Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta afseende må hufvudsakligen nämnas föreskrifterne: att domaren ovillkorligen skall tillse, att bouppteckning, då dödsfall timat, ej må för länge uppskjutas, än mindre underlåtas; att afskrift af bouppteckning skall vid domstolen förvaras; att enkling eller enka ej få gå Lag-Utskottets Betänkande j N'.o 81. 7 i annat gifte, förr än barn eller andra arfvingar äro afvittrade; att arf ej raå skiftas utan lottning, der någon arfvinge är omyndig; att dess jord ej må säljas, bortskiftas eller förpanlas, utan nästa frändes råd och domarens samtycke; huru förmyndare förordnas och hvilka det åligger att förmynderskap förestå; att förmyndare är pligtig att låta uppfostra den omyndige, vårda barnagods som siLt eller gälda skadan, samt förränta och förkofra dess redbara penningar, som bäst och säkrast pröfvas o. s. v.; hvarjemte är förordnadt, att barna-arf skall hos föräldrar och förmyndare med förmonsrätt utgå.” ”För att bereda controll å förmyndares förvaltning, är honom i 23 Cap. 1 § Arfda-Balken ålagdt att årligen, om så fordras, men ovillkorligen hvart tredje år tillställa den omyndiges fränder eller och den, som i deras ställe af domaren förordnas, rigtig räkning öfver hvad han om händer haft, att de samma räkning må öfverse. Likasom skyldigheten att vårda minderåriga barn och deras egendom ansetts tillhöra närmaste skyldeman, så borde ock slägten utöfva uppsigten öfver förvaltaren. Denna grundsats är uråldrig och förekommer redan i 7:de Fl. Ärfda-Balken Uplancls-Lagen, der det heter, att hvar som hade barnagods under händer, skulle för det gods hvarje år göra rigtig räkning för nästa frände. Samma stadgande är sedermera upptaget i 1442 års Landslag, äfvensom uti Kongl.
I Mom., rörande qvinspersoner som följa med Glasoch Postlins förare , emedan de ej skola äga rätt att dylika personer åtfölja, finner Utskottet lämpligt att i redactionen utesluta, ej mindre qvinspersoner, än den stadgade afgiften för dem, och att orden i stället böra lyda: För hvarje medföljande person 10 R:dr.; men intilldess Hästhandlares och Glasförares frihet att resa omkring i landet varder genom Författningar dem betagen, kan Utskottet ej medgifva hvad Herr Grefve H. Gyllenborg yrkat, att afgiften för dessa personer bör försvinna och uteslutas. 3 §• Anmärkningen fran Vällofl. Borgare• Ståndet rörande åboer på Kronohem», man, att orden: med dem jemförliga med lifstidsstädja etc., bör förändras till; dem som innehafva lifstids-städja, godkännas såsom bidragande till mera tydlighet, och blifver redactionen alltså följande: Aboer å KronO-hemman med åbo-rätt samt på jlnnexeMensal• och Stom-hemman, jemte alla andra som innehafva lifstids-städja, erlägga enahanda Heviltning såsom vöre de jord-ägare etc. 3 Mom. Den af Herr Grefve Henning Gyllenborg gjerde erinran, att särskilta Bevillningen för Rust-tjenst ■ marker borde förfalla, i betraktande deraf, att Bevillning för sjelfva jorden särskildt utgöres efter dess värde, äger oskiljaktig gemenskap med det i Bevillnings-Utskottet väckta påstående, att den tillika stadgade afgiften för insockne hemman i vissa Provinser borde försvinna; men som,för att förekomma det en dubbel Bevillning ej måtte falla på ett och samma föremål, Utskottet föreslagit att vid all egendoms-taxering, bland annat äfven afseende bör göras å jordens onera, samt rusttjenst
Universiteternas kansler hade härtill förordat bifall, åtminstone i så måtto, att docent, som vid elementarläroverk vinner anställning, måtte i fråga om uppflyttning till högre lönegrad få beräkna sig till godo sin akademiska tjenstetid för fem eller sju år, med lika rätt som om han vid elementarläroverk innehaft ordinarie tjenst. E. K. Maj:t, som, vid föredragning af detta ärende, funnit de underdåniga framställningarne påkalla billigt afseende, har, i följd deraf, nu föreslagit, att de af begge universiteternas docenter, hvilka varda anställde såsom lärare vid elementarläroverken, måtte ega att, vid lönegradens bestämmande, få sig tillgodoräknade fem år af den tid, de med vitsord om nit och skicklighet såsom docenter varit i tjenstgöring. Då det icke synes vara med billighet öfverensstämmande, att ensamt innehafvandet af en docent-befattning, hvarmed ej någon föreläsningsskyldighet är förenad, skulle i fråga om de fem första tjensteåreu berättiga till enahanda lönetursberäkning vid elementarläroverken, som den mödosamma tjenstgöringen såsom skollärare, samt dessutom beviljandet af den föreslagna förmånen otvifvelaktigt 14 Expedilions-Elskottets Förslag lill anderd. Skrifvelse, IV:o 81. skulle från redan vid elementarläroverken anställde lärare, hvilka förut varit docenter, framkalla anspråk på rättighet att jemväl för sin del få såsom grund för lönetur vid elementarläroverken beräkna någon del af den tid, de varit vid universitetet anställde, anspråk, som, efter det banan en gåug blifvit beträdd, säkerligen blefve svåra att afvisa, men, i händelse af godkännande, skulle för Statsverket medföra betydliga kostnader, hafva Rikets Ständer ej funnit skäl att till E. K. Maj:ts förevarande nådiga framställning lemna bifall. 42:o. Uti särskild, den 29 December nästlidet år till Rikets Ständer aflåten nådig Proposition har E. K.
Under diskussionen i denna fråga hafva ytterligare upplysningar i densamma meddelats af den art, alt jag finner mig föranlåten helt och hållet frångå mitt yrkande om återremiss. Det har nemligen blifvit uppgifvet af en utaf de Hrr, som deltagit i 1862 års stats-revision, att dessa ifrågav:de räkenskaper icke kunnat i Stats-Kont. tillrättafinnas. Under sådane omständigheter kan det vara osäkert till hvad resultat Stats-Utsk:t kan komma uti det Utlåt., som Utsk:t föremält sig skola framdeles afgifva. Jag kan emellertid ej undgå att ur konstitutionel synpunkt anse det vara af största vigt att saken icke förfaller, utan alt R. St:r i densamma uttalat en bestämd mening. Då den framställning, som nu blifvit gjord af Stats-LJtsk:t, icke alser annat, än alt fälla ett omdöme öfver R. St:rs Revisorers åtgörande vid 1861 års revision, hvaröfver R. St:r ovilkorligen äro rätta domare, och då ett bifall till denna framställning endast kan leda till att hos kommande revisorer inskärpa den åsigt, som R. St:r hysa, så får jag nu mera förena mig med dem, som yrka bifall. Gr. Wacht meister, Hans: Då jag begärde ordet, var det blott för att yttra mig i afseende å den konstitutionella sidan af Irågan, emedan jag ansåg att man under diskussionen icke lagt tillräcklig vigt derpå. Cronstedts reservation bär blifvit uttaladt, att R. St:rs Revisorer icke böra ingå i granskning af en redogörelse, för hvilken K. M. redan meddelat décharge. Denna åsigt stöder sig på en oriktig uppfattning af det grundlagsenliga förhållandet emellan Regering och Ständer. Det är tydligen i Grundlagen uttryckt, att R. St:r ega rättighet att granska förvaltningen af de medel, som de ställa till Regeringens disposition, och helt naturligt följer af denna rättighet en skyldighet för R. St:rs delegerade, Revisorerna, att verkställa denna granskning. Vore detta icke förhållandet, skulle Grundlagen eller Instruktionen för H. II. 9 130 Den 14 Jnnnari f. m. revisorerne hafva stadgat, att dem ålåge att granska statsverkets räkenskaper, för så vidt K.
Så tänkte Skottlands jordegare för 100 år tillbaka — egnade sig och upfostrade sina efterkommande åt samhällets tjenst. — Men egendomarne utarrenderade de på bestämd tid i större och mindre farmer, med fästadt afseende på de ömsesidiga, sanna intressen, som böra ega rum jordegare och arrendatorer emellan. Söka vi nu efter orsaken till att en arrendatorsklass icke utbildat sig i vårt land, så finna vi den närmast uti de derför ogynnsamma förhållanden — tidsandan — samt lagstadgar, som egt rum och varit gällande. Här är dock icke forum att mera omorda och utveckla den förstnämnda omständigheten; det är på den sednare blott, som jag vågar utbedja mig att få fästa H. It. o. Ad:s upmärksamhet, nemi. på tillvaron af lagstadgar, som utöfva en tillbakahållande kraft å upståendet af en medelklass vid jordbruket. De lagstadgar, som jag närmast åsyftar, finnas i 16 kap. J.B:n, som handlar om städsel och lega af jord på landet. Sjelfva den upmuntran, som lagen (genom att hafva gifvit tillåtelse till lifstidsstädja) lemnar åt de mindre förmögne att använda deras tillgångar till städsel af jord, verkar menligt för jordbruket. Ty sedan en man utlagt sitt kapital i köp af lifstidsstädja för en jord, ’) Se Low. — on landed property and the Economy of Estates, — H. I H 210 Den 15 November f. m. sä eger han vanligen icke nog öfver, hvarmed han kan förbättra och öka dess produktionsförmåga; han vet ej heller sin lifstid och finner sig derföre så lätt nöjd med att kunna sitta orubbad, utan att vidare behöfva bekymra sig om morgondagen. På kredit hos andra kan han ej synnerligen räkna, när han sitter så villkorligt, såsom på lifstid, ty denna kan ju blifva kort. Allt detta bidrager blott att alstra tröghet, ja slöhet hos en sådan klass jordbrukare. Detta se vi ju också, ty värr, ofta vara förhållandet på gamla hofverigods.
Drägtens form väljes med hänsyn till materialets och garnityrväfnadens tjocklek och tyngd samt det herskande modet. En sak får dock aldrig fattas — släpet. sommarhattar. Kjolens 230 cm vida grundform är framtill, 60 cm bredt, klädd med brun voile. Häröfver ligger det till båda sidor lätt veckade främre draperiet af crémefärgad voile, och går vid venstra sidan in under det slätt nedfallande bakre draperiet, hvilket framställes trådrätt af crémefärgadt tyg (230 cm). Till bakre draperiet sluter sig vid venstra sidan en 50 cm bred galon af rutigt (créme och brunt) tyg. Tvänne i en knut sammanlöpande skärpändar af 30 cm bredd pryda drägten. Deras öfre ändar äro veckade och infogade, som teckningen visar; de nedre ändarne äro sammandragna och prydda med perlgrelots (perlträdning). Afb. visar fem hattar jemte tillhörande hattformar. N:r 1 är af svarta chantillyspetsar och monterad på vidfogade form, framstäld af ståltråd och tyll, så som afb. visar. Det kullen omgifvande bandet är af tyll, stickadt med guldfärgade perlor. Sleifer och hattband äro af samma färg. — N:r 2. Denna hatt är af svart halmflätning, prydd med perlor; det med faille fodrade brättet omgifves af en guldspets. Ofverst kommer en bukett af vilda blommor, hufvudsakligen bellis (vilda tusenskönor). — N:r 3. Kullen är af brun engelsk halmflätning; brättet deremot af gul halmflätning i mönster. Monteringen är, på sätt afb. visar, framstäld af randiga (brunt och créme) repsband, såväl som af tyll och spetsar af passande färg. — • N:r 4. Materialiet är ljusbrun halmflätning. Brättets likfärgade foder är beströdt med gulaktiga perlor och den stora rosetten af crémefärgade repsband. Monteringen fulländas af en bukett finblommiga vildblommor.
Under åberopande af ej mindre det särdeles gynnsamma inflytande på jordbruket, som i sednare tider utöfvats genom antagandet i statens tjenst af åtskilige s. k. agronomer, för att biträda vid odlingsföretag, vattenafledningar, grunddikning och ängsvattning in. m., för att lemna råd och undervisning i fårskötsel samt s. k. fiskodling, — än ock angelägenheten deraf att desse personer måtte, genom en permanent anställning och en aflöning med åtminstone lika belopp, som af enskilta associationer dem erbjödes, kunna förmås att i sina befattningar qvarstanna, har Landtbruksakademien i underdånighet föreslagit, att för alla i statens tjenst nu varande agronomer, af hvilka för närvarande endast tvänne åtnjuta ett arfvode af 1500 R:dr Riksmynt om året, 72 Bil. M 5 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. J\s 1, om Statsverket 1850. men de öfrige blott 900 R:dr samma mynt, aflöningen måtte höjas till förstnämnda belopp, samt att, då desse personers tjenstgöring vore af den ansträngande beskaffenhet, att helsa och krafter dervid starkt tagas i anspråk, dem måtte tillförsäkras att, elter 10 års med utmärkelse fortsatt tjenstgöring, erhålla ett till 3,000 R:dr Riksmynt förhöjdt årligt arfvode; 10:o angående anslag för 3 nya agronomer jemte 3 elever.
På sina knän anropade hon den högste Domaren öfver handlingar och känslor att granska hennes uppsåt och att tillgifva henne, om hon orätt tydt det bud, som var inskrifvet i hennes samvete, att lemna allt jordiskt ur sigte för Guds rikes tillväxt. Ty fast och djup var Erikas öfvertygelse att hon genom sin uppoffring förde en syndare till himmelen. Den tredje aftonen kom. Men vi skola ej afhölja den slöja, som bör hvila öfver stadfästelsen af Erikas och Birgers förbund. Den djupt ångerfulle mannen, den i sin försakelse höga qvinnan, Gud såg dem och upptecknade deras löften. Men menniskorna förundrades då, såsom alltid, öfver det de icke kunde begripa. Tionde Kapitlet. Hvadan kommer du, saliga lugn i stormen? Icke skapade dig min egen styrka; Icke är du ett barn af menniskostoftets Svindlande tankar. Nicander. — låt mig tala! glada tidender jag bär. Atterbom. ”Låna mig brors! mina äro så dunkla,” sade gumman Arnman och utsträckte handen efter löjtnant Pehrs glasögon. ”Jag kan i allt mitt lif icke begripa hvad det här är för slag!” Fru Kathrina vände med försigtighet ett bref, som hon höll mellan tummen och pekfingret. ”Ja, det är anmärkningsvärdt nog!” yttrade gubben Askenberg, lika nyfiken som hans granne. ”Så vidt jag kan erinra mig, har fru syster icke erhållit något bref sedan straxt efter salig Arnmans försvinnande; och det blir i höst fem år sedan.” ”Jag känner icke sigillet, och der står i alla fall ingenting att läsa!” menade fru Arnman och klippte det undan med sin stora sax. Nu uppvecklades brefvet och lästes högt, emedan fru Kathrina ej hade några hemligheter för den gamle invaliden. ”Min ärade Fru!” ”Jag vet icke, om en gammal bekant till den hederlige Arnman ännu ihågkommes af hans fru; men ... ”Jag skall väl se på underskriften,” afbröt fru Kathrina sig sjelf, och stafvade ihop det något krångliga namnet: ”Isak Gabriel Palmqvist.
Men han sörjde ej öfver sin brist på skönhet, ty han visste, att det ej är med ett vackert utseende, utan med kraft och manlighet man tjusar qvinnorna. Och Thure var en stor fruntimmerskarl. Det låg troligen i blodet, ty hans far och farfar hade tyckt mycket om kurtis. »Gossen brås på sin far» – brukade hans mor säga – »flickorna äro tokiga i honom liksom i fadern.» Men Thure tyckte icke om andra än vackra och mycket unga flickor, och han förklarade anspråkslöst, att om han gifte sig, skulle det vara med den vackraste och rikaste sjuttonåring i Stockholm. Fula och illa klädda flickor kunde han icke fördraga, och för en flicka, som närmade sig 25 år, hade han alltid ett särskildt medlidsamt tonfall i rösten, då han talade om henne, i synnerhet om hon var vacker. »Det är skada på henne» – brukade han säga – »rigtig skada». Gamla qvinnor, särskildt ogifta, funno ej heller nåd för Thures ögon; han var visserligen så nådig och tillät dem att existera – ehuru han omöjligt kunde begripa hvad det tjenade till – men att en gammal qvinna kunde ha något roligt af lifvet eller öfver hufvud taget känna och tänka som andra menniskor, det gick alldeles öfver Thures horisont. Han betraktade alltid gamla mamseller som något slags misslyckadt, odugligt fabrikat. Men hvad Thure rakt inte kunde tåla, det var guvernanter och seminarister och studentskor. Hos dem fans inte längre den rena qvinligheten, den underbara doften, som är sjelfva tjusningen hos qvinnan, och som Thure så väl förstod att uppskatta. Dessutom, då qvinnan blir student, tränger hon kanske icke in på mannens gebit, stjäl hon sig icke till kunskaper, som naturen ämnat honom, skaffar sig befattningar, som nog ändå många trängas om? Sådana qvinnor föraktade Thure, och deras straff skulle bli, att han helt och hållet ämnade undandraga dem sin hyllning. Det fans ännu en klass af menniskor, för hvilka Thure hyste en viss afvoghet, och det var militärer.
Efter dessa från Herrar Fullmägtiga erhållna upplysningar, har hos Utskottet den öfvertygelse blifvit ytterligare stadgad, att det för penninge iörelsen skulle vara nyttigt, om tillfälle beredes åt Allmänheten, att uti RiksgäldsContoiret äfven få tillvexla sig Credit-Sedlar på större valeurev; hvarföre Utskottet trott sig höra tillstyrka, alt dylika Sedlar från Riksgälds-Contoiret utgifvas, dock endast på 3:ne valeurer, såsom Tio (10), Femtio (50) och Etthundra (100) Riksdaler, och hvilka Sedlar, på sätt Herrar Fullmägtige tillstyrkt, böra till formatet vara olika sins imellan samt utgifvas på enkla blad med tryckt valeur; 13*8 Den j 8 Juni* valeur; hvilket Biksens Höglofl, Ständers beprÖft vande vördsamligen underställes. Stockholm den $7 Juni 1815- fä Höglofl. Biehl;, och Adelns Ledamöters vägnar Carl De Géer. På Högvordiga PrestStåndets Ledamöters vägnar Gustaf Murray. på Va i Ion i ga BorgarePå Hedervärda Bonde' Ståndets Ledamöters vägnar Carl Fr. Fandberg.. Ståndets Ledamöters vägnar Jon Jonsson. C. Sylvan. Uppläst hos samteliga Rikä-Ständen den 28 Juni, Riksens, Högloft. Ständers StatsUtskotts Betänkande, i anledning af Kongl. Majfis Heldiga Remiss uppå dess Be falin i ngskafvandes i Örebro hein hemställan om ersättning för Mantalsskrifvare - Provision 1813. Till Biksens Höglmfl. Ständers Sfats-Utskot*- har Kongl. Majit i Nåder aflåtit följande Bernise" Stor-! Den 28 Juni. 1519 Stormägtigste Allernådigste Konung! iCongl.
Ledamöter och Föredragande uti dess serskilda paragrafer uttryckligen nämnde, med stadgande af ansvarighet för hvarje fall, men samma Lag, ej mindre än 106 § RegeringsFormen, tillika hänvisade till allmän Lag, föranläts jag i detta mål yrka den tillämpning af 1 Cap. 12 § RättegångsBalken, i dess mildare syftning, som RiksRätten pröfvade rättvist till graden bestämma. Till bemötande af detta slutpåstående, som Svaranderne delgafs, åberopades hufvudsakligen hvad i deras förra skrift var anfördt, för att ådagalägga, att det klander emot deras rådgifvande åtgärd, som först ConstitutionsUtskottets pluralitet och sedan jag velat grunda på ^5 § Riksdagsordningen, icke kunde vara lämpligt på Konungens rätt att under Riksdagens lopp till Rikets Ständer aflåta Propositioner i hvad ämne som helst; hvarförutan Svaranderne anförde och sökte visa, dels att, enligt 66 § RegeringsFormen, som förmår, att Rikets Credit skall vårdas och bibehållas, icke Rikets Ständer allena ägde beslutande rätt i fråga om låns upptagande, utan att bägge Statsmakternas samverkan vore af nöden, och att, då, såsom i förevarande fall skett, öfvertygelsen om lånets behöflighet vid ett sednare Riksmöte förändrats, den upphäfvande åtgärden måste grundas på samma enstämmighet, som den beslutande, dels ock att, då Ansvarighetslagen föranledde tillämpning af de i Allmänna Lagen förekommande straffbestämmelser endast i de fall, att någon lidit skada till lif, ära eller personlig frihet, utan att vara lagligen förvunnen och dömd, eller förlorat gods, löst eller fast, utan laga ransakning och dom, eller om någons frid varit i hans hus störd, eller någon feån ort till annan förvisad, men ingen af dessa händelser kunde anses hafva, genom åtalade åtgärden, inträffat, det af mig åberopade lagrum, 1 Cap. 12 § RättegångsBalken, följaktligen (
Motion N:o 221. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 78. R. St. underdån. Skrifv. Länsman, om anslag till lön åt en sådan i Ludvika socken inom Grangärdes tingslag af Stora Kopparbergs län. Motion N:o 219. Stats-Utsk. Utlåt. Lärare vid elementarläroverken, att de före år 1864 tjenstgörande måtte vid uppfattning till högre lönegrad förunnas samma förmåner, som beviljats dem, hvilka efter nämnda tid vunnit anställning. Motion N:o 276. Stats-Utsk. Utlåt. Läroverksbyggnad i Christianstad, om anslag dertill. StatsUtsk. Utlåt. N:o 66. R. St.underdån. Skrifv. N:o 81. i Westervik, om bidrag af allmänna medel dertill. Motion N:o 294. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 66. R. St. underdån. Skrifv. Löneförmåner, om bestämmande af kortare preskriptionstid för utsökning af soldats, båtsmans och tjensthjons. Motion N:o 292. Lönetur för lärare vid elementarläroverken, att de före år 1864 tjenstgörande måtte vid uppflyttning till högre lönegrad förunnas samma förmåner, som beviljats dem, hvilka efter nämnda tid vunnit anställning. Motion N:o 276. Stats-Utsk. Utlåt. Lönnberg, Carl Johan Leonard, från Östergötlands län. Motion N:o 32, om ändring af 26 Kap. Byggninga-Balken, beträffande skyldigheten att bygga allmänna hus. Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk. Betänk. N:o 1 och Mern. N:o 17. R. St. underdån. Skrifv. N:o 108. Motion N:o 33, om rättighet för röstegande i konsistoriela pastorat och sacellanier att kalla fjerde profpredikant och sättet derför. Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon‘-Utsk. Betänk. N:o 7 och Mern.
Uti en hos Bikels Ständer gjord framställning har, under förmälan, hurusom det vore ett kändt förhållande, alt Slaten finge vidkännas öfverdrifna utgifter vid utförande af byggnadsföretag och sådant icke minst vid exproprierandet af jord för jernvägsbyggnaderna, blifvit föreslagit, att en revision af nu gällande expropriationslag, för så vidt den kunde hafva inflytande på jord i ochför Statens jernbanor, mätte företagas, samt stadganden utarbetas, som befriade Staten från erläggande, för berörda ändamål, af allt för öfverdrifna jordersättningar ni. nr.; hvarjemte särskildt blifvit yrkadt, alt vid uppskattning af jordvärde för jernvägsanläggningar Expropriationsnämnden borde vara förbunden att taga i beräkning de fördelar, jordegare och möjligtvis närmaste grannar kunde antagas skörda af den blifvande jernvägen, och det högre värde deras till jernväg och jernvägsstation gränsande egendomar genom desammas anläggande kunde antagas vinna, samt att dessa omständigheter således borde verka nedsättning i expropriationskoslnaderna. De yrkanden, som sålunda blifvit framställda, afse väl endast den händelse, alt jord bör afstås i och för Statens jernvägsbyggnad^-. Men’|då.nu|gällande Expropriationslag, Kongl. Förordningen den 20 November 1845 med de deri genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854 vidtagna förändringar, omfattar alla de läll, deri afslående af jord eller lägenhet för något allmänt behof kan ifrågakomma, samt någon anledning icke synes förefinnas att i delta hänseende, då fråga är om Statens jernväBih. till 11. St. U Hafi. 1 2 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o i 50, gar, meddela någon särskild, från den allmänna lagstiftningen afvikande föreskrift, anse Rikets Ständer det böra tagas i betraktande, huruvida hvad nu blifvit anmärkt må föranleda ändring af nämnda författning i hela dess omfång.
M. om anställande af undersökning till utrönande af de verkningar som gårdfarihandeln med Eskilstuna-smiden haft på jernhandteringen derstädes, förenar jag mig med dem, hvilka anse en sådan skrifvelse icke vara behöflig. Hr Anckarsvärd, Au g.: Svenska språket har under närvar, tid blifvit riktadt med ett nytt ord, nemi. pauperism. Det har af beklagliga anledntr mäst skapas ett ord, som förut icke varit kändt hos oss. Alt under så beklagansvärda omständigheter söka inskränka möjligheten för den fattiga classen att försörja sig, om ej på ett fullkomligen godt och för honom tillfredsställande, åtminstone någorlunda drägligt sätt, anser jag i hög grad oriktigt. Jag kan ingalunda biträda de stora klagomål, som äro förda öfver dessa kringvandrande personer med små smiden. Under de 25 år jag bott io mil från Eskilstuna, har jag ofta haft tillfälle att se dem vandra med dessa lådor, som mannen drager.och hustrun skjuter, och jag har aldrig funnit dem medföra någonting olofligt i sin låda vid bortvandringen; hvarföre de icke heller borde komma under en så beskaffad förkastelsedom, som jag här hört fällas mot dem. Jag tror, alt om ifrågavar. stadganden skulle äga rum emot de små smideshandlare, så höiman vara lika sträng uti föreskrifterna mot dem som sälja spetsar från Wadstena, samt mot glasförare och Dalkarlar, som handla med klockor, sågar m. m. Om början göres med dessa mindre handlande, så kan meningen väl icke vara annan, än att sträcka den till ali dylik handel, och således äfven till Westergöthland, hvarest densamma, relativt till den förra, med skäl kan kallas grosshandel. Jag nödgas således helt och hållet motsätta mig inskränkning för det fattiga folket att på ärligt sätt söka föda sig. Om, på sätt Hr Lefre'n synes förmoda, betänk, icke afser annat än vidmakt 9 H" 47 Den 5 Juli f. m. hällande af hvad lagen redan bjuder; så ser jag ingen nytt* med hela betänk, eller hvartill det skall gagna att med någon skrifvelse besvära K. M. om utfärdande al en ny lag i ämnet.