Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län motion om inställande af bevärings-manskapets exercis i fredstid, m. m.; 7:o Densammes motion, att rotehållarne må befrias från att ersätta den skada, som af mal tillfogas soldaternes munderingar, under det de i rotekistan förvaras, samt vederbörande befälhafvare förpligtas tillse, att munde > Prot. Utdr. d. g Mars 1840- io3 ringarne genom soldaternes egen omsorg i möjligaste måtto bevaras från sådan skada; 8:0 Matts Pehrssotis från Stockholms Län motion om jemnkning af roterings-skyldigheten inom Wäddö och Häfverö Skeppslag; 9:o Johan August Zetterbergs från Stockholms Län motion om upphörande af den hrooch quai-afgift, som, uti den af Öfver-Ståthållare-F.mbetet den 22 Mars 1838 utfärdade taxa, finnes stadgad för hvarje fat våta varor af 60 kannors rymd, som till Stockholm sjöledes ankommer; 10:o Olof Olofssons från Westerås Län motion om underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t med anhållan om verkställighet af Rikets Ständers vid sistlidne Riksdag fattade beslut, rörande krono-tiondens och afrads-spanmålens utgörande; ll:o Olaus Ericssons från Götheborgs och Bohus Län motion om fri handel på landet med salt, kalk, stenkol, m. m.; l2:o Johan Jacob Rutbergs och Johan Andersson Lundbergs från Norrbottens Län samt Anders Nordmarks och Olof Olssons från Westerbottens Län motion om ändring i Kongl. Brefvet den 15 December 1837 och General-Tu] 1-Styrelsens Circulär den 10 Februari 1838, rörande afvelsbevis för vissa Norrländska varor; 13:o Peter Petterssons i Slätthult Jönköpings Län motion, att en Läkare må stationeras i Wr igsta kyrkoby; 14:o Densammes motion om bestämd tid för återbesättandet af Kyrkoherde-bestal Iningarne vid regala pastora, m. m.; 15:o
Befinnes det då, att egaren låtit borttaga eller förstöra grufve-byggnader eller inventarier, vare han förfallen till böter från 50 till 200 R:dr, med skyldighet, derest något af de, till förekommande af ras, i grufvan anbragta förtimringar och förstämplingar eller af de i grufvan varande vandringar j blifvit borttaget eller förstördt, att detsamma i dess förra skick återställa, eller derför gifva ersättning till grufvans blifvande innehafvare. Varder, genom försummad grufvedrift, grufva sönad, och egaren förthy dömes att densamma till annan afträda, vare den förre ansvarig för och den sednare berättigad till grufve-byggnaderne och inventarierne, efter hvad här ofvan stadgadt är; dock att allt, som är underkastadt lösen, får af egaren fritt disponeras, derest den blifvande grufve-innehafvaren icke om inlösen deraf sig anmäler inom en månad från resolutionens datum. Uppstår tvist om beloppet af den ersättning för grufvas tillhörigheter, som enligt denna § gifvas eller tagas skall, förfares, för bestämmande deraf, på sätt i 13 § sagdt är. § 51. När grufva öfvergifven är, eller egaren blifvit densamma förlustig dömd, må hon af den, som enligt nästföregående § dertill berättigad är, öfvertagas med samma rättigheter och förbindelser i hänseende till utmål och grufvedrift, hvilka förre egaren innehaft. Då ett år förflutit från den lid, då rättigheten tili grufvans öfvertagande inträdt, utan att gruf-arbetet blifvit ånyo påbörjadt, skall all den mark, som, enligt denna författning, varit till inmutare afstådd, hemfalla tili grundegaren, dock att ur grufvan uppbruten malm må kunna för egarens räkning under ytterligare ett år afgiftsfritt å marken qvarligga. § 52. Till anläggande af dag-orter eller så kallade stollar för malmfältens undersökande och nya fyndigheters upptäckande eller för ernående af en Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition, N:o 92.
I det höga Skottefjällets mörka skogsmassor klagade vinden skarp och skärande och förenade sina starka toner med bullret af alla de små vattenfall, hvilka från fjällets urgamla barm brusade ned i Berffendalens öppna famn. Månen lyste matt och töcknig, och höstnattens länga skuggor mildrades ej af dess sken. Tiden kunde vara mellan 1 och 2. På Vestangarden – nu efter fru Jetta Gudes död genom köp förenad med Ostangården – låg en qvinna stilla, men icke sofvande på sin bädd. Det var fru Stefana Lorens, och hon tänkte i denna stund, icke på sin förste älskade Lauritz, utan på sin sonson, den 8-årige Lauritz, hvilken sof i en af kamrarne nästintill. Det var för detta nästan dyrkade barn som hon arbetade dagen om och ofta vakade halfva natten i sömnlöshet – så många tankar drefvo sitt spel i hennes hufvud, och alla gingo ut på att göra gossens lefnadsställning och gossen sjelf så mycket som möjligt oberoende af styffadern, hvilken också utan särdeles svårighet, åtminstone tidtals, biföll att fru Stefana fick ställa dermed så som hon för godt fann, om hon notabene var ense i allt med gossens moder. Men Juanna och hennes svärmor voro icke nu i det herrliga och lyckliga förhållande till hvarandra som då signalstången behöfdes, den tid, då Juanna så innerligt bönföll att hennes dyra svärmor skulle komma och bo på Byborg, men fru Stefana svarat: ”Bed Gud bevara oss från att jag skulle lemna Vestangården – den dagen får allt något annat ha inträffat.” Alltsedan slaget om Lauritz’ skeppsbrott ankom, blef det aldrig mera som förr emellan dem. Juanna hade, fastän på ett icke tillfredsställande sätt, visat sig starkast. Hon hade varit ett stödjande värn för svärmodern, men denna kände under sin vanmäktiga svaghetstid smärtan långt bittrare, då hennes brännheta tårar föllo mot denna obevekliga marmor. Sedan ogillade hon Juannas sätt att uppfostra sin son: innerst i sin själ, fastän hon aldrig lät förstå det, fruktade hon att Juanna icke kunde älska ens sitt barn. Hon tog dock fel:
N:o 207, angule verkställd omröstning öfver åtskilliga, 6:te och 8:de Hufvudtitlarne tillhörande anslagsfrågor; och N:o 209, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga om statsbidrag för upprensning af Lida-ån; samt Särskilda Utsk:ts Mein. N:o 4, med förslag till voter:spropos:r i följd af Riks-Ståndens olika beslut vid behandlingen af Utsk:ts Utlåt. N:o 3, i ani. af de inom Riks-Stånden gjorda anmärkningar och fattade skiljaktiga beslut i afseende å Utsk:ts Betänk. N:o 2 öfver K. M:s Nåd. Propos. till R. St:r med förslag till ny sjölag. R. o. Ad. åtskiljdes kl. }9 e. m. In fidem, O. Krakel. 156 Den 28 Oktober. Onsdagen den 28 Oktober 1863. Plenum kl. 11 f. m. Justerades 8 prot:s-utdrag för den 27 dennes. Upplästes och godkändes nedannämnde, från Exped.-Utsk:t inkomne förslag till R. St:rs underd. Skrifvelser till K. M., nemi.: N:o 144, ang:de reglering af utgifterna under riksstatens 5:te hufvudtitel; N:o 145, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. om full dispositionsrätt för Stockholms stad och län tili den åt stadens och länets gemensamma kurhusinrättning år 1815 upplåtna egendom å Kungsholmen; N:o 146, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. ang:de afsöndring af jord från Majorsboställe! Hammar vid Wermlands reg:te till begrafningsplats åt Hammarö församling i Wermlands län; samt N:o 147, i ani. af K. Propos. ang:de upplåtande af en del utaf Kronoängen Tyskhagen i Westmanlands län till byggnadsplats för Kungsbarkarö församlings folkskolebvggnad.
Prot. 1845, 4 Sami. 2 Afd. 20 H'åjt. ± o Stalssamt Allm, B c sv. o. Ekon,-Utskottcns Utlåtande, N.o 98. Denna motion hafva Utskotten tagit i öfvervägande, och få nu sitt utlåtande deröfver vördsamt afgifva. Ehuru Pastorernes embetsskrifvelse!’ till Konungens Befallningshafvande och Consistorium i sednare åren till antalet hetj'd 1 igen tillväxt, i anseende till de mångahanda nya bestyr, sorn blifvit dem ålagda, lärer väl dock i allmänhet, der ej serskildta Iocal3 eller andra förhållanden förorsaka undantag, deras post-utgifter icke vara så betydliga, att desse påkalla beviljandet af fi ibrefsrätt. Då största delen af Pastorernes embetsbref angå försa mlingarnes angelägenheter, hafva Pastorerne också mångenstädes af församlingens cassör någon ersättning för postporto och deras embetsrapporter samt andra skrifvelser af mera allmän art ingå till Consistorierne genom Contracts-Prostarne. En serskild och opåräknad kostnad för Postverket samt ett tillökadt besvär för Postförvaltarne skulle äfven blifva en följd deraf, att alla Pastorer forsed des med fribrefsböcker, hvarförutan "conlrollen emot möjliga missbruk vid dessas begagnande vore svår att handhafva.
Mellan tvenne etc. behöfves. ” 37 §• l:sta morn.: ”Vid hvarje Riksdag utser R. o. Ad. in pleno en af sju Ledamöter bestående Riddarh.Direktion, genom val serskildt till Ordf:de och hans Suppleant, och serskildt till öfriga Ledamöter. jemte trenne Suppleanter; hvarvid å vallistorna jemväl serskildt utmärkes hvilka väljas till Ordinarie Ordf:de eller Ledamöter, eller till Suppleanter. Motiver. 19 och 23 §§. Sedan, lill afhjelpande af den öfverklagade olägenhet, som inträffat genom ofta skedda afsägelser utaf de R. o. Ad:s Ledamöter, hvilka blifvit i Utsk. invalda, samt det deraf npkomna förhållande, att Utskin ej sällan saknat fulltaligt antal Ledamöter från nämnde Stånd, R. o. Ad., under den 12 Okt. 1844 fattat beslut om val af Suppleanter för inträde i Utskin, i händelse af Ordinarie Ledamots förfall eller ledighet, så har, vid alla derefter följande Riksdagar, enahanda beslut blifvit af R. o. Ad. fömyadt; och då denna ordning visat sig både nyttig och behöflig, samt synes hafva i väsendtlig män upfyllt sitt ändamål, att nemi. R. o. Ad:s Ledamöter vid Ulskis-sammanträden' oftare varit fulltaliga, än utan tvifvel eljest skulle hafva egt rum, har R. o. Ad. ansett ett stadgande i denna syftning böra i Riddarh.Ordmns 19:de och 23:dje §§:r inflyta, så vidt det omfattar alla andra Utsk. än Hemliga Utsk., derifrån ledighet icke kan, utan Eders Kongl. Majlis Nåd. tillstånd, medgifvas.
Den betydsliga årliga inkomst, som derigenom i progressift förhållande sjelfmant tillskyndas Kongl. Maj:t och Kronan för begagnandet af en vidsträcktare Pannerymd, torde ej eller böra lemnäs utan afseende* hvaremot all slags progression uti afgiften vid fråga om den inskränkning uti Pannerymden, som Högloflige Ridd, 0, Ad. Prot. IVB. II. Allmänna Besvärsoch GeconomiaeUfskottet föreslagit, skulle blifva så mycket mer tryckande för Innehafvarne af större Jordbruk, som de, enligt sakens natur, hafva af nöden en större Husbehofs-bränning, utan att derföre böra belastas med en högre progressiv beskattning, då de dessutom i andra afseenden, hvad beskattningen beträffar, visserligen icke blifvit förglömde. Till styrka för hvad jag nu haft den äran anföra, torde jemväl med skäl kunna åberopas den nyligen af Herr Major. Stjernsvärd till Allmänna Besvärsoch OeconomiasUtskottet dedicerade tryckta Skrift i detta ämne. Det nit, som under larfvén af Patriotisme ifrar emot en friare Brännvins-tillverkning här i Landet, lärer af den sakkunnige anses hafva deruti erhållit sin tillbörliga stämpel ; hvarjemte af de derstädes verilicerade Facta erhålles stöd af den öfvertygelsen, att om inhemska Landtmäo, utan ensidigt Förmyndare-tvång, få använda sina med svett och moda ur jorden hämtade producter på sätt de för sig finna nyttigast; så vinna dessa sednare en fortare tillväxt, och i sådant fall lärer ingen, utan att vara okunnig om sin egen fördel, till Brännvinsbränning emplojera säden, utan Potäterne. Sluteligen anhåller jag, att så vida Högloft. Ridderskapet och Adeln ej skulle finna skäl, att genast afslå Höglofl. Utskottets Betänkande , med bibehållande af förut gällande Författningar i detta ämne, saken måtte blif - Den 24 Martil, e. m. 419 va återremitterad, och mine nu anförde Besvär dervid få bliiva följaktigc.
Jag äger den tillförsigt lill Försynen och lill Svenska folkets sekelsgamla anhängighet lill den monarkiska principen, alt jag icke fruktar alt samhällets fästen öfver oss skola remna; och om man icke försummar några bemödanden för att åt samhällets orepresenterade medborgare gifva en billig andel uti representationen; om man förstår att framkalla nationalandan; och om man icke på ett (rotsande och inom detta rum föga passande sätt sjelf aflägsnar sig från samhällets öfre fästen: så är jag öfvertygad, att nationen skall ulan fruktan kunna gå sina kommande öden till mötes. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: En värd talare, Hr Akerman, har uppgifvit ett förslag, för alt såsom II. o. Ad:s gemensamma tanka afgå lill Const.Utsk. Detta förslag har åtminstone den förtjensten att genom sin vidd omfatta hvarje slags politisk tanka, ifrån den mest conservativa t. o. m. den mest liberala, ty ingen politisk nuance finnes, sora icke gerna kan gå in på de vidtomfamnande ordalagen, som der framställes. Ganska sant är, hvad en föreg:de talare, Gr. Cronhjelm, yttrat, att man icke kan begära siffror i ett allmänt förslag, men man kan begära annat än loci communes, och annat innehåller icke Hr Åkermans förslag, såsom att representationen skall fördelas på tvenne kamrar, — hvarom alla äro öfverens, — att ledamöternes antal icke skola öfverstiga ett visst belopp, att de begge hamrarne skola vara oberoende af hvarandra m. ra. Allt detla äro icke annat än loci communes, och jag hemställer, om sådana tjena till någon slags efterrättelse för ett Utsk., och om det icke skulle blottställa R. o. Ad. för ett rättvist klander, om det komme med ett förslag, taget i det tomma. Om Ilr Åkermans förslag lill gemensam tanka skall uttrycka något, kan det icke vara annat, än det förslag till nationalrepresentationen, som han sjelf inleinnat till Const.- Utsk.; men jag tror mig genom den analys jag deraf i ett föreg:de plenum gjort, nogsamt hafva ådagalagt, att det icke på något vis är antagligt.
Guds beslut att så skulle vara och hans förutseende af följderna förkunnades genom en omgestaltning inom sjelfva verldsbyggnaden. I den förut fridfulla jordens innandömen öppnade plötsligt ett helvete sina käftar och fylldes med en eld, som bränner allt, men förtär intet. Stridens valplats är hela skapelsen med undantag af empyréen, i hvilken rena verld intet ondt kan intränga. Lucifer, upprätthållande sitt anspråk på dess herrskarestol, har i allt sökt inrätta sig som Gud sjelf, härmar denne i allt. De fallne seraferna, keruberna och tronerna utgöra hans hofstat och krigsråd. Den mellersta hierarkiens förrädiska intelligenser ströfva, förvandlade till demoner, ännu gerna bland samma stjernbilder och planeter, som fordom voro åt deras vård anförtrodda, och kämpa med de goda englar, som nu styra himlarnes rörelse. Andra demoner sväfva genom luftkretsen, görande storm, åskväder, hagel, snö, torka och hemska järtecken (hvarför det ock heter, att djefvulen är en furste, som magt hafver i vädret). Åter andra uppfylla jorden: dess haf, sjöar, floder och källor; dess berg, skogar, lundar och ängar. De genomtränga elementerna, de äro öfverallt. Menniskan, hufvudföremålet för striden, är i en sorglig belägenhet. De lekamliga mödor och lidanden, hvilka jorden, sedan hon blef förbannad, hopar på den väg, som slägtena, alla i Adam syndbefläckade, hafva att vandra, äro intet mot de faror, som på alla sidor omgifva och hota deras själar. Och huru afvända dessa faror? Väl eger enhvar från födelsens stund en skyddsengel, men huru skilja hans ingifvelser från dem, som komma ur det ondas tusen osynliga källor? Lucifer kan omskapa sig till en ljusets engel, hans demoner kunna locka med en röst, som härmar Guds och samvetets. Viljan har ingen motståndskraft mot dessa lockelser; hon är genom fallet förderfvad.
Vi fortsatte vårt samtal och kommo in på många andra allvarliga ämnen, han var mycket uppriktig, och hur det var, så talade jag med honom nästan som om jag varit hans mor. — Hm, hm, jag tycker inte om moderliga känslor för unga män, de ha’ en farlig tendens att förändra karaktär. Jag kan höra och se dig! — Ja, jag är rädd, att du har rätt, jag glömde nog af hur litet jag egentligen kände honom och sade väl en hel del, som det varit säkrare att hålla inne med, men du vet, att när jag blir ifrig, glömmer jag hvem jag talar med. Jag borde ha låtit udda vara jämnt, det hade varit bättre. — Ja, det är alltid bättre att inte söka uppfostra unge män i månsken, det har du alltid haft lust till. För att nu inte tala om medelålders, mins du vår månskenspromenad, då du tog mig om hand! — Följande morgon började den egentliga färden i vagn. Vi bytte om med att sitta i kupén, där utsikten naturligtvis var friare. Skref jag inte och berättade om Plansee? — Trollsjön! Ja, där måtte varit vackert att döma af den här vyen. — Den ger ingen föreställning om, hur det var. Det var färgerna och belysningen, som voro så underbara; — djupt, mörkgrönt vatten, som återspeglade allt, inte på ytan, utan långt, långt nere! De fasta konturerna smälte samman med spegelbilden, så att man till slut inte kunde göra sig reda för, hvilket som var vatten eller land, himmel, berg eller sjö. Det var en praktfull solnedgång. Solen bröt fram mellan tunga, askgrå åskmoln, kantade med rödt. Vid sjöns slutpunkt ligger ett litet primitivt värdshus, där rastade vi. Vi sutto på verandan åt sjön och kastade brödbitar åt de otaliga små fiskar, som stimmade därnere och kämpade om födan. Under det vi stodo lutade öfver balustraden, började monsieur Ernest sakta gnola några gamla provençalska kärlekssånger; när han slutat, sjöng jag ett par svenska folkvisor, de allra mest melankoliska jag kunde finna på, näckens polska naturligtvis. Vi smittade till och med signor Prado, som intonerade några friska barcaroler.
Beträffande hans ålder gaf utseendet ingen vägledning eller det lemnade åtminstone full frihet för de mest olikartade gissningar, ty det fans i detta ansigte något, som aldrig varit ungt och aldrig kunde bli gammalt, ett uttryck som var rörligt, vaket, nyfiket och menlöst som ett barns. Pannan var bred och hög, jemn och glänsande som om den vore ingniden med fett. En liten hårtofs växte högst uppe, midt i den blanka nakenheten. Några tunna skäggstrån täckte hakan och det af förlägenhet skefva leendet blottade en rad jemna, vaxgula tänder. »Är det tillåtet?» sade han på sin underliga blandningsdialekt och slog med hatten inåt andra rummet. »Var så god», svarade kontoristen i det han doppade pennan ännu en gång och allvarligt häftade blicken på ett tomt pappersark, som låg framför honom. – Han var en ungdom med uppstående gråblondt hår, ett par uppspärrade fogelögon och en blåaktig mun, färdig att dra sig till förstulna grin öfver allt som låg utom den lilla sifferhjernans hvardagshorisont. Han satt nedhukad bakom pulpeten och myste medan den underliga figuren gick igenom rummet, och han kastade en sned blick in genom dörren för att kunna se, hur förmannen skulle taga emot den der. »God dag, Keippel», sade kamrern och sträckte sin smala, beniga hand emot den inträdande. Uttrycket i förmannens ansigte kunde den unge kontoristen icke se; men rösten lät vänlig. Främlingens blanka fysionomi lyste upp med något af en hunds frågande intelligens, då han betraktade sin vän, räkenskapsmannen. »Stör jag dig?» sade han, halkande öfver du’et så lätt som möjligt, med en viss vördnadsfull diskretion. »Inte det minsta. Slå dig ner derborta på soffan.» Värden anvisade med handen en gammal skinnklädd möbel vid motsatta väggen, nästan bakom hans rygg. Och gästen följde anvisningen, hängde sin spanska kappa öfver soffans armstöd, lade sin hatt ofvanpå och satte sig sjelf i hörnet strax intill, gnuggande sina små gråbruna händer med en min af innerligaste tillfredsställelse och njutning. »Här är varmt och godt», sade han. »Ja.
(R:gs A.) Uti det under N;o 117 afgifne Betänkande, i anledning af Kongl. Majrtrs Nådiga Proposition N:o 6 till Rikets Ständer, angående afskrifning af Upsala Academies skuld till Riksgälds-Contoret för ett erhållet lån, till fullbordande af det nya Bibliolhekshuset i Upsala, hade Utskottet föreslagit, det mätte Academien beviljas 5 års förlängdt anstånd med de föreskrifne årliga capital-afbetalningarne geller från elen 1 Januarii i834 intill den 3i December )838^), samt derjemte iijuta befrielse ifrån erläggande af all ränta å hela återstående lånet under samma tid; men hvarefter de för capital-afbetalningarne och räntans erläggande först bestämde föreskrifter skulle komma att åter inträda i verksamhet. — Detta Betänkande bifölls af Ridderskapet och Adeln den 5 och afPiesle-Ståndet likaledes den 2 Junii; men återremitterades med anmärkningar från Borgareoch Bondestånden. Och sedan, genom Utlåtandet N;.o 226 öf - 6 Ståts-Utskottets Memorial N.o 277. ver dessa anmärkningar, Utskottet ansett si* böra vidM.Y Betänkande, så har, enligt ankomne ProlocoHsutdrae af Jrn* ^ ,■°,rra Augusti, Borgare-Ståndet bifallit Betänkandet N:o lin med d*nT" *1S'.i,dne att Ståndet ansett den af Utskottet tillstyrkte befrielcp r \ foraildn’n8> sala Academies umförmälde skuld ,11 r.„t. , Up. sorn förunnas med capital-afbelalningarne icke hön „ anstandstid, Bonde-Ståndet .f.l.gif ej mindre afskrifning af återstående capiialet, utan äfven den af Sim» TT, tillstyrkta prolongation^ af betalnings-terminerne, jemte den Ii k lT* tillstyrkta eftergiften å räntan. ' likaledes
Efter en kortare tids vistelse där öfverflyttades hon som helpensionär till Brödraföreningens skola i Göteborg, hvars allvarliga, nästan manligt fostrande undervisningsmetod gaf den bestämda prägel af ödmjukt, inåtvändt tålamod och mild själf behärskning, som hos Ida Wikner utgör det förhärskande draget. Vid knappt sjutton års ålder lämnade hon IDUNS KUNGL. HOFBOKTRYCKERI. den, som hon själf betygar, förträffliga läroanstalten och tillträdde då den plats som guvernant hos hennes släktingar Weinbergs i Värmland, hvilken hon behöll, tills hon, tvänne år innan hon gifte sig, kom till sin ofvannämnda syster. Rörande är att erfara, under hvilka anspråkslösa förhållanden de båda makarna redde sitt lilla bo i Upsala. Pontus Wikner ägde då inga bestämda inkomster, utan belöpte sig hans tillgångar till de ovissa summor, som hans kollegier i filosofi och hans författareverksamhet kunde inbringa. Stor glädje beredde honom därför det honom julen 1871 tilldelade Carl Johanspriset, utgörande det » betydande tillägget af 4 5 0 kronor på hans inkomstkonto ». Gamle Nordberg, Pontus Wikners mycket originelle fosterfader, skänkte honom till hans bosättning tusen kronor, ehuru, som Wikner skrifver, » han icke tycker om, att jag gifter mig, utan vill att j a g skall lefva ogift lifvet igenom, liksom han. Också grep mig denna hans godhet så, att j a g grät som ett barn och tänkte inom mig, att det kommer ofvanifrån. » Med ofvannämnda summa grundades bosättningen och ordnades det lilla hemmet. I n o m de små, både låga och vinda rummen, med den anspråkslösa hyran af trehundrafyrtio kronor blefvo dock lyckan och trefnaden bofasta och det ekonomiska beståndet tycktes ej lida vidare afbräck, trots den ökning i personal, som bereddes hushållet, genom att Wikner tog till sig en ung brorson, åt hvilken han stått fadder, och därtill öppnade sitt hem på vid gafvel för sin gamla fattiga moder, för hvilken den nyblifna makan äfven blef den ömmaste, mest uppoffrande dotter, tills den gamla, tre år efter sedan hon vunnit ett hem hos barnen, där slutade sina dagar.