Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får likväl högtidligt förklara, att jag hvarken inom Utsk. eller Ståndet ernar med min röst biträda den åsigt, att hela arfskapitalet skall tillfalla staden Norrtelje, utan endast vissa års ränta derå. Kan en sådan åsigt göra sig gällande inom Utsk., skall jag ieke emotsätta mig en återremiss, ehuru jag icke tror, att mycket dermed vinnes. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Såsom en talare redan anmärkt finnas de, hvilka olyckan ständigt förföljer. Så har äfven uti förevar, fall varit händelsen med Norrtelje stad. Först låter Staten derstädes anlägga ett gevärsfaktori, sedermera öfverläter Staten detsamma till enskildte och sedan en mängd arbetare i och för detta faktori, dragits till staden, nedlägges faktoriet. Nu tillstöter under tiden den otur, att den, hvilken efter kronans öfverlåtelse blifvit ägare till faktoriet, kommer i den ställning att af honom icke vidare kan fordras fullgörandet af den underhållsskyldighet af de fattige arbetarne som han förut bekostat, hvarigenom hela tyngden af denna fattigvårds-omkostnad faller på det obetydliga samhället. Emedlertid dör en i staden bosatt enka, utan att efterlemna arfvingar inom landet, och då gör staden anspråk pä samma enkas qvarlåtenskap för att derigenom erhålla något bidrag till dess dryga fattigvård, men då möter den oturen att StatsUtsk:s pluralitet, nitisk att vårda Statens rätt, finner med Statens intresse förenligt, att såsom man säger, lägga vantarne på denna tillfälliga inkomst, hvilken Staten likväl aldrig kunnat beräkna och tilläfventyrs kommit att alldeles undvara om enkans lifstid blifvit längre och hon antingen sjelf användt eller disponerat sina tillgångar. Staten synes mig således icke kunna egentligen anses göra någon förlust genom afträdandet af denna tillgång, och den förut följda praxis att låta dylika inkomster tillfalla det samhälle, inom hvilken den person, som samlat dem, lefvat och verkat, och till hvilket man har anledn. antaga, att samma person i lifstiden företrädesvis hyst välvilja, synes mig ej sakna billighet.
Någon åtgärd bör enligt min öfvertygelse vidtagas för att förekomma den skada, privatbankerna kunna göra samt ytterligare befrämja det goda de kunna hafva uträttat; och någon annan utväg att komma till ett riktigt resultat i den vägen finns icke, än genom en und. skrifvelse till K. M., som ensam är i ständ att föreslå för det ondas botande nödiga åtgärder. Jag tror således, alt en und. skrifvelse i denna fråga, långt ifrån att vara skadlig, tvertom kunde medföra mycken nytta, samt tillstyrker derföre bifall till Utsk:s förslag. Hr Lagerheim, Lars Magn.: Här har blifvit yttradt, att det endast vore bankens fördel som man afsåg med den föreslagne und. skrifvelsen och icke landets i allmänhet. Emot denna sats får jag protestera. R. S(:s bank är landets guldådra; och hvad som rörer banken, rörer också landet i allmänhet. Alla de fördelar, som tillfalla banken, komma äfven statsverket, d. v. s. landet lill godo. De fördelar åter som privatbanker medföra, tillfalla endast enskilde och ingalunda landet på det hela. Talaren näst före mig har påstått, att privatbankerna i längden skulle medföra ofärd för riket. Utan alt kunna i allo dela denna åsigt, tror jag dock att det är tvifvel underkastadt, huruvida privatbankerna pä det hela taget äro för landet fullt nyttiga och huruvida de uppfyllt sitt ändamål i andra afseenden, än i fråga om delägarnes enskilt» intressen. Den syndaflod af privatbankssedlar, som i synnerhet öfversvämma! de norra orterna, der några särskilda vexlingskontor icke finnas, är sä stor, att delta förhållande i längden måste medföra våda för landet. Ingen vill nu gerna emottaga dem. Allmogen är ofta strandsatt för utgörande af sina kronoutlagor, då de icke hafva annat än privatbankssedlar att betala deni med, och dessa, såsom bekant är, icke emoltagas i uppbörden. För öfrigt kan jag icke inse något olämpligt uti den föreslagna und. anhållan, att de närvar, privatbankerna vid oktrojlidens slut mätte upphöra, åtminstone i deras närvar, form, ty det står ju
Bylander i Byttorp och Nämndemannen Sven Bryngelsson i Skensta, å 1400 R:dr, derå, elter skedde af betalningar, i capital återstå 311 R:dr 46 sk. 7 rst ; dels ock att ett af Apothekaren 1. Bergelin, med borgen af Christian Nilsson i Hansehult och Johan Samuelssoji i Aspenäs å 3000 R:dr, allt Råneo, under N:o 1087 upptaget odlingslån måtte, såsom osäkert, föras inom linien. Rörande ifrågavarande lån äro följande upplysningar af Fiscals-Embetet meddelade, hvad angår lånet N:o 187: att så väl låntagarens, som löftesmännens egendomar blifvit, till Borgenärers förnöjande, afträdde; att redovisningar för deras concursmassor afgifvits, samt att afträdes och urarfvaförmon är vorden deras arfvingar tillerkänd; hvarjemte hos förre Expeditions Kronofogden F. von Zweigbergk, som af Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs Län varit förordnad att, å Bankens vägnar, lyfta den Banken tillkommande utdelning utur ena löftesmannens, aflidne Friherre Posses, concursmassa, men uraktlåtit att för samina uppdrag redogöra, nu mera blifvit, på grund af Kongl. Svea Hofrätts
I den nu föreslagna redaktionen står återigen att de vid straff icke få besöka hvarandra under den tid de varit ålagde att lefva skiljde. Nu kan det hända att dessa makar hafva barn, och att den ena får alla barnen och den andra intet, eller att hvardera får lika många; om nu ett af dessa barn sjuknar och ligger för döden, skall då den olycklige fadern eller modern, om någondera besöker sitt barn på dödsbädden, straffas med fängelse? Det är efter min tanke rentaf en onaturlighet, och det hade derföre varit vida bättre, om LagUtsk., när det framstälde detta Betänk., hade bibehållit de för ändamålet mera tjenliga uttrycken: umgänge, hemvist, bord och säng. Man kunde då 'likväl hafva hållit rummet öppet för sådana undantagsfall, som under dylika förhållanden äro en följd af sjelfva naturen. Ett annat skäl, hvarföre jag åtminstone omöjligen kan understödja det nuvarande lagförslaget är, att, enl. mitt förmenande, LagUtsk. alldeles ieke sett på de många förhållanden, som ega rum med gifterm.balken, och jag tror derföre, lika med Ordföranden i LagUtsk., att en revision af äktenskapslagarne hade varit nödvändig, samt att man icke bordt endast taga en viss punkt och omstöpa den, utan att sätta den i jemförelse med andra förhållanden, som i detta afseende förefinnas. Det är just med stöd af denna tanke, som jag hos Högloft. R. o. Ad. yrkar återremiss på ifrågavide Betänk. på det LagUtsk. må noggrannare öfverväga de särskilda förhållanden, som, enl. mitt förmenande, äro oundgängliga, såvida lagen skall upfylla sitt ändamål. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Det nu föreliggande förslaget innehåller en punkt, hvars nytta, enl. mitt förmenande, är ganska tvifvelaktig. Det står nemi.: » Sämjas de ej ändå, vardén inför kyrkorådet ytterligare varnade. Låta de sig ej eller deraf rätta, döme då rätten till skilnad på ett år, till säng och säte; förbjude ock, vid vite af fängelse, makarne att hvarandra under den tid besöka.
Man har äfvenledes i delta project antagit, att vid taxering till bevillning, fabriker, verk och inrättningar, af hvad art som helst, böra behandlas särskildt och oberoende af de hus eller byggnader, hvarest de filmas inrymde, och hänfört dem till särskilda artiklar, men deremot funnit någon skilnad icke böra göras, i afseende på behandlingen , om belägenheten är på landet eller stads område, ett förhållande, sorn alltid mäste vara likgilltig-t, då det är fråga om belin!- lig inkomst. Af detta skäl omfattar Art. VII, hvad lill fa - Den i Fe 1) r u a r i. 101 briker och inrättningar tillhörande industrien ur hunföiligt, sa väl de å landet, som på stads grund belägna. § '9; Tillhörer Art. lil, och utförd uti § i5, med nödig förändring. § 20. Utförd på Art. IX, § 64. §2 1. Denna §, den enda uti författningen, sorn synes ämnad att innefatta grunderna för taxeringen till bevillning af jordbruket, är likväl i högsta måtto ofullständig. Hvad man derstädes tinner, är, att innehafvarens personliga skatt för annan inkomst ieke inberäknas uti hemmansvärdet, samt att hospitalshemman, skatllägde eller icke, eller graverade för sparbanks-räkning, icke äro fria från bevillning; men då man i början af §:n sagt, "att alla hemman erlägga bevillning,” synes det temmeligen onödigt uppnämna någon sort, sorn icke äro derifrån undantagna. Uti § 23 af projectet har man sökt att sådant rätta och undanrödja ovissheten örn hvad som uti egendomsvärdet bör ingå och derifrån uteslutas eller frånskiljas, för att efter annan art. bevillning påföras.
Utskotten kunna alltså för sin del ej antaga, att några serdeles sto ra fördelar skulle i dessa afseenden stå att erhålla genom den föreslagna förändringen; meri frågan torde derjemte böra betraktas under synpunkterne af den ökade personliga tjenstepligten och den tvungna permitteringen. I förra afseendet är föreslaget, att hvarje medborgare, med vissa bestämda undantag, skulle, från och med fyllda 21, tiil och med fyllda 50 år, (Uttaga i landets försvar, de första ses åren tillhörande arméen, de derpå Staistamt Ålim. Bcsv.- och Ekon.-Ulsk. Betänkande N:o 23. S5 följande landtstormen. Af hvarje års första beväringsklass skulle så stort antal, sorn erfordras för att fylla afgången inom stammen, uttagas, dels efter vederbörande mönsterherrars godfinnaiiöe, dels genom lottning. De öfriga skulle utgöra bevärings-rekryter. Stammens tjenstgöring är bestämd till sex år. Beväringens öfningar föreslås till: l:a året 21, 2:dra året 14 och 3:dje året likaledes 14 dagar, inoch utrvcknifigsdagarne oberäknade. Utskotten anse sig, efter att hafva framlagt dessa förhållanden, knappast behöfva deröfver yttra sitt omdöme. Det är ej troligt, att nationen frivilligt skulle underkasta sig en så ytterst tryckande personlig tjenstepligt, hvarigenom individen, utan kallelse för militär-ijensten, skulle under sex beha år slitas från hem och yrke för att utgöra en del af härens stam, eller ock, i lyckligaste fallet, förpligtas exercera under 3 på hvarandra följande år. Inom de länder, der folkbeväpningssystemet med så utsträckt tjenstgöringsskyldighet, som här blifvit föreslagen, finnes infördt, beklagar man sig öfver detsamma, såsom den tyngsta af alla bördor, och hos oss skulle man utan nödtvång underkasta sig detsamma. Kn annan icke mindre väsendtlig olägenhet, som systemet innebär, är den tvungna permitteringen.
Dessa glida dock äfven de allt mer undan henne, hon är för » gammalmodig » — emedan hon ej i allt kan gilla deras nya åsikter, hvilka i deras ögon äro ofelbara evangelier. Men hon söker allvarligt att förstå dem, och ofta då hon ej lyckas häri, ger hon likväl oftast efter — hennes kärlek gör henne svag. Har Lie i de båda äldre tecknat typer från » den gamla, goda tiden », hvilka trots sina fel och svagheter dock äro sympatiska genom den offrande hängifvenhet, som de lägga i dagen, den redliga vilja och den handlingskraft, som utmärka dem, sä har han däremot i barnen framställt föga tilltalande representanter för ett uppväxande släkte, som karaktäriseras genom sitt pockande på jagets rättigheter, sin oförmåga af plikttroget arbete, sin brist på djup och sin otacksamhet mot föräldrarne. Äldste sonen, Endre, skall vara en anhängare af de moderna idéerna, men han begagnar dem endast som täckmantel för egoism och dådlöshet. Han slår ikring sig med fraser, talar om talangens rätt att få följa sin böjelse, men är i själfva verket endast böjd för att göra ingenting. Han vacklar mellan än en, än en annan lifsuppgift, men finner jämt, att han misstagit sig om sitt kall. Han är en förslappad, bekväm lätting, utan tillstymmelse till sena eller kraft. Fru Bente tror på honom och uppoffrar för hans skull hela sitt arf, tills hon slutligen inser hela grundlösheten af sina förhoppningar. IDUN 1894 Kjel är faderns älskling. Han har visserligen ej heller arbetshåg, men ger sig ej in på Kndres estetiska svamruel, utan har sin blick riktad på förvärfvandet af rikedom. Denna vill han vinna i hast genom spekulationer och ryckes så allt mer och mer in i deras hvirfvel. Han slår på stort, dels af begär att lysa, dels för att stärka krediten. Allt vildare blir den affärssvindel, på hvilken han inlåter sig, och från hvilken han en gång räddas blott för att ånyo råka ut därför och gå under. » De nya tankarne, som upplösa så mycken sed, de nya lifskrafven, de nya planerna, » sade han, » det kom alltsammans till vårt samfund som en stormil.
Nu finnas de en gång hår; och om menskligheten förbjuder oss att förskjuta dem , så böre vi åtminstone ej genom hvarjehanda förmoner, locka flera hit, eller föranleda de redan härvarande att öka sig. Efter mitt begrepp , skulle det vara rått vål , om vi vöre af med dem, och såledesönskeligt att de icke voro så rotfåstade hår, som de verkeligen åro. Det år vål möjligt, att de skickligt drifva sina Fabriker; men det år ej den materiella vinsten, utan den morajiska kraften, som förnämligast Den 21 Maji e. m. 443 bör i samhället värderas. Roten dertill år moraliteten inom hushållen; och en af husbondens förnämsta pligter, att vaka öfver Gudsfruktan och sedlighet hos sitt husfolk. Ar han ej af samma trosbekännelse med dem, så kan han svårligen uppfylla detta åliggande. Jag tillstyrker lika med Herr Lefrén, återremiss af Betänkandet, och anhåller att mitt yttrande må få till OeconomieUtskottet medfölja, ■ J* Herr bejren; Jag anhåller endast att i korthet få anmärka, att jag inskränkt mitt anförande uti förevarande fråga, blott till formen af den föreslagna lagen, utan att yttra mig om <r. dess innehåll eiler föremål. Grefve Posse, Arvid; I anledning af Herr Lefréns anmärkning bör jag gifva tillkänna, att Herr Lennings yttrade önskan om Jude-Reglementets öfverseende, föranledt en ganska vidlyftig öfverläggning inom Utskottet. Men sedan det såkallade Jude-Reglementpt utkom, har, i afseende på Judarne, icke några andra särskilta lagstadganden emanerat, än Kongl. Brefvet af den 2 Maji 1792, sorn medgifver dem att i tjenst antaga Svenske tjenstehjon, samtett sednare förbud emot Judars vidare inlåtande i Riket.
Ty äfven sedan kostbara cellhäkten finnas uppförda vid underrätterna och en fångvård der anställd, befarar jag, att fångarnes qvarhållande derstädes under längre tid icke later sig göra, och att således, vid inträffande längre uppehåll i ransakningarna, fångarne måste till annan säkrare förvaringsort, således i allmänhet till länshäktet, transportéras. Fördelen af minskad fångforsling kommer imedlertid icke statsverket ensamt till godo, och räknas således ej lill sitt fulla belopp, i fall endast statsverkets fördel afses. 11 vad fångförare derpå vinna, blir dock äfven för staten en vinst, så vida mot fångforslingen svarande friheter kunna försvinna. Men för öfrigt har jag ännu icke räknat allt, hvad staten vinner på besparandet af en instants i arrestantmålens handläggning, och hvartill äfven måste hänföras, hvad fångar nu kosta i underhåll under den tid, som åtgår för besvär och underställningar från första till andra instanisen, eller återförvisningar från den senare till ny ransaknings anställande, hvilket allt undvikes, när första instantsen i dessa måls behandling försvinner. Utom dessa förhållanden, som hafva inflytande på statens fmancer, måste dock en annan financiell sida af ämnet betraktas, nemligen den, som rörer hvarje rättsökande. Denna kommer att framträda uti några mera a 11- männna reflexioner, hvarmed mitt arbete i ämnet skall slutas. 48 Att förändringar i domstolsiinrättningen behöfvas, tyckes allmänna tänkesättet hafva antagit. Rättegångarnes långsamhet, som utgör ett allmänt klagoämne, tiliskrifves naturligtvis domstolarnes beskaffenhet. Denna klagans afhjelpande är i lagförslaget åsyftad med häradsrätternes ombildande till s. k. permanenta landsrätter; oell denna förändring utgör nu mera, sedan lagmansrätter och kämnersrätter redan försvunnit, den förnämsta bland de utvägar, som för detta ändamål blifvit i lagförslaget påtänkta. Mellantiden imellan de lagtima tingen är följaktligen betraktad såsom det egentliga hindret för en större skyndsamhet i rättegångarna.
»Farbror Eberhard, hvarför nämner ni icke kärleken? Då glider ett småleende fram kring den tomma munnen, där de tusen rynkorna korsas. »Här,» säger filosofen och slår med knuten näfve på den tunga packen, »här mördas alla gudar, och jag har ej glömt Eros. Hvad är nu kärleken annat än en köttets trängtan? Hvarför står han högre än andra kroppens fordringar? Gör hungern till en gud! Gör tröttheten till en gud! De äro lika värdiga. Må det bli slut med dårskaperna! Må sanningen lefva!» Då sänker den unga grefvinnan sitt hufvud. Det är ej så, det är ej sant detta, men hon kan ej strida. »Edra ord hafva sårat min själ,» säger hon, »men ännu tror jag er ej. Hämndens och våldets gudar skall ni kunna döda, ej mer.» Men gubben tar hennes hand, lägger den på boken och svarar i otrons fanatism: »Då ni läst detta, måste ni tro.» »Må det då aldrig komma inför mina ögon,» säger hon, »ty tror jag detta, kan jag ej lefva.» Och sänkt i sorg går hon ifrån filosofen. Men han sitter länge och grubblar, då hon gått. Dessa gamla luntor, fullklottrade med hädisk skrift, hafva ej ännu pröfvats inför världen. Ännu har ej farbror Eberhards namn nått ryktets branter. Hans stora verk ligger gömdt i en kista i skräprummet under läktartrappan i Svartsjö kyrka; det skall först vid århundradets slut se dagsljuset. Men hvarför har han gjort detta? Fruktade han för att ej hafva bevisat sin sak? Var han rädd för förföljelser? Litet kännen I farbror Eberhard. Förstån nu: sanningen har han älskat, ej egen ära; därför har han offrat den senare, ej den förra, på det att ett faderligt älskadt barn skulle få dö i tron på det, hon hållit kärt. O, kärlek, du är den förvisso evige! NITTONDE KAPITLET. Nygårdsflickan. Ingen känner platsen under berget, där granarna växa som tätast och djupa lager af mjuk mossa täcka marken. Hur skulle någon känna den? Den har aldrig förr trampats af en människas fot; ingen människas tunga har gifvit den namn.
Hennes fantasi fick flykt, hon såg de stora tomma gamla husen fulla af badgäster, men hon såg ej de nakna, kalkade väggarnas fulhet eller golfvens ojämnheter, hon hörde ej de små mössens dans på träloftet — • allt var för henne inbjudande gästrum, som väl kunde locka resande i mängd. Full af ifver framlade hon sin plan för sin m a n; han såg, att hon liksem hakat sig fast vid denna tanke med en sådan styrka och Iiflighet, att han ej ville och vågade motsätta sig henne; ty nu, som förr då frågan var om hennes konst, ville han stå henne bi i allt, som kunde göra hennes lif gladare och lättare. Hela vintern lefde hon på denna förhoppning, annonser infördes i tidningarna, och när våren kom, fattades hon af en verksamhetslust, som var henne alldeles olik. Hon lemnade sin s ö m; ifrig och språksam var hon ute i staden, legde arbetsfolk och utvecklade sina planer: den stora stenlagda gården skulle förvandlas till en skön gräsmatta med doftande blommor och springvatten; där skulle badgästerna om kvällarna sitta utanför sina dörrar o c h lyssna till vattenplasket eller under djupsinniga samtal långsamt vandra upp och ned i trädgårdens skuggrika gångar; hon såg ej, att träden voro öfvervuxna med mossa, gamla glesa äppelträd, som ej buro den suraste kart, eller att land och gångar på år och dag icke blifvit rörda hvarken af spade eller kratta. Och arbetsfolket k o m; det blef lifligt i gården; hon gick lycklig omkring, det var spänstighet i hennes gång, lif i hennes ögon. Hvarje spadtag, hvarje klingande hugg af järnspettet i stenbron var för henne en försäkran o m hennes dröms uppfyllelse: hade hon ej kommit ut till världen, så skulle världen nu komma till henne! Till slut var största delen af gårdsbron upprifven o c h pålar nedslagna i en stor fyrkant o m - Förlofulngskring pumpen med det alltid rinnande vattnet; en liten springbrunn anlades, murades med cement, o c h rör nedsattes; vattnet steg i en hög stråle!
Jag kan ingalunda uti förevar, fall lemna någon upmärksamhet åt de fordringar, BondeSt. möjligen kan göra på skyldigten för alla, att deltaga uti ifrågavar. bestyr, utan jag vill se saken ur synpunkten, om något behof f. n. finnes att ordna fjerdingsmans-bestyret på annat sätt än det hittills varit, och om det är skäl, att R. o. Ad. afstår något af dess privilegier i och för delta ändamål. Skulle det för det allmänna vara nyttigt, Den 12 Mars f. m. 345 alt R. o. Ad. gör den här ifrågavar. ringa upoffringen, så betviflar jag ingalunda, alt ju icke R. o. Ad. skall godkänna den grund, hvarpå Ulsk. byggt sitt förslag. Betraktar man de åligganden fjerdingsmännen fordom tillkommit, sa finnér man, att dessa befattningar varit ett kronobestyr, emedan fjerdingsmännen skulle biträda kronobetjeningen vid åtskilliga dess tjenstepligtcr, såsom vid skjutsningar och väghållning samt vid indrifvande af restantier, o. s. v., hvilket allt vid sisla riksdag tcmligen vidlyftigt här uplysles då samma fråga förevar, och R. o. Ad. yrkade befrielse från deltagande i bestyret på grund af de adliga privilegierne samt afslog alltså det från Utsk. inkomna betänk. Vid 1830 års riksdag medgaf emedlertid R. o. Ad. deltagande i bestyret för sina frälsehemman, och vid 1841 års riksdag indrogos till Statsverket fjerdingsmans-boställena, och R. St. yttrade enhälligt då den åsigt, att fjerdingsmans-bestyret borde till kommunerne öfverflyttas och vidare Statsbidrag i och för fjerdingsmans aflöning uphöra. Genom dessa olika beslut hafva förhållanderne blifvit obestämda, och man vet numera icke, huru fjerdingsmansbestyret skall betraktas. Tjenstemännens göromål hafva i sednare lider blifvit mycket ökade genom de mångfalldiga bestyr, som tillkommit genom R. St:s och de af K.
: dels att postskjutsen mätte ställas på entreprenad eller forlskaffas med gästgifvarskjuts samt bekostas af postverket, emot det att vederbörande postförare utgjorde de onera. från In ilka de, till följd af postföringsskyldigbeten äro befriade; dels att postskjutslegan måtte förhöjas och utgå med 16 sk., eller 20 sk. eller 24 tk. banko milen ; dels att postbönderne måtte erhålla skjutslega för hela det antal hästar, som för postens förskaffande ulginge ; dels all å do vägar, der posterna ankommo eller afgingo oftare, än två gånger fiarn och åter i hvarje vecka, desamma måtte inskränkas dertill, och att, då behofvet påkallade extra posters afsändande, skjutsen lör desamma måtte gäldas med 24 sk. banko milen; delsalt postbönderna måtte, i likhet nel hvad för gäslgifveriskjuts är bestämdt, förklaras berättigade, att erhålla väntningspenningar för den tid, de nödgades invänta posten; dels att samtlige nu gällande posllörfatiningar måtte af en kommitté granskas och undergå revision, för att bereda de postskjutsskyldige lättnad i de tunga bördor, som deni nu ålåge, och att dervid den princip måtte tagas till grund, att en post borde hvarje dag färdas stora postvägen fram och åter mellan Stockholm och Ystad, och att posterna från de mindre postkontoren, sorn ej vid mötesstationerna inträffat före den förra posten, måtte blifva qvsrliggande till följande dag. för att med den då gående post fortskaffas ; samt dels slutligen alt, i händelse de föreslagna åtgärderna icke kunde antagas, Utskottet måtte uppgöra ett ändamålsenligt förslag till åtgärder, hvarigenom de postskjutsskyldiges börda kumle lindras; samt att då en del posthemman utgjorde rotering, nödige upplysningar om ett sådant förhållande mätte infordras, på det att. i sammanhang med frågan om postskjuts-regleringen, nämnde hemman kunde från rotering befrias. Då Utskotten nu gä alt meddela yttrande uti detta ärende, anse