Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
7a ]e visserligen ega sin vigtighet, derest på förhand calculeras kunde, hvad Flottan under en tidrymd af fem år skall komma att behöfva, dels till större reparationer, dels till nybyggnad; men då arbetskraften finnes upplagen på ordinarie Staten, och de i och för arbetsplanen upptagne medel hufvudsakligen afse anskaffning af de materiela behofven, samt då den af StatsUtskottet omnämnda, år 1826 uppgjorde och fastställda, plan för Flottans nybyggnad och underhåll antager, att etablissementernes fullbordan endast i mån af tillgång, sedan Flottan blifvit completteräd, skall företagas; — och då dessutom förekommer, att, af det för en gång begärda anslag till nybyggnad af Fregatter och Ångfartyg, ersättning till io:de Titeln bör utgå för de effecter eller den arbetskraft, som af densamma förskjutes; ti or jag, att den farhåga Utskottet hyser om anslagets otillräcklighet är för vida sträckt, ehuru jag visserligen icke vill bestiida, att den största noggranhet i controll och beräkning erfordras, för att, medelst det begärda anslaget, fullfölja den år 1826 i Nåder utstakade byggnadsplan; och hade visserligen anslagen, så väl för 3:dje som iorde Titeln , rundligare begärdts, derest ej Kongl. Maj:t vid delta som vid alla andra tillfällen varit ledd af den öfvertygelse, att endast det mest oundgängliga borde äskas. Då Kongl. Maj:t sålunda sjelf i Nåder inskränkt de begärda anslagen under 8o Den 22 Maji. livad Utskottet tror vara oungängligt, kail jag icke inse behofvet af elen underdåniga hemställan Utskottet i denna del föreslår, hvadan jag densamma för min del afstyrker.
Han tog också ett annat hedersord af mig, nämligen att jag, om jag vid min hemkomst funne att svenska kabinettet beredde sig att korsa och uppoffra förslaget,genast skalle appriktigt underrätta honom derom. Detta hans förtroende var jag också fast beslaten att motsvara, ty Danmarks ställning var ja sådan, att motsatsen hade varit den största hjert-löshet. Men min fasta öfvertygelse är den, att Monrad för hastigt lät skrämma sig eller rabba sin intagna ståndpunkt Hade han gjort som han uppmanades i kung Karls andra bref, skulle saken kommit på fötter. I stället kom han med den fatala punkten om Holstein, som ju stred rakt mot programmet. Med allt detta visar det sig, att Monrad dock ett ögonblick på fullt allvar omfattade förslaget. Så mycket besynnerligare är då den indiskretion, som begicks i korrespondensen till Norsk Rigstidende, hvara slutstrofer utvisa, att författaren haft kännedom om innehållet i M o irrads svar till Karl XV. Huru hade Krabbe, som ju var korrespondenten, fått denna kännedom? Krabbe var medlem af Fa&amp;drelandets redaktion, och Ploug var vid den tiden Monrada förtrogne. Dessutom kände Ploug förslaget ganska bra genom dig. Borde icke också detta nämnas? Ploug utöfvade då, genom sin fanatism för Eidergränsen, ia kanske ock för Holsteins bibehållande, ett olyckligt inflytande på Monrads politik. Monrads och Plougs sista kort var: allt eller intet! Det var ett hasardspel, ett förtviflans kast. De beräknade så: Om Danmark förlorar allt, d. v. s. äfven hela Slesvig, skall orättvisan häraf och det deraf väckta medlidandet bli så himmel-skriande, att minst hela Slesvig kommer att skaffas tillbaka. Om deremot Danmark, genom delning eller folkomröstning, med eget begifvande afstår en del af Slesvig, kommer det att bli derrid, och Eidergränsen fås aldrig mer tillbaka. Fantastiska, tragiska beräkningar! Kristian IX inbillade sig väl å sin sida, att både Holstein och Slesvig skulle kunna återfås i personalunion.
N:oa3. skall nyttjas, varder bland allmänheten utspridd, så har Allmänna Besvärsoch Oeconomie-LJfskottet tillåtit Ekenmark att inför Utskottet uppvisa tvänne modell-väfstolar med deruti anbragte drällsväfnader af ett och samma mönster, den ena inrättad efter nyssnämnde tryckta anvisning, och den andra efter en år 1820 af Ekenmark likaledes utgifven afhandling i väfnadskonsten ; vid jemförelse emellan hvilka tvänne väfstolar, Utskottet funnit den förre, med dess väfredskap och sättet att densamma använda , ega ett stort företräde framför den äldre inventionen , serdeles i anseende till en högst förenklad sammansättning , enär , i stället för hittills brukliga trettio skaft och lika många trampor med niohundrade uppbindningssnören , nu endast erfordras 5 skaft och »ampoc med nio uppbindningssnören , med hvilken sistnämnde förenklade redskap icke allenast alla här i Riket vanliga fotdrällsväfnader kunna åstadkommas och i tillverkningen fortskyndas , utan ock dam» inastdräller, dubbla golfmattor och fa$onerade shawlar m. m. göras till föremål för husfliten, derom i öfrigt flere inför Utskottet företedde profväfnader, som af Ekenmarks Elever förfärdigats, fördelaktigt vitsordat.
Vidkommande åter stångjerns-tillverkningen, ansåge E. K. M:t, lika med Fullmäktige i Jern-konloret samt Bergs-kollegium, den derå lagda ordinarie skatt böra helt och hållet borttagas, hvilken åtgiird, såsom Kollegium äfven erinrat, vore särskildt påkallad af den rubbning i stångjerns-tillverkningens hittills åtnjutna förmåner, som uppkommit genom den år 1855 ineddelta Nådiga tillåtelse till rå-ämnets, eller tackjernets utförande ur landet; och föreslog alltså E. K. M.t i Nåder, att hammarskalten mätte helt och hållet upphäfvas och stångjerns-tillverkningen hädanefter, i likhet med annan varu-förädling, endast beskattas genom årlig bevillnings-laxering, dervid något minimi-belopp för uppskattningen af behållna vinsten icke heller vidare syntes böra, mera än för annan industri, fastställas. Hvad sålunda i denna fråga förekommit hafva Rikets Ständer tagit i noggrann! öfvervägande, men för sin del, funnit de i den Nådiga Propositionen åberopade, af Fullmäktige i Jern-konloret äfvensom af Bergs-kollegium omförmälda omständigheter och förhållanden icke innefatta något öfvertvgande bevis derom, alt Svenska jernhandteringens ställning för närvarande skulle vara så missgynnande, att afskaffandet af all ordinarie beskattning å denna näringsgren vore af behofvet påkallad. 1 motsats dertill hafva Rikets Ständer trott de sednare årens erfarenhet ådagalägga, alt de lör ifrågavarande handtering ofördelaktiga omständigheter, som uti Bergs-kollegii vid föregående tillfällen afgifna underdåniga utlåtanden blifvit åberopade såsom stöd för Kollegii yrkande om berörda beskattnings upphörande, och hvilka äfven vid sednaste Riksmöte föranledde Ri kets Ständer att medgifva en betydlig nedsättning af tiondetackjerns-skatlen, numera, i afseende å så väl tillverkningens belopp, som de för Svenskt jern gällande pris, äro i väsentlig mån förändrade, hvilket gifver anledning till den förhoppning, ali en gynnsammare framtid för denna handtering torde vara alt emotse.
Betänkande häröfver aiigår , så får jag vördsammast till Ridderskapets och Adelns bepröfvaride -hemställa : j:o Ont icke förhöjningen bör utan någon progréss sion utgå, lika för alla periningelöner, med 50 procent; skälen för detta förslag hafva redan flere värda Ledamöter anfört; det hufvuclsakltgaste torde vara det, att de hög« re Embetsoch Tjenstemän merendels hafva mindre ledighet än de lägre, äfvensom det tyckes vara mer under deras värdighet att befatta sig med privata cotnmissioner* till vinnande äf én nödig utkomst. Dessutom är det i synnerhet, då Embetsmatihen vid en mognare ålder och merendels då ernådd högre Embetsbefattning träder i äkta Ståndet, söm en bristande utkomst blir för honom känbar. Äfven vågar jag till Höglofh Ridderskapet och Adeln hemställa : 2:0 Om en lika så betydlig förhöjning för närvarande kan anses nödig för de löner, hvilla blifvit funderade sedan 1809 års Regementsförändring, då beloppet af dessa löner bestämdes med något afseende på de ökade varupriserna och sedelmyntets mindskade värde. Äfven får jag nu iterera mitt , i mitt Memorial i detta ainné Den 2 Juli i ni. s3 gjorda förslag: att 5:0 Lönerne helt och hållet, och således icke blott till 50 procent, bestämmas efter Spannmålsvärde. Jag linner åtmiiidstone icke i Utskottets Betänkande någon tillräcklig grund anförd för Lönernas bestämmande et ter Spannmålsvärde blott till deras halfva belopp. Jag skulle tro, att Statens tillgångar medgifva lönernas utgående helt och hållet efter Spannmåls värde ; ty, oaktadt den skall efter Markegången och icke efter Statspriset godtgöra de Löntagande Spannmålen, betalar Staten dem ändå ej mera i penningar för Spannmålen än den sjelf erhåller för den, emedan Markegångspriset merendels är betydligt mindre än det gångbara priset 1 orten. Sluteligen får jag hemställa: 4:0
Men om Judarne, genom sin industri, sparsamhet och omtanka, ådragit sig afund af några enskildta; hafva de dock ostridigt derigenom snarare gjort sig förtjenta af Riksens Ständers välvilja, än förföljelse. Då man förebrår Judarna att hafva förorsakat luxens utbredande i Den 13 April. 215 Sverige, så, i fall man vill antaga den sanning, att luxe och öfverflöd mer spridas genom exempel, än genom minskade pris på öfvetflödsvaror, tror jag mig kunna leda i bevis, att Judarne äfven häri äro långt efter våra egna Köpmän. Gore vi åter en jemförelse emellan lef. nadssättet hos Judarna och Svenska Närings, idkare, från och med Grosshandlaren alla särskildta grenar igenom , ända till och med Handtverkaren, så visar sig, att då de förre iakttaga den allrastörsta sparsamhet, och först börja tillåta sig beqvämligheter sedan de genom en längre tids arbete hunnit förvärfva förmögenhet, en stor del af de sednare åter knappt vunnit Burskap, förrän de börja den mest yppiga lefnad. För att kunna fortsätta och underhålla ett mot en rättskaffens omtanka så stridande lefnadssätt, tro de sig böra förunnas alla möjliga uteslutande rättigheter , hvarigenom , sedan Judarne blifvit bortdrifne, de helt oblygt ensamt kunna beskatta Nationen efter godtycko. Då man åter påstår, att exempel af sparsamhet och en tarflig lefnad från Thronen och vidare från de högsta Embetsmännen, mer än allt annat, kunna verka till efterföljd och åstadkomma den förändring i lefnadssättet hvarje rättänkande Svensk upprigtigt önskar 3 så må jag billigt fråga, hvad dylika exempel kunna verxa på alla dem, som vant sig att beräkna menn iskans värde efter dess förmögenhet? I fall de efterdömen, som i detta afseende blifvit gif - SJÖ
Det berättas, att medan höfdingen Ingemunds båda söner voro som bäst sysselsatta med ett öfverfall på trollkarlen Rolleif, som fällt deras fader, fingo de se hans äfven i trolldom välförfarna moder Ljot närma sig för att gifva sonen hjälp. Hon kom i en underlig skepnad. »Med ena foten kastad öfver hufvudet och med detta stucket fram mellan benen», gick hon »motsols»; och afskyvärda voro hennes ögonkast, ty hon »förvred ögonen på trolldomsvis». Då dräpte bröderna skyndsamt Rolleif, innan modern hunnit fram. »Ja, ja», sade hon; »det var dock nära, att jag fått hämnas min son — I hafven lyckan med eder, Ingemunds söner!» Då de frågade, huru hämden skulle ha tillgått, svarade hon, att, om de blott icke först fått sikte på henne, skulle hon hafva vridit hela ängden om för dem båda, så att de blifvit galna och lupit ikring som förvildade djur. Därefter fällde de äfven henne. Särskildt oemotståndlig ansågs galdersångernas makt helt naturligt vara, när säjdmän sjöngo dem. Sålunda kommo en mörk natt den från Söderöarna stammande säjdmannen Katkel, hans hustru Grima och deras söner Hallbjörn Slipstensöga och Stigande fram till den mäktige höfdingen Rut Härjulfssons gård, och som de menade sig hafva åtskilligt att här taga hämd för, anställde de invid husen en stor säjd och läto sedan sina trollsånger ljuda. De innevarande lyssnade och undrade, hvad detta sjungande betydde. Det var fagert att höra. Då befallte husbonden Rut, som ensam kände melodierna, att ingen finge gå ut den natten, och alla skulle de hålla sig så vakna de kunde; då skulle ingen skada ske. Men icke desto mindre föll den ene efter den andre i sömn, allt medan sjungandet därute fortfor. Rut själf var längst vaken, men till sist somnade också han. Emellertid fanns det en, som ej alls kunde få någon ro i sömnen. Det var den tolfårige Kåre, husbondens vackraste son, som han därtill höll mycket af; honom var det, trolldomen isynnerhet gällde.
Jag har förr upgifvet åtskilliga af de Prenssiska Hypolheks-föreningarnes utlåningsbelopp och att den skuld, som i Belgien trycker jorden upgår till 800 mill. francs. Jag tillåter mig nu upgifva skuldsättningen'i 2:ne andra länder: I Frankrike upskatlas de i jord intecknade skulderna till 8 milliarder francs. I Hessen med 750,000 innevånare upgå Hypotheksföreningens utlåningar till 17,586,536 Thaler, eller circa 19 mill. r:dr b:co. Om man jemnför dessa summor med vår jords skuldsättning, skall man finna alt vår ställning icke är så förtviflad, som vi vilja Den 3 Maj. 237 skrämma hvarandra att tro, och, ehuru jag icke eger materialer att göra fullständiga beräkningar, tror jag fullt och fast att Sveriges jord vunnit i värde — sä vidt värdet beror på afkastningen — minst dubbelt det belopp, hvarmed skuldsättningen under sednaste decennier blifvit ökad. Manne då skuldsättningen skadat landet? men vära skulder draga högre ränta, än de göra i öfriga Europeiska länder. Det gifves nemligen ingen enda af de många kreditkassor, som dels af Regeringen, dels af enskilda associationer äro inrättade för beläning af jord, der räntan ölverstiger 4 proc., men i de flesta, såsom i Schlesien, Brandenburg, Pommern, Ostoch Westpreussen, Posen, Hannover, Wurtenberg, Hessen, Nassan, är den nu nedsatt till 3| proc., i Baden till 3§ proc., och detta allt å obligationer elier pantbref, oupsägbara å lånegifvarnes sida. Men orsaken är den, alt Statsmakterna och Statsmännen i andra länder hafva ansett det vara ett af de vigtigaste föremålen för deras omsorger alt der underlätta den förnämsta af alla näringar: jordbruket, alt understödja den lugnaste och, jag vägar säga, den betydelsefullaste medborgareklassen: jordbrukarne. 1 ett afseende hafva våra Statsmakter visat en alltför stor barmhertighet emot gäldenärer, nemi. vid återfordrande af de lånen, de erhållit.
Kom så riksda gen 1809, då Ständerne missbrukade sin rätt att utgifva kcosedlar, likasom Regeringen förra gången gjort med sin att skuldsätta riket, och, jag antager det, i okunnighet om förderfligheten af den utväg de vidtogo, inskränkte de den ej till de behof, som fäderneslandets räddning gjorde oafvisliga, utan ville äfven använda den till industriens upphjelpande, då likväl denna yttersta grund är laglig säkerhet för honom, som lemnar capitaler, och honom, som använder dem. Hvad som bort kunna förutses, inträffade: värdet af b:cosedelu, som var lagligt betalningsmedel för skulder gjorda i specie, vacklade, och sjönk efterhand; capitalisten 200 Den 14 Augusti e. nu såg sin egendom, i trots af lagens bokstaf, förminskad lill en ringa del af hvad den borde vara; den idogc lockades lill äfventyrliga speculalioner, som bragte honom till liggarstafven; efter ett mångårigt fredslugn funnos alla näringar tynande, och den tredje realisationen, i hvars afgörande måhända dc fleste af oss deltagit, biel' nödvändig. Vid öfverläggande! derom, förbisågs ingalunda olägenheterna af att bibehålla irenne till värdet skiljaktiga riksdalrar; man var redan år 1829 lemligen öfverens om lämpligheten att deraf utmönstra tvenne, men tankarna voro delade, om hvilken som borde bibehållas. Speciér:drn hade för sig att vara äldst, och den enda med eget inneboende värde, men den hade emot sig att vara, genom ett mångårigt innestängande i bankens hvalf, för den stora allmänheten okänd, och den bade ej inom Ständerna många anhängare. För b:eo-r:drn anfördes, alt det var den, som uti Kronans och publika verks räkenskaper begagnades, att betydligare köp, såsom af jordegendom, vanligtvis deruti afhandlades, och att den större andelen af hvad såsom mynt fans circulerande utgjordes af bxosedlar, hvarjemte man fann något motbjudande uti sjelfva benämningen riksgäld, såsom icke uttryckande verkliga förhållandet.
Skrifvelse, Nio 191. 9 lemnäs åt den, sorn icke har ali den derför nödiga insigt,pn, men föranleder dessutom, såsom redan är anmärkt, én serskild pröfning i hvarje fall rörande formen för ärendets béhändliug och afgörande samt innehar i detta hänseende ständiga anledningar till olika meningar och framkallar sålunda många och stora olägenheter, äfvensom, berörda förslag i dét. lyckliga fall, att tvist om formen för behandlingen icke uppstår, ändock fordrar i allmänhet samma omständlighet vid behandlingen, ;Böm 'tillhör dét nuvarande Kollegiet, utan att lemna samma garantier för målens författningsenliga afgörande. Då emellertid, under den utredning frågan vid behandlingen hos Rikets Ständer' erhållit, dét förekoiiimit anledning att antaga, det. högst få ärenden skulle vara af den beskaffenhet att Militär-cheferné skulle för deras afgörande hafva tillräck lig ledning uti den utredning, sohl kunde anförtros ät underordnade tjenstemän, utän att i mångå fall pröfningen beror till en del af militäriskt tekniska insigter, och till en annan del på kunskap och erfarenhet i författningarnas tillämpning, samt såväl 1858 års Komité, som Landtförsvärs-komitén, försett äfven de militära afdelningärne med civile ledamöter; hvilka dock, efter begge förslagen, i vissa ärenden, skulle erhålla endast rådgifvande röst, torde grundsatsen, att ät de militära ledamötérna anvisa endast sådana mål, sorn äro rent militäriska, Och att lemna dé öfriga åt en kollegial behandling af civile embetsman, böra sålunda modifieras att, vid särskiljandet af de mål, som böra tilldelas dessa afdelningai: med ensamt beslutande Chefer, åt dem lempas: alla sådana mål, som i något hänseende fordra militäriska insigter, och att den organisation af rådgifvande ledamöter, hvarom begge förslagen äro eniga, medgifves.
Under sisth år har inlösningen af transporDedlarne samt de å 3 och 2 E:dr på dubbla och enkla blad icke stigit till mer än något öfver 1,000 ll:dr, och då man betraktar obetydligheten af denna summa, jemförd med hela det belopp af 235,330 E:dr 24 sk. 8 r:st., som Utsk. föreslagit mätte från beräkningen af Bankens sedelstock uteslutas och inom linien observeras, torde föreslagna åtgärden icke kunna i någon mån inverka på Bankens förmåga att fullgöra sina skyldigheter. Om man nemi. beräknar huru stor räntan på ifrågavande summa skulle blifva, så visar det sig, att, i fäll man kunde erhålla 5 proc, skulle räntan upgå till 1 1,706 B:dr; tager man åter i betraktande, att största delen af dessa penningar troligen blefve använd till förskotter åt filialbanker, och således icke komme att gifva mer, än 3 proc., blifver ändock den årliga räntevinsten 7,059 K:dr. När nu erfarenheten visar, att det årliga belopp af dessa slags sedlar, som blifver i bankcluekan till inlösen företedt, icke upgår till mer än 1,030 E:dr, men räntan efter 3 proc. utvisar mer 7,059 lt:dr, så ligger deruti uppenbart, att någon våda för Banken icke kan upkomma.
Detta bruk förherskade nnder den neolitiska perioden och möjligen äfven under den ofantligt mycket äldre paleolitiska, ehuru bevisen för det senare äro mycket svaga och det första föremål, som med någon säkerhet kan bevisas vara en afgud eller ett försök att framställa en gudomlighet förskrifver sig först från den neolitiska perioden, liksom kannibalfesterna, hvilka kunna bevisas icke sällan ha åtföljt begrafningar af någon mäktig höfding. Vilja vi finna något mer än detta måste vi gå tillbaka till den historiska perioden och rikta vår uppmärksamhet på tidiga monument, myter och heliga böcker. De ojemförligt tidigaste minnesmärkena äro de egyptiska grafvarna från de fyra första dynastierna och de säga oss föga mer än det, att jemte en högt utvecklad civilisation begreppet om ett tillkommande lif egentligen var föreställningen om en fortsättning af det nuvarande lifvet i en graf, som gjordes lik den aflidnes eget hem och med om-gifningar som påminde om hans forna tillhörigheter, under det att hela den invecklade egyptiska mytologien om symboliserade gudar och till gudar upphöjda djur var af senare ursprung. Om vi vända oss till den ariska och den blandade semitiska samt de vestasiatiska rasernas tidigaste mytologier finna vi dem till ett stort antal leda sitt ursprung från personifikationen af naturkrafter, hufvudsakligen af solen, på hvilka begreppen om familj-, stamoch nationalgudar samt heroer äro inympade. Stundom då den ursprung» liga meningen med dessa gudars namn och attribut råkat i glömska utgrenade sig mytologierna i otaliga fabler; stundom förkastades af de mer okonstlade och råa raserna ellei af mer filosofiskt anlagda sinnen inom ett ärftligt presta-dörae polyteismens fabler, under det att i stället den idén förherskade, antingen om en enhet i naturen, spm tydde på en enda upphofsman, eller om ett sådant öfvervälde hos nationalguden öfver alla andra gudar, att det på olika väg ledde till samrrth resultat af monoteism ..
Det upplästa prot.- utdr. är visserligen så vida riktigt, att det innehåller, att Ståndet godkänt de föreslagna voterrspropostna; men Utsk. säger sig hafva uppfattat Ståndets mening så, att detsamma afslagit betänk, i sin helhet, men att Utsk., förden händelse, att Ståndet ej skulle så menat, eller att de andra Stånden ej skulle antaga inbjuda., uppgjort voter:spropos:na. Jag tror derföre, att, på det man ej må tro R. o. Ad. hafva frångått sitt beslut, hvars vidblifvande nu icke i prot.- utdr. omnämnes, det vore nödigt der införa, att R. o. Ad., som gillade det sätt, hvarpå Utsk. uppfattat Ståndets mening, godkände voter:spropos:na. Hr v. Hartmansdorffs framställning blef af R. o. Ad. bifallen, i enlighet hvarmed prot.utdr. andrades och sedermera af R. o. Ad. godkändes. Upplästes till justering och godkändes nedannämnda från Exped.Utsk. inkomna förslag till R. St:s underd. skrifvelser till K. M., nemi.: N:o 2Öi. ang:de roteringsjemnkningen vid Westerbottens reg:te; N:o 2Ö2. ang:de indelningsjemnkning i Blekinge; N:o 253. angrde undersökning om tillkomsten och användandet dels af den till stapelstäderna utgående tolag och dels af de s. k. stadsandelarna i uppstäderna. Frih. Åkerhjelm, Fredr., hade inlemnat följande: Underrättad derom, att II. R. o. Ad:s Hrr Electorer behagat invälja mig lill ledamot af BancoUtsk., får jag, i stöd af 23 § Ridd.Ordn., vördsamt afsäga mig detta förtroende. Företogs till pröfning Constit.Utsk:s d. 11 dennes f. m. på bordet lagda memor. N:o 66 med förslag till ändring i Riksd.Ordn:s föreskrifter om bergsbrukens representation. Frih. af Nordin, Carl Joh.:
A t t kvinnorna redan under antiken förstodo a t t sluta sig till sammans till skydd för sina rättigheter bevisar Titus Livius ' berattelse om .deras uppträdande mot Cato, som stiiiidigt inför folkförsainlingen i Rom bekämpade kvinnornas fordringar. Det var tjugu å r efter sedaii den f ö r kvinnorna förliatliga lex Oppia l blifvit antagen. Kvinnorna begärde lagens afskcffaiide, men Cato ville ha den bibehållen. Den dag, då lagens öde skulle komma under omröstning, hade kvinnorna, som icke lato några förestallniiigar iinponera p % sig, gått ut och samlats på de vägar, som ledde ypp ii11 foruiri. De omringade medborgarna, som voro på vag4ill folkförsamlingen, och besvuro dem a t t rösta för lagens uppliafvande. Cato måste för att komma till forum passera kvinnornas led, Iivilket icke mildrade hans harm inot dem, och vid framkomsten hö11 bal1 ett tal, som torde varit ett af de kraftigaste och mest ljungande, som någonsin hållits mot kvinnokönet, och hvari han bl. a. yttrade: » Laggen en tygel på denna tyranniska natur, på denna okufliga varelse. Våra fader liafva velat, a t t kvinnorna skulle vara under sina fäders, sina mäns och sina bröders valde. Kommen i h i g alla dessa lagar, .genom livilka våra fader tyglat kvinnornas frihet ' och böjt dein under mannens makt. Och ehuru kvinnorna varit bundna genom dessa lagar hafven I knappt kunnat få bukt p % dem. Tillhten icke att de rycka ifrån er den ena rattighes ten efter den andfa, och att de s % smabniagom blifva edra likar, ty börja de först val blifva edra likar, skola de snart blifva edra öfverman,. Oaktadt .detta kraftiga anfall inot kvinnorna, gingo dessa segrande ur striden, d % lagens upphafvande blef besliitet.