Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den K. propos:n förutsätter äfven, att civila myndigheten skall vara den som reqvirera!' krigsmanskap till upprors stillande; men att i de fall, då civil myndighet icke är tillstädes, den som för högsta befälet öfver krigsmanskapet skall kunna, utan afvaklan af reqvisition från civil-myndighet, äga att i föreskrifven ordning använda vapen. Detta ansåg jag vara nödigt, emedan erfarenheten visat, att upplopp i Sverige kunna ske på så många ställen på en gång, att de civila myndigheterna blifva otillräckliga. Såsom exempel derpå kan jag åberopa det upplopp, som 1811 ägde rum i Skåne, då allmogen samlades socknevis och hade sin föreningspunkt vid Ryinge ängar. De skingrades innan de hunno till samlingsplatsen; 3y o Den 17 Octobcr f. m. men hade de väl hunnit samla sig der, så skulleden i Skåne förlagda krigsstyrkan blifvit otillräcklig för att skingra dem; och om ingen annan än Konungens Bef:h:de eller kronofogde ägt att reqvirera krigsmanskap, så hade reqvisition deraf icke kommit alt äga rum, i den mån som behöfdes, för att hindra sammankomst vid fÖreningsstället af en så stor folkhop, att den kunnat trotsa militärstyrkan. Jag har icke blott inom detta Stånd, utan äfven enskildt förnummit, att man allmänt önskar, att endast civila myndigheter må äga att reqvirera militärisk handräckning. Detta anser äfven jag principenligt; men deremot anhåller jag, alt Ulsk. ville rätta sitt misstag i 7 §:n, der Utsk. inskränkt de civila myndigheterna, som skulle äga att reqvirera krigsmanskap, endast till Konungens I5ef:h:de, borgmästare, polismästare och kronofogde, och i stället säga, att krigsmanskap vid dylika tillfallen får reqvireras af den, som på stället innehar högsta civila makten; ty då har Konungens Bef:- h:de sig öppet att, då upplopp är å färde i länet, förordna och afsända personel', för att å hans vägnar vara tillstädes på de orter, der de kunna beliöfvas.
Till Maria. På dig jag tänker, när för minnets villa Min barndom dyker evigt upp och flyr: Uti din röst, likt ur ett fjerran, stilla, Dess blida helsning för min längtan gryr. Jag skådar dig, när i min håg jag hvälfver Med blygt begär en väntad framtids rön: Uti din rodnad mig till mötes skälfver Hvar salig skickelse, hvar helig lön. Om mig en fröjd vill bry i vänligt hvimmel, Om mig en blixt af tjusning genomfar, Till dig jag blickar; på din pannas himmel Min glädjes mening hvilar lugn och klar. Jag söker dig, då sorgens udd mig sårar, Och syndens natt mig fattar med sitt ve: Uti ditt öga, genom gömda tårar, Jag smärtan ser i sin försoning le. Min framtids löfte och min barndoms minne! Ehvart jag blickar, möter blicken dig. Min sorg och lust, min böns gestalt och sinne, På dig jag tänker; o, så tänk på mig! Längtan efter Döden. (Efter Novalis). O, bort! o, ned från ljusets verld, I jordens dunkla sköte! Oss bådar en välsignad färd Hvar bitter smärtas möte. Fast trång och klen vår farkost är, Till himlens strand han fort oss bär. Hell dig, du evighetens natt, Du hvila, som ej rymmer! Af dagens qvalm vår håg blef matt Och tynad af bekymmer. Vårt främlingslif har mist sin ro: I Fadrens hem vi vilje bo. Hvad vill på denna jorden mer Vår tro och kärlek göra? Det gamla med förakt man ser; Kan oss det nya röra? O, ensam och betryckt den står, Hvars hjerta för det Fordna slår! Den fordna tid, då själars brand Till herrlig flamma tändes, Och Fadrens anlete och hand Af menniskorna kändes, Och, högsint stor, enfaldigt mild, Än mången liknade hans bild; Den fordna tid, då yppig stod Urgamla stammars blomma, Och barn begärde ge sitt blod För himmelrikets fromma; Och, huru lifvet än höll fast, Af kärlek månget hjerta brast; Den fordna tid, då ungdomsmildt Gud sjelf sig uppenbarat,
1 samma mån stamtrupperna i en sådan armée äro talrika, med omsorg Valde, val disciplinerade samt i krigstjenstens alla delar väl undervisade och Öfvade, i samma mån kan ock med dem, i förhållande till deras styrka, ett större antal beVärings-manskap förenas och införlifvas, samt detta manskaps beliöfliga vapenöfning i det hela inskränkas, och bevärings-pligten såmedelst lättas; dock alltid under förutsättning, att denna inskränkning icke sträckes utöfver en viss gräns, eller så långt, att den förberedande bildning saknas, som det unga manskapet nödvändigt måste ega för att kunna med stamtruppeli införlifvas, utan att der åstadkomma ett allmänneligt rekryttillstånd, hvaraf, i farans stund, de vådligaste följder otvifvelaktig! skulle uppstå. Att, vid tillämpningen af dessa allmänna grunder till fäderneslandets förhållanden, bestämma, huru och på hvad sätt Sveriges stående armée må lämpligast kunna erhålla den bildning och tjenstevana, som nödvändigt erfordras, om den skall kunna blifva att anse som pålitlig Stam för en talrik beväring, samt hvilken grad af vapenöfning bevärings-manskapet nödvändigt mäste ega för att kunna i behofvets stund med stammen införlifvas, utgöra således tvänne lika maktpåliggande som grannlaga omständigheter att allvarligt öfverväga och, efter mogen granskning af alla dermed gemenskap egande förhållanden, afgöra. Om Sveriges stående Armée. Intet land i Europa torde finnas, som eger en stående armée så egnad som Sveriges indeldta, att utgöra en i alla hänsenden lämplig stam för national-beväring. Men denna armée, synnerligen infanteriet, saknar för närvarande i betydlig grad den bildning och öfning, som stamtrupper oeftergifiigen måste ega för att kunna uppfylla sin vigtiga dubbla bestämmelse, att i fredstid utgöra en bildande kärna och skola j i krigstid en pålitlig vårdare och ledare för det unga manskap, sorn med dem skall införlifvas.
— N:o 10. i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition otti ersättning åt Kronofogden Anders Rhodin för kontanta medel till ett belopp af 1971 Riksdaler 71 öre Riksmynt, som blifvit en kronobrefbärare genom rån fråntagna och derefter mäst af Rhodin återgäldas: B. II. 333, 378, A. 378; E. lil. 119. •— N:o 11. i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående användandet af de på anslagen för Nockebyoch Drottnlngholms-broarnes ombyggnad uppkomna öfverskott: B. II. 333, 378, 389, A. 389; E. III. 119. — N:o 12. angående väckt fråga om anvisande af erforderliga medel för verkställande af vissa omregleringar af landets kyrkliga, judiciella och administrativa indelning: B. II. 333, 379, A. 379. — N:o 13. i anledning af Rikets Ständers åren 1857 och 1858 försam - — s — 24 i församlade Bevisorers berättelser, angående nämnde år verkställda granskningar af Stats-Verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders styrelse och förvaltning åren 1854, 1855 och 1856: B. II. 380,' 412, 430, A. 430, 446, 448; B. III. 119. Stats-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o 14. i anledning af väckta frågor om anvisande af Statsanslag för åtskilliga af Kyrko-kassorna i Skåne och Halland hitintills bestridda utgifter: B. II. 412, 448, A. 448. — N:o 15. angående Biksgälds-Kontorets förvaltning under den sedan början af 1856—58 års riksdag förflutna tid: B. 11.474; lil. 12, 46, A. 47, E. 210. — N:o 16. i anledning af Kongl.
Med embetsman förstås här den, som med Konungens fullmakt å embetet försedd ur, eller embete, af lika värdighet 'innehafver, eller i sådan embetsrnans ställe lagligen satt är; så ock domare, ändå alt han ej blifvit af Konungen förordnad. * 41. Hvad i 40 § om sådant brott, som der sägs, stadgadt är, gli/le ock för det fall, då Led/emot i Taxeringseller Pröfnings-kommilté eller i Styrelse öfver allmänt Verk eller allmän inrättning, eller den, som i Nämnd eller Jury sitter, varder i eller för utöfningen af sådan befattning våldförd; dock må, der omständigheterna i dessa fall äro synnerligen mildrande, tiden för straffarbetet kunna till sex månader nedsättas. § 42. Furbryter sig någon, såsom i 40 § sägs, emot tjensteman eller annan, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag, sorn i samma § omtalas, men är för - 144 ExpeditionsU Iskottats härslag lilI under d. Skrifvelse N:o 473. ordnad eller vald all offentligt tjeusteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år, eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 43. Giir man våldsgerning å den, som bevistar Gudstjenst; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år. Var våldet ringa, och kom ej deraf synnerlig förargelse; då må lill fängelse från och med två till och med sex månader eller böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler dömas. § 44, Giir man våldsgerning å utman inom Konungens slolt i hufvudstaden eller annorstädes i slolt, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der Rikets Ständer eller deras Afdelning ar eller Utskott församlade är o, eller inför sittande Rätt, Konungens Befallningshafvande eller annat allmänt Embetsverk; vare lag; som i 43 § sägs. § 45.
I följd häraf och dä pröfningen af de ersättningsanspråk, sam i det af motionären anmärkta hänseende, tilläfventyrs ifrågakomma, i allt fall icke lämpligen kan åt skiftesman och gode män öfverlemnas, anse Utskotten motionärens ojvan berörde framställning icke börit bifallas. 14 Kap. 4 § af Johan Lekberg från Örebro län: a t det icke vore möjligt för delegare 1 skifteslag att, ulan ali hafva kai tan till ledning, bedöma, huruvida livar och en vid skifte bekommit hvad på honom belöper, och pröfva, om egograderingen i sin helhet vore riglig; all, till följd deraf, mången gång inträffade, alt emot ski le anställdes klander, sorn skulle hafva uteblifvit, om kartan varit vid skiftets afslutaiide för delegarne tillgänglig, samt att derföre, med ändring af stadgandet i 2 § af 17 kap., alt skiftesmannen försl ett är efter det skifte blifvit fästsläldt, är skyldig att till delegarne öfverlemna renoverad karta, borde loreskrifvas, att skiftesman skall vid förrättningens slut, jemte de i förevarande § omförmälde handlingar, till delegarne aflemna renoverad karla. Utskotten anse sig böra fästa uppmärksamheten derpå, att landtmätare under den korta sommartiden, da han mäste sysselsätta sig med mätningar och arbeten ute å marken, icke, utan alt uppoffra en för honom dyrbar lid, skulle kunna företaga kartans renovering, hvilket arbete dessutom komme att föranleda dröjsmål med skiftets afslutaiide samt flir delegarne medföra ökad kostnad, enär skiftesmannen, i allt fall, vore berättigad och skyldig att, sedan skiftet blifvit faststäldt, ny karta, med bevis om fastställelse!!, delegarne mot lösen tillställa.
Herr I§oi-66N8tc>1p6, ^n6er3, För ett par Pleni-dagar sedan hade jag äran anmäla twänne rätt wigtiga arender, som Ridderskapet och Adeln äfwen behagade med wälbehag anse; men som dessa ärender, oagtadt jag det uti mitt Diktamen ödmjukt framstälde, icke blefwo de öfrige - Den 21 ^rrl-k. §75 rigo Ständcn meddelade, utan genast förwistes til Ockoncnniä-Utskottet, tyckes mig at nog mycken olikhet eristerar i eppeditionssättet af de här förekommande ärender Jag fär derföre i ödmjukhet andraga, om icke atla här i Plena wäckta frägor borde bade de öfriga Ständen meddelas och remitteras til wederöörliga Utskotts hemställande derföre lika ödmjukt hos Ridderffapet och Adeln om ej mina i förre Plena wäckta ärender nu genast äfwen kunde meb de öfrige respektive Ständen kommuniceras, hälst sorn dede ej annars kunna om dem fä nägon uplysning, förr än Oekonomiä-Utskottet det meddelar genom sitt Betänkande. Jag tycker at icke ett Ständ allena, utan alla böra besluta hwad mål och ärender deras ombud uti ett eller annat Utskott böra til granskning och utarbetning företaga, emedan annars olikhet uti remittering til Utskotten hända kunde, i fall samma ämnen skulle pä en gäng förekomma i deras Plena. Härjemte supplicerar jag fä uppläsa mitt Diktamen uti öfwerstnämnde ämne, hwilket i anseende til at tiden lärer tyckts warit wid sista Plenum nog längt liden, icke dä medhans at företagas.
Ursprungligen aktörselev hade denne, då hans talang var otillräcklig för den högre konstens uppgift, öfvergått till varietéscenen, der han under lånadt namn gjorde en mycket medelmåttig lycka. Sedan hade han fört ett äfventyrligt och mångfrestande lif, rest i alla möjliga länder än ensam, än i sällskap med unga qvinnor, hvars »impressario» han varit såväl då de från varietétribunerna låtit höra sina tvifvelaktiga röster, som då de ockrat på de manliga åhörarnes sinliga begär. Han hade låtit tala om sig under de mest olika skepnader och namn. Än hade han i hufvudstaden idkat mycket borgerliga yrken såsom speditör, egendomsagent, inkasserare och dylikt, än åter hördes han omtalas från London såsom svältkonstnär, från Berlin som tankeläsare och spiritist, från Norge som luftseglare, från Sveriges vestkust som storsimmare och så vidare. Hammar, som visste att dylikt folk hade flera bekanta än de kunna komma ihåg, helsade på eleganten, då denne kom in. – God dag, mr Proschowsky, Ni är åter i Stockholm ser jag? Den tilltalade, som antog att Hammar vore någon vid ett föregående besök gjord bekantskap, besvarade helsningen med ett förbindligt leende. Med utländsk brytning svarade han: – Som ni ser! Men jag heter inte Proschowsky; jag har återtagit mitt riktiga namn: Francisco. – Såå! Och herr Francisco ämnar uppträda här nu, förmodar jag. Behagar ni ej slå er ned vid mitt bord? Har ni redan ätit frukost kanske? – För all del, herr ... herr ... – Hammar. – Herr Hammar ja! Jag kom verkligen för att äta frukost och antager er inbjudning till bordet. Men för vår frukost tillåter jag inte någon annan än mig sjelf att sörja. – Hör hit! Gif oss en liten utsökt kaffefrukost med ägg och några varma rätter, och så en flaska godt portvin. Det bästa ni har! Hammar log åt reqvisitionen. Han visste, att herr Francisco skulle »glömma» att betala. Denne gaf sin gäst ett nedlåtande ögonkast; af Hammars enkla toalett slöt han att han framför sig hade en man, som han ej behöfde genera sig för. I öfverlägsen ton sade han: – Ni har fullkomligt rätt herr Hammar, mycket rätt.
Hon frågade den unge föreläsaren i häftig ton, huru han kunde våga att taga en vårdslös och uppstudsig slavinna i försvar mot hennes egen husmoder, samt förklarade, att hennes fel skulle på det strängaste straffas, henne själv till skräck och det övriga husfolket till varnagel. När den första överraskningen var överstånden, lät Klernens icke avväpna sig av Eusebias vrede. Det förundrade och smärtade honom, att en kvinna, så känd för sin fromhet och kärlek till det gudomliga ordet, kunde lämna herraväldet över sin själ åt en otyglad vrede, då saken gällde, icke teologiska spörsmål och den rena läran, utan en obetydlig toalettsak. Han uttryckte i milda, men öppna ordalag sin förvåning häröver och föreställde Eusebia, att om det vore en naturlig och förlåtlig svaghet att i det första ögonblicket giva vreden rum, så vore det likväl ovärdigt en kristen att framhärda i ett beslut, som föreskrivits av kärlekens och fördragsamhetens huvudfiende. Men Eusebia syntes icke hågad lyssna till dessa föreställningar. Hon riktade nu sin harm även mot Klemens. Hon påminde honom om sin höga rang i samhället och hans egen anspråkslösa ställning; hon ville icke emottaga förmaningar av en oerfaren gosse; hon skulle klaga för biskop Petros över hans opassande uppförande, såvida icke Klemens genast ville erkänna sitt fel och bedja henne om förlåtelse. Under detta utbrott av sin vrede visste dock Eusebia hålla sig inom en gräns, där harmen ännu låter para sig med behag och förföriskt väsen. Hon liknade i Klemens' ögon icke en furie, utan en stolt och bjudande kejsarinna. Klemens, vars bleka kinder överdrogos av stark rodnad, bemannade sig i medvetandet att äga rätten på sin sida. Han svarade, att ifall biskopen underrättades om detta uppträde tillika med dess orsak, så skulle det smärta honom mycket, icke för Klemens' skull, utan för Eusebias egen, emedan de goda tankar han hyste om hennes fromma och kristliga vandel därigenom skulle lida avbräck. Klemens föreställde henne, att ingen samhällsställning kan höja människan över det gudomliga ordet, och att ordets helighet ingalunda minskas genom ungdomen hos den, som förkunnar det.
Hela lifvet framstod vid denna tidpunkt i en välgörande, lugnande grå ton, de stora drömmarna, de purpurglada synerna voro väl dömda att dö, men han slapp också ansvar och kamp. Han arbetade tåligt, under inre ro, fick något barnsligt öfver sig, låg hela söndagen i skogarna och tittade upp i himmelen och var fri från naggande baktankar om dyrbara studieminuter, som försummades. Han fyllde sin plikt, fick stanna som ängsblomman anspråkslöst i den jordmån, där han vuxit fram, slapp omplanteras och förädlas; blott hans kropp arbetade, tarfvades ej mer. Af en eller annan orsak låg något djupt tillfredsställande i detta. Hvad han behöfde till själen, fann han denna sommar i läseriet. Hans hjärta blef underligt vekt och lyckligt, när den okonstlade sången om Jesus ljöd darrande osäkert mellan hagarnas träd; han såg in i alla blida vänliga anleten med känslor af svällande fröjd och tacksamhet. På allvar begärde han icke mer för att lefva. Hvarför fick det icke fortfara? Hvarför sände kamraterna bref och sammanskjutna medel för att kalla honom tillbaka till det gamla lifvet? Att så skedde var naturligtvis ett bevis på en Guds mening. Det kunde vara en frestelse ... men hvar låg frestelsen: i att stanna eller i att gå? Se där – hur svårt att veta! Nå – konstnären i honom hade ju egentligen vaknat vid första trumpetstöten, helt kort endast balanserade han öfver bråddjupet, de tama idealen veko alltmer för hetsande drömmar, och inom kort stod han där förvandlad, med heroiskt beslut att offra allt för inneboende ideala drifter. Hemligt var han segervissare än någonsin, den tilländalupna overksamheten hade äfven den haft sin mening, och i djupet af sin själ var han öfvertygad att just han med det kraftiga arbetarblodet var den, som komma skulle i svenska konstens rike ... Men hur det stormade inom honom, gick han och var medveten om, att hans yttre endast visade ett par oroliga djupblå ögon, och att något mörkt och skyggt följde honom från underjorden. Han var född af en tyst, grubblande far, af en mor, hvars namn han aldrig nämnde, och som han älskat glödande, fast hon skrattat rått och lett åt allt för många.
Israels Konung svarade, och sade: Min herre Konung, såsom du sagt hafver, jag är din, och allt det jag hafver. Och båden kommo igen, och sade: Så säger Benhadad: Efter jag hafver sändt till dig, och låtit säga: Ditt silfver och ditt guld, dina hustrur och din barn skall du få mig; Så vill jag i morgon på denna tiden sända mina tjenare till dig, att de ransaka ditt hus, och dina underdånares hus; och hvad dig kärt är, skola de taga i deras händer, och bära bort. Då kallade Israels Konung alla landsens äldsta, och sade: Märker och ser, hvilket ondt han företager; han sände till mig om mina hustrur och barn, silfver och guld, och jag hafver det intet nekat honom. Då sade till honom alle de gamle, och allt folket: Du skall intet höra honom, eller samtyckat. Och han sade till Benhadads båd: Säger minom herra Konungenom: Allt det du böd dinom tjenare i förstone, vill jag göra; men detta kan jag icke göra. Och båden gingo sina färde, och sade sådant igen. Då sände Benhadad till honom, och lät säga honom: Gudarna göre mig det och det, om stoftet i Samarien skall räcka till att allt folket under mig må taga der en hand full af. Men Konungen i Israel svarade och sade: Säger: Den som lägger harnesket uppå, skall icke så berömma sig, såsom den det aflagt hafver. Då Benhadad det hörde, och drack med Konungarna i tjällen, sade han till sina tjenare: Gör er redo; och de gjorde redo emot staden. Och si, en Prophet gick fram till Achab, Israels Konung, och sade: Så säger Herren: Du hafver ju sett allan den stora hopen; si, jag vill i dag gifva honom i dina hand, att du veta skall att jag är Herren. Achab sade: Genom hvem? Han sade: Så säger Herren: Genom landsfogdarnas tjenare. Han sade: Ho skall begynna striden? Han sade: Du.
Skall för hwarje ämne skrifarten, enar den ej, såsom skändlig eiler smädlig sig tydligen utmär ker, af hwarje Författares egel wal bero. z:o Skall det, i enlighet med hwad i i § 3 mom. stadgadt ar, wara hwarje Författare eller Utgifware tillätit, att under dei enda wilkor af helgd för andras ägande rätt allmängöra Skrifter af hwad form, widd eller beskaffenhet som helst. 4:0 I grund af hwad i r mom. af denna §. stadgadt är, skall äfwen, till Mgifwares säkrare efterrättelse, dock med de undantag och wilkor» som nedanföre stadgas skola, uttryckligen wara en hwar tilr lätik, att i allmänt tryck utgifwa alla, sä wäl rät. tegängar, fom andra allmänna ärenden, rörande Handlingar, Protokoll och Bestui af hwad namn och beskaffenhet de wara mä, ehwad de höra till den förflutna - Den iy Zebruarii. fiutna liden, eller till mål, som hädanefter förebomma, ware stg hos H-gilla Domstolen, Nedre Iustiliä-Nevisivnen, Ailm Ulna Beredningen, Ofveroch Under-Ritter, Co^egier, Cominirieer, Beredningar, Direccioner, Commisiioner, Förwaltniiigar, Konungens Besa llniiigshafvande, Conststorier, Execukionssä en, eiler andra Publika Werk. u an ätstilnad pä mäiens be -affenhet äf Civila C iminella, Oeconomiska, Militaira eller Ecclesiastiq,a; widare alia lillfirene, nu eller hädanefter gällande Jnstruecioner, Constinilioner, Reglementen, Statuter, Ordningar, P ivilegier, Rescripker och allmänna Skadganden, hwarifran helst utfärdade, tillika med alia ofvannamnde högre och lägre Ratters, Collegiers, Embe^-Werks, publika Corporaiioners och atla Embeksoch Tjenstemans Relaiivner, Memorialer och Einbetsbref; andt. ligen alla Coeieleiers, och Werks samt enskilde personers Memorialer, Ansökningar, Förslag, Betankanden, Besvär jemte Utslag cch Swar dera till de delar deraf, som till publika E nbeismans och Werks handläggning komma; och bora till den ändan, icke allenast alla sädana Handlingar wid Domstolar och andra oftvannämnde Werk och Embeten genast och utan tids Utdrägt emot lösen uklemnas ät hwem det alskar, antingen han har i saken del eller ej, wid answar, såsom sör tjenstens försummelse om sädant af någon publik Tjensteman wägras eller »behörigen fördröjes, uran äfven, wid samma answar, i alla Archiv,hwar och en fri tillgäng lemnäs, att fä pä ställer af,krisina ,
Philip: Den af den siste värde talaren gjorda anmärkn. mot Utsk:ns förslag, innefattande en återgång till den gamla flvttningsliden, anser jag icke kunna föranleda till någon åtgärd, emedan fråga derom skulle hafva väckts genom vederbörlig motions afgifvande. I öfrigt har jag icke annat att anföra, än att yrka bifall till Betänk, och får såsom bevekande skäl dertill fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derpå, att det egentligen är på grund af framställning från BondeSt:s ledamöter, som Utsk:n fattat sitt beslut. Uppå härefter framställd propus, blef förevande Utlåt, af R. o. Ad. bifallet. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att i går vid Talmännens sammanträde upmärksamheten blifvit fästad derpå, att numera åtskilliga voter:s-propos:r för förstärkt StatsUtsk. voro af samtlige RiksSt:n godkände och Talmännen derföre öfverenskommit, alt hos RiksSt:n göra hemställan om utsättande af dag för val af ledamöter i detta Utsfc., i hvilket afseende Hr Gr. o. Landtm, finge hemställa, att detta val måtte få företagas nästa måndag på e. m.; hvilket bifölls. Då härefter Hr Gr. o. Landtm., med erinran att vid detta val borde utses 21 ordinarie ledamöter och att R. o. Ad. derjemte plägat för dem välja suppleanter, hemställde om R. o. Ad. behagade vid ifrågavar:de val utse 11 suppleanter, så att vallistorne komme att innehålla 32 namn, lemnade R. o.-Ad. äfven härtill sitt bifall. 350 Den 19 Juli. Föredrogs ånyo Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ns d. 14 och 15 dennes på bordet lagda Betänk. JV2 12, i ani. af väckt motion om fördelning på vissa år af kostnader, som i och för allmänna byggnader från boställen utgå.