Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och skulle BancoUtskottets berörde Betänkande, jemlikt 49 §• Riksdagsordningen, ytterligare hvila på bordet. Vid Den a3 December f. ra. 2O7 Yid förnyad föredragning gillades följande från StalsU Iskottet inkomne, och den 11 dennes f. ni. på bordet lagde, Utlåtanden: Af den 24 sisllidne November: N:o 336. I anledning af väckt motion om inventering af Rikets Regalier. Om verkställd granskning af Saltpetterfondens” Räkenskaper för år 1826. Af den 26 sistlidne November: N:o 33g. I anledning af Rikets Ständers år 1825 församlade Revisorers hemställan, i afseende på ÖfverStyrelsen af NumerLotteriet, och dess öfverflyttning till Fulimägtige i RiksgäldsContoiret. Af den 5 dennes: N:o 345. I anledning af väckt fråga om en Brobyggnads uppförande vid Borgåssund. Yid förnyad föredragning af StatsUtskottets den 24 sistlidne November under N:o 338 afgifne, och den 21 dennes f. m. på bordet lagde, Berättelse om verkställd granskning af NumeiLotteriets Räkenskaper för år 1826; fann Ridderskapet och Adeln, att berörde Berättelse borde läggas till bandlingarne. 258 Den a3 December f. m. Föredrogs å nyo StatsUtskoltets den 5 dennes under N:o 343 afgifne, oell den 21 derpåföljde f. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af ei hällne ålerremisser på ätskillige af Utskottet meddeldte Betänkanden; och fann Ridderskapet och Allein, att berörde Utlåtande borde läggas till handlingarne. Föredrogs å nyo StatsUtskoltets den 5 dennes under N:o 344 afgifne, och den 2i derpåföljde f. m. på bordet lagde, ytterligare Utlåtande, angående användande af den till Ädelfors Guldverk lydande Egendom med tillhörigheter.
Sedan de för!idet och innevarande år anställda noggranna undersökningar ifrån Töreboda, der Vestra stambanan från Göteborg träffar Göta kanal, öfver Tiveden mot Nerikes gräns visat, att en både kortare samt i afseende på lutningsoch krökningsförhållanden fördelaktigare linie för samma banas fortsättning norr om Göta kanal skulle erhållas, om densamma blefve anlagd något östligare än som förut på grund af äldre undersökningar blifvit antaget, så har Eders Kongl. Majit under den 11 sistlidne Februari i nåder fastställt berörde linie ifrån Töreboda till Bodarne, med bibehållande för öfrigt af Vestra stambanans hufvudrigtning genom Nerike och Södermanland söder om Mälaren, i öfverensstämmelse med Eders Kongl. Majits och Rikets Ständers förut derom fattade sammanstämmande beslut. Af liela ifrågavarande stambana är sedan den 1 sistlidne September linien emellan Göteborg och Töreboda, af 17 mil 7200 fots längd, för trafiken öppnad, arbetet påbörjadt emellan Töreboda och Bodarne, samt på linien emellan Stockholm och Katrineholm, af 121 mils längd, 2f mil emellan Stockholm och Södertelje till terrasse - 60 ring fullbordade, återstående i mil till sistnämde stad under arbete, och dessutom 1 \(f mil terrasserade på bansträckningen mot Katrineholm. Efter hvad sålunda redan är af Eders Kongl. Maj:t i nåder faststäldt rörande Vestra stambanan, återstår för Kommittéen att endast yttra sig om sträckningen deraf emellan Katrineholm i Södermanland och Bodarne vid gränsen emellan Nerike och Westergötland. Kommittéen har, af de skäl som redan i Eders Kongl. Maj:ts nådiga proposition till Rikets Ständer år 1856 blifvit åberopade, och hvilka genom nu anställda såväl topografiska som ekonomiska och statistiska undersökningar blifvit ytterligare bekräftade, öfvertygat sig om fördelarne af den hufvudrigtning för ifrågavarande bandel, som af 1856 års Jernvägs-Kommitté antogs för det södra alternativet till sammanbindning af Ostra och Vestra stambanorne, allenast med den afvikelse som föranledes af banans i nåder fastställda förändrade sträckning öfver Tiveden.
Enahanda felaktighet förekommer i samma hufvudbok, pag. 10, der arets inkomster af diverse donationer och fonder upptagas utgöra tillsammans 11,826 R dr 37 sk. 4 rist, ehuru de särskilda poster, som skola bilda denna summa, uppgå till endast 5,704 Rulr 21 sk. 8 rst. Om till sistnämnde belopp läggas de till akademibihliotheket influtna medel, utgörande 158 R:dr 18 sk., och räntan ä samtliga fondernas utlånta kapitaler för — 215 — år 1849, uppgående till 5,399 R:dr 6 sk. 1 r:st, hvilka båda poster väl finnas till rubrikerna upptagna, men icke äro till beloppen utförda, uppkommer den rätta slutsumman, 11,762 R.dr 9 r.st, sorn med 64 R:dr 36 sk. 7 rst understiger de i hufvudboken upptagna inkomster, 11,826 R:dr‘ 37 sk. 4 rst. Ehuru 1849 års räkenskaper ännu icke undergått granskning i Kongl. Kammarrätten, och de anmärkta felaktigheterna derstädes icke lära undgå vederbörandes uppmärksamhet, hafva Revisorerne likväl trott sig böra förhållandet omförmäla. Lunds Kongl. Universitet. Dess räkenskaper, hvilka i Kongl. Kammarrätten för båda åren granskats med anmärkningar, utvisa följande förhållande: DellCt. år 1848. år 1849. Balans från föregående året: Uppbörd: Balans lill påföljande året: Credit. Balans från föregående året: Utgifter: Vid 1840 och 1841 års riksdag beslöto Rikets Ständer, att, med vilkor, det vid såväl Upsala som Lunds Universiteter föreläsningar höllos öfver rikets grundlagar och konstitutionella institutioner, vid hvartdera Universitets verldsliga fakulteter nya löner, å 1,600 R:dr, skulle å stat uppföras för tvänne Professorer, af hvilka åtminstone den ena borde tillhöra den Juridiska fakulteten. En af dessa professioner i Lund stod ännu vid slutet af den tid, som revisionen omfattar, ledig; och har den besparda lönen, i likhet med öfriga lönebesparingar, blifvit tillförd Universitetets reservfond.
Då vi nu gå att afgöra en fråga af den djupa betydelse, att vi derför skola ansvara inför samtid och efterverld, vill jag med några ord angifva den ståndpunkt, hvarpå jag befinner mig. Jag vill icke ingå i granskning af förslagets detaljer, ty denna del af frågan är, som jag tror, redan tillräckligt behandlad; jag vill blott i några allmänna drag teckna de förhållanden, sorn göra, att jag tror det vore önskligt, att förslaget antoges. Under en lång tid har jag önskat en ombildning af vår representation, emedan jag funnit de former, under hvilka vi hittills arbetat, alltför tunga, och emedan jag insett, alt det konstitutionella förhållande, hvari vi stå till Norge, icke kan blifva naturligt, så länge de representativa svstemerna på ömse sidor om fjellen hvila på väsendtligen olika grunder. Jag önskade således framläggande af ett representationsförslag; men jag ville deri se en plats inrymd åt Adeln såsom ett konserverande element. När derföre det s. k. »Lagerbjelkska» förslaget framlades, understödde jag detsamma med min röst. Hade detta förslag vunnit framgång, så hade vi icke kommit på en sådan ståndpunkt, som vi i närvrde stund innehafva; men ehuru detta förslag hade utsigt att vinna de öfriga Ståndens bifall, blef det dock förkastadt, och detta har haft till följd, att folket så småningom förlorat tålamodet och slutligen med allvar yrkat på en förändring. När nu ifrågav:de förslag framlades, helsades det från alla sidor med entusiasm. Jag helsade det icke så, utan mottog det lugnt och beslöt att noga pröfva dess halt och praktiskt undersöka om det vore för fäderneslandet gagneligt. Länge har jag hyst betänkligheter deremot,— betänkligheter, som af flere utmärkte män här blifvit framhållne. Länge har jag tvekat, huru - Den 5 December. 255 vida jag skulle antaga det eller ej. Men den praktiske mannen bör, innan han förkastar något, som, ehuru det icke saknar brister, likväl är i grunden godt, besinna, huruvida han har utsigt att få något bättre; och jag beder eder, Mina Hrr! att med grundlagen i hand säga mig, örn det är möjligt att genomföra något annat förslag än det nu förevarande.
2;sZ ej warit sällsynte, fann Ståndet, med afseende pa hwad Högwördige Prest, Srandet i denna del förklarat, Riksens Ständer böra hos Kongl. Mast i underdånighet anhalla, det Kongl. Mant, jemte meddelande af Den befallning, att Desi Befallningshafwande mage förordna Ombud, att pa deras magnar derwid tillstädes wara, samt sorgfälligt bewaka Kongl. Majus och Kronans i wäftntelig matto der, under beroende rätt, och att Husförhörs-Böckerne blifwa inrättade i likstämmighet, samt sa enkelt och tydligt, att antalet pa Personer som böra uppföras i Mantal, med lätthet kan inhämtas, äfwen desiutom widtaga alla de anstalter och föreskrifter, som Kongl. Maju finner tjenlige och kunna leda till controll mot undansnillande af sa wäl Bcwillningcn, som Stats, Werkets inkomster. Sluteligen besiöt Ståndet uppdraga al Bewillvings-Utskottet, att i fall emellan detta och öfrige Riks-Standen stiljaktigheter skulle yppas, de stri. diga meningarne, sa midt möjligt wore, sammanfemnka, och med förslaget deröfwer vfördröjeligen inkomma; äfvensom att med första insända nya Redactionen till Författningen. löle supra. klx krotocollo, fs. I. Lerjström. Utdrag af wällöf!. Borgare,Ståndets prstocsv, häller wid Urtima Riksdagen i Örebro den Aug. »812. S D8 äredrogs a nyo Lag, samt Allmänna Beswärsoch Economie-Utffottens Betänkande af dea 17 sistledne Julii, i arMning af Herr Majorer, Fr, »5)4- Den ro Augusti.
Honom tycks vi ha fått för era synders skull. SAIMA. Hu ja! RÖNNE. så många kvinnor, att samvetena inte räckte till, gaf han dem, som blefvo utan, en medikofilare till bror. Det är en kvick karl, som har sagt det. SAIMA Det är inte illa sagdt af dig! När gud hade skapat (försmädligt). Kandidat Rönne förmodligen! GROSSHANDLARE HOLLGREN ett af spelborden i kabinettet utanför, ropar). (som sitter vid ett ögonblick, medan jag sträcker på benen en smula. RÖNNE. Kandidat Rönne! Vill kandidaten ta mina kort för grosshandlaren se, hur jag skulle uppmuntra vetenskapen. GROSSHANDLARE HOLLGREN Gärna? Får jag öfverta affärerna också? Då skulle (belåtet). ut i danssalen. Rönne intager hans plats vid spelbordet.) Medicinen, hva? Jag tror nog det, hä hä hä! (Går 24 DIREKTÖR BRUHN longen). Vill ni inte sitta ner? SAIMA. (med en gest åt chäs Tack. (De sätta sig.) DIREKTÖR BRUHN. Nå, kan ni er roll? SAIMA. Utantill ja; men det blir rent omöjligt att spela den. DIREKTÖR BRUHN. Ni misskänner era dramatiska anlag. SAIMA. ögonen ur mig. Anlag? Jo, jag tackar! Jag kommer att skämmas DIREKTÖR BRUHN. vara lugn. Det vore synd på de ögonen. Men jag tror ni kan SAIMA. Nej, det är just det jag inte kan. DIREKTÖR BRUHN (böjer sig fram). Rampfeber hva? SAIMA. spela mot er. Ja-a, både det och... framför allt är det otäckt att 25 DIREKTÖR BRUHN. Mjuka tjänare! Tack för komplimangen. SAIMA. Ja, ni kommer att öfverglänsa mig helt och hållet. DIREKTÖR BRUHN. Jo vackert! Man kommer inte att se mig. SAIMA (kokett). Hvarför gör ni narr af mig? DIREKTÖR BRUHN (varmt).
Herr Grosshandlaren Ekerman anmälde härvid lili Protocollet att, efter Herr Grosshandlarens åsigt, den sist omförmälda af Herrar Reviso - — 6a — rerne väckta frågan, om behof af förändring för en framtid, i Banco-Reglementets 48 §., icke nn påkallade något yttrande från Banco-Styrelsens sida ; hvadan Herr Grosshandlaren ville för sin del dermed fördröja, till dess sådan fråga blefve från Rikets Ständer eller deras Banco-Ulskott lill Fullrnägliges behandling hänskjulen. Ut supra In fidem Piotocolli G. Helsingius. Förklarande af Kammarherren, Riddaren af Kongl. Nördstjerne-Orden B. Rosenblad, till Banco-Fullmägtiges Protocoll, i anledning af hvad Rikets Ständers Revisorer uti deras Berättelse angående Banco-Verket, §. 12 anmärkt, beträffande Bokföringen, Hushållningen och Redovisningen vid Bankens Pappers-Bruk , Tumba; med åtföljande åberopade Bilagor. Jemte det jag får öfverlemna Bruksförvaltaren Kamereraren C. Möllers förklaring öfver de af Rikets Ständers sednast församlade Revisorer gjorda anmärkningar i afseende på bokföringen, hushållningen och redovisningen vid Tumba Pappers-Bruk i de delar som kunna tillhöra hans redovisning, (Bil. Lit. J) får jag tillika, såsom inspecterande Fullmägtig, afgifva följande förklaring öfver de gjorda anmärkningarne, hvarvid samma ordning blifvit följd, som Herrar Revisorer iakttagit. a, 1 afseende på Bokföringen. 1:0 Den gjorda anmärkningen, att i 834 ;”irs Hufvud-Bok för Bruksrörelsen först den 11 sistiidne November kommit Hrr Revisorer tillhanda, och utan att förut vara af Bankens Revisions-Contoir granskad, torde så mycket mindre kunna läggas Bruksförvaltaren till last, som han redan under loppet af Julii månad densamma färdig aflemnat, och på sätt tillförordnade Revisions-Commissariens förklaring (Bil. Lit.
– «Då snille ej ensamt blir nog, törs jag väl knappt nämna Lidner – «Nej, nej! Den liderlige slyngeln, som oaktadt mina välgerningar stötte sig ohjelpligt med min oförgätlige Creutz, till hvilken jag skickade honom i Paris. Lidner lefver ju nu här hemma nästan som lösdrifvare och har till och med varit anvärfd till soldat 115. Det är förbi med min nåd för honom. Jag vill ej ens mera höra nämnas den uslingen, som sätter en fläck på skaldeyrket.« – «Ja, den olycklige, den oförlåtligt lättsinnige, den fallne och förlorade Och ändå ömmar mitt hjerta för den stackars menniskan; ändå lider jag af denna snillets förnedring; ändå vet jag, att min store och ädelmodige konung icke vredgas på mig, utan tvertom hyser ett fruktsammare medlidande än mitt för den yrande skalden.« Konungen går till chiffoniern, öppnar en låda, tar fram några dukater och lemnar Schröderheim. – «Tillställ honom dessa, Elis; men icke från mig, hör du! Den olycksfågeln må aldrig få veta från hvem detta lilla understöd kommit.« Schröderheim fattar hänryckt Gustafs hand och kysser den. – «Det finns blott en Gud och en Gustaf « – «Se så. Tillbaka till vår mönstring.« – «Den store häfdatecknare, som egnat särskild omsorg åt den store konungs historia, hvars minne den nya stiftelsen afser att i främsta rummet hedra, näst Ers Maj:ts eget – Hallenberg – torde kunna betraktas som sjelfskrifven till en plats i svenska akademien.« – «Sjelfskrifven, min kära Elis, är ingen! Det är just deruti fördelen ligger af hela inrättningen och hvarigenom den blir en prydnad och ett stöd för konungadömet. Det är godt och väl, att föremålet äger behöriga egenskaper som akademist; men det är i alla fall nåden, som skall framdraga, lifgifva och beskydda dem, det är konungsligt hägn, af hvilka de städse skola erfara sitt behof och sitt beroende. Det är just detta, som utgör borgen för andan och riktningen af skrifterna.«
Då inan vet, att en livar, som anser sig behöfva ett sådant undantag, kan hos K. M. begära det, så anser jag ifrågavar. författnings vidtagande destomera förhastadt, som forsta undersökningen, då man vill göra en förändring, bör vara, huruvida den är behöflig; hvilket ingalunda är ådagalagdt. Om också någon fideimcommissarie skulle hafva vackt en sådan fråga i allmänhet, bör man dock betänka, huruvida lian personligen befunne sig i trångmål och således kunde af sin egen belägenhet vara föranledd att göra ett förslag, som Adeln i allmänhet borde ogilla. Jag tror dessutom, livad hvar och en, som närmare betraktar förhållandet i vårt land, torde finna, att de flesta ej få låna för litet utan för mycket, hvilket bevisas både vid concurser och genom bouppteckningar. Klagan deröfver, att lån ej kunna erhållas, är således ogrundad både i anseende till fideicommissarier och andra, som kunna erbjuda någon säkerhet. Denna behÖfver ej beSlå i fastighet; ty till och med den, som intet har, men är ordentlig, får alltid låna, hvad han för sina måttliga behof, eller väl beräknade företag, har af nöden. Att för hypotheksföreningarnas framgång vilja undergräfva fideicommisserna, anser jag ej heller erforderligt; ty om dessa föreningar äro så förträffliga, som deras loftalare uppgifva, lära de i alla fall tillräckligen begagnas. Då man dessutom vet, att fideicommisserna ej äro särdeles många, är det icke att befara, det fideicommissernas uteblifvande från föreningarna skall hindra dessas framgång. Jag anser således det, sorn emot min mening blifvit yttradt, ej förtjena mera afseende än mitt förra anförande, och förnyar min anhållan örn bifall å betänkandet. Hr Dalman: I anledn. af Gr. Liljencrantz’yttrande tager jag mig friheten fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att det innefattar lika liten eller lika stor kränkning af äganderätten, om Konungen lemnar ifrågavarande rättighet att intekna fideicommissar, som om denna rättighet kan vinnas uta-n Konungens särskilda tillstånd.
L i k a så naturligt är, att vanor o c h hvardagslif förete stor olikhet, och att det ej kan gå så fort att nöta bort ojemuheterna. Detta allt får man taga såsom oundvikligt, som en del af arbetet på den lefnadslycka, man i och med äktenskapet förbundit sig att uppbygga. D e t blir att börja o m igen o c h se till, att grunden blir allt fastare o c h fastare, så står nog byggnaden der till sist. E t t o c h annat vore väl ännu att tillägga, men jag har kanske redan allt för m y c k e t tagit läsarens uppmärksamhet i anspråk. Till min ursäkt kan jag blott anföra den tanken, som föll mig in, att då så m y c k e t blifvit skrifvet för att bevisa, att äktenskapet är en boja, som måste medföra olycka, kunde väl också någon gång ett ord få sägas o m, att denna åsigt icke är så alldeles ofelbar. Mathilda Langlet. Sanningsroten. Fritt efter (^n blåögd Rudolf Baumbach. Af Gudrun. mö med blick, som ler, Och vackra ljusa lockar En dag till skogen sig beger, De mogna bär Iion plockar. Då kommer ridande med hast En hcxa, grensle på sin qvast. I förklä ' t dyker hexan ner Och sén mot flickan sträcker Hon handen ut. — » En rot du ser, Som lögn och falskhet stäcker. Oöm den, och hvem som då blir spord Han svarar blott med sanningsord. » Och flickan taclcar gladt Och möter så i skogen och går En jägare, som samma vår Fört hem en brud så trogen. » Gif, jägare, ett ärligt svar! Hvad är det, som » Det skogen Dess friska du kärast är; jag doft super begärligt, har ?-a in TILL R E D A K T I O N E N AF I PV! Om inte jag ett qvinfolk fått, Jag skulle prisat säll min lott. Den stackars flickan nu en tår I ögat sönderklämmer. En spelman då i skogens snår Så gladt fiolen stämmer.
Häfver nämndeman förfall och varder förthy Häradsrätten ej domför, eller saknas eljest fulltalig nämnd i andra fall än det, som i 13 kap. 4 § sägs; kalle Häradshöfding af de bönder, som närmast ho, en eller flere, efter thy som behof vet fordrar. Tredje kapitlet om lagmansting upphäfves. 4 kap. Öfverskriften af detta kapitel ändras sålunda: Huru serskildt Häradsting skall hållas, som kallas urtima ting. Sista punkten i 2 § eller orden: "om särskildt lagmansting vare lag samma” uteslutes. Femte kapitlet om Kämnersrätt upphäfves. 6 kap. Detta kapitel kommer att erhålla följande lydelse: 1 §• Staden, med de egor, sorn dit lyda och inom dess rågång belägna äro, vare Rådstufvurätts domsaga. 2 §. I de städer, der målens antal så fordrar, böra flere afdelningar af Rådstufvurätt en vara, och göromålen dem emellan fördelas, såsom å hvarje ställe lämpligast finnes; dock så, att lagfarts-, intecknings-, äktenskaps-, förords-, boupptecknings-, arfs-, testamentsoch förmynderskaps-ärenden samt frågor om rätt till börd och lösen af fast egendom för hela staden till en och samma afdelning höra. 260 Expediiions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse , N.-o tjo. § 3. Hvar Måndag , eller, när helgedag å Måndag inträffar, nästa sock 11 eda g derefter, skall Rådstufvurätt hållas ; träde ock Rätten dessemellan tillsamman så ofta det tarfvas och ordföranden derom tillsäger. Då skola Borgmästare och Rådmän klockan tio till Rådstufva komma. §4- Vid årets början, innan Rådstufvurätt första gång till domsäte träder, skall gudstjenst hållas. 5 §. Rådstufvurätts dombok skall skrifvas under af alla, sorn i Rätten sitta;; och varde den, med saköres längd till Hofrätten sänd inom Miehaels-dag året derefter, vid bot. tjugu daler.
Hvilken förmätenhet! Inte får jag råd till det! Men hur har jag nyktrat till från min dröm? Det är någonting i Ellens sätt, som gjort det. Hon har inga illusioner sjelf. Hon väntar icke på annat än fattigdom sjelf. Och så räkna både hon och Karl det för en så orimlig tur, om jag får Fru Marianne i Stockholms dagblad. När vi nämnt något om Sextorpsresan och den derpå följande uppgörelsen har Matti alltid blifvit tankfull och allvarsam med ens. ”Det var en underlig början,” säger hon då, ”en underlig början!” Och hennes röst får ett tonfall som jag aldrig hört der förr, – aningsrikt, eftertänksamt, genombäfvadt af lifvets hela djupa, oändliga betydelse. Hon har inga detaljer gifvit mig. Endast att hon sade allt hvad hon hade på hjertat, och med den fullkomligaste hänsynslöshet. Han hade varit förfärligt upprörd. En gång hade han velat gå hem och resa med ens, ty det kunde ändå aldrig bli godt igen, han skulle aldrig få makt med de onda andar han sjelf besvurit fram, men hon hade befalt honom att stanna; först skulle de tala ut allt hvad de hade att säga å båda sidor. Ingen feghet och ingen halfhet, hade de nu börjat, så skulle de gå till grunden. Sedan kunde det komma hvad det ville. Hon hade utan skymt af pryderi och nästan med hårdhet hållit ett formligt förhör med honom, och han hade svarat på allt hvad hon ville veta. – ”Jag frågade både när, och med hvem och hur ofta,” sade hon sjelf, ”och jag fick riktigt besked. Det var likaså godt att veta alltihop.” ”Stackaren, till slut låg han på marken och var alldeles förbi af trötthet,” sade hon en annan gång. Det var underligt; hela den der betydelsefulla morgonen, då de skulle ha sitt afgörande samtal hörde jag tvärs igenom min stämning och midt under alla mina tankar oupphörligt Beethovens sorgmarsch. När jag såg Matti så praktisk och verksam gå fram och tillbaka under kaffedukningen derute, var det som om tårarne skulle stocka sig i min strupe. De ville qvälja mig. Åh, hvad jag led! Sorgmarsch, ja. — Och hans första gåfva till henne var hennes lifs första sorg.
Den mening, som Hr von Hartmansdorff vill hafva införd, eller att när rösterna äro lika delade, den mening skall gälla, som är för kronan, var införd i äldre Bevilln:sFörfattn:r, men borttogs vid 1840 års Riksdag, och sedermera har den icke blifvit återuptagen. Vid sisth Riksdag föreslog emellertid Bevilln:s-Utsk., att den skulle ånyo uptagas, men detta blef af R. St:r afslaget; och då jag f. n. icke finner något skäl alt Den 30 Maj. 445 häruti göra ändring, anhåller jag vördsamt om bifall lill hvad Utsk. nu föreslagit. Hr Printzensköld: Alt Hr von Hartmansdorff har rätt i den konklusion han dragit, derom har en mer än tjuguårig verksamhet inom K. Kammar-R:n gifvit mig en orubblig öfvertygelse. lag har knappast sett exempel på att icke vid tvister mellan den enskilde och kronan, (domstolarne naturligtvis undantagne), man alltid sökt bereda den enskilde fördelar pä kronans bekostnad. Och då, såsom Hr von Hartmansdorff anmärkt, meningarne inom Taxerings-komitéerna äro till den grad delade, att lika många röster äro för kronans som för den enskildes rätt, så tager jag, i likhet med Hr von Hartmansdorff, för alldeles gifvet och ostridigt att rättvisan ligger på kronans sida, hvarföre jag också för min del skulle önska återuplifvandet af det gamla stadgandet, så framt det vid innevande Riksdag låter sig göra. Hr Gr. o. Landtnäs härefter först till bifall å denna § utan? förändring och sedan till densammas godkännande med den förändring, att, i st. f. slutorden ”skattskyldiges förmån”, infördes ”kronans förmån”, framställde propos:r besvarades med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla denna § utan förändring, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka, Ja jemte åskilliga Nej, förklarade att han funnit Ja öfvervägande. I fråga om §:n 89, yttrade Hr von Hartmansdorff: