Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
de, som åro för detta alternatif, mera vinna åa förlora på ett sådant medgifvande, ty jag åtminstone, sorn tror att en viss summa bör bestämd mas, nödgas votera nej mot första alternativet, om ej lånesummans begränsning sedermera får ske. Herr Lefrén'. Jag år förekommen till ert stor del af Herr von Hartmansdorff, men har. ej kunnat fullkomligt uppfatta Herr Hjertås yt—] trande. Han sade, att man ej kunde bestämma, om summan skulle gå till 1, 2 eller 3 millioner. Kanske skulle den kunna gå ån längre. Mert deremot har han förut yttrat, att det vore så mycket mera orätt, att bestämma någon viss summa, som jernexporten ej gått till mera ån 1,200,000 R:dr, och således de andre exportable varorne ej skulle fordra så mycket. Nu tyckes han likväl tro, att summan kunde gå till 3 millioner. Jag frågar då, om det ej blir ett illi-j mitteradt creditif. Om 3 millioner behöfvas^ hvarföre icke då fixera, att belåningen ej får gå öfver denna summa, för att icke skråmma upp dem, som frukta, att den kunde gå till 6 millioner. Jag talar nu emot den sats jag sjelf yrkar, ty jag vet, att om något förbehåll om summan införes i första alternativet, våndas många ifrån det andra, men hvad jag sagt måt« te åtminstone visa, att jag har ärlighet i mia framställning, och icke ledes af caprice. Jag anhåller således, att uti Japropositionen det måtte blifva öppet lemnadt, att, om den vinner,' Ridd. o. Ad. Pr, VIII. 658 Den 13 September J. m, öfverläggning må äga rum så vål om bestämmande af nyssberörde gråns, som om det af Friherre Cederström föreslagne tillägg. Friherre Björnftjerna'. Den hufvudsakliga skilnaden emellan första och andra alternativen år, att, efter det första, får man belåna tjära, beck, tackjern, m. m., men efter det andra blott stångjern.
Utdrag af det hos Komitén denna dag förda protokoll, innefattande några ledamöters i vissa delar yttrade särskilda meningar, bifogas i underdånighet; hvarjemte underdånigst återställas följande från Eders Kongl. Majit till Komitén i Nåder öfverlemnade handlingar, nemligen: dels Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 28 Oktober 1857, angående åtgärder till ordnande af skjutsningsbesväret, samt de från skjutsningsskyldige i flere landsorter vid början af sednaste Riksmöte till Eders Kongl. Majit ingifne underdåniga petitioner i samma ämne, äfvensom Kammar-Kollegii och samtlige Läns-Styrelsernas deröfver meddelade underdåniga utlåtanden; dels den från Hedervärda Bondeståndets Talman den 14 Oktober 1854 å Ståndets vägnar i underdånighet aflåtna skrifvelse, angående postföringsskyldigheten, samt Post-Styrelsens underdåniga utlåtande i ämnet, dels ock Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 14 December 1857, angående förändring af kungsoch kronoskjutsens utgörande. Komiterade framhärda med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majits underdånig! igslr, tropligtigsle tjenare och undcrsåter: OLOF af GEIJERSTAM. OSCAR ALSTRÖMER. P. U. STENBERG. CARL RYDQVIST. P. E. TIL WINROTH. PETTER JÖNSSON. E. A. F. Lindencrona.
Men mor – jag bäfvar.” ”Ack ja, det ömma hjertat, som icke aktade för rof att tända på kriget, hur många tusendes lif tror hon der stryker med, och Flemingen har ändå bara ett. Hiisi, tycker du inte det är lustigt? Hi hi hi.” ”Du skall icke bruka trolldom”, mumlade Fordeelskan för sig sjelf. ”Jaha, jaha, jo. Inte hemtar Fordeeln dem länge, han. Han ligger väl snart på steglet med de andre. Och nog lär sotnäsan tycka om hennes egna händer, lika mycket som om karlanäfvar. Sen han en gång huggit af dem, hemtar hon inga strån mer. Nå nå, allt som hon vill, Fordeelska! Vill hon ej ta sotnäsans hår, så får han ta hennes händer. Vill hon sofva kanske? Der är halm i knuten, vill ni lägga er der? På sämre bädd ligger kanske Fordeeln. Kanske ligger han på pinbänken. Då ligger ni ändå bättre, fast ni inte ligger på Pinonäs.” Den fremmande kastade sig på halmen, men att finna ro, var henne omöjligt. Bloden forsade i hennes ådror, pulsarne klappade hårdt vid tinningarna och hennes hufvud värkte. Hon slöt dock sina ögon. Gumman vankade fram och åter, kastade stundom ett vedträd i ugnen, mumlade och småsjöng för sig sjelf, eller ramlade opp underliga ord. Stundom framtog hon en näfve örter och kastade i elden, än slängde hon dit allehanda andra saker. ”Huu. Af Svedjeklases kläder den här biten. Det är säkert, ty jag skar den sjelf, när han rastade på Nokia. Men han märkte det ej, der han stod och skrek på trappan och kommenderade knektarne, och medan jag tiggde och tog i fållen af hans kappa, gick det lätt med knifven. Här är blod af nio, som han låtit sina knektar slå ihjäl; i ugnen med det, inlindadt i kapptrasan. Nio menniskohjertan, som hatat honom djupt, trädda på spett, droppa olja ner i elden. Huu. Fattas nu bara tre hårstrån.”
Och om det, sålunda högre utveckladt, lär oss att finna njutningar, där vi förr inga visste, hvarför skulle vi ej mottaga naturens gåfva, frukten af den högre utvecklingen? Likasom ljuset bryter sig på ett sätt, som för vårt medvetande via synsinnet framalstrar föreställningen om vissa grundfärger, så gifva oss de ämnen, som upplösa sig på vår tunga, några bestämda hufvudkategorier, i hvilka vi [inrangera våra smakförnimmelser, salt, surt, sött, bäskt. Men redan för länge sedan hafva vi måst börja komplettera språ- ket med uttryck för äfven andra smakbegrepp, ehuru därvid, likasom vid de nyare färgbeteckningarna, användande namnen på de ämnen, någonting liknar i smak. Jag spår — låt vara » endels och såsom i ett mörkt tal » — i alla fall — jag profeterar, att det kommer en tid, då smaksinnet skall vara lika utveckladt, som färgsinnet är nu hos våra mest begåfvade målare, och då det skall betraktas som en skön konst att harmoniskt sammansätta olika smakgifvande ämnen, alldeles som nu färger sammanställas till » klingande färgackord ». (Det är inte så farligt att profetera, då man i alla händelser omöjligt kan riskera att vara med på den tid, då man skulle kunna bli afslöjad såsom hörande till de falska profeter.) Men vore det lyckligt — vi äro nu vid själfva kärnpunkten af denna fråga — vore det lyekligt, om vi komme till den punkten, att vi allmänt betraktade måltiden såsom en ästetisk njutning? Vore ej fara värdt, ätten mänsklighet med så fint utbildade smakorgan skulle sjunka djupt i krass materialism och för sinnesnjutningarna glömma lifvets högre uppgifter och ädlare njutningar? Om sådana följder kunde befaras, då vore det så godt att genast afstå från ostron och hjärpar och frukt och ost, ja hvarför inte också från tårtorna och kaffekoppen? Ä r o bordets njutningar af ondo, så bort med allt annat än ölsupa, fattiga riddare och falsk snålpölsa; den dieten bör åtminstone icke förföra oss att sitta för länge vid middagsbordet. Åck, det är inte god mat, som gör oss till krassa materialister, och ännu mindre är det de känsliga smaknerverna.
Da Utffct^t ansett nödwändigt foresta särffildte Mantalsffrifw are-Sysslors inrättande, men den provision eller belöning, bestående af hwart Sextionde Mantal, som efter nu rvarande Författningar Mantalsffrifwaren bestas, pa långt när icke uppgår till den Summa, akt en sadan Tjensteman dermed kan wara belåten, eller den mast nödtorftiga utkomst winnås, i synnerhet nar det belragtas, att Sysslans bestridande fordrar resor och wistande utom Mantalsffrifwarens hemwist, hwilket ater medförer sarssildte kostnader och större utgifter, hwaraf nödwändighrten uppkommer, att utom Mankalsffrifwareprovisionen förse desse Tjensteman med särffildte efter beskaffenheten lämpade löner, sa har Utffottet, enär särffildte anflag i Staten för sadanc löner, sa, som ej hittills paraknade icke heller kunnat äga rum, ansett icke annan utwäg återstå, an att desse löneutgifter mäste bestridas af allmänna Bcwillningsfonden, i afseende pa hwilken de egenteligen kunna sägas wara af den mästa nytta; wid hwilket förhastande, och da dessutom särffildte utgifter blifwa uti och för Bewillnings, Stadgans werkställande vumgängelige, såsom arfwoden, ffjuts, penningar och skrifmaterialier wid Taxeringsoch Löne-Commitlöerne, med det mera som Bewillnings - Stadgan utsätter och förestår, hwartill kommer, att icke mindre Lands-Contoiren, an Härads - Fogdar och Harads-Skrifware i afseende pa de flerfalldiga och mångdubblade göromål, hwilka blifwa följden af de tillkommande Bewillnings - Författningarne mäste, fastän uti ett olika förhållande pa alla orter understödjas med särffildte arfwoden eller Skrifware-hjelp, eller Den Zc> Julik. 2119 eller ersättning för ffjutsomkostningar ^och dagtractaniente wid förrättningar uti deras pa manga orter swaga och ringa Löne-förmoner, sa wida af dem kan wäntas det nit, uppmärksamhet och oafbrutne bemödande, som wid förökade palagors uppbärande och redvwisande, blifwer nu mera an förr nödwandig, sa hemställer Utffottet, om icke Riksens Högloflige
Utskottets kanka är, att wid hwarje Esqnadrou af det återstående Cavaileriet Utaf ,u i sraga warande Regementer, stuile a:ne Nummer anwandas till Compagnie-Hingstar, sa atc wid hwarje af besia Regementen blefwo 8 Hingstar till beställare. De Rustan. l!28 Den 22 November. Rustande som ätaga sig att hälla besia Hingstar, skulle bade i fredsoch ofredstider blifva befriade isrän att halla Ryttare cch Hast, samt all annan recrutering, fä ock undstippa mören, samt Mötesoch V iccance - afgifker; och i öfrigt anser U skottet, att härmed bör förhällas, pä satt Kongl. Maj:ts Nädiga Reglemente angäende Compagnie-Hiugstars hällande till beställare stadgar och innehäller, med den tilläggning endast, att pä sätt sist utkomne Författning innehäller, de Rusthållare, hwilkas Sto arv betäck:e och wid möken eller upbrolt under fredlig tid finnas dragtige, aldeles fritagas frän skyldigheten att hälla Klippare, samt a t, om det med denne inrättnings beständ kan förenas, den omkringliggande Landsorten mä, nar omstandigheterne sädant medgif. iva och tillgäng pä Stuteri - Inrättningar i Orien icke gifwes, fä, emot en skälig afgift begagna desie Hingstar till sina Stons betackande. Om den dubbla förmänen härigenom kan winnås, att en sädan anstalt lättar tillgängen för de Rustande pä antageliga Hastar och tillika befrämjar Häst - afwelens uphjelpande i Landet, utan att Staten bchöfwer betungas med kostsamma och dryga utgifter, till särskildte Stuteriers inrättningars underhällande, sä twiflar icke Stats - Utskottet, att ju Riksens Högloft. Stander lära med wälbehag uptaga ett Förslag, som icke äger annat föremäl an det Allmännas gemensamma fördel.
Också har BondeStåndet yttrat och yttrar ännu deröfver allmänt missnöje. Vid sådana förhållanden år det tid att betänka jordbrukarens försvårade belägenhet och Den 5 Augusti f. m', 3* att behjerta den. Detta anser jag för vigtigare ån allt annat: detta för Svennka Folkets Representanters högsta angelägenhet, detta för deras dyrbaraste vårf. Äfven tillförene har jag haft den åran och tillfredsställelsen att på detta rum yttra, huru som jac anser, jorden lör menniskans hufvudnåring, dess odlare för samhällets egentliga styrka och egentligaste medborga re, men hvilka dock, under svett och möda, arbete och ansträngning föranlåtas att sköta denna jord, för att af hennes ofta osäkra, alltid olika producfion underhålla Statskroppens hos oss, ofantliga antal tärande tnediemmar, som ej sällan lefva i maklighet Och öfverflöd,- medan jordbrukaren svigtar under mödans tyngd eller suckar under hård eller åtminstone ojämn och icke naturlig beskattning. Till denna onaturliga beskattning räknar jag allt det jordbrukaren i penningar måste afbörda såsom Statsbidrag. Också förklarar detta sig lått såsom onaturligt, och såsom betungande och hardt, om man blott jemför huru som jordbrukarens mångfaldiga och stora utgifter till Präjier Klockare med flere, alltid utan svårighet erläggas, derföre att dessa utgå in natura, då deremot Kronoutskylderne, ehuru ofta mindre i förhållande mot andra utgifter, väcka bekymmer och bringa betalaren i förlägenhet, ej sällan i den olycka att allt hvad han åger pantsättes och försåljes på Executiv Auction för mindre ån halfva värdet, hvarigenom den irloge jordbrukaren med hustru och barn för några R:dr bristande Kronoutskylder, försåttes i tiggeri och den yttersta nöd. *8 Dtn 5 4u$usti f. mi Om de förenade Utskotten sträckt derhän deras uppmärksamhet, skulle deras utlåtande öfver mera nämnde motioner, visserligen icke stad. nät vid ett passivt, ofullständigt motiveradt af. slag. Jag tror mig således icke begära någon ting öfverdrifvit, då jag anhåller om återremiss, och om de förenade Utskottens närmare och allvarligare granskning af detta ämne.
„ Boskaps-skötselns uppmuntran och befrämjande genom bildande af stamholländerier och införskrifning af race-djur m. m — 4,215: 16 För reparationer och uppsättande af bokhyllor i några rum af Riks-arkivets hus samt för ytterligare inredning af samma hus , 2.600 Transport 177,428.41| 11 Transport För att befrämja goda läseböckers författande och utgifning för allmogen Till cn särskild fond för pensionering af Borgmästare i Rikets städer, utom Stockholm, samt Kommissionslandtmätare, jemte desse tjenstemäns enkor och barn (anslaget för ett är) För fullbordande af hamnbyggnaden vid Wisby d:o d:o vid Calmar kanal-anläggning genom Tjufholms-sundet vid farleden till Luleå mindro strömeller årensnings-arbeten samt smärre hamnbyggnader utdikning och aftappning af sanka trakter och sjöar till beredande af odlingsföretag ... anläggning af jernväg mellan städerna Örebro och Nora För uppmuddring af hamnen vid Ystad „ anläggning af nya, samt förbättrande eller omläggning af backig^ eller eljest mindre goda vägar . „ strömrensningar samt smärre hamnoch brobyggnader „ en ny bro öfver Helgeå vid Christianstad , „ utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar, till beredande af odlingsföretag v utgifvande från trycket af äldre, Sveriges historia och offentliga förhållanden rörande, skrifter och handlingar „ utvidgning och förbättring af Göteborgs, äfvensom Wadstena och Hernösands hospitaler „ inköp af nya elior ytterligare inventarier åt ali manna institutet för döfstumma och blinda R:dr. ö. R:dr. ö.
— Sådane äro föreskrifterne i Reglementet: och får Utskottet härvid meddela den serskilda upplysning, att den vid 1828 års slut på Creditivet i Banken disponerade summa af 104,717 R:dr 38 sk. 10 r:st., blifvit inom näst påföljde Januarii månad godtgjord, genom de från Ban - 86 Stats-Utskottetj len lefvererade i5o,ooo R:dr, såsom afbetalning, för år 1828, på StatsVerkets Skuld till Banken. Någon öfverträdelse af gifne föreskrifter har således icke egt rum; och om en sådan tillämpning af dem blifvit gjord, som man nu synes yrka, så hade med mera skäl kunnat föras Hrr Fullmäktige till last, om de låtit kungöra upplåning mot 3 plcts ränta af en i det hela icke serdeles betydlig Summa, hvilken endast var behöflig till betäckande af Bankens Fordran, ehuru en denna Fordran vida öfverstigande Inkomst vore, inom 14 dagar derefter, att med säkerhet påräkna. Slutligen, och med föranledande af senast anmärkta omständighet, framställes den anhållan, ”att Utskottet mätte lemna serskild uppmärksamhet till den del 'af Räkenskaperne, som rot er RiksgäldsContoirets förhållanden till Banken. — Af Bil. Litt. F. ses, att ”Banken nu ligger i ett förskott af g68,i62 R:dr 5 sk. ”8 rist. för FilialDiscont-utredningen, som likväl ej ”Jemnat större brist än 523,578 Rldr 45 sh. 11 rist.” Härvid har Utskottet ansett sig böra erinra, att, enligt R. H. Stlrs bestämda föreskrift, föras och afslutas öfver utredningen af Götha Cana I-Bolags samt Malmö f. d. Discont-Inrättningar, serskilda Räkenskaper för hvardera Disconten; hvadan förminskningen af Bankens Förskotts-fordringar för utredningen af desse Disconter måste uteslutande bestämmas af hvad »om utaf de utestående Fordringarne kan indrifvas.
Alice kunde bara icke begripa, hur hon någonsin kunnat lofva något så obetänksamt. Men det gjorde henne på samma gång ondt att se väninnans allvarliga, vädjande ögon, så stora, och fuktigt glänsande i den skumma dagern; – der var något så oskyldigt rart i detta lilla blonda hufvud öfver den hvita nattlinnekragen, något som rörde henne, hon visste inte hvarför. Hon ville verkligen så gerna vara upprigtig, men hon kände sig med ens så blyg. – Ja, men, kära Anna – började hon osäkert och långsamt. Hvad vill du egentligen jag skall förtro? – Alltsammans. – Alltsammans? Men du säger ju, du har sjelf sett det? Så är der ju ingenting att tala om. – Ja, jag har sett det, bröt det ut. Och du kan vara glad, att det var jag som såg det. Hon sträckte sig ännu längre fram öfver sängkanten och såg fast på Alice, medan hon talade med stark tonvigt på hvartenda ord: Jag var på andra sidan hagtornshäcken i kväll. Der blef alldeles tyst några minuter. Anna stirrade oafvändt på Alice, som blef vid att tiga. – Att tänka, att jag skulle se dig ha ett hemligt möte med en karl! Och låta dig kyssas af honom – så – så förfärligt! Alice satt ännu och såg ned i knäet med kammen i hand. Trots det, att hon var dödligt förlägen och grundligt retad öfver Annas upplexningston, så framkallade ändå dessa ord ett minne, som Under det Anna talade vidare, slöt hon ögonen och smålog för sig sjelf i hemlig, jublande fröjd. – Hur kunde du, Alice? Och du vet ändå, lika väl som jag, allt hvad folk säger om honom. – Men, käraste du – Mins du, hur indignerade vi brukade vara öfver kvinnor, som förnedra sig till att älska osedliga män? Och den som inte var minst indignerad, det var du. Alice suckade – af otålighet. Allt detta var ju så förfärligt länge sedan! Hvad i all verlden hade alla de floskler hon brukade deklamera om böcker att göra med henne sjelf och Georg? Det var ju något helt annat. – Att inte Anna kunde begripa det!
Konungen; och det tryckt (ty all annan väg är tiggande, oviss, icke ädel nog): för att göra ett försök på allvar, om hans själ duger till Ära. Detta borde ske nu. Mot hösten kommer han hit; och sommaren går. – M. N. Herre skall göra mig en stor glädje; och visserligen sitt eget hjerta lika så mycket nöje, som ära. (Utan datum; men från Upsala, i samma månad.) — Det är visst, att M. N. Herres både ädelmod och transcendentala vett uppstiga för min inbillning som ett phenomen. Jag står ännu liksom i en liflig oförmodning Min själ, som eljest i mitt fädernesland ser icke annat än kalla föremål, än rörliga – skuggor, nalkas med ömt välbehag M. N. Herres nejder, och suckar en fri välsignelse under M. N. Herres tallar och ekar. Ack! ett folk af menniskor, i hvilkas bröst Naturen tändt en sådan gnista! Det vore ett föremål för lifvet; och skulle göra jorden värdig att bebo. Det är sannt, M. N. Herre, att, sedan jag förlorat alla dyrbara och stora dårskaper, Pöbelns gudar och odödliga fabel, så har jag ännu den galenskapen qvar att älska Menniskoslägtet, att vilja hafva rätt och frid på jorden. Men detta vill jag – icke på ett förtjusande litet sätt, ty då skulle jag söka en Voltaires lösa mångkunnighet och gycklande gracer; utan på ett stort och decisift. Hvilket är detta? – Det är problemet af mitt lif. Och derom skall jag något säga en annan gång. Men denna häftiga, innerliga viljan till ett allmänt Sannt och Stort, – den är principen af hela min själs verkande. Derföre yrkar jag Förståndets eviga frihet, som skall både förklara och leda menniskoförmögenheten till Frid och Sällhet. Om i denna kärlek ännu är en omognad – låtom oss medge, att ”allt är Physik, och går efter lagarne af en naturlig succession”. M. N. Herres egen vishet har då sagt min ursäkt. Men låtom oss icke falla i denna fransyska lättheten af ett superieurt badinerie med Verlden.
Genom nämnda Betänkande hade Utskottet dels afstyrkt bifall till väckt motion om inrättande af förmyndarekamrar, dels ock föreslagit en författning angående tillsyn 3 förmyndares förvaltning af omyndigs egendom; och har förra delen af Betänkandet blifvit af samtliga Riks-Stånden godkänd. Den sednare delen åter eller det fram ställda författningsförslaget har antagits af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet i dess helhet, af Borgare-Ståndet med undantag af ingressen samt 5 och 7 §§, hvilka delar af förslaget, på grund af gjorda anmärkningar, till Utskottet återremitterats, samt af Bonde-Ståndet utom i afseende å 4 §, hvilken till ytterligare pröfning af Utskottet blifvit till detsamma ånyo hänskjuten. Men som hvarje af de sålunda återremitterade delarne af förslaget blifvit, såsom nyss berördt är, af tre Riks-Stånd godkänd, och tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-formen och 3 punkten af Riksdags-ordningens 49 §, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande öfver de framställda anmärkningarne icke erfordras; hvilket hos Borgareoch Bonde-Stånden härmed vördsamt tillkännagifves. Stockholm den 25 September 1860. Uih. till R. St. Ank. till F.xp.-Ulsk. den 25 Sept. 1860, kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar inom Rilcs-Stånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 38, i fråga om ändring i vissa delar af fl Kap. Handels-Balken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenärs egendom. Enligt protokolls-utdrag, som till Utskottet ankommit, hafva, i anledning af nämnda Betänkande, skiljaktiga beslut blifvit af Riks-Stånden fattade.
”Gör det!” sade Anton, och hans ögon lyste af otålighet. ”Jo, det var en gång för många herrans år sedan som en prest sent om en qväll var ute och red; men då han kom till en flod och skulle öfver bron, fick han höra toner liksom af ett ljufligt strängaspel. Förundrad vände han sig åt sidan och såg helt tydligt en yngling sitta på vattnet, med gula lockar kring de nakna axlarne och en gullharpa i handen. Presten förstod genast att det var Necken och tilltalade honom i andans ifver: ’Hvad skäl har väl du att spela så gladeligt på din harpa? Förr skall denna förtorkade rörstaf, som jag håller i min hand, grönska och blomstra, än du få förlossning och bli Guds barn!’ Den stackars Necken lade då harpan ifrån sig, och bittra tårar tillrade utför kinderna. Emellertid fortsatte presten sin väg; men han hade ej ridit långt derifrån, förrän han till sin stora förundran fick se sin gamla staf stå i full grönska, och både rosor och blad slå ut öfverallt. Då begrep han att det var en vink från vår Herre, att han icke så strängt skulle fara fram med sina ord, och derföre skyndade han tillbaka till floden, der Necken ännu satt och gret. Nu visade han honom stafven och sade: ’Ser du, här grönskar min gamla staf, liksom ett fagert blomsterstånd! Så skall också hoppet blomstra i alla skapades hjertan; ty Gud har visat att allas vår förlossare lefver.’ Och fullt tröstad tog Necken åter till harpan, och spelte sedan glädtigt och vackert hvar eviga natt.” Under det Birger berättade denna legend, hvilken Anton aldrig förr hört, ljusnade dennes drag; men hans utseende uttryckte likväl icke all den frid och tröst, som Birger hoppats skänka honom. Birger visste ej att Antons öfvertygelse – den ingen mensklig vältalighet skulle förmått rubba – hade ett så rysligt ursprung. Anton tviflade ej på Neckens förlossning, blott han vunne den han först eftersträfvade, att komma till sin fader och sin moder, de blå böljorna; men för att komma dit fordrades ett större försoningsoffer, än en grönskande staf.