Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr chefens för statistiska centralbyrån aflöning må, till närmare likhet med lönerna för andra i vigt jemförliga befattningar, bestämmas till 5,000 R:dr och således nuvarande beloppet, 4,500 R:dr, ökas med Tillika vill Kongl. M aj:t i nåder föreslå, att, för mera omfattande bearbetning af de till statistiska centralbyrån ingående statistiska uppgifter, nuvarande reservationsanslaget »till arfvoden åt tillfälliga biträden», 4,250 R:dr, må ökas med 5:o Landtmäteristaten. Kongl. Maj:t vill i nåder föreslå följande förändringar i staten för General-landtmäterikontoret, nemligen: a) att landtmäterisekreterarens lön, nu utgörande 3,000 R:dr, ina höjas till 3,500 R:dr eller enahanda belopp, sorn i aflöning för sekreterarne i rikets kollegier är i allmänhet bestämdt och således ökas med R:dr 500: — b) att aflöningen för general-landtmäterikontorets fem ingeniörer, nu utgörande 1,200 R:dr för hvardera, må fördelas i två lönegrader samt för de tre äldre höjas till 1,800 R:dr eller med 600 R:dr för hvardera, till - sammans 1,800: — c) att; med indragning af det »till skrifvarebiträde vid kontoret» i staten nu uppförda anslag af 1,000 R:dr, i stället må anvisas ett belopp af 1,200 R:dr såsom lön för ytterligare en ingeniör, hvars hufvudsakliga åliggande skulle blifva att tillhandagå landtmäterisekreteraren och iandtmäterifiskalen; uppgående den härigenom erforderliga tillökningen till 200: — d) att lönen för andre vaktmästaren må förhöjas från 450 till 500 R:dr eller med 50: — samt e) att ett särskildt anslag till arfvoden åt lärare för landtmäterielever må uppföras på landtmäterikontorets stat med , 3,000: — 6:o Rikets ekonomiska karteverk.
Hade man hittills iakttagit detta, hade mycket bråk varit undviket. Jag anser således, nyttigt, att vår Finans-minister upgifver sättet för fyllande eller betäckande af de för statsutgifterna erforderliga medel. Man har här äfven anmärkt, att några ordalag i Reg.F. icke skulle vara rigtigt återgifna i Riksd.Ordn. Jag medgifver anmärkms rigtighet, men anser den dock icke så väsendtlig, att den nu bör afses. Vi hafva i vår grundlag många ordställningar, som stå i strid med hvarandra. Likaledes har man omtalat det bittra klander, som skulle upstå derigenom att Regeringen afgifver förslag till medlens erhållande. Det ligger likväl i sakens natur, att ett sådant klander kan upkomma, när hvarje representant enl. våra grundlagar eger yttra sina tankar om förekommande ämnen, och det må väl icke förtänkas, att man söker att minska de ingalunda obetydliga skattebördorna. Jag anhåller om bifall till förslaget. Gr. af Ugglas, Carl Fredr. Ludv. Såsom skäl för vägran af bifall till förslaget har Hr Adelborg anfört, att enl. nu gällande grundlag K. M. vore oförhindrad att afgifva sådant förslag, 122 Den 8 Mars f. m. sorn i förevar.de punkt åsyftas. Att grundlagen emedlertid icke blifvit af K. M. så tolkad visas deraf, att, såvidt jag har mig bekant, K. M. aldrig afgifvit ett så beskaffadt förslag, måhända af fruktan att, såsom Hr von Hartmansdorff yttrade, K. M. eljest skulle visa benägenhet att inblanda Sig i beskattnings-frågor. För dem, hvilka hafva erfarenhet af förhanlingarna inom Hevilla.- Utsk. och således känna svårigheten att medla mellan de stridande intressena och att der rättvisan är påtaglig tillämpa henne, är det högst beklagligt, att K. M. icke afgifver förslag till anskaffande af de för Statsbehofven erforderliga medel och lika med en talare anser jag det vara på sätt och vis hennes skyldighet att för R. St:r framställa ett dylikt förslag.
Om man ej just kan säga, att den till fattigdom nedsjunkna Lappen utstötes från sitt eget samhälle, så aflägsnar han sig merendels sjelfmant, för att uti det längre ned belägna skogslandet, med vallande af andras boskap, finna en tarflig utkomst tills krafterne tryta, då hans ålderdomslott vanligen är, att plåga kustlandet med tiggande, under det lian till grafven framsläpar ett uselt lif. Den i5 December f. m. i3<j Inskränkningarne af utrymmet för Renbetet inverka således ganska afgörande och väsendtligt både på LappAllmogens välstånd oell tillvarelse. Att Nybygges - anläggningar i Lappmarken, nemligen på en gynnande och någorlunda frostfri lokal, dit vattudrag med gräsgifvande stränder och betesmarker gränsa , i sin mån befordrat odlingens framsteg, lärer af ingen bestridas; men af helt annan egenskap visar sig inflytandet af sådane företag, hvilka, utan dessa anledningar, den vinningslystne Nybyggaren, endast under sken af odling, verkställer genom uppresandet af några helt obetydliga nästen utmed Lapparnes förnämsta fiskesjöar eller lägerställen, och hvarest han till och med ibland inskränker sitt arbete till utsående af något rofvor på en gammal renvall, men i alla fall gör anspråk på alla en Nybyggares företrädes-rättigheter. Visserligen äro inhägnader i Lappmarken till namnet kända, men verkställigheten sällspord. Framtågar nu en Lappman med sin hjord i granskapet af en ohägnad höstack, och djuren bland delta starrhö utsöka några för sig smakliga grästappar, uppkommer straxt fråga om stämning och skadestånd. Måhända kunna ock flere Renar tagas i mät af anklagaren, som icke sällan tilläfventyrs också kunde förebrås, i4o Den i5 December f. m. i att på ett försåtligt sätt hafva förheredt denna förbrytelse, kanske stundom inträffad på en mark, fordom rättvist tillhörande Lappmannens egen stam. Frukten häraf njules merendels icke länge.
Förgäfves söker man häremot ett förslag till correctiv uti Utskottens Betänkande, hvilket snarare synes gå ut på att uppmuntra än förtrycka bränvinssupandet; ty då KonstBrännerierne hädanefter som hittils ansetts böra få nyttjas, och Brån vinsbränning funnits böra ulöfvas alldeles på fabriksmässigt sätt, är det en gifven sak, att det alltförderfvande Bränvinet skall finnas till öfverflöd och för godt pris, och att fylleriet nödvändigt skall taga så öfverhand, att det icke kan öfverträffas af något annat, än sedeförderfvet och tiggeriet. Jag är sjelf för ung, för att kunna minnas blott några och trettio år tillbaka; men jag hav af trovärdiga personer hört, och mitt förnuft säger mig, att man ännu på den tiden hvarken såg så många unga och medelålders Menniskor gå halfnakna och Den 4 J u n i i f. m. sjukliga, ej heller en så allmän nöd och uselhet hland hustrur och harn till den arbetande lägsta Glassens männer. Hvad dagakarlen om dagen förtjenar, det super han upp om aftonen, och kommer sällan hem till hustrun och barnen med en spard tolfskilling. — Desse sine närmaste låter lian svälta och frysa, blott han sjelf får supa sig full och galen. Sedan förer han oljud på gator och vägar, samt lefver illa med hustrun, då hon af honom begär bröd till barnen, eller förebrår honom hans oordenteligheter. Ofta händer det, att äfven hustrun till en sådan man söker tröst i bränvinet, och super lika befängt som mannen. För hvilket outsägligt elände äro icke då de arma barnen blottställde, och huru vårdas då deras uppfostran, och bildas deras hjertan till känsla för Gudsfruktan, dygd och medborgerlighet. Utskotten tro, att upplysningens allmännare utspridande bland de lägre och fattigare Folk-Classerne skall medföra det rätta botemedlet — förakt och afsky för allt förnedrings-tillstånd.
Vid denna punkt och der åberopade Utlåtande Litt. I, i anledning af väckt motion, att berörde afgift mätte upphöra, har hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet någon anmärkning icke egt rum; varande Utskottets yttranden i dessa delar Siats-Utskottets Utlåtande, N\0 226. af Bonde-Ståndet bifallne. Hos Borgare-Ståndet är deremot anmärkt, att denna fråga borde behändlas lika med Lagmänsoch Häradshofdinge-räntan och således, om denna lipp hörer, äfven Slerbhus-afgiften försvinna. Vid närmare öfvervägande af detta ämne och då billigheten torde fordra, att, om Lagmansoch Ifä radshöfd i nger än ta n kommer att upphöra , jemväl Sterbhns-afgiflen, hvilken kan anses deremot svarande samt utgår, dels uti städerne dels på landet, hufvudsakligast utaf Sterbhus efter sådane personer, som icke erlägga förstnämnde ränta, varder indragen, har Utskottet trott sig böra tillstyrka, att den till Justitiie-Statens adönande anslagne så kallade Slerbhus-afgiften, som för närvarande lill Stats-Yerket ingår, må med innevarande års slut upphöra, hvilket beslut torde böra hos Kongl. Majrt i underdånighet anmälas, med anhållan om Dess Nådiga Sanction. ■fy.de har hos Ridderskapet och Adeln i fråga om spanmålspriset blifvit åberopadt, hvad vid andra' punkten varit erinradt, samt uti Bonde-Ståndet af en ledamot yrkadt, att Rikets Ständer måtte stadga, att intill nästa Riksdag den hästvacance-spanmål, som icke lefvereras in natura, får löSas å 6 R:dr tunnan. Deremot är Utskottets beräkning leornad utan anmärkning af Preste-Ståndet och bifallen af Borgare-Ståndet.
Jag tror, att detta står i rak strid med det ändamål, Utsk. åsyftat medelst privata bankassociationers bildande. Jag skulle derföre tro, att Utsk. icke menat något med den grundsatsen, att det vore väl, om penningerörelsen öfverlemnades åt enskilda bolag; ty jag tycker mig i liela detta betänk, se ett bemödande att insnärja alla penningeförhållanden med statsbanken, för att bibehålla herraväldet öfver penningeväsendet. Så har jag uppfattat Utskts tillstyrkande i denna punkt; men med den reservation jag gjort, att det är en uppoffring af mina grundsatser, instämmer jag i det af Frih. Ehrenborgh framställda förslag. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Jag är egentligen förekommen af Frih. Ehrenborgh medelst hans nyss afgifna anförande, då jag derifrån undantager Hr Frihrs särdeles stora och vid flera tillfällen ådagalagda förmåga att i ett fondsystem se uppkomst för landet i allmänhet och såväl för det ena sorn det andra slaget af associationer; men jag instämmer i det resultat, hvartill Hr Frih. på dessa premisser kommit, nemi. att man, för alt gifva en gärd åt det önskningsvärda ändamålet att få belåning af spannmål, kan antaga lista punkten, och då jag deri instämmer, får jag tillägga, att detta beslut troligen endast kommer att finnas på papperet och åtminstone ej före nästa riksdag kommer att realiseras. Den andra punkten af den nu föredragna delen af betänk., eller att cassacreditiv må kunna lemnäs åt de hypotheksföreningar, som kunna uppstå och hvilkas reglementen blifvit af K. M. i nåder gillade, dertill vill jag äfven lemna min röst. Jag skulle tro, att i fall R. o. Ad:s på f. m. fattade beslut blifver gällande, man redan gjort mycket för hypotheksföreningarna; men jag vill ej neka, att äfven instämma i hvad här är föreslaget. De föreslagna creditiven för privatbanker i allmänhet samt andra bolag och enskilda personer nödgas jag deremot bestrida. Jag är deruti ense med Frih. Ehrenborgh; men jag uppgör min slutsats på helt andra premisser.
De knaggliga stenarne brände under fötterna, och den trädplanterade promenadplatsen gaf blott föga skugga. Men så kom » fruntimmersveckan », och enligt sin vana öppnade himlen dä sina slussportar. Ett undantag gjorde » Kristina », Kerstins namnsdag. Då hon vaknade på morgonen, log himlen åter klar och blå, hon öppnade fönstret för att släppa in den af regnet uppfriskade luften. Då klang plötsligt nere från gatan en sång af friska barnaröster: » O, hvad världen dock är skön. klädd i sommardräkten! » ljöd det unisont. Kerstin förstod, att det var henne de gällde, att hennes flickor från klassen velat på detta sätt hedra henne på namnsdagen. Då de slutat, visade sig Kerstin i fönstret och tackade dem för » serenaden ». Och upp stormade flickorna för att gratulera sin fröken. De voro så lyckliga öfver att få gifva henne sina små gåfvor af kakor, blommor, kort, fikonlådor, eau de cologne m. m. och då Kerstin med tårar i ögonen tackade dem, höjde en öppnast liten tös ett » lefve vår fröken på Kristinadagen! » Och så hurrade de alla tre gånger. (Forts.) SJUNDE KAPITLET. Kerstin trifdes icke längre i sin födelsestad. Alla ungdomens glada minnen voro som försvunna, och hon erinrade sig endast de båda sista sorg liga åren efter faderns död. Hon kände det tomt omkring sig. Bäst var det, när hon hade sina flickor omkring sig i skolan. Då kunde hon understundom känna sig lugn och glad, helst när de voro snälla och uppmärksamma. Och det voro de för det mesta, ty Kerstin hade gjort sig afhållen af barnen genom sitt blida, allvarliga väsen. Dagarne gingo utan egentlig omväxling. De enda afbrott i enformigheten voro, då Kerstin fick bref från Axel. Han skref icke så synnerligen ofta — han var så upptagen af sina studier — men när hans bref kommo, andades de den uppriktigaste hängifvenhet. Då kände Kerstin sig lycklig. Hon kunde sluta ögonen och mana fram sin älskades ståtliga bild för sin inre blick. Ja, hon skulle nog vänta på honom, vore det än al drig så många år! Hon skulle arbeta ocb spara till den tiden kom hon finge äga honom helt och hållet.
Der offentlighet vid cfver läggningar na äger rum, ankomma det dock på hvarje RiksStånd alt om dess -protocoll annorlunda förordna, under villkor i öfrigt, att hvarje enskild må kunna, efter skeende anmälan, utan hinder eller författare-ansvar, till tryckning utbekomma, med förenämnda undantag, större eller mindre delar af samma protocoll, och att tvänne utskrifva exemplar af liela protocollsföljden aflemnas till förvarande, del ena i lliksarchivet, det andra i Banken. Undert. Ridd.Secret. tillkännagaf, att förslaget under Litt. II. blifvit afslaget af Borgaremen bifallet af B011- jdeStåndet. Detta förslag blef af R. o. Ad. bifallet. Hr von Hartmansdorff ville i prot. hafva antecknadt, att han röstat för afslag å ifrågavar. förslag. 2o:de punkten Litt. I. 5g §:n Riksdagsordningen. (Tillägg i de 2:ne sista perioderna, förvandlade till eli 2:dra moment), 2:0 Sådana handlingar, hvilka till samtliga RiksStånden inlemnas eller ifrån dem utgå, skola icke i protocollen intagas, ulan endast med nummer eller kort rubrik antydas. Af dessa handlingar böra, såsom ett bihang till samtliga RiksStåndens protocoll, Konungens propositioner, Utskottens be"tänkånden samt de protocolls-utdrag, som innehålla RiksSlåndens deröfver fattade beslut, äfvensom Riksens Ständers Den 28 Mars f. m. underdåniga skrif reiser och riksdags-beslulet, särskildt från trycket, onder Expe dit iöns Vt sköttel s uppsigt, ut gifvas; dock ali hvad förut är i tryck, pä allman bekostnad, lill RiksStändai utdeladt icke må i hillänget ånyo tryckas. lindert. Ridd.Secret. tillkännagaf, att detta förslag blifvit bifallet af både Borgareoell BondeSt:n. Frih. Gederström: För min del bestrider jag antagandet af detta a:dra inom.
Bördsrätten är en urgammal institution: så långt tillbaka som lagar finnas i Sverge, spårar man densamma, men tiderna hafva nu väsendtligt förändrats. Utsk. har sagt, och jag delar denna dess mening, att den historiska grunden för bördsrätten numera uphört. Den bestod deruti, att jordens innehafvande gaf röst på tinget, och således borde, på det slägtens representant ej skulle förlora denna sin röst, jorden ej kunna afhändas slägten, utan hade dess ledamöter vid försäljning rätt att återköpa densamma. Denna grund har nu förfallit. Det är numera icke blott innehafvande af jord, som ger en aktad plats i samhället; men det finnes äfven en annan grund att för bördsrätten åberopa, och det är med stöd häraf jag vill svara Hr Ehrenheim, som påstått Utsk:s sätt att gå tillväga vara besynnerligt derföre, att Utsk. först sagt att den historiska grunden försvunnit, men sedan likväl ansett bördsrätten icke böra helt och hållet uphäfvas. Denna grund är slägtens kärlek till den jord, som längre tid tillhört densamma; och denna känsla är ädel, vi kunna icke bestrida det. Man må säga hvad man vill derom, att kärleken till fäderneslandet icke är bunden vid kärleken till 6 Den 3 Juni. torfvan; men denna är åtminstone ledande till och medel för den förra. Så länge en sådan känsla linnes hos de Stånd, som till största delen äga jorden, hyser jag betänkligheter vid att helt och hållet uphäfva denna rätt. Men då densamma missbrukas, och då missbruken gått så långt, att, vid remiss af de i detta ämne väckta motioner, inom det företrädesvis jordägande eller BondeSt., nästan halfva antalet af dess representanter förordade åtminstone inskränkningar i denna rätt, så har jag ansett tiden vara inne att göra sådana, emedan ett envist bibehållande af institutioner, som förlorat sitt stöd i den allmänna opinionen, måste vara en dårskap, isynnerhet om denna opinion icke är blott beroende på ett tillfälligt vindkast, utan öfvermått till en allmän önskan.
Hr Aminoff: Genom såväl hvad motionen innehåller, sorn hvad milt nyss upplästa skriftliga anförande utvisar, bar jag sökt ådagalägga alt utdelningen ej utgjort mer än 1 för 100 och således är ganska obetydlig, ty i andra händelser skulle väl aklieägarne få större utdelning. Hvad åter beträffar det, att inga räkenskaper åtföljde motionen, så är det visserligen sannt; men jag har deremot tillkännagifvit den ringa utdelning, som aktieägarne ärligen utbekomma, hvaraf Utsk. hade bordt finna, att bolagets finansiella ställning är, som jag förut nämnt, ganska dålig. Hvad åter beträffar att denna fordran utan olägenhet för bolaget skulle kunna fortfarande qvarstå i bankens räkenskaper och balanseras inom linien; så tror jag icke alt den siste värde talaren kan garantera att så alltid kommer alt blifva i framtiden. Det är och blir en bankens fordran, så länge den ej är afskrifven, och kan när som helst göras gällande endast genom att flytta den utom linien ; sä länge denna fordran qvarstår, så länge fortfar den alt vara fruktansvärd för bolaget. Den har nu under j sekel slått inom linien; men om bolaget skulle förkofra sig så, ali det kunde få 1^ ä 2 procents årlig utdelning, så kunde det ju falla Ständerna in, att göra sin fordran gällande. Jag för min del anser all en ytterligare försigtighet bör af bolaget iakttagas vid behandlingen af kanalens affärer, om det ej skall gå i mistning af sina nedsatta kapitaler. R. St. hafva till stora företag ofta lemnat betydliga bidrag och gjort ganska stora afskrifningar. Ifrågavar. summa är dock den enda, som R. St. hafva bidragit med vid Södertelje kanals byggande, och under första tiden togo R. St. icke allenast 3 proc. ränta för lånemedlen, ulan jemväl 4 proc. årlig inbetalning å primitiva kapitalbeloppet. Della verkställdes hufvudsakligen genom bidrag frän riksg:s-kont.; men sedermera funno R. St. med billighet och rättvisa förenligt, alt ingen ränta vidare skulle betalas, äfvensom att ej heller någon kapital-afbetalning skulle erläggas.
Rrdr 32 sk. till 2:ne friplatser för patienter; varandes tillika af motionären framställd den åsigt, att, i händelse detta hans förslag vunne Rikets Ständers bifall, inrättningen, med de bidrag, som för betalande patienter komme densamma tillgodo, inom få år tilläfventyrs borde kunna underhålla sig sjelf; och har motionären slutligen förmenat, att det anslag, som Rikets Ständer funne för godt att åt inrättningen lemna, borde ställas till disposition af Kongl. Serafimer Ordens-Gillet, under hvars öfverinseende inrättningen jemväl skulle komma att förvaltas, äfvensom, i händelse af en localförvaltnings tillförordnande, för densamma borde utfärdas vederbörlig instruction; 2:o inom Högvördige Preste-Ståndet, af Herr Domprosten Bruhn, hvilken, i afseende på inrättningens vid Fridhem nuvarande tillstånd och dess behof af penninge-understöd, för att kunna motsvara det med densamma afsedda ändamål, hufvudsakligen framställt enahanda åsigter, som de af Herr Professoren Cederschjöld; men i afseende på anslagets bestämmande föreslagit, att detsamma måtte årligen utgå och af Rikets Ständer beviljas med 5,000 R:dr Banco; uti hvilken motion Herr Kyrkoherden Bergvall jemväl sig förenat. I sammanhang härmed har Utskottet tagit kännedom af serskildt tillförordnade Committerades till undersökning om Danviks Hospitals och den vid Fridhem å Kongl.
Yore hon åter gift, men mannen icke hade oberoende förmögenhet eller ett indrägtigare yrke, blelve det för henne en icke obetydlig vinst att, under en verksamhet af den ädlaste och mest fruktbärande beskaffenhet, kunna bidraga till det gemensamma hushållet. På dessa och flera anförda skäl har motionären tillstyrkt, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Maj:t i underdånighet uttrycka den önskan, att fruntimmer, som visat sig ega dertill erforderlig insigt och vitsord om godt uppförande, må, der särskilda hinder deremot ej möta, företrädesvis komma i åtanka till bestridande af undervisningen i folkskolorna. 18:o Grefve Liljencrants, G. F., har erinrat, alt, då Staten å ena sidan vore pligtig att i möjligaste måtto underlätta medlen för dess medlemmars trefnad och utkomst, så borde ock å andra sidan Staten afhålla sig från att, under förespeglande af framtida förmåner, indraga dess medlemmar på banor, der verkligheten ingalunda motsvarade förhoppningarne. Uti ett sådant missförhållande blefve med hvarje år allt mer och mer de unge män inledde, hvilka, öfvergifvande sin förra samhällsställning, egnade sig åt folkskolelärare-kallet, och af sådan anledning sökte inträde i de för sådane lärares bildande inrättade Seminarier. Om nu härvid jemväl inträffade, att just desse lärare från inrättningens första uppkomst af många ansetts såsom det väsentligaste hindret för folkskolans ändamålsenliga ordnande ej blott till läroutan äfven till uppfostringsanstalt, en åsigt som numera kunde anses hafva öfvergått till allmän öfvertygelse, så tycktes det vara hög tid att upphöra med åtgärder, så litet, tillfredsställande för det allmänna och ej heller stort mera gynsamma för de nämnde individerna.
Hrr ganska mycken tack skyldig, om de afträda, enär de i sådant fall icke kunna anses representera R. o. Adis tänkesätt. Gr. Lagerbjelke har så väl motiverat fördelarne utaf bibehållandet af R. o. Adis sjelfskrifvenhet i de stora och vigtiga konstitutiva frågorna, att jag icke har något att dertill lägga, hvarföre jag i denna omständighet helt och hållet förenar mig med honom. I de mindre vigtiga frågorna har Grin ansett sjelfskrifvenheten medföra olägenheter, men då dessa frågor afgöras hufvudsakligen af dem, som sitta i Riksnämnden, och erfarenheten visat, alt under riksdagarnes lopp R. o. Ad. sällan utgör mera än 100 på detta rum, blir de facto de af II. o. Ad. valde 60 ledamöter jemte de på R. o. Ad. inympade 15 nya ledamöterne dem, hvilka besluta i dessa frågor, hvarföre jag anser Grins farhågor i detta hänseende häfde. Slutligen får jag förklara, att jag till alla delar gillar Const.Utskis förslag, sådant det nu är, ehuru jag visserligen hade önskat, att sjelfskrifvenheten bibehållits för R. o. Ad., men jag kommer likväl aldrig alt vid nästa riksdag, i händelse förslaget dertill kan göras hvilande, tveka, att med min röst understödja detsamma. Jag befarar, alt, då R. o. Ad. vid nästa riksdag mangrannt upkommer, förslaget förkastas just derföre, att sjelfskrifvenheten icke blifvit bibehållen. Gr. Björnstjernai Jag är förekommen af de 2 sisla lalarne. Hr Brakel har visat skilnaden emellan milt förslag lill gemensam tanke och de 2ine redan förut afslagna. Jag vågar påminna det Högt. Ståndet att Hr Lefrén redan i förrgår gjorde det vigtiga och som det nu vill synas nödvändiga förbehållet att R. o. Ad. vid hvarje särskilt förslag till gemensam tanke endast yttrade sig om ordalagen, icke om sjelfva saken.