Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förhållande bevisas tydligen deraf, att, enligt rikshufvudboken, har anskaffandet af fouraget för hofstallets behof de sednare åren, såsom t. ex. för år i835, utgjort 33,879 r:^r 20 s*5,5 för år 18136, 34,881 r:dr 37 sk. g rst.; och för år 1837, 34,58t rrdr i5 sk. 10 rst.; samt för åren i838 och i83g säkerligen lika mycket 0111 ej mera, hvilka summor likväl troligen kommit att uppgå till vida högre belopp, så framt icke upphandlingspriset af hafre dessa åren endast utgjordt 4 r:dr brco per lunna, men kändt är, att priset derå i sjelfva verket varit betydligt högre, och torde kunna uppskattas i medelpris till 5 r:dr b:co per 1:a, under hvilket sistnämnda pris hafren icke heller lärer kunna erhållas, sedan det af K. Stats-cont. med leverantören af fouraget till K. hofstallet upprättade och ännu gällande contract med nästk. år tilländalöper. Som det egentliga räntehö, hvilket årligen till hofstallet anordnas, utgör ett ringa och icke alla år lika belopp, vill jag här endast fästa uppmärksamheten vid arrende-höet, enär det i många år utgjort ett qvantum af 2o,36i lisprd, för hvilket markegångs-medelpriset under de sistförflutna fern åren i rundt tal utgjort 6 900 r:dr. Om nu 6,900 r:dr dragas ifrån 00,000, återstå 23,100 r:dr, hvarmed fyllnaden i fourage-beloppet, utgörande 2,'J56 t:r >8-2 kapp. hafre, 37.674 lisprd hö och 3.i,8po lisp:d halm skulle upphandlas.
Med hänsigt till hvad så väl deputerade åstundat, som Rikets Ständer förut anfört dels i allmänhet angående dagsverken och dels särskildt i afseende å hö i fråga om Upsala län, anse Rikets Ständer dessa persedlar icke böra såsom hufvud-ränte-persedlar för detta län bibehållas, samt att icke allenast hö, ulan äfven, för vinnande af mera enkelhet i räkenskaperne; kol, ved och fläsk lämpligen kunna förvandlas hälften till spanmål och hälften till smör. I följd häraf och på grund af hvad i öfrigt E. K. M:t i Nåder föreslagit, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat, att: l:o. Såsom hufvud-ränte-persedlar inom Stockholms län bestämmas spanmål och smör. 204 Expeditions-Ulskotlels Förslag till underd. Nuvarande ränte-persedlarne spanmål och smör bibehållas, med blott de förändringar, som blifva en följd af i allmänhet gifne föreskrifter; fläsk, kol, ved och hö förvandlas hälften till spanmål och hälften till smör. Den nya spanmåls-räutarc blifver hälften råg och hälften korn; 3:o. Alla öfriga nuvarande uti jordeboksoch hemmantalseller ordinarie-räntan inbegripne persedlar förvandlas till bestämd penninge-ränta, att, jemte de till penningar förvandlade bråktalen samt nuvarande skatie-titeln penningar, utgå eldigt i allmänhet stadgade grunder. Skaraborgs län. Uti det till länets deputerade afgifna förslag hade E. K. M:t i Nåder ansett spanmål, smör, dagsverken samt dessutom penningar lämpligen kunna komma i fråga att såsom särskilde skatte-titlar bibehållas.
Landtmannen sedermera få sälja säd och ladugårdsalster, då inhemska släder och bruk råkat i lägervall, samt då Danskar och Tyskar kunde, hädanefter, såsom hittills, föryttra landtmannavaror, bränvin derunder inbegripet, för bättre pris än här? I alla fall är det gifvet, att silfverntvexlingens återställande skulle aflägsna. ? i samma mån, som varuinförseln, genom frihandeln, ökades, utan att utförseln i samma förhållande tilltoge. Om landtmannavaror icke kunde med fördel utföras, och om slångjernstillverkningen till största delen nphörde, förmedelst tillåtelsen att utskeppa tackjern och malm, hvilka andra utförselsvaror, än dessa, och trälast återstode? Huru mycket och huru länge skulle de förslå, då rikets utförsel vore återbringad till samma råämnen, som före Gustaf Wasas lid, och då skogarne, hvilka då vore ymniga, numera äro på åtkomliga ställen, för det mesta, uthuggna? Styrelsen skulle snart nödgas af jordägarne fordra lika stora måhända större skatter än förut, emedan andra medborgare-klasser hade mindre att gifva än tillförene, och emedan Statens behof icke blifvit ringare, ulan kanske betydligare. Hade nu jordegaren styrka äfven blifvit, genom minskad afsättning, försvagad: så skulle icke blott hans vilja, utan äfven hans förmåga, att bära större skatter, hafva aftagit, och han skulle vägra deras förhöjning. Samhällets uplösning skulle vara för handen här, såsom nyligen genom skattevägran, i Hessen, och Konungen nödgas att till Sveriges räddning, bemäktiga sig enväldet, eller ock skulle, om Han dukade under, riket blifva inträngande grannars rof. En myntförsämring skulle i Sverige medföra samma skada och olycka, som i andra länder, men göra bäggedera så mycket känbarare, som fattigdomen hos oss är större. Icke blott de, som lefde af lön, utan äfven försäkringsanstalter, fromma stiftelser och de, som på smärre kapital eller lifräntor gruudade sin bergning, förnämligast ålderstigna personer, pensionärer enkor och omyndige, blefve ruinerade.
Den andra reflectionen jag vågar göra är, att det för mig är motbjudande, att antyda en uplösning af vår Indelta aimee, för att fota vårt försvar på en allmän Beväring, som ej kan blifva af den egenskap, att den kan motstå veteraner. Vår Indelta Armee är inbiten, nej den är inrostad i våra häfder, våra känslor och vanor. Man bortslipar ej rosten, utan att till en del bortslipa det järn, som fordras till vårt försvar; det vill med andra ord säga, man gör ej stora förändringar med Indelningsverket utan stor skada för Fäderneslandet. Den tredje reflectionen är, att jag, åtminstone för min del, ej kan se, hvad Götha Canal har för nytta med sig i miiitairiskt afseende, på annat sätt, än som en i vissa hänseenden god militairväg. Den blef dock skadlig, om opinionen fästade sig vid den som försvar. Den blef än skadligare, om den skulle föranleda, att man omstöpte hela vårt 78 Den 2 Mars f. m. sjöförsvar i Canalform. Öm det i sådant fall blef min olyckliga lott, att nödgas retirera undan en fiende, skulle jag hos mill Konung enträget bönfalla, att få retirera åt hvad annat håll som hälst annorstädes; att få slåss Och do utanför canalen; men ej retirera in i den. Det skulle ju då kunna hända, att om fienden sprängde några slussportar på östra och vestra sidan, den flotta, som ingått i canalen, ej mera kunde komma ut, utan endast blefve qvarlig» gande, såsom en prydnad för canalen, och våra insjöar, just likasom det Holländska Linieskeppet, som en gång bygdes inom en canal, men fanns för stort för portarne, hvilka det blef för dyrt att ombygga, och skeppet blef en prydnad för Canalen, men tillika ett stort och prydligt monument på det menskliga oförutseendet. Då jag nu ingår i det egentliga sjöämnet, sker det likväl med ett visst misstroende till mig sjelf.
Dessa anmärkningar innefatta hufvudsakligen följande yrkanden: 1:0 att en ändamålsenlig plan för allmänna Folkskolors inrättande malte varda ularbelad och offentliggjord, på det alt dessa Skolor kunde åstadkomma den fördelaktiga verkan på de fattigare folkclassernas sedlighet och bildning, som med dem åsyftas; att Anders Danielssons förslag, rörande organisationen af folkskolor och förvaltningen af deras medel, bort understödjas; att som Utskotten skolat med mycken karghet utminuterat upplysningen och förbisett åtskilliga ganska vigtiga kunskapsdelar, så borde i första punkten af Utskottens förslag tilläggas en uppgift på alla de kunskapsgrcnar, som böra blifva föremål för undervisning i Skolan, äfvensom slutligen alt, enär en stor svårighet mötte att erhålla skickliga Lärare, undervisningen i Skolorne måtte uppdragas åt torftige Studenter, och inskränkas till 9 månader om året, på det att de 3:ne återstående kunde få begagnas lill Lärarens enskilda studier; 2:0 att ovilkorliga påbud måtte utfärdas om Folkskolors inrättande i hvarje Pastorat, der sådant icke redan skett, och att kostnaden dertöre borde bestridas genom proportionell sammanskott af hvarje inom Pastoratet mantalsskrifven person; äfvensom att bidrag och uppmuntringar till sådana anstalter måtte utsättas af allmänna medel, t, ex. bränvlnsskatten; hvarjemte yttra dt blifvit, att önskeligt vore, om, genom ett väl ordnadt fondsystem, tillgångar kunde skapas till ifrågavarande ändamål; 3:o att en närmare undersökning, än Utskotten föreslagit, borde tillstyrkas, rörande Kyrkornas disponibla tillhörigheter, äfvensom huruvida Bihang till R. St. 3 Statssamt Allm.
Vid dessa båda tillfällen hade den rest sig inom honom som en väldig våg, hvilken nog hade brutit sig och välts baklänges men hvilken alltjemt sedan låg som en grumlig böljning i hans själ och reste sig på nytt, alltjemt högre och alltjemt bredare, för hvarje gång han hos sin fästmö eller hos någon annan mötte något, – ett menande leende, ett häntydande ord, ett arbete till utstyrseln, nyfiket spanande blickar, hvilka bagateller som helst, – allt detta som drog knuten hårdare samman och liksom ryckte den slutliga olösliga förbindelsen närmare honom. Märgen i hans kärlek åts upp, partikel efter partikel; det fans intet annat kvar i honom än den fixa idén att han var bunden vid henne och att det stod en olycka utanför dörren som väntade på dem och att han derför måste slita sig lös; och i de stunder då ångesten arbetat sig trött och hans pinade själ föll samman, var det honom som om han stode utanom alltsammans och som om det vore någonting som alls icke anginge honom och hvarmed han intet hade att skaffa; och ur detta medvetande om att upplösningsverket på detta sätt skulle fullbordas af sig sjelft, hemtade han den enda lisa han kunde få för sin själ, hvilken annars var som ett enda sår, hvari stundligen skars och karfvades. Det hade blifvit sensommar och det var sista kvällen de hade att vara tillsammans, de suto på bänken nedanför verandan, det spelades piano inne i rummet, jorden låg dernere som en liten platt mörk rundel och himlen spände sig deruppe som ett stort ljust hvalf, den röda fullmånen med sin sotteckning höjde sig cirkelrund öfver skogsranden, och öfver nejden hängde denna tunga stillhet, som är som en stum namnlös smärta, hvilken du känner ända in i din själ. Musiken slutade, det blef så smärtsamt sugande tyst i några sekunder och liksom en flämtande vånda inne i tystnaden; och plötsligt kastade hon sig in mot honom och slog båda armarne kring hans hals med en snyftning af begärelse, af ömhet, af smärta, våldsam, lidelsefull, omedelbar som djurhonans skri i skogarne, i en urväsendets omedvetna utkrängning.
Denna förmånliga inverkan af till ögat och förståndet i stor skala talande exempel, kan af nyss anförda skäl icke erhållas pä Gottland. Man önskade derföre på Gottland kunna tillegna sig den förmån R. St. vid sednasle riksdag beredde jordbruket, medelst ett anslag för 5 län af 1,000 r:dr b:co årligen för hvardera, lill upprättande af institut för rättarelärliugar; men det dervid fästade villkor att sammanbringa en summa af 20,000 r:dr b:co, för ali erhålla statsanslag lili delta institut, stod icke till inom ön alt åstadkomma, synnerligen som nyligen förut en större summa än denna, pä landet sammanskjuten bland nästan alla folkelasser, för att genom ett ångfartyg bereda en säker communicalion med fasta landet, hade till största delen ögonskenligen redan då gått förlorad. Priset å jordegendom på Gottland bar hitintills varit mycket lägre än på fasta landet, så alt t. ex. egendomar, hvilka i medlersta och södra delen af riket blifvit köpta för 20,000 r:dr b:co, skola troligen ännu på Gottland till lika god beskaffenhet och storlek kunna inköpas för halfva summan. Af dessa anförda skäl får jag hos R. St. vördsamt anhålla om ett årligt anslag till upprättande af ett jordbruksinslitut på Gottland, till den omfattning, som i allmänhet för rätlarelärlingar afses, och alt anslagsbeloppet, på enahanda grunder med dem Landshöfding Bergenstråle i sin ansökan för Jönköpings län anfört, måtte bestämmas lill 2.000 r:dr b:co, under villkor af, all inom Gottlands län anskaffades genom inköp eller flerårigt arrende en för ändamålet tjenlig egendom af minst 10,000 r:dr b:eo värde; eller ock, såsom elt alternativ framstäldt, alt R. St. täcktes till bushållssällskapel på Gottland anslå en årlig summa af 1,000 r:dr b:co, för att den, emot redovisning, använda lill elevers och lärlingars öfversändande och underhållande vid i riket redan inrättade eller framdeles uppstående jordbruksinstitut. Då R.
Otro och sedeslöshet gripa omkring sig med exempellös hastighet, lills allt störtar tillsammans i den gräsligaste revolution, menskligheten bevittnat. I England åter lägga sig de inre stormarna och landet tillväxer oerhördt i yttre och inre makt. Hvad är nu orsaken till denna plötsliga förändring, om ej att det var under detta ödesdigra år, sora Englands religiösa och borgerliga frihet betryggades, på samma gång som i Frankrike, Nantesiska ediklet uphäfdes och de dissenterande försatnlingarne utdrefvos. Jag fruktar, att äfven värt fäderneslands historia bevittnar den menliga inverkan af religionstvång, ehuru dess kyrkas rena lära och i många fall goda författning, hort skydda det derför. Det är åtminstone ett belänkansvärdt förhållande att Sverige, alltsedan religionstvånget i slutet af Carl XI:tes regering i lag bestämdes, aldrig varit hvad det förut var. Det är ej heller osannolikt att om religiös opposition eller dissensim varit tillåten, och således religionen ej uteslutande anförtrodd åt en kyrka, som ofta ansågs och behandlades såsom en Statens tjenarinna, och derföre endast svagt kunde säga de maktägande sanningen, skulle Nationen ej blifvit så bedårad af den tolfte Carls eröfringslystnad, ej sä hejdlöst öfverlemnat sig åt frihetens parl istrider 14* 212 Den 16 Juni. och bättre motstått den flärd och sedeslöshet, som utgingo från Gustaf den llhdjes thron. För att gå till vår egen tid, finner man mindre moralisk och politisk helsa och kraft, mindre allmän anda, mindre fosterlandskärlek, mindre kärlek för lag och ordning, mindre enighet mot yttre fiender i Amerika och England, der religionsfriheten är äldst och der den således bäst haft tid utveckla sina förmenta förderfliga följder, än i de länder, som vai it välsignade med religionstvång? Ar ej förhållandet snarare omvändt? Förgäfves anföres häremot Schweitz1 erfarenhet; ty der har villervallan just ökats derigenom att man ej blifvit religionsfriheten trogen, utan det ena partiet med våld sökt undertrycka det andra.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 50 November 1862. Uti motionen instämma: Jonas Christophersson, från Wermlands län. Olof Olsson, från Olebyn af Wermlands lån. Nils Andersson, från Wermlands län, O. Olsson, från Slängserud af Wermlands län. P. Eriksson, A. Jonsson, från Wermlands län. Af Nils Andersson från Wermlands län, derom ali föreskrifter mätte meddelas lill förekommande af att samma åtkomsthandling vid lagfart af fastighetsköp flera gånger begagnas. Tid efter annan har förekommit, att, vid lagfart, af fastighetsköp på landet, samma åtkomslhandiingar begagnats flera gånger, hvaraf inträffat att köparne fått uppbud och fasta på större skattetal än säljare egt att afyttra, emedan denne i köpebrefvet uppgifvit mera än honom verkligen tillhört eller han haft i behåll af sin ursprungliga egendom, men hvartill han företett åtkomst, likväl en i sådant ändamål förut begagnad handling. Detta missförhållande förekommer oftast i de fall, då en person i ett köp förvärfvat en egendom, men sedermera i flera köp och på olika tider styckevis afyttra! densamma. Det har inträffat all en person köpt och fått infastat xV.dels mantal i ett hemman, der han förut egde jidels mantal, som dels varit ärfdt och dels förvärfdt, ulan alt han i sistnämnda fallet haft laga uppbud; samt alt han sedermera styckevis och på olika tider försålt all denna faslighet, då, vid köpares lagfart, köpeoch fastebrefvel å nämnde xVdels mantal begagnats och gällt som åtkomsthandling till hela egendomen och att således TV.dels mantal utgjort åtkomst till j-i.delar eller |:dels mantal, utan alt domstolens Ordförande, der lagfarten sökts, kunnat hafva vetskap om detta Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 721 om detta handlingssätt, då ingen anteckning förefunnits å de företedda åtkomsthandlingarna.
Q). d) å södra stambanan från 1860 års början till och med Mars 1863; (Litt. R & S). 3:o) Sammandrag öfver inkomster och utgifter samt behållningar vid Statens jernvägar åren 1857 till och med 1862; (Litt. T). 4:o) Skrifvelse från Styrelsen öfver Statens jernvågsbyggnader, med uppgift å tjenstebefattningarne, dels hos Styrelsen, dels vid de under byggnad varande delar 62 Ståts-Utskottets Utlåtande N:o 87. af Statens jernvägar samt å de med dessa befattningar förenade arfvoden och öfriga löneförmåner; (Litt. U). 5:o Skrifvelse från Styrelsen öfver Statens jern vågstrafik med enahanda uppgifter i afseende å tjenstebefattningare och dermed förenade löneförmåner, dels hos sistnämnda Styrelse, dels vid de för trafik öppnade delar af Statens jernvägar; (Litt. W). Stockholm den 16 April 1863. Reserv ationer:
De öfrige Rikets Städer äge att sända Fullmägtige af Stadens Borgare eller MagistratsPersöner, och Fahlu Bergslag af Fjerdepartsägare, som tillika äro brukande Bergsmän. Valen skola ske inför Magistraten, på sätt å hvarje ort hittills öfligt varit, och beräknas rösterne, efter hvad hvar och en af de väljande till Staden skattar, samt för Fahlu Bergslag, efter Fjerdeparts-grufvedelarne. Annorlunda, än genom ordentelig omröstning med slutna sedlar af Borgerskapet eller af detsamma utsedde Electorer, må Riksdags-Fullmägtig icke kallas. Götheborg äge rätt att sända Tre, Städerne af Första Classen: Norrköping, Carlscrona, Gefle, och af Andra Classen: Upsala, Malmö, Calmar, Vestervik, Vesterås, Uddevalla och Visby, hvardera Två, samt alla öfriga Städer, jemte valdu Bergslag, hvardera en Fullmägtig. Blifver någon Stad till Andra eller Första Classen uppflyttad, njute ock rätt att sända Tvänne Fullmägtige. Alla Städer °f. elc Tvänne Högsta Classerne vare förbundne att s®nda minst Fn Fullmägtig, men af de öfriga kunna Iva högst Tre, der dem så godt synes, förena sig om en Person, hvilken dock måste vara till Riksdagsman vald för en af dessa Städer, der han sjelf Magistrats - 104 Riksdagen 1810. Ledamot eller Borgare är. Riksdagsman för Stockholm och Götheborg samt Städene af Första och Andra Glasserne vare ej berättigad att emottaga Fullmagt för annan Stad. Ingen må för Städene till Riksdagsman utses, som ej minst Tre år varit Magistratsperson eller Borgare i Staden, ej heller någon för Fahlu Bergslag, som icke lika tid varit derstädes brukande Bergsman. 17 §. Constitutions-Utskottet vid förra Riksdagen har föreslagit, att orden »med tillämpning af 5 Cap. 4 § Straff-Balken, kroppspligten svarande emot Tjugufem till och med Sextio
Detta förslag antogs år 1819, och har, om än med åtskilliga ändringar och jemkningar i tillämpningen, varit adopteradt under alla de vexlande styrelseformer, som Frankrike sedan dess uplefvat. Det har uthärdat tre revolutionei-, i hvilka pressen tagit den verksammaste delen. Nästan samtidigt med förenämnde förslags antagande i Frankrike, antogs ett dylikt uti England, pressfrihetens vagga. Grundsatsen har först blifvit tillämpad i Europas fria Stater. Det är visserligen sannt, att Utsk. uptagit den i en ytterligt modifierad form, så vida tidningsutgifvaren endast hade att anskaffa en borgensförbindelse å det föreslagna obetydliga beloppet. Ändamålsenligheten af denna modifikation vill jag lemna derhän, men mig synes att förslaget derigenom blifvit enklare, än det eljest kunnat vara. — Det kan ock sägas, att hela det före - 56 Den 10 Oktober. slagna stadgandet skulle medföra ringa gagn. Det är möjligt; men något gagn borde det dock medföra, så vida den stadgade borgenssumman räckte till att betacka de högsta botesoch ersättningsbelopp, som hittills blifvit i tryckfrihetsmål ådömde. För många tidningsutgifvare borde borgenssumman icke heller vara en sådan obetydlighet, att de utan betänkande äfventyrade densamma. Jag anhåller, att K. o Ad. måtte antaga förslaget såsom hvilaude till nästa riksdag. Hr Hjerta, Lars: Jag vill visserligen ej betvifla den goda syftningen af Const.Utsk:s förevarande förslag, såvida detsamma, på sätt den siste värde talaren gifvit vid handen, egentligen tillkommit för att söka förekomma det missbruk af tryckfriheten eller, för att så stiga, det hån emot tryckfrihetslagen, som nu kan bedrifvas och äfven bedrifves genom det s. k. ansvaringssystemet; men jag befarar, att man, under detta sitt bemödande att förekomma ett missbruk, förbisett, att förslaget derjemte uti sig innebär ett verkligt hinder för eller en verklig inskränkning i tryckfrihetens rätta bruk.
Vid förnyad föredragning af Lag-Ulskoltels Utlåtande N:o 4, i anledning af verkställd granskning af Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans embetsberättelse^ diarier och registratur under tiden från förra till innevarande riksmötes början, ansåg Preste-Ståndet Utskottets anmälan om den af Justitie-Ombudsmannen gjorda hemställan, angående en mera lämplig lokal för Justitie-Ombudsmans-expeditionen, för närvarande icke föranleda någon åtgärd, och ladts, med gillande af Utskottets yttrande om Justitie-Ombudsmannens embetsförvallning, förevarande utlåtande i öfrigt till handlingarne. S. D. Föredrogs ånyo och afslogs Expeditions-Utskottets Utlåtande N:o 4, i anledning af framställd fråga om särskild tryckning af alla inom Riks-Stånden väckta motioner. S. D. Remitterades till Lag-Utskottet: l:o Biskop Anjous den 26 dennes bordlagda motion, om ändring i Presterskapets befordringslagar; och ♦ 2:o Kontrakts-prosten Emanuelssons denna dag väckta motion, angående utarbetande af en lag, som införer öfverensstämmelse emellan nu gällande stadganden om ansvar för skogs-åverkan.
har mest förargat mig :||: Den har jag plockat sönder lululiluli sönder och kastat efter dig :||: Åttonde scenen. LENA. KARL JOHAN. Sedan JONAS. Karl Johan (in försiktigt). Lena! Lena! Lena (upp). Å, herre Jössus! Karl Johan. Tyst! Skrik inte! Jag har stått här ute i snön och väntat. För jag ville få tala med dig. Lena. Gå din väg! Mor kommer strax! Karl Johan. Ho är oppe på vind. Och far din är inne i ladgård’n. Jag har ställt Jonas på vakt, så att ingen ska störa oss. Lena. Hvad är det du vill då? Karl Johan. Ja – det är väl inte värdt te tala om det där gamla inte. Lena. Nej. Det är inte godt te äta pannkaka, när en ingen har. Karl Johan. Det är inte det, nej. Och kärleken kommer, och kärleken går – för somliga. Jag ville bara tala om för dig, att far min kommer hit i dag. Lena. Hvad angår det mig? Karl Johan. Det gör det inte förstås. Men jag ville bara be’ dig, att du skulle försöka och tala vid mor din, så att hon hindrar dem från att skiljas som ovänner nu igen. Lena. Hvad skulle det göra då? Karl Johan. Jo, se far min är gammal, och han ta’r väl en dag undantag utaf mig. Lena. Är det uppgjordt det? Karl Johan. Talt om’et har vi i alla fall. Och då ville jag inte, att vi skulle ha’t grannar emellan, som vi nu har haft’et. Lena. Är det alltihop det? Karl Johan. Ja, jag vet inget mer. Men vill du göra det, så säger jag tack. Lena. Ja, det kan jag väl göra. Karl Johan. Ja, då får jag väl säga adjö då. Lena. Adjö. (Karl Johan mot dörren.) Karl Johan! Karl Johan. Är det något du vill? Lena. Ja, jag vill veta, om det är sant, att du har skrifvit den där visan. Karl Johan. Tror du, jag skrifver visor om far min? Lena. Nej – men – det där som står om min far, det kanske du har varit med om? Karl Johan.