Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den sista värda Talarens framställning om underdånig skrif - 3o Den 21 April f. m; veise till Kongl. Maj:t synes mig innefatta detsamma, som Utskottets Betänkande innehåller. Utskottet har nemligen föreslagit, att Kongl. Maj:t skulle, sedan vederbörande blifvit hörde, efter sig företeende omständigheter, i Nåder afgöra, om och hvilka borde få tillgodonjuta Kronans andel uti desse Bevillningsmedel, Att härom hålla ytterligare undersökning, anser jag för öfverflödigt, enär saken genomgått alla instancer i Domstolsväg, och hela frågan här nu reducerar sig till, om man skall öfverlemna tili Kongl, Maj:t att låta nåden gå framför rätten, och bevilja den föreslagne afskrifningen. Grefve Cronhjelm har sagt, att Utskottet icke anfört några skäl för sitt tillstyrkande, men jag ber att få erindra den ädle Grefven, att uti reciten af Utskottets Betänkande äro de hufvudsakligaste af den värde Motionärens egna skäl upptagne, dem Utskottet funnit vara talande för afskrifning, och att Utskottet med detta förklarande trott sig kunna undvika att tvinga Stånden, att omläsa samma sak tvenne gångor. Det enda, som bör kunna anmärkas emot Betänkandet, är det, att Utskottet ej afslagit hela Motionen af det skäl, att personernas antal och namn ej deri blifvit uppgifna, men Utskottet ville icke begagna denna uraktlåtenhet af Motionären, för att åsidosätta det af honom åsyftade ädla och goda ändamål. Jag vill visst icke bestrida återremiss, men ber att få fästa Den 21 April f. m. 3i Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att något annat resultat af en så beskaffad åtgärd icke kan vinnas, än antingen afslag å motionen, eller vidhållande af Utskottets redan yttrade mening. Grefve Cronhjelm: Jag instämmer med Herr Tham i den åsigt att Herr af Billberglis nu afgifne anförande är af enahanda beskaffenhet med det Betänkande BevillningsUtskottet afgifvit.
Likaledes har, med Kongl. Maj:ts Nådiga bifall, och till förekommande af förluster för Banquen, det Beslut af Oss blifvit vidtaget, att Banquen må, i afseende på dem af sine egne Embetsoch Tjenstemän, som hafva Werkets medel under uppbörd, ega att, vid inträffande uppbörds-brist, för densamma njuta, uti upp - io5 bördsmannens tillgångar, lika formonsrätt med den, som Kronan i allmänhet, hos Dess uppbördsman, är eller kan blifva tillagd. Uti enahanda ordning, är det Stadgande af Oss beslutet, att de kallelser, hvilka böra af Concours-Domaren i Gäldbundet Bo utfärdas, skola, i händelse Banquen eger uti den afstådde Fastigheten Inteckning, innehålla, jemte uppgift om densammas primitiva belopp, underrättelse om den intecknade Fastighetens namn, Länet, Häradet och Socknen, der Fastigheten är belägen, sarnt, vid alla Sessions-tillfällen, så tidigt utfärdas, att, minst en månad före inställelsedagen, vetterlige Borgenärer må deraf kunna få del. §. 02. Det uti Kongl. Förordningen den 10 December 1741 faststäldta ansvar för utprångling al efterapade eller förfalskade Banco-Sedlar, håfve Vi, med Kongl. Maj:ts Nådiga samtycke, förklarat äfven böra tillämpas å utprångling af Riksgälds-Contöirets eftergjorda eller förfalskade Sedlar. §. 35.
Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande sökte väl också i öfrigt att tillhålla försa tillingarne att egna deras fattige en tillbörlig vård, och mången gång blef genom utslag bestämdt icke allenast hvad och huru mycket fattighjonet skulle erhålla i årligt understöd, utan ock, att kostnaden derför skulle drabba hela församlingen, utan afseende på roteindelningen; men emedlertid och så länge bestämda författningar saknades, kunde icke någon allmän ordning för besörjandet af denna vigtiga samhällsangelägenhet beredas. Otaliga tvister uppstodo, såväl emellan församlingarne inbördes, dels i fråga om inflyttade personers rätt till inflyttning och dels angående fattighjons rätta försörjningsort, som äfven emellan de fattige och kommunerne, angående behöfliglieten och beloppet af äskadt understöd. En af de svåraste olägenheterna var dock den, att fattigvården nästan allestädes var så ordnad, eller rättare sagdt vanvårdad, att tyngsta delen deraf drabbade icke kommunen, utan den enskilda barmherligheten, hvaraf följde, att den hårdhjertade undslapp med föga eller ingen uppoffring, under det att den ömsinte medborgaren måste vidkännas en så mycket tyngre börda. Genom 1847 års nådiga Förordning har denna oreda upphört och deraf föranledda olägenheter blifvit undanröjde. Men just den rättvisa fördelning af fattigvårdsbesväret, som utgör en af den nya författningens hufvudsyften, har i början af dess tillämpning framkallat missnöje inom många trakter af Länet. Sedan all fattigförsörjning öfvergått i fattigvårdsstyrelsens händer, att bestridas på församlingens gemensamma bekostnad, utan att något vidare tiggeri fick äga rum, fann man sig oförmodadt beskattad med dryga, förut i denna form icke vidkända fattigvårds-tillskott, så mycket mera betungande, som man ännu känbart led af dyningarne efter 1846 års missväxt, hvilken hade efterlemnat d}^r tid, ökad fattigpersonal och obetalda undsättningslån. För dem, som förut gifvit till fattigvården nästan intet och till de fattige efter godtfinnande, kändes det tungt, att nu nödgas hvarje år erlägga kanske ända till 2 tunnor spanmål och derutöfver för helt hemman.
Att tillökningen är en följd dels af goda år, eller åtminstone af uteblifven missväxt, dels af lättad arbetsförtjenst och dels af ofta inträffande hemmansklyfningar och jordafsöndringar, måste tagas för gifvet, men så knytas ock mången gång äktenskap under föga ulsigter till bergning, hvaraf den gifna följden väl är folkstockens tillväxt, men ock mången gång fattigdom och elände, större i den mån hushållet tilltager. Indelas landsbygdens folkmängd på landets arealvidd, uppkommer ett resultat, sorn visar att Länet är ganska glest bebodt, emedan icke mer än 418 menniskor belöpa på hvarje qvadratmil, men då man erinrar sig huru landet är uppfyldt med betydliga sträckor af skogar, huru det öfverallt har icke obetydliga sjöar, myror och andra för beboende oanvändbara lägenheter, blifver förhållandet i så betydlig mån annorlunda, att man kan med säkerhet antaga, det de egentligen bebyggda trakterna hafva ett mångfaldigt större antal invånare på qvadratmilen. Samma förhållande visar sig, om landsbygdens folkmängd fördelas på hemmanens antal, efter hvilken fördelning endast omkring 56 personer skola belöpa på hvarje helt mantal. Folkbildningen, som för ett tiotal af år tillbaka, då ingen enda socken ägde egen fast skola, inskränkte sig lill meddelande, dels hemma i föräldrahuset, dels genom någon tillfälligtvis antagen skolmästare, a( nödig Christendomskunskap, har i sednare åren genom folkskolornas införande i nästan de flesta socknarne utsträckt sig med snabba steg, och Norrlänningens fattningsförmåga samt naturliga förstånd har i betydlig mån underlättat arbetet. Det är endast i ett par socknar, der allmogen länge och envist motsatte sig folkskoleväsendets ordnande, dertill synbarligen förledd af några inom deras egna gränsor boende halfupplysla bond-advokater, hvilka lyckats tillvinna sig förtroende, men äfven på dessa ställen har den goda saken segrat, trots det starka motståndet. Så väl af dessa händelser, som af annat sura förekommit, har det emedlertid visat sig, att de socknar, som alldeles saknat sådane obehörige ledare, äro de, som äro mest tillgänglige för den verkliga upplysningen, samt 20 lättast att öfvertyga om deras sanna fordel.
Drufva anfört, nu skulle kunna med StatS~TJt$kotUts Betänk anden'. »365 en mindre betydlig Summa istandsättas, och Byggnadens ytterligare förfall så medelst förekomtnas samt att, då detta Slott innefattar utrymme ej allenast för Landshöfdingen till Bostad och Embetsrum utan oclc Arresier samt Spannmåls-Magazin m. m. en betydligare kostnad snart kunde blifva nödvändig till andre Lägenheters anskaffande för desse behof, sä framt ej reparation med första verkställes; Äfvensom, i afseende på inköp af LandshöfdingeBesidencé uti Vesterbotten, jemväl sig företer, att Landshöfdingen der, på ofvan anförde skäl, må böra förhjelpas till Embetshus samt det nu för hand varande tillfället, att en dertill tjenlig Gård för skäligt pris inköpa, altså synes böra begagnas; Och sorn en ny tillgång under Stats-Regleringen uppkommit, bestående uti de från Dannmark för Arén 1803 till och med detta år uteblefne Fyrings-ersättningsmedel 3.500 Rd Hamburger Banco årligen, hvilka, på sätt Utskottet uti yttrande den 1 1 denne månad, hos Riksens Högloft. Ständer anmält, nu komma att för den förflutne tiden ge. nom Kongl. Maj:ts Nådiga åtgärd reclameras, så har Utskottet trott sig böra hemställa huruvida ej Riksens Högloft.
Frågor hafwa uppstått: rw Huruwida den, som wid den förra utskrifningen utgått, eller self för sig legt, bör anses hafwa uppfyllt fin förbindelse om han efter stutad Fred ifrån stensten återkommer utan att annu hafwa upphunnit aldeen af 27 ar. 2:0 Om en Nägling pa hwilken lotten fallit alt wara FörstärkningsKarl, ma wid fyllda 2; ar, wara fran stensten fri, eller om han owilkvrligen bör tjena till Krigets stut, om det än blefwe aldrig sa langwarigt. z:o Om den som wid förra utskrifningen deltagit i lottning, eller för akt undgå lottning i lega, derigenom bör Den 3 Zulii, 961 anses hafwa uppfyllt fin Conscrlptions-plie: oaktadt han ännu sjelf är emellan 20 och 25 ärs alder. Hwad den första fragan beträffar anse Riksens Ständer i underdånighet utom all twifwel, alt den som sjelf utgatt eller sjelf för sig legt under den rid han bewistat Kriget äfwen uppfyllt denna nya Conferiptions-pligt; men skulle han, när detta förut ingangna Contrack genom ett Fredsslut upphör, ännu icke hafwa fyllt 25 ars alder, äger han ofelbart att för den återstående tiden uppwlla hwad genom den nu pa nya wilker stadgade Bcwärmgm blifwit föreskrifwet. Wid den andra fragan anse Riksens Ständer det Contract, som wid Förstärknings - Manskapets uppsättande uppgjordcs, och hwarigenom Förstärkmngs'Karlen förbands stena ända till Krigets flut, genom en senare Författning kunna rubbas. De rrv, att den som i denna tjenst hinner öfwer 25 ars alder, wäl ma räkna sig det tilt godo i afsende pa Lefia nya förbindelser, men skulle fraga uppsta cm riden för kjenstens fortsättande, kan den icke af annat an Contractets ordalydelse bestämmas.
Då emellertid, enligt Utskottets tanke, det är vida sannolikare att, efter fullbordad reglering, de från Biskops-embetena till lönereglerings-fonden ingående inkomster, i stället för att lemna öfverskott, skola befinnas icke ensamt förslå till Biskops-lönernas bestridande enligt den af Kongl. Majit föreslagna stat och att således ännu vid nämnda tidpunkt åtskilliga prebenden icke kunnat från Biskopslön skiljas och förses med egna pastorer, hemställer Utskottet, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att om, sedan inkomster från alla Biskops-embeten börjat att till lönereglering sfonden ingå och dessa inkomsters verkliga värde genom boställens och öfrige lågenheters utarrendering på längre tid blifvit tillförlitligen utrönt, befinnes att några Biskops-embeten ej kunna af lönereglering sfondens tillgångar, utan biträde af prebenden, förses med löner till de i 2:a punkten bestämda belopp, Kongl. Maj\t täcktes hos Rikets Ständer göra nådig framställning om beredande af medel till jemväl dessa prebendens utlösande. Stockholm den 24 September 1860. Reservation: af Herr Hjärne, H.: nJag reserverar mig emot Utskottets beslut i 2:dra punkten, och emot deraf i öfriga punkter föranledda förändringar 1 Kongl. Majits Proposition. Emot den grundsats, att Biskopar, i likhet med alla andra Statens löntagare, borde aflönas med bestämda belopp i penningar, kan visserligen inga giltiga skäl uppgifvas; men klokheten och det praktiska förståndet bjuder, att man, vid den lönereglering, söm Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 183. 47 sorn nu Sr i fråga, icke bör äfventyra ett afslag på hela reformförslaget, genom att framställa alltför stora anspråk pä eftergifter i gällande privilegier af Preste-Ståndet, utan hvilka eftergifter likväl inga beslut af de öfriga Riks-Stånden i denna fråga blifva gällande.
Om han icke under tiden dör af svält, är det sannerligen icke den " konstälskande allmänhetens " förtjenst, utan en följd deraf, att han skaffar sig ett torftigt bröd genom något mer eller mindre handt-verksaktigt arbete, som han vanligtvis företager alldeles invita Minerva och som sannerligen icke höjer hans konstnärskap. Staten gör ingenting för åstadkommande af monumentala verk. Museerna kunna icke köpa annat än småsaker. Alla samman bekymra vi oss bra litet om bildhug-garkonsten. Det är kanske icke heller vårt fel. Vi ha så mycket annat att tänka på: politik och festmiddagar, gaturenhåll-ning, nya jernvägar, läroverksreformer, välgörande basarer med eller utan förlofningsoch andra slädpartier, barmher-tighetsbaler, missionsböner, sällskapsspektakler, matinéer af konstälskare och konstälskarinnor, supéer af tråkighetsfräm-jare, operetter på Nya teatern och Mindre teatern, nykter-hetspredikningar, spelpartier, variétésföreställningar och mera sådant. Det der tager sin tid och äfven sina krafter, för att icke tala om pengarne. Men det är oundvikligt allt samman i ett stort samhälle, både i Stockholm och i Trosa, mest i Stockholm som dock, säga hvad man vill, är större än Trosa. Är det då underligt, att vi icke ha tid att tänka på konst, allra minst bildhuggarkonst? Och, uppriktigt sagdt, är bildhuggarkonsten i vår tid och vårt land, af det slaget, att den förmår väcka vårt deltagande i så hög grad, att vi för hennes skull vilja försumma de tusentals pligter och bestyr som samhället och sällskapslifvet ålägga oss? Vi kunna ha goda konstnärer, men deras konst är kanske något främmande för oss, som äro nutidsmenniskor med nutidskänslor och nutidssträfvanden. Den tid är länge sedan förfluten, då vi, d. v. s. våra förfader, voro intagna af den antika konsten eller åtminstone af den antikiserande konstriktningen. De trodde sig förstå denna, sådan den framstäldes af Sergel, och Sergel hade kunnat verka som en god tolk af den renaste stil och känsla, om han fått vara i fred för Gustaf III.
Detta trots, som uppdref Steinbergs vrede till sin yttersta höjd, var desto vådligare, som denne var känd såsom god fäktare och ifrig duellant. – Drag blankt, eller är ni förlorad! ropade flera röster varnande till Adolf, medan Steinberg ett ögonblick vägde mellan sin vrede och det skymfliga uti att angripa en så rustad motståndare. Men då den unge Skytte ej gjorde min af att följa detta råd, gick Steinberg honom med raseri in på lifvet. Adolf parerade flera stötar och begagnade ett ögonblick, då hans häftige motståndare gjorde ett nytt, misslyckadt utfall, för att ånyo slå honom med värjfästet i ansigtet. Åskådarne voro i begrepp att helsa denna lyckade, men ytterst oförsigtiga manöver med ett bravorop, då Steinberg gjorde ett nytt utfall och sårade Adolf i underlifvet. Ynglingen vacklade och föll i armarne på dem, som ilat fram att stödja honom. En af de närvarande skyndade genast till närmaste fältskärsstuga för att anskaffa hjelp åt den sårade, medan andra öppnade hans kläder och sökte hämma blodflödet. Föga kunniga i förbindningskonsten skulle de svårligen lyckats häruti, om ej en man, som hitintills på något afstånd promenerat fram och tillbaka i trädgården, såsom en ointresserad åskådare af striden, nu skyndat fram och biträdt dem i deras bemödande. Det var en reslig, mager och något krokryggig äldre herre af löjligt utseende, klädd i temligen luggslitna kläder. – Gif plats, gossar, sade han i en trumpetande ton, som utströmmade till hälften ur hans mun, till hälften ur hans näsborrar, – jag förstår mig på sådana här saker bättre än ni, och fullt så väl som våra tyska fältskärer ... Bah, fortfor han, i det han lutade sig öfver Adolf och undersökte såret, – den värjstöten gaf er icke respass till evigheten, unge man. – Hvem är dender? hviskade en i hopen. Herrn, som denna fråga gällde, tycktes hafva skarp hörsel, ty han svarade sjelf: – Jo, mitt namn är Skutenhjelm, och att jag är antiquarius kan ni se på dender gamle rocken.
St enskilde och nuvarande privatbankers upphörande äro tidens högljudda fordringar. NSgon slags minskning deremot af andra hittills anslagna fonder, öfver (27 millioner, för bankens alla laneoch kredilivrörelses grenar är ännu icke ifrågasatt och torde ej kunna blifva betydlig. Men huru skola berörde tidens billiga kraf kunna tillfredsställas, om nu Bankens hela upplupna vinst afstäs för att fylla Statens extra behof?! Skattas bikupan, Banken, sä nära, sä emotser jag, i stället för dess tillbörliga tillväxt i riksgagnelig verksamhet, dess ovedersägligen inträffande oförmåga att uppfylla alla industriens och näringarnes rättmätiga anspråk; ätminstone såvida det bestämda maximum för sedelstock, som icke motsvaras af metallisk kassa, skall bibehållas och utländskt lån undvikas. Att flera Bankens nuvarande låneoperationer äro för en Riksbank opassande medgifver jag gerna, men bästa sältet att förbättra det felaktiga i dess hittills stadgade, olikartade laneoch kreditiv-rörelser är att på ett för delägarne nöjaktigt och för Riksbanken betryggande sätt befrämja uppkomsten af filialbanker, som röra sig .endast med Riksmynt och att kraftigt understödja hypotheksföreningarnes till jordägares förmän syftande låneoperationer. Men för dessa vigtiga ändamål erfordras för närvarande Riksbankens alla möjliga krafter och tillgångar. Vid slutliga pröfningen, säger sednaste finanskommittéen, af företrädet mellan enskilde Banker, som utgifva egna sedlar, och sådana, som drifva sin rörelse med Rikets Ständers Banks sedlar, höra sorgfälligt öfvervägas å ena sidan fördelarne att hafva endast ett sedelmynt inom landet löpande och att en ökad vinst tillskyndas Riksbanken genom förlag åt filialbanker, å andra sidan de svårigheter, som äro förenade med nödvändigheten att vidtaga särskilda åtgärder till förstärkning af Riksbankens metalliska kassa i följd af den större sedelutgifning, som nämnde förlag skulle förorsaka. Så vida icke destoflera, och större, filialbankers samtidiga uppkomst ifrågasattes, skulle, synes mig, till en icke ringa del berörde svårigheter snart kunna öfvervinnas, om Riksbanken finge behålla hela sin nu upplupna vinst.
Då, vid innevarande riksdag, till pröfning förekommit väckt fråga om och i hvad mån oäkta barn, hvilka nu må taga arf endast efter egna barn och bröstarfvingar, böra tillerkännas en mera utsträckt arfsrätt, hafva Rikets Ständer, vid behandlingen af detta ärende, funnit sig böra taga i betraktande de förhållanden, som verkat till den nuvarande inskränkningen eller till oäkta barns uteslutande från alla anspråk på arf efter föräldrar och deras skyldemän, samt dervid funnit, att, på sätt jemväl egt ruin hos åtskilliga andra Europeiska folkslag, utvecklingen af vår inhemska lagstiftning i förevarande ämne ådagalägger, huruledes äktenskapet, såsom grunden för familjen, ansetts ensamt grundlägga den lagliga arfsrätten. Godkännande denna äktenskapets betydelse, enär de sedliga banden inom samhället, ej mindre än den borgerliga ordningen, kräfva någon uppoffring af de rättigheter, som hafva sin grund i den naturliga uppfattningen af blodsförvandlskapen, anse Rikets Ständer likväl denna uppoffring ej böra sträckas derhän, att dessa rättigheter helt och hållet omintetgöras genom förnekande af oäkta barns alla anspråk Expedilions-Utskoltets Förslag lill underd. Skrifvelse, N:o 40. 71 uti ifrågaställa hänseende, helst herörda grundsats såmedelst endast ställes i öfverensstämmelse med känslans och förnuftets allmänna uppfattning af det rätta. Att åter erkänna oäkta harn såsom arfvinge i den betydelse della ord i Svensk lag äger, skulle ej stå väl tillsammans med den allmänna föreställningen eller lagstiftningen i öfrigt, som ej antager andra arfvingar än de ur familjen utgångna och till slägten hörande medlemmarne, hvadan arfsrätt ock innefattar ej allenast rätt till egendom, utan äfven rättighet till andra personliga förmåner, hvilkas öfvergång till andra än äkta barn ingalunda öfverenssLiimde med familjens sedliga grund.
Majit i Nåder blifva uppdragit, att med dess locala kännedom, så länge han förmår, bibehålla en jemn. Styrelse öfver det gjorda arbetets framgena bestånd, och hvarföre Kongl. 403 Den 5 Januarii. Maj:t och Rikets Högloft. Ständer ville för honom låta anslå lämpeligt årligt Arfvode, och hvartill hans gagneliga och oegennyttiga bemödande säkert gjort honom berättigad. » Lades på Bordet. Herr Wingård, Johan, förenade sig till alla delar med Herr Hammarhjelm. Grefve Lewenhaupt, Charles Emil, hade inlemnat ett så lydande: Vördsamt Memorial! Den allmänna stagnation, sorn uppkommit vid de Svenska Pappersbruken, genom tillåtelse af utländskt Papper, torde afen och annan blifvit bemärkt; den är äfven i sjelfva verket så betydlig, att en stor del PappersBruks-ägare redan upphört och de öfrige snart måste upphöra alt drifva sina Bruk, så framt ej något medel vidtages till hämmande af den alldeles öfverflödiga Importen af utländskt Papper. Efter min tanka skulle det blifva en betydlig vinst för Kongl. Maj:t och Kronan, om de inhemske Pappers-sorterne i Stämpel-afgift uppskattades efter samma Taxa, som nu i Tuli erlägges för de Utländsha, och Införseln af de sistnämnde deremot inskränktes till Velinoch så kalladt fiirgadt Ritpapper, hvilka Sorter ej med fördel i Landet kunna produceras. Den 5 Januarii. 409 Åren 1813 och 1814» då intet utländskt Papper infördes, och förmodeligen lika myer ket som nu af denna vara consumerades, hörde man ej omtalas någon Pappersbrist; hvarföre skulle då nu, då undér nämnde Period Svenska PappersBrukens antal ökat sig i en betydlig mohn, något utländst Papper vara af nöden? Brist på inhemsk Lump kan aldrig uppstå, så framt läkaren har jemn afsättning på Papper: Skulle också man möjligtvis kunna förmoda, att brist på Rudimaterier inom Landet skulle uppstå; så kan man ju med mindre kostnad införskrifva Lump, än som nu användes till införskrifvande af Papper.
Ty häfvebogen och veftebröstet, med dess fetas offer, skola inbäras, att de skola varda veftad till veftoffer för Herranom. Derföre är det ditt och dina barnas till en evig rätt; såsom Herren budit hafver. Och Mose sökte efter syndoffrens bock; och fann honom vara uppbrändan. Och han vardt vred öfver Eleazar och Ithamar, Aarons söner, de ännu igenlefde voro; och sade: Hvi hafven I icke ätit syndoffret på heligt rum, efter det är det aldrahelgasta, och han hafver gifvit eder det, på det I skolen bära menighetenes missgerningar, och försona dem för Herranom? Si, hans blod är icke kommen in uti det helga; I skullen hafva ätit det in i det helga, såsom mig budet är. Men Aaron sade till Mose: Si, i dag hafva de offrat deras syndoffer, och deras bränneoffer för Herranom, och mig är så gånget som du ser. Skulle jag i dag äta af syndoffer, och vara vid godt mod för Herranom? Då Mose det hörde, var han tillfrids. Och Herren talade med Mose och Aaron, och sade till dem: Taler med Israels barn, och säger: Dessa äro de djur, som I äta skolen, ibland all djur på jordene. Allt det som ibland djuren tveklöfvadt är, och idislar, det skolen I äta. Men det som idislar, och är klöfvadt, dock icke tveklöfvadt, såsom camelen, det är eder orent, och I skolen icke ätat. Cuniler idisla väl, men de äro icke tveklöfvade; derföre äro de orene. Haren idislar ock, men han är icke tveklöfvad; derföre är han eder oren. Och svinet är väl klöfvadt, men det idislar icke; derföre är det eder orent. Af desses kött skolen I icke äta, och icke komma vid deras as; ty de äro eder oren. Detta skolen I äta ibland det som i vattnena är: allt det som spol och fjäll hafver i floder, i hafvena, och i bäckom, det skolen I äta.