Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har någon misshandlat annan så, att han deraf fått svår kroppsskada, och var sådan skada åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år. Med svår kroppsskada förstås i denna lag förlust af talförmåga, syn eller hörsel, svårt lyte eller annat svårt kroppsfel, stadigvarande svårt men å helsa, eller lifsfarlig sjukdom. 4 26 11 §. Har någon misshandlat annan, såsom i 10 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år. 12 §. Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfet eller lindrigare sjukdom, än i 10 § sägs; straffes högst med straffarbete i två år. 13 §. För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter eller fängelse i högst sex månader. 1 4 §. Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, sorn i 10 eller 12 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas. Kan ej utrönas af hvilken elier af hvilka skadan blifvit gjord, då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 10 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter eller fängelse i högst sex månader. 15 §. Har någon, i uppsåt att göra skada, eller eljest i vredesmod, emot annan dragit knif eller svärd, spännt bössa eller rest annat lifsfarligt vapen; då skall den omständighet, om skada sker, vid straffets bestämmande, såsom försvårande anses; och må, i ty fall, för sådan misshandel, som i 13 § sägs, till stralfarbete i högst sex månader dömas.
Då nu blott R. St;rs banks sedlar mottagas i landtränteriet, så måste den bränvinstillverkare, som erlagt afgiften till en del med privatbankssedlar, anses såsom icke hafvande betalt skatten till fullo; och blefve följden då den, att han komme att ställas till åtal och böta lika mycket som sjelfva skatten. Ilan skulle således för denna förmån att få skicka penriingarne på posten, få betala dubbel skatt. Jag vill visserligen tro att lör vissa herremän, som hafva långt till en större stad, för dem t. ex , som bo mellan Westervik och Kalmar, det skulle vara beqvämt att lå skicka penningarne pr posto, men man får ej lämpa författm efter en särskild ort. Då allmogen alltid har kommissionärer i residensstäderna, hvarigenom det blir lika lätt för dem att leverera skatten som hittills, och då jag icke försport någon klagan i denna del, så yrkar jag att Betänktt måtte alslås och att den gamla föreskriften får stå qvar. Frih. Raab: Jag hyser en annan föreställning om ifrå ga vide förändring än den siste värde talaren. I öfverensstämmelse med hvad jag vid en föreg;de punkt af författm yttrat, att nemi., så snart man lägger en ökad skatt på denna produktion, man å andra sidan äfven söker bereda Den 6 M#j e. m. 105 industriidkare!) så mycken lättnad som möjligt, tror jag att rättast vore, om K. o. Ad. nu antoge ifrågav:de förändring i uppbörden, såsom medförande en stor lättnad i bränvinsbrännarens utgifter och besvär. Mine Hrr! Det finnes län, t. ex. Calmar län, hvarest från öfre delen af detsamma man bar 20 mil till residensstaden; och under sådana förhållanden är en besparad resa ej af så obetydlig vigt. Ar det en för bränvinsbrännaren så farlig sak att skicka penningarne på posten, måste det äfven vara lika så farligt och ännu farligare för honom att resa med dem sjelf. Skickar han penningarne på posten, så är ju risken lika stor, om de äro aflemnade för hans egen eller för kronans räkning.
Också ogillades det försök, som af 1848 års Lag-Utskott i sådan syftning gjordes, af samtliga Riks-stånden. Då Herr Björck, hvars förslag går ut på testaments-rättens efter stads-rätt utbildning till likhet med landets, på detta sätt velat bidraga till lösning af uppgiften att förenkla lagarne om testamente och utvidga städernas testaments-rätt, har han ock låtit förstå, alt han helst önskade testaments-rättens förändring i enlighet med Herr Dalmans förslag, ehuru han befarat, att begreppet om arfve-jord ännu är så fast i allmänna tänkesättet, att man ej kunde hoppas en dylik förändring. Detta sednare förslag är jemväl bygdt på den princip, som, efter hvad Utskottet yttrat, är ej allenast allmännast i lagstiftningarne antagen, utan äfven den, som i denna del synes närmast leda till rättvisa, eller frihetens inskränkning endast för det fall, då ett högre mål sådant kräfver. Lag-kommittéen och Lag-beredningen hafva äfven antagit samma princip, enligt hvilken friheten att bort-testamentera egendom skulle vara oinskränkt, utom i den händelse att testator efterlemna!' barn och bröst-arfvingar. Då egde han nemligen blott att förordna om hälften deraf. Emot en fullständig tillämpning af principen möter emellertid det hinder, som Herr Björck befarat. Det skulle, efter Utskottets uppfattning, ej öfverensstämma med det allmänna tänkesättet att i denna del af lagstiftningen utplåna hvarje spål' af det hittills rådande arfvejords-begreppet. Ännu är icke idéen om slägtjord ur folkets föreställning försvunnen; och denna föreställning kan lagstiftaren ej förbise. Men Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 9 Meri det gifves dock, efter Utskottets öfvertygelse, ett sätt att, utan tänkesättens kränkning, närma sig målet. Detta sätt är af Herr Henschen anvisadt genom framställningen om antagande af sista Riksdagens Lag-Utskotts i ämnet afgifna iörslag; och det förslag, som nu framlägges till Rikets Ständers skärskådande, öfverensstämmer med den idé, som legat till grund för det förra.
Jag kan ej förklara saken annorlunda, än att hvad man åtagit sig, då Riket var i en vådlig ställning, vill man beräkna så, att det är tagit af cor pora tioner, hvilka vilja hålla sina räkenskaper så hemliga, alt /SlatsRevision blifvit nekad, hvarigenom Rikets Ständer skola dömma som blindbockar. Men jag frågar, om det är representantens skyldighet att blott se efter hvad man vill låta honom se, eller om han äfven skall efterse det man ej vill visa honom? Jag kan ej rösta för annat än Utlåtandet, så att man får se huru fonderne användas. Herr Nordenanckar_, Guslaf: Om jag ej alldeles oriktigt fattat Herr Hjertås yttrande , så är det någon förblandning emellan Hospitalsoch Lazarettsfonderne. Om man besinnar huru det förut varit, skall man finna, att Hospitalerne och Lazaretterne varit alldeles skiljde åt. Om Ilospitalerne få något öfverskott, så lemnäs det till Lazaretten, och på många ställen hafva Länen en egen Lazarettsfond. När man der får något tillfLazarelterne, så behöfves det ej till dem, utan man får taga det till Cur - Den 15 Februarii f. m. r 11 linsén, så snart de få gemensamma räkenskaper. Deraf torde vara Levist, att det ej blir någon vinst för Curhusen att Lazarettet! skiljas från gemenskap med Curliusen. Hvad Herr Hjerta nämt om Statsmedels anslående, kan jag icke begripa hafva varit för annat, än rolighets skull, om någon skulle tro på det. Man har ej nekat, att rakenskaperne må få skiljas, utan endast sagt att det skall få bero af Länets innevånare att bestämma, huru Lazaretterne skola underhållas; och huru detta kan hafva sammanhang med Statsmedel kan jag icke falla. Då Curhuset är för allmänhetens bästa, då Lazarettet äfven är for allmänhetens hästa, ser jag ej hvad ändamål det skall vara att neka Länets innevånare att besluta om huru de vilja underhålla sitt Lazarett. Det är intet annat reservationen innehåller. Jag anhåller om proposition till antagande af Herr af Billberghs förslag.
D. HEUMAN, REKTOR E. SCHWARTZ, SCHWARTZSKA SKOLAN, Stockholm; FRU Prof af MELLINS FOOD sändes på BELÄGNA RÖFORS I VESTMANLAND, OMKR. V2 M. GIBSON, F. BARCLAY, FRU M. ÅKERBLOM, F. SCOTT, Göteborg; FRU LILLY NORDLING, Sundsbegäran gratis OCH franco från Axel MIL FRÅN ARBOGA, Vs MIL FR. JÄRNVÄGSSTATION. vall. (G. 2605) Iiennstrand, Gefle. TILLFÄLLE TILL KALLA BAD OCH MASSAGE. VACKRA PROMENADER I BARRSKOG UTMED DEN " FÖRBIFLYTANDE ARBOGAÅN. REFERENSER: DOKTOR R. FORSSBLAD, GRYTHYTTEHED OCH FÖRDELNINGSLÄKARE A. P. WESTERBERG, FALKÖPING. NÄRMARE UNDERRÄTTELSER LÄMNAS AF HEMMETS FÖRESTÅNDARINNA Elisabeth Friberg, N M Ö B L E R A D V Å N I N G I HJO PÅ 4 HÖGA RUM OCH KÖK, MED LÄGE VID SJÖN, UTHYRES TILL BADELLER SOMMARGÄSTER FRÅN BÖRJAN AF SOMMAREN, HELST PÅ LÄNGRE TID. PIANO FINNS. VIDARE MEDDELAS AF FRU S. MICHAL, HJO. (763) SÄNDES TILL LANDSORTEN MOT EFTERKRAF ELLER ENK., BILD. H E M, ÖNSKAR MEDELÅLDERS, FÖRSKOTTSLIKVID OCH PROFVER Å SAMTLIGA SORTER BILDADT FRUNTIMMER INACKORD. UNDER SOMMOT 20 ÖRE I FRIMÄRKEN. ALLA SORTER ÄRO GODA OCH RENSMAKANDE OCH MARFER. HELST MELLERSTA SVERIGE. MODERAT PRIS.
Att frågan härom således berodde på denna Comité , hvilken ännu icke haft något sammanträde. 4:0 I anledning af väckt fråga om tillåtelse för en och hvar, att emot Svenskt Speciemym i Banquen tillbyta sig omyntadt Guld och Silfver ; hvarå Utskottet ansett sig icke kunna tillstyrks bifall.' 5:0 I anledning af Åtcrremiss från samt - 25 0 Den 17 Martn, e. m. lige RiksStänden af Utskottets Betänkande ont förlängning i pvaescriptions tiden för Låns omsättning i BancoOiscontVerket ; och har Utskottet föreslagit, att ett ytterligare rådrum af 30 dagar från derom af DrscontVerket meddelade undeirättelse , må lemnäs dem af BancoDiscontens Gäldenärer, hvilka, genom underlåten afbetalning, deras omsättnings-rätt förverkat, och att sålunda hvar och en Gäldenär, som innom förenämnde tid verkställer vanlig afbetalning, och behöriga LåneDocumenter för återstoden presterar, må undgå att för Lånets hela belopp varda krafd; emot hvilket Förslag tvänne Ledamöter i Utskottet sig reserverat. Från Statsoch BancoUtskotten: Angående justering inför båda Utskotten gei mensamt af de föreskrifter, som 6kola gälla för Rikets Ständers båda PenningeVerk; Utskotten, spm tillstyrkt bifall å Förslaget, hafva derjemte ansett , att det dermed åsyftade ändamål vid de flesta tillfällen kunde vinnas , utan att båda Utskotten ovilkorligen behöfde sammanträda , derest det stadgande , som gemensamt skulle meddelas Styrelserne af Bancooch RiksgäldsVerken, först redigerades af det ena Utskottet och försedt med Ordförandens justerings-påskrift, derefter communicerades det andra, för att der godkännas eller med Anmärkningar förses , i hvilken senare händelse sammanträde emellan båda Utskotten borde företagas. Den 17 Martti, e. m. ' 25! Ifrån Allmänna Besvärs - och OeconomiceUtskottet : Af den 21 sistlidne Februarii:
Maj: Is Nådiga Proposition om upphörande af fourage-passevolans-afgiften vid beridna rusthålls-regemenlen, äfvensom angående i detta ämne väckta motioner. (I. A.) Uti högstberörda den 28 Oktober nästlidne år till Rikets Ständer allåtna och af samtliga Riks-Stånden till Stats-Utskottet remitterade Proposition (införd under N:o 4 i ltsta samlingen af Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll) har Kongl. Maj:t behagat i Nåder meddela, att då, i afseende på hästarnes vid in delta kavalleriet underhåll vid möten och mönstringar, vare sig att detta underhåll besörjdes in natura af rusthållarne sjelfva eller att bestyret dermed öfvertoges af Kronan emot viss afgift af rusthållarne, onekligt vore att i begge fallen både kostnad och besvär derigenom tillskyndades rusthållarne, Kongl. Maj:t, som, i betraktande af Statens i allmänhet ökade tillgångar, funnit skäligt, att någon lindring bereddes i rustnings-besväret, hvars tyngd vid många tillfällen blifvit öfverklagad, velat föreslå Rikets Ständer, att en sådan lindring måtte rusthållarne beviljas medelst Statens öfvertagande af kostnaderna för nummerhästarnes underhåll vid möten; i hvilket hänseende den Nådiga Propositionen vidare innehåller: att fourage-passevolans-afgiften, som de rustande vid indelta kavalleriet erlägga till Statsverket, emot befrielse att vid möten och mönstringar samt under marcherna dit ryttarehästen underhålla, utgår, jemlikt Kongl. Kungörelsen Dih. lill R. SI.
Några få skarpsinniga personer anförtrodde väl åt en och annan förtrognare vän den hemliga orsaken till förändringen; men andra ännu skarpsinnigare skrattade föraktligt åt så grundlösa inbillningar, och den egentliga orsaken förblef outredd. Waldemar var sjelf så försänkt i sina egna tysta betraktelser, att han aldrig märkte, det han var ett mål för andras. Genom Faxen kände han, att Maria, efter sex veckors strid med nervfebern, åter gick uppe och äfven någon gång ute. Men de tycktes sorgfälligt å ömse sidor undvika alla ställen, der de kunde träffas, hvarigenom han blott än en gång, och det endast på afstånd, återsåg föremålet för de drömmar, som på en gång utgjorde hans njutning och plåga. Detta inträffade en förmiddag, när han återkom från lasarettet. Då han skulle vika om ett hörn, blef han varse fru von Horst, jemte Maria, stödd på grosshandlaren Billings arm. Waldemar stannade, bokstafligen liksom fastvext vid marken, och en mängd nyfikna hufvuden tittade ut genom fönstret, för att se hvad doktorn gapade på. Denne stod, en återbild af salig Lafontaines hjeltar, med blicken oafvändt fästad på de annalkande, och isynnerhet på Marias marmorbleka kinder, hvarunder han glömde den ångest han härigenom förorsakade henne. Men då hon nu vågade se upp, och Waldemar i hennes ögon läste den mest qvalfulla oro, fattade han sig hastigt och skyndade med sådan fart åt motsatt håll, som om han varit förföljd af en legion plågoandar. Kommen ett godt stycke utom staden, började han ordna sina förvirrade begrepp. Det första han klart påminte sig, var att herr Billing ganska höfligt aftagit hatten, och framräckt sin hand till helsning, just då han som en förryckt sprang sin väg. Härefter framställde sig den pinande tanken: ”det lärer väl nu vara afgjordt, efter de så der förtroligt spatsera tillsammans.” För det tredje vaknade föreställningen, hvad Billing skulle tänka om hans besynnerliga uppförande, och huru han skulle skratta åt honom, i fall han kände orsaken dertill.
Prop. JVs 1, om Statsverket 1859. 7 tillslagna Beväringsmanskap, föreslår jag i underdånighet, att hvartdera af LifGardes-regementena till fot måtte efter hand och i mån af tillgångar på Lif-Bevärings-regementets Stat erhålla tillökning i sitt befäl med 1 Tredje Major och 4 Andre Kaptener, samt att den blifvande aflöningen måtte för dem salunda bestämmas: 1 Tredje Major lön Rdr 3,500: — Rationer för 2 hästar å 270 Rdr » 540: — Stallhyra för dito å 100 Rdr » 200: — ^ ^ 4 Andre Kaptener, lön å 2,000 Rdr 8.000: — tillhopa Rdr 12,240: — och för begge Regementena således ett sammanräknadt aflöningsbelopp af 24,480 Rdr. — Dä anslaget för Lif-Bevärings-Regementet uti nuvarande Riks-Stat upptages till 31,911 Rdr 50 öre, lemnar detta framdeles full tillgång till de ifrågavarande lönerna vid Lif-Gardes-regementena. — De för vakanta beställningar vid Lif-Bevärings-regementet belöpande afgifter till ackords-amorteringen lära för öfrigt från anslaget böra utgå. Militär-Befälhafvaren på Gottland har, uti sitt afgifna underdåniga förslag Gottlands Kattil förbättringar uti nuvarande militär-organisation derstädes, hufvudsakligen hemställt: ™' att, då Be värings-Artilleriet, bestående af två fältbatterier, saknar egna Officerare. National-Beväringens Stat måtte tillökas med de för Artilleriet särskilt behöfliga Officerslönerna; att det i Wisby förlagda Depöt-Compagnie af Svea Artilleri-regemente, som efter Militär-Befälhafvarens åsigt nu vore, i afseende å öfningar, m. m., uti en alltför afskiljd ställning med Bevärings-Artilleriet, måtte öfverflyttas från berörda Artilleri-regementes till Gottlands National-Bevärings
Kapare ega ej tillstånd alt inlöpa i de förenade Rikenas hamnar, eller att uppehålla sig på deras redder. 3:o Alt tillstädja de krigförande makternas fartyg alt uti de förenade Rikenas hamnar förse sig med alla de varor och gods, hvaraf de kunna vara i behof, med un dantag af sådana, som hemfalla under benämningen krigs-konlraband. 4:o Att utestänga från Sveriges och Norrigfes hamnar införandet af uppbringade fartyg, med undantag för bestyrkta fall af sjönöd, — deras dömande såsom förbrutna eller deras försäljning; och slutligen 5:o Att uti de förenade Rikenas handelsförhållanden med de krigförande mak terne förblifva i åtnjutande för svenska och norrska fartyg, äfvensom för deras ladd ningar, af hvarje skydd och lättnad, med skyldighet likväl för dessa fartyg att ställa sig till efterrättelse i allmänhet stadgade och erkände bestämmelser för de särskilda fallen af förklarade och i verkligheten tillvägabragte blokader. Sådana äro de allmänna grunderne för den neutrala ställning, hvilken Hans Maj:t Konungen af Sverige och Norige har för afsigt alt intaga, för den händelse att krig skulle utbryta i Europa. Kongl. Majit gör Sig förvissad, att de skola erkännas såsom öfverenstämmande med folkrätten, samt att deras nogranna och opartiska tillämpning skall göra det för Kongl. Majit möjligt att fortfarande med de vänskapligt sinnade och förbundne rnakterne underhålla de förbindelser, som Kongl. Majit, för Dess folks väl, så högeligen önskar värna från hvarje afbrott». De officiela svar, som under loppet af nästföljande Januari och Februari månader efter hand inlupo från Senaten i Hamburg, från Belgien och Österrike, från Senaten i Lubeck, från Frankrike, Grekland, Nederländerna, England, Mecklenburg-Strelitz, Pi eussen och Sardinien, från Senaten i Bremen samt från Hannover, Neapel och Mecklenburg-Schwerin, Portugal, Spanien, Oldenburg och Förenta Staterna i Norra Amerika, utvisade att den afgifna förklaringen, utan att från någon af Regeringarne i dessa Stater föranleda invänningar, fastheldre af de flesta mottogs med ett odeladt bifall.
Det inflytande på det borgerliga lifvet, som qvinnan redan under nuvarande förhållanden hade, vore ej obetydligt, hennes spira vore t. o. m. längre än männens, och hennes mission vore icke mindre beaktansvärd, derför att den skedde i det tysta. Talaren trodde, att hennes sträfvan derför snarare borde gå ut på att förstora detta tysta inflytande, än vända sig utåt. Han fann det icke troligt, att en yttre qvinlig emancipation vore gagnelig för samhället och ansåg, att, om en sådan i stort utfördes, skulle qvinnan komma att försumma sina husliga pligter och i all synnerhet den uppgift, för hvilken hon framför allt vore egnad, nämligen barnens uppfostran. Och i barnens uppfostran låge samhällets framtid. Talaren förmenade vidare, att en yttre emancipation ingalunda skulle gifva qvinnan en högre grad af lycka eller ett större mått af sann tillfredsställelse. En hård kamp vore hufvudmomentet i det yttre lifvet och qvinnans ömma, fina och subtila väsen skulle ständigt ända till vämjelse stötas till bnka af hårdheten, grofheten och egoismen. Af dessa och andra skäl ansåg talaren, att qvinnan borde efterstäfva en emancipation, som ginge ut på vinnande af alla de rättigheter och privilegier, som noggrant öfverensstämde med hennes natur, instinkter och intressen, men att hon borde afhålla sig från den emancipation, som komme att draga henne ut ur hennes undangömda ställning och försätta henne i vilkor, som voro ogynnsamma för utförandet af den stora roll, som vore henne särskildt förbehållen. Och hit räknade talaren framför allt den af inspiratrice åt mannen i hans gerning. Så- som inspiratrice bör hon framför allt verka inom familjen, men då det äfven finnes qvinnor utan familj eller dermed sammanhängande pligter, må dessa verka inom den sfer, till hvilken de höra, dock alltid bevarande sin qvinliga tillbakadragenhet, hvilken just är hemligheten af det ofantliga inflytande, som qvinnan utöfvar. De i sista dagens stund tillströmmande annonserna ha i nummer allt för mycket inkräktat på textutrymmet.
Härmed vare ingalunda meningen att vilja nedsätta vänskapen — den har alltid sitt oantastliga värde och sin för lifvet stora betydelse — utan endast att påpeka, att man icke bör hafva större fordringar på densamma, än hvad den möjligen kan motsvara. Vi vilja gärna anse vänskapen som något oföränderligt, något alltid bestående, och ådagalägga äfven med förkärlek denna vår uppfattning i handling, ofta till vår egen skada. Ty hur mycket vi än föra talet om » evig vänskap » på läpparne, visar oss dock erfarenheten, att de fall måste räknas till sällsyntheterna, då den » evigheten » varar så länge som lifvet ut '; den, som var vår vän för tio år sedan, är det troligen icke längre, och det är all sannolikhet för, att äfven den, som är det i dag, med tiden skall blifva oss främmande. Denna sakernas ordning, som vid första påseendet synes oss så oriktig och fördömlig, är likväl blott en naturlig följd af förhållandena i lifvet. Skilda verksamhetsfält och lefnadsvillkor, en olika själsutveckling o. d. göra i regeln inom jämförelsevis kort tid äfven den varmaste vänskap ganska kylig, och de en gång oskiljaktiga, som efter hand få allt färre beröringspunkter och gemensamma intressen, blifva till slut som främlingar för hvarandra. Detta åter har till följd, att de förtroenden, som de i sin vänskaps dagar utbytte, och som då föreföllo dem så viktiga, nu med den växande likgiltigheten synas dem så obetydliga, att de mer än lätt förgäta det tysthetslöfte, hvarmed deras mottagande varit förbundet. 1893 Detta i bästa fall. Men antag, att man i sin vän en gång får se, icke en likgiltig bekant, utan i stället en bitter ovän! Att så underligt kan hända, låter lika litet förneka sig som att det sker jämförelsevis rätt ofta. Har man då, medan vänskapen ännu var varm och tilliten orubbad, lämnat en sådan person ömtåliga förtoenden, kanske de en dag oädelt nog användas, om icke direkt till ens skada, så dock som ett band på ens handlingsfrihet, och den lindring i sina bekymmer, som man för stunden fann genom att anförtro sig, får man i framtiden gälda med mångdubbla sorger och obehag.
Jag nödcakas vara af olika tanka med de tväune värda Ledamöter, som först yttrat sig i detta ämne, och fötwlarar mig h> It och hållit dela Utskottets mening, em dan jag finner att Riksens Ständer böra göra rättvisa åt alla Svea LifGarde och LdGardet till häst hafva redan på Statens bekostnad 'åtr Casserner och jag ser då ej, att ju icke Andra Gardet jemväl gjort sig förtjent af samina törmohn. Friherre Wrangel, Henning: Jag har för länge varit i Stockholms Gam-zon, för att ej ■sätta det värde på Andra Gardet, som det så väl förtjena?. Jag har ej velat styrka till någon orättvisa, tnen jag har trott, att då Nationen klagar öfver tyngder, det ej vore skäl, att pålägga nya och komma med sådana biutgifter, som icke äro oundgängelige. Så snart Den 13 Majt 3 51 Medel finnas att tillgå, skall jag ej underlåta för min del understödja Förslaget om Cassern för Andra Gardet, men desstörinnan bestrider jag det och anhåller om afslag å Betänkandet eller Votering. Grefve Lövenhjelm, Gustaf', och Friherre Björnstjerna, Magnus, anhöllo, att StatsUtskottets Utlåtande måtte få hvila på bordet till nästa Menum. Och som åtskilige Ridderskapets och Adelns Herrar Ledamöter häruti instämde, fann Ridderskapet och Adeln för godt att dertill lemna bifall. Grefve Gyllenborg, Johan Henning, anhöll att få framställa en Anmärkning vid Br vi 11- ningsötskottets den 9 dennes återremitterade Betänkande, angående Postinrättningen och de deraf till Statsverket inflytande inkomster m. m. samt uppläste följande: