Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot.-utdrag den 8 December '1841. 27 S. D. Föredrogs ånyo komminister Hallens motion, angående förändring af 8 § i Kongl. Maj:ts nådiga resolution på presterskapets besvär den 12 Januari 1757. Remitterades till Lag-utskottet. S. D. Föredrogs ånyo komminister Schagerbergs motion, angående anslag för försvarslöse personers transporterande till vederbörlig ort. Remitterades till Stats-utskottet. S. D. Föredrogs ånyo Biskop Heurlins den 4 dennes bordlagda motion om anslag till bibliothekarien i Wexiö, i hvilken motion Professor JV. Lindgren samt Prostarne Ahlstrand och Melander instämt. Remitterades till Stats-utskottet. Från Vällofl. Borgare-ståndet. S. D. Föredrogos ånyo Kongl. Maj:ts nedannämnda nådiga propo sitioner och skrifvelser, nemligen: l:o Kongl, propositionen, angående åtgärder för behöfvandes undsättning i missväxtår samt härmed gemenskap egande frågor. Remitterades, jemte hvad i ämnet af flere Ståndets ledamöter ytt radt blifvit, till Stats-utskottet. 2:o Kongl, propositionen, dels i anledning af vid sista riksdagen gjord begäran om utredning af skogsplanterings-kassans inkomster och utgifter, dels angående serskilda framställningar, i fråga om vården och tillsynen å, samt hushållningen med, i riket varande härads-allmänningar. Remitterades till Stats-utskottet. 3:o Kongl, propositionen, rörande befrielse för de vid Kongl. Maj:ts beskickningar å utrikes orter anställde embetsoch tjenstemän från bevillning å den del af deras aflöning, som af Norrska statens medel bestås. Remitterades till Stats-utskottet, hvarvid åtfölja yttranden af herrar IVinge och Tauson. 4:o Kongl, propositionen, angående understöd af allmänna medel för tullstatens enskilda pensions-inrättning.
P e r s o n e r anses mottagliga för kärleksbacillen under alla åldrar, dock mest före 30-talet; 15 — 20-äringar hemsöker han allra värst. U n - der grönaste ungdomen åstadkommer bakterien en häftig, men ostadig feber; vid mera framskriden ålder bli symptomerna lugnare, men på samma gång konstantare och envisare. Hos personer med koleriskt eller mellankoliskt temperament anses han lättare vinna insteg än hos en flegmatiker eller sangviniker. Åtminstone äro sviterna af sjukdomen med säkerhet svårare hos de förra än de senare. I motsats till åtskilliga andra infusorier, som förorsaka koppor, vanliga febrar o. s. v., kan kärleksbacillen angripa samma organism flerfaldiga gånger. Sjukdomssymptomerna bli dock svagare och svagare för hvarje nyit recidiv. Därför äro s. k. koketter och världsmän föga lidande af kärlekssjuka. Deras " intre sen splittras åt för många håll. Genom mångkurtis eller flirtation bli kärleksbacillerna liksom utspädda, sä att de icke trifvas, utan så små- ningom taga till flykten. Hos koleriska personer däremot, som icke älska på lek, få bacillerna riktigt fäste och bli så hemmastadda, att de följa den angripna ända in i en annan värld. Skalder och vetenskapsmän äro numera fullkomligt ense om, att kärleksbacillen vanligen intränger genom ögonen. » Eu blick kan väcka kärlek, » säger t. ex. Shakespeare. Stundom använder han äfven känselsinnet. Smaken, i materiell mening, anlitas först i ett senare stadium, och iöeelt tagen är den härvid som alltid » forskjellig ». Skönheten ar bacillen mycket svag för, men ofta ignorerar han äfven denna. I u k o m m e n i kroppen, förökar sig kärleksbacillen med otrolig hastighet. Detta sker så- lunda, att han snör af sig på midten.
Nu fick jag mig en portsjon ögonknifspetsar kring ansiktet igen, och så sa han, visst så höfligt han någonsin kunde åstadkomma: »Tackar så mycket; men jag äter aldrig hvardagsmiddagar borta — af pringsip — Blir det däremot en festmiddag, så —» »Nej, det blir det inte», sa jag med en liten darrning på rösten. »Vi trodde, att Villys vän allra hälst skulle trifvas med oss i all enkelhet och just i hvardagslag, men det misstaget kommer vi nog inte att göra vidare.» »Någonting annat?» frågade han med blyertspännan i högsta hugg och knyckte till någonting på en sned, som nog föreställde en bockning. »Neej» — sa jag häpen –. »Inte alls!» »I så fall — mjuka tjänare!» Och tro mig, om man vill eller inte, men började inte han att kluttra hirioglyfver på sin mage igen, midt framför min näsa, så vill inte jag heta Lovisa Petterkvist. »Åh, för allt i världen, herr redaktör», sa jag ljuft, fast bra röd, »var så god och inte gör er besvär med att följa mig ut! Jag hittar vägen så väl!» Därmed svepte jag förbi honom ut — med fullt bibehållen krigsära — det kände jag — fast pulsarna slog så de dunkade. Utanför stod Styfven vid sin kast och satt. »Den kan yrket», grinade han förnöjdt och pekade med tummen mot redaksjonsrummet. »Nå, hvad kunde herr Holm, då?» frågade jag hvasst ty att den där skulle tillåta sig tala illa om vår gamla, kära Holm, det Men så kom jag i håg min värdighet och svepte förbi också honom — fortfarande med fullt bibehållen krigsära. Jag har inte sagt ett ord åt Ruffen om det där besöket. Det skulle såra för mycket. Jag har bara sagt, att inte redaktören har tid hälsa på oss i hvardagslag. Nu glömde jag inte att be honom bo hos oss, men nu ville jag inte: skyller för andra på Sofi, som lyckligtvis fått ondt i benet och är förbjuden att gå i trappor. Senare: Nu är det nästan öfver det där med. Det är nog bara något slags litteratörmod, som redaktören öfverdrifver.
Majit uti detta ämne behagat i nåder föreslå, hemställer Utskottet, att förevarande nådiga proposition måtte af Rikets Ständer bifallas. Stockholm den 17 Juli 1857. 6 Stats-Utskottets Utlåtande JW OO. N:o 90. Ank. till Exp.-Utsk. d. 18 Juli 1857, kl. 1 e. ni« Utlåtande, i anledning af väckt motion om ändring i del genom Kongl. Kungörelsen den 77 Maj 1855 meddelta stadgande, att Landshöfdingarne skola föra ordet vid Riks-ståndens Deputerades sammanträden för markegängs-prisens bestämmande. (I. A.) Hedervärda Bonde-ståndet har till Stats-Utskottets handläggning öfverlemnat en af Riksdags-fuilmäktigen Matts Pehrsson från Stockholms län. med hvilken Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län och Nils Olsson från Malmöhus län sig förenat, väckt motion, deruti anföres, hurusom Rikets Ständers under de 2:ne sednaste riksdagarne fattade och numera till verkställighet befordrade beslut, angående ett förenkladt debiteringsoch uppbördssätt för de skatte-jorden åliggande utskylder, visserligen medfört väsentliga fördelar för de skattskyldiga, men att dock ännu åtskilliga oegentligheter och oformligheter qvarstodo från förflutna tider. En dylik oformlighet eller måhända rättare olaglighet, som företrädesvis syntes påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet och tillgörande för dess afskaffande, innefattade den allt hittills bibehållna rättigheten för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att utöfva Ordförandeskapet för Riks-ståndens Deputerade vid markegångs-sättningarne.
Vid öfvervägande af hvad sålunda från Sterbhus-Interessenternes sida blifvit anmäldt, funno Herrar Fullmägtige, att den tillökning af Fem Hundrade Riksdaler å den erbjudna köpeskillingen, som af arfvingarne äskades , derest huset vid instundande fardag skulle kunna till Banquen öfverlemnas, för ingen del vöre att jemnföra med de kostnader, sorn Ban-| quen komme att vidkännas, genom ett uppskof i tillträdestiden; heldst åtskillige för ombyggnad och aptering af detta hus erforderliga förberedande anstalter vid för hand varande byggnad redan voro vid tagne och besörjde ^ och jemväl diverse materialer att tillgå, som endast blefvo användbara, i den mån samma byggnad i ett sammanhang och utan afbrott kunde fortsättas och fullföljas. Med afseende så väl härå, som att jemnlikt hvad uti här ofvan intagne Protocoll, för den .7 sisflidrie Januarii, närmare utvecklas, egandet af denna fastighet i mer än ett hänseende funnes vara för Banquen af verklig vigt *och nödvändig, bet, beslöto Herrar Fullmägtige, i enlighet med Sterbhus Inferessenternes nu gjorde anbud, att det så kallade lilla Kiiselska huset • under förbehåll att detsamma, enligt uppgift. Banco Utskottets Betiinkanilen. 6*7 •tyore å fri och egen grund grund beläget, skulle lill Banquen inköpas för en summa af Femton Tusende Fem Hundrade R.'dr Bancosedlar, med villkor, att den j:sta April under full dispositionsrätt tillträdas.
Efter härmed slutad öfverläggning yttrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder blifvit yrkadt af Hr von Koch, att det ifrågavarande mom:t skulle erhålla följande förändrade lydeise: "Vid de förenade rikenas beskickningar hos utländska makter anställda, jemte alla öfriga under Utrikes-Depart:t lydande embetsoch tjenstemän, erlägga inkomstbevillning för den aflöning, de från Svenska statskassan upbära»; samt utaf Gr. af Ugglas, att mom:t måtte återremitteras; hvarefter, och sedan propos:r blifvit framställda å såväl Hr von Köchs förslag som återremiss af mom:t, samt med blandade ja och nej besvarade, förnyad propos. å bifall till Hr von Köchs förlag gjordes, dervid svaren utföllo med starka ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 6, 5:te mom:t, och i sammanhang dermed Utsk:ts å slutet af sid. 24 i Betänk:t gjorda hemställan. Vt H. 8 11-1 Den 12 Maj e. m. Hr von Koch: Ehuru jag, bland Komiterade, förfäktat den åsigt, att rättast vore, att hänföra afgiften af arrendatorer till fastighetsbevillningen, vill jag dock, med afseende å nu förhanden varande förhållanden, icke i det fallet göra några ytterligare påståenden; men anser, att förslaget, sådant det här är upstäldt, kan föranleda till tvetydigheter. Det heter nemligen derstädes: ”Arrendatorer af Kronan tillhörig fast egendom”. Man skulle till följd häraf kunna ifrågasätta, huruvida icke äfven en arrendator af ett boställe — hvilket väl ocbtå är en Kronan tillhörig egendom — bör betala en sådan bevillning. Detta lärer dock icke vara TTtsk:ts mening, då det icke vill att bevillning skall betalas för annan egendom, än sådan, som är fri från eganderätts-afgift.
Byggnaden tager sig dock icke illa ut, om man kan skaffa sig en synpunkt, der man slipper ifrån de nedra våningarne och ser endast de två öfra. En sådan punkt finnes i konstföreningens lägenhet, om man ser öfver den gardin som stundom döljer nedra delen af utställningsrummets fönster. Se der, hvad konstföreningen är nyttig till! Ritningen till det “ Davidsonska palatset " är visserligen ej stockholmsk, ej ens avensk, men den är hit införd, och jag vet icke, huru mycket lektor Isæus gjort för att för-svenska den. Ett ärligt stycke arbete tyckes dock byggeriet vara, och det är väl hufvudsaken; men det fasta och säkra, det ärliga i valet af råämnen och det tryggande i handt-verksskickligheten skulle icke lida af att äfven konsten så-ges till godo. Huru mycket värre likväl, då hvarken konsten eller ärligheten i materialier eller omsorg och skicklighet vid deras sammansättande komma i fråga, såsom fallet är med så många andra nybyggnader i Stockholm! Jag nämnde Sturegatan. Hon är en representativ storhet inom vår nutidsbyggnadskonst. Idel tarflighet, parad med osmak. Föga bättre äro Villastadens hus. * Ett enda af dem — jag vågar ej nämna egarens namn, ty då vredgas han — har verklig stil, enkel och tilltalande. Men hvar är maken? De förhoppningar som väcktes, när Villastaden utstakades, äro för länge sedan jordade under Östermalmsgatans tegelstenshögar. Tanken på Frederiksberg och Rosenvænget i Köbenhavn kunde icke slå rot i vår jordmån. Vi kunde icke ens få en enda liten Homannsby från Kristiania. Vi äro dömda till lifstidsstraffarbete med dessa förskräckliga sexvåningskistorna, som i Stockholms utkanter efter-trädt de höga tobaksladorna, en annan tids röda spöken. Det har funnits omöjligt att få de yttre stadsdelarne be-bygda med små, behagliga, af trädgårdar omgifna hus, af sedda för hvar sitt hushåll. Tomterna äro för dyra, heter det. Små hus, eneller tvåvåningsvillor, ersätta icke tomtkostnaden, och att dertill använda någon del af tomten till trädgård är ett vanvettigt slöseri. Så låter det.
Men som Rikets Ständer icke funno skäl bevilja det i förstnämnda hänseende äskade anslag, kom frågan om fästnings-lägenheternas upplåtande till domkyrkan att förfalla, på sätt Rikets Ständer i skrifvelse den 20:de Augusti 1851 hos Kongl. Majit i underdånighet anmält. Denna för domkyrkan maktpåliggande fråga blef således genom sitt till fälliga sammanhang med andra förhållanden beröfvad förmånen att komma under hufvudsaklig pröfning, en förmån, som för domkyrkan synts vara så mycket mera lofvande, som begge statsmakterna redan gifvit tillkänna deras gemensamma mening, att domkyrkan borde tillsvidare komma i åtnjutande af f. d. fästningens hela qvarlåtenskap. Att anslaget icke skulle utgå för längre tid än till dess kyrkans lån i Rikets Ständers Bank blifvit till fullo betaldt, grundade sig tvifvelsutan på den förutsättning, det kyrkan, efter denna tidpunkt, skulle blifva i tillfälle att med egna tillgångar betrygga sitt underhåll, men att denna förutsättning icke med någon säkerhet kunde antagas, hade erfarenheten visat; ty oaktadt den större och mera genomgripande reparation, sorn för några decennier sedan verkställdes, och fastän reparationskostnaderne år 1854 uppgingo till 1,464 Ridr Biko, vore kyrkan för närvarande i det skick, att hon för sitt framtida bestånd fordrade betydliga förbättringar, och i betraktande af kyrkans konstruktion och byggnadsämne, hade man anledning befara, att underhålls-kostnaden framdeles skulle ökas hastigare och i högre grad, än tiden i vanliga fall gjorde det erforderligt. Afsigten att åt domkyrkan bereda ett någorlunda betryggande understöd syntes således icke kunna vinnas, utan att understödet lemnäs för all framtid; och en sådan utsträckning, utöfver hvad hittills blifvit medgifvet, skulle, enligt hvad motionären vidare anfört, icke heller öfverstiga billighetens gräns.
Till och med beslaget på gubbens sjöskumspipa strök med, men då brast den gamles hjerta och han snyftade likt hjelten i »Tragedien i Wimmerby»: »Jag tror jag dör,» tog af sig becksömsstöflarne – och dog. Gubben hade glömt att studera almanackan: han lade sig att dö den 30 April i stället för den I Maj. Gumman hade således icke långt qvar att stanna i det trefliga bostället. Lotta sökte sig plats som guvernant. Drummel. Kommersrådet Drummel var en sådan der »fågel blå», som stulit ett par hundratusen i sina dar och blifvit »benådad» med vasen. I hans familj finna vi nu Lotta som guvernant. Behöfver jag beskrifva hennes disciplar? Nej, de äro sig alla lika: långa, rangliga, fräkniga, uppnästa små tossor med gaskjortlar och träskallar. Behöfver jag säga att frun i huset gnatade på Lotta och att herrn i huset kurtiserade henne? Nej, det är så vanligt och här blef intet undantag. Lotta höll dock ut. Hon behöfde brödbiten. Hon var nu blifven en undergifven och stillsam qvinna i verlden. Hon bar sitt kors med tålamod; må vi alla göra så och vara nöjda och undergifna i motgången. Kommersrådet Drummel bodde naturligtvis i Skråköping, denna misskända stad med sin ökända societet och sina välkända typer. En dag kom en fattig speleman dit. Han stannade på Drummels gård och bad om en allmosa. Lotta gaf honom af allt hjerta det lilla hon kunde. Han spelade då en gripande melodi. »Min Gud!» Lotta bleknade – så – endast så kunde han spela. Det var hennes bror. Ja, det var han. De föllo snyftande i hvarandras armar. Hans drägt var endast en mask. Han var rik, och han skänkte henne en förmögenhet och for sina färde. Miller. Lotta var nu rik, men öfvergaf ej sitt ansvarsfulla kall som lärarinna. Hon flyttade blott från Drummel till en kamrer Miller, i hvilkens familj blifvit upptagen en liten unge af fattiga föräldrar. Ungen hette Ingeborg.
Utskottet anser sig ock böra upplysa, att Utskottet, vid öfverläggningen angående detta ämne, äfven tagit i öfvervägande att, enligt hvad Utskottet uti dess i den delen godkända Utlåtande N:o 44 hemställt, de 12,000 R:dr, som för Carl Gustaf stads gevärs-factori funnits anvisade å anslaget till Kongl. Krigs-Collegii Departementer, borde från detta anslag öfverflvttas till anslaget å extra.Stats-regleringen för gevärs-fabricationen, men att Utskottet, då tillverkningen vid berörde factori ansetts kunna inskränkas till 500 stycken gevär årligen, icke kunnat för detta factori beräkna anslag för högre tillverkning, än som skett. På grund af hvad Utskottet sålunda anfört, och då Utskottet icke kan frånträda sin, i öfverensstämmelse med förra Ständers beslut, fattade åsigt, att gevärs-tillverkningen icke erfordrar alt utsträckas utöfver ett antal af tillsammans 3,000 gevär årligen, har Utskottet, i anledning af hvad under discussionerna inom Riks-Stånden blifvit anfördt, endast funnit sig böra uti det först tillstyrkta anslaget föreslå en förhöjning, motsvarande ungefärligen, hvad för studsare och pistoler kan, utöfver kostnaden för infanteri-och jägare-gevär, erfordras, hvadan Utskottet, med iagttagande äfven af den förändring, som Utskottet ansett böra ega rum i dess förslag, angående tiden för extra Statsregleringens anvisande, tillstyrker, att Rikets Ständer måtte för gevärs-fabricationen bevilja Stats-U tskoltels Utlåtande, N.o 435. 23 elt extra stats-anslag af 62,500 R:dr årligen, att under 4 år utgå med tillsammans 250,000 R:dr.
hennes sätt att se inansklighetens synd och brist, c18 skall bitterheten gå öfver till humor, och vi skola vänta af henne ännu långt mera än hon redan nu ger och lofvar. Den präktiga skizzen, P % höstsidana närmar sig till det inål vi liar antydt för den begåfvade förtns utveckling. ) Från yttersta skarens ar ett ohyggligt stycke strandningshistoria, skildrad med hela askådligheten af ett ögonvitlies berättelse. Der fins icke en strimma af ljus eller hopp, och läsaren ar fardig att betvifla dess möjlighet, d3 slutintrycket ändtligeli dampas med förklaringen:, Sa berättar folksägnen, inen ingen såg nar dådet skedde., Vi anteckna detta som ett .fint drag .af förf. Claës Lundin. A h a Frank., Stockholni 1887. Hugo Gebers förlag. Pris 2: ge. Bokens drygaste del innehåller ateckiiiiigar ur en sk3despelerskas lifa. Ljisaren fir först göra bekantskap med hjalten i dessa teckningar, Elof Back, en ung inan, an kallad adoktor, som .han icke ar, an literatör soni han », vid tanken på tvetydigt kaliiratskap, askänis att vara&gt;. Föraktande &gt;det sjalsmörclande exainensvasendeta, leinnar han Upsala för att i Stockholm egna sig åt literaturen, sarskildt den dramatiska, och lyckas inom kort. erhålla en recensentbefattning vicl en af hufvudstadens dagliga tidningar. Han börjar sitt arbete med stort sjalfförtroende, föraktar att uppträda anonymt samt skrifver sina receiisioner med sjalfstiiildig uppfattning. Salunda ' blir Elof Hack en ratt ovaiilig kritiker. Af grannlagenhet mot skådespelare och författare och mot den publik han skall undervisa om konstens uppgift, begär han af redaktionen till %telse att dröja nied sin recension, till dess han sett ett stycke mer an en gång och hunnit stadga sitt omdöme. Denna anhallan, så befogad i Elof Backs ögon, beviljas dock icke. Interiören från tidningsbyr %n, som torde vara gripen ur verkligheten, gör ett ingalunda behagligt intryck. Men allmanheten vill hafva det så.
Vid förnyad föredragning af Consti» ttttions-Utskottets den 18 sistlidne Mars, under N:o 10, aflåtne, samt den a 3 i samma månad e. m. på bordet lagda Memorial, angående verkställd granskning af Justitim-Ombudsmannena Diarier och Registratur; fann Ridderskapet och Adeln, att samma Memorial endast bor-' de läggas till Handlingarne. S» D. Vid förnyad föredragning afLagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens, den 14 sistlidne Februarii, under Bih. till Riks.St, Prot. 1818 eeh tSrg, 9 Sami, j 5:te Ii:t. 66 Prof. Utdrag den 21 April 182g, N:o 6 afgifne, samt den g sistlidne Mars e?« m. på bordet lagda, Utlåtande, i anledning af väckt fråga att Rådstufviloch KämnersRätter samt Häradshöfdingar må erhålla Exemplar af utkommande Författningar 5 äfvensom att den så kallade Förfatf nings-Samlingen må KämnerS-Rätterne tillhandahållas } blef samma Utlåtande, på grund af dervid gjorda anmärkningar, till Utskotten återre-r mitteradt» S. D. Föredrogs å nyo och bifölls Bevillnings-Utskottets den 11 sistlidne Mars i under N:o 16, afgifne, och den 6 dennes e. m. pa bordet lagda Betänkande, i anledning deraf, att ICongl. Maj:t, i sammanhang med Nådig Proposition om Curhusafgiftens Utgörande, till Rikets Ständer i. Nåder öfverlemnat om icke Barmhertighets Inrättningarne borde från erläggande af Bevillning för deras Egendomar af både hus och jord njuta befrielse* S. D. Föredrogs å. nyo och bifölls Stafs?
Varande dessa båda Verk, de sorn närmast kunde med Banken jemföras, ehuru ulsigterne till vidare fortkomst och befordran i det förra , och förmonen af ex - Baned Utskottels Memorial N:o lia. 3 tra inkomster i det senare, vore vida fördelaktigare än i Banken. Utomdess hafva Bankens elfva yngsta Commissarier, uti en af deni undertecknad skrift, med serskildt fästadt afseende å den högre aflöning, sorn, på grund af ett från Banco-Ulskottet, den 8 September 1772, aflåtet och, den 16 i samina månad, genom Banco Fullmägtige meddeladt Protocolls-Utdrag, är Bankens tio äldste tjenstgörande Commissarier, i jemförelse till de öfrige, med 125 för hundrade tillagd, anhållit, att, ehvad öfver frågan om en allmän löneförbättring inom Verket blefve beslutadt, ofvanbemälde elfva yngre Commissarier måtte hos Rikets Ständer blifva anmälde till undfående af lika aflöning med sina tio äldre kamrater, under anhållan tillika, att, i alla fall, uppmärksamhet måtte lemnäs åt den omständighet, att, fastän tio äldste Commissarier äro på Bankens Stat uppförde , likväl, under loppet af flere år, icke mera än åtta äldste Cominissarielöner blifvit af Banken utgifna, emedan de arne Commissarier, som varit och äro placerade i Banco Disconteo, och, enligt Förfatlningarne, uppbära sina löner serskildt på det Verkets Stat, befinna sig bland antalet af de tio äldste Commissarierne ; samt att, med anledning häraf, och äfven om ansökningen i ölrigt icke skulle få vinna något afseende 4 Banco-Utskottets Memorial N;o 112. det dock åtminstone måtte stadgas, att de tio äldste utaf de Commissarier, sorn uppbära sina löner på Bankens egen Stat, finge till godo njuta den ökade löneinkomst, som för Bankens tio äldste tjenstgörande Comrnissarier varit, samt an vidare kunde blifva fastställd.
Det strider visserligen uppenbart mot all Lag-esprit, att stralfa en annan, än den verkligen brottslige, som likväl måste ske, då TidningsUtgifvaren skall straffas för en i bans Dagblad införd, brottslig befunnen Artikel, men icke Författaren till Artikeln, änskönt han till och med sjelf skulle vilja framträda; detta är ett i dubbelt afseende menligt förhållande. Dels måste Tidningsutgifvare, helst som alla böter för dem fördubblas, göras till Censorer öfver hvad till deras Blad iiiJemnas, hvilka af en förlåtlig skuggrädsla för liv -je uttryck, som de ej fullt kunna controllera, måste lätt förledas, att undanhålla Allmänheten mången vigtig upplysning. Dels är Den i4 Martii. 459 genom det gamla Stadgandet en obillig börda lagd på Tidningsutgifvare, hvilka äfven i så många andra fall äro nog styffaderligt behandlade, mot Författare af alla andra slags Skrifter, utan att jag åtminstone icke varit i stånd att dertill utfinna en fullgiltig Causa Legis. Till dessa Teoretiska skäl, för antagandet af den föreslagna ändrade Redactionen, tror jag mig böra tillägga ett erfarenliets-skäl. Jag har nemligen sjelf såsom Juryman sett mig nödsakad att fälla en Person, som bevisligen icke gjort annat än i sitt Dagblad infört en anmärkning, på hvilken Författaren sjelf tecknat sin ansvarighet, ja! hvad som värre är att döma en sak att vara brottslig, hvars vigtighet, då rätter man till svaromål icke blifvit framkallad, icke var eller kunde blifva fullt utredd. Alla sådana missförhållanden skola visserligen genom den nya Radactionen undvikas, och mig tyckes allt derföre skäligt att densamma antaga och bifalla. Herr Silverstolpe_, Gustaf Abraham: Det är just billigheten deraf, att den Redacteur, som kan bevisligen uppgifva Författaren till ett i bans Tidskrift infördt stycke, derigenom undslipper Författare-ansvar, som bör tillskynda denna Redaction bifall. Någon ändring i förhållandet mellan Redacteuren och Insändaren uppkommer ej derigenom. Redacteuren har alltid rättighet att vägra införandet af ett stycke, som till honom insändes, och den kan genom ingen Lag honom fråntagas.