Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig veterligen finnes, med undantag af Sverige, Norrige och Danmark, intet land, der någon civil-ledamot deltager uti krigsdomstols-förhandlingar; uti Frankrike är t. o. ru. actor militär, under benämning af capitaine-rapporteur. Då hvarje Svensk officer är förpligtad känna krigslagen, samt vid sitt inträde i tjenst uti densamma examineras, kunna de ej benämnas olagfarne, helst hvarje militärledamot är för möjliga misstag i domslut underkastad enahanda ansvar, som den civile, of Utsk. s. k. lagfara e ledamoten, hvars enda uteslutande åliggande dessutom inskränker sig till alt ensam ansvara för riktig rättegångsordning. Oberäknadt kännedom af den egentliga krigslagen, åligger det domaren i militära mål att vara hemmastadd i reglementariska, och krigsståndet för öfrigt rör:de, stadganden. Att till vanliga, vare sig öfvereller underdomstolars afgörande öfverlemna disciplinära mål, skulle otvifvelaktigt innebära fröet till krigstuktens förfall, till föga båtnad för samhällets säkerhet. Det af Utsk. åberopade skäl att Krigs-hofrättens ledamöter kunna, när som helst, ombytas, kan vara sannt i princip, men blir det ej i tillämpning. Visserligen äro de militäre ledamöterne derstädes ej inamovible, och böra ej heller, efter min tanke, så vara; permanente deremot kunna de nära nog få anses. Sedan 1824 sjelf ledamot af denna domstol , uti hvilken jag inkom i succession efter en afliden, flera år der tjenstgörande ledamot, har jag ej under denna 334 De 11 7 Maj c. m. tiel sett andra ombyten Un sådana, som vållats genom dödsfall, sjelfbegärdt afsked eller vunnen befordran till högre grad eller å annan ort. Genom aflöningens förändrande år 1827 fran, efter resereglemente, till tixa årliga arfvoden , tyckes en sådan princip vara de facto etablerad.
Men jag framställer allt detta ingalunda •isom ett Förslag , utan blott såsom tankar, törhända förtjent» af Utskottens vidare upplysta eftersinnande, så framt utlåtandet i allt lall skulla återremitteras. Kan åter denna utväg icke antagas; skulle opinionen både inom och utom Riksens Ständer oåterkalleligen kräfva Bevillningens nedsättning då återstod» olyckligtvis icke annat än skuldsättniug j det vill säga, qwfio au vöre då att anse såsom afgjord Ordningen komtne sedan tili undersökande »f sättet, vilkoren, följderna, med ett ord, *f qmftio quomodn, nien detta kräfver både theo»etisk* och praktiska insigter i Financeläran, och jag har följagteligen derom föga att säga. Utom det af Utskotten framställa Förslag, har jag äfven hort «tt annat nog allmänt omtalas, Innebärande likhet med Fransyska och Engeltka Fondema. Jemförd* med hvarandra, tychas hvart och ett af dessa Systemer hafva sinn fördelar och sina olägenheter. StatsObligatiom-h. sådana »oar Utskotten dem föreslagit, sy - Den 19 julli /, mi 543 na» mig vara mindre utsatta för vackling och vanvärde fasst visst icke derifr&n frikallade* StocksSystemet åter, skulle i våra serskilta Fiaanceförhåilanden äga det företräde, att det i en framtid icke kunde förleda till utgifvande af nya Bancoscdlar utan motsvarande réel fond, emedan Capitalet aldrig betalas, hvilket är fallet med Statsobligationer, vare aig successivt eller på en gång. Fonder äga äfven för dem som önska mycket bidrag för Capitalrörelsen, den egenskap, att erbjuda en oföränderlig tillgång.
Tin hals är som hwijt Elphenbeen, Brysten som Alabastersteen. Som Nächtergaal klingar tin Röst, När tu talar får iagh stoor tröst. I titt kött pryda tin senor, Rödt silke äre tine små ådror; Händer, Armar, alla Lemmar, Aff stoor skönhet thet alt glemmar. Ehwar tu träder strax en Roos Vprinner, Som een skön Turkoos. Jupiter aff Calistonis Skönheet betogs och Junonis; Men tu är fast mycket Skönare; Ey war Dido prächtigare. Paris han Venus tildömde Äplet, och Minervam glömde: Men om thet efter min dom ginge, För alla tu Guldäplet finge: Ty tin Skönheet migh behagar Såsom hände fordom dagar, Att Eyryale alla beweekte Och Sthenyo, när Ögon leekte. Hercules för Dejanira, Pelops för Hyppodamia, Æneas för Lavinia, Vtstodo fältslagh, för än thee Them finge, thetta märk och see! Medh Löpande Hippomenes Atalanta han wan, man läss; Så will iagh medh en starck Hielte Fäckta om tigh, fast han migh fälte. Laertes han köpte sin brudh Euryclea efter påbudh, Wore tu så för fint guld faal Köpte iagh tigh med liufligt taal. Och Amor tu är så hätsk och gram Som Enceladus geer tu flam. Om tu neekar iagh förkalnar, Som gräss aff Solen förfalnar. Tå Anaxarete hon försköt Iphis, han strax sitt lijf vtgöt; Jagh troor thet samma om migh talas, Om iagh ey aff tigh hugswalas, Altså Cupido Bogan spänd, Medh kärleek tu Jungfrwn vptänd. Hade iagh Apollos Skäckta Jagh tigh sköte att intet häckta; Doch intet felt, som honom förtröt, Tå han Cyrenes för Daphnes sköt. Ach saligh then dagh vprunne!
Rodret ligger i min hand, och plektron klingar, silfvertoner strömma! Vi fly från blodbesudladt vesterland: o, låt oss glömma! ' Garducci, som är så fulländad i sin uppfattning af den klassiska antikens skönheter, har ej nöjt sig sig med detta försök, hur väl det än utfallit. Ghenier och Foscolo, hvilka studerade den grekiska antiken, hafva endast i sina respektive språks versmått gifvit de grekiska skaldernas skapelser den form, som de tyckte bäst anslå dem. Car-ducci har velat drifva efterbildningen af de antika mönstren så långt, som det är möjligt. Med sina “ Odi Barbare “ har han infört något nytt. Han har öfvergifvit det alltifrån Dantes tid använda italienska versmåttet, han har uppgifvit rimmet och antagit, så vidt vårt öra det tillåter, den antika metriken, såsom Klopstock gjort i sin “ Messias “, Goethe i sin “ Hermann och Dorothea " och Longfellow i sin “ £vangelina “. En följd af denna nyhet är ock, att Garducci antagit en mängd antika vändningar. Måhända har han i detta hänseende någon gång gått för långt och blifvit oklar. Detta är ock ett af skälen, hyarför hans “ Odi Barbare “ ej genast slå an. Men för den, som läser dem flera gånger, skola de fina drag, h var af dessa sånger öfverflöda, säkerligen framträda.Vi återgifva här endast några verser ur den vackra sången, som behandlar den unge kejsarprinsen Napoleons död: Du dystre imperator, Hortensias son, du trodde q} och anade slik en lott ■ då du, inför Paris och verlden, döpte en konung af Bom ånyo. Sebastopols-saluten den vaggsång var, som lullade den lille i fridfull dröm; och som en fyrbåk kring Europa strålade härligt Vendo me-kolonnen. Men, ve! decemberkölden är svekfullt grym och ärans lager vissnar i fryskall natt och blomstren blekna eller knyta ofärdsbringande frukt och giftig.
Sparre bar velat antyda, att i sin ordning vore, att först bör man afgöra de framställda grundsatserne, och sedan huruvida man bör begära en på dessa fotad K. Propos. Jag vill fästa upmärksamheten på en enda fråga, nemi. att en af punkterne innehåller inskränkning i rättigheten för vissa personer att afverka skog. En princip kan visserligen uttalas, men icke så bestämdt som Ulsk.-n gjort. Kan man såsom princip säga, t. ex., alt en köpare under den första liden icke bör få afverka skog å sitt inköpta hemman, utan all, i likhet roed Utsk:n, ingå i detaljheslämmelser. Jag vill icke längre uppehålla mig vid föredragningssältet. Det må vara mig tillåtet, att, innan Ståndet öfvergår till hufvndsaken, med några få ord ingå i detalj, hvarigenom jag vinner det ändamål, att vid hvarje punkt fr&mslälla det förslag, jag anser lämpligt. Dervid må jag först uttrycka min tacksamhet till Ulsk:n för deras utmärkt sakrika och uplysande Betänk.; men jag tror icke, alt den väg,Utskm valt, nemi. att tillstyrka R. St. alt besluta vissa bestämda grundsatser och sedermera hos K. M. anhålla om utfärdande af en författning i enl. dermed, är den rätta. Mig förekommer, som böra R. St., med tillkännagifvande af deras bekymmer öfver skogshushållningens tillstånd i landet, uttala några bestämda grundsatser, och derefter hos K. M:t i und. anhålla om en Propos. i ämnet till nästa riksdag, i hvilket afseende jag anhåller att få upläsa ett af mig upgjordl förslag så lydande: Den 11 November f. m. 359 R.
Man går ut i f r h att inga naturliga grunder finnas att utestanga qvinnor frin hvilket som helst arbete, som d e kunna sköta, och att, nar man aflagsiiat de hinder man. nu har lagt qvinnorna i vägen, det skall visa sig, att de kunna sköta oandligt många fler arbeten an man hittills har funnit naturligt. Man går derifrån vidare och förklarar det för onaturligt att utestanga qvinnan fr511 att arbeta så långt och så vidsträckt, som hennes krafter racka till; man fordrar lagligt lika tillträde för qvinnor och man till. alla förvarf och man fordrar motsvarande utveckling och utbildning för qvinnorna som för mannen, så att det icke för dessa skall skapas ett konstladt företräde, som de till pä köpet sedan förvexla med ett naturligt. Härigenom får spörsmålet om qvinnans tillträde till förvarf en afgörande betydelse för alla sam halls klasser^ Det får det socialt genom att ställa qvinnan på samma samhallstrappsteg som mannen. och genom att göra henne lika myndig som mannen - det egendomliga i utvecklingen hitintills kan kortast uttryckas så, att man ansett henne för minderzrig. icke jemnhög med mannen, något som nättopp ypperligt låter förena sig både med all visad brutalitet och all visad ömhet emot henne -; det får det ekonomiskt, emedan qvinnans tillträde till alla förvarf hon kan sköta kommer att i vasendtlig mån förrycka alla bestående ekonomiska förhållanden, bade tillverkningsoch förbrukningsförhållanden. Fordringen på ratt till alla förvarf betyder då för den stora mängd qvinnor, soni redan nu ar förvarfsdrifvande och som tillhör de bredare samhällslagren, en fördelning på långt flera förvarf an de nu tillhöra. Man måste nämligen komma ihåg, att likasom det blott ar de ekonomiskt allra gynsammast stalda qvinnor förunnadt att hangifva sig till sysslolöshet eller tomma och onyttiga sysslor - och heller icke alla man äro ju arbetsamma eller hafva iiagon fruktbärande verksamhet -, så tilltager nödvandigheten för qvinnorna att arbeta, allt eftersom de ekonomiska vilkoren blifva mindre och mindre gynsamma.
STORMÄKTIGSTE ALLERNÅDIGSTE KONUNG! Sedan Eders Kongl. Maj:t behagat under den 6 November 1863 åt undertecknade i Nåder uppdraga att uppgöra förslag till ny tulltaxa för att underställas Rikets näst sammanträdande Ständers pröfning, har Eders Kongl. Majit, som an 1 - 2 sett detta arbete böra i flere delar ställas i sammanhang med resultaterna af redan öppnade underhandlingar om en Handelsoch Sjöfartstraktat med Frankrike, och i afseende å hvilken fråga nödiga upplysningars meddelande borde vara att från komiterade påräkna, låtit till Komitéen öfverlemna åtskilliga det omförmälda traktatsärendet rörande handlingar, med Nådig befallning att i anledning af deras innehåll underdånigt utlåtande afgifva. Enär vid inledandet af berörda underhandlingar för ett ändamålsenligare ordnande af Sveriges och Norges handelsoch sjöfartsförhållanden till Frankrike uttryckligen blifvit å Frankrikes sida förklaradt, att några eftergifter i fråga om de Förenade Rikenas sjöfart på detta land icke kunde beviljas med mindre än att såsom ersättning erbjödes hvarjehanda fördelar för Franrikes handel och industri genom väsentliga ned sättningar af tullafgifterna i Sverige och Norge å Franska exportartiklar, hafva, enligt den instruktion, som Eders Kongl. Maj:t låtit under den 31 Augusti nyssberörda år i detta afseende utfärda för Dess Minister vid Kejserliga Franska hofvet friherre N. G. Adelsvärd, af hvilken, jemte expedititionssekretaren F. Willerding, för Sverige, och byråchefen H. Bernhoft för Norge, underhandlingarne skulle bedrifvas, dessa bort, såsom antaget är, afse det dubbla ändamålet att afsluta både en sjöfartsoch en handels-tvaktat, hvardera på de grunder, som genom den nyssnämnda instruktionen blifvit bestämda. Enligt de deruti med hänsigt till ordnandet af sjöfartsförhållandena meddelade föreskrifter borde väl å de Förenade
»Men farbror ...», orden ville knappt fram, »farbror skall hjelpa mig.» Hon gick fram till honom och lade bedjande sin hand på hans arm i det hon såg upp i hans ansigte. Det var ett ogenomträngligt halt ansigte, som aldrig visade någon sinnesrörelse. »Inte denhär gången», sade han och strök hennes hår, lugnt och presterligt. Äfven hon sökte visa sig lugn. »Det är inte något hugskott», sade hon utan att se upp, »farbror vet att jag inte är så barnslig, som jag kan se ut ibland. Pappa har ju aldrig haft någon annan än mig, och jag har i tid fått lära mig tänka. Vi ha varit sådana vänner, han och jag, och om han riktigt inser hur detta ligger mig om hjertat, så säger han visst inte nej. Men han är så beroende af farbror, både i affärer och annars, och om farbror lägger sig emot det, så kan jag ingenting uträtta. Derför skall farbror hjelpa mig. Jag har ju alltid arbetat så träget, så snart det gälde teckning. Farbror har sjelf berömt mig så många gånger, och det har sporrat mig vidare. Nu har det blifvit en sådan lust, att jag inte kan låta bli. Farbror skall inte tro att jag tröttnar eller blir modlös, bara jag får egna mig åt hvad jag vill – träsnideri eller ritning eller hvad som helst i den vägen. Men för hushållet duger jag inte. Jag skall nog slå mig fram och göra er heder, bara jag får försöka. Säg nu inte nej.» »Barn, nu är du oförståndig.» »Nej, det är jag inte. Jag vet att det fordras arbete till allting, och att man bara skall lita på sig sjelf, – det har alltid varit stackars pappas fel, att han varit för slapp – det är också bara till att börja med jag behöfver er; se’n skall jag nog finna på någon utväg.» »Brukar jag låta pruta med mig, sedan jag en gång sagt ett nej?» Hon såg hastigt upp i hans ansigte. »Jag kan tigga mig fram, om det behöfs.» Hon gick mot dörren. »Selma!» Hans röst lät skarp. Hon vände sig om. »Försök inte några galenskaper. Förlupna barn och dårhushjon låter man polisen ta.
Begge dessa äro Stms Talmän, enligt deras ed, skyldige att lika vårda, och jag förmodar, att icke någon Talman kan, i anledning af Bevilln.-Utsk:ts nu föredragna Mern., framställa propos. på bifall till ett nytt tillägg, en ny s. b. klämm vid slutet af tulltaxan. Jag hemställer på grund häraf om propos. å Mem:ts läggande till handlingarne. Gr. Mörner, Carl Göran: Efter den förklaring den siste ärade talaren afgifvit om hvad i Talmanskonferensen förefallit, är det icke någon utsigt att få saken afgjord på sätt jag ansett ändamålsenligt. Man har antagit, att frågan vore af natur att kunna förfalla. I det hänseendet vågar jag vara af annan åsigt, än de båda sista talarne. Det förslag, som var af Utsk:t framstäldt, rörde, huruvida tulltaxan skulle öfverlemnas till K. M:t för att utfärdas, och jag tror icke att denna fråga kan förfalla, såvida taxan icke skall endast bland handlingarne i Riksdagsarkivet förvaras, utan verkligen skall till allmän kännedom och efterrrättelse utgifvas. Icke lärer väl två Stånds förklaring att de icke ingå på en sådan åtgärd kunna ovilkorligen förhindra densamma, utan skulle man just, om man icke ville öfverlemna tulltaxan till K. M:t, träda grundlagen för nära. Det är icke blott om vissa ordalag, som det är fråga, utan om sjelfva saken, det vill säga, om sjelfva den ifrågasatta åtgärden skall anses vara afslagen. I första förslaget förekommer, att »den af R. St:r med stöd af R. F:ns 57, 60 och 61 §§ beslutade Den 5 Juni. tulltaxa jemte underrättelser måtte till K. M:t i underdånighet öfverlenmas, för att utfärdas, de sednare så vidt de vinna K. M:ts nåd. stadfästelse».
3,207: 12 K~u.sföïliist, nziiklare-mfvode m. m. vid inköp af .. w obfigati~ner . 566: 39 Gfiha till Allmänna stipendiefondeh ...)) 100: - Behgllning till iir 1896 ... w 50,150: -. S ~ k u m i kronor 54,023: 51 Denna behållning iir placerad uti: Aktiebolaget Bergman-H~immel &amp; C: o 4 l12 % obligationer ... kr. 2,000: - Andel i en af Kopparberg-Hofors SAgverlcs-Alrtiebolag utgifven förbindelse .. » 2,000: - E n af Forsbacka \ Järnvglrsa,ktiebolag iitgifvan förbindelse . D 25,000: - Allmanna Hypotelrsbaiilrens 4 % obligationer .. ..) i 20,000: - Eu. i hiis i Stockholm intecknad förbindelse 2 1,1.50: - a l8 Leijonhufvud-Adlersparreska Stipendiefonden. utgörmde en genom testamentarisk gåfva af framlidna frii Aophie Adlersparre, född Leijonhiifviid, inriittail. fond. Genom utredningsmannon i fru Adlersparros bo (ten 16 oktober 1895 öfverlii~nnsde . k ~. 5,000: - Under gret upyliipnn rgntor . s 3s: 78 kronor 5, (. ) 38: ' is Behållning till 1896 kr. 5,038: CX Siiiiiinri Debet. Denna behiihing iii.
Jag kan ej säga, att jag anade, hvarom detta skulle komma att handla, men allt emellanåt genomflögo mig de mest besynnerliga känslor af glädje och rörelse. Dagen randades ändtligen liksom alla andra dagar, antingen de äro efterlängtade eller fruktade. Med ångbåt färdades jag jämte flere af de inbjudna på älfven ut till herr X:s (» gendom. Vid bryggan, där vi stego af, stod vagn och hämtade oss, ty stället låg ett stycke ifrån älfven. Alla gästerna voro tystlåtna och sågo högtidliga ut; de, som kände hvarandra, pratade litet, de andra tego och öfverlämnade sig troligen liksom jag åt undrande tankar. Då vi kommo fram, stod värden ute pä trappan och hälsade vänligt, men med ett allvarligt, nästan högtidligt ansiktsuttryck. Han var änkling, men han hade i sitt hus en äldre kvinnlig släkting, som också vänligt tog emot oss. Utan några langa inledningar fördes vi ut till bordet och placerades. Jag fick till granne en gammal kamrer, som jag något kände, särskildt hade jag haft att göra med honom vid herr X: s konkurs, och vi kom 1893 mo snart i samspråk med hvarandra. Men ingen af oss vidrörde det ämne, som efter all sannolikhet sysselsatte icke endast våra, utan äfven de öfriga gästernas tankar, nämligen det besynnerliga i denna middag och det egendomligt sammansatta bjudningsbrefvet. En känsla af grannlagenhet afhöll oss att tala härom. Middagen förflöt tämligen stelt. Värden var ofta frånvarande; ibland såg han nä- stan upprörd ut, liksom hade han svårt att återhålla tårarna. Slutligen kom desserten; herr X. reste sig hastigt upp, han var alldeles blek, och jag såg, att handen, med hvilken han grep o m stolens ryggstöd, darrade. Med en böjning på hufvudet gaf han en vink åt betjänten att bjuda omkring den sista » rätt e n », som han drog upp ur sin rockficka och lade på den silfverbricka betjänten räckte honom. Det var säkerligen den egendomligaste dessert, som nå- gonsin förekommit på ett middagsbord; den bestod nämligen af lika många förseglade bref som antalet gä- ster härinne.
Det ar således ester min oförgriplig» kanka endast en orätt lagtydning som wäliat, at sedan ar 1742 i;. §. af samma Capitel blifwit tillämpad pä dei sätt, at LomrllQar a landet harigenmn kunna rubbas. Kongl. Maj:tS Nädigst nieddelra krnpofition synes hafwa til föremal, ar förekomma det sive?, som kan göras medelst falska köp och origtiga upgifrer kil LonkraAsrs brytande. Detta stcr om lagens bokstaf följes och mi is:de §. förändringen göres med et E>. Dä är det öfriga tydligt, och behöfwcs ingen widare föreskrift. Denna finga är öm och wigrig: har bör bewaras äganderätten, Tredje mans rätt och äfwen ^rrenclators da han pa god tro stukat. De kwa förra äro likaså heliga, font den fednares; och de omtalte 14 HH. bewara de» ockla fu'lkommeligen da med deras tillämpning och jämnörande af sidst utkomna Loncaurs-stadga i anfrende kil Gäldbunden Man laglige» sörfares. Jag lör min del anstr endast Arnvinges rätt kränkt, om arfwejord skulle kunna förvaktas pa längre lid än Jnnehafwaren deraf lcfwcr: Jag wägar derföre förestå at end st §. i 16. Capitlct Jorda-Balken mätte ändras med dek ordet, at Ej mä köp bryta legostämma; det öfriga af Eapitlccbliswa ostördt, och allenast det tillägg göras, ac med Aetwejord ma förpaktninge» ripböra i och med Jordägarens död, efter laga ^ardags åtnjutande af För, paktären, hwarwid dödsfallet bords anses för upsagnkng.
Åtminstone ser han mycket nöjd ut, när han fått fatt i sin hyrvagn, och sedan han samlat det röda öfverstycket omkring sina axlar, som darra i oktoberkylan, begrafver han sig i sitt hörn, fortfarande uppvaktad af den herre i chapeau claque, som haft tillsyn om honom hela tiden. Illuminationen är nästan förbi. Ljusen flämta inne i de röda och gröna glasen, och i dessa nyckfullt uppblossande lågor af en slocknande fest får platsen framför Hotel de Ville någonting féartadt och drömlikt midt i det ännu vid denna sena timme så vakna och bullrande Paris. Kamraten lllustr. t idning för Sveriges ungdom, har utsändt sitt nummer för den 1 nov. med rikt omvexlande innehåll. Prenumerera med 5 0 öre å närmaste postkontor, då hela sista kvartalet erhålles, däribland det utmärkta julnumret. IDUN 1893 Sorglöshet. småttingarne komma ut på verandan om morgonen, vänta Karl oeh Ebba på y dem med sin nyhet. » Vår lille bror är död, » säger Karl genast, då farbrors barn bli synliga i dörren till sin veranda. De komma för att profköra nya vagnen oeh för att foitsätta kägelspelet, som de måste afbryta i går, när de motades in för att lägga sig. Nanny bär dockan tryckt till sitt lilla modersbjärta, Siri har en röd ballong och håller ängsligt fast i snöret. De bli stående på verandatrappan — Karl och Ebba stå nedanför i det starka solskenet. » Vår lille bror är död i natt, » upprepar Karl. För dem är allting lek. De leka, att en af dem är sjuk, ej orkar gå och måste få medikament — bröstsaft eller » medicinolja » — att dockan är stygg och får stanna inne och sitta i skamvrån, medan de andra äro ute och leka, att de resa till Stockholm eller äro hä- star och hundar eller gamla gummor, som stulta fram, stödda pä en käpp J ^tsx Ingenting är för dem att förundra sig öfver. De se ej heller förvånade ut öfver dagens nyhet, men de veta ej rätt, hvad de skola säga: Slutligen säger lilla Siri: » Vår farfar är också död » » Han är i himmelen, » tillägger Nanny, som är den äldsta och förståndigaste af de fyra.
» Skulle hon aldrig mera få höra de efterlängtade raska stegen i trappan? » Vid tanken därpå sjönk hon tillsamman i hopplös förtviflan. » Hur lyckliga hade de ej varit, han och hon, och hvad hade hon gjort för att förverka sin lycka? Hade hon inte uppbjudit alla sina krafter för att värna om hemmet och de sina? Hade hon ej ägnat dem alla sina tankar, all sin tid, hela sin varelse? » • » För lyckliga, » hade han sagt aftonen förut. Det gick öfver henne som en kall vind. » För lycklig? » Kunde man vara det? Hon satt länge med hufvudet i handen, och det var som tändes en svag ljuspunkt långt borta. » Hon hann med allt, hade tid för allt! » Hur ofta hade hon ej hört dessa berömmande ord. Men hvad hade hon väl egentligen hunnit med under detta gångna år annat än vara lycklig? Egoistiskt lycklig — ty för andra hade hon hvarken haft tankar eller hjärta. » Man skall vara människa framför allt » — nu förstod hon mannens ord och förstod, att kärleken hållit på att göra äfven honom till egoist, samt att han varit medveten därom, utan att kunna stå emot, därför att hon aldrig höjde sina blickar en enda tumsbredd öfver de egna intressena. Hon tänkte på tjänarinnan, som ängslats öfver sin far och begråtit honom och måst förrätta dubbla sysslor, utan att klaga. Hon själf, som hade namn om sig » att räcka till för allt » — hur illa hade hon ej bestått sitt prof, och hur hade ej andra tänkt på att bespara henne smärta. Hon kände Lina alldeles för väl för att inte förstå, att det varit hon som sändt återbud till gästerna, låtit duka af bordet och återställt allt i sitt rätta skick. Och hans mor? Det var en småsak, att hon förgått sig mot henne denna dag, då hon felat möt henne hvarje stund. Stackars gamla kvinna, hur ensam måste hon ej kännt sig i sitt sollösa, afstängda ruml Hur måste hon ej lidit af att se sig glömd och försummad! — Helst som hon älskade sin son af hjärtat!