Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jernvägar emellertid äro industriela inrättningar, som äro till för allmän heten, men ej tvärtom, oell trafiken sålunda ej, utan men, hvarken kari eller får fixeras till vissa bestämda tåg om dagen hela året om, utan måste, af en klok styrelse, lämpas efter tillförseln, hvilken varierar med årstider och andra omständigheter och dertill kommer alt lokaltrafiken å mellanstationerna i allmänhet är högst betydlig emot den som går transito*), så följer deraf att antalet tåg vissa tider kunde blifva flera gånger så stort, som medeltalet i tabellen visar, hvilket förhållande ökas med en gifvet vexande trafik. MaD måste derföre vid spårviddens bestämmande, om man ej af andra orsaker är derifrån förhindrad, utan eger frttt val, taga en mängd omständigheter i betraktande, såsom banans längd, trafikens storlek, stigningar m. m , samt äfven de praktiska svårigheter, som möta konstruktionen af goda lokomotiver, om man går under 3,5 fots spårvidd. Olägenheterna af, om man så tycker, för stort antal tåg vid de smalare banorna, kunna emellertid i viss män utjemnas, genom solidare byggnadssätt och kraftigare lokomotiver; så är, enligt tabellen, relativa antalet tåg å den starkaste 4,1 fots banan M 5 mindre än å den ordinära 4,83 fots banan J\s 4 **), hvilket äfven blifver händelsen emellan den starkaste 3,5 fots banan M 6 och den normala 4,1 fots banan JVs 4. Ett annat sätt finnes äfven att ytterligare utjemna förhållandet, nemligen att, då trafiken så fordrar, vid den mindre banan lägga ett dubbelspår, då likväl primitiva anläggningskostnaden vid jernvägsbyggnader här i landet torde komma att ökas med circa SO procent, men hvarigenom också jernvägens förmåga att kunna tillfredsställa en vexande rörelse mångdubbelt ökas. Utaf ofvansagda visar sig, med tillhjelp af tabellen, relativa fördelarne emellan de 5:ne sorts banor, som, alldenstund andra här ej gerna kunna ifrågakomma, tagits såsom exempel.
Men sedlan tjänte’na på’ne. Hä va’ nog för rexten fler slags affärer, som Erik Mikaels-mor försökt’ sej på fast en gång kunne’na då ha’ komme’ sej illa ut Då hade’na haft fårkroppan me’ på lasse’ hä va’ visst två å fick förstås sälj’ dom te’ nå herrskap. Just nål vi komme’ oss utom sta’n på hemväjen, kom ja mej te å fråg’na, hort a hade fått myttje betalt för dom. Men ja’ hade int’ förr sagt’e, så var e som människa’ blossa te’ å gaf sej te’ å pisk’ på häststackarn’, så han bar te’ å kut’ å min ätter’ å hä så oherrans utan förstånn’, att ja’ då tänkte vi sku’ kut’ in i evigheta me’ ett slingritt å ogått som väjlage’ va’. Ja’ skrek å hojta’ åt’na, men då blef bara hästan’ ätter värre, å int’ förr’n vi va’ minst halfmila’ bortom sta’n, höll a då in sin men då va’n ock så pass, att hä löddra’ om’en å om min me’. Å ja’ va’ som grym på’na å sa’ som så att hä’ väl kunne gå för sej utan te’ far’ fram ätter väjan’ som nå’ tattarpack å att ho fick ta’ på sej, om ja’ kom hem me’ hästen sprängd å fick höra olåten åf en Pelle. Då såg a som skamsen ut, å så kröp e fram, att hä int’ va’ just så helt me’ fårkroppan’ dänna, å nål ja’ had’ börja’ tala om dom så komm’a ihåg sej å fick som tvärbrådt me’ te’ komme’ sej från sta’n. Se, hä va’ som så, att ho hade int’ sålt nå’ fårkropper. Hä va’ gettran’ förstås! Å på dom hade de gussrise’ sytt fast hvar sin fårrompa! En’ kan då int’ unnra ätter hä att människa’ for fram som hade’na hatt skam i hälan’.
Dessutom är det förenadt med så mycket obehag för en underordnad tjensteman att vara upstudsig och olydig mot förman, och sådant strider så mycket emot den förres eget intresse, att det säkert högst sällan faller någon in att, utan det mest giltiga skäl, vägra fullgöra hvad förståndige och uplyste förmän i tjensten befalla; och om åter nyckfulle och okunnige chefer skulle finna brist på lydnad, så lärer detta fa skrifvas på deras egen räkning, och afhjelpes dessutom i längden föga genom att åt dem förläna hvilken maktfullkomlighet som helst. Men tiden lider redan mot midnatt. Jag anser således ej tillbörligt att längre uppehålla H. Ii. och Ad., helst det torde vara mig öppet att vid prot:ts justering tillägga hvad jag för fullständigandel af mitt svaromål kan finna nödigt. Gr. Liljencrants: Jag vill icke förlänga denna discussion med ett fullständigare besvarande af Hr Dalmans anförande, utan endast med några få ord uptaga en mindre del deraf. Emedan Hr Dalman äflas med att försätta LandsSekret. och LandsKamerer. uti en annan ställning, än de af ålder innehaft, så ber jag att få uplysa Hr Dalman, att uti 1734 års instrukt:n framstår LandsSekreltn egentligen såsom Landshrns skrifvarebiträde, enär det i nämnde instrukt:n heter, att LandsSekretm skall vara Landshrn till biträde och i hans embetsförrättning honom bistå. Dessa uttryck synas, åtminstone enl. mitt omdöme, icke innebära någon af de qvaiifikationer, som Hr Dalman vill gifva LandsSekretm. Det vill snarare synas mig, såsom hade den nya instruktin först Den 6 December e. m. 49Ö upfattat LandsSekret.- ocb LandsKamerer.-befattningarne ur deras rätta synpunkt, "enär nämnde embetsman deri kallas föredragande och afdeln:schefer, såsom de verkligen äro.
Besinnar jag delta och tillika finner, att Utsk. i sin hemställan gått tillväga med en varsamhet, som lemnar Konungen fullkomligt tillfälle att vidtaga alla de ytterligare förberedande åtgärder, Han kan linna nödige för alt ej förhasta sig, och hvilket visserligen är högst nyttigt i en sak af så maktpåliggande beskaffenhet som denna, hvartill slutligen kommer, att man vet, att ingen fara är för handen det någon brådstörtande förändring i skolväsendet kan ske, emedan dess närvarande inrättning i sig innehåller en tillräcklig vis inertiae lill allt behöflig! motstånd emot brådstörtande åtgärder; så tror jag, att det äfventyr, som den motsatta sidans talare frukta af ett bifall till Ulsk:s betänk., verkligen är vida mindre, än de sig föreställa. 62 Den 1 Februari e. m. Jag har blott velat erinra om och framdraga detta af motståndarnes yttranden, på det att man må finna, att i sjelfva saken nästan alla de, som i dag hafva yttrat sig inom detta Stånd, äro hufvudsakligen af samma tanka, fastän de kommit till olika slutsatser. Hr Silfverstolpe, Fredr. Otto: öli ett ämne af den vigt, som det, hvilket under större delen af denna dag utgjort föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, torde billigtvis fordras, att äfven jag, i följd af innehafvande befattning, yttrar några ord. Jag tror, att i denna fråga, likasom i de flesta, som äga ett stort samhällsintresse, det ofta händer, ali man, utan att egentligen vilja det, går allt för långt. Jag tror, att man å ena sidan varit för mycket af den mening, att det nuvarande allmänna systemet för undervisningen icke kan tillvägabringa så goda resultater, som det med förbättringar kunde göra, och 'att man satt för stora förhoppningar vid det nya systemet. Jag tror åter på den andra sidan, att man alldeles för mycket velat förkasta sistnämnde system och endast fästa sina förhoppningar vid det nu gällande. Det är i allmänhet orätt att tala om sig sjelf; men den uppfostran jag fått och den plats i samhället jag genom Konungens nåd innehafver, tvingar mig att i möjligaste måtto vara opartisk i denna fråga.
Öfver träden såg jag vårdkasar eller lägerbrasor hänga inne i den gula dimman som klumpar af smältande järn, och när jag plirade med ögat påminde raden af grå tälttoppar om en disig kust i båkars tjärsken. – Detta eldsken, – hviskade jag till kamraterna, – är ett grant äpple med många kärnor, och vi få ha plitarna redo. Men vänta, det var inte ryska ... Hörde ni på de båda förposterna, som ropade till hvarann! Så sant jag lefver var det inte vårt eget dyra modersmål. Om jag inte hörde sju gånger fan, så ta mig fan! Hur jag kom ned ur furan? Jag minns det knappt. Åt alla sidor skakade jag räckta händer och rycktes mellan blå och gula rockar från omfamning till omfamning. Hur många efterlängtade hälsningar hade jag ej här i den aflägsnade obygden att framföra, hur månget öfverståndet äfventyr att beskrifva! Jag gick allt längre in i lägret, ibland buren, ibland dragen, ibland mottagen med skallande löjen, då man fick syn på min trasiga narrkåpa, rundt hvilken de utstående fiskbensspröten vickade vid hvar rörelse. Inom mig brusade det af glädje. – Jag har bref till kapten Bagge! – ropade jag. – Länge sedan skjuten! – Jag har också bref till Cederstjerna, löjtnanten ... – Skjuten! Jag snubblade på en död häst, som med ett stelnadt grin nästan sveddes af en pyrande stockeld. Regnet hade släckt lågorna, och i den belysta röken bakom bränderna såg jag en sittande ring af bistra officerare. Mellan dem låg rak lång på marken en man med pälshufvan neddragen och kappkragen om ansiktet. Jag ville stiga öfver honom och viftade med brefpacken, men en hand grep mig i skuldran, och kort och barskt hejdades jag af orden: – Är du från sansen? Ser du inte att det är hans majestät? Då slog jag hop klackarna samt förde handen med brefpacken mot hufvudet, och tårarna, som brusto fram, runno utför kinderna.
Efterplock från industriutställningen i Göteborg, ett par föregående n u m m e r af Idun har j a g sökt fästa uppmärksamheten vid, att en icke J8l obetydlig del af de utställda föremålen v o r o frukter af kvinlig slöjdskicklighet, flit och företagsamhet, och j a g h o p p a s därigenom hafva visat, att det kvinliga arbetet varit ganska väl representeradt å denna utställning. Det torde dock för m å n g a af Iduns läsarinnor, särskildt för husmödrarna, vara af ett visst intresse att erfara något o m de öfriga utställningsföremålen, särdedeies o m s å d a n a artiklar, s o m äro föremål för daglig k o n s u m t i o n eller p å ett eller annat sätt äro egnade att gifva väckelser och uppslag till n y a sysselsättningar eller förbättrade metoder för det kvinliga hemarbetet. sjlj O m vi då följa den något banala, m e n eljes icke s å oäfna regeln, att » m a t e n är halfva f ö d a n », så börja vi m e d den grupp, som i katalogen fått namnet näringsoch njutningsmedel. Vi skänka vårt erkännande åt utställarne af mjöl, gryn och hvarjehande kvarnprodukter, åt Bauer # • Söners, Göteborg, delikata bröd, skinkor, gåslefverpastej m. m. Ä n n u större u p p m ä r k s a m h e t egna vi å l Skånska konservfabrikens utställning af konserverade grönsaker samt bär och bärsafter, äfvens o m åt Göteborgs konservfabriks utmärkta inläggningar af lax, makrill, konserverad fiskfärs och fiskbullar s a m t finare köttkonserver, pickles m. m. D e s s a fabriker representera en för Sverige tämligen n y industri, och på hvilken sida vi än må befinna oss i den välsignade tullfrågan, m å vi väl dock kunna vara öfverens därom, att det bevisar bristande fosterlandskänsla, om vi köpa utländska varor, när vi k u n n a erhålla s v e n s k a af s a m m a eller bättre kvalité för ett lika godt pris.
Ehuru jag lika med Frih. Cederström finner, att R. o. Ad. hvarken borde eller kunde vägra remiss å Hr Liljehööks väckta motion, så, då likväl grundlagen alldeles icke förhindrat R. o. Ad. att låta denna remiss åtföljas af de anmärkntr, som R. o. Ad. kunde finna för godt att dervid göra, men R. o. Ad. alldeles icke begagnat rättigheten alt göra de anmärkn:r, som nu blifvit med rälta gjorda, ehuru ej i rältan tid, att nemi. understödet borde lemnäs, ej såsom gåfva, utan såsom ett lån på billiga villkor; så anser jag R. o. Ad. derigenom redan vid motionens remitterande hafva uttryckt sin önskan, alt gåfvan måtte heviljas och att det vore inconseqvent handladt af R. o. Ad., att nu göra annorlunda. Jag anser derföre, att Ståndet nu, för bibehållande af conseqvens i sitt handlingssätt, bör lemna sitt bifall till Ulsk:s betänk., och röstar på denna grund för bifall dertill. Hr von Hartmansdorff: Jag har från början ytt rat, att jag ingalunda har något emot gåfvans beviljande, sedan behofvet blifvit behörigen utredt. Men då man bär förklarat, att Ståndet skulle begå en inconseqvens, om det återremitterade detta betänk., och då man äfven yttrat att SlatsUtsk. skulle hafva begått en inconseqvens, om det ej tillstyrkt en motion, som blifvit ifrån R. o. Ad. remitterad; så beklagar jag, att SlatsUtsk förut under riksdagens lopp, medan mera penningar ännu funnos qvar, ej haft samma mening om remisser ifrån R. o. Ad.; ty i sådant fall hade ej så många K. propos:r blifvit afslagna, hvilka äro remitterade ej blott ifrån R. o. Ad., utan äfven ifrån alla de öfriga Stånden. Ej heller hade då så mångå motioner blifvit afslyrkta, hvilka något hvar ibland oss hafva väckt.
Afgifter för Tidningar och Tidskrifter 36,533. 37,518. Frakt af resande och gods med Diligensoch Person posterne 235,128. 245,083. Summa 1,307,705. 1,348,677. hvarvid anmärkes, att den mot föregående år minskade inkomsten af resande och gods med Diligensoch Personposterne härrör derifrån, dels att personbefordring på vägen mellan Köpenhamn och Korsöer upphört sedan jernbanan mellan dessa städer öppnats, dels att nämnda slags befordringar mellan Roeskilde och Kallundborg blifvit lokal, sedan ångbåtsfarten förlagts från Kallundborg till Korsöer-. Öfver-Post-Amtet i Hamburg 29,848. 25,980. ') Obs. att skillingar uteslutas i specialmen inberäknas i slutsummorna. Öfver Post-Amtet i Lybeck 10,748. 10,891. Posternas befordring öfver land och mindre sund, med privata ångbåtar m. m 590,341. 606,492. D:o öfver Lilla Bält 8,000. » D:o med Postverkets ångbåtar m. m 154,516. 142,070. D:o mellan Köpenhamn och Bornholm 2570. 2534. Andra årliga utgifter 86,247. 68,637. Oförutsedda och extra ordinära utgifter 5378. 8040. Förhöjning i Post-Embetsmännens kontorshyror . 10,000. i 0,000. Och när inkomsterne utgjorde 1,307,705. 1,348,677. Blef altså öfverskottet af Postintraderne 16,054. 83,362. Lägges härtill öfverskottet af Telegrafväsendet . 16,210. 4-0,914. Belöpte öfverskottet i helt till 32,264. 124,276.
CreditSedlar, på 1, hvilken Summa han sig till godo bein knat provision med 8 Rtdr 15 sk.; menför återstoden en Banco-Attest ä 2219 Rtdr 11 sk, 4 r.-st.. insatte för Riksgälds-Contoirets räkning och svarande emot 3,328 Rtdr 41 sk. CreditSediar: af hvilket förhållande ganska tydligen sköojes, att åtminstone största delen af den uttagne Summan icke blifvit använd till invexling af några' gamla och till vidare omlopp obrukbara Smärre Credit - Sedlar, hvilka i sådant fall ti 1 Riksgälds-Contoirét skolat Iefvereras. Ett annat mera påtagligt missbruk har ägt rum med den Summa af 5,000 Rtdr, sura Handlanden i Götheborg Sven Hammar, efter Konungens Befallningshafvande» derstädesFullrnakf, låtit genom sitt Ombud under den 14 sistledna Augusti uttaga, och hvilken Summa utgjordes af 1.000 st. Credit-Sedlar på 2 R:dr, 2000 st. på En Rtdr och 3000 st. på 16 sk., eiler tillsammans R:Jr 5,000, Commissarieme, hvilka, genast efter detpenningafne voro utlemnade, fingo anledning misstänka underslef, skyndade, att uti Skrifvelse till Konungens Befallningshafvande under den 1 g i sistberörde månad begära, det matte,' innan någon utvexling företages, ordentlig inventering hos bernälde Handlande anställas, fill utrönande, huruvida de uti Riksgälds-Contoiret erhållne Små-Sedlar verkligen till orten ankommit. Bihang till Riks-St. Prot, 1S17 • /£/£. i'.de Saml> N:r mj. l8io Stats-TJtskottets Betänkanden.
Riksdag uppkomna för skotts-for dr an : medelst användande af1 två femtedelar utaf den ränta, som på femprocents-lånen årligen beräknas, samt Odlings-lånen: medelst årligt erläggande af 0 procents ränta och åter. gäldande dessutom af en femtedel af det lyftade beloppet årligen, sedan . första andelen fått utan capital-afbetalning begagnas i fem år, hvad de större Odlings-lånen och i tre år, hvad de mindre Odlings-lånen beträffar, I sammanhang med frågan om återbetalnings-vilkoren för Bankens Fastighets-lån bör ej förbises den inverkan, som de så kallade omsättningsoch transportlånen derå egt och ega. Omsättning benämnes inom Banken den operation, då ny egare till en intecknad pant ikläder sig det derå qvarstående lån, saint derföre afgifver sin skuld-förbindelse. Transport kallas deremot den i Författningarne gifna tillåtelse, att, i fall en Gäldenär antingen vill i förtid betala hela Banco-Utskottets Betänkande IV.-o So. sitt, lån, eller ock erlägger mera i afräkning på Capitalet, än som för året fordras, öfverskott et utgår såsom nytt lån på annan pant till Lånsökande, som sig dertill anmält, sedan dess handlingar förut blifvit granskade och godkända. Så väl omsättningar som transporter blefvo vid sista Riksdag bibehållne, endast med den förändring, hvad de sistnämnde angick, att maximi-summan, som förut ej var annorlunda än i ett gifvet förhållande till pantens värde begränsad, då inskränktes till högst 6000 R:dr (Banco-Regl. pag. pö).
För de förra eller bevärings-soldaterne, hvilka under sina öfningar äro tillhopaslagne med stammen och i förening med denna utgöra den egentligt aktiva delen af arméen, måste munderingen äfven för fredsbruk vara nära nog lika med stammens, så väl för hehöflig omsättning af arméens reserv-förråder, som för att undvika det menliga och stötande afbrott i utseendet, som skulle uppstå, om soldater, hvilka tillhöra samma trupp, voro olika beklädda. För de sednare, eller bevärings-rekryterna, så är en mera fullständig mundering, i synnerhet hvad beklädnaden vidkommer, ej allenast obehöflig utan äfven öfverflödig. För denna del af bevärings-manskapet är kasken (krigshufvudbonaden) äfvensom vapenrocken utesluten, och som lifplagg endast blusen föreslagen. Blusen är föga kostbar, passar lill hvilken person som helst, tillåter under sig nyttjandet af egna kläder och kan lätteligen blifva ett nationelt plagg, genom dess nytta vid de flesta borgerliga förrättningar. För att med hänseende så väl till blusen, (det egentliga exersisoch arbetsplagget,) som med en större del af beväringsbeklädtiadens öfrige persedlar, kunna tillskynda staten en bestämd fördel genom befrielse från anskaffningen, så bör bevärings-manskapet ej allenast tillåtas, utan äfven uppmuntras att, emot den Den 11 Mars f. m. 165 i munderings-tariffen upptagna slitnings-ersätlning nyttja egna modell-enliga persedlar. Vid bestämmande!. af ifrågavar. slitningsersätlning, liar raan ansett hvarje persedel äga samma brukningstid som för stammen är fastställd och derefter uträknat dess värde, för den tid han årligen af beväringen begagnas.
Jag vill härvid anmärka att om ett så beskafFadt förslag antages, skulle icke någon annan gräns med afseende pä sådana föreskrifter gifvas, än den om arbetet vöre af större eller mindre omfång. Detta är någonting allt för relativt i begreppet, för att derpå skall kunna grundas någon D e il 11 Februari. 35flT laglig föreskrift, hvarföre jag yrkar att R. o. Ad. mätte bifalla Utsk:s Betänk. tlr von Troil, Samuel Gust.: Jag har begärt ordet' mindre för alt ingå i bedömande af frågan i sin helhet, än för att yttra några ord med afseende på de arbetares sedlighet, som varit använda vid den södra stambanan. Den talare, som bär bör jade discussionen, har vitsordat det förhållande som i detta hänseende egt rum vid Statens vestra stambana, och då jag under loppet af de 2:ne år sorn jernvägsarbelen i Skåne bedrilvits, haft tillfälle att ganska noga följa dessa förhållanden, kan jag också intyga, alt hela den arbetspersonal som derstädes blifvit använd, gjort sig känd för eli sedligt och i allmänhet godt upförande. Jag tror att orsaken härtill ligger i det sätt hvarpå jernvägsarbelena organiseras. Vid dem, som stålt under Öfverste Ericssons högre ledning, har vanligen ställts så till att alla arbeten, så vidt ske kunnat, utfördts pä beting; men det har icke varit den enskilde arbetaren, sorn erhållit betinget, utan arbetena indelas i s. k. Schackt-lag, bestående af omkring 16 personer, hvilka schacklin" arbeta i bolag. Det är således naturligt, att den ena pådrifver den andra, hvarigenom också upstår en håg för arbete och ansträngningar, som öfvergår vida hvad hvarje enskild arbetare i ilen vägen kan prestera om han arbetade endast för egen räkning. Följden häraf (»lifver också den, att vissa schackt-lag samlas ofta innan arbetet sedvanligen lager sin början och fortsätta detsamma utöfver den tid som annars varit bestämd. Inga klagomål hafva således öfver arbetare inom Skåne försports, och då man antagit såsom princip att hvarje arbetare, som icke kan förtjena åtminstone l
Om fördenskull en främmande person förskingrar sådant gods, så är det icke stöld; men om en tjenare gör det, så straffas han såsom tjuf. När så är, kan jag icke inse, hvarföre ej äfven det är stöld, när tjenaren förfar min egendom. Utsk:s förfarande är således att gå på sidan om saken; ty ingen lärer väl kunna bestrida, att det är alldeles detsamma alt förskingra anförtrodt gods som att förstöra hvad som är lemnadt under ens värd. Detta mäste dock närmare exprimeras, och det sker genom införandet af ordet förfar, på sätt både af Hrr von Hartmansdorff och Cederschiöld, samt äfven, jag vågar påstå det, af mig blifvit tydligen ådagalagdt. Gr. Sparre: Jag beklagar alt Frih. Rehbinder glömt 12 kap. H. B., eljest skulle han finna, att enl. denna lag förskingring af anförtrodt gods i vissa fall straffas såsom stöld. Jag har sagt att förskingring, begången af tjenare, bör straffas strängare, än af andra personer, och detta öfverensstämmer fullkomligt dermed, att då förskingring, verkställd af främmande personer, straffas mildare, så straffas förskingring af tjenare strängare. Att emellertid förskingring af anförtrodt gods äfven kan straffas såsom stöld torde, på sätt jag nyss bade äran nämna, Frih. Rehbinder kunna se af 12:te kap. H. B. Jag bar ansett det vara min pligt, att härom uplysa R. o. Ad., på det att Ståndet icke mätte under den fortsatta diskussionen öfver delta ämne blifva fördt bakom ljuset. Hr Cederschiöld: Jag instämmer fullkomligt med Gr. Sparre deruti, att man under diskussionen icke bör föra R. o. Ad. bakom ljuset; men icke desto mindre synes det mig, som Gr. Sparre sjelf bade gjort det; åtminstone måste jag bekänna, alt jag blifvit dragen bakom ljuset genom Gr:ns första yttrande. Om jag icke misstager mig, upgaf nemi.
All rörelse är farlig, om den icke ledes af lag och ordning; all rörelse i naturen ledes utaf en viss af Försynen stadgad ordning; ali rörelse kan urarta, och derföre måste gränsor för densamma sättas. Jag tror alt denna andliga rörelse aldrig hade upslått, om sanningen ensam hade fått verka. Sällan har den visat sig i andra församlingar, åtminstone i Norrland, än der raan har mycket långt lill kyrkan; der hafva personer, som det synes, skiljt sig ifrån församlingen, men på ett ganska oskyldigt sätt derigenom, att de i all ordning uti hemmen förrättat sin Gudstjenst. Då denna icke kunnat af vederbör:de öfvervakas, så hafva förledare der insmugit sig och inledt folk på villovägar, och en gång dit komna, hafva de icke kunnat återföras. Jag säger, att dessa rörelser icke hade varit farliga om da icke blif vit underblåste af illvilliga menniskor som med berådt mod hafva förledt dessa församlingar. Sålunda har Erik Jansson och andra i mörkret och på hemliga vägar, såsom genom bref, sökt underhålla dessa rörelser, hvilket genom laglig undersökning blifvit offentligen ådagalagdt. Sådant har väckt mycket ondt, Häromdagen hörde jag på en sammankomst en ganska from läsare yttra, att dessa samfund, hvilkas nit han icke kunde gilla, voro ledde af skälmar. Jag tror äfven att dessa rörelser underhållas af sådana personer, som helt obetänksamt ropa på frihet, men glömma att sätta lagen bredvid, och att frihet utan lag oftast urartar till sjelfsvåld, hvilket lika väl kan Önnäs i andligt afseende, som i verldsligt. Hvar och en måste 332 Den 21 Juni f. m. medgifva, alt menniskan icke liar något angelägnare än vården om sin själ, men för att kunna underhålla denDa vård, mäste hon likväl slå under någon högre ledning, emedan menniskan i denna fråga verkligen icke är mäktig att fullkomligt sköta sig sjelf, oaktadt all den frihet Gud förlänat henne. Likaledes kunna icke eller samhällen lemnäs helt och hållet åt sig sjelfva, så vida de skola ega bestånd, och någon ledning är således uödvändig. En hjord ulan herde är snart förskingrad.