Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då StatsUtsk. inbjudit R. o. Ad. att frångå sitt förra beslut i ämnet för att vidtaga ett annat; så har jag trott mig äfven kunna föreslå någon ändring i StatsUtsk:s nya förslag. Saken är visserligen ringa, men det synes mig höra till lagstiftarens värdighet, att ej gifva sådane föreskrifter, som den här föreslagna. Det är derföre, samt på det att stadga och ordning måtte vid erläggandet af riksg:s-kont:s inkomster i möjligaste måtto införas, som jag har tagit mig friheten att göra den hemställan, hvilken jag förnyar. Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att jemte det Hr von Troil yrkat bifall till StatsUtsk:s förevar, utlåt. N:o 201, Hr von Hartmansdorff föreslagit, att detsamma mätte bifallas med den förändring, att sednare delen af 6:te mom. från och med orden: ”dock må” erhöllo följande lydelse: ”om sådant underlätes skall i den försummade kapitalafbetalningen intilldess den verksfälles, 5 procents årlig ränta erläggas”. Hr Gr. o. Landtm:s härefter först till bifall å Utsk:s utlåt., och sedermera till bifall derå med den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändring, framställda propos:r, besvarades begge med blandade ja och nej, i anledn. hvaraf Hr Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. bifölle StatsUtskis utlåt. N:o 201, samt då 202 Den 32 Juni e. m. härvid ropades starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna att ja varit öfvervägande. Föredrogs ånyo Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ns d. 17 och 21 dennes på bordet lagda betänk. N:o 22, i anledn. af väckt fråga om den utsockne frälsehemmanen i Halland åliggande roteringsskyldighet.
Rådgifvare för andra förmenta öfverträdelser af Grundlagarnes föreskrifter, än dem, som Ansvarighetslagen af den 10 Februari 1810 noggrant uppräknar och bestämmer. Ibland de underdåniga rådslag, för hvilka 1840 års Konstitutionsutskott hemtat anledningar till anklagelser inför den Höglofl. RiksRätten, förekomma dock åtskilliga, till hvilka den i Regeringsformen åberopade Ansvarighetslagen icke ens af Hr Justitieombudsmannen kunnat anses användbar. Man hade då väntat, att han skulle förklara sig vara häraf förhindrad att i dessa delar utföra, eller åtminstone att ända till slutliga straffpåståenden fullfölja det åtal, som Konstitutionsutskottet, under förbiseende af Ansvarighetslagens bestämda bud, hastat att besluta. Men äfven denna rättmätiga väntan har ej blifvit uppfylld. När Hr Justitieombudsmannen icke kunnat från oftanämnde serskilda Ansvarighetslag, hvaruti alla de fall, då Konungens Rådgifvare må kunna inför RiksRätt tilltalas, äro specificerade, hemta någon anledning att söka ådraga de tilltalade bestraffning, har hans åklagarenit tagit sin tillflygt till allmänna Lagen och Rättegångsbalkens 1 Kap:s 12 §, hvilken stadgar ansvar för förseelser, som kunna förevitas domare i allmänhet. För att kunna lämpa denna lagparagraf till Regeringsärenden och till de rådslag derom, som inför Konungen afgifvas, har Hr Justitieombudsmannen fästat sig vid orden: Allmän Lag„ hvilka förekomma i 106 § Regeringsformen, men likväl i oskiljaktigt, genom ordet och antydt, sammanhang med hänvisningen till den serskilda Författning, som, för bestämmande af Konungens Rådgifvares juridiska ansvarighet, utaf Konungen och Rikets Ständer skulle varda fastställd. Sedan denna utaf samma Konstitutionsutskott, som boredt Regeringsformen och Riksdagsordningen, äfven föreslagne Ansvarighetslag blifvit utaf Rikets Ständer stiftad samt af Konungen antagen och den 10 Februari 1810 utfärdad, så borde det vara obestridligt, att, endast så vida serskilda den allmänna lagens bud i densamma åberopas, dessa må användas mot Konungens Rådgifvare vid åtal af hvad de, i sådan egenskap, gjort eller underlåtit.
Maj:t för Sig och kronan endast behålla tillsynen öfver grufvebrytningeus ändamålsenliga bedrifvande och grundskattens ordentliga utgörande; äfvensom bergslaget fästat uppmärksamheten dervid, att då detsamma vore pålagdt en extra beskattning af 1,200 R:dr årligen till bergsskolan i Fahlun, hvilken vore anlagd lill nytta för Rikets bergverk i allmänhet och icke för bergslaget isynnerhet, billigheten syntes fordra, det berörde summa finge qvittas emot bergsfriilsejordsafgiften jemte bidraget till presterskapets aflöning; samt att, uppå kommilterades derefter till de af hvarje församling särskildt utsedde, vid sammanträdet närvarande, ombud framställda fråga, ”huruvida socknemännen i allmänhet elier hvilka bland dem önskade alt hädanefter som hittills, äfven i händelse den af bergslaget medgifna inskränkning i dess privilegier i nåder fastställdes, leverera deras räntekol in natura till stora kopparberget, och jemväl mantalskolen, emot hittills åtnjuten ersättning för de sednare, eller hvilka åter ville för all framtid afsäga sig denna levereringsrätt och deremot ikläda sig skyldigheten att, utan uppsägningsrätt, alltid erlägga lösen efter blifvande, i behörig ordning fastställde, markegångspris, med penningar för liernmansräntekolen, samt att, i stället för mantalseller qvarntullskolen, betala mantalspenningar till det för denna ort stadgade belopp af 8 sk. banko’’, — Fullmäglige för Thorsångs och Stora Schedevi socknar i Kopparbergs fögderi, Rättviks och Leksands socknar med Gopa Tunlag i Neder Siljans fögderi, Säthers och Gustafs socknar, jemte Mockfjerds kapell under Gagnefs församling, samt dessutom af stora Tuna, uti Ofvanbron och Utombron indelade socken, Laxsjö bruk, jemte byarne Långmyran, Hästberg, Smälla och Idkerberg af Brobygge fjerding inom Ofvanbron, Silfsbergs och Skärsjö fjerdingar med Gränshammars bruk samt Rämsbygden, Holmtjern och Myggsjön af Hesse fjerding inom Utombron, tillika med delegarne i den så kallade Vestroten N.-o 145 i Svärdsjö socken, bestående af Öfre och Ytter Tenger, Lomborns och Björnåsens byar, under förebärande af dels ringa skogstillgång och dels utskogarnes alltför stora aflägsenhet från Stora kopparberget, för att kunna, utan kännbar svårighet, deras å dessa skogar tillverkade kol till Fahlun afföra, enstämmigt gifvit det svar, att de skattskyldige i ofvannämnde socknar, socknedelar och särskilda byar önskade för ali framtid blifva befriade från så väl räntesom mantalskolcns utgörande in natura samt förklaras berättigade att på föreslaget sätt liqvidera räntekolen efter årligt markegångspris och mantalspenningarne äfven kontant till det för orten stadgade be - 32 Kongl. l\laj:ts Nåd.
Vi behöfde tid, för att våra känslor, som varit bedöfvade, skulle återfå förmågan att tala, vi behöfde tid, för att allt, som blifvit förvridet inom oss själfva, åter skulle kunna dragas rätt och komma i läge. Vi talade icke härom den afton, då vi tysta gingo samman vid stranden under björkarnas ljusa blad. Men jag vet, att den kvällen spirade inom oss båda, hvad som sedan blef vårt beslut. Det var då vi första gången tänkte på det, som sedan kom oss att hyra det gula huset, hvilket ligger på backen, från hvilken man ser Stockholm som en underbar festad, badande i solsken, glittrande i gasens och elektricitetens bjärta ljus, hvari vattnet skär små mörka fåror, insvept i dimma, täckt af hvit bländande snö eller omgifvet af regndusk, mörkt, smutsigt och oformligt i alla linier. Hit var det också vi efter denna sommar af samvetsagg flyttade, sedan vi kastat loss från allt hvad som band oss i staden, och här lyckades vi till en början att genomföra, hvad vi tänkt, återfinna oss själfva och lefva ett lif, som var skildt, från hvad vi förut genomgått. Hur jag minns detta första år, och den sommar som föregick inflyttningen! Vi voro som barnen, hvilka varit fångna hos jätten och ängsligt trefvade oss tillbaka på de kända stigarna, som vi visste leda till hemmet. Vi voro glada och dock ängsliga. Vi njöto vår frihet, men vi hyste en hemlig fruktan att blifva ertappade på vår flykt från trollen och tvungna att återvända i deras krets. Vi voro på vår vakt för hvarje steg vi togo, vi stredo för att skydda våra lif, och inom oss märkte vi nya krafter vakna, nya möjligheter öppna nya vägar. Stilla och säkert återvände hos oss hela den känsla för lifvet, ur hvilken all lycka kommer.
Raab, önska att denna bana från Cathrineholm söderut icke måtte af staten byggas, skulle jag anse som en stor fördel, om Utsk:t kunde finna utväg för densammas snara utsträckning längre söderut, än till Norrköping, och således derföre göra ännu mer än K. M. i sin Nåd. Propos. begärt. Sedan jag anmälde mig att få ordet, har Frih. Stjernstedt med värma yttrat sig för banan genom Wermland, och jag tror för min del äfven att den är nyttig och nödig och bör Den 28 November f. m. 189 komma i fråga, då angelägnare banor ej taga statens medel i anspråk; men jag vill bedja Utsk:t härvid taga i noggrannt öfvervägande, huruvida icke för denna bansträckning, som kommer att utgöra en aldeles särskild del för sig, och der icke särdeles stor personal-trafik lärer vara att påräkna, det kunde vara skäl att försöka att göra banan mindre bredspårig och derigenom billigare än de stora stambanorna. Nära hälften af anläggningskostnaden skulle derigenom tilläfventyrs kunna inbesparas, och den ringare bredden utgör ingalunda något hinder för besörjande af ganska liflig trafik. Jag vill i detta afseende hänvisa till Belgien, der en sådan smalare bana finnes, på hvilken eger rum starkare rörelse än som sannolikt inom hundra år kan komma att uppstå på den föreslagna Wermlandsbanan. Frih. Raab: Jag anhåller att blott få i korthet genmäla Gr. Mörners yttrande. — Då staten nu en gång lagt den stora stambanan genom Westergötland i stället för genom Östergötland, hvilket jag för min del anser hafva varit ett stort misstag, — tror jag icke Sverige har råd att ytterligare bygga en dylik genom sistnämnda provins, blott för att få några mil kortare väg till Skåne, utan då är det bättre att begagna den väg man har, äfven om den resande får betala några rdr mera för hvarje resa. För det understöd, Gr:n i'slutet af sitt anförande lemnat min åsigt om byggandet af mera smalspåriga banor, är jag tacksam. — Hvad Gr:n anfört om den Belgiska banan, är fullkomligt rigtigt.
För att icke upptaga R. o. Ad:s tid med discussion uti ett ämne, hvaruti numera litet eller intet är att tillägga, emedan nyttan och nödvändigheten af det ifrågavar. anslaget äro temligen allmänt kända och erkända, vill jag blott förena mig med de Hrr, som anhållit om återremiss af utlåt. Jag hoppas, att återremissen skall medföra ett lyckligt resultat; ty jag har hört, att äfven flera af de ledamöter, som vanligen ansett nödvändigheten fordra att alltid afstyrka alla anslag, finna, att ett afslag af det ifrågavar. icke skulle öfverensstämma med det besparingssystem, hvarifrån de utgå, emedan, i händelse förevar. anslag icke beviljades, största delen af summan, enligt hvad Frih. Sparre så detailleradt uti sin motion visat, ändå utginge, utan att någon slags nytta för staten derigenom uppslode, och således icke heller det arbete kunde vinnas, som genom anslaget åsyftades, och jag förmodar derföre, att, när frågan återkommer till StatsUtsk, Utsk:s ledamöter skola finna skäl att, på de motiver Frih. Sparre utvecklat, tillstyrka det anslag, Frih. begärt, och utom hvilket förlust i militäriskt, administrativt och financielt afseende skulle uppstå. Hr Oxehufvud: Jag har inom StatsUtsk. tillhört minoriteten, hvilket synes af reservationerna. Jag har icke funnit, att här varit fråga om att upprifva ett fattadt beslut, och har jag således deruti icke funnit något hinder att tillstyrka bifall å motionen. Af Hr Peyrons utlåt, bifogade reservation inhemtas, att denna summa i alla fall kommer att utgå af 8:de hufvudtiteln, och att, derest ifrågavar. anslag icke beviljas, 8:de hufvudtiteln kommer att belastas med åtskilliga utgifter, som icke komma i fråga, om fångarna blifva ^sysselsatta vid Kungsholmen, hvarom erfarenheten 0 Den i April. redan lemnat vitsord under de år, fångarna icke varit sysselsatta.
Jag är öfvertygad, att jag talar icke blott i milt ulan i flere frånvaride fastighetsägande ledamöters af detta Stånd namn, och med öfvertygclsen icke endast härom utan äfven om de fördelar, sjelfskrifvenheten medför, får jag förklara, att denna sjelfskrifna rått synes mig af högt värde, hvilken man icke kastar handlöst ifrån sig. Om någon tillsäger mig, stig upp från din plats ty der vill jag stå, och jag ödmjukt förfogar mig derifrån, tror jag icke, alt jag genom detta mitt åtgörande vinner aktning ty sådan förvärfvas endast genom kraft. Oaktadt jag icke vill förorda Utsk:s förslag, antager jag Gr. Björnstjernas förslag till gemensam tanke. Frih. Gederström, Rud.: Att sjelfskrifvenheten, denna rättighet på grund hvaraf vi sammankommit för att rådpläga om Den 31 Maj f. m. 383 fäderneslandets angelägenheter, slagit både djupa och starka rötter i våra hjerta», visar sig af den, jag kunde nästan säga till öfvertlöd eliifna ihållighet, den ifver och långvarighet, hvarmed striden på delta rum dag från dag blifvit förd. Jag bekänner likväl, att då jag deltog i de beslut, som fattades i sista plenum, har jag dermed ingalunda afsett endast ordalagen i Hrr Printzenskölds och Gyllenskjölds förslag, utan äfven sjelfva saken, och sannolikt har jag icke misstagit mig i min förmodan, att plnralitelen inom II. o. Ad. delar mina tänkesätt i detta fall. Jag tror icke, att man har rättighet att påstå, det man obetänksamt bortkastar en dyrbar rättighet, örn man till förmån för det förslag, Const.- Utsk. här afgifvil, och som i så många afseenden förenar, hvad man rimligtvis kan begära, afsäger sig sin sjelfskrifvenhet såsom representant.
Herr Grefve von Plåtens anmärkning, att de af Konungens Råd*> gifvare, som erhållit andra Embeten, sådant oaktadt åro ansvar underkastade, åger, enligt An-^ svarighets-lagens 10 sin riktighet, så vida, ansvaret bestämmes efter 106 §., genom laga ransakning och dom; men icke kan en sådan Embetsman enligt 107 §. anmälas till endtledigande från ett kall, som han upphört att bestrida, eller från ett Presidentseller annat DomareEm bete, som han i stället tillträd t. Sluteligen får jag nämna, att syftningen af mitt yttrande icke varit att göra någon bestämd anmärkning, att Utskottet för strängt eller för lindrigt förfarit, min anmärkning var hufvudsakligen riktad mot Deti io Julii e, m. 443 formen; och om Utskottet hade sammanslagit alla anmårkningarne emot Stats - Secreteraren Qviding, såsom grund för RiksRåttens förfarande, och i öfrigt funnit sig äga öfvervägande anledningar, att för Konungens Rådgifvare tillstyrka decharge, hade jag ej tvekat, att dertill lemna min röst. Jag kan ej eller finna, att utlåtandet år bestämdt i afseende på denna dechar-' ge, till hvilken Utskottet gifvit anledning, sedan det förut i afseende på flere årender åberopat den §., efter hvilken Konungens Rådgifvare skulle till entledigande anmålas. Herr von Hartmansdorff: Jag får, i afseende på Friherre Cederström» anmärkning emot återremissen, till en del åberopa hvad Herr Ehrenborg anfört. Min mening har ej varit, att skårpa åtalet emot de uti Betänkandet nämnde personer, och att det nödvändigt skall anställas efter 106 §:n; för det att målen mera höra derunder ån under den 107. Utskottet har re dan en gång förklarat, att blott en anmärkning efter 106 §. blifvit gjord, och dermed måste vi åtnöja oss.
Att sålunda extra Flngforslingen i allmänhet besörjes efter sig i desse delar företeende särskilda förhållanden med Arrestanterne, på ett sätt, som uppfyller ändamålet, utan att medföra de dryga utgifter, hvilka vid oinförmälde beräkning af särskild skjutskostnad och dagtractamente uppkomma, men icke varit afsedde vid den för Allmogens lättnad och allmänna säkerheten reglerade nya Flngföringsoch Bevaknings-anstalten; samt, Att, till närmare upplysning för Riksens Ständer eller deras Revisorer, kostnaderne för ordinarie och extra Fångforslingen särskildt, så vidt ske kan, i de deröfver afgifvande räkningarne upptagas; Hvarförutan, vid de utgifter, som i Läns-fängelserne förefalla, till Fångarnes vård och med densamma förenade kostnader, en noggrannare hushållning och controll i allmänhet torde böra och kunna iakttagas. I sammanhang härmed, få Riksens Ständer jemväl i underdånighet tillkännagifva, att, sedan det, till kostnaderne för döda kroppars öpnande och besigtning, förut på denna Titel uppförde anslag nu blifvit öfverflyttadt till Medicinal-Werkets Stat, å r Andra Hufvud-Titeln, Riksens Ständer ansett de, till döda kroppars borrtförande och nedgräfning, i visse händelser förefallande mindre betydliga utgifter hädanefter böra utgå af de, (ill Fångars skjutsoch underliålls-kostnad rn. m., nu anslagne medel. Underdåniga Skrif vet ser1. 4:0.' Remisslaget å medel, som från LandtRänterierne och Regements-Skrifvarne till Kongl; Räntekammaren insändas. Sedan Riksens Ständer, i anledning af E. K. M:ts särskilde Nådiga Proposition , föreslagit en ny reglering af detta lage, hvarigenom utgiften under denna Titel blifver förminskad till 3500 R:dr, så erfordras följaktligen icke den i» frågaställde förhöjningen å nu varande anslaget,' som kommer, att, ifrån 9000^ till 3500R:dr nedsättas. 5:o. Anmärknings - Procent, hvartill för närvarande bestås 4000 R:dr å Stat.
– Ja, ja, det förstås nog – medgaf Gunnar – att syndiga menniskor ä’ vi alla, men se det är en stor förskillnad på, att ha’ gjort något ondt med berådt mod eller i stor vrede, och vet du väl, Bengt, att mången gång har jag tackat min Gud, just när jag gått så der i kolsvarta natten genom tjocke skogen, att han afhållt mig ifrån att göra hvad jag mångfalldiga gånger haft lusta till, nemligen att slå Olle i skallen, så hjärnen flög i väggen, för se han kan reta gallsot på mig, än med ett och än med ett annat, och bland bara för att han sjunger efter mina visor! Och tror du väl att jag nånsin tagit Lena, om inte samvetet gått på och böstat och bankat inom mig, som stena’ i en qvarn. – Jo, jo – svarade Bengt, som mera tänkte på skogstrollen än på Lena – jo, jo, hade du intet ta’tt ’na, så hade Necken eller skogsfrua eller något annat otyg kanske kunnat ta’ dig, fast mången an’ går oanfäktad lell, som ändå sviket och narrat e’ tös. Nu marcherade de friskt på och en tystnad uppstod, men den bröts af Bengt: – Hå! hå! – utropade han – hvad tomt och söcknet det blir efter dig nu snart! Jag tror aldrig nånsin jag kan vänja mig ve’et. Tomt blir det i drängstufva, tomt ute på arbetet, och tomt i köket vid mål’a, då jag och du alltid åte ur samma fat. – Jo, jo! – svarade Gunnar och suckade, men han var dock den som gick bort, och den känner sällan hälften så mycket sorg, som den hvilken stannar qvar. De båda ynglingarne började nu tala om framtiden. – Jag går väl här än något år och trälar «för en an’n sa’n», men sedan ser jag mig väl om efter ena högglig tös, jag med – sade Bengt. Den dera Elin, Lenas söster, de’ va’ just ena fänta i min smak – tillade han, då Gunnar ej svarade honom.
St:r anmälas.» Konst.Utsk. hur således funnit 10 6 § icke vara i detta hänseende tillämplig; deremot stannar man i ovisshet, huruvida det är Utsk:ts mening, att de framställda animne skola kunna leda till en så beskaffad anmälan, som 107 § innehåller. Vid föreg:de Riksdagar har Konst.Utsk. i allmänhet uttalat sin åsigt om den åtgärd, hvartill de gjorda anmärknme borde föranleda. Vid sista Riksdagen yttrar Utsk., sefjan det förklarat, att ani till tillämpning af 106 § icke förekommit: »deremot får Ulsk., enl. samma grundlags 107 §, vördsamt anmäla följ. punkter» I förev:de Mern. har Utsk. deremot icke yttrat något i denna syftning, och man vet således icke hvad Utsk. menar. Om meningen är, att de här framställda 4 anm:na skulle kunna leda till ett så beskaffadt beslut af R. St:r, som 107 § antyder, så kan man icke annat än stanna i den djupaste förundran deröfver, att Utsk. anser 4 frågor, af i allmänhet den obetydliga beskaffenhet som dessa, kunna innebära giltig anledn. till en anmälan i berörde syftning. Ar deremot detta icke Konst.Utskrts mening, så har Utsk., genom ifrågav:de anmärkningars framläggande, inför R. St:r, begått en grundlags-öfverträdelse, emedan det endast är under de tvenne i början af mitt anförande omnämnda formerna, som Konst.Utsk. eger framkomma med en anm. eller anmälan. Beträffande nu de 4 punkterna, så har redan af de två föreg, talarne tillräckligt blifvit ådagalagdt, att ingen af dem år särdeles graverande; och man torde äfven kunna säga, att. ingen är af beskaffenhet att, om äfven ett större antal kunnat hopletas, någon ani. deraf kunnat gifvas att göra den i R.F. föreskrifna anmälan. En reservant inom Utsk., Professor Lindgren, har framställt en åsigt, som jag för min del anser skulle hafva varit Konst.Utsk. värdigt att sjelft framställa.
Man läse det Skaldebref till Grefve Magnus Stenbock, som han skref 1806, eller blott ett par år före sin död. Från Upsala reste han i Augusti 1788 till Stockholm, att taga afsked af dervarande vänner, och, efter några dagars uppehåll hos sin Gynnare på Dagsnäs, vidare till Göteborg. Att dömma från en icke-daterad, men till denna tid hörande och i Stockholm skrifven morgon-biljett, adresserad till ”Högädle Herr Häradshöfdingen Heurlin chez soi”, tyckes hans kassa, till en början, varit slätt försedd. Han klagar nämligen der, att efter en sent på gårdags-aftonen lemnad, högst interessant och glad conversation ”med Julie Eberhardt och Lotta Göthe”139, hade han ”vaknat melankolisk” och ihågkommit att han ej blott måste ”öfvergifva ömma hjertan, vänner, fädernesland, snart sjelfva lifvet”, utan äfven ”från denna tanken sjunka till det lilla, eländiga behofvet af – åtta plåtar” för att betala sin värd. ”Hoppet är ej så precist, som Tiden. Jag lånte åt en vän det jag borde betala med. Gör, som du kan! Jag ger hälften af hvad jag äger, mot en skam eller ett lidande”. – Icke dessmindre skulle nu den länge i sinnet burna Englands-färden verkställas. Gamla vänner och bekanta, i Göteborg liksom annorstädes, voro icke litet bestörta öfver den tillämnade förvandlingen till Engelsman. De afrådde förgäfves. Han afseglade, i September, till den förlofvade lycksalighets-ön. Det drömda målet behöfde all sin dröm-fägring: ty sjelfva farten dit utmärkte sig genom en ej obetydlig vedervärdighet. Omsider landstigen, skref han till sin barndoms välgörare, Cassören vid Ostindiska Compagniet Tranchell, denna berättelse om sin resas första händelser. Scarborough in Yorkshire den 1 Oct. 1788. Min Välgörare! – Ett spel för vind och vågor, är jag ändtligen här, 500 engelska mil från London. Jag tackar
Derest af Riksdagsman eller af annat Utskott, än Konstitulions-Utskottet, fråga hos Kamrarna väckes, att Slals-Rådet eller någon dess ledamot eller föredragande sitt embete på obehörigt sätt utölvat, böra dervid endast följande ordalag nyttjas: “det är anledning till anmärkning mot Stals-Rådet, eller den eller deri ledamoten eller föredraganden, hvarom remiss begäres till Konstitulions-Utskottet, inför hvilket anledningen skall uppgifvas®. Sådan remiss skall då genast ovägerligen verkställas. Vid Kam mares öfverläggning om sådan fråga gälle i afseende på Konungens beslut uti mål, som röra enskilda personers eller korporationers rättigheter och angelägenheter, hvad uti 107 § Regei ingsformen stadgadt är. § 58. När proposition eller motion första gången i Kammare förekommer, skall den, så framt ej Kammaren enhälligt densamma genast till Utskott förvisar, ligga på bordet till nästa sammanträde, då sådan hänvisning bör ske, derest frågan ej nedlägges eller, om den rörer Kammaren enskildt, eljest biifver afgjord. Hvarje ledamot eger i målet afgifva yttrande, hvilket jemväl till Utskottet öfveriemnas; men ej må deraf remissen till Utskottet uppehållas. Uppstår fråga till hvilket Utskott ett mål bör hänvisas, skall denna fråga blott för det sammanträde, då den vackt blifvit, kunna läggas på bordet, men vid det näst följande ovilkorligen afgöras. 28 Ex /j etli t/'on$-lils k o Hels Förslag till underd. Skrifvelse, iV:o 33. § 59. Betänkande, som af ständigt eller i dess ställe särskildt tillsatt Utskott afgifvits, skall i begge Kamrarna för ärendets afgörande, såvidt ske kan, samtidigt föredragas. Efter betänkandets första föredragning skall detsamma hvila på bordet. Vid nästa föredragning, ehvad öfverläggning dä eger rum eller ej, må det, på flera ledamöters förenade begäran, äter göras hvilande. Men då saken tredje gången förekommer, skall den till afgörande företagas.