Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Min tanke är nemi., att denna tunga kan borttagas, men borttagas till följe af statscassans lyckliga ställning, utan att pålägga en enda skilling, hvarken på städernas innevånare clleV på embetsmännen eller hvilken annan samhällsclass som helst. K. M:s nåd. propos. ang:de statsverkets tillstånd och behof vid denna riksdag visar, att genom de förändringar, som uppstått sedan sista riksdag, skulle genom bevillntn, sedan alla Rikets behof blifvit afsedda, ett öfverskott ändå uppkomma af icke mindre än 760,000 r:dr. Dessutom är icke afsedt, att Staten äger en annan inkomst, som jag ber att få nämna , — man må nu betrakta den huru som helst, och 5j8 De n g Maj e. ra. använda den huru som helst, på sätt som lämpligast synes — men den är doek en Statens inkomst , som bör tagas i beräkning, nemi. behållningen i II. St:s Bank. Den utgör 1,600,000 r:dr, och den är den summa, hvaraf medel kunna tagas för sådana ändamål, som icke af Stals* Utsk. blifvit afsedda, eller hvartill StatsUtsk. saknat tillgångar — der är, säger jag, medel för den exti a-statsreglering, sorn måhända till stor del bort Öfverföras på den ordinarie. Det återstår alltid att eftergifva något, och då är del jag anser, alt denna eftergift bör komma i fråga och verkligen kan ske, utan att debetsedeln ökas för den skattdragande, eller alt eftergiften för den ena i stallet drabbar den andra. Men jag beklagar, att StatsUtsk. uppställt sitt betänk, så, att det icke gerna kan oförändradt antagas; ty äfven, 0111 jag lemnar åsido alt StatsUtsk. icke fästat afseende på den betydliga skilnad, som för verkställigheten af denna eftergift äger rum emellan rustoch rotehållare, tv den kunde afhjelpas genom en särskild motion, häraf föranledd, så är det icke något, som kan hjelpas, att cassan alldeles icke är omnämnd.
Derefter lopp katten sina färde; men tärnan bidade med stor räddhåga, huru hans rådslag månde lyckas. När konungen, som rådde öfver landet, fick veta att en främmande prinsessa lidit sådan nöd och öfvervåld, gjordes honom stor harm, och han skickade sina tjenare att bjuda henne till gäst. Den unga mön blef nu rikeligen försedd med kläder och hvad annat hon behöfde, och följde derefter med konungens sändebud. När hon så kom till kungs-gården, blefvo alla intagna af hennes fägring och höfiska skick; och konunga-sonen hyllade henne aldra mest, så att han icke ville lefva i verlden utan henne. Men drottningen anade oråd, och frågade hvarest den väna prinsessan hade sin kungs-gård. Flickan svarade som katten hade lärt henne: »jag bor långt, långt bort härifrån, på ett slott som heter Kattenborg.» Den gamla drottningen var ändock icke tillfreds, utan satte sig i sinnet att utforska om den främmande jungfrun verkligen var en konunga-dotter eller icke. I sådan akt gick hon om aftonen till gäst-stugan, bäddade torpare-flickans säng med mjuka silkes-bolstrar, men lade hemligen en böna under lakanet; »ty», tänkte hon, »är det en prinsessa, lärer hon icke undgå att märka det.» Den unga mön ledsagades derefter till sin sof-kammare med stor heders-bevisning. Men katten märkte drottningens list, och nyrnade sin matmoder derom. När det så led fram på morgonen, kom den gamla drottningen in, och sporde huru hennes gäst hade sofvit om natten. Flickan svarade som katten hade lärt henne: »åh jo, visst har jag sofvit, ty jag var mycket trött af min vandring. Men det kändes dock som jag haft ett stort berg under mig. Nog sof jag bättre i min säng på Kattenborg.» Drottningen tänkte nu att jungfrun måtte vara mycket förnämt uppfödd, men rådslog med sig sjelf, att ännu en gång pröfva sanningen af hennes utsago.
Att inventera det öfverblifna proviantförrådet efter en sjöexped. är en lätt sak; och likaså kunna inventeringar lätteligen anställas af proviantförråder med Den 7 Januari. 9 icke större omfattning, än de, som finnas vid Carlsborg, Långholmen och korrektionsinrättningen å Norrmalm; men helt annat är förhållandet med magasiner. der flere tusen t:r spannmål årligen ingå, t. ex. Stockholms Slottsmagasin, hvarest emottages och utlefvereras ali spannmål för garnisonens behof. Der kan vid utgången af ett år magasinsbehållningen vara 2 å 3,000 t:r siid, och när nu lil § i 18-11 års förenämnda regkte stadgar, »att lagliga proviantöfverskott äro de, som tillkommit genom behållna afgångsproc. och höra proviant-upbördsmännen, i liqvid med kronan, lillgodokomma», så skulle man, för upgörande hvarje år af en sådan liqvid med proviantmästaren, nödgas att årligen anställa inventering af magasinet samt sålunda låta upmäta den der af kanske flera 1,000 t:r spannmål bestående behållningen, hvilket visserligen lätt låter sig sägas men icke lika lätt sig verkställa 1812 års afskrifningsreghte stadgar dessutom, att alla inventeringar af dylik beskaffenhet skola ske af edsvurne mätare och vägare, hvilka såväl som de handräckningsbiträden, som till ett ej ringa antal måste vid sådana tillfällen begagnas, icke lära underlåta att för sitt besvär betinga sig en dryg betalning; och liigges härtill värdet af den serskilla afskrifningsproc. , som ofvan åberopade reghte medgifver vid hvarje inventering, så kan det med full visshet antagas, att om stadgandet i lil § af 1841 års reghte göres gällande för kronans alla magasiner, tillämpningen deraf kommer att i allmänhet icke medföra ringaste båtnad men väl i många fall verklig förlust för det allmänna. Alla dessa skäl hafva hos mig stadgat den öfvertygelse)], att det är klokast att låta 1812 års afskrifningsreghte förblifva oförändradt, och att, såsom KrigsColl. i sitt underd.
Hvad det ämne för öfrigt beträffar, som utgör föremålet för denna discussion, så är jag fullkomligt öfvertygad derom, att, i fall en sådan §, sorn StatäUtsk. nu föreslagit, én gång kommit att inflyta i Riksg.cont:s reglemente, kommer den likaledes att derstädes allt framgent blifva qvarstående. Det sätt; hvarpå samma § i en framtid skulle varda tillämpad, torde jemväl lätteligen kunna anas af hvar och en, som äger någon erfarenhet om den, emot hvad ursprungligen varit åsyftadt, icke sällan rakt stridande tillämpning, som nya stadganden, efter någon tids förlopp, vanligen af de verkställande myndigheterna erhålla. Man torde också utan motsägelse nu medgifva, att Riksg.contrs styrelse icke bör hvarken berättigas eller åläggas att genom upplåning eller på annat sätt anskaffa medel till betäckande af sådana utgifter, för hvilka R. St. sjelfva uttryckligen vägrat de äskade anslagen. Men om man med någon uppmärksamhet granskar ordställningen af den nu ifrågavar. §, lärer man icke kunna bestrida möjligheten och till och med sannolikheten af en sådan, skenbart riktig tydning af densamma, t följd hvaraf denna skyldighet att tillhandahålla Regeringen fordrade tillgångar äfven för dylika behof skulle i framtiden förklaras vara Riksg.cont. ålagd. Det är till förekommande af denna både tänkbara och sannolika tolkning af den före - •joo Den j3 April e. m. slagna J, sådan den nu är redigerad, sora jag motsätter mig densammas godkännande och införande i det nya reglementet. Föreställningen om dessa befarade resultat af det förslag, som StatsUtsk. nu afgifvit, har hos mig upplifvat minnet af 1789 års riksdag och följderna af de då till en del lyckade försöken att åstadkomma en af R. St. oberoende beskattning. I anledn. af Gr. Posses yttrande, att tillgångar nödvändigt måste beredas till fyllande af uppkommande brister i förslagsanslagen, anhåller jag att få erinra den ädle Grefven derom, att Riksg.cont. redan, enligt nu gällande reglemente, äger det åliggandet att tillhandahålla Regeringen medel för detta ändamål.
Och den andra, otti ett bifall åt motionen nu skulle gifvas; men erfarenheten sedan visade, att oiägenheterne verkligen öfverstiga fördelen, hu>u skulle då en ändring göras, utan att Ridderskapet och Adeln blottställde sig för förebråelsen, antingen, att hafva handlat obe. tänksamt, då bifallet gafs, eller inconsequent, dä det återtogs. Hos mig kan hufvuds.kliga pröfningen alltså icke verka till annat tillstyrkande, än afslag på motionen; men jag anser mig dervid böra förklara, att o;n och när den tid kommer, då de här framställde hinder, varda undanröjde, och Riksdagsmannen får den helgd för sitt kall, att, då hans mening anfalles, hans person lemnäs oantastad; så skall jag, om jag då lefver och är Riksdagsman, gerna lemna åt denna motion mitt bifall. Jag har nu yttrat mig i ämnet, men an» håller att Höglofl. Ridderskapet och Adeln ville tillåta mig, att äfven redovisa ej allenast den känsla, som följt mig, under det jag öfvertänkt förslaget, utan äfven ursprunget för den. Jag var redan tänkande menniska på den tid,'då en stor Nations frihetsbehof volcaniskt tog sin rätt. Det intryck af glädje, som förhoppningarne gåfvo, och det intryck af för - Den 27 Junuarii. 43 skräckelse, sorn följderna lemnade, qvarstå ännu lifligt i mitt minne. Jag såg den vackra frihetslära Philosopheine lifvat, och som, om dea fått fortgå i sin ursprungliga renhet, måhända skolat göra menniskorna bä'tre och lyckligare, jag såg henne förderivas af Demagogerne, derföre, att hon ej var åtföljd af försigtigheten* tidiga varsamhet. Demagogens sätt att framkomma till magt, var alltid att fylla hopens öron med ett lätsadt nit för dess val, och understödd af dess bifall — underlät han aldrig att tala i folkets namn, emedan detta namn alltid verkar starkt på hvar och en, som vill folkets väl. Ide sig denna nya sjelfskapade folkmagt i bredd med den lagliga representationen-, och ifiån detta steg var det andra snart tagit.
Några derjemte förekommande gäckerier, som enkom rörde Presteståndet, troddes hafva medverkat: men sanning är, att i de nyssnämnda skrifterna har Kexél tillåtit sig travestera Simson, Salomo, Höga Visan m. m. på ett vis, hvari alla fromma och allvarliga lynnen oundvikligt måste finna Religionen och Moralen lika oblygt begabbade. Gifvas bestående samhällslagar till bådas fredande och helgd, så bör man väl åtminstone en och annan gång påminna det qvicka okynnets skenande sällar, att dessa lagar – äro till. Så tänkte de åklagande; och deremot är, i sjelfva verket, så mycket mindre något att invända, som det vid parodiska lekar med bibliska framställningar gör en ofantlig skillnad, om skämtet är (såsom vanligen hos Bellman) ett på sångens vågor snabbt förbigycklande ögonblicks-utbrott af öfverdådig, men reflexionslös och harmlös glädjeyra, eller om det i prosa spinner ut sig till långa historier, hvilka väl icke alltid förutsätta, men dock lätteligen tyckas förutsätta en eftertanka, en öfverläggning, en mot det Heliga fiendtlig afsigt. Enligt Sondéns omdöme, skadade dock de kärande sin sak och gagnade Kexéls: ty denne ”fick tillfälle, att genom qvicka förklaringar, som (i sitt slag) vida öfverträffa sjelfva Tidsfördrifven i värde, vinna alla skämtets vänner på sin sida och derigenom bereda arbetet en större afsättning, än det annars skulle hafva haft”. Men att rättegången skulle förskaffa honom en större popularitet, förutsågo sannolikt åklagarne sjelfve. De vunno i alla fall sitt syfte: Kexél kom i en ganska svår klämma, och lät den – såsom hans följande skrifter utvisa – lända sig till varnagel.
Dessa mina tankar och åsigter af ämnet öfverlemnas till Högloflige Ridderskapets och Adelns bepröfvande, i det hopp, alt om de äfven skulle alldeles förkastas, de dock torde väcka någon att se sa^en från en annan sida än han hittills betraktat den, och derigenom måste ju det hela vinna. Och det är ju förnämligast detta måste vi eftersträfva, icke att våla egna meningar må gå igenom. Lorenzo Hammarsköld. Sedan Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken härefter tillkännagifva, att Plenum konune kl. half till 5 i eftermiddag, att fortsättas, yttrade sig Friherre Boije, Ludvig: På no års erfarenhet grundar jag den högaktning jag hyser för den förträfflige man, som författat förslaget till detta Betänkande. Jag kan således icke tillåta mig glömma den liberalitet i tänkesätt, för hvilken denne Herre gjorde sig känd och värderad, äfven under den långa tid han var Ledamot af för detta Konungens Conseille; och då jag visserligen äfven bär det mestjaktningsfulla förlitande till ConstitutionsUtskottets öfrige Ledamöters fördragsamhet, så vågar jag hoppas, att Utskottet icke misstycker, att jag framställer några omständigheter, endast såsom ämnen för oss alla, ätt närmare eftersinna intill nästa Riksdag, då denna stora och vigtiga fråga bör afgÖras. •Jag hade så hjertligen önskat mitt Fäder - 380 Den 27 Maji. nesland en upplyst, oberoende ocb till tänkesätt sjelfständig representation, hvars Ledamöter, mindre talrike, hade samlats under ett tak, till gemensamma öfverläggningar, och hade samlats för en kort tid, men en gång om året. Likväl och då jag nu ej finnér detta i Betänkandet, så vägrar jag icke att godkänna det skäl, som torde hafva varit orsaken; ett skäl, som äfven jag respecterar, och som troligen legat i den billiga regeln, att, då tiden icke tillåter, att göra allt hvad man ville och borde, så gör man hvad man kan. Jag utbeder mig att nu också få följa samma regel, då jag går att betrakta det förslag Betänkandet ger oss.
När i8i5 års beräkning infördes, var det för att lemna löntagarne en emot spannmålsprisen alltid lika löneinkomst, med visshet derom, alt då tillökning i lönerna derigenom uppkom, staten genom ökad inkomst kunde lemna en sådan tillökning, emedan staten då erhöll större inkomster, och det ansågs billigt, att en tillökning då lemnades tjenstemännen, hvilka man ansåg vid sådana tillfällen behöfva en lönetillokning, hvilken dock af bristande tillgångar icke eljest kunde lemnäs. Nu frågar jag: är förhållandet annorlunda i dag? Stå vi icke på samma punkt? Vi erkänna, att embetsoch tjenstemännen behöfva lönetillökning; men vi sakna alla tillgångar för att kunna lemna dem. Nu yrkas likväl af flera ledamöter, att bifall bör lemnäs till K. M:s propos., på det tjenstemännens löner må blifva reguliera, ehuru statsinkomsterna skola förblifva i samma iluctucrandc skick som hittills, så att, i händelse länsmarkegången blefve lägre än riksmarkegårigen, en statsbristsumma skulle uppkomma, hvarför inga medel kunna i förväg beräknas eller afsättas. Jag lemnar derhän, huruvida Frih. boye icke kan finna, att det är att följa ämnet rikligt, alt utveckla det från sin början till dess närvar, skick. Man kan visserligen säga, att i händelse länsmarkegången skulle blifva högre, än riksmarkegången, skulle staten, långt ifrån alt förlora, tvärtom vinna derpå; men på hvars bekostnad skulle staten göra denna vinst? Jo, på löntagarnes, hvilka man just velat gynna genom den bestämda markegångssättningen; och i sådant fall skulle man väl vid nästa riksdag få höra klagomål af dem, som blifvit lidande, och i motsatta händelsen, derest staten förlorade, få höra klander af dem, som skulle fylla statsbristsumman. Hr Stuart, Carl Gust.: Då StatsUtsk:s utlåt. N:o 78 förevar, tog jag mig friheten att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på innehållet af Ilrr Santessons och Petres reservation, enligt hvilken all spannmålsberäkning under lönerna borde afskaffas.
Hr Grefve Gyllenborg. Stats-Ministern för Utrikes Ärendena H. E. Hr Grefve af Wetterstedt. Stats-Råden: H. E. Hr Grefve Rosenblad. H. E. Hr Grefve Löwenhjelm. Friherre af Nordin. Schwan. Grefve af Ugglas. Hof-Cancelleren von Schulzenheim. Stats-Secreteraren Nordenfalk. Stats-Secreteraren uppläste till justering ett, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Beslut den i3:deidenna månad, författadt Förslag till Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, i afseende på Ekskogarna i Riket; och täcktes Kongl. Maj:t, uppå Stats-Rådets närvarande Ledamöters underdåniga tillstyrkande, berörda Förslag, sådant det vid detta Protocoll finnes bilagdt, gilla samt befalla, att Proposition i enlighet dermed, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex Protocollo C. R. Kökeritz. STOCKHOLM, tryckt i Ecksteiwsra Tryckeriet, 1829. Kongl. Ma/Ht Nådiga Skrif v. N.-o 56. i N:o 56. KONGL. MAJ.TS Nådiga Skrifvelse till Rikets Stander j angående Inqvarterings-Besvär et; Gifven Stockholms Slott den 24 Februarii 182g.
Domstolar skulle fullkomligt hafva afhjelpt alla dessa olägenheter; men då det är ovisst oin och när detta förslag blifver antaget och gällande, men deremot dessa olägenheter allt jemnt under tiden existera, får jag vördsamt föreslå: att Lagutskottet måtte anmodas författa ett Lagförslag, som afhjelper de nu öfverklagade bristerne i vår Lagstiftning, och rättar det missförhållande, som för närvarande ganska känbart trycker flere Landsorter. Lades på hordet. Grefve von Rosen, Carl Axel, hade inlemnat ett så lydande Memorial; Om de nitiska bemödanden och yttringar af enskilda krafter, hvilka lid efter annan blifvit af patriotiske män uppoffrade till förädlande af den outtömliga tillgång på Jernmalm, som naturen nedlagt uti Gellivare berg i Luleå Lappmark, varit otillräckliga att öfvervinna alla dervid mätande svårigheter, och företagen sålunda med blott långsamma steg framskridit till åsyftadt mål, hafva de dock förmått väcka uppmärksamhet och allmänt deltagande för uppkomsten af en näringsgren, hvarigenom denna aflägsna landsort möjligen kunde, oaktadt sitt oblida luftstreck, bringas till Den i5 December e. m. »9t välstånd, och de frambragta alstren äfven sprida vigtiga fördelar utom densamma. En följd af denna uppmärksamhet var nemligen, att man på grund af sannolika beräkningar antog, det Bergshandteringen, drifven såsom Folksnäring, skulle här kunna införas och efter hand vinna framgång, förutsatt, att uppoffringar af allmänna medel till dess grundläggande borde göras. Utur en sådan synpunkt betraktade Rikets Ständer detta vigtiga ämne, då de vid 1818 års Riksmöte till Kongl. Majit afgåfvo underdånig skrifvelse om inrättandet af en Bergslag i Norrbottens Län, med förslag till de åtgärder, hvilka för befrämjandet deraf ansågos böra å Statens sida vidtagas. Till dessa förberedande åtgärder räknades : ”1:0 Att stället för den första masugn ”borde blifva vid Gyljen.
På S:t Agostino gafs »Le marquis de Létoriére» af en fransysk trupp. Denna trupp hade flera verkligen utmärkta skådespelare, också lära tvänne af dem vara från »Teatre Historique» i Paris (Dumas’ teater), hvilkens personal var så utvald att efter dess upplösning en »komparsinna» blef primadonna vid teatern i Marseille. 2 – Fotvandring utåt vägen till Toscana med en matsäck af ost och bröd och frukt i rockfickan. Angenäm dag. 3 – Regnväder. Hemma och studerat Mazzini. Han är en ypperlig skriftställare, som förstår att kläda nutidens idéer i den gamla romerska vältalighetens enkla och ädla språk. 4 – Promenad på Acqua Sola, Genuas förnämsta promenadplats. Vädret var herrligt, mild luft, glänsande solsken, blommande törnrosor och nerier, frisk gräsmatta på några fläckar, cypresser, lagrar och pilar med mörk grönska, blå himmel utan en enda molnfläck, promenerande damer i eleganta kostymer med en tunn mantilla öfver axlarne och långa, hvita, fladdrande voaler nedhängande från hjessan, betäckande panna, skuldror och armar med sitt luftiga, genomskinliga flor, barbenta barn i nätta fantasidrägter, trasiga tiggare solande sig på bänkarne eller spelande ett slags damspel med små svarta och hvita stenar. Voila! 5 – Post och bref. Mazzini blef behagligt aflöst. På aftonen såg jag fjerde afdelningen af MonteChristo. Den har gifvits här helt och hållet i serie af 4 aftnar. Lyxen i dekorationer och kostymer är stor, utförandet mästerligt. Dumas skulle sjelf gladt sig, om han sett huru värdigt hans fordna artister uppburo mästarens ära. 6 – Nyheten om Napoleons statskupp har ankommit. Huru kunde jag väl tro att en revolution liksom en teater-representation skulle komma att exeqveras på utsatt dag och timma. – Ack, hvarför lemnade jag Paris nu! 7 – Här i Genua är folket i en feberaktig rörelse. Man slåss om tidningarne. Klockan 12 uppklistrades en demokratisk tidning, sista bulletinen från Paris.
Husar-korps uppfördt ett numera så förfallet ridhus, att, genom Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, ett nytt blifvit föreslaget till uppförande på en annan bättre belägen del af Landshöfdingens embetsjord — blefve åt skolan förvärfvade, hvilket i följd af tillfälliga omständigheter nu kunde med jemförelsevis ringa uppoffring låta sig göra, skulle läroverket på sådant sätt ej allenast vinna tillgång till tjenlig byggnadsplats för den föreslagna nya skolbyggnaden, utan äfven erhålla godt utrymme för ungdomens lekar samt gymnastiska och militäriska öfningar i fria luften, äfvensom till gräsplaner och planteringar, hvilket allt otvifvelaktigt skulle i sin mån bidraga till ungdomens fysiska utveckling och helsa. — Kostnaden för den nya byggnaden uppginge, enligt upprättadt kostnadsförslag, till 69,006 R:dr 55 öre och för den nödvändiga tillökningen i tomt, jemte dess aptering och plantering, till omkring 5 å 6,000 R:dr, hvarigenom den för åstadkommandet af alla ifrågavarande förbättringar erforderliga summan således kunde beräknas till 75,000 R:dr. För dennas anskaffande utan Statens medverkan funnes emellertid ingen tillgång. Läroverket sjelft sakuade medel, liksom stiftets byggnadskassa icke egde annat än sknlder; och hvad samhället eller staden Örebro beträffar, hade denna ännu icke hemtat sig efter det hårda slag, hvaraf den hemsöktes genom den eldsvåda, som sednast härjade staden. Jemte fattadt beslut att bygga ett nytt 24 Slats-Utskottels Utlåtande M 123. (Fortsättning). folkskolehus, hvartill kostnaden koin ine att uppgå till 20,000 R:dr, hade staden dessutom redan uppfört en del af den nya rådhusbyggnaden, hvilken, en gång färdig beräknades kosta icke obetydligt öfver 200,000 Ridr. Nära hälften af detta ansenliga hus vore bestämdt för den tekniska elementarskolan, åt hvilken staden hade skyldighet att hålla lokal.
Om denna befallning verkställdes, vet man ej, men ännu på drottning Kristinas tid visades i Vadstena kyrka ben, som sades vara Birgittas, och en fransk balettmästare, Antoine de Beaulieu, som fick se dem, blef så intagen af heligt nit, att han beslöt att stjäla dem. Det lyckades honom, med hjälp af den franske ministern, men denne behöll sedan för egen del det dyrbara godset och sände det till sin sockenkyrka Courcon i Normandie, där relikerna ännu förvaras — och tillbedjas. Det är nu i dessa dagar ett hälft århundrade sedan Birgitta i Rom kröntes till helgon, och än i denna dag resas öfver hela den katolska kristenheten altare till hennes ära, böner bedjas i hennes namn. Hennes lefnadsomständigheter hafva utsmyckats med många underbara tillägg, och hennes uppenbarelser äro öfversatta på alla mera kända språk och utkomma ständigt i nya upplagor. Protestanterna skänka henne ej denna hyllning. D e anse ej, att det var Gud, Kristus och helgonen, som talade till henne, de anse, att hennes uppenbarelser, liksom andra liknande, höra till dessa företeelser inom andens värld, hvilka ej kunna förnekas, men ännu vänta på sin förklaring. Men icke dess mindre beundra, vörda och älska de hennes helgjutna, mäktiga, kärleksfulla personlighet. I sina uppenbarelser visar sig Birgitta vara ett af sitt tidehvarfs och lands främste skriftställare. Hennes språk är poetiskt, hon har en rikedom af liknelser hemtade från naturen, som hon älskade och förstod, såsom människorna på hennes tid sällan förstodo den. Hennes alltomfattande ande lemnade ej heller några af det mänskliga lifvets områden oberörda. Familj, stat, kyrka, politik, filosofi, allt intresserar henne. Hon är en skaldenatur så djup, så rik, så fantasistark, att vårt land har frambragt endast få hennes likar. Genom den framstående ställning hon intog i Sverige, utöfvade hon ett ej obetydligt inflytande på de historiska händelser, till hvilka hon var vitne, och konung Magnus Eriksson fruktade henne, såsom en af de kraftfullaste representanterna af de mäktige stormanssläkterna. Åfven på den stora världsscenen spelade hon en roll.