Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rörande den aflöning, som Gymnastiska Centralinstitutets Lärare af Staten åtnjuta, får jag anmärka, alt den är icke allenast allt för ringaj utan såsom arfvode osäker, och att de derjemte icke hafva ringaste be fordrings-rätt, sedan de uppoffrat tid och hälsa för sitt mödosamma yrke. Sedan sistlidne Riksmöte utgöra Ett Tusen Riksdaler B:co hela det årliga anslag, som på Stat, under namn af arfvode, utbetalas till Föreståndaren och 2:ne UnderLärare. Kongl. Maj:t har derjemte under de 3:ne sista åren, sedan Lärarnes antal förökts, nådigst tillagt äldsta Undei Läraren och några elever ett anslag utgörande 600 R:dr B:co, hvilka utgått af besparingsmedlen. En hvar kan häraf göra jemförelse emellan Gymnastiska Centralinstitutets offentliga understöd, och det som öfriga äldre och nyare Läroverk åtnjuta. Den 15 December e. m. Då flera mansåldrars erfarenhet bevisar, att det ännu fortfarande uppfostringssåltet hindrar kroppens utveckling; så skulle man tro att den lid vöre inne, då icke någon mera ville motverka en sak, som har till syfte: lifvets första vilkor, harmonien mellan själ och kropp. Likväl har man föga åtlydl Kongl. Maj:ts redan för längre tid sedan utfärdade Nådiga Cireulair om Gymnastikens införande vid alla offentliga Läroverk. På grund, af anförde skäl, får jag härmedelst föreslå: att vid alla Rikets Regemente/- och Läroverk. Gymnaster måtte inom bestämd lid anställas; att Gymnastikföreståndaren måtte sättas i stånd att årligen göra behörige Jnspections-resor på det saken, en gång införd, icke måtte falla i vanhäfd; och att Centralinstitutet, såsom plantskolan för all Gymnastik, må af Staten sålunda understödjas att nya Gymnaster der kunna utbildas och efterträda dem , som afgå från Rikets Regemenler och Läroverk. Jag kan icke uppgifva sättet, hvarefter Gymnasterna vid sistnämnde verk höra aflönas; men lör Gymnastiska Centralinstitutet får jag föreslå följande nödvändiga anslag af Statsmedlen, såsom utgående löner:
Då åsarne skulle gästa Öge och denne icke hade en tillräckligt stor bryggkittel, hemtade Tor en ännu större från Hyme (sid. 47). Hit hör äfven den mot gudar och människor fiendtliga Midgårdsormen (§ 24). Hýmir af húm, skymning. Att kittelns hemtande från Hyme betecknar det af vintern fjättrade hafvets frigörande, är förut (sid. 48) anmärkt. Mime (fn. Mimir) är herskare öfver hafvets egentliga urkälla, och såsom sådan står han bakom både Njord, Öge och Hyme. Mimes brunn är under den rot af verldsträdet, som går till rimtursarne, och i den samma äro fördolda vishet och förstånd (§ 14). Odin kom dit och bad om en dryck, men erhöll honom icke förr, än han satt sitt ena öga i pant (se sid. 26 och 32). Mimir, erinring, minne; jfr lat. memor. Då åsar och vaner slöto fred och gåfvo hvarandra gisslan, gåfvo åsarne åt vanerne Höne, hvilken blef deras höfding, samt sände med honom den vise Mime, som gaf Höne alla goda råd. Men när Höne var på ting och Mime ej i närheten, då kunde Höne intet råda, hvarför vanerne misstänkte, att åsarne bedragit dem i mannaskiftet. De togo då Mime och dödade honom samt sände hans hufvud tillbaka till Odin. Denne tog hufvudet, smorde det med örter, qvad galder deröfver och trollade så, att det talade med honom och sade honom många fördolda ting (jfr sid. 32). Odin hemtar råd och upplysning af Mime, d. v. s. anden sänker sig ned i minnets, erinringens djup, der utvecklingsämnena ligga dolda. Hvarje dag, som vi tänka en ny tanke, har denna minnena att tacka för sin födelse; hvarje handling vi utöfva har sin grund i fjärran aflägsna, måhända blott halft medvetna minnen, och framför allt skådar Sagas vän (Odin) städse tillbaka till ursprunget (Petersen, sid. 144). Loke och hans slägt.
Summa Banko R:dr 280,277; hvilka resultater visa en tillökning i produktionsvärde af nära 40 procent. Med sä kerhet kan likväl antagas, att produktionen under begge perioderne i verkligheten uppgått till vida högre penningevärde, än som här ofvan upptagits, ty dels åstadkommes vid de flesta bruk en mängd för ortens egen förbrukning beräknade tillverkningar, sorn, då de afsättas hemma, icke blifva vågförde eller i de officiella upp gifterne intagne, och dels är det också otvifvelaktigt, att de uppgifne produktio nerne blifvit sålde till högre pris, än hvartill de i uppgiften beräknats. Utan fara för öfverdrift torde derföre kunna tagas för afgjordt, att ifrågavarande brukstill verkningar för ett år uppgå till ett saluvärde af minst en half Million Riksdaler Banko, Vid Öfverums jernbruk, der rörelsen under sednare åren blifvit med stora kostnader betydligen utvidgad, tillverkas en ansenlig mängd plogar och andra åkerbruksredskap, hvilka mycket berömmas och finna en allt mer och mer vidsträckt afsätt ning, såväl inom Länet, som i andra provinser. Fabriker, Bruk och öfriga Näringar, som icke höra till bergsrörelsen. Fliseryds krutbruk och Wentzelholms glasbruk fortfara att vara Länets betydligaste manufakturverk. Vid det förra sysselsättas 20 å 25 arbetare och tillverkas årligen omkring ett tusen centner krut af flera slag till ett sammanräknadt värde af 35,000 Riksdaler Banko. Under sednare åren hafva vid detta bruk införts åtskilliga förbättringar i tillverkningssättet, hvarigenom bruket, bland annat, blifvit i stånd att fabricera poleradt jagtkrut, som i godhet lärer täfla med det utländska. Vid glasbruket användas omkring 40 arbetare, och sista årets tillverkningsvärde utgjorde 57,800 Riksdaler Banko. Ett nytt manufakturverk för tillverkning af trädskrufvar och stift har under ifrågavarande tid blifvit inrättadt vid Gunnebo i Gladhammars socken af Södra Tjusts härad. Med 26 arbetare har tillverkningen der för sednaste året uppgått till 12,400 R:dr B:ko.
Mars afgifvit emot Herr Haijs motion angående Privat Banks assosiationer, uti hvilket ämne jag äfven framställt en serskild motion, anser jag påkalla å min sida en förklaring nödvändig, då den rigtning Herr Silfverberg gifvit, desse anmärkningar, syftar, efter hvad jag kunnat fatta dem, att göra tvetydig nyttan af dylika Bankers formerande, och' visa sjelfva företaget som overkställbar!* Öfvertygad som jag Önskar vara, att en sådan slutsatts ej skulle kunna dragas, af nao - 6 Den 5 April, tionens innehåll, öfcverlemnar jag likväl till hvarje oväldig granskares bedömande, hvilken af oss, utgått från den rätta synpuncten, och anhåller att för några ögonblick få fästa uppmärksamheten, vid de skäl, på hvilka Herr Silfverberg grundar sitt bestridande. Det yttras t ex., af Herr Silfverberg, ”att Discont eller Länebankinrättning, sorn grundar sin hufvudsakliga rörelse, på mottagandet af penningar till låg ränta, mot ovilkorlig återbetalningsskyldighet, vid anfordran, samt åter utlåning mot högre ränta, men på bestämda terminer, bär inom sig fröet till undergång hvartill ej mera behöfves, än ett för dess credit ofördelagtigt rygte, eller minsta misstroende med eller utan grund.” Alle Bankers, eller Banquierers rörelse, hvilar först och främst på egna fonder, och beror sedan, utvidgningen af dylika affairer, på de insättningar, som till högre eller mindre belopp hos dem göras, i mon af tillgångar, och det förtroende, de vetat förskaffa sig bos allmänheten; för Capitalisten, och för låntagaren lär väl ingen kunna, på goda skäl bestrida nyttan häraf. Huru verkställigheten, skulle kunna blifva af skadlig inflytelse, fattar jag således ej, när fria viljan endast, och intet tvång, härmed finnes förknippadt. Jag har i mitt anförande ansett, som ovilkorlig grund, för den första organisation, af FrivatBanken, insättningen i Riksens Ständers Bank af ett Interessenterne tillhörigt Capital stort 250,000 R.dr Banco; detta har Herr Silfverberg, all - Den 3 April.
Vidkommande sedermera Riksgälds-kontorets tillgångar, så vore genom dess räkenskaper ådagalagdt, att detta verk numera befinnes uti en fördelaktig ställning. För att närmare utreda, huruvida några medel der kunde blifva tillgänglige för anvisningar af ofvannämnda beskaffenhet, hade Departements-chefen uppgjort beräkningar, hvaruti upptagits ej mindre de vid innevarande års början, enligt räkenskaperne, befintlige tillgångar, dels uti kontant behållning och dels uti obligationer eller emot hvpothek af sådane utlemnade lån, än ock sådane inkomster, som intill slutet af nästkommande år, enligt kände förhållanden, äro att af verket påräkna, hvaremot å andra sidan afräknats de utbetalningar, som enligt redan meddelade föreskrifter kunna intill nämnde tid ifrågakomma, derunder jemväl inbegripet hvad till Kongl. Maj:ts disposition uti Riksgälds-kontoret innestår af de till undsättning i missvextår afsedda medel, och hade dervid det resultat uppkommit, att det bör kunna antagas, att kontoret vid nästa års slut, eller den tidpunkt, då den statsreglering, som vid nästa riksdag fastställes, sannolikt kommer att vidtaga, kan ega en disponibel behållning af omkring 700,000 R:dr, utan att ändock taga i beräkning den för samma år belöpande och påföljande året ingående behållning. Med Kongl. Maj:ts Prop. om Statsverk. 1830. 25 Med anledning af allt detta, hemställde
Derest alla 13 konsistorierna hördes, och inkommo med stridiga yttranden, till hvilkas bedömande sak-kunskap såsom prest erfordrades, så vore föredraganden, om han ej sjelf varit prest, i samma förlägenhet som förut; hvaremot om ett Ecklesiastik-kollegium funnes, föredraganden antingen kunde umbära Konsistoriernas yttranden, eller få de skiljaktiga meningarne genom nämnda Kollegium till ett helt sammanförde, och förslag utarbetade. I somliga fall, såsom då fråga vore om fördelning af pastorat eller medels förvaltning, vore Ecklesiastik-departements-chefen i nästan än värre belägenhet, än någon annan, emedan han måste inhemta yttranden af både verldsliga och andliga myndigheter, landshöfdingar 4 Allm. Best.- och Eknn-f Hsk o t te t a Betänkande, \:o 117. och konsistorier. Oaktadt ecklesiastika kommittéer af flera slag funnits, vöre dock uti ingen af de inre förvaltningsgrcnarne, med undantag af den juridiska, så litet utriittadt, sorn morn den ifrågavarande, sålunda saknades, t, ex. ännu ny kyrko-lag oell kyrko-stadga, hvarmed arbetet börjats redan för 21 år sedan. och frågan om ny fördelning af prest-gällen på Gottland, hvarom Nådig skrifvelse för 20 år sedan afgafs till Rikets Ständer, vöre ännu oafgjord o. s. v. Angående Allmänna undervisningens ärenden, har motionären ansett detsamma gällande, sorn om kyrkans egentliga ärenden blifvit af honom yttradt. Samma olikhet i kyrko-ärendens behandling, hvilken inora särskilda stift egt, rum, hade äfven varit inom dessa rådande, i afseende på den allmänna undervisningen, ehuru samma skol-ordning gällt för alla. Ofver-konsistorium skulle, efter Oxenstjernas förslag, äfven haft inseende öfver läro-verken. Under tvisten om inrättande af detta konsistorium, hade emellertid konstitutioner för Upsala Universitet blifvit utfärdade, enligt hvilka det skulle förestås af en Kansler, af Konungen förordnad, och Erke-biskopen vara Pro-kansler.
Den som finner den kan stifta en ny religion, ty han har då i sin makt det bästa lockbete som någonsin en människofiskare har ägt.» Orkestern slutade med en skräll. Salens guld glimmade mattare genom tobaksröken, och genom golfspringorna trängde det alltjämt upp en lukt af förruttnelse. Vi bröto upp och skingrades hvar åt sitt håll. Jag irrade länge fram och åter genom gatorna, jag kom in på gator som jag icke kände igen och som jag aldrig sedan har återsett, underligt öde och tomma gator, hvilkas hus tycktes öppna sina led för att bereda mig rum, hvart jag än styrde mina steg, och sedan åter sluta sig bakom min rygg. Jag visste icke hvar jag befann mig, förrän jag med ens stod framför min egen port. Den stod vidöppen. Jag gick in genom porten och upp för trapporna. Vid ett af trappfönstren stannade jag och såg på månen; jag hade icke förut gifvit akt på att det var månsken denna kväll. Men jag har aldrig hvarken förr eller senare sett månen sådan. Man kunde icke säga att den lyste. Den var askgrå och blek och onaturligt stor. Jag stod länge och stirrade på denna måne, ehuru jag var fruktansvärdt trött och längtade efter att få sofva. Jag bodde i tredje våningen. Då jag hade gått två trappor, tackade jag Gud, att det endast återstod mig en. Men då jag kommit upp för denna trappa, slog det mig, att förstugan icke var mörk, som den eljes alltid brukade vara, utan svagt belyst liksom de andra förstugorna, där månen sken in genom trappfönstren. Men det fanns endast tre trappor i detta hus, utom vindstrappan; därför var den öfversta förstugan alltid mörk. »Vindsdörren står öppen,» sade jag till mig själf. »Ljuset kommer från vindstrappan. Det är oförsvarligt af tjänstfolket att lämna vindsdörren öppen, det kan ju komma tjufvar upp på vinden.» Men där var ingen vindsdörr. Där var endast en vanlig trappa, likadan som de andra. Jag hade alltså räknat fel; jag hade ännu en trappa kvar. Men då jag hade kommit upp för denna trappa och stod i förstugan, måste jag behärska mig för att icke skrika högt.
44,511 centner år 1856 utgjorde blott 36,183 „ och år 1857 än vidare nedgått till 33,963 „ I anledning häraf torde, på sätt Kongl. Majit i nåder föreslagit, denna inkomst enligt nu gällande beräkningsgrund ej böra antagas högre än till 34,000 centner årligen; men i händelse "Utskottets nyssnämnde förslag af Rikets Ständer bifallcs, skulle derigenom i denna inkomst uppkomma en ytterligare minskning, hvilken, enligt den i Kongl. Maj:ts vid förra riksdagen aflåtna nådiga Proposition meddelade utredning kan antagas till omkring hälften af hela den tackjernstionde, som hittills varit att påräkna, hvadan Utskottet här upptagit endast återstående hälften af nämnde tionde eller den, som utgöres inom bergslag, med 17,000 centner, beräknade efter 2 R:dr till „ 34,000: — Hammarskatten, som vid 1858 års statsreglering beräknades till 75,000 Rdr och i anseende till dess stigande, uti Kongl. Maj:ts vid denna riksdag aflåtna nådiga Proposition angående Stats-verkets tillstånd och behof upptagits till 90,000 Rdr, är jemlikt hvad Utskottet uti åberopade särskilda utlåtande tillstyrkt, från inkomstberäkningen helt och hållet utesluten. 8:o. Svafvelbrukstionde, innefattande jemväl tionden af vitriol och rödfärg, upptogs uti sednaste riksdags inkomstberäkning till 1,300 R:dr, och har under åren 1855—1857 i medeltal uppgått till 1,905 R:dr, hvadan här torde böra beräknas 1,700: — 9:o. Mantalspenningarne.
Slagtaren var till häst och hade sin lasso kring djurets horn, och likaså medhjelparne, hvilka gingo bakom och hade till uppgift att hindra den halfvilde besten från att rusa på ryttaren. Tåget hade i allsköns lugn avancerat ända till närheten af lägerbarackerna, men der beslöt tjuren att stanna. Ingenting hjelpte, hvarken skymford, stenkastning eller käpprapp, då medhjelparne till slut vågade sig tillräckligt nära för att använda sina påkar. Slagtaren sjelf red gång på gång tillbaka för att låta sin häst taga fart och flög sedan i full galopp framåt så långt linan räckte, men tjuren bara knyckte på hufvudet och rörde sig inte ett steg. De två halfvilda hundarna, hvilka alltid följde med sin herre för att hjelpa till vid infångandet af tjurarna, skälde och beto det arma djuret hvar de blott kunde komma åt, så att bloden öfverallt rann från dess kropp, men det hjelpte inte heller. Slutligen drog en af medhjelparne sin machete och stack dermed djuret i benen. Det såg otäckt ut, men tjuren gaf bara ifrån sig ett doft bölande och rörde sig ej. Jag hade redan en gång tillropat karlarna att slå linan kring ett träd och lemna djuret i fred för en stund, då det troligen sedan skulle taga reson och låta leda sig till slagtarhuset, men de voro för mycket upphetsade för att lyda. När så inte ens machetestötarna hjelpte, blef halfindianen, hvilken tjenstgjorde som slagtare i lägret, så ursinnig att han i sin tur drog macheten, red upp till tjuren och med ett hugg skilde dess svans från kroppen. Jag rusade ut för att ja, jag vet sannerligen icke sjelf hvad jag ämnade säga eller göra, då jag såg Antti Ulukka, som varit sysselsatt med tvätt vid bäcken straxt nedanför, springa upp. Han hade en sten så stor som ett barnhufvud i handen, sprang med ett par långa satser fram till tjuren och fälde den med ett enda slag mot pannan till marken.
Ytterligare Utlåtande, VII 3. s i35o — i36i , lagdt till Handlingarne af PresteStåndet, IX s ii44» bif. af Adeln, IX s i 109, af BondeStåndet, IX s 1170, med föreslagne ändringar, af BondeStåndet, IX s 1173. — om föreskrifter med hänseende till med-, delande af BancoLån å fast; BancoUtskottets Betänkande, VI 2. s 236 — 251, bif. af PresteStåndet, IX 3. s i85, återrem. af BondeStåndet, IX 3. s 192, af Adeln, IX 3. s 200. Ytterligare Utlåtande, VI 3. s 408 — 43i, bif. af PresteStåndet, IX 3. s 348, af BorgareStåndet, IX 3. s 353, af Adeln, IX 3. s 364, vilkorligt af BondeStåndet, IX 3. s 383. Ehrenborg, Friherre, StatsSecreterare för KammarÄrenderne, anmärkning mot, III s 157 —■ 169. 83 Ehrenborg, ExpeditionsSecreterare, om uppsättande af Constitutorial för, att vara Justitiee Ombudsman, och om uppsättande af en underd. Skrifvelse till Kongl. Majrt angående utväljandet af; Adelns beslut, IX s 635, PresteStåndets, IX s 648, BorgareStåndets, IX s 652, BondeStåndets, IX s 660. Förordnandet för, X 1. s 342. Ständerne skola följa honom till grafven. Adelns beslut, IX s 993, BorgareStåndels, IX s 999, BondeStåndets, IX s 1002. Ek, om arfvode för ÖfverCommissarien, D., anmälan om afRiksens Ständers Revisorer, II s 817.
Jag tror nemi., att Utsk:s majoritet redan funnit sig stå isolerad från nationen, från representationen och till och med från största delen af sitt eget parti. Projectel kan således vara en förberedd hederlig reträttväg. — Förkastad, såsom det måste blifva, kan den Utskrs majoritet, som jag åsyftat, göra sin capilulation, med bibehållen krigsära; det vill säga med bevarad conseqvens i principer, och resignera sina platser inom Consl.Ulsk., då jag gerna, för min del, afsäger mig den plats inom förstärkta Const.Utsk. , hvilken jag, under lugna förhållanden, hvarken blifvit erbjuden eller någonsin emottagit. Hr von Hartmansdorff, A u g.: Under de förberedande öfverläggningar, som inom dessa murar ägt rum, angrde national-representationens ombildning, har äfven jag framställt ett förslag dertill. Sedermera har jag, genom samtal med riksdagsmän af alla Slånd, haft tillfälle att närmare erfara deras åsigter i saken och deraf funnit anledn. att göra åtskilliga jemkningar uti mitt första förslag. Jag hoppades att, under denna dagens öfverläggning, äfvenledes få höra några nya förslag ellef förändringar uti dem, som under de samfällda öfverläggningarna framställdes, hvarigenom jag kunde ytterligare föranledas att rätta min mening. Men då det icke skett, har jag ansett mig icke längre böra dröja att framställa milt numera jemkade förslag, under förbehåll likväl att ytterligare få göra de rättelser, hvartill öfverläggningeu kan gifva anledning. Innan jag tager mig friheten att framställa den mening, som jag skulle önska måtte blifva Ståndets gemensamma tanke i motsats af Utsk:s förslag, torde det tillåtas mig att göra några allmänna betraktelser öfver ämnet. Första frågan är naturligtvis den: huruvida en förändring verkligen är behöflig och följaktligen bör göras. Flere talare hafva väl icke i anledn. af denna fråga, ulan i ali - 7° Den ai October e. ra. mänhet under riksdagen, obilligt och öfver höfvan klandrat vart närvar, representationssätt. Andra hafva nu, då det ändtligen kommit i fråga att förändra det, förhållit sig dermed såsom man vanligen gör med denna verlden.
Jag anhåller vördsamt om denna motions remitterande till vederbör. Utsk. Remitterades tilt StalsUtsk. 456 Den 23 December e. m. Upplästes följande af Hr Linderskjöld, Jakob Fa b., inlemnade motion: Jemlikt äldre Charlte-Sigillatas-förfaltningar försåldes stämpladt papper i liufvudsladen endast tili det å Riddarholmen befintliga försäljnings-konlor; men vid 1844 och 1845 årens riksmöte stadgades, på sätt 17 § i nu gällande författning om stämlade pappers-afgiflen visar, alt collegier, konsistorier, embetsverk och embetsman äfven äga alt ifrån K. statskont. erhålla slämpladt papper på kredit, med tillgodonjutande af 4 procents försäljningsprovision. Härigenom bär inträffat att försäljningen vid hufvudkonloret högst betydligt minskats, oell alt, lill följd häraf, den nuvar. försäljningsmannen vid detta kontor, som i 27 år med utmärkt nit och redbarhet beslridl denna befallning, sett sin provision från något öfver 2000 r:dr, hvar til den, enligt närlagde uppgift, i medeltal årligen uppgått, förminskad förlidet år lill 1500 r:dr och innevar. är lill omkring 1200 r:dr. Med visshet kan det ock antagas att nämnde, provision för framtiden än viv dare kommer att till beloppet nedsättas, då Cliartae-Sigillalaj-redogörare utses af flera embetsverk än hittills skett. Då denna förlust af påräknade inkomster, som tungt drabbar den nuvar. åldrige och utmärkt ordentlige innchafvaren af försäljningsmannabefattningen, tillkommit helt och hållet ulan hans eget förvållande, så synes det vara både rätt och billigt att honom lieredes någon ersättning härför. Detta torde lämpligast och lättast kunna ske på det sätt, att bans provision, nu utgörande 4 procept, ökas till 6. Utom de bevekande skäl, som jag redan anfört för en sådan förhöjning, linnes äfven ett annat, som ensamt synes göra honom berättigad härtill.
»De’ e’ inte alla som ska ha beghätta», svarar hon och sneglar genom sitt hår åt hans svartlurfviga hufvud, »för resten e de väl me de som me hin vutepaugen, som sa: ja rent ynkas ve den stackals presten, som ska re se haur Lörda, för ja rer me haur julaftan, o ja ved ho’dent bry ja har.» Alla instämma i skrattet. Icke derför att det sagda är nytt, utan derför att fisk och gröt stå på elden, och derför att julen är någonting så utomordentligt. Dessutom är han hela pigpersonalens gunstling, ett slags Cherubin i folkstugan. Det fins hos honom något af denna öfvergifna lustighet, som kommer af att i hela verlden icke ega det ringaste att förlora samt denna smidighet, som alstras af vanan att vara allas syndabock och ändå hålla sig klar. Hans är ingen sydskåning. Han har kommit från den fattiga skogsbygden åt norr och har »färsingens» heta blod. Han började sin bana med tiggarpåse och vandringsstaf, som liten pys, kom sedan till ett sämsta sortens akrobatsällskap, som utförde sina konststycken på en gammal matta midt i landsvägsdammet. Med sitt sällskap kom han till gården, och dess husbonde gjorde ett hastigt slut på hans konstnärsbana genom att taga honom i sin tjenst som stallpojke. Det fans något i hans klippska uppsyn som ingaf ett oemotståndligt begär att »göra någonting af honom». Men det gick inte så lätt. Kringstrykarlifvet har en obeskriflig lockelse för den som en gång smakat derpå, och Hans hade inte väl blifvit uppklädd och fått hull på sina magra ben, förr än han helt oväntadt gaf sig ut i verlden för att på egen hand »lefva af sin konst». Det gick nog under sommaren, men när det blef vinter, återkom Hans till gården, förfrusen och utsvulten, med botfärdiga dragningar i mungiporna och den gamla lustigheten i sina ögon. Och så togs han till nåder, fick nya kläder, blef husbondens gunstling och allas passopp.