Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ej kan gerna påstås att det är likgiltigt eller för organismen helt och »hållet oskadligt, att från densamma inom kort tidrymd borttaga två, tre ja fyra »librer blod.» — Hvad således homöopathien redan länge förkastat och i sin praktik pä det nogaste jemväl aktat sig för i ändå vidsträcktare mening, än ofvanstående yttrande angifver: det är just den, af Herr Professor Huss’ erfarenhet Stats-U(skottets Utlåtande M 123 (Fortsättning). 81 jemväl vitsordade, menligheten, ja skadan af de sedan gammalt i allopathien uppgifna, »skenbart bevisande slutsatserna för åderlåtningens nödvändighet och så »kallade rationela användning», hvilka ock inför honom nu ramlat på en gång för hans senkla erfarenhet.» Heder åt hvarje fördomsfri allopath, som, med denne utmärkte läkare och trogne naturåskådare, så öppet och ärligt medgifver, att »clen homöopalhiska lärans behandlings af lunginflammationen jemväl i sin mån medverkat tdl hans många egna, sorgfälligt anställda och för honom öfvertygande rön och försök, hvilka, äfven enligt homöopathiens föresyn, stadgat den bestämda åsigt, han sjelf numera antagit och hyllar i denna del af therapien! Det skulle väl icke heller vara omöjligt, att ju, vid allopathiens fortsatta försök och erfarenheter, än ytterligare modifierade eller alldeles förändrade åsigter i äfven många andra delar af therapien kunna vinnas, under enahanda jemförelser emellan både den homöopalhiska lärans behandling af jemväl andra sjukdomar och allopathiens hittills häfdvunna rationela sätt att i motsvarande fall gå till väga. Är det då rätt och skäligt, att Rikets Ständer skola låna sig till motsättande af och hinder emot homöopathiens offentliga, praktiska pröfning till den medicinska vetenskapens fortfarande nytta? 4:o
Jag anhåller sålunda i hvilketdera fallet som helst om afslag på Utsk:s förslag; och jag skulle tro, att det ej är att stärka statens credit, att under en tid, då man talar om att göra statslån och att förbinda enskildas credit med statsverket, vilja utsätta blott ett års prescriptionstid för assignationers uttagande. Jag anhåller således om afslag på betänk, i denna del. Frih. Boye: I den framställning, Gr. Cronhjelm nu gjort, har han så rätt, att äfven andra skäl, men måhända öfverflödiga, skulle kunna till stöd derför åberopas. Den här föreslagna prescriptionen skulle innebära en motsägelse Den 17 Juli f. m. till ali rättskänsla, och jag begär derföre att i allo fri förena mig i Gr. Cronhjelms framställning och anhållan om afslag å denna punkt af Utskts betänk. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Här äro tvenne saker att skilja emellan: den ena är den prescriptionstid, inom hvilken medlen skola utreqvireras, och denna är redan bestämd genom prescriptionsförfattningen af den 8 Sept. 1824, och den andra, hvarom Utsk. nu gjort förslag, är att, sedan anordningen erhållits, en prescriptionstid måtte utsättas, inom hvilken man skall uttaga den gjorda anordningen. Det är icke möjligt att erhålla .någon ordning i räkenskaperna, om icke någon tid bestämmes, inom hvilken sådant bör ske. Man kan ju på samma dag, man erhållit anordningen, lyfta penningarna; hvarföre skall sådant då uppskjutas längre än ett år? Olägenheterna deraf visa sig äfven vid landtränterierna; ty då penningarna ej lyftas, kunna ej landtränteriets och landscont:s räkenskaper öfverensstämma. Allt hvad man skulle kunna medgifva vore, att fordran ej skulle gå förlorad, sedan anordning blifvit beviljad; men att dock anordningen icke blifver gällande, om den ej inom ett år uttages, utan alt fordringsägaren i sådant fall måste begära ny anordning. Derjemte borde jemväl någon lid utsättas, inom hvilken ny anordning skall begäras.
Ty fastän barnen der i sitt oförstånd varit elaka mot mig och den lilla Johanna, så kände jag dock, att jag höll af dem och att jag skulle få vederqvickelse i deras lag. Äfven sorgens tid går, om också med snigelns gång. Af sekunderna blifva minuter, af minuterna timmar, af timmarna dagar, af dagarna veckor, af veckorna månader. Omsider randades den dag, då jag åter fick begifva mig till Persgård, der skolan hölls i år likasom året förut. På vägen öfverfölls jag af en outsäglig smärta, jag saknade ju min lilla trogna följeslagerska, min kära lilla Johanna, och tårarna runno åter utför mina kinder. Men ju närmare jag kom målet, desto mera fylldes mitt hjerta af behofvet att träffa mina andra skolkamrater. Jag tyckte, att jag ville taga dem alla i famn och gråta ut vid deras bröst. De skulle dela min sorg, och i deltagandet skulle jag finna en ljuflig tröst och hugsvalelse. Huru grymt blef jag ej besviken härutinnan! De första barnen, jag träffade der på gården, hade ej ett ord af beklagande till mig, och jag kände nu, att jag ej heller önskade något deltagande af dem, blott de ville låta mig vara i fred. Men den första fråga, de ställde till mig, var den, hvar jag hade gjort af Liatorpamor. Ack, hvad det ordet ref grymt i de finaste strängarna på min själs strängaspel! Kunde de ej låta den lilla gudsengeln få ro i grafven för deras dumma öknamn? Jag blef intet ond, ty jag hade redan då en känsla af, att menniskornas oförstånd och lust att förlöjliga äfven det heligaste är långt större än deras grymhet. Men jag ville gråta. Och det var endast med den allra största möda i verlden, som jag kunde återhålla mina tårar, för att ej göra mig löjlig i barnens ögon. Men det var ej nog med denna första elakheten. Snart kommo flera barn omkring mig. Och så var der ett, som ropte: »Se der ha vi Enkemannen!» Enkemannen, Enkemannen skorrade det nu i mina öron från alla kanter. Och barnen skrattade, som om de lyckats hitta på det roligaste ord i verlden.
Hagar igenkände hofmästaren Antonius Pape, nu som alltid väl friserad, i krås, livré, knäbyxor, silkesstrumpor och skor med silfverspännen, såsom etiketten fordrade vid presidenten Kurcks hof, men i en allt annat än hofmässig belägenhet. Bredvid honom låg en sönderslagen karaff, hvars skärfvor sårat hans högra hand och som troligen innehållit rosenvatten, prepareradt med mynta. Den olycklige hade, i ett öfvermått af nit, fördristat sig ut på det hala för att bereda sin husbonde en vederkvickelse och låg nu där som en halshuggen tupp, hvilken fläktar med vingarna, ur stånd att resa sig. Hvad är det? hördes presidentens röst från hytten. Ack, nådig herre, förlåt, jag är dödens man; jag blöder ihjäl! Det är icke farligt, det är en rispa i handen, försäkrade Hagar, under fåfänga försök att uppresa den fallne. Ack, du söta lilla ängel, hjälp mig nu i min sista stund; du ser ju mitt blod rinna i bäckar på golfvet! kved den olycklige hofmästaren, i det han grep flickans hand och för hvarje rullning af fartyget åter tumlade kull med hufvudet ned i läsidans grop. Hjälp mig på fötter, kära kattunge, eller låt mig åtminstone dö med hufvudet uppåt, jag har redan fått slag! Du är ju så godt som mitt eget gudbarn; jag har varit med på din kristning, du lilla välsignade tatterska! I detsamma erinrade han sig, att hans herre med mera skäl kunde göra anspråk på titeln af gudfar, och tillade: Ja, jag menar hans nåds guddotter, och si därför måste du hjälpa mig, när jag låter mitt lif för min husbonde ... Pape skulle krypa långs väggen till trappan, så skall jag hjälpa honom till hans säng; icke dör han af den rispan, tröstade Hagar med illa dold munterhet. Hofmästaren följde rådet och lyckades slutligen uppnå den säkra hamn, som han aldrig bort öfvergifva. Hagar knackade på presidentens dörr. Stig in! Den mäktige magnaten låg där lika hjälplös som hans ringaste tjenare, men han behöll sitt klara hufvud och var klok nog att i stillhet invänta bättre tider.
Den 20 Augusti /. m. got gamma. Jag skulle tro, att stor skada skef,’ om Siifvermyntet tillåtes till utförsel. Det skulle hända efter en realisation , att en fördelaktig conjunctur föranledde, att man växla-i de sig till SiHver i Banken, och utförde det* då endast sedlarne blefvo qvar i Banken. Siifvermyntet geck ur landet, och hvad rörelse skulls vi då hafva? Sådant skulle åstadkomma en stor skakning i det hela. Jag hemställer således, att Utskottets förslag måtte bifallas. Herr Cederschjöld: Jag finner visserligen Utskottets afsigt välmenande och berömlig, att göra inkommandet af Silfver j landet möjligt Och lätt, och att hindra dess utgång; men det är overkställbart. Jag tror att man bör lern-: na Silfret fritt att gå ut och in. Oaktadt det ej har prägel, är det dock en värdemätare, ett mynt, och man bör ej missunna våra köpman, att i stället för att försämra Coursen, kunna betala sina skulder med Silfver, om de hafva öfverflöd deraf. Således tror jag att det åtminstone bör sättss i likhet med oarbetadt Guld, som af Ridderskapet och Adeln redan äc bestämdt till 5 procent. På samma grund somt Utskottet föreslagit att ducater af utländjkt guld skola fritt få utföras, ser jag ej hinder att ja Riksdalrar matte få utföras, ty de äro ock af utländskt Silfver. Högst bör Silfvermynt hafva samm* tull som oarbetadt guld, eller 5 procent. Ridd. 0, Aå Prot, VII. Band. 802 Den 20 Augusti f. m. Grefve Cronhjelm: En värd ledamot har yttrat, att det vore förmånligt för Staten, att inblanda sig i näringajroe, då den såg, att den eller deo ,näringen vore skadlig. Jag Ertmar till den värde talarens eget bedömande, huruvida ett fritt begagnande af Capitaler kan vara skadligt för producenten; för Staten är det visserligen icke skadligt oai det är fördelaktigt för deD enskiidte; ty statens vinst afindustrien är icke annat än summan af de enskildes.
Den värde Ledamoten föreslår, att ”RiksgäldsContoiret bör gå i förskott för alla FilialDiscont-Sedlarnes inlösande.” Emedan RiksgäldsContoiret har ett obegränaadt Creditiv på Banquen, och alla RiksgäldsSedlar måste vid. anfordran af Banquen inlösas, är det förra egentligen blott ett serskildt Departement af den senare. Verkan vore således 'ullkomligt enahanda, om förskottet utgåfves i Riksgäldseller BancoSedlar: I håda fallen ökades Banquens skuld, och missförhållandet emellan denna och tillgångarna. Följderna häraf äro lätta att beräkna. Herr af Darelli tyckes i 7:de puncten af Bilagan frukta, att RiksgäldsSedlarne kunde falla i värde, och tror detta säkrast kunna förekommas derigenom, att ”Banquen hädanefter ej utgåfve någon Sedel mindre än ioo eller 5o R:dr, och RiksgäldsContoiret alla smärre Sedlar,” helst han förmenar, att ”det mynt, som är i stundligt behof, ej kan förlora i gångbarhet och 'värde." Den värde Ledamotens fruktan, att RiksgäldsSedlarne serskilt kunde falla i värde, är ganska onödig. Förhållandet emellan Riksgäld och Banco skulle otvifvelaktigt förblifva oförändradt, om än aldrig så mycket Riksgälds-Sedlar utgåfvos. Men håda slagen skulle otvifvelaktigt falla i värde, i förhållande till massans förökande; och detta kunde omöjligen förekommas genom Den 2 Januarii. 19 ”Mynlets stundliga behof och gångbarhet." De Franska Assignaterne och de Danska CourantSedlarne voro visserligen gångbara. I första puncten af Bilagan, talar den värde Ledamoten om ”Kustförsvaret ” såsom första vilkoret för vår sjelfständighet, samt yrkar i ^:de puncten, att Amortissements-anslaget dertill borde användas. — Aldrig kunde 75o,ooo R:dr om året sämre användas, än på försvar af kuster, som af ingen fiende oroas.
På många ställen betas den naturliga ängen ända intill sent på hösten, då den af fuktighet och regn blifvit så uppblött, att kreaturens tramp derå menligL inverkar på det blifvande årets skörd. Stundom blifva ängarne ej eller om våren skonade för betning, hvilket medför ännu skadligare följder. Men i bredd med denna, hos allmogen nästan allmänna oaktsamhet, har likväl kännedom om artificiella ängars lilldanande allt mer och mer börjat att sprida sig. Efterdömet, hemtadt från Adeln, Presterskapet och Ståndspersonerne, har inverkat på allmogen, och det händer ej sällan att klöfver och timotei yppigt frodas på den mera välmående bondens åkerfält. Efter allt torde det omdöme icke vara vågadt, alt en fortsatt fred, återvunnen kredit, i handel och vandel, samt en förbättrad penningeställning otvifvelakligt skola inom några decennier bringa jordbruket på en så fördelaktig ståndpunkt, att, livad som för 3o år sedan var endast en from önskan, kommer att blifva en bestämd verklighet. Ett stort hinder finnes likväl för jordbrukets fortkomst uti den mängd sten, som på de flesta ställen besvära Länets jord, och som åstadkommer svårighet för landtmannen, att vid jordbruket begagna sådana redskap, hvarigenom jordens ändamålsenligare brukning och bearbetning kan åstadkommas. För att i någon mån fästa uppmärksamheten på vigten och angelägenheten deraf, att stenbrytning sker, och en större jordyta derigenom göres tjenlig till jordbruksväxters framalstrande, har hos härvarande Hushållningssällskap fråga blifvit väckt, att af dess fond afsätta en viss summa, för att tills vidare användas såsom lån åt sådane jordbrukare, som vilja verkställa utdikning af mossar och kärr eller stenbryta och odla stenbunden mark. Åtskilliga föreskrifter hafva blifvit föreslagne, till förekommande deraf, att lånen må till andre, än det afsedda ändamålet, användas. Men då Hushållningssällskapets tillgångar äro obetydliga, är det att befara, att, om än ändamålet till mindre del vinnes, fördelarne af stenhrytningsåtgärden i allmänhet icke kunna ernås, derest icke
I anledning håraf få Utskotten vördsamt anföra: att, hvad redovisningen för Creditivet vidkommer, Utskotten uti sitt den io:de sisth October meddelte utlåtande, vid återremissernes besvarande, redan tillstyrkt en så beskaffad redovisning, som nu blifvit ifrågasatt; och hvad åter angår de för District-Magazins aniåggningarne förslagne Spannmåls Lån, samt derå tilläfventyrs blifvande öfverskott, hafva Utskotten ansett redovisningen för nämnde Låne-anslag stå i sammanhang med den utred - Stats-Utskottets Betänkan den. 8r utredning af Allmänna Magazins-Inråttningens skulder och tillgångar, som K:gl. Stats-Contoiret får sig anförtrodd, och för hvilken redogörelsen koinmer att undergå enahanda granskning, sorn hittills åtföljt Allmänna Magazins-Inråttningens Råkenper. I alla fall torde Höglofl. Ridderskapet och Adeln, samt Högvordiga PresteStåndet ej finna någon betänklighet vid att afven instämma i det tillägg, rörande granskningen af redogörelsen för Allmänna Magazins-Inråttningens behållningar, som at de andra 2:ne Riks-Stånden, enligt hvad ofvan omförmålt år, blifvit påyrkadt; hvarjemte Utskotten, till Höglofl. Ridderskapet och Adelens, Högvordiga PresteStåndets och Hedervärda Bonde-Ståndets bifall, hemställa det förtydligande Vållofl. Borgare-Ståndet, vid den 4:de puncten af Utskottens Betänkande om Creditivets användande, trott vara af nöden, nemligen att afhandlingarne om Spannmåls leverande, för behöfvande orter, må uppgöras emellan Konungens Befallningshafvande och Leverantörerne , utan att desse sednare hafva att skaffa med utborgningen till undsåttningstagarne.
I detsamma hördes ljudet af portklockan, och innan ännu mrs Blake hunnit stänga dörren, syntes tvenne personer komma in ifrån gården. Det var portvakten, hvilken följde en främmande, i hvilken Alf, då han kom närmare, igenkände sin reskamrat, den stackars Meyerkopf, som ändtligen sluppit ur sin oförtjenta fångenskap. — Ah, ni har då fått mitt bref, med underrättelsen om vår upptäckt; det var lyckligt att ni kom för att bekräfta densamma, — utropade Wehler vid hans åsyn, i det han sköt undan doktorn, som stod framför honom, öppnade dörren ånyo och, åtföljd af Alf, som tog ljuset ifrån Tipps, återvände in i det mörka likrummet. — Finnes hon här verkligen? Har ni sett henne, är det hon? — frågade den lille tysken ifrigt, sedan han helsat på Alf, hvilken icke träffat honom, sedan han i ett så bedröfligt skick lemnade värdshuset vid Aukwood. — Ja, det tyckes icke vara något tvifvel, att denna qvinna, som nu ligger här död, verkligen varit den tyska zigenerskan vi sökt, ty vi hafva funnit hos henne skinnpungen och papperet, som Morris skrifvit, och till och med det lilla silfverspännet, hvarom ni talat, — sade advokaten helt och hållet ignorerande, att det var Meyerkopfs mor, hvarom han talade. Denne syntes imellertid icke mycket upprörd, han nickade blott vid åsynen af de saker Wehler visade honom, närmade sig hastigt den döda och stannade utan någon synbar rysning öfver detta hemska och smärtsamma återfinnande, framför den eländiga bädd, der den döda hvilade. Han lutade sig ned, granskande dessa oigenkänneliga drag, som en gång tillhört en ung och vacker qvinna, vek undan hennes gamla tröja och fäste sina blickar skarpt och länge på venstra sidan af hennes bröst, der några svartblå hieroglyfiska tecken voro tatuerade i den torra och skrumpna huden.
Arbete, arbetstid och normalarbetsdag. Under ofta använda ord dölja sig ej sällan rätt betydande begreppsskiftningar. Låt oss därför anmärka, att vi här med arbete uteslutande förstå arbete i samhälls-hushållningslärans mening; sålunda: en mänsklig kraftansträngning, hvilkens ändamål är att frambringa en ekonomisk nyttighet (ett ekonomiskt "värde")—d. v. s. att frambringa något, som kan tjäna att tillfredsställa människors ekonomiska behof. Yttersta driffjädern till allt arbete är sålunda (det ekonomiska) behofvet — och på samma gång bestämmer behofvets storlek i viss mån den nödiga arbetsmängdens storlek. Ett exempel skall förtydliga detta. Ur ekonomisk synpunkt består den hufvudsakliga skillnaden mellan den civiliserade människan och vilden däri, att den förra äger en oändlig mångfald ekonomiska behof, hvilka för den senare äro fullkomligt okända—och hvilka alla ovillkorligen kräfva arbete för sitt tillfredsställande. Medan en vildes lif mycket väl kan tänkas vara i det allra närmaste arbetslöst, är det därför all civilisations grundlag att hvarje dag af civiliserat lif måste köpas med en viss mängd arbete, med en viss åt arbete egnad daglig tid, som ej får underskridas. Då produktionsmedlens natur och civilisationens samt samhällets beskaffenhet äro gifna, finns det blott ett sätt att minska denna minsta behöfliga arbetstid (minimalarbetstid)—och det är att öka arbetets intensitet (spänstighet och alstringsförmåga). Det är sålunda af stor vikt, att vi i det följande ej förgäta, att arbete ej blott mätes (till mängden) af sin långvarighet utan ock af sin intensitet. Under det arbetets uppgift att "frambringa något, som kan tjäna att tillfredsställa människors ekonomiska behof" gaf vid handen tillvaron af en viss minimalarbetstid, är å andra sidan arbetets egenskap att vara "en mänsklig kraftansträngning" grunden till, att det finns en maximalarbetstid, som icke får öfverskridas, så vida ej arbetarens kroppsliga, intellektuella och sedliga lif skall lida därunder—så vida ej arbetet skall få den värkan, att det (alldeles tvärt emot sin yttersta uppgift) dödar civiliserat lif i stället för att alstra och vidmakthålla detsamma.
Tills själfanklagelsen dök upp, gråten stockades och ångesten dref henne bort från sorgens balsam, bort från ensamhetens friluft ned igen, där hon var. Hjärtat hungrade — än ägde hon lyckan att betrakta de dyra dragen. Mot de deltagande kvinnor, som vid sorgebudskapet skyndat in för att bevara hennes barn från förruttnelse, var hon kall och oresonlig. Hon tog emot deras hjälp som en själffallen sak, för henne voro de af mindre betydelse än bladen på locusträdet därute. Och de väntade ingen tack, dessa hustrur och mödrar med de fasta, skarpa blickarna, de arbetsmärkta händerna. Kanske erforo de ett svagt förakt för den omplanterade blomma, hvilkens sunda förnuft de icke gåfvo stort för. — Bed dem gå sin väg — kan jag icke få vara ensam, kvidde hon trött. Slutligen gingo de alla. Det var natt, luckorna stodo tillskrufvade, Arne Göthe låste ytterdörren och vände sig om med lampan i hand. — Ja, nu äro vi ensamma, Tora, ensamma. Tung var gråten i det tomma, dödstysta huset. Stilla och hvit låg hon med is om sig under lakanet — deras enda lilla skatt. Ännu ljöd hennes röst från hvarje vrå. — Åh, Arne, förstod du att hon skulle dö — säg? Det är så tomt och slappt i mitt hufvud — blott några timmar sedan — Jag var som förlamad, sade han brutet och mildt. Nu förstår jag, hur länge jag anat det. — Åh, jag klagade — jag var en furie — jag mitt hjärta brister, gif mig mitt barn, mitt barn. I tröstlös längtan for hon omkring med gestalten böjd, med händerna utsträckta, och hennes make gick efter och sökte lugna henne i sin famn. Ack, deras kärlek till hvarandra syntes dem som en vissnad gubbes kyliga smekning. Barnet var allt, barnet var deras hjärtas kärlek. Det är vår i Förenta staternas Öster. Ännu i går var det vinter, och om några dagar blir det sommar. Våren födes färdig i en enda jätteprocess. Ett ljus, en grönska, ett öfverflöd, som värkar på mänskligheten likt elektriska slag. Lätta, skära lufttoner, idel mjuka konturer, och oändligt högt på ett blått hvalf sitter den matt gyllene solen.
"Ja det tror jag honom nog om", sade nu Annchen, "det är inte första gången han visar sin svartsjuka." "Så mycket större skäl för oss att söka komma ut ur staden", inföll Joseph von Bierich. "Om någon af mina bekanta finnes i Wallensteins här, och jag är säker på att många dylika finnas, ska' inte munkkåpan förmå skydda mig, så mycket är säkert." "Men hvart skola vi fly?" hviskade Annchen bestört och ända till det yttersta rädd. "Bara vi komma ut ur staden, sa styr nog Gud våra steg", svarade Joseph von Bierich förtröstansfullt. Öfferallt på gatorna svärmade lutheraner och katoliker om hvarandra. I hvartenda hörn var det mer eller mindre blodigt slagsmål. Våra båda förklädde älskande höllo en gång på att bli indragne i ett dylikt slagsmål. Joseph von Bierichs kännedom om munkarne kom honom dock väl till pass. Mot sin vilja måste han likväl nu predika korståg mot lutheranerne, och detta gjorde han stående på en hörnsten, så kraftigt, att alla lutheranerne i en enda blink jagades från platsen. "Det är förfärligt", yttrade han derefter till Annchen, under det de skyndade framtill stora torget, för att derifrån leta sig en väg ut till landsbygden, "men jag kunde icke handla på annat sätt." "Inte förebrår jag dig", svarade Annchen och tryckte ömt hans hand, "du har ej kunnat handla på annat sätt för att rädda oss." På stora torget var en förfärlig villervalla. Menniskor, hästar, kanoner, allt blandades i en gräslig förvirring, genom hvilken dock hördes detta rop, i början dämpadt, sedan starkare: "Svensken kommer!" Joseph von Bierich och Annchen trodde knappt sina öron när de hörde detta, men de skulle snart få bekräftelse på denna glada tidning. Skyddad af sin munkdrägt gick Joseph von Bierich fram till en grupp officerare, som han såg vid ena hörnet af torget, höjde sin hand och uttalade den betydelsefulla formeln: "Pax vobiscum." Officerarne korsade sig andäktigt. Den föregifne patern fortfor: "Är det sant, att den gudlöse kättarkonungen är i antågande?"
Utskottet liar piöfvat och erkänt ämnets vigt och derigenom för sig afgjort frågan: om det tillkommer att derefter lösa frågan: huru under missväxtår nöden skall afhjtlpas. Jag bekänner mig hafva varit bland de förste, »om i Allmänna Besvärsoch Oeconornie-Utskottet förslagit 2 Millioners Creditiv, på sätt samma Utskotts Betänkande innehåller. Jag vidblifver samma yttrande. Halfmesurer äro skadlige, åtminstone opålitlige. Örn blott En million nu skulle anvisas och 3:ne consecutiva missväxtår inträffa, tvunge Landets nöd Konungen att sammankalla Rikets Ilögloflige Ständer till Urtima Riksdag, sorn medförde stora omkostnader, då resultatet i alla fall måste blifva medels anvisande. Jag vill härmed ingalunda hafva sagt, ej eller har (JecoriomieUtskottet så tillstyrkt, att högsta Magten skall directe inblanda sig i Spannmålshandel genom någon Magazins-Direction. En olycklig erfarenhet talar deremot. Ifrån Högloflige Utskottens nu afgifna Betänkande skiljer jag mig vidare deruti, att jag icke tillstyrker redovisningen, på sätt 1323 års Ständer föreslagit, utan såsom Herr Kammarherren Rosenblad i sin reservation uppgifvit, under det jag deruti instämmer, att Creditivet till disposition anförtros åt Konungen, *■ f Stats* samt Oec,-UtsA. Ankom till Exp. Utsk. d. t9 Jan. 1830. Utlåtande, med anledning af åtskilliga väckta motioner om Spannmålshandel för så val Kronans sorn Enskildes räkning, Districtoch Sockne-Magazins anläggning m. m. Piil Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens gemensamma handläggning, dels ock endast till sistnämnde Utskotts, hafva följande