Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Härförutan har Herr Almgren yrkat, att ett lämpligt ansvar måtta stadgas för syssloman, som underlåter att, enligt konkurs-lagens föreskrift i 6 Kap. 102 §, skyndsamt sedan dom fallit, göra utdelning af konkursmassans tillgångar; varande hemstäldt, om icke stadgas borde, att den syssloman, som dröjer med utdelningen utöfver två månader efter det domen blifvit utgifven, skall bota för första månaden 200 R:dr och för hvarje månad, som sedermera förflyter, 500 R:dr, så vidt han icke gitter visa hinder, som konkursdomaren godkänner. Ett sådant stadgande vore, enligt motiénärens förmenande, af behofvet påkallad t, enär exempel funnes, att sv3- s'omän dröjt i flere år med utdelningen, derunder mången af dem kommit på obestånd, så att borgenärerne helt och hållet gått miste om sin rätt. Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget liar Utskottet under öfverläggning förehaft; och beträffande först Herr Arnbergs framställning, med. hvilken Herr Nordenanckars i viss mån öfvereuslåmmer; så synes berörde framställning hufvudsakligen vara grundad på förutsättning om antagande af ofvanomförmälda af Herr Arnberg väckta förslag angående början af konkurs och bokföring. Ehuru de yttranden, som Utskottet afgifv-il i au - Le*-Utskottels Betackande, IV.-0 87. i-B Ictlning »T dessa förslag, således borde bestämma Utskottets omdöme rörande det nu ifrågavarande, anser likväl Utskottet sig böla betrakta samma förslag med hänsigt till nuvarande förhållanden, och följaktligen tillse, huruvida det kan vara lämpligt, att en person forordnas, å det allmännas vägnar, att deltaga i utredningen af gäldbundet bo, att efterforska om anledning förekommer dertill att gäldenär, gjort sig skyldig till ansvar för vårdslöst eller bedrägligt förhållande, och att vaka deröfver, att gode män och syssloman fullgöra deras åligganden. Då gäldenär till borgenärerne afträdt sina tillgångar, synes äfven vården och förvaltningen deraf böra blifva en borgenärernes enskilda angelägenhet.
Skrifvelse, N:o 97. 185 a) oindeld spanmål, hälften råg och hälften korn, till belopp i minst hela kappar motsvarande förenämnda 16 tunnor 15£ kappar råg, beräknadt efter medeltal af markegångspriset inom länet under de tjugo åren 1832—1851; och b) kontant anslag, motsvarande de hittills utgående dagsverkenas vid undersökningen uppskattade värde 407 R:dr 40 sk., elter afdrag af ej mindre den indelda räntan, 149 R:dr 7 sk. 6 rst., än äfven värdet af ofvanberörda särskilda afgäld i spanmål, 98 R:dr 44 sk. 6 rst., eller i jemnt tal 160 R:dr; hvarjemte E. K. M:t, vidkommande vissa hemmans dagsverksskyldighet till åtskilliga, såsom boställen åt embetsmän och det högre militär-befälet för längre tid tillbaka anslagna Kungsgårdar, i Christianstads och Malmöhuslän, i Nåder föreslagit, att Rikets Ständer måtte öfverlemna till E. K. M:t alt, på af E. K. M;t uppgifna vilkor, i förevarande ämne besluta.
Beskylles Riksdagsman för grof missgerning, må han ej i häkte kunna inmanas förr än, efter anställd ransakning, domaren sådant skäligt pröfvat, så vida han ej å bar gerning funnen varder; dock gälle, om han, efter domstols kallelse, sig ej inställer, hvad allmänna lagen i thy fall stadgar. Ej må Riksdagsman i andra fall, än som i denna och nästföregående § sagda äro, sin frihet beröfvas. Riksdagens Fullmäktige och Revisorer kunna ej, i och för sin befattning, emottaga befallningar utan af Riksdagen allena och enligt dess instruktioner, ej heller till redo och ansvar ställas, utan efter Riksdagens beslut. § 112. Uti riksdagsmannaval sysslan. BihR. St. Taxeringsman, som Riksdagens bevillnings föreskrifter å dess vägnar ställas. § 114. De fordna Riksståndens privilegier, förmåner, rättigheter och friheter skola, der de ej egt oskiljaktigt sammanhang med den Stånden förut tillkommande representationsrätt, och således med denna upphört, fortfarande gälla. Ej må ändring eller upphäfvande deraf ske, utan genom Konungens och Riksdagens sammanstämmande beslut och med bifall, om frågan rörer Ridderskapet och Adelns eller Presterskapets privilegier, förmåner, rättigheter och friheter, i förra fallet af Ridderskapet och Adeln samt i det sednare af allmänt kyrkomöte. <C JEMFÖRELSE-TABELL. Rcgcrings-Forincu. Den nuvarande: O. 81 R. O. 45 Hänvisning: Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll vid 1862 —1863 årens Riksdag, 3:dje Samlingen. Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. Ridderskapet och Adelns Protokoll den 18 Mars 1863. Bih. till R. Ank. till Eip.-Ctsk. den 9 Nov. 1865, kl. 12 midd. Konstitulions-Ulskottets Memorial till Rikets Stander, med uppgift d hvilande förslag till ändringar i Grundlagarna.
Då likväl, enligt hvad bilagorna till Justitise-Ombudsmannens vid denna Riksdag afgifna Embetsberättelse utvisade, omförmälde underdåniga anhållan ej vunnit annat afseende, än att den underdåniga skrifvelsen blifvit öfverlemnad till Comiteen för åtgärders vidtagande i afseende på nya lagförslaget, hemställde motionären, att Rikets Ständer måtte uti ytterligare underdånig skrifvelse förnya deras å förra Riksdagen gjorda begäran om Nådig Proposition uti förevarande ämne. b) Riksdagsfullmägtigen Johannes Andersson från Upsala Län, som afgifvit ett förslag, hvilket hufvudsakligen afser inrättandet i hvarje fögderi af en Sparbank, der omyndiges medel borde förräntas, och i hvarje härad af en Utrednings-Kammare, som skulle hafva vård om de omyndiges egendom, så att förmyndares befattning egentligen inskränktes till omsorgen om de omyndiges uppfostran. I frågan om de tysta förmonsrätterne äro förslag framställde af: a) Herr Olof Wijk, som yrkat, att Kongl. Maj:ts under den 1 Mars 1834 aflåtne, men af Rikets då församlade Ständer icke bifallna, Nådiga Proposition, angående ändring af 8, 9 och 10 §§ samt förklaring af 2 § i 17 Cap. Handels-Balken, nu måtte af Rikets Ständer varda antagen; lydande samma Nådiga Proposition sålunda: ”Kongl. Maj:t har funnit, det klagan blifvit förd öfver det misstroende emot intecknings-säkerhet, som vållas af den förmonsrätt till betalning, som lagen i 17 Cap. 8 § Handels-Balken i vissa fall tillägger der uppräknade fordringar, framför de intecknade.
Emedlertid är det innehållet af StalsUtsk:s betänk, och egarne till tomten äro inga andra än R. St., d. v. s. den väldigaste, den förmögnaste korporation, som finnes i riket. Man säger att de hus, som finnas på tomten äro i lägervall. För att blifva af med dem och få bort det vanprydliga, behöfver man blott utlysa auktion pä dem och utan tvifvel skall en eller annan person infinna sig som, för alt erhålla det i husen befintliga teglet, är beredvillig alt taga bort dem. Dermed äro Fullmäktige ifrån det bekymret. Att SlatsUtsk. gjort ett sådant förslag som det förevar, måste äfven förvåna, dä man ihågkommer, att när K. M. föreslog R. St. alt afhända kronan den tomt, hvarest Hof-jagt-varfvet är beläget långt bort på Kungsholmen; så fann StatslJtsk. betänkligheter dervid. Men nu deremot när frågan är om en tomt, som ligger mycket närmare, vid hufvudstadens medelpunkt, då är enligt Utsk:s framställning, det gagneligt att blifva af med henne. Hr von Troil har sagt att om en annan byggnad på denna komme att uppföras; så skulle han nödvändigt få en oregelbunden form och derföre icke blifva prydlig nog. Jag hemställer likväl till Eder mina Hrr! om vi i hufvudstaden hafva många hus, som äro prydligare än myntet, och likväl är både tomtens och byggnadens form der af samma beskaffenhet, som vid riksg:s-kont., nemi. en spetsig vinkel hvars spels är afskuren mot torget. Sådana hus finnas i alla städer och det är naturligt, emedan man mäste rätta sig efter belägenheten. Här säges att icke något nytt hus är behöflig! för riksgtskont. Det är möjligt, men det är ock sannolikt att nybyggnad derpå blifver behöflig för något annat allmänt ändamål. Hr Rääf har omförmält förhållandet med det nyligen för riks-arkivet inköpta huset.
Prat. 1S2S och 1829. 7 Sami, j Afd, ä 3:dje R\t. Z-.dje fl.t. »S LngUtsiottets Förslag N:o i5q. da, må han, intill dess Dom öfver honom fallit och vunnit laga krafts tjcnsten ej förrätta'’ - Det Edsformulair, Utskottet i förstnamn^ de betänkande föreslagit och ansett böra , ined upphäfvande af Kongl. Förordningen elen 22 October ^8i$ , intpgas i 5;te Gap. a 8 §. Concurslagen, hafva Högloft. Ridder^ skåpet och /^.dela samt Hedervärda BondeStåndet gillat ; men af HÖgvardige PresteStåndet är det beslut fattade, a.tt de i för» slaget förekommande orden: “utun vigtig är borde ändras till: 11utan så vidt mig är veter ligt, vigtig är," och Vällofl.
Då jag af dessa anledningar icke kunnat godkänna motiveringen i första punkten och derföre reserverat mig, följer deraf ingalunda att jag skulle vilja understödja, vare sig en återremiss, ett afslag af motiveringen eller antagandet här af en ny sådan, vore den än betydligt bättre än Utsk:ts, enär skiljaktiga beslut hos RiksStånden deraf kunde blifva en följd. En talare har redan anmärkt, att det är Utsk:ts tillstyrkan att Ständerna måtte hos K. M. anhålla om en revision af föreningsfördragen, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s beslut, och icke den slutledning, hvarigenom Utsk. kommit till denna tillstyrkan. R. St. behöfva i sin skrifvelse icke af denna slutledning begagna annat än hvad de finna lämpligt. Många talare hafva här gjort anmärkningar emot motiveringen; detsamma har säkert varit förhållandet inom de andre Stånden. Exped.Utsk. har således all anledning att vara varsamt vid den underd. skrifvelsens upsättande; och motiveringen till den föredragna första punkten bör således icke vara ett hinder att bifalla Utsk:ts tillstyrkan. Det finnes äfven ett skäl, hvarföre olikhet i beslut bör undvikas, och det är den tidsutdrägt, som deråt kan föranledas. Man har uttryckt sin ledsnad öfver den skärpa, som striden om denna fråga antagit i tidningspressen och flygskrifter. Hade våra formers långsamhet medgifvit att endast en kort tid förflutit mellan frågans väckande och slutliga afgörande, så hade denna strid aldrig hunnit utveckla sig såsom den nu gjort. Ju längre frågan hålles öppen, ju mera utrymme för striden. Ju förr frågan afgöres, ju förr förlorar striden sitt mål. Detta skäl torde icke kunna jäfvas af dem, som i denna strid sett ett olycksbådande tecken. Hvad tredje punkten beträffar, så är min tanke fullkomligt uttryckt genom Utsk:ts Betänk. De anmärkningar, som deremot blifvit gjorda, äro af andra talare vederlagde.
de Få årligt konstnärer, ungdomligaste, aräfven arbeta ihärdigt s o m hon — så o m somm a r e n ute i det fria, p å v i n - tern i atelieren. Tack vare ett hurtigt, u n g d o m l i g t l y n n e och ska en för hennes ålder ganovanlig alltjämt vigör, kunnat har hon fortsätta de kära studieresorna, hvilka för den sanne landskapsmålaren utgöra själfva u m g ä n g e t m e d naturen, ur hvilken närsingifvelsen ring. Det hon skar är d e t i naturen älstor IDUN öS 1897 Du mänskligheten vill lyckliggöra? stort, [» Jugend ».) s lagna och det pittoreska. Norges fjordar i de brusande norska vattenfallen i de fjällandskapen lands liksom bergsregioner har samma H o n har målat hon vårt eget funnit och dess måleriska kustpartier o c h fisklägen h a mäktigt tilltalat hennes fantasi l ä m n a t stoff till m å n g a a f h e n n e s Någon skall kanske när har sin uttryck i valet smak Hvarje individualitet, äfven taflor. och som konstger af m o t i v. sig Fjärde K anske är till orda ganska dem? kan jag syn på han det slags att lifvet. imponera skulle Hon har ingalunda tvärtom ett fint Då sakfinesser. natud e m, s o m gå i bizarra, skenberor detta Ty säger ej rarna ur d e n konstnärliga vintrarne jämvikten. O m Josefina H o l m l u n d den meningen, mode väl, de inom bör hon liktrots sina fyllda sjuttio år, räknas unga, ännu för i c k e är m o d e r n i att h o n snabbt följt dagens målningskonsten, därför att till konstnärsentusiasmen är s å l e f v a n d e att inom henne och hennes sträfvan dära t t l ä r a är s å allpersonlighet hör icke till dem, s o m hastigt kännas och g l ö m m a s.
Anledn. är icke heller den, att Skånska adeln saknar förmåga eller tillfälle att egna sig åt Statens angelägenheter, utan anledn. är helt enkelt den, att Skåne till följe af sitt läge är så aflägset från Sveriges hufvudstad, anledn. är materiella hinder, upkomna genom brist på kommunikations-anstalter. Jag nämner detta såsom ett exempel, begrundansvärdt just af Svenska adeln; ty jag vågar påstå, att i Skäne finnas prydnader för Svenska adeln, fast man sällan får höra deras stämmor höjas inom dessa väggar. Jag vågar påstå att om dessa materiella hinder icke funnos, så skulle vi här få höra både namn och förmågor, som vi bra gerna skulle räkna bland oss. Jag drager fram detta såsom ett exempel på en tendens till isolering mellan provinsen Skåne och hufvudstaden. Jag drager fram detta, för att visa, att det vis å vis södra banan icke endast är fråga om de provinsers industri, som denna bana skall genomlöpa, utan hvad södra banan angår, så bär det af så fort som möjligt till Wettern; ty derigenom blir det södra Sverige satt i förbindelse med det norra och vestra. Jag är sjelf synnerligen intresserad för att denna bana fortsattes längre vester ut, men jag vill heldre att hela anslaget lägges på vägen mellan Malmö och Jönköping; ty jag anser den, som sagdt är. vara af aldra största vigt. Den bör icke upskjutas till en aflägsen framtid; ty det ordet »framtid» är ett vackert ord, och ger anledning till stora förhoppningar, lysande förespeglingar, men i jern vägsfrågor är det ett bedrägligt ord. »En annan gång är en skälm», det är ett skönt ordspråk. De jernvägsförslag, som ställas på framtiden äro kinkiga; ty man säger: denna bana är vigtig, den är bra, men den skall blifva framdeles. Detta »framdeles» kan då blifva 10, 20, 30 år härefter. Nej, mine Hrr, man får icke dröja; ty just det ordet »det är för sent», det är ett kinkigt ord att råka ut för, synnerligast då det är fråga om att sätta ett lands invånare i nära förbindelse och förening med hvarandra.
Det är tydligt, att den inkomst, som den ene erhåller utöfver hvad den andre får, icke grundar sig på något arbete, som han förrättat, eller något naturligt företräde hos honom, utan beror derpå, att de naturkrafter, som han begagnar, äro bättre än de, som den senare bearbetar. Skulleden f5rre arrendera ut sin egendom, kunde han betinga sig ett arrende, som vore sä mycket högre än den summa, hvilken den senare kunde betinga sig, som hans inkomst är större än den señares. Under närvarande förhållanden finnes det oändligt många olika slag af jord, hvilka hafva olika företräden, men det gifves naturligen ett slags jord, som är den sämsta, den minst gifvande af alla. Denna jord nämnes odlingsgränsen. Denna jord lemnar ingen jordränta; den inkomst, som af dess odlande erhålles, är arbetslön och kapitalränta. Jord af hvarje annat slag lemnar ett plus utöfver det, som denna sämsta jord lemnar, och detta öfver-skott är jordränta, ty denna extra inkomst grundar sig endast på jordens bättre beskaffenhet, icke på dess bättre brukande. Jordräntans karakter är redan af definitionen derpå klar och tydlig, fast den genom här anförda exempel blifvit tydligare. Den erhålles utan någon jordegarens förtjenst eller värdighet; det är endast och allenast hans eganderätt till jorden, som sätter honom i stånd att uppbära den, och han uppbär dén, vare sig han sjelf odlar jorden eller icke, ty i ena fallet fär han den under form af en jordens betydligare afkastning, i andra fallet ingår den i den betalade arrendesumman. Det blir således jordens eller naturkraftens naturliga beskaffenhet, som afgör jord * räntans storlek. Men vi skola icke fatta detta uttryck » naturlig beskaffenhet » i en allt för trång bemärkelse, ej heller skola vi, då vi tala om jordränta, endast fasta oss vid den ränta, som jord vid odling lemnar, ty eganderätt till andra naturliga krafter såsom t ex. ett vattenfall, en grufva, etc., lemnar ock inkomst, som till stor del icke är annat än jordränta. Jordens eller i allmänhet naturkraftens läge har stort inflytande, då det gäller att af-göra dess värde.
Till stöd för denna ansökning har hufvudsakligen blifvit anfördt: att, enligt hvad åtskillige af Banko-styrelsen i äldre tider vidtagne beslut utvisade, sedelskrifningsbestyret, som af bankens tjenstemän nu besörjes emot visst bestämdt arfvode för hvarje l,000:de sedlar, från början varit betraktadt såsom ett ordinarie göromål, hvilket borde af serskildt derför tillsatta och på siat aflönade tjenstemän besörjas, samt alt det för sedelskrifningen nu utgående arfvode tillkommit i stället för lön; att, i anseende till bankens förbindelse att tillhandahålla allmänheten på förhand färdiggjorda sedlar å mindre Rik. till R. St.
Så bar jag ej sagt. Jag yttrade, alt olägenheten bestod deruti, att capitalet låg improduetivt i Bankens hvalf. Hr Stråle har trott, att anledningen till den föreslagna proportionen vore hemtad från sista Riksdagens BancoUtskts förslag af proportionen som 5 till 8. Jag kan försäkra, att sådant icke är förhållandet. Närvar. BancoUtsk. har icke gillat förra riksdagens sammansatta Stats-och BancoUtskts utlåtande och således icke heller derpå grundat sitt förslag. Hr Stråle har äfven ganska riktigt anmärkt, att misstroendet till realisationen år en af de starkaste drilfjädrarna till silfrets utvexling. Men om man så ställer till, att intet misstroende kan uppslå, försvinner denna våda. Hr v. Qvanten har ytterligare omtalat, huruledes utvexlingen skulle inställas, då man korn till den bestämda proportionen, i händelse någon sådan fixerades. Det torde ej stå i min förmåga att öfvertyga honom, att här icke ar fråga om, att vexlingen skulle inställas, utan att Banken skulle anskaffa silfver, i händelse fonden komme att understiga den bestämda proportionen. Jag hoppas dock, alt R. o. Ad. fattat meningen häraf. Hr v. Qvanten har vidare sagt, att då BancoUtsk., vid föregående riksdagar såväl som vid denna, i sina calculer sammanräknat bancooch riksg.- sedlarna, måste väl äfven han äga samma rättighet. Jag bestrider honom ej denna rättighet, men vill blott fästa uppmärksamheten derpå, att sedan i8o3 har Banken varit skyldig att inlösa riksgrssedlarna; men så var icke förhållandet 1794 och 1795, hvarföre dessa Hr v. Qvantens adderingar bevisa lika litet, som om han med bancosedelstocken ville hopräkna hvilka för Banken främmande sedlar som helst. Hr von Hartmansdorff; En del af hvad jag ville yttra, har Hr v. Troi! redan sagt. Den första frågan, huruvida BancoUtsk. har haft rätt att till sedelstocken beräkna alla Bankens till inlösen förfallna skulder, anser jag vara så fullständigt besvarad, att något tvifvelsmål i detta afseende icke skall uppstå.
Maj:t härmedelst i nåder, det Rikets Ständer måtte bifalla: att för vansinniga brottslingar , som nu är o å hospitalen i Riket intagne eller derstädes framdeles inkomma, må af det anslag å Riks staten, som för fångvärds-anstalterna är stäldt under Kongl, styrelsens för fängelser och arbetsinrättningar disposition, till Kongl. Seraphimerordens-gillet för hospitalsf ondens räkning uppå skeende reqvisition årligen utbetalas Femtusen R:dr banko, intill dess anstalterne i afseende på fångvården blifvit i den mån ordnade och fullkomnade, att dervid ber edes tillfälle för vansinnige brottslingars intagande å korrektions-inrättning och hospitalen blifva från omsorgen för deni helt och hållet befriade. I förening med nyssberörda fråga, har Seraphimerordens-gillet dels hemställt, huruvida lill hospitalsfoodens betryggande, ett creditiv eller förslagsanslag af Tiotusen Riksdaler om året må kunna beviljas, med rättighet för ordens-gillet att deraf, i de fall, då behofvet för hospitalen sådant påkallar, emot behörig redovisnings-skyldighet lyfta och uppbära hvad, som för afhjelpandet af samma behof erfordras, dels ock underdånigst anhållit, alt ett af ordens-gillet i salpeter-fondén upplaget lån måtte få afskrifvas.
Vidare och hvad angår den af åtskilliga motionärer väckta fråga om utfärdande af en instruktion för fjerdingsman eller, såsom de på vissa orter kallas, krono-rältare, rörande innehållet hvaraf flera serskilda förslag blifvit framställda, har Utskottet, dels med afseende å vigten deraf, att menigheterne, hvilka hafva fjcrdingmans-bostyrot sig ålagdt, suttås i tillfälle att känna vidden och beskaffenheten af de serskilda bestyr, hvilka kunna åt dem uppdragas, dels ock till förekommande af de missbruk, som, på sätt af flere motionärer blifvit anmärkt, till följd af bristande föreskrifter rörande fjerdingsmännens åligganden egt rum, ansett en instruktion i detta hänseende vora af behofvet påkallad; och får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majtt i underdånighet framställa den önskan, att en författning, upplagande samtliga de åligganden, hvilka af fjerdingsman eller krono-rättare i denna egenskap skola ombesörjas, jemte uppgift så väl u de förrättningar, för hvilka reseoch traktaments-kostnadsersattning må beräknas, som fi de bestyr, för hvilka dylik godtgörelse icke erhålles, måtte varda i nåder utfärdad. Stockholm den 20 April 1848. Emot betänkandet anmäldes följande reservation af herr Malmstedt: »Jag har icke kunnat dela Utskottets mening uti förevarande betänkande, i hvad angår säteriers, rå - och rörs, samt insockne frälsehemmans skyldighet, att deltaga uti fjerdingsmansbestyret eller utgörande af samma tjenst. Till detta, efter mitt förmenande, orätta resultat har Utskottet led t sig genom den, enligt min öfvertygelse, likaledes oriktiga föreställning, att kronofjerdingsmanstjensten är af kommunal beskaffenhet.
Om icke ålderdomen är, efter Naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet? Men detta synes, lagdt på billighetens våg, gör det i något tvistemål tillfyllest, om det ock grundade sig på den största sannolikhet? Aktom oss väl, att med orättvisan af en förhastad dom förbinda en ännu brottsligare otacksamhet! I många fall framlyser naturens godhet och omvårdnad för vårt slägte så dagklar, att man borde tillsluta ögonen för att ej se den. Men ofelbart misskänna vi den i flera, och skulle tilläfventyrs i allmänhet vara mer lyckliga, om vi förstode att vara det. Eftersinna vi nog – hvars och ens samvete må besvara det – eftersinna vi nog villkoren för den aftagande ålderns sällhet, att kunna med trygghet säga: den finnes ej? Den härjade hjessan, den vissnade hyn, förkunna de alltid sinnets förödelse? se vi icke under tiden det muntra lynnet qvarhållit intill senaste år? Man torde svara: detta är ett undantag i naturens vanliga lopp, som beror af omständigheter, dessa slumpens barn, så sällan förenade till något godt! Men låtom oss spörja de lyckliga som detta undantag träffar; vi skola finna det bero, icke så mycket af omständigheter, som af en dygd, om hvilken i egentligaste mening kan sägas, att hon är sin egen belöning. Om nu måttligheten – så kallas denna dygd – om en vis hushållning med ungdomens krafter – ty deruti består hon – kan medföra en liflig och glad ålderdom; så tyckes denna omsorg, och följaktligen äfven dess angenäma frukt, vara instämmande med naturens ordning. Är icke dessutom en hög ålder, oaktadt det släta begreppet derom, ett ämne för de flesta menniskors önskningar? Vi måste väl således hafva en aning om något densamma beskärdt väl, en ehuru mörk tillförsigt till naturens vård, som fördomen ej mäktat qväfva. Se der anledningar nog, om ej flera skulle finnas, att göra en tilläggning i vår fråga, och framställa henne mera opartiskt: Är ålderdomen, efter naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet, eller blott ett tillstånd af ombytta föremål derföre? Sådan har ock Svenska Akademien densamma till täflan framställt.