Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag hemställer till R. o. Ad., om det vore lämpligt att prinsarne af vårt konungahus tillbragte sinn dagar i någon aflägsen landsort, alldeles beröfvade ett bildande umgänge och en bildande sysselsättning. Det är visserligen sannt, att sedan en prins lyckats komma öfver de grader der tour och anciennitet uteslutande göra sig gällande, befordran derefter kan gå något hastigare, Men skulle dessa höga militärembeten, som Prinsarne kunde få sig tilldelade, äfven vara förenade med löneförmåner, så vore det en ovilkorlig pligt hos Konungens rådgifvare att äfven i dessa fall tillstyrka Konungen att endast dertill utvälja de lämpligaste och skickligaste, i hvilket fall det åtminstone låter länka sig att den skyndsamma befordran uteblef. Huruvida en Kongl, person någonsin kan komma till en lön, som i någon väsendtlig mån kan bidraga till hans lefnadsbehof, derom kan blott ett omdöme hysas; jag behöfver blott gå till mig sjelf för att komma till en viss öfvertygelse i detta hänseende. Jag har sjelf varit på den tjensteraannabana, som de Kongl, prinsarne f. n. beträda, och jag vet att jag på densamma under 22 års tjenst ej hann förvärfva en inkomst motsvarande de aldra oundgängligaste behofven. — Man har vidare sagt, att det ej vore något hinder för de Kongl, prinsarne att egna sig åt landtbruksyrket eller att ingå i industriella företag. Derför finnes ej något förbud i grundlagen och det är visst ej utan exempel, att Kongl, personer egt landtbruk och äfven skött sin jord. Vi hafva t. o. m. f. n. exempel på att en af de Kongl, prinsarne eger jordegendom. Men för att de skulle kunna af landtbruket beräkna en tillräcklig lefnadsinkomst, skulle en större förmögenhet vara af nöden, men någon sådan finnes ej, som vi veta, inom den Kongl, familjen.
Men enär egenskapen och verkan af invisning, hvarom ij34 års Lag endast i 6 § 4 Cap. UtsökningsBalken handlar, synes böra närmare, och med större fullständighet än der skett, utvecklas och bestämmas, får Utskottet, som anser vexelförfattningarnes föreskrifter, angående tiden och sättet för vexlars protesterande och bevakande i allmänhet, äfvensom rörande vexelöfverlåtarens betalningsansvar ingalunda böra tillämpas på invisuingar, ehuru, då desse äro löpande, deras betalningsrätt hos utgifvaren och den som invisning accepterat, efter Utskottets tanka, bör vara af den mest executiva beskaffenhet, härmedelst i hufvudsaklig öfverensstämmelse dels med nu gällande Lag dels ock med 4 Cap. HandelsBalken af förslaget till Allmän Civilelag, och, hvad de nya stadgandena vidkommer, på de grunder, LagComiteen derföre anfört, framlägga följande förslag till författning i ämnet. • 1 §• Invisning, som någon utgifver till annan att för egen räkning bära upp penningar eller annat hos tredje man, må ställas till viss man, eller till viss man och ordres, eller till innehafvar en, och bör vara sd inrättad, som i 1 $. LagUlskotteif Betänkande Nio 64• af KonglFörordningen den 28 Junii 1798, angående skuldebref och löfteskrifter sägs, med viakttagande af hvad Kongl. Förordningen den 13 Julii 1818, i afseende ä beloppet af sådana anvisningar, som är o ställda pä sedelhafv ar en eller pä viss man och ordres innehåller; och njute innehafvare af invisning, emot ut gifvaren samt emot den som ut fäst sig att invisningen betala, samma rätt till utmätning och bysättning, som innehafvare af annat Skuldebref. 2 5' Invisning galle som bevis att ut gifvaren varit skyldig invisningens värde till honom, som den undfått, der ej annat förhållande af invisningens lydelse finnes eller eljest styrkas kai 3 §.
Fullgör han sedan å landet sist vid det allmänna Ting, sorn infaller näst efter tre månader, och i stad inom tre månader, hvad till lagfartens vinnande nödigt är, eller stemmer han sin talan inom den tid till Hatten in; då må ej det inträffade dröjsmålet med lagfartens beviljande honom till förfång lända; försummar han, hvad nu sagdt är, eller åstadkommes ej medelst omförmälte rättegång den bevisning, som för lagfartens beviljande erfordras, vare den gjorda ansökningen förfallen. Slockholm den 21 Juli i84o. s sr <o ernson***. Ank. till Exp. Utsls. den 24 Juli, kl. % 12 f. m. Betänkande, i anledning af väckte motioner, dels angående Förmyndare-Kamrars inrättande i städerne och på landet, dels oek om ändring i lagens st ad g anden, rörande de tysta förmonsrätterne. Till Lag-Utskottets handläggning hafva Höglofl. Ridderskapet och Adeln, Vällofl. Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnat åtskillige motioner, hvaruti föreslås: l:o att, till skyddande af omyndiges egendom, Förmyndareeller Utrednings-Kamrar måtte stiftas, eller andra åtgärder vidtagas, hvarigenom en säker tillsyn öfver fullgörandet af förmyndares förvaltningsoch redovisnings-skyldighet beredes; och 2:o att de så kallade tysta förmonsrätter, som lagen i 17 Gap. HandelsBalken tillägger vissa der uppräknade fordringar framför intecknade, måtte upphöra. Det förra yrkandet har blifvit framstäldt hufvudsakligen i ändamål att underlätta framgången af den senare frågan, så vidt den rörer ändring i föreskrifterne, angående omyndiges förmonsrätt i förmyndares fastighet; äfvensom någre af motionärerne ansett dylik ändring ej höra ske med annat villkor, än att vården om de omyndiges medel ställes under en strängare uppsigt, än den i nu gällande lag stadgade. Af sådan anledning finner Utskottet ifrågavarande ämnen böra i ett sammanhang behandlas; med anmälan hvarom Utskottet nu går att för de väckta motionernes innehåll närmare redogöra.
Fullt vederhäftige personer hafva på sådant sätt blifvit nekade lån, fått sin egendom sköf-, lad, emedan de ej haft den lyckan vara personligen kände af Herrar BancoFullmägtige; eller derföre att de gått i borgen för en, 60m ej inom 2 månader kunnat liqvidera. Genom sådana principer, har måhända ett nyttigt creditsysteme, i stället blifvit ett förkrossan: de medel till flere provincers vantrefnad och obestånd. Det är en nödvändig förändring, så vida Creditsystemet skall fortsättas, hvars afbrytande ej torde vara t adligt. De jordbrukare som nu äga Discontiån, skola efter Riksdagen öfverflytta dem pastor - 822 Den 28 Februarii, Jagsfonden äFvensom på de nu foreslagne Disconterne. Hela Bankens vinst bör efter min tanka användas till Beviilningens ntxlsättande. Alla pentiingebehof till byggnader, strömrensningar &c. böra bestridas genom nya län, sådane suni RiksgäldsContoiret upptog mot 5 procents ränta, eller genom obligationer, sä att endast räntan må drabba oss för det närvarande. Att alla låntagare i Banken, äfvensom alla låntagare i publika Cassör, ovUkorligt få bevillningsafdrag å räntan; så att intet namnet fromma siiUelser, må härutinnan verka någon föi ändring. Om några iooo;de R:dr mera skulle utelöpa genom Disconterne, tror jag pä intet sätt det skadar crediteni ty varumängden bestämmer mycket deras utlåningar. Erfarenheten tyckes äfven visa, att sedelstockens indragning på näringarnes bekostnad, på intet sätt bidrager till myntförbättring j ty med öfver 4 millioners indragning sedan sista Riksdagen, har likväl vårt myntvärde försämrats från 108 skilling till 126; och således sedelmassan till 3J millioner mindre värd, än den var före indragningen. Mine framställningar innefatta sålunda: t:o. Att om myntvärdet skall bestäm-1 mas, det då må ske med de tillgångar vi äga Den 26 Februarii. i Bankens hvalf, och att aldrig någon skuld-, sättning till detta ändamål må vidtagas. 2to.
Vi må hafva så optimistiska föreställningar vi vilja om vår domaremagt, så hatfolket likväl icke dessa föreställningar, och på folkets opinion bör man väl göra något afseen<?fc. Man må icke föreställa sig, att man kan inbilla någon, att den, som talar för borttagande af en institution, som visat sig skyddande för tryckfriheten och under hvilken tryckfriheten gått framåt så mycket den kunnat under våra i öfrigt dåliga institutioner, talar för tryckfriheten, likasom man förvillar sig, om man, med sådan afsigt, tror sig tala för tryckfriheten. Jag tror således, att egentliga grunden, hvarföre man vill hafva tryckfrihetsmålen öfverflyttade till domstolarna, alden, som yttrades vid sista riksdagen, då man ansåg personligheten icke vara nog skyddad, d. v. s. man ansåg tryckfrihet Den 17 Octoher e. m. r7 ten liafva gjort missbruk af sin rättighet, eller att juryn icke nog ofta fällt. Det är visserligen beklagligt, när tryckfriheten nedlåter sig till att smäda enskilda personer. Men jag hemställer, om icke den offentlighet, som anfaller den enskilde, är densamma, som gifver honom upprättelse. Är han orättvist smädad, så är jag öfvertygad, att det blir smädaren och icke den smädade, som drabbas af allm. oviljan. Är lian åter rättvist klandrad, så är det orättvist, alt den, som klandrat honom, skall blifva ett offer derför, att han framställt klandret i mindre grannlaga uttryck, enär fråga icke arom ord, ulan om sak. Men vilja vi öfverlemna åt domstolarna att blott efter ord och uttryck stalla tryckfriheten under deras godtycke, så hafva vi i och med detsamma förstört all tryckfrihet. Hvad är i alla fall den person, som anser sig smädad, belåten med, att den, som smädat honom, kommer på fästning. Om lian icke inför allm. opinionen blir rättfärdigad, står ju smädelsen qvar och den smädade skall då ytterligare tyngas af den förebråelsen, att, då klandret varit rättvist, han orättvist vållat en medborgares lidande. Jag tror icke, attén medborgares heder och ära upprättas af en domstols utslag.
Om dessutom, hvad äfven föreslaget blifvit, kajen vid Kött-torget utfylles och den ifrågasatta kajen rundt omkring Riddarholmen bringas till utförande, torde mer ån tillräcklig ersättning uti utrymme vinnas för de fartyg, som genom denna bro beröfvades plats eller hindrades att anlägga vid Kornhamn. Huru betänkligt Utskottet ån anser detta hinder för sjötrafiken, år det dock ej så olycksbådande, som det hinder för landoch gatutrafiken, som Utskottet förmenar skola uppstå vid Riddarholmsbron, i fall Kongl. Maj:ts förslag vunne representationens bifall och den föreslagna byggnaden företoges. Förutom alla hinder för personer, hvilka ämna sig till Riddarholmen uti angelägna förehafvanden, eller för att på ångbåt från hufvudstaden afresa, har Utskottet äfven befarat att väntande hästar skola af det förbisusande lokomotivet blifva skrämda och uti trängseln förorsaka olyckor. Utskottet har härvid ordat icke litet om faran af att lägga jernvägar uti gatornes plan, samt såsom exempel derå anfört att olyckor af denna anledning förekommit uti Berlin. Om de underrättelser, som i detta hänseende blifvit meddelade, åro fullt tillförlitliga, lärer dock detta hafva inskränkt sig dertill att en ganska gammal man vid gåendet öfver jernvågsskenorne fallit och afbrutit ett ben. Utan tvifvel år hvarje sådan tilldragelse ganska sorglig, men den kunde möjligen hafva inträffat äfven om jernvågsskenor dertill ej varit orsaken.
N:o 55. 83 Sollefteå till två-klassigt läroverk eller pedagogi samt om anslag till lön för en rektor och en kollega. Dessa motioner affärdade Stats-Utskottet, uti utlåtande N:o 139, sålunda att Utskottet, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid föregående riksdag uttalade åsigter i ämnet, fann det vara lämpligt öfverlemna frågan till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning samt att motionerna derföre icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Befolkningen omkring Sollefteå känner lifligt behofvet af tillfälle för ortens söner till undervisning i närheten af hemmet, men måste likväl för närvarande antingen åtnöja sig med att låta sina söner få endast den inskränkta undervisning, som meddelas i den högre och lägre folkskolan, eller ock sända dem till det i Hernösand, på icke mindre än 10 mils afstånd från Sollefteå, befintliga högre elementar-läroverk, der sönerna således blifva, i anseende till afståndet från hemmet, lemnade utan föräldrarnes tillsyn. Sådant är både i moraliskt och ekonomiskt hänseende ganska ofördelaktigt för hvarje fader, som vill och kan lemna sina barn någon högre bildning än den, som folkskolan erbjuder, hvilket sannerligen icke blifver mycket, då man besinnar, att i folkskolan lemnäs undervisning endast i de ämnen, som fordras för kompetens till folkskollärarekallet, hvilket motsvarar icke ens de läroämnen, som enligt Kongl. Kungörelserna den 12 Maj innevarande år och den 29 Januari 1859 skola läras i elementarläroverks första klass och således ännu mindre läroämnena i andra klassen. Måhända har lagstiftaren ansett sig uppfyllt all rättfärdighet för landsbyggdens innevånare i afseende å undervisningen, då de högre folkskolorna inrättades. Jag tror likväl icke detta, utan anser det vara Statens skyldighet att bidraga till ännu högre läroverks inrättande än de högre folkskolorna jemväl på landet, der behofvet gör sig så kännbart gällande som i Sollefteå, hvilken kommun är belägen 10 mil från Hernösand, 18 mil från Östersund och 15 mil från Örnsköldsvik, de närmaste ställen, der någon högre undervisning, än den folkskolan erbjuder, meddelas.
Besvärsoch Ekonomiutskottet: N:o 94, i anledn. af väckta motioner om stadgar rörande arbetsfolk, som utgå för vinnande af arbetsförtjenst; N:o 95, i anledn. af väckta motioner om ändring af stadganderna i K. Förordn.-n om Sockenstämmor i Biket d. SlatsUlskottel : N:o 64, med upgifter a verkställda utbetalningar utaf de för uprätthållande af Rikets neutralitet och försvarsverkets fullständigare ordnande lyftade kreditiv-medel; N:o 65, i anledn. af erhållna återremisser å Utlåt. N:o 24, ang:de ifrågaställd uplåtelse af jord till Strömsholms Kanal-bolags disposition; N:o 66, i anledn. af väckta motioner, ang:de förändrad disposition af Krono-säteriet Ollestad; N:o 67, i anledn. af K. M:s Nåd. Propos. om afsöndring af jord från Ryttmästare-bostället vid Skånska HussarEegitet Kungsgården Sandby för att till ny kyrkogård för Sandby församling i vestra Göinge härad af Christianstads Län användas; N:o 68, i ani. af K. M:ts Nåd. Propos. ang:de afsöndring af jord från f. d. sergeants-bostället vid Westgötha-Dahls Reg:te, Lerdals stom, för utvidgande af församlingens kyrkogård; N:o 69, i ani. af K. M:ts Nåd. Propos. ang.-de uplåtande till Upsala läns Hushålln.Sällskap af en Kronan tillhörig, vid Upsala stad belägen jordrymd; N:o 70, i ani. af väckt fråga om Norriges Grundlags samt RiksAktens utdelande bland Riksdagsmännen vid början af hvarje Riksdag. Sammansatta Bevillnings-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Elton.- Vlskotlel: N:o 3, i ani. af väckt motion om förändring i K. M:s Nåd.
Det är måhända skada, alt värn. riksdagars Ulsk. icke hafva samma utväg som de Engelska och Franska comite'erna, alt nemi. dä de skola afgifva utlät:» öfver förekommande ämnen, kunna på förhand anställa undersökningar med de personer utom representationen, som hvarje särskild sak angar. Om sådant låtit sig göra för SlatsUtsk. vid detta tillfälle, så skulle Ulsk. sannolikt icke kommit lill något annat resultat, än det hvaruti del 1111 stannat, men skulle som skäl för sitt tillstyrkande tvifvelsutan kunnat begagna, hvad som för öfrigt ibland allmänheten bildat sig lill ett allmänt omdöme, nemi. alt ingen Ulligare önskar att Invalidinrätlningen mätte upphöra än invalidcrne sjelfve. Anledn. härtill är också lätt förklarlig. Utsk. har angifvit en sådan deruti, att invalidcrne, kunna berga sig på landet med cn mindre pension; men det finnes äfven en annan, eller den, all om de undfå pensioner, hvarmed de kunna vara bergade på landet, så befrias de derigenom från eu fiende, som förföljer dem vid inrättningen, och m Den 7 November. den är: ledsnaden att ingenting hafva alt göra. Della är en ganska svår sak, och jag liar liörl llere af der intagne personer beklaga sig deröfver. Den moraliska verkan på den tjenande, och synnerligast på den ständigt garnisouerande soldaten, som en värd talare åberopat sorn skäl för Invalidinrältningens bibehållande i sitt närvar, skick, tror jag icke vara så särdeles stor, då åsynen af dessa gamla krigare icke kan i fredstid vara förenad med några egentliga minnen af fosterländsk ära, ilian endast väcker deltagande för en beklagansvärd ålderdom. Återstår anun ett skäl, sorn kan utöfva en sådan moralisk verkan, nemi. den tjenande soldatens medvetande alt på gamla dagar kunna få ett understöd för sin bergning. Detta understöd kan lika väl vinnas i provinserna ibland anhöriga och bekanta.
Proposition, N:o 49. 13 till Statsverket, emot bestämda ersättningsbelopp i penningar, af de indelda löneanslag, som direkte äro för vissa tjenster anvisade eller afsedde, voie ändamålsenligt för beredande af bättre ordning oell större enkelhet i afseende å uppbörd och räkenskap; så förekomma likväl häremot den betänklighet, att lönerne, serdeles inom militiae-staten, redan förut voro för de fleste tjenstemän otillräckliga, hvarförutan hvad som blifvit anmärkt i fråga om förvandling till penningar af statens behållna räntor, äfven måste vara gällande i afseende å embetsoch tjensternäns löner, hvilka, om den del deraf, Ilvars belopp hittills varit beroende af varuvärdet, bestämdes till viss penningesumma och varuvärdena sedermera stego, skulle blifva än mer otillräckliga för lefnadsbehofven, äfvensom den vigtiga omständighet ej borde förbises, att statens tillgångar svårligen medgåfvo anvisande af den betydliga summa, som skulle erfordras för utbetalning förskottsvis hvarje år, på sätt kommitterade hemställt, af lösen för de till embetsoch tjenstemanna-staterna anslagna löningsräntor och tionde, — ett förskott, hvartill Rikets Ständer, då de vid 1841 och 1815 årens Riksdag beslöto indelningarnes indragning emot ersättning efter en för tern år i sender bestämd rnedel-markegång, — ej eller anvisat nödiga medel; och Kongl. Maj:t vore fördenskull samt med jemväl hemtadt stöd utaf Rikets Ständers sistberörde beslut, af den tanke, att, med undantag af Landtoch Skole-staterne, hvilkas löner voro föreslagna till omreglering, annan förändring i hittills gällande stadganden i afseende å löne-indelningarne då icke borde komma i fråga, än att desamma skulle vederbörande tillgodokomma efter enahanda grund, som för kronans behållna räntor och tionde uti omförmälda nådiga proposition föreslogs, med serskild godtgörelse af staten för forsel-lön, samt att först i den mån omreglering af lönerna vid sistberörde stater, likasom vid Landtoch Skole-staterne, kunde komma att ske, det borde ankomma på pröfning i hvarje serskildt fall, om, vid verkställighet af sådan reglering, förändring skulle ega rum, så att löneanslagen en gång för alla bestämdes till visst belopp i penningar, enligt de af kommitterade i detta afseende uppgifna grunder; äfvensom Kongl. Majit ansåg lämpligast, att, intilldess dessa ränteoch tionde-anslag sålunda kunde, i mån af skeendo löneregleringar, varda mot visst belopp i penningar utbytte,
Vid straffoch arbetsfängelset på Långholmen har för sjukhusets behof under år 1862 levererats 1,343^ kannor mjölk, med den olikhet i qvantite - — 319 — terna, att under åtskilliga månader levererats omkring 84 kannor eller i medeltal 2.8 kannor om dagen, dä åter under andra månader erfordrats omkring dubbelt så stor qvantitet. Detta förhållande, som väl är gemensamt för båda här befintliga straffoch arbetsfängel. ser, föranleder dock, oaktadt leveransen förnyade gånger blifvit offentligen utbjuden, ett högre pris å mjölken vid fängelset å Långholmen, af det skäl, att detta fängelse är mera aflägse beläget från salutorg och varutrafiken i allmänhet inom staden. Det i lii g omförmälda, enligt Revisorernes tanka anmärkningsvärda förhållande att, enligt berättelsen om fångvården för år 1862, blott 33 personer vid fångvårdsinrättningarne erhållit undervisning i läsning, ehuru antalet af dem, som icke egt kunskap i kristendomen, uppgått till 56, torde finna sin förklaringsgrund dels deri, att åtskillige personer, som kunnat läsa innantill, detta oaktadt varit i saknad af kristendomskunskap, dels ock deruti, att flera personer, som varit okunnige i läsning, så kort tid i fängelserna qvarstadnat, att undervisning deri ej hunnit dem meddelas. Uti 12 § hafva Revisorerne gjordt en framställning rörande den resekostnadsersättning, som under revisionsåret af statsmedel utgått, och dervid bland annat meddelat uppgift på det belopp, som i sådant hänseende blifvit till embetsoch tjenstemän vid Fångvärds-styrelsen utbetaldt. Såvida Styrelsen rigtigt uppfattat denna Revisorernes framställning, innebär den icke att de i afseende å resekostnadsersättning för Fångvårds-styrelsen gällande föreskrifter anses hafva blifva öfverträdde eller obehörigen tillämpade; hvadan Styrelsen icke har att i sådant hänseende något anföra.
Dessa skäl hafva föranledt Utsk:ls förslag, och jag tror icke alt det skall medföra någon olägenhet, då man kan vara förvissad att styrelsen icke visar någon prejudice, utan mottager hypothek af hvarje aktieegare i förhållande till hans insats. Hr Tornerhjelm, Rudolf: I min tanke har Gr. Sparre icke lyckats åstadkomma någon den ringaste bevisning för nödvändigheten af det besynnerliga stadgande!; och då Ilr Gr:n säger att aktiebref, lydande å 1,000 rdr, icke innebära säkerhet för mer än 250 rdr, har Ilr Gr:n icke hållit sig liil verkliga förhållandet, tv om jag begär handräckning på grund af den säkerhet ett sådant aktiebref gifver mig, så får jag handräckning för hela beloppet, och annorlunda kan det omöjligen tolkas. Föreskriften är tydligen tillkommen för att blifva iliuderad, 232 Den 12 September f. m. och lägger i styrelsens hand ett obehörigt medel att chikanera folk. Jag begär afslag å §:n. Hr Mannerskantz: För att få en förklaringsgrund för tillkomsten af denna §, tror jag att man måste leda sig till det förhållande, att inom Utsk:n vanligen finnes en eller annan inflytelserik person, som bestämmer besluten. En sådan person har, i min tanke, funnits i det sammansatta Utsk:t, en person, som stått i spetsen för styrelsen af en bank, i hvars reglemente en med denna likartad föreskrift finnes intagen. Vid denna bank inträffar dock det särskildta förhållande, att den är belägen på ett ställe, der det varit lätt att anskaffa penningar, och att det med hänseende till den särskilda beskaffenheten af den rörelse, som denna bank drifver, varit för den särdeles fördelaktigt att disponera stora kontanta tillgångar. En väsendtlig anledning dertill att våra landsortsbanker hittills varit skötta till allmänhetens belåtenhet, utan det vingleri och den osäkerhet, som visat sig hos enskilda banker i andra länder, är att söka just deri, att de största och mest inflytelserika bank-delegarne vanligen varit orternas förmögnaste och redbaraste jordegare, som deponerat dem sjelfva tillhörande inteckningar i egna, eljest ograverade egendomar.
Under behandling af den vid innevarande riksmöte yppade fråga derom, huruvida icke angeläget vore att på indelningen af Rikets mått, mål, vigt och mynt komme att tillämpas ett decimal-system, med för nationen kända enheter till grundenheter och mätare, hafva Rikets Ständer inhemtat, dels att fullständigt förslag till decimal-räkningens användande i afseende på mått, mål och vigt redan för längre tid sedan blifvit af E. K. M. och Rikets Ständer antaget, fastän icke till verkställighet befordradt, dels att E. K. M. och Rikets Ständer jemväl beslutat införande af ett nytt system i afseende på rikets mynt, men att E. K. M. sedermera, under sistförflutne riksdag, i nåder föreslagit förändring i samma beslut och alt deremot decimalräkningen skulle äfven i afseende på myntet tillämpas, samt dels att Rikets då församlade Ständer väl delat E. K. M:ts nådigst yttrade åsigt om samma räknesätts företräde i myntväsendet, framför det deri redan antagna, men att skiljaktiga meningar om decimal-räkningens tillämpning i detaljerna hindrat antagande af E. K. M:ts i ämnet aflåtne nådiga proposition. De fördelar, som uppkomma genom decimal-systemets nu ånyo sålunda ifrågaställa införande, äro, i Rikets Ständers tanka, af den mest betydande vigt, ej 700 ExpeditionsUtsko t te ts Förslag till und.