Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bäfvande för denna olycka, tog Mannerstedt mod till sig, och med blossande kinder och en ton, som darrade af stridiga rörelser, svarade han: ”Ja, jag tackar Gud, att det icke blef af, emedan det ej var Rosa som bröt sitt löfte, och emedan” – Men här stammade han och tystnade, efter ett par osammanhängande försök att fortsätta. ”Nå, hvarför emedan?” upptog professorn den afbrutna meningen. ”Litet mera i texten.” ”Bäste herr professor, jag – i sanning – nej – ” ”Bäste herr Mannerstedt, det är i sanning för ömkligt, att se en ung man så tafatt. ’Emedan,’ sade herrn.” ”Emedan – sedan Rosa är fullkomligt fri, och hennes känslor ändå aldrig tillhörde kapten Ferdinand så fullkomligt, som de borde hafva gjort det, vid afslutandet af ett så vigtigt förbund, – jag möjligen i en framtid – Men nej! herr professorn skrattar åt mig. En ynglings drömmar kunna väl vara förmätna; men att kläda dem i ord, förtjenar en förståndig mans leende.” ”Jag ler icke åt herrns drömmar, icke heller åt de ord, hvaruti de kläda sig,” sade professorn vänskapsfullt, och sträckte sin hand åt Mannerstedt. ”Jag har ju sjelf en gång varit ung, och dessutom sjelf nu gjort mig den mödan att framlocka dessa drömmar, för att se, huru de skulle taga sig ut, då de kläddes i ord. Och om ett leende af gammal vana sväfvade öfver mina läppar, så var detta visst icke ett löje öfver sjelfva saken, utan öfver herr Mannerstedts svårighet och blyghet att framställa den. Enligt min tanke ligger ingen förmätenhet till grund för ett sådant hopp. Märk, jag säger hopp, ingenting vidare. En karl bör aldrig binda sig, ej heller söka vinna en flickas hand, förrän han eger ett stycke bröd att bjuda på, hvilket räcker till åt dem begge.
Staden påräknar sin mesta tillförsel af landets produkter från Länets norra del samt omkringliggande socknar i detta och Westerås Län, äfvensom den dit afsätter större delen af sina tillverkningar och handelsvaror, hvilka sistnämnde hufvudsakligast hemtas från Stockholm. Upsala stad återverkar på landtmanna-näringarne i sin omgifvelse nu vida mera fördelaktigt än för några årtionden tillhaka, ehuru någon synnerligt stor spannrnålsafsättning här icke kan äga rum, emedan stadens behof till en betydlig del fyllas af sädesproduktionen på dess stora och fruktbara åkerfält. Tillgången på pålitliga och skickliga arbetare är knapp; dagsverksprisen uppgå till 32 å 4o sk. Banko. De prohibitiva stadganden till stadsmanna-näringarnes förmån, som i skråförfattningen, handelsreglementen och de flera för handtverkerierne och handeln lid efter annan i nåder utfärdade författningar innefattas, tillgodogjulas äfven af Upsala Borgerskap. I staden bekostas fri undervisning åt obemedlade harn, dels genom H. K. H. Hertigens af Upland Folk-skola, hvarest nu 260 sådane handledas af 2:ne Lärare och t Lärarinna jemte de 4° ^ 5o Seminaristen som vid det i sammanhang med Skolan inrättade Folklärare-seminarium bildas, och dels genom en Söndags-skola för ynglingar af handtverksklassen. Äfven finnes här en Småbarns-skola med egen lokal och lärarinna. Skjukvården omhesörjes utaf en af staden lönad Läkare, hvarförutan Borgerskapet godtgör kostnaden för dess fattiga sjukas underhåll och skötsel på Universitetets sjukhus, vid inträffande behof. För de fattiges vård m. m. finnas nedannämnde inrättningar: 1:0 ett för Domkyrko-församlingen gemensamt Fattighus, der 4o å 70 personer njuta husrum m. m.; 2:0 ett Gubboch Enke-hus för Borgerskapet, nybyggdt genom samlade frivilliga bidrag och innehållande 3:ne våningar, a5 boningsrum, 1 hönesal, kök m. m.; 3:o ett Akademien särskildt tillhörigt litet
Och våg kom efter våg, dönade öfver allt, godt som ondt, med sitt entoniga mummel, spolade undan allt, godt som ondt ... Att få vaggas i sömn på skinnklädda höljryggar, att sakteliga få glida, åh så sakta, sakta, ner genom grönblå djup utan det minsta spår till tanke ... Ett steg blott! Så såg Hedenberg ut öfver relingen på hafvet, som böljade bort i den förtonande oändlighetens aflägsna dunkelblå djupt under fästet, hvilket höghvälfdt och stjerne-strödt kupade sig deröfver ... Der borta hade solen gått ner i en ockra-färgad molnbädd. Dit bort ville han se, och si, för hans öfverretade öga var det, som glänste der ett kors emot honom på en botten af röda eldtungor. »Inri» stod det på dess stam med stora, flammande typer. Barmhertige Gud! Snyftande kastade sig Hedenberg ner på däcket. Han knöt sina händer och med hufvudet sänkt i dödsens blygsel tillbad han den Gud, hans sinne icke i åratal egnat en tanke ... Sjukdomen kom. Och han tog den som ett rättmätigt, ett lindrigt straff för sin djupa skuld. Hans öga hade blifvit seende, och hans tanke fått förstånd. Till döden skulle hans lidande räcka, det visste han. Till döden! Ja kanske längre också? Ah nej, den allbarmhertige deruppe, han var straffets, rättvisans Gud, men han var också skonsamhetens, förlåtelsens, miskundsamhetens, nådens. Åtlydd hans vink, ärad hans vilja i evinnerlighet! I den ödmjukaste ånger sänkte han sin nacke under straffdomens ok, ja Herren täckeligt räckte han oombedd sina kinder till vedergällningens kindpustar. Och för hvarje ny smärta, hvars uddhvassa brådd stack brännande in i hans lekamen, hviskade han med fakirens undergifvenhet: »Allsmäktige Gud, se jag böjer mig utan knot under din bestraffande hand.
Jäg bestrider likväl ej, att det framdeles må förekomma i sin ordning, sedan de d. ii dennes framlemnade förslagen blifvit pröfvade. FrihBoye, Ludv.: Den siste talaren skulle hafva vunnit sitt ändamål att få veta, om förslaget är nytt, i fall han haft den godheten att först åhöra det; och det måtte ej vara för mycket begärdt, då jag anhåller att få förslaget uppläst. Hr Silfverhjelm: Sedan Frih. Boye förklarat, att hans sista förslag är af samma innehåll som det föregående, synes mig uppläsningen deraf alldeles öfverflödig. Det vore i sådant fall blott en dupplettakt, och jag tror ej, att vi äro församlade här för att åhöra sådana. Frih. Boye, Fredr.: Jag vill blott i största korthet erinra, att då man gör ett förslag d. utte och ett annat d. i6:de dagen af en månad, måtte väl det sednare vara ett nytt förslag. Hr von Hartmansdorff: Jag tager mig friheten än en gång uppmana Frih. Boye att låta sitt förslag förfalla, på det att tiden ej må förspillas onödigtvis. * Den 16 O c t o 1) c r f. m. IX Frih. Boye, Ludv.: JVär man ej bryr sig om någon ursVUlning, hugger man i sten, och så har det nu gått med Hr Silfverhjelm; ty jag har endast sagt, att begge förslagen i hufvudsaken äro desamma, men uttryckligen tillagt, att jag i sednare förslaget uteslutet, hvad för öfrigt i det förra förekommer, enär min mening ej kunnat vara att påtruga IL o. Ad., hvad jag i det första förslaget kommit att inrycka utöfver gränsen för denna öfvei läggnings föremål. Jag har ej kunnat föreställa mig, att mig skulle nekas utesluta, livad jag ej önskar få bifallet, och jag bekänner, alt jag anser mig lida orätt, om jag ej får förslaget uppläst. Skall åter nödvändigt frågan endast blifva om mitt första förslags antagande, skall jag söka gå Hr v. Hartmansdorffs önskan till mötes, så vidt jag kan. Frih. Ehrenborgh, Casper Willi.:
När den högre intellektuela uppfostran en gång lyckats att bibringa, ej blott kunskaper, nu ofta mer eller mindre ofruktbara, utan ock den sinnets förädling, som instinktmässigt ryggar tillbaka för allt rått och oskönt, då har hon gått ett stort steg framåt, ty där verklig kunskap finnes i förbund med en lefvande håg för det goda, där saknas ej heller kärlek till det sköna. Och det är ju dit uppfostran ytterst skall syfta, att dana helgjutna karaktärer, personligheter, som äro allsidigt utbildade och mäktiga att göra en god insats i lifvet, hvilket ej är möjligt, om intelligensen utvecklas på de öfriga krafternas bekostnad. Det kan ju tyckas, som om det yttre skickets samt språkets ans och förfining blott vore en oväsentlig del af uppfostran, och som om man ej hade rätt att fästa sådan vikt vid och döma så strängt o m yttre ting, men då det yttre återspeglar och ger en bild af det inre, så kan man ju af sedernas bristande finhet med tämligen stor säkerhet sluta sig till en viss inre råhet. Det vare dock fjärran från oss att vilja påstå, att det ej också kan finnas en yttre finhet, som blott är täckmanteln för sinnets naturliga brister, men då afkastas detta hölje också, när en sådan person tror sig saklöst kunna göra det. Det är ej en ytlig bildnings fernissa vi fordra, utan den förfining i seder, som är det naturliga uttrycket för den inre harmonien. B a r n. ^ — olljuset, som silar varmt och ymnigt hkézi ned mellan de lummiga grenarne i Humlegårdens buskager, bildar små dallrande solfläckar här och hvar på den kortklippta gräsmattan eller den gråa mullen. Det är vid middagstiden, arbetarne gå hemåt, tyst samtalande med hvarandra, ännu trötta efter förmiddagens släp och slit i den mörka verkstaden, längtande hemåt, till mat och hvila. En enstaka gammal herre går då och då förbi mig, där jag sitter på bänken med min bok. Han går sakta, stöder sig tungt på sin käpp och betraktar med en främmande, liksom oförstående och frånvarande blick de små barnen, som leka i grushögen vid rundeln under buskarne. Både deras ålder och deras sysselsättning tyckes vara honom allt för fjärran.
Härvid få Utskotten tillkännagifva, a tt de, lika med motionärerne, anse berörde författningar, synneriigast så vidt genom desamma bestämmes ett vist värde å den ersättning, stamrotarne vid en del indeldta Regementen skola för upplåtande af torpjord åt soldaterne af sine hjelprotar uppbära, icke hafva medfört den jemkning mellan stam och utrotarnes i denna del af roteringsbesväret åliggande ömsesidiga skyldigheter, som varit åsyftad och af behofvet påkallad; men då Utskotten således erkänna, att ytterligare åtgärder för beredande af en sådan jemkning erfordras, äro Utskotten, i afseende å medlen dertill, af skiljagtiga tankar med motionärerne. Utskotten anse nemligen — och hemta dertill jemväl stöd af Rikets Ständers, enligt hvad här blifvit omförmäldt, uttryckta åsigter, — att grunden för bestämmandet af stamoch utrotars ifrågavarande skyldigheter bör sökas i Regementenas kneckte-eontracter, hvilka äfven utstaka de förmaner, soldaten i förevarande hänseende eger af roten utbekomma. Hafva dessa af en eller annan orsak ökats utöfver kneckte-contractets lydelse och har sådant skett till förlust för stamroten, så synes antingen denna tillökning böra återgå, eller stamrotarne äfven 5 sin sida erhålla tillökning i den enligt sagde contract dem tillkommande ersättning af utrotarne, hvilka ingen förlust drabbat. Hvad angår indragningen af de ökade förmonerne för soldaterne, så har vid flere tillfällen öfverklagats de inkräktningar å stamrotens enskilda eller rotelagets gemensamma mark, med hvilka soldaten ökat torpets ego-område. Redan år i31 förordnades, att inkräktningarne skulle utläggas; men en sådan föreskiift synes hafva blifvit utan väsendtlig påföljd, helst genom Kongl. Brefvet den i i Juli 1780 det blifvit soldat eller dragon, under vissa vilkor och bestämmelser, tillåtet att vid sitt torp verkställa uppodlingar af jord, utöfver hvad honom rätteligen lillkomme.
St:r, blifvit gjordt genom den K. Propositionen, syntes detsamma dock icke så fullständigt, att den Forsta hufvudfrågan kunde ovillkorligen med Ja besvaras. I afseende på den Andra frågan vore det, fastän, i anseende till granskningens föremål, städse erkändt, att Revisorernes och SlatsUtskottets rätt vore lika, så att nemi. de förre hade rätt, att granska lika många och de samma förvaltningar som Utskottet, likväl påstått, att Revisorerne, i anseende till tidepuncteny dit de kunde sträcka sine forskningar, ägde inskränktare rättigheter än StatsUtskottet. Sådant vitsordades hvarken af häfd eller Författningar; emedan, sedan Ständernes Revisorer, efter år 1772, till en början flngo granskningsrälten endast öfver Banken och efter år 178g RiksgaldsContoiret samt R. St:rs Fullmägtige i bägge desse Verk år 1800 berättigats att se det föregående årets Riksslutj granskningsrättigheten ändteligen år 180g utsträcktes till Statsverket i alla dess delar ; och ehvad densamma förut varit mer eller mindre vidsträckt till föremålen: syntes dock 180g och 1810 årens Grundlagar, lika så litet som 1812 års Instruction för Revisorerne, hafva bestämt någon olikhet i tiden för Utskotts eller Revisorers befattning, enär det stadgades i 3o §. RiksdagsOrdni ngen: "‘alt StatsUtskottet skall äga tillgång till alla StatsFerkels räkenskaper och handlingari f\n §. RiksdagsOrdn. att Utskott ej behöfver genom sin Ordförande begära hos HofCancelleren underrättelser från Betänkanden, N:o 353. a 11 StatsContoiret, "hvilket likasom Banco-och RiksgäldsVerken bör i frågor om sjelfva redovisningen af medlen alla äskade upplysningar meddela/' i 68 §. Riksdagsordningen : att R. St:r skola förordna Revisorer, hvilka äga "att emellan Riksdagar ne enligt af R.
Den unge Presten bör oeftergifligt äga tillfälle, att af sin löne-inkomst kunna å bok-inköp använda åtminstone det högst oumgängliga, för att i någon mån göra sig hemmastadd, ej allenast med den religiösa, utan äfven med så mycket af verldslitteraturen, som fordras för att kunna försvara anspråket af en, mera än hopen bildad man. Det högre Presterskapet, och derunder inbegripet Kyrkoherdarnes inkomster, hafva med tiderna, och med ett och annat undanag, stigit till en, jag vågar säga det, öfverdrifven höjd. Fördelningen emellan Kyrkoherdarnes och Komministrarnes lönevilkor, företer ett alldeles orimligt förhållande. Besynnerligt förefaller det, att då löneregleringar i afseende å Rikets öfrige tjenstemän förekomma, sådant för Presterskapet aldrig ifrån högre ort ifrfigasättes. Jag hoppas och förmodar, att tiden likväl i detta, som i andra Den 4 December f. m. 253 Eall, kommer att ådagalägga sin kraft att verka, och att hvad som är rätt sluteligen äfven måste blifva sanning. Jag afser nu blott, att fästa R. Stms upmärksamhet å det yngre Presterskapets aflöning. Jag har låtit mig berättas, att ett Kungabref af d. 4 Maj 1691, skall tillägga Adjunkt i Skara stift ^ af Gällets inkomst; och hvarföre en Vice Pastor och Adjunkt skall vara ställd i sämre vilkor än den, som förrättar tjensten för annan embetsman, är svårt att inse. Med anledning af hvad jag yttrat, tager jag mig friheten föreslå R. St:r, att hos K. M. i underd:het anhålla om ett allmänt nåd. bestämmande af den aflöning vice Pastor eller Adjunkt för Kyrkoberde-tjensternes bestridande böra åtnjuta, i förhållande till dällets taxerade, eller kända afkastning; så att aflöningen icke mera kommer att bero af Kyrkoherdes godtycke. Jag anhåller om remiss af denna min motion till Ekon.- och Besv.Utsk., och bifogar för meddelandet med de öfrige RiksStm, de 4 uti Riksd.Ordnm anbefaldte exemplar.
N:o 37, öfver väckte förslag, med afseende å föreskriflerne ang:de Bankens metalliska kassa, m. m. Detta utlåt, företogs punktvis lill afgörande. l:sta punkten, ang:de 1 inom. af Banko-Reglementets -HS §. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.: Så vidt jag kan erinra mig så bibehöll R. o. Ad. det nu gällande stadgandet derföre att Ulsk. hade föreslagit att vexlar skulle upköpas äfven på Götheborgs Börs. Jag tror för min del att det möter ganska stora svårigheter och anhåller derföre att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förut fattade beslut. R. o. Ad. beslöt att, med vidblifvande af sitt förut i ämnet fattade beslut, lägga Utsk:s utlåt, i förevande punkt till handlingarne. 2:dra punkten, ang:de Banko-Reglementets 121 §. Frih. Stjern stedt, Jakob Theodor: R. o. Ad. har visserligen redan förkastadt BankoUtsk:s föreg:de betänk, i detta ämne och beslutat att bibehålla reglementets nuvar:de stadgande. Jag tror dock att dessa stadganden, som nu hafva blifvit i denna del af betänk. intagne, ega åtskilliga fördelar framför nu gällande stadgande, hvarföre jag tillstyrker alt R. o. Ad. ville frångå sitt förra beslut och antaga det förevande. Genom nu gällande föreskrifter i Bankoreglementet, har inom Fullm. upstått tvifvel huru det skall tydas och detta har föranledt BankoUtsk. alt föreslå denna förändring och närmare bestämma de åtgärder, Fullm. böra vidtaga. I alla fall har BankoUtsk. ansett sig böra lemna Fullm. mycket friare händer och icke så bestämdt föreskrifva Fullm., att det skall göras då och det då, utan låta dem handla efter omständigheterna. Jag anhåller att 382 Den 12 Juli. R. o. Ad. ville ät detta stadgande lenina sitt bifall emedan jag anser det vara hällre än det nu gällande. Gr. Gyldenstolpe: Oaktadt R. o.
Vi sofvo emellertid knappt en blund på hela natten, så upptagna voro vi båda af Petterssons grosshandlareplaner. Och följande morgon, det första tidningskontoret öppnades, inlemnade han sin annons och betalte med mina penningar för dess införande. Äfven följande natt blef det liten eller ingen sömn. Pettersson, som först trodde sig kunna vänta en hel mängd svar på sin annons, blef, ju längre tiden led, allt ängsligare för, att ej en enda skulle reflektera på densamma, och började till och med sjelf frukta, att han begått en dumhet, då han nödvändigt ville hafva infördt det der: »med kunskaper för sökande» etc. Tänk om menniskorna togo hela annonsen endast som ett skämt! Det vore just väl utlagda pengar! Han vred sig som en mask på sitt läger och hindrade äfven mig att sofva, så sömnig jag än var. Om morgonen inställde han sig åter vid öppningstiden på Handelsoch Sjöfartstidningens kontor för att fråga efter svar. De tjenstgörande derstädes skrattade naturligtvis åt hans barnsliga tro, att något svar kunnat anlända, innan ens vederbörande spekulanter hunnit stiga upp. Men Pettersson var hela dagen vid det miserablaste lynne och hoppades numera alls icke på något resultat af den dyrbara annonseringen. Men hast Du mir gesehen! Hvad tror man väl? Jo, då han om aftonen samma dag åter infann sig på kontoret, så var der verkligen ett bref till honom. Hans nyfikenhet var naturligtvis alltför stor, för att han skulle kunna bära det hem oöppnadt. Han ref af kuvertet vid första gatlykta och formligen slukade dess innehåll med ögonen. Sedan bar det af i jublande fart, han mera flög än sprang hem till mig. »Läs, läs!» ropade han, i det han sträckte brefvet emot mig, innan han ens kommit väl in genom dörren. Jag steg upp från min bok, fattade brefvet och läste med lifligt intresse följande: Till »Duglig»! Ni kan infinna Er på mitt kontor, Köpmangatan 22, i morgon kl. 11 f. m., så skola vi tillse, om det finnes något för Er lämpligt arbete i min affär. Högaktningsfullt P. M. Knuston. Min glädje öfver detta bref var nästan lika stor som Petterssons.
Det låter nemligen icke göra sig vid Låne-transporter, att bibehålla samma betalnings-vilkor, som från början varit hestämda, af den orsak, att ett beviljadt transport-lån, exempelvis på iooo R:dr, vanligen ej kan erhållas utaf öfver betalningar, tillhörande ett enda äldre lån, utan samlas från flera, så att ioo R:dr från ett två-årigt lån, 5oo R:dr från ett tioårigt, 4p° ködr från ett tjuguårigt och io R:dr från ett tjugufem-årigt, kunna ingå i förenämnde lån-belopp; hvaraf följden måste blifva en ny betalningstid af 28 å 29 år för dessa olika lån-poster, 4« Bmco-Utskottets Utlåtande N.-o S2. från den dag de, under enny numer, blifvit sammanslagna, samt att, under ständigt fortfarande dylika transporter, den tid aldrig kan låta sig beräkna, inom hvilken de från Banken utgifna fastighets-lån åter ingå. För att ordning härutinnan må åstadkommas, och tillika det föga lämpliga förhållande upphöra, att Bankens lån öfverlåtas. och försäljas såsom en handels-vara från man till man, har Banco-Utskottet tillstyrkt och får nu ytterligare tillstyrka transport-rättighetens upphörande, hvarigenom Läns omsättning, då en Bankens pant ombyter egare, med inbetalning, såsom ofvan är nämndi, efter ursprungliga Capitalet, ej på något sätt förhindras. 3:0 Grunderna för nya låns utgifvandc\ a) Fastighets-lån mot inteckningssäkerhet. Yid Utskottets Förslag, pag. 52, Lit. A, att utgifvandet af fastighets-lån mot betalningsskyldighet i Silfver måtte fortsättas till 182g års slut, men derefter upphöra, är anmärkt, att då orter gifvas, der Banco-UtskoUets Utlåtande N.o 82.
Denna utgift, som synts Revisorerne vara nog dryg, har föranledt till en närmare undersökning om tillkomsten deraf, hvarvid befunnits: att sedan före år 1818 utgifterne till Pastor utgjort i ett för allt omkring 3o R:dr B:co, hade, uppå dennes begäran, desamma då blifvit förhöjde Lill. ofvanberörde spanmålsbelopp, hvars värde skulle af hvarje års markegångspris bestämmas, samt att fastän Bruksförvaltaren år i83a, då ombyte af Pastor skett, genom förfrågan väckt Banco-Fullmägtiges uppmärksamhet derå, att nyssnämnde fördel endast förunnats dåvarande Pastor men torde kunna med hans afgång åter nedsättas, hade den nye Pastorn dock blifvit tillagd enahanda förmoner med hans företrädare, 7 Brukets Räkenskaper upptaga såsom kostnader för åtskilliga Tidningar och en Calender: för år i833 - R:dr 42: 34. — och för år 1834 " ” “ „ 31: 8. — Revisorerne, som funnit dessa kostnader icke vara af nöden, anse sig böra hemställa, att desamma, i händelse de icke helt och hållet kunna indragas, åtminstone må nedsättas. 1833 års Räkenskaper utvisa, att 2Öo R:dr B:co blifvit utbelaldte till en vid namn Olde. Denna post har sålunda tillkommit, att sedan Olde vid slutet af år 1827 blifvit provisionelt antagen till Arbets-Chef vid Tumba och i sådan egenskap derstädes någre år uppehållit sig, men år i832 blifvit, i anseende till underlåtenhet att uppfylla gjorda åtaganden, ifrån berörde befattning förafskedad med tillåtelse att behålla sine betingade löneinkomster till årets slut, hade Olde det påföljande året hos BancoFullmägtige begärt ersättning för det han ej kunnat skaffa sig annan tjenst, dervid Fullmägtige i sådant afseende beviljat honom ifrågavarande g5o R:dr.
Idun Prenumerationspris pr å r: Idun ensam kr. pl. telef. Bedaktör och FRITHIOF utgifvare: HELLBERG. Träffas säkrast kl. 2 — 3. Redaktionssekr. : J. Nordling. Iduns Tryckeri Aktiebolag 7: de årg. tiotal stafv. 70 öre pr nonp.-rad. hvarje helgfri fredag. Jaquette Westin. Så- d a n t a r b e t e är sin lön värdt, och äfven o m det sker i tysthet och tillbakadragenhet, är detta intet skäl för att hålla ett rättmä- tigt erkännande tillbaka inom den trängsta bekantskapskretsen. plockade före mognaden. D e n viljekraft, fru W. F r u Westins lefnadssaga företer ej några ovanliga drag. A. Kihlblom. B H. V. ^ademoiselle Stockholm. pälsverk svept jag såg dig skrida så kyligt lugn mig jämt förbi; det var som fanns cj vid din sida ett rum för sol och fantasi. ?Det afundsjuka floret höljde de anletsdrag, jag älskat så, och ingen enda Hick mig följde ur sammetslena ögon Må. förnämt den lilla foten rörde den asfalttäckta trottoar, och stolt ditt paraply du förde som det en kungaspira var. Ve den, som sig att ve den, som hyst en att någon gäng ditt och gjort allt galet, närma vågat, tanke hlott, hjärta lågat som det fått. ^Det vintern var, som tvånget lade, som snörde dig i etikett, ty klart för mig jag alltid hade: hon och naturen äro ett. Qvten nu, när sommarsol förgyller hvart strå, hvar t blad den träffar på- dcn också nu ditt hjärta fyller, och eld få dina ögon då. C^Lu är till fjäril om du danad, och ur ditt pälsverk flugen ut din fägring blir en aldrig anad, om också du var skön förut. 5y " w känner jag min härskarinna • i lluslif och i sommarhatt förförisk såsom ingen kvinna — välkommen dårskap, köld godnatt! " Och där du stödd mot parasollet på vaktparadens hvirflar hör, du liknar, ' Venus själf, det trollet, som dödar eller lyckliggör.