Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande åter antalet af ifrågavarande Canzli-personal, så har Utskottet, vid uppgifvande deraf, äfvensom af de dagar, derifrån hvarje Tjenstemäns aflöning, till följd af härom meddelade beslut, bör beräknas och tillgodonjutas, följt från Ståndsoch Utskolts-Canzlien infordrade underrättelser, om dels de serskilda Riksståndens förordnanden, i afseende på deras Betjening, och dels Rikets Ständers gemensamma beslut, rörande de för Utskotten, utöfver det i Riksdags-Ordningen bestämda antal erforderliga canzli-biträden. Efter meddelandet af nu anförda upplysningar, får Utskottet underställa Rikets Ständers pröfning och godkännande följande Förslag till bestämmandet af ajlöningen för den, under innevarande Riksdag hos Riksständen och Utskotten anställda, samt här nedan uppräknade Canzli-personal, nemligen: hos Ridder skåpet och Adeln: för Riddarhus-Secreleraren, i egenskap af detta Stånds Secreterare, arfvode i månaden „ Sju Notarier, hvardera, såsom dagtraclamente - Ä Sex Canzlisler, dito dito Rdr 3oo: — , 4* ^4* „ 3: — Stats-Utskollets Memorial, N:o 98, 3 lärande aflöningen för Ridderskapets och Adelns Canzli-betjening, sorn af Riddarhus-Direclionen, före Riksdagens början, antages, och jemväl dessförinnan måste i tjenstgöring inträda, få, i likhet med hvad under de 2tne sednaste Riksdagarne varit medgifvet, beräknas från och med 4;de dagen före den, hvartill Rikets Ständer blifvit sammankallade, eller från och med den 7 sistlidne Juli.
Oberäknadt, att vid Trivialskolor och Gymnasier nog liten tid är medgifven åt moderna språk i allmänhet, och att vid Apologistskolan Engelska språket ej ännu vunnit riktigt burskap, möter oss först och sist dea omständigheten, att lärarna sjelfva utgångna ur samma skolor på en tid, då undervisningen i Fransyskan och Tyskan var nästan ingen och då Engelskan ännu icke var påtänkt såsom läroämne, hafva saknat allt tillfälle att utbilda sig till skicklighet i denna undervisningsgren; ty genom blott läsning på egen hand kommer man ej till förtrolighet med ett lefvande språk, — att förtiga, det en sådan trägnare'läsning af tre främmande språk, i hvilka man saknade nödig underbyggnad, skulle borttagit alltför mycken tid för andra högre aktade studier; och de, som genom utrikes resor, sammanvaro med utländningar eller leetioners tagande förvärfvat sig erforderlig språkkunskap, höra naturligtvis endast lill undantagen. Den sistnämnda utvägen (leetioners tagande af infödda) har visserligen blifvit begagnad af flera, och dessa skolmans nit att på äldre dagar med ospard möda och pecuniär uppoffring söka ersätta hvad de i ungdomen beqvämligare kunnat Den i Mars e. m. i3i inhemta, om tillfälle dertill gifvits, är utan tvifvel i hög grad berömligt; men deras exempel lian omöjligen framställas till en allmännare efterföljd, emedan dertill fordras peeuniära medel, som ej äro hvar mans lott, och dessutom icke alltid tillgång på skicklig undervisare torde finnas. Det förblifver således en sanning, att saknad af tillfälle för lärarna, att sjelfva förvärfva sig den kunskap, de skulle meddela, är ett af de väsendlligaste hindren för den moderna språkundervisningens fullkomnande i vårt land. Hvar och en, som nitälskar för denna undervisning, finner derföre, att detta är en brist, på hvars afhjelpande man måste vara betänkt.
Sedan Rikets Ständer godkänt de af Utskottet i dess Betänkande N:o61 afgifna förslag till föreskrifter rörande Rikets Ständers Läne-kontor i orterna, i hvilka förslag de förut begagnade benämningarne ”Direktion” och ”Direktörer” äro förändrade till ”Styrelser” och ”Styrelse-ledamöter”; sä har Utskottet i ändamål att bringa ordalydelsen i nu gällande Ansvarighetslag för de af Rikets Ständer förordnade Direktörer för Lånc-kontoren i orterna till öfverensstämmelse med det blifvande Banko-reglementet, skolat, jemte tillkännagifvande att, enär samma reglemente innehåller föreskrift rörande det antal ledamöter, som vid besluts fattande bör vara närvarande, början af 4:de § uti förevarande lag bort bringas i öfverensstämmelse härmed, att Rikets Ständer må för sin del besluta och hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af följande: Ansvarighetslag för de af Rikets Ständer förordnade Styrelse ledamöter för Låne-kontoren i orterna. § i. Finnes någon eller flere af de utaf Rikets Ständer förordnade Styrelse-ledamöter vid Låne-kontoren i orterna hafva af försummelse underlåtit, öfverskridit eller afvikit från de föreskrifter, hvilka dels Rikets Ständer, angående Låne-kontorens styrelse och förvaltning, uti Banko-reglementet meddelat, dels Rikets Ständers Fullmägtige i Banken, på sätt samma reglemente i vissa fall medgifver, ega att utfärda, samt dels Rikets Ständers, till öfverseende och granskning af Låne-kontorens förvaltning och räkenskaper, utsedde Revisorer finna nödigt att stadga, vare en sådan eller sådane af Ledamöterne frän denna befattning skiljde, och gälde dessutom all derigenom timad skada och förlust. § 2.
”Säg mig då först uppriktigt, på det vi må bespara oss så mycket som möjligt af det bedröfliga ämnet, hvad ni har misstänkt och hvilka slutsatser ni dragit af Antons orediga tal?” ”Dessa slutsatser, Birger, hafva varit rysliga. Jag fruktar att uttala i ord hvad jag beständigt sökt undertrycka som en elak villfarelse.” ”Mamsell Erika,” sade Birger med en röst, som talade djupt allvar, ”det är ju meningen att öppet framlägga våra tankar. Undanflykter eller smyghål för orden tycker jag vi kunna utesluta. De taga bort tiden. Vill ni säga er mening rätt fram?” ”Tulljakten ...” frampressade Erika; hon förmådde ej mera än det enda ordet. Men det var nog. På Birgers ansigte låg redan förut ett uttryck, hvilket genom sin hemskhet skrämt henne. Nu företedde det ett så fasansfullt spel, att Erika med våld qväfde ett utrop af förskräckelse. Några minuter förgingo. Birger mätte kammaren med stora steg. Hans egen rörelse tycktes kosta honom största ansträngningen att besegra. Slutligen stannade han helt nära framför Erika och sade med sakta, men genomträngande, klar röst: ”Det är så – jaktlöjtnanten och hans tvenne följeslagare hafva omkommit genom mig och min far. Jakten ha vi borrat och sänkt.” Erikas hufvud nedsjönk mot bröstet. Golfvet gungade under hennes darrande fötter. Hvad hon kände var för mycket djupt, för mycket ohyggligt, att ett ord kunnat bana sig väg öfver hennes läppar; och tanken kunde ej heller reda sig, sedan den blifvit nedslungad i den anade afgrunden. ”Mamsell Erika,” sade Birger och lutade sig ned till henne; ”vet ni hvarföre jag uppenbarat er en hemlighet, som klokheten borde rådt mig att förtiga?” Erika bortvände sitt hufvud med en smärtsam rörelse. ”Ni har icke hört mig än!” fortfor Birger, och hans ton förrådde vidden af de grymma känslor, som stormade inom honom. ”Vill ni icke höra mig – vill ni skicka mig bort med ert hat och förakt, utan att höra på det öfriga?” ”Hvad jag ytterligare får höra,” svarade Erika med ansträngning, ”betyder föga, efter hvad jag redan hört.
» En drummel till man har hon, » återtog han, » som sitter på kontoret hela dagarna och på stadskällaren halfva natten i stället för att ta vara på sin unga söta hustru. Jag undrar minsann inte på, om hon söker ersättning. » » Du talar ju rent af omoraliskt, Berggren, tänk på hvilka lärdomar du ger din unga oskyldiga dotter. » » Pappa! Jag vill inte hon skall bjudas. Jag rent af fordrar, att hon inte kommer med. Jag kan inte fatta, att en hustru kan vara sin man otrogen. » » Rätt tänkt, barn! » svarade fadern ömt. » Och man bör visa henne sitt förakt — inte sant? ! » » Thora har rätt, » återtog modern — » det samhet som svampkännare. På statens bekostnad har han som svamplärare rest omkring i skilda landsdelar och under framgång och bifall ordnat föredrag och förevisningar inom sitt älsklingsämne. Oftast höll man därvid till i skolhusen, och barnen beordrades att gå ut och samla svamp. Svamparne tillreddes sedan inför åhörarnes ögon och fingo dessa muntligen öfvertyga sig om de smakliga resultaten af föredragarens konst. Vid de svampfester, som af sällskapet » Svampvännerna » i hufvudstaden nästan årligen afhållits under stor tillslutning och intresse från våra damers sida, har också hr Hultqvist varit öfveroeh mästerkock, och de kulinariska verk, hvarunder borden vid dessa gouterade svampmåltider dignat, ha varit de bästa vittnesbörden om den gamle svampkännarens kompetens. Några erinringar om matsvampars insamling oeh förvaring för framtida behof samt åtskilliga själfständiga tillagningssätt för enkla oeh bepröfvade svamprätter, som passa lika väl för den förmögnares bord som för den mindre bemedlade. En svamplektion. Som ingen af våra läsarinnor bör sitta öfver. år artar det sig att bli ett riktigt godt svampar, och därför böra alla förståndiga svenska husmödrar, som lärt sig att värdera de präktiga rätter vår moder natur i form af svamp gratis dukar på sitt bord, ta tillfället i akt. Och de, som ännu icke lärt sig det, ha ännu större anledning att ändtligen en gång kasta bort sin tröghet och sin fördom.
Domkapitlen i universitetsstäderna, och hvarigenom bestämdes, att bland de fem ledamöter, som jemte Biskopen skulle utgöra kapitlet, två skulle vara sjelfskrifna på grund af innehafvande embete, nemligen Domprosten, der sådan funnes, samt Theologi® Lektorn vid läroverket i stiftsstaden, eller, om universitet der vore, äldste Theologi® Professorn; men de ledamöter, som derutöfver fordrades för fyllandet af det bestämda antalet, skulle utses genom val bland Kvrkoherdar i stiftet samt Rektor och Lektorer vid nämnda Läroverk, i hvilka val alla ordinarie prester i stiftet samt lärare vid stiftets elementarläroverk skulle ega deltaga. Det af Rikets Ständer, beslutade författningsförslaget öfverlemnades till Kongl. Maj:t genom underdånig skrifvelse den 25 Februari 1858. Vid jemförelse emellan detta förslag och den Kongl. Propositionen vid 1851 års riksdag finner man, alt Kongl. Maj:t och Rikets Ständer varit ense såväl om antalet af ledamöter i kapitlen, som ock derutinnan, att Domprost, der sådan finnes, och Theologi® Lektorn vid läroverket i stiftsstaden böra vara sjelskrifne ledamöter Skiljaktigheten angar hufvudsakligen de öfriga ledamöternas tillsättande, i hvilket afseende Kongl. Majit ansett lämpligt, att de af Kongl. Majit lörordnades, men Rikets Ständer genom nyssberörda skrifvelse förklarat sig hylla valprincipen. På denna skiljaktighet strandade äfven 1858 års förslag. Sedan nemligen Presteståndet, som icke deltog i Rikets Ständers beslut om ifrågavarande förslag, mot detsamma hos Kongl. Majit gjort underdånig framställning, och, efter det Rikets samtlige Konsistorier afgifvit infordrade underdåniga utlåtanden, samt Högste Domstolen, öfver förslaget hörd, mot detsamma anmärkt: att det föreslagna stadgandet, enligt hvilket hälften och på flera ställen två tredjedelar af
Sauckeare tackade för eftergiften af andra hälftenJag lyektar mitt langa tal nied önskan att Rikets församlade Ständer alkid wid Sine afgiswan de - nä8 Den 22 November. de Instructioner mä ledas af wisheten, sä akt de , iverkställigheten blifwa möjeliga samt tjenande till Samhällets »välfärd. Friherre Leäcrström, ^acob, upläste följande DiclKMen: Sedan nn berättelserne, sa mål öfwer Herrar Fullmägkiges förhållande wid Reslisatiisns - planens förändring, som Herrar Revisorers yttranden deröfwer, äro Rikets Höglost. Ständer sörclagde, och Högloft. Ridderstolpe! och Adeln nu kan bedomina saken, sa anhäller jag alt i korrchel decöfwer fa yttra mina tankar. Dä jag, genom Högloft. Ridderffapet och A° delns förtroende, bles wald till Ledamot i BancoUlffotiet, bestör jag, sä midt min förmäga sträckte sig, söka smara deremot. Den sörsta pligt jag am säg mig åligga, war att noga underrätta mig , om Rikets Ständers för Wcrket faststälde förskrifter och lagar blifwit af Herrar Fullmägnge följde. Sä snart jag kom till kännedom af de afsteg, som Högloft. Ridderffapet och Adeln nu känner, wid den för Realisationen fastställda planen, yrkade jag, det saken borde Rikets Ständer föreläggas. Nu är ändamälck wunnit och den stunden inne, dä Högloft. Ridderffapet och Adeln ffall yttra sig öfwer saken. Ofwenrädelsen af owilkorliga föreffrifter är ögonffenlig. Later det wäl ränka sig, att Rikets Ständer ffulle se denna öfwerträdelse, och underläta arr Den 22 November ^49 a» ogilla den? Swartt harpa är gistvik. Saken rör Rikets Sländers »värdighet och säkerheten af de» ras befallningar.
— Till inköp af materialier, böcker m. m 389: 66. 425. 66. Balans till år 1860: Kontant behållning 125: II. Räkenskaperna hafva i Kongl. Kammar-rätten undergått granskning, för skolan i Gefle med anmärkning, men för de öfriga skolorna utan anmärkning. Inkomster och utgifter redovisas sålunda: (Bil. Litt. O.) Angående antalet af elever under läsåret 1859 1860 samt af dem, hvilka blif vit såsom kaptener och styrmän utexaminerade, innehåller den af Kongl. Kommersekollegium till Kongl. Majit afgifua underdåniga berättelse om undervisningen vid Navigations-skolorna följande uppgifter: Bilaga Litt. 0. till 1861 års reoisions-berättelse angående stats-verket. sid. 96. Stockholm. Götheborg. Gefle. ■ Malmö. Westervik. Wisby. Carlshamn. Kalmar.. Hernösand. Debet. Btf to S g * a' 0D CD CO P a ’ fO Pu B 5 p QD p re E * p CQ P ' P Stockholm 21. 12. 33. 66. Beträffande den vid Navigations-skolorna i Stockholm, Götheborg, Gefle och Carlshamn under ifrågavarande läsår meddelade undervisning i ångmaskinlära, inhemtas af den underdåniga berättelsen följande: Af elever aflagda examina: 2- S i o-” M.S 2, g* fr rr sr 5S ® Cu CO *—'• ►—1 m e g B. 9 B. * Någon erinran vid dessa räkenskaper har hos Revisorerne icke förekommit. 13 - Civilstatens pensionsinrättning. Räkenskapen, som i sin helhet granskas af Civilstatens dertill utsedde Revisorer, har derjemte för år 1859 utan anmärkning undergått revision i Kongl. Kammarrätten med afseende å redogörelsen för allmänna enkeoch pupillfonden, uti hvilken fond ingår statsanslaget för pensionering af civile embetsoch tjenstemäns enkor och omyndige barn. Förhållandet med inkomster och utgifter upptages sålunda: (Bil. Litt. P.) Någon erinran vid denna, räkenskap har från Revisorernes sida icke förekommit.
Sedan jag varit inkallad till tjenstgöring hos Banko-fullm:ge och jag, med anledning deraf, icke anser m;g kunna vidare bibehålla min befattning sinn ledamot af Rmko-Utsk:t, får jag hos HöglnD. R. o. Ad. vördsamt anhålla, alt, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, lå afsäga mig min ledinots-befattning i nämnde Utsk. Uppå framställd propos., lemnade R. o. Ad. till denna anhållan sitt bifall, hvarefter Ståndets Hrr Elektorer anmodades utse en ledamot i Ranko-Utsk:t efter Gr. Lewenhaupt. Fortsattes föredragningen af Särskilda Utsk:ts Betänk. N:o 2, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. med förslag till ny sjölag. § 51. Gr. Sparre, Erik: I denna § står icke omnämndt, huruvida skriftligt aftal med besättningen bör upprättas eller icke. Deremot omtala såväl den 55:te som (lera följande §§ ett förhyringskontrakt, och det synes mig derföre att, äfven om det ansetts obehölligt att föreskrifva att skriftligt kontrakt skall upprättas, man dock bort inrymma den bestämmelse, att, i händelse skriftligt kontrakt icke blifvit upprättadt, mönsterrullan skall upptaga de vilkor, hvarunder förhyringen skett. Jag får derföre yrka återremiss af den förev:de §:n. Hr Olivecrona, Knut: Afven jag bar begärt ordet för alt såsom en brist i detta lagförslag anmärka, att någon föreskrift icke finnes intagen derom, att altalet skall trällas skriftligt. Den 17 September f. m. 337 ligt. Ett sådant stadgande hade dock i min tanke varit lämpligt till förekommande af tvister mellan sjöfolket å ena sidan, och befälhafvaren och rederiet å den andra. Det hade varit så mycket lämpligare, enär en dylik föreskrift finnes gifven med afseende på antagandet af befälhafvare. Lagstiftaren skulle ock, genom föreskriften om ett skriftligt aftal, tillgodose besättningens intressen, alldenstund det alltid för dem måste vara svårt att förebringa bevisning om aftalets innehåll, när skriftlig afhandling icke kan uppvisas.
Linner ett tydligt uttryck för mina egna önskningar, med blott den olikhet att de gå något längre. Man begär att qvinna, efter aflagda läroprof i den medicinska vetenskapen, skall få utöfva läkarekallet och begagna de kunskaper hon förvärfvat. Under de många år jag varit landtbrukare, har jag lärt mig inse, huru nyttigt och nödvändigt det är, att på långt ifrån läkare belägna herregårdar någon fin nes, som besitter medicinska kunskaper, ocb jag erinrar mig med tacksamhet mången husmoder, som i detta läll utöfvat en välsignelsebringande verksamhet. Jag minnes ock den s. k. KisaMor, hvars rykte var spridt, ej blott i hela Sverige, utan t. o. m. i utlandet, och af hvilken mången lidande, som läkarne redan lifdömt, återfick helsa och krafter. Kan det då vara orätt att gifva dessa s. k. qvacksalvare tillfälle att förvärfva sig grundliga medicinska kunskaper? Och det är ju ingenting annat man egentligen begärt vis-å-vis qvinnan, eller att hon skall få studera vid statens medicinska läroverk. Man har talat om den osedlighet, som skulle uppstå genom båda könens samvaro vid samma läroanstalt. En sådan farhåga förundrar mig, ty der en qvinna inträder bland män, har jag åtminstone endast tänkt mig en känsla af förfining. 1 motsats mot Hr Huss vågar jag i delta fall påstå, att något, anstötligt icke ens skulle finnas i att män och qvinnor tillsammans besökte anatomiska lärosalar. Under mina resor i södra länderna bar jag besökt nästan alla större och mindre städers muséer och samlingar, och min känsla länn sig då i början sårad af de nakna byster och målningar, som der funnos; jag besökte dem en annan gång i sällskap 314 Den 3 Februari e. m. med unga, bildade qvinnor, och jag öfvervann snart dessa känslor. Sådan var min erfarenhet i det innersta rummet i det berömda muséet i Neapel, så ock i London 1863. Här har yttrats farhågor för att få se qvinnor på taburetten eller i presidentsstolen.
Der Mosebackes trädgård, från hvars terrass vi längtande blickade bort åt Blockhusudden, för att upptäcka den väntade tremastaren och hemföra det glada budskap, att vår fader var de sina nära – medan denna nyfikna blick åt sjön stördes af en halft fruktande på de brokiga brädsoldater och negrer, som stirrade fram mellan buskarna. Derbakom telegrafen! – nej, det var ej mer samma torn af korsvirke, som då var upprest midt på tullportsgatan, och ifrån hvars fot vi stundom vågade en kälkfart utför backen, en lång resa ända till hemmets port. Der Katrina kyrka, hvars julotta och urtaflan i taket ännu stå för min blick, dess torn, i hvars kupol jag studerat på de i kopparbeklädnaden inristade namnen; och kring dess fot finnes väl ännu de lysande maskrosorna mellan grafstenarne, på dessa gummorna med pepparkakor, och bland grafvarna en systers – det är nog för en slägtskapens andel i den svenska jorden! Hvad är allt detta? Småsaker, intet annat! Sådane äro oftast det ena menniskohjertats qval och fröjder för det andra. Ty ehuru mången tror sig ensam bära sorgens börda, medan alla andra dansa på rosor, så har i grunden föremålet för dessas glädje i hans ögon lika litet värde, som anledningen till hans sorg har betydenhet i deras. Hvad är detta? frågar läsaren. Det är småsaker, som gjorde mina ögon dunkla och hos mig satte hvarje fiber i darrning, der jag stod lutad mot relingen. Sköna Stockholm, du på samma gång stadslikt storartade och landtligt behagfulla, huru glädes icke redan hvarje fremling af din anblick! huru mycket mera icke då den, som genom barndomens minnen är bestucken till din fördel, och som sett de bragder, du förbinder med ditt namn, förtäljas såsom sitt fäderneslands historia! Medveten af din skönhet, speglar du dig på alla sidor behagsjukt i klara, fredliga böljor, som än i smala sund, än i vida vikar kringgjuta din bild med solens guld eller månens silfver.
För ådagaläggande deraf, att Utskottets tillstyrkande, att till utlåning åt Filial-banker använda vare sig redan influtna eller framdeles inflytande vinstmedel ej eller står i någon strid mot de grunder för vinstmedels disponerande, som redan förut blifvit följde och ännu tillämpas; får Utskottet fästa uppmärksamhet dels derå, att vid de nästföregående riksdagar, då någon större eller mindre del af vinstmedlen ansetts böra till bankens konsoliderande bibehållas, dessa medel uteslutande blifvit i bankens låneoch kreditiv-rörelse nedlagda, samt dels derå, att, enligt gällande föreskrifter, behållna vinsten kan, i den mån densamma iuflyter, användas till uppköp af räntebärande papper. Då uppköp af obligationer icke kan betraktas annorlunda, än såsom utlåning, så beträdes icke någon ny bana genom åtgärden att till lån åt Filial-banker anvisa medel, hvilka eljest skolat utlånas på obligationer, utgifna af andra bolag. För de lån, Filial-banker hos Riks-banken undfå, hafva de att erbjuda mera än dubbel säkerhet, nemligen icke allenast de hypotheker, bolagsmännen för det tecknade beloppet nedsatt, utan äfven förbindelserna af enskilde personer för de lån, som dessa erhållit af den fond, hvilken bildats dels af bolagsmännens kontanta insats samt dels af lånebiträdet från Riks-banken; och under sådana förhållanden torde det vara uppenbart, att, i afseende på säkerheten, lånen till Filial-banker stå långt framom de flesta bland de obligationer, Rankofullmäktige äro berättigade att för influtna behållna vinstmedel uppköpa. I öfverensstämmelse med de af Utskottet sålunda framställda och af Hr Hörnstein uti hans här ofvan upptagna motion antydda åsigter, har Utskottet upprättat och får härigenom till Rikets Ständers bepröfvande vördsamt hänskjuta följande förslag till föreskrift Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. 23 i blifvande Banko-reglemente, att der upptagas näst efter det stadgande, förestående 2:dra punkt innefattar:
Fläckarne syntes redan utslagne. Jag var deröfver så mycket mer orolig, som följderna af vårt äktenskap börjat att kännas. Till min stora glädje var sjukdomen lindrig, min hustru inom tre veckor fullkomligen återstäld till hälsan och beredd att följa mig till Skenäs. Jag hade redan vid jultiden uppfylt min första skyldighet att presentera henne för min mor och min syster, som tillika blifvit hennes för lifstiden. Vi omfamnades af dem båda med en ömhet, som förtjusade mitt hjärta. Jag hade den glädjen att finna min mor vid fullkomlig god helsa och i sin höga ålder ännu i tillstånd att göra långa promenader. Till fyllnad i mitt nöje råkade jag därstädes min älskade systerson Jan Gabriel, då på sitt fjortonde år, i sin blomstrande ungdom. Bergklint79, åt hvilken jag anförtrott hans uppfostran, uppfylde fullkomligen mitt ändamål. Det enda, jag fruktade, var, att den unga Oxenstjerna så väl af hans som mitt exempel skulle smittas af skaldekonsten, hvartill han redan visat sin böjelse. Jag hade genom detta tidsfördrif för mycket eftersatt min lycka för att icke rädas samma öde för honom och ville afvända hans lust för ett så vådligt nöje. Till skaldekonstens lycka har han ej åtlydt mina råd. Han har följt ett mera mäktigt, sitt snille, blifvit den behagligaste af svenska skalder och ej dess mindre gjort sig förtjänt af den högsta heder i samhället80. Min kammarrådssyssla och riksdagen ryckte mig båda efter några veckors förlopp från mina närmaste slägtingars sällskap och åtnjutandet af den sällhet, hvilken, när hon i deras sköte kan erhållas, utgör den fullkomligaste i människans lefnad. Jag nämde min syssla; jag är skyldig mig själf den rättvisa att försäkra, det jag den icke försummat. Jag gjorde mig ett nöje att uppfylla min skyldighet, som föreföll mig drägligare, än jag det förmodat. Så mycket möjligt var, tillslöt jag mina öron för riksdagsnyheter, som dagligen bådade någon medborgares ruin. Jag undandrog mig äfven att i justitiedeputation deltaga i beslutet öfver den olycklige Kierman som min minsta skyldighet, när jag till hans frälsning intet kunde bidraga.