän, som här äro närvarande, om de inom sina bröst känna, ätt de ledas af denna vanhedrande tydnad. Jag tror det ej, och vill ej stämpla Embetsmännen på ett sådant sätt, hvilket jag skulle göra, om jag uteslöt dem från deltagande i landets angelägenheter.
Napoleon, som begagnade för sin enskilta ärelystnad mera än för Frankrikes välstånd den öfverspända ifver, som händelsernas ovanlighet och ovanliga framgångar skapat hos Nationen, bibehöll äfven efter slutad Fred dessa ofantliga Massor af beväpnade, och vi hafva sett Europas större Ma g t er, nödgade att uppbjuda hela styrkan af sina tillgångar, ändå med plats förmå sätta en slutelig gräns för hans eröfringar. Ett tillfälle hade gifvits, och jag kan ej neka mig att öppet och frimodigt nämna det. Om de 4 Monarcherne, som i Wienska Congressen dicterade Europas Öden och blifvande förhållande, i stället att sysselsätta sig hvar och en med sina Rikens enskilta intressen och stridigheter, endrägtigt och trofast förenat sig att med ett penndrag reducera till ett visst måttligt och proportionerat belopp sina stående Arméer, hade de mera än genom sina föregå. 112 Den ig Januarii. ende Segrar för Mensklighetens väl gjordt sig förtjenta af en tänkande Samtids och Efterverlds välsignelser. De skulle derigenom åt de mindre Staterne gifvit säkerhet mot framdeles möjliga eröfringsförsök, och äfven dessa skulle först då i sin mohn fått tillfälle att, med afseende på sina Medborgares lättnad och bättre trefnad, i billigt och afpassadt förhållande göra nödiga indragningar. Detta kanske på århundraden ej mer återkommande tillfälle har gatt förloradt och det återstår blott att beklaga, det Samhällslifvets förfining och Naturtillståndets barbari äga så nära Gränser. Förmätet vore det af oss att tro oss starka nog att ostraffadt kunna gifva detta efterdöme åt mägtigare Stater.
3 Länen måtte förordnas och skyndsamt verkställas, till bestämmande efter olika localförhållanden, dels hvad som egentligen utgör öppna hafs-, skogs-, bergsoch sten-strärider, dels hvarest och huru långt strand-egares landgrundsrätt eger rum och sig sträcker, samt att derefter Norrbottniska städernes fiskeri-idkande Borgerskap måtte, utan hinder af några, öfver de på sådant sätt klart och tydligt utstakade gränsorna emellan jordeganderätlen och fiskerättigheten, sig sträckande förbud, få fritt och ostördt tillgodonjuta Lagens bud i 2 Capitlet 7, 8, 9 och 10 §§. af 1766 års Fiskeristadga. Anders Jansson har uti föreskriften i Kongl. Förklaringen den 24 Januari 1771, att vid fiskerien i allmänhet icke må begagnas pulls-och stöt-notar, hvilka i senare tiden kallats skottnät, föreslagit den förändring, att sådan fisk-redskap må i egna fiskvatten hädanefter allmänt blifva tillåten. Vid pröfning af dessa framställningar, som blifvit dels till Utskotten gemensamt, dels till Lag-Utskottet serskildt remitterade, hafva Utskotten, med kännedom, att frågan om strömmings-fisket i Bottniska viken utgjort föremål för Rikets Ständers behandling vid flere föregående Riksmöten, samt att förslag till en ny Fiskeri-stadga blifvit på Kongl. Maj:ts Nådiga befallning af Commerce-Collegium utarbetadt, ansett sig böra taga närmare del af hvad så i ena som andra hänseendet vore tillgjordt; till hvilken ända Utskotten ock i vederbörlig ordning begärt samt fått sig tillstäidt ofvannämnde, för närvarande till Kammar-Collegii Utlåtande öfverlemnade, förslag till ny Fiskeri-stadga, med i ämnet af vederbörande afgilne yttranden; och få Utskotten till en början här meddela de uppljrsningar i ämnet, Utskotten sålunda inhemtat. Klagomålen öfver intrång i fiskrätten började redan vid 178g års Riksdag, ehuru de icke synas hafva ledt till någon påföljd.
Jag tror således, att Ständerne böra med uppräckta händer emottaga ett sådant erbjudande och visa sin tacksamhet derför, genom att föreslå de ändringar i grundlagarna, som deraf böra blifva en följd. Orsaken hvarföre majoriteten inom Const.Utsk. varit emot den K. proposm, bar hufvudsakligen varit den, att Svenska folket från urminnes tider varit vant, som det heter, att vädja till Konungen och ifrån Honom få utslaget. Det är denna vana, som majoriteten ansett vådlig att bryta; men som en sådan tro, att nemi. Konungen sjelf sitter öfver målen och utfärdar utslagen , på sednare tider åtminstone, innefattar ett sjelfbedrägeri, efter det icke är Konungen, utan Högsta Domstolen som afgör alla mål, äfven, hvilket oftast händer, då Konungen ej är närvar.; så anser jag det vara bäst, att nationen i lid upplyses om detta bedrägeri, och att således ej det skälet må göra sig gällande för att afslå den K. proposm, å hvilken jag tillstyrker bifall. Hr Cederschjöld, Robert Theophron: Jag värderar och högaktar på det högsta de motiver, som föranledt Konungen att framställa ifrågavar. nåd. propos.; men min uppriktiga önskan är, att Ständerne ej lill densamma måtte lemna sitt samtycke. Utom det skäl, som Utsk. anfört, att Svenska nationen sedan urminnes tider vant sig vid att i högsta instansen dömmas af sin Konung, finnas äfven andra. Man har som motiv för försvinnandet af Konungens arne röster i Högsta Domstolen anfört, att Konungen icke borde äga inflytelse på domaremaktens åtgärder. Jag tror just,att motsatsen skulle inträffa, i händelse förslaget gick igenom. Vi hafva icke hittills sett några olägenheter af, att Konungen deltagit i Högsta Domstolens förhandlingar, eller der begagnat sina i röster; och det är naturligt, att så länge Konungen är ledamot i Högsta Domstolen, är Han också angelägen alt icke influera lill ett beslut, som vore stridande emot lagarna.
Förrän jag ingär i p ösning ak dekaillerna uti prvjeclet, lärer t afseende pä dctz grunder, wa . m Dm tv Jarmar». 505 ra nödigt att tillie, huru beffoffad den rättighet är, med hwilkcn Sala Bergslag tirnehafwer Silfwer - Werkst, samt widare om med behörig witzhet är utrönt, att Soia Gruswa ej kan i framtiden bära sig. Handlingarne utwisa, att sedan Sala Gruswa en längre tid drifwus, dels pä Statens ensttldla bekostnad, dels t förening med nägre tä Jntrcsienter, under hwilken tid askostningen war gansta ringa, jamt icke pä längt nära swarande emot de derä gjorde kostnader, och Werkct bewiljode Förläntngar af Hemmans Räntor och Dagswerken m m sä fann Högstsalig Konung den XI, hwars nit och d,upa insigt» l det, som Rikets hushällning rörde, ännu t tacksamt minne förworos, för Slaten nyttigast, art medelst öppen transport as den 20 Januarit t68r öfwerläta detta Werk, med allt hwad dertill war för» länt pä Sola Bergslag, och Borgerskap med desi Arfwingar till ewärdeligt bruk och nyttjande emot de wilkor samma transport utsätter; och efter det Bergslagen, enligt särstildke controcter af ören r68s och 1704 erhällir rättighet, att utom Grufwe-Drängö hjelpen of alla Silfwer - Werkct underlagde Socknar, jemwäl uppbära Dogswerkspenningarne eller Jordeboks och Mantals dagswerken, tillika med alla öfriga räntor af dr Sex Nedre Svcknorne, har Bergstaaek genom ytterligare
Länets bergsoch bruksrörelse är i goda bänder och skötes väl; att linskötseln är en vigtig näringsgren, fast väfkonst och linberedning icke nått den fullkomlighet, som i Norrland; att pappersbruken äro inkomstgifvande, att körslor, salpeteroch väfskedstillverkning äro bland de vigligarc binäringar; att betydliga jordboksförändringar under sisla fem åren icke inträffat; att 25 att gästgifveriskjuls i vissa fall oell i goda vägar är mer att anse sorn en näring, än ett onus; att kronoskjuts är i fredstider ett af de lindrigare oncra; alt inqvartering och kronobrefbäring äro mera ojemnt fallande och besvärlige; att fattigförsörjningen är kännbar i anseende till aftagande välstånd och lätligklassens tillväxt; att Länets lazarett och hospital äro i godt skick; att bland nyttiga inrättningar, som vunnit mycket förtroende, äro Lä nets Sparbank samt Brandstodsbolagen lill försäkring af lösören och byggnader å landet; att skiftes verket fortgår oafbrutet, ehuru någon jemkning i arf voden dervid synes erforderlig; att Länets uppbördsverk utmärker sig fördelaktigt; att rustning och rotering äro jordbrukarens svåraste onus, och alt det kostar 25 procent högre i det magra Småland, än i det bördiga Östergöthland; att på landet icke finnas lillåtne krogar;; att Wexiö stads näringsfång grundar sig på minuthandel och handtverkerier; att staden snart blir åter uppbyggd i följd af Regeringens välgörande omtanka. alt någon enskild förmögenhet hos Borgerskapet icke finnes; att Rådman Wahlqvisls klädesfabrik är af stort inflytande och vigt för den arbetande klassen; att stadens handtverkerier i allmänhet klaga öfver intrång i näringar;; att tillförseln af landtmannavaror är betydlig; att reservskjutsskyldighelen är ett tryckande onus; samt att stadens fattigförsörjning är dyr och ändock otillräcklig. Femårs-berättelse från Kronobergs Län• 4 26 Då ja" härmed slutar mia underdåniga berättelse, skulle jag önska att icke hafva förbigått något ämne, hvarå Eders Kongl. Majlis
Erik Gustaf Geijers utmärkta förtjerister såsom lärare och vetenskapsman, tillagt haus efterlemnade enka, Anna Lisa Geijer, född Liljebjörn, å allmänna indragningsstaten en årlig pension af 1,200 r:dr. u) Då Rikets Ständer ansett Svenska folket böra åt minnet af den stora vetenskapsman, liva ra långvariga gagnetiga verksamhet så väsendtligen bidragit alt främja fäderneslandets ära, hembära en gärd al saknad och erkänsla, samt trott denna tacksamhetsförbindelse kunna i någon mån gäldas genom att på hans enka öfverflytta den pension, honom varit tillagd, hafva Rikets Ständer förklarat, framlidne Pvofessoren, Friherre J J. Berzelii enka Elisabeth Berzelius, född Poppius, berättigad att å allmänna iudiagningsstaten uppbära en årlig pension af 2,000 r.-dr, att utgå från och med 18T9. v) Sedan Rikets Ständer, vid föregående riksdagar, erkänt och vitsordat det nit och den utomordentliga verksamhet, hvarmed stiftaren af Ortopedi-; ska institutet, Professoren m. m. Nils Akerman, under försakande af enskild, lönande praktik, i flera år sträfvat för upprätthållandet af nämnda institut, Expeditions-UtskotMs Forslag till vnd. Skrifvelse, N.-o ?33. 659 hafva Rikets nu församlade Stander, på grund häraf och då Professoren Åkerm&n numera saknar annan utväg till bergning än det af Rikets Ständer hittills beviljade, för detta ändamål otillräckliga understöd, funnit skäligt besluta att berörde åt bemälde Professor för hans återstående dagar medgifna årliga understöd af 500 r:dr, att utgå från allmänna indragningsstaten, må okas med ett lika belopp, eller till 1,000 r:dr årligen; varande denna pension ett Professoren Akerman personligen tillerkändt understöd, derå borgenärer icke ega något anspråk. x) Med afseende å Kommers-rådet m. m. Berndt Harder Santessons numera uppnådda höga ålder, långvariga verksamhet i allmänna värf och erkända behof af understöd, hafva Rikets
Ridderskapet och Adeln. S. D; Föredrogos 3 nyo oell gillades följande Bevillnings-Utskottets, den 7 dennes afgifne, samt den 23 derpåföljde e. in. på Bordet lagda , Betänkanden : ii6 Prof. Utdrag den oo Mars 1829. N:o ii, angående serskilde förslag till förenklande af Beredningsoch TaxeringsComiléernes förrättningar ; N:o i5, angående väckt Motion om infordrande af upplysningar, rörande Kongl. Kammar-Rättens anmärkningar emot Bevillnings-Comitéerne i åtskilliga Län ; N:o i4, om bestämmande af viss tid för utfärdande och pröfning af Kammar-Rättens anmärkningar emot Skattdragande och Uppbördsman, samt om inställande af gjorda aur märkningar rörande Hemmansvärden. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos följande Lag-Utskottets, den 17 sistlidne Januarii afgifne , och den 16 dennes e. m. på Bordet lagda , Betänkanden : N:o 29 i öfver vackt Motion om stadgande , att rättighet till återlösen af förpantad frälserätt må upphöra , så snart den i förpantningsbrefvet utsatta tid tilländagått in. m.; N:o 31, öfver väckt Motion, att Kongl.' Förordningen den i3 Junii 1800, huru med städsel och lego af jord på landet förhållas bör , må utsträckas till arrenden af jord i Städerne ; Prat. Utdrag den 3o Mars 1829. 127 N:o 32 , i anledning af väckt Motion om förnyande af Kongl. Kungörelsen den 57 Augusti i823, angående vederbörandes åliggande att tillställa, så val Kongl. Maj:ts £efallnigsliafvande , sorn Rresterskapet , förteckningar öfver dem, hvilka för lagbrott blifvit vid Domstolarhe sakfällde eller under framtiden ställde m. m.; Nio 33, öfver väckt Motion om förhöjning af afgiften till kyrkan för förnyadt lägersmål. S. D. Vid förnyad föredragning af Lag^ Utskottets, den 17 sistl.
Med denna min opinion står icke att förena hvad Utskotten beslutat: att åbyggnadernas värden å Landt * egendomar, fastän nu inberäknade uti Bevillnings - taxerings. värdet, hädanefter icke få uppgå högre än till en fjerdedel af jordens värde, sorn skall bestämma bränvinsbrännings - rättigheten, och att egendomar, hvilkas värde öfverstiga 15,000 B:dr, icke må tillgodonjuta samma rättighet, som hittills, att kunna använda en annan panna, till storlek i inon af det öfverskjuiande värdet. Dessa af - 38 BiL u Bevillnr Läg‘Och Qec,*Vtsk, £<t, N:o 6, vikelser ifrån den absoluta grundsatsen för ali Oeconomisk lagstiftning, att icke utan högsta nöd lägga tvång på eller förordna om ändringar uti vilkoren för näringarnes handhafvande, skola äfven leda dertill, att en mängd egendoms-innehafvare, hvilka nu hafva bränvins-inrättningar, lämpade efter närvarande egendomsvärden och nu gällande stadganden, blifva tvungne att förändra sin bränneri-redskap, hvilket nödtvång skall dels gravera mer än den högsta beskattning, dels motverka all omtanka att fullkomna den. nya inrättningen, då erfarenhet af föränderlighet Uti grunderna för näringens utöfvande måste ingifva, misstroende till beståndet äfven af det nya stadgandet.
Banko för l,()00:det, hvilket äfven ungefärligen motsvarade hvad Bankens Kommissarier för ifrågavarande arbete från början i ersättning åtnjutit, samt att godtgörelsen för kontrasignationen, nu utgående med endast hälften af det för Kommissarie-underskriften stadgade belopp, blefve i en mera lämplig proportion dertill förhöjdt. Med anledning häraf hafva Fullmäktige, vitsordande behofvet af tillökning i den för sedlars underskrifning och kontrasignation bestämda ersättning, förnyat deras vid 2:ne föregående Riksdagar gjorda, men då icke bifallna förslag, att för hvarje l,000:de sedlar af de högre valörerne, Kommissarie-underskriften måtte ersättas med 2 R:dr 32 sk. och kontrasignation med 1 R:dr 24 sk. och för hvarje l,000:de af de lägre valörerne, Kommissarie-underskriften med 2 R:dr och kontrasignationen med 1 R:dr, allt Banko. Då underskrifningen af Bankens sedlar hittills icke af Bankens embetsoch tjenstemän verkställts annorlunda, än emot särskild godtgörelse för dermed förenadt besvär och ansvar, har Utskottet, vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit, funnit billigheten tala för någon förhöjning af den ersättning, som för berörde arbete nu iir beviljad; men i betraktande deraf, att vid innevarande Riksdag bemälde embetsoch tjenstemän redan undfått förhöjning uti innehafvande löner, ansett sig icke böra i vidsträcktare mån hos Rikets Ständer understödja den gjorda ansökningen, än att ifrågavarande arfvode måtte bestämmas, för hvarje l,000:de sedlar af de högre valörerne: till 3 R:dr Runt för Ivoinmissarie-underskriften, och •j 2 » » » kontrasignation; samt för hvarje l,000:de sedlar af de lägre valörerne: till 2: 50 Ruut för Kommissarie-underskriften, och » 1: 50 » » kontrasignation, att utgå från och med början af nästkommande år.