Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hwarwid Ickwäl i afseende pä Upsala Kungsäng det undantag bör äga rum, att dä Lands» höfdingen i Upsala, hwilken till utsordring för sins hästar har sig anstagne 70 last hö, som uti sednare för Länet utfärdade Stater äro uptagne till io par» mar, skäligen icke kan förbindas alt ätnöjas med betalning för detta hö ester ärlig markegäng, arrendet titt ett mot nytznämude löne-ansiag af ro parmar hö siva» rande belopp bör in natura utgöras för wiste dertill undantagne lotter. Och som hwad dcstntonr särskildt beträffar Up» sala Kungsäng, derwid förekommer att ej allenast Upsala Stad med nägra tusende tunneland åkerjord, u» tan ock de nära intill Ängen belägne Gamla Upsala, Waxala och Dannemark» Socknar med deras stora msäden äga myckcr ringa höbord; i afseende hwaruppä omöjeligen kan fela, art ju Inncwänarne gerna skola inropa ängssorrer och dem pä det högsta betala och hwarigenom ortens äkerbruk skulle winna en större afkastning, och sälcdes en dubbel winst af förenämnde anstalt wara att förmoda; Sä bör i Utskottets tanka tvid fördelningen af Upsala Konqsäng den minsta af sswan förestagne gradationer iakttagas.
Ingen kan hellre än jag erkänna, att Styrelserna öfver dessa banker gjort sig väl förljenla af del allmänna, men det beröm Hr von Hartmansdorff gifvit dem, fruktar jag, alt de sjelfva skulle tveka att emottaga, emedan den verkställda indragningen var ett nödvändighetens verk, då den starka påkänningen af deras cassör tvang dem (ill denna åtgärd, och äfven någon gång nödgat flera af dem lill begagnande af dyrare utvägar för upprätthållande af deras vexling. Deremot får jag erinra Hr von Hartmansdorff att Riksbanken, mot majoritetens af hvars styrelse handlingssätt, han såsom motstycke framställt den berömda åtgärden, ägde när dess (metalliska) cassa var svagast, nära 1 million r:dr sp. öfver det i reglementet stadgade minimum, och alt man med någon eftertanka kunde lätt förutse, att, vid sedelstockens då nedsjunkna belopp, det 432 Den 16 April f. m. svårligen vore möjligt att derifrån utpressa de 2,600,000 r:drb:co, som fordrades för att uttaga detta metalliska cassans öfverskott, än mindre de 8 millioner r.dr b:co, sora fordrades för att tömma densamma. Hr von Hartmansdorff har funnit lämpligt vidröra det åtal mot dess medbroder i Bancostyrelsen, hvilket varit inom BancoUtsk. ifrågasatt, för en förment öfverträdelse af 120 § i bancoreglementet, och med en slags saknad, att åtal icke blef hesluiadt, har han tillagt, att detta undseende ägt ruin, emedan öfverträdelsen skett från den sida, han behagar nämna den lössläppande, men att lika undseende visserligen icke varit att vänta för en öfverträdelse från den andra sidan, hvilken Hr von Harlmansdorff sjelf tillhörer.
Delegare i Acliebank vare ock pligtige, så val att, inom ett år från Bankens öppnande, dit contant inbetala minst en fjerdedel af det tecknade actie-capitalet, å de terminer Bolaget bestämmer, som äfven att den återstående hälften inbetala, i den mon Bolaget sådant föreskrifver, vid äfventyr för den delegare, sorn någondera af dessa inbetalningar uraktlåter, att varda förlustig dess actie-räU, samt förut gjorda insats, hvilken hemfaller till Bolaget; hörande i nämnde händelse den förverkade actien, till dess nunier och beskaffenhet, uppgifvas i allmänna Tidningarne. Stadgandet i 2/ §. är af ett Stånd, nemligen af Borgare-Ståndet, gilladt, men deremot af de öfriga 3;ne Stånden uteslutet, och torde således böra anses hafva förfallit. 22 §. skulle, i öfverensstämmelse med hvad Utskotten här ofvan vid 5 §. hemställt, komma att utgå. Utskottens förslag i 23 örn minsta tecknings-summan och om minsta antalet af solidariska delegare är godkändt af Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden. I fråga åter om lottbrefvens minsta belopp, äro meningnrne delade, i det att Ridderskapet och Adeln fastställt detsamma till a5o R:dr Silfver Specie, Preste-Ståndet uteslutit föreskriften härom, Borgare-Ståndet, efter Utskottens förslag, bestämt beloppet till 5oo R:dr Curant eller 125 R:dr Silfver Specie, och BondeStåndet ansett hela §:n vara öfverflödig, hvadan Bonde-Ståndet, i nyssnämnde serskilda fråga, lärer kunna anses vara ense med Preste-Ståndet; hemställande Utskotten, med anledning häraf, att omförmälde § , sorn skulle komma att börja det 3 Cap. om Solidarisk Bank, erhåller följande lydelse: Bill. till R. St. Solidarisk
Jag har bott i 3 provinser och känner, att tillskott för fattigförsörjning gifves af alla jordägare och utdelas i mån af för handen varande mest ömmande omständigheter. Man behöfver härför icke åberopa någon lag. Jag medger likväl, att Hr Cederschjölds anmärkn. är riktig och tillägget nödigt. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: För min del är jag af samina tanka med dem, som anse Utskms förslag väl grundadt. Jag instämmer med Gr. Frölich deri, att någon ovilkorlig förpligtelse att underhålla personer utan försvar och arbete icke bör finnas; men sådant är ej heller af Utsk.‘n tillstyrkt, enär det skulle bero af församlingarnas pröfning, huruvida någon kunde dertill vara förtjent. Är han det verkligen, så är han ock af mensklighetens lag berättigad till hjelp. Pröfningsrätten i nämnde hänseende innefattar dock ett tillräckligt correctiv mot församlingarnas öfverhopande af fattiga. Jag har icke hört Hr Cederschjölds föreslagna tillägg; men då jag hoppas, att det är i enlighet med principen och förbättrar redactionen, blir jag troligen bland dem, som förena sig derom. Hvad Hr v. Troils förslag beträffar, synes det mig komma att alltid leda till processer församlingarna emellan om underhållsskyldigheten. Frih. Cederström, Jac.: Fattigvården i landet halföre derom nu gällande författningar bestridts af allm. liospilalsmedel; men sedan Seraphimer-Ordensgillet erkänt localernas rätt att sjelfva bestrida fattigvården, uppkom af sådan anledning 1788 det missbruk, att församlingarna kunna vägra personer att dit inflytta. Alt klagomål häröfver ofta skulle uppkomma är tydligt; och nyare författningar hafva Iemnat åt landshöfdingeembetena samt KammarColkm att i besvärsväg pröfva dessa mål. Då det i andra rummet kom till frågan, huru skyldigheten att underhålla borde fördelas, fanns sista skaltskrifningen derför vara den enda antagliga norm. Då uppkom det förhållande, att åtskilliga socknar 21 II. 3i D £ n aä A p r 11 f. rö. väl önskade intaga arbetare, men icke ville låta skattskrifva dem.
För den stora trafiken mel - 60 lan Stockholm och Gefle-Dala-banan öfver Örsundsbro kan vägen visserligen, till följd af omvägen öfver Sevalla, komma att förlängas med högst ? mil, men genom denna omväg vinnes deremot den väsendtliga fördelen, att de vesterut belägna orterna få sin väg till hufvudstaden förkortad med något öfver 3 mil, så att afståndet från Westerås till Stockholm blifver omkring 11 mil i stället för 14f?i; men då, enligt hvad undersöknings-kommittéen uppgifvit, linien StockholmOpsala-Sala utgör en längd af 11 mil 28600 fot, och linien Stockholm-Orsundsbro-Sala uppgår till 10 mil 21700 fot, blifver, om linien Stockholm-Orsundsbro-Sevalla-Sala beräknas till 11 mil 9260 fot, sistnärnde linie ändock ^ mil kortare än den östra öfver Upsala till Sala. Att jernvägen från Örsundsbro till Sala, antingen den utlägges i den rakare rigtningen eller med en böjning åt Sevalla, kommer att genomgå orter, som både i afseende på folkmängd och fruktbarhet äro vida öfverlägsna dem, genom hvilka, enligt det motsatta förslaget, en linie från Upsala till Sala finge sin sträckning, är i det föregående redan anmärkt. Kostnads Det återstår nu att redogöra ej mindre för den kostnad, hvartill anlägg* °skateförnill§en den föreslagna jernbanan från Stockholm öfver Örsundsbro till Sala, hållanden, med grenbana från Örsundsbro till Upsala, kan beräknas, än äfven för de allmänna tekniska förhållanden, hvilka för frågans bedöm mande äro af vigt. Med undantag af den af kommitterade förordade bansträckningen från Örsundsbro öfver Sevalla till Sala, äro de öfriga alternativ-linierua undersökta och kostnaden för deras anläggning beräknad, på sätt af undersöknings-kommittéens merberörde betänkande inhämtas.
Hr Fåhraeus har i sin reservation och jemväl nu yrkat, att man icke borde bevilja anslaget, emedan det vore till befarandes, att ett bolag, som begärt direkt anslag af 100,000 R:dr b:ko, skulle neka att företaga anläggningen, om understödet endast beviljades i form af lån; i följd af hvilken vägran lånet ej komme att utgå, och beloppet, emedlertid ej användbart för andra nyttiga ändamål, skulle förfela allt gagn. Lyckligtvis är jag i tillfälle att kunna undanrödja Den 29 Juni e. m. srs denna farhåga. En aktad landsman, som äfven skriftligen tillåtit mig upgifva hans nafnn, adlige godsägaren Hr Carl Hammarhjelm har skriftligen underrättat mig, att bolagsstämma nyligen blifvit hållen, och att bolaget dervid, med afseende ä företagets synnerliga vigt och nytta för orten, beslutat, med desto större egna upoffringar utföra arbetet, äfven om det icke skulle få något understöd, annorlunda än i form af lån, dock till samma belopp, som förut ifrågavarit såsom anslag; och har han åt mig öfverlemna!, att offentligen anföra detta beslut, för den händelse, att Ulsk:s Betänk, skulle förekomma inom RiksSt:n, innan han personligen kunde infinna sig i hufvudstaden med prot:s-utdr. å bolagsstämmans resultat. Således synes den yttrade, i sig sjelf visserligen aktningsvärda farhågan, om summans onyttiga fastlåsande för det allmänna, på ett nöjaktigt sätt böra anses aflägsnad, och utur vägen röjd. Obenägenheten mot ifrågavar:de arbetes understödjande i hvad form det vara må, har, efter hvad jag erfarit, hos en och annan sin rot i den föreställning, att egentligen ensamt ett i Elfdalen beläget större bruk, Uddeholm nemi., med sina underlydande verk, skulle draga nytta af anläggningen. Som dess ägare är ett talrikt och kapitalstarkt bolag, har man tyckt detsamma sjelft kunna och böra bekosta en till dess egen fördel syftande anläggning.
Utlåtandet borde läggas till handlingarné eller afsiås, på de af BancoUtskottet anförde skäl; men som Ridderskapet och Adeln i sista plenum underkänt dessa skäl, förmodar jag, ätt de icke vidare kunna verka till förkastande af ett annat Utskotts Utlåtande. För min del tillstyrker jag återremiss, af följande skäl: 1:0 emedan motionen rörande detta vigtiga ämne blifvit remitterad til! både Bancooch Ekonomiutskottet!, och ett conseqvent handlingssätt således fordrar, alt ärendet behandlas af bägge Utskotten gemensamt, hvilket behandlingssätt jag ock i Sjelfva verket anser vara det enda lämpliga, för att komma till något afgörande resultat; 2:0 emedan Utskottet föreslagit, alt alla stapelstäder, som hafva magasiner och tork-inrättningar, skulle vara berättigade, att begagna den ifrågavarande lånerätten på Spannemål, ty jag skulle tro, att någon inskränkning häruti åtminstone tills vidare borde äga Den ir December f. m. rum, och önskar alt Utskotten närmare måtte utreda och bestämma den saken; 3:o emedan Utskottet, som afgifvit sitt Utlåtande i Julii månad, icke kunnat äga kännedom, om den nu mera beslutade HandelsDisconten, och derföre endast tillstyrkt lånerättens begagnande i BancoDisconten och dess afdelningar, i stället att äfven anvisa på den förstnämnde, som är mera tjenlig för detta slag af belåning. För öfrigt ville jag, i händelse återremiss beviljas, hemställa, huruvida icke man kunde medgifva belåningsrätt äfven åt sådan icke ritorr Spannemål, som likväl i sjelfva verket är nära lika torr, genom det att den blifvit mycket torr inbergad, och ganska väl kan conserveras, för den korta belåningstid, som för HandelsDisconten är bestämd. Detta är likväl blott en idee, som jag underställer Utskottens närmare bepröfvande, och som endast kunde komma i fråga, då brist vore på ritorr säd, men öfverflöd på magasiner och säker tillsyn.
Af detta bref inhämtades, att Akademi-Kanslern, elter att hafva anfört, bland annat, att den så kallade Kansligebiihren jemväl ägt ruin vid Kanslersexpeditionerna för Universiteten, i afseende å de fullmakter, som det tillkomme KanslersEmbetet att utfärda; men att behörigheten af denna afgift blifvit ifrågasatt, enär den uti Kongl, Maj:ts nådiga Förordning angående expeditionslösen den 30 November 1855 icke funnes omnämnd, underdånigst anhållit alt, till afböjande af ali misstydning och osäkerhet härutinnan, Kongl. Maj:t måtte täckas meddela nådig förklaring, huru för framtiden borde i berörda afseende förhållas; -—- att Kongl. Majit, med återsändande af den underdåniga skriften i ämnet, anbefallt Kanslers-Embetet inkomma med yttrande, om och till hvad belopp löneförhöjning borde af hvartdera Universitetets medel Kanslers-Sekreteraren bestås, derest högre lösen för fullmakter och förordnanden, som af Kanslers-Embetet utfärdades, icke skulle beräknas än den, som i gällande Expeditionstaxa bestämdes; — att, sedan det infordrade yttrandet blifvit afgifvet, Kongl. Maj:ts nådiga Bref af sistnämnde dag meddelats, deruti till svar och vederbörandes förständigande i Nåder förklaras: »det högre lösen för fullmakter och förordnanden, som af Kanslers-Embetet utfärdas, icke får beräknas än den som uti gällande Expeditionstaxa bestämmes, hvarjemte, ehuru nuvarande Kanslers-Sekreteraren, enligt hvad i underdånighet blifvit anmäldt, tillkännagifvit sig icke göra anspråk på ersättning för den minskning uti inkomster, som för honom uppstår. Kongl.
St., utan att höja de gamla skatterna, kunnatill nya anslag, till och med 184S urs slut, disponera öfver 10,000,000 rtdr b:co. J t v i flen måhända på möjligheten, men jag skall söka bevisa henne i den statsreglering, jag lofvat framlägga. 1818 hade Riket åtnjutit blott 4 års fred, nu en 26-årig, jemnlik den längsta våra häfder veta att omtala sedan den gråa forntiden. Den välgörande verkan deraf på vårt penningeväsende har jag nyss nämnt. Den motsvarande på del allmänna välståndet och på vettenskapliga framsteg, blefve det för vidlyftigt att nu omförmäla. — Skulle något anmärkas, så är det Ständernes njugghet emot de sednare, och motsatsen af Hans Janssons mening om näringarnas förvaltning, nemi. en missförstådd frihet, som skadat dem både inom landet och i förhållande till främmande. Hvad är oförändradi? endast vår gamla statsförfattning och våra gamla lagar, hvilka ingalunda äro oföränderliga till något bättre, om vi med lugn och sans bemöda oss att komma derhän. I sanning, 0111 våra förfäder, som under fältlefnaden så ofta mäste försumma bå^e själens och jordens odling, för att från fiender freda det tarfliga men kära hem, hvarifrån de med saknad utgått, och dit de längtade åter, för att lefva under lagar, dem de i sin enfald ansågo för mästerstycken, — om, säger jag, de hörde vår klagan och vårdade sig att svara derpå; så skulle de utan tvifvel säga oss, att medgångens öfvermod gjort oss oförnöjsamma och vresiga, samt att vi ej vele värdera vår lycka, förrän hon, måhända just derigenom, gått förlorad. Men viljen J klaga öfver det, som verkligen är beklagansvärd!; så vill äfven jag instämma med eder. Ämnen fattas oss icke, fastän de rätta icke omförmälas i Hans Janssons adress. De äro tryckfrihetens och brännvinets missbruk, hvilka gjort och göra så många bland Sveriges innebyggare yra, misstrogna, oeniga, oregerliga, utarmade och -brottsliga. Hvems är felet?
När John inträdde, lutade hon sitt ansigte mot Arvis bädd. John stod en stund bredvid henne, såg på Arvi och kände på hans panna. "Kanske han ändå blir frisk, vi skola hoppas åtminstone." Han såg på Alma. "Du torde ha blifvit mycket skrämd?" Intet svar. Alma förblef i samma ställning, så orörlig, att hon knapt andades. John lade sin hand på hennes axel; en darrning genomlopp hela hennes kropp, men hon lyfte ej upp hufvudet och ändrade ej ställning. "Inte så, Alma," sade han. "Försök att lugna dig." Han dröjde ännu en stund, innan han lemnade rummet. Först när dörren var stängd bakom honom, vaknade Alma ur sin förstelning. Hon reste sig ej upp, utan sjönk ännu lägre ned, från pallen på golfvet, och föll ihop som ett knyte. Hon kramade om sängfoten med båda händerna, kramade så, att fingrarna knakade och träet knarrade. Tungan hade råkat mellan tänderna; hon bet sönder den. Den kroppsliga smärta, hon dervid erfor, kändes nästan välgörande och lindrande för själens ångest. Ingen fanns då i rummet; det visste hon, fastän hon för öfrigt inte hade reda på stort någonting. Arvi hade fallit i en dvallik sömn. Han vaknade nu plötsligt och klagade. Alma kröp på knäna fram till honom. "Mamma," sade Arvi, "det gör ondt i hufvudet och halsen." Han suckade och såg på modren. "Mamma, känn på min panna, hur den bränner." Alma närmade sitt bleka ansigte till honom. "Jag kan inte, Arvi," ljöd det hviskande från hennes läppar. "Mina händer äro orena. Men säg det inte åt någon." Arvi teg en stund; sedan fortfor han åter: "Mamma, jag är rädd. Den der väggen faller." "Inte faller den. Men på mamma faller en kvarnsten." "Hvarifrån." "Uppifrån. Från himmeln. Men säg det inte åt någon." "Nej." Steg hördes. Alma drog sig tillbaka på pallen. Läkaren och John kommo in. "Vi få se i morgon," sade läkaren, sedan han undersökt Arvi. Sedan vände han sig till Alma. "Men hur är det med er, fru Karell?"
Och det var därför, som det först var bestämdt, att jag skulle bli munk och som jag nu ville gå bort på Etna och bli eremit. Det duger ej annat, än att jag tjänar Gud, donna Elisa.» Donna Elisa var alldeles kufvad. »Ja, ja, Gaetano,» sade hon, »men det gör mig så ondt. Jag vill icke, att du skall gå bort ifrån mig.» »Nej, jag skall heller icke gå,» sade Gaetano. Han var vid så godt lynne, att han kände lust att skratta. »Jag skall icke gå.» »Skall jag tala med kyrkoherden, så att du kan bli sänd på ett seminarium?» frågade donna Elisa ödmjukt. »Nej, men att ni ingenting förstår, donna Elisa, att ni ingenting förstår. Jag säger er ju, att jag ej vill gå ifrån er. Jag har hittat på något annat.» »Hvad har du hittat på?» frågade hon vemodigt. »Hvad tror ni väl jag gjorde, medan jag satt där på trappsteget. Jag drömde, donna Elisa. Jag drömde, att jag höll på att rymma. Ja, donna Elisa, jag stod i boden, och jag skulle öppna boddörren, men jag kunde ej, därför att det var så många lås. Jag stod i mörkret och läste upp lås efter lås, och alltid voro där nya. Jag förde ett förfärligt väsen, och jag tänkte: ’Nu kommer nog donna Elisa.’ Så gick dörren ändtligen upp, och jag skulle rusa ut, men just då kände jag er hand i min nacke, och ni drog mig in, och jag sparkade och sparkade, och jag slog er, därför att jag ej fick gå. Men donna Elisa, ni hade ljus med er, och då såg jag, att det icke längre var ni utan mor. Då tordes jag ej strida emot mer, utan jag blef så rädd, ty mor är ju död. Men mor tog knytet, som jag bar, och började taga fram hvad som fanns där. Mor skrattade och såg glad ut, och jag blef glad därför, att hon ej var ond på mig. Det var så besynnerligt. Det, som hon plockade fram ur knytet, var alla de små helgonbilderna, som jag skurit, medan jag suttit hos er i boden, och de voro så vackra.
Då det skulle medfört ett alltför starkt avbrott i textens yttre dräkt, om en övergång nu ägt rum till en moderniseringsprincip, återstod utvägen att så nära som möjligt söka anslutning till originalet, en metod, som f. ö. i och för sig torde vara den riktiga; jag är fullt medveten om, att härvid dock inkonsekvenser kommit att insmyga sig; var och en, som har någon förtrogenhet med aktstycken från denna tid, vet, huru svårt det ej sällan kan vara att avgöra, om skrivaren avsett att teckna t. ex. stor eller liten bokstav. På en del ställen i den rentryckta texten hade yttranden av utskottets medlemmar kommit att införas på ett sätt, som kunde ingiva läsaren föreställningen, att yttrandena i fråga vore skrivna av sekreteraren såsom referat av talarnas inlägg i debatten, medan i Företal XIII verkligheten i protokollet förekommer en hänvisning till en bilaga efter protokollet, i vilken talaren själv nedskrivit sin yttrade mening (efter talarens namn och exempelvis ordet yttrade: eller anförde: följer då ett inseratur eller bilägges, varemot svarar en siffra i mariginalen, vilken siffra då återfinnes på motsvarande bilaga). För att icke låta de tryckta protokollens utseende förete alltför starka olikheter har även jag inryckt dylika bilagor i protokollstexten, men i varje särskilt fall i noter har det omtalats, om yttrandet har form av en av talaren författad bilaga vid protokollet. I ett par fall hava yttranden i den av mig redigerade texten tryckts såsom bilagor efter vederbörande protokoll; detta har skett, då protokollstextens formulering varit sådan, att en inpassning av resp. yttranden i det löpande protokollet ej kunnat ske på naturligt sätt. Då det syntes vara ett rimligt önskemål, att läsaren finge kännedom om, med vilka yttranden, tryckta på de 144 första sidorna, det förhölle sig på ovan angivet sätt, har i tillägget vid publikationens slut införts en förteckning på alla sådana yttranden. Då den förste utgivaren sålunda inryckt bilagorna i texten, var det naturligt, att han även strök hänvisningsorden inseratur eller bilägges. Som dessa hänvisningsord ju måste betraktas som ett skrymmande gods, var det. min förhoppning att ej behöva medtaga dem, om blott yttrandenas karaktär av bilagor angåves i noterna.
Frih. Cederström, Rudol I: De begge föreg:de talarne hafva gifvit ett så godt exempel af korthet, att det vore orätt nial' mig att frångå detsamma. Jag finner äfven Inkomstafdelms på en särdeles välbetänkt grundval fotade afstvrkande ega mycken förtjenst, och skulle jag redan på grund af dess innehåll hafva yrkat det afslag, som jag nu blott behöfver biträda. Frih. Raab: Då jag vid en föregrde riksdag motionerat just hvad Utsk:t föreslagit, kan jag sannerligen icke, ehuru jag visserligen icke hyser något hopp om framgång till förslaget, nu se detsamma begrafvas, utan att säga några ord till dess fördel. Jag ina likväl bekänna, att, såsom Hr Montgommery-Cederhjelm sagt, tidpunkten visserligen icke är inne till försäljning, emedan priserna nu äro tryckta; dock föreställer jag mig, att om ett sådant förslag ifrågakommit, då min motion vid 1853 års riksdag förevar och statens egendomar kunnat säljas under den fördelaktiga perioden, som existerade 1856-1857, så skulle en betydlig del af den summa, för hvilken vi skuldsatt oss i och för jernvägar, kunnat inbringas. Det är således under öppen reservation att äfven få väcka samma förslag till nästa riksdag, som jag villigt fogar mig i pluralitetens beslut. Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman: Då jag anser tillfället gynnande att en gång få stanna i majoriteten, ber jag att få förena mig med de ledamöter, som yrkat afslag å Betänk:t. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt H. Exc. Hr Gr. och Landtm, yttrat, att derunder icke afgifvits något annat bestämdt yrkande än om afslag å förev:de Utlåt., framstälde H. Exc. först propos. å bifall till detsamma, dervid svarades nej, och sedermera propos. om afskg derå, hvilken sednare propos. med ja besvarades. Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:ts den 12 och 23 sisth Maj bordlagde Utlåtm: N:o 97, i anledning af väckt motion om rättelse i de s. k. Ofrimaus