Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» f|©I] elad glädje, dubbel glädje, delad sorg, half sorg. » Det är onekligen en storslagen tanke i detta att till ömsesidig fromma dela såväl godt som ondt, och i allmänhet taget kan äfven efterlefvandet däraf sägas gifva ett tillfredsställande resultat, dock ej alltid, ty liksom hvarje annan regel har 1893 också denna sitt undantag, hvilket i detta fall är hvad vi kalla förtroenden. Dessa kunna ju vara af vexlande natur, från de viktigaste till de minst betydande, men i alla händelser ger man detta namn endast åt sådant, som man icke vill hafva offentliggjordt. Således fordrar också klokheten som ett oeftergifligt villkor, att man iakttager varsamhet vid deras bortskänkande, men det är just det, vi i nio fall af tio icke göra, ty i grunden dela vi aldrig så frikostigt och kritiklöst med oss åt andra af något som just af våra förtroenden. Så snart något inträffar, som på ett eller annat sätt ingriper i vårt lif och verkar stö- rande på dess vanliga jämna gång, känna vi oss strax osäkra på oss själfva och taga vår tillflykt till den eller dem, som vi vid den tidpunkten kalla våra vänner, och söka, utan att vidare reflektera öfver lämpligheten däraf, vinna deras deltagande och bistånd genom att i utbyte lämna dem vårt fulla förtroende, vanligen mot ett högtidligt tysthetslöfte, hvilket likväl oftast bibehåller sia kraft endast för en kortare eller längre tid, sällan for alltid. För att med trygghet kunna lämna någon ett viktigt förtroende måste man veta honom vara fullt pålitlig; men hur lång tid erfordras det icke och med hvilken svårighet är det icke förenadt att så grundligt lära känna en person, då j u vana och uppfostran ofta gifva en sådan polityr åt den mänskliga karaktären, att man mången gång kan hafva vanskligt nog att komma underfund med, hurudan man själf i verkligheten är. Försiktighet vid förtroenden, äfven mot ens närmaste vänner, kan därför ofta vara af nöden, och den kloka regeln att aldrig anförtro en vän det, som man icke ville, att han skulle veta, för den händelse han i stället vore ens ovän, är långt ifrån värd att föraktas, det har nog mången af oss genom en dyrköpt erfarenhet fått besanna.
Hvarje kvinna, som håller på med sin uppfostran, och därmed böra vi ju alla hålla på till lifvets slut, o m icke en tillbakagång skall äga rum, måste lära sig inse, att ett är att inträda i något arbetsfält, som förr ensamt var förbehållet åt mannen, ett annat är att hänfalla till sådan manliga ovanor o c h förirringar, hvilka det är vår plikt att, medels vårt föredöme o c h inflytande, bekämpa hos våra manliga arbetskamrater o c h umgängesvänner. Vi måste alla lära oss inse, att kvinnans frigörelse från många tvingande skrankor medför högre förpliktelser än den att blott och bart skapa sig en bättre ekonomisk ställning; vi hafva nu en stor insats att göra i det sanna framåtskridandet, i det verkliga upplysningsarbetet, o c h ve oss själfva, om vi svika denna vår högre uppgift eller förväxla den med en falsk frihet, som för just oss kvinnor tillbaka till träldom! Bland sekelslutets många giftiga teorier äro de, som sträfva efter att » frigöra » människan från den uppenbarade religionen de farligaste. Dessa teorier spela i ett folks andliga lif samma roll som kolerabacillen i människans lekamliga organism, o c h man skulle kunna påvisa märkliga likheter emellan det andliga smittämnets härjningar i den andliga organismen o c h kolerabacillens ödeläggande makt i en däraf angripen människokropp. Är man lycklig nog att själf vara, så att säga, en desinficierad åhörare af nämnda teorier o c h läror, förnimmer man med hä- pen undran, huru som förfäktarne af dem gifva ifrån sig gammalt o c h nytt; omtuggade meningar, blandade med gröna hugskott, allt osmält; o c h gifver man akt på dessa manliga o c h kvinnliga » förkämpars » lif o c h lefverne, så ser man lätt, att själ o c h ande lida af svåra krampanfall, ända tills en andlig död gör människolifvet till en hemsk karrikatyr på det naturliga lif, som tillhör djuret. Och huru förfärligt smittosamma äro icke unison. nyss nämnda utgjutelser, när de strömma ut bland en relativt okunnig o c h fullständigt okritisk åhörareflock; särdeles gäller detta o m ungdomen, som dessutom saknar lifserfarenhet.
I afs. på verkställigheten af straff, har man åt nöjt sig dels med en utbildad praxis från äldre tider, och dels på sednare tider med de särskilda föreskrifter, som innefattas uti K. M:s till Fångstyrelsen utfärdade Keglementen och Instruktioner. Då nu fråga upstatt, att genom lag ordna sättet för verkställigheten af de särskilda frihets-straffen, såvidt de skola i ensamhetsfängelse undergås, har derföre ett af de hufvudsakligaste ändamålen med den föreslagna lagen varit, att tydligen och klart angifva den grundsats, att en olika behandling skall vederfaras olika slag af straff-fångar, och man har härvid sökt begagna sig af hvad erfarenheten redan visat vara lämpligt, hvadan det vid lagförslagets bedömande är angeläget att jemföra dess stadganden med det förfaringssätt, som förut varit iakttaget. Hittills har det så tillgått, att hvar och en, som blifvit dömd till straffarbete eller till arbete å fästning, och sålunda gjort sig skyldig till ett brott, som i lagen är med svårare frihets-straff belagdt, har för straffets undergående blifvit insatt i någon af de större straff-anstalterna, der han genast vid ankomsten blifvit iklädd fångdrägten och underkastats lika sträng disciplin ock behandling, som alla andra der förvarade gröfre brottslingar. Deremot har behandlingen varit helt olika, när det varit fråga om personer, som blifvit dömda för brott, hvilka lagen belägger med fängelse af lindrigare art. Hit höra de, som dömas för politiska brott, eller för brott emot tryckfrihets-lagen, äfvensom vårdslösa gäldenärer, lurendrejare, upbördsmän, som kommit på balans, samt en och annan edsöres-brytare, som blifvit dömd till fästning utan arbete, samt slutligen alla de, som i brist af böter dömas till längre eller kortare fängelse. För alla dessa har man sökt att göra fängelset så lindrigt som möjligt, och man har dervid i främsta rummet, såsom en förmån för tångarne, sökt förekomma deras inspärrande tillsammans med andra brottslingar.
Den 14 Maj f ni 433 Frill, af Schmidt, sidan 5 afgifvit, hvilken, om någon så behagar, må upläsas. Gr. Mörner: Att här, då fråga är om beskattande af arbetsfolk, tillika, på sätt Hr Rosenblad gjort, tala om beskattning af kapitalister, är att sammanblanda tvenne med hvarandra icke sammanhängande frågor, hvarföre jag endast skall hålla mig till den förstnämnda. Jag får då förklara, att mig förekommer det, som om ingen egentelig skillnad ligger deruti, om vinst af arbete beskattas, vare sig att den inbringats med spaden eller med sylén. Den är kanske ofia icke större för den, som för sistnämnde instrument än för dem, som begagna det andra, och denna beskattning på arbetaren är dessutom nedsatt till hälften mot hvad af en Gesäll i Stockholm, och till ^ af hvad utaf sådane i de öfrige städerne erläggas. Jag kan således ej finna någon serdeles obillighet deruti att arbetskarlen, som ofta nog har en ganska vacker dagspenning, erlägger någon afgift då det ej blifvit ifrågasatt att derifrån befria andra, för hvilka deras arbetsskicklighet utgöra det egentliga kapitalet, Man har yrkat återremiss på denna §, jemväl med afseende på den minimi-afgift, som blifvit föreslagen för handtverkare, hvilka som försörjningsmedel drifva rörelse för egen räkning. Jag skulle deremot tro, att då denna afgift är bestämd till det belopp, som allid skall af Gesäll erläggas, så vore det orätt att nedsätta minimi-afgiflen för handtverkare, hvilka, som försörjningsmedel drifva rörelse på egen hand, under den afgift, hvilken Mästaren måste vidkännas för hvarje hos honom mantalsskrifven Gesäll. Dessa stadganden stå till hvarandra i jemförligt förhållande och låta, enl. min tanka, på sådan grund försvara sig. Man har fästat sig vid det begagnade ordet minst och velat borttaga detsamma.
Ty vi sakna ej alldeles exempel på, att män, hvilka eljest ej begagnat nådemedlen för att besitta sin Gud, dock förmått nalkas hans tron vid handen af poesins genius. Arten af Lucidors religiösa diktning ligger innesluten i följande hans verser: »Ryys, hisna, skiälf, bäf, darra, krop och leder! Rees up, mit håår! Min tankar, stigen neder Til afgrundz diup och seen, hvad kval ther är, Som fräter allt, men ingen ting förtär!» »Kroppen ryys, och hiertat skiälfver, När iag tänker therupå, Ropandes til bergen: Hvälfver Öfver mig och lät mig få Hastig enda, ty jag veet Ingen nåd och säkerheet. Ah, hvar skal iag, usle, blifva, När Gud vil mig öfvergifva?» Det är en centrallyrik inom det rysligt patetiska. Man ser att författaren har djupt dykt ner i fördömelsens jemmer. Han är den svenska kyrkans qvaloch straffsångare par preference. Hvilken skilnad är det ej mellan honom och en Svedbergs pligttrogna eller en Spegels andaktsfulla eller en Arrhenii enfaldiga, barnaglada kristendom! Man ser att dessa senare haft ständigt umgänge med Gud. Lucidors poesi har vändt honom ryggen med förtviflan i hjertat. Mitt lefverne 1731 1775 Gustaf Fredrik Gyllenborgs själfbiografi, åt hvilken han gifvit titeln »Mitt lefverne», omfattar tiden 1731–1775 och utgör det sista kända alstret af skaldens penna. Den började nedskrifvas år 1802, men afbröts af okänd anledning. Arbetet utgör en i grönt maroquin med guldtryck inbunden kvart och förvaras på Upsala universitets bibliotek. Bandet innehåller förutom själfbiografien 8 poem, nämligen först det täcka stycket »Minnet af Brandhammar efter 10 års afsaknad», hvarpå följa »Till min goda kusin Maja Hedvig», »Linden i Sundängen», »Ålderdomens nöjen», »Den gamle mannen», »Till Stenhammar», »Till Franzén 1799» och »Svar» (från Franzén).
S. D. Vid nu förnyad föredragning qodkändes Stats-Utskottets nedannämnda Utlåtanden: JM 47, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående försäljning till enskild person af en komministers-bostället Hof Dahlbogård i Kronobergs län tillhörig del i den så kallade Spetsamossen; JM 48, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående utbyte af komministers-bostället Svensbohl i Rudskoga socken emot sergeants-bostället Höjdebråten i Nysunds socken; JM 49, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående befrielse för Fältkamereraren rn. m. Ph. A. Arells enka, Albertina Heimberger, från utgifvonde af observationsprocent och anmärkniugsraedel, hvilka blifvit hennes man i lifstiden til) gäldande ådömda; Prot.-Utdrag den 28 Februari 1863. 253 JM 50, i anledning af Kongl, Maj:ts nådiga Proposition, angående eftergift till förmån för enkan Märtha Nilsdotter Tulpan af Kronans rätt till qvarlåtenskapen efter hennes syster, enkan Anna Nilsdotter i Makrismåla; JM 51, i anledning af Kongl. Majtts nådiga Proposition, angående utbyte af jord emellan Kronan och Malmö stad; JM 52, i anledning af Kongl Maj:ts nådiga Proposition, angående upplåtande under ständig besittningsrätt af en jordrymd vid Kungsöhrs norra kungsladugård. JM 53, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående försäljning till skatte af den under Elfsborgs kungsladugård lydande lägenheten Klintens bana.
Inga Controller göra tillfyllest mot en liga af lagbrytare; och lika som man vid våra Domstolar, efter tusende omvägar och försigtighetsmått, omsider stad-d nar i sin bevisning vid edgången, sorn är sam,* vetets vittnesbörd och vid den moraliska lagens förbindelser i så återstår slutligen äfveo, i afseende på Tullverkets Embetsmän, ingen annan säker controll och, ingen annan pålitlig tydning af TuilLagarne, än upplysning och samvete. Det är med afseende härpå, som upplysta och patriotiska Regeringar anse TullEmbetena så vigtiga att de af deras, innehafvare fordra vida större kunskap, än att läsa, skrifva och räkna; samt hafva tillagt dem en emot deras vigt svarande rang pch värdighet. Kongl-* Maj:t har också gifvit Hufvud-TullkammareChefen i Norrige., lika Embetsvärdighet med yngre RiksColIegii Ledamöter, I England hafva alla Huf vildt ull - Ben 12 Martti. kammare och InspectionsChefer vid Sjötullverket lika värdighet med Ledamöterne, till och med lika med presidenten (Chairman) för Ceni träl eller GeneralTullInspectioncn, nemligen den af Erquir. Härigenom skulle ock det ändamål vinnas, att inga odugliga personer sökte intränga sig i dessa vigtiga tjeqster och besvära Kongl. Majit med obehöriga ansökningar. Dessa tjenstemän borde lönas anständigt, rättvisan fordrar det, i anseende till det ansvar och det obehag deras kall medförer, Statsklokheten fordrar det ej mindre i anseende till de lätta, ofta förekommande tillfällen och frestelser att undansnilla från Staten. 7:0, Ingen högre eller lägre Tulltjenste.' man borde få tillsättas utom förslag, hvarå 3 personer uppfördes Nu uppföres derå blott i, hvilket möjligen kan gifva anledning till den gränslösaste Embetsmanna aristokrati och o,~ rättvisa samt hafva den verkan, att personer med moraliskt värde ej vilja ingå i ett verk, der de af förmän kunna, utan ansvar behandlas efter godtycke. 8:0.
Som en hoptrasslad trådhärfva vecklades mina minnen upp af osynliga händer, medan jag fortsatte min promenad och höstkvällens skymning föll på, den skånska höstkvällens tysta, svårmodiga skymning. Två små ögon höllo min själ fastnaglad, såsom de gjort en gång förut, en månskensklar augustinatt i ett trädgårdslusthus, – två små ögon, som glimtade likt svängdt stål och solskenet på den fallande vattendroppen, – och jag hörde en känd stämma tala, om inom eller utom mig, det tänkte jag ej på. Detta är hvad jag hörde: »Min historia börjar egentligen med en eftermiddag i april, då jag satt på det lilla café du Lac i Köbenhavn, ensam, vid min tidning och mitt kaffe. Kyparen sprang af och an mellan serveringsborden och disken, jungfrun rekvirerade i telefonröret, gästerna sorlade, och rummen stodo fulla af rök. Det kändes mig kvaft, och jag lät öppna fönstret, vid hvilket jag satt, på halfglänt. En lätt blå dis stod ute öfver »Söerne» och de små trädgårdstäpporna inom staketen borta på andra sidan, luften var en enda gyllene dallring, och hvita strömoln gledo, lätta som fjun, fram öfver den blå himlen. Det var något i allt detta, därinne och därute, som fyllde mig med leda och längtan, – leda: hvaröfver? – längtan: hvarefter? Jag gjorde mig ej reda därför; alltsammans kom och gick som känslonyanser, obestämda, flyktiga, glidande, som då sidenet böljar eller en bris far hän öfver ett stilla vatten. Jag drefs ut och vek af uppåt Gothersgade. Flickor rullade barnvagnar, ur hvilka små bébéansikten myste mot mig och mot all vårdagens välsignelse, herrarna gingo med uppknäppta öfverrockar, och hos alla människor röjde sig i gång och gester detta mattighetens välbefinnande, som följer med våren. Jag gick förbi Botanisk Have: den hvilade i en ljum, blå ånga, som steg upp ur myllan. Åsynen af den rykande myllan blef till den egendomliga förnimmelse, som man har när ett minne lyser upp i själen men ännu icke någon bild framträdt mot den upplysta bakgrunden.
Betraktar man förhållandet, sådant det nu belinnes, så ser man, att den ena Statsmakten icke kan utan den andras goda minne förhöja en stadgad tullafgift. K. M. kan det alldeles icke, R. St:r kunna visserligen göra det, men det står alltid K: M. fritt att tullafgiften åter genast nedsätta. Således torde man med skäl kunna säga, att någon förhöjning af en bestämd tullsats icke kan utan båda Statsmakternas begifvande ega rum. Deremot kan den ena Statsmakten, utan hinder från den andras sida, efter behag nedsätta en tullsats. Men, Mine Hrr, huru skulle förhållandet härutinnan blifva, om K. M:s Propos. antoges? sedan IL St:r bestämt en tullsats alt gälla för en tid af 10 år, skulle de, enl. det föreslagna tillägget till 61 §:n RegF., vara betagna rättigheten att tullsatsen under nämnde tidrymd nedsätta, men en sådan rättighet skulle i hela dess vidd fortfarande vara K. M. förbehållen. J\Tu frågar jag: innebär icke ett dylikt stadgande en väsendtlig förändring af Statsmakternas inbördes förhållande i detta afseende? Den nedsättning af en tullbestämmelse som Ständerna förut kunnat efter eget godtfinnande stadga, skulle, sedan det förändrade förhållandet inträdt, icke vidare kunna af dem beslutås, utan det återstod deni endast utvägen, att hos K, M. i underd:het anhålla, det K. M. täcktes vill - 346 Den 1 Februari f. m. fara Ständernas önskan om tull-afgifters förminskande. Utan någon vidare utläggning af frågan torde en hvar lätteligen inse, huruvida R. Stms lagstiftningsmakt härigenom biefve förminskad eller förökad. En annan ledamot af Statsrådet har väl erkänt, att en rubbning af det nuvande förhållandet skulle genom förslagets antagande inträffa, men han har försvarat sig dermed, att denna rubbning vore af ringa vigt i jemförelse med den stora nytta förslaget skulle medföra.
I detta moment föreskrifves: »att då inom Landstinget fråga om grunden för algifters uttaxering förekommer, skall denna fråga först afgöras, samt att, om inom Landstinget påstående framställes, att företag, hvarom förslag blifvit väckt, är af den beskaffenhet, att endast stad eller endast landsbygd af företaget kan hafva hufvudsaklig nytta, och att förthy, i förra fallet landsbygden och i det sednare städerna, vare sig samfäldt eller en eller flere bland dem, må från bidrag till företaget befrias eller med sådant bidrag jemförelsevis mindre betungas, så skall jemväl öfver sådan framställning beslutas, innan hufvudfrågan till afgörande företages.» Af detta stadgande följer sålunda: att det fåtaliga Landstinget blifvit beklädt med obegränsad magt att ålägga hvilken stad eller hvilken landsbygd som helst, trots dess vanmägtiga protester, som icke ens kunna nå timonen, så framt icke något formfel af Landstinget blifvit begånget, huru stor skattebörda som helst och snart sagdt för hvilket ändamål som helst. Ovil - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln '1862. N:o 200. 513 Ovilkorligen måste man härvid göra sig den frågan, hvad skydd emot missbruket af denna magt, eller mot missförstånd vid dess tillämpning, lagen härvid förbehållit innehafvare!! af den egande eller personliga rätten? Svaret blir — intet! Kan man för öfrigt föreställa sig att det är möjligt för ett Landsting, att med rättvisa urskilja, hvad som vid ett företag inom ett län gagnar stad eller land, eller den ena landsbygden framför en annan? Ar länet icke, likasom Staten, att anse som ett helt, och har icke denna åsigt legat till grund för hela lagen? Till hvilka orättvisor, hvilka tvister och till hvilken osämja skall icke denna skenbara rättvisa leda.
Utffottet har trott, at dä desta Lagar utgöra et sammanhängande söroms, förän, drinqar i wista delar deraf icke hastigt och obe, tänkt borde kunna göras. Det har föreställt sig, at, i afseende pä desta Lagar, längt mera ön hwad Grundlagar beträffar, der personliga jnteresket skulle föranleda förslag til sörändrin. -ar. Det har föreställt sig, at ju mera vesta Lagars stadganden ingä i en smäaktig ll-tsil, desto flere skulle retelserne wara til rubbning deri och anledningarne til misttag. Utskottet har derföre för befluten öfwer enskildta klotioner til sädane Lag. förändringar föreflagit sam, ma prsescriptions-tid, som för Grundlagsfrä, gor, och beredt Ltskilliga utwägar at genom all, män och enskild granskning utreda behofwet och bestämma sättet af sädane förändringar; men dä Utffottet tillika insett at Starens hög, sta Lagskipande Magt altid har anledning at döma öfwer behofwet af nya Lagstadganden, har Utffottet i sit förslag, med bibehällande af Riksens Ständers rätt, sökt bewara en utwäg, at de i sädan ordning projeÄerslls Lagfor, ändringar skyndsammare mätte kunna afgöraS. Hwad ( ) Hwad Utffottet för öfrigt, säsom nägon flags hufwudsaklig förändring i Grundlagar, ne föreflagit, rörer den no. Z Regerings För, men och 78- §. Riksdags. Ordningen. Hwad den förra §. beträffar, syftar det föreslagna til. lägget derhän, at icke Lagens anda skulle mist, förstäs, sä at lagstridiga yttranden af Riks, dagsmanna. rätten skulle kunna skyddas.
Dec, tSas* Lag - Utskottet : Herr TVinbLadhs Memorial, om upphöra», de af inrättade serskilda Domstolar, uti hvilket Herr Donner sig förenat, jemte Herrar Cronii och Wallström* Memorial i samma ^mac, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oecono/nie - Utskotten : ua Herr Lindqvists Memorial, om rättighet förMagistrater i Landshöfdinge-ResidenceStäderne att utfärda Pass för dessa Staders Borgare; och 2:0 Herr Winbladhs Memorial, angåend® upphäfvande dels af förbud emot hållande till salu å Marknad och Torg af sådana Kopparkär il, hvarå jern till större eller mindre del är tillsatt, dels af stadgandet, att Städers innevånare, som till försäljning af medfördt gods besöka Marknader, böra, utom rese-pass, vara forsed, de med bevis af Magistrat i den Stad, der de äro bosatte, på hvad sätt de der« städes äro till idkande af borgerlig näring berättigad'*. Troi. Utdr. d. rs Dec. 1&28. Allmänna Besvärsoch Oeconomie» Z7 isko Uti: Herr Hornborgs Memorial, hvaruti föreslås, att bränvins-bränning endast af Potatoes mål Sverige tillåtas, uti hvilken Motion Herrar Hiessleiler, Winbladh och Matsson sig förenat.
På många ställen gick jag in i allmogens boningar och lärde känna dess belägenhet. Ryska regeringen hade med wälberäknad politik betydligt lättat och förminskat allmogens tyngsta börda, skatterna; men jag njöt den glädjen att likwäl på de flesta ställen höra, huru den Swenska frihetskänslan ännu lefde och uppreste sig i harm och hat emot de urgamla fienderna. Jag insåg, att nationalkänslan är den första och den djupaste, som måste bo hos ett folk, hwilket är skapadt för bildning och frihet. Här och der wågade jag till och med tala med en och annan om hoppet att befria den dyra fosterjorden. Då såg jag eld i ögon, leende på läppar. Jag gaf dem, som jag ansåg för de klokaste, anwisningar att hemta gewär på wissa bestämda ställen. I Dalsland besökte jag den gård, der den gråhårige Hans Jansson bodde. Han war en af dem, som jag hade påräknat såsom de förnämsta ledarne af mitt förslag. Han egde ett stort anseende, och ehuru af Ryssarna misstrodd och bewakad, blef han icke blott af sina sockenboer, utan af hela ortens allmoge rådfrågad i alla allmänna angelägenheter. Han blef genast warm för min idé, och wi öfwerenskommo, att Dalbönderne skulle hemta wapen för sig och Wermländingarne ifrån ett par fiskelägen i norra Bohuslän, dit jag lofwade skicka ett par med gewär lastade skonertar från London. Jag ilade till Göteborg. Också der war allt förwandladt. Hwad som isynnerhet förwånade mig war anblicken af den fordna wackra kyrkogården. På dess rum hade en Rysk skans blifwit uppbyggd, betydelsefullt hwilande på dödas ben, och dess murar utgjordes till en stor del af graf-monumenter, så att stadsboerna ännu här och der kunde, på de kanonspäckade murarne, läsa de sinas, fränders och wänners stympade namn. De sköna kanalerna hade blifwit igenfyllda och alléerna nedhuggna, för att lemna utrymme åt Ryska garnisonens exerciser.
Öfrige delar af betänkandet N:o 196 äro af samtlige Riks-stånden godkände. Stockholm den 7 Juli 1848. Reservationer: Herr Schartau reserverade sig emot tillstyrkandet, att de föreslagna nya bestämmelserne rörande sättet för liqvid af utgående odlingslån skulle, 'Merest vederbörande låntagare så åstunda,” (således utan inteckuingshafvares hörande) kunna tillämpas å redan utgifne odlingslån; anseende herr Schartau sådant skola medföra ett ingrepp i inteckningshafvares lagligen förvärfvade rätt. Häruti instämde herr af Sillén, L.G, herr Gripensvärd och herr Norin. N:o 241. Ank. till Exp. Utsk. den 8 Juli, kl. 10 f. m. Utlåtande, i anledning af erhållne återremisser å betänkandet N:o 1Q2, angående ajlöningen för Rikets Ständers nuvarande Justitie-ombudsman och hans vikarie (R:gs Afd.) Det af Stals-utskottet under sagde nummer afgifne utlåtande har, i sin helhet, blifvit af Preste-ståndet bifallet och af Borgare-ståndet återremitteradt, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet godkänt Utskottets varande angående den justitie-ombudsmannen tillkommande lön, men återremitterat - r Ståts-Utskottets UtlåtandeNio 84*- terat den del af utlåtandet, sorn handlar om aflöningen för derr till förrättande af justitie-ombudsmannens förra tjenst utsedde person.