Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjelf förklarade Utgifvarn benämningens orsak vara den, att han ansåg sin samling ”endast såsom förberedelse till en fullständigare”; hvilken, utom annat, äfven borde innehålla alla erforderliga ”underrättelser om de i dessa skrifter förekommande personer, orter, klädedrägter m. m., jemväl, så långt ske kan, åskådliggjorda genom chartor och teckningar, samt först och främst alla dithörande ännu outgifna melodier, som ännu, möjligen, kunna igenfinnas”. Blott ett är härvid glömdt: i en sådan upplaga borde vi ock se afbildas åtminstone några af de hos en och annan samlare befintliga och i sitt slag karakteristiska pennritningar, dem Skalden ej sällan roade sig att kasta på papper och skänka åt sina vänner 151. Rättast borde kanske två goda Bellmans-upplagor tillvara bredvid hvarandra: en, i slik mening fullständig; och en, som verkligen vore (ur ästhetisk synpunkt) ”urvald”, eller inrymd allenast åt hans egentliga poesi; d. v. s. blott åt sådant, som framter denna endast i dess obemängda och oafmattade skönhet. – Men huru man än härom må tänka: så står om Sondéns upplaga oföränderligen fast, att blott den, som är ”litteratör” i detta namns ädlaste bemärkelse, förmår åt ett stort skaldesnille uppresa så värdig minnesvård. Men det tillhörde Bellmans ära, att ej blott förtjena, utan äfven förvärfva, ännu en annan: en i bronz förevigad hyllning från hans landsmän, från svenska nationen sjelf. Lundarne och stränderne af Stockholms Djurgård, vidtberömda för en fägring, som i hans tid ännu var mindre ofredad af det påträngande stadslifvets inkräktningar, äga för diktens älskare jemväl det behag, att i föreställningen återkalla de dagar, då man der – såsom gamle män berättat – ofta såg mellan trädstammarne den gula öfverråck skymta, under hvilken Bellman på ensliga stigar bar sin mandolin, att i det gröna välja sig en lägerplats för besök af sångens andar. Ingen lämpligare nejd för en stod till hans åminnelse kunde väljas.
Det var som om den unga grefvinnans oresonliga förskräckelse hade meddelat sig till dem alla och förlamat dem alla. Det var som om hennes abnorma själstillstånd öfverförts till dem alla. Ingen sade ett ord; alla lyssnade andlöst. Grefven stod som förstenad framför sin stol, i samma ställning som han intagit då han reste sig nyss. Gamla grefvinnan hade slagit ena armen kring sin dotters lif liksom för att stödja henne, och tant Sofie hade närmat sig denna grupp, för att vara till hands, om det skulle behöfvas. — Magistern hade dragit sig så långt som möjligt tillbaka i rummet; också han var blek. Nu såg Nils Wiede från sin plats en ryttare spränga fram genom alléen. »En husar!» sade Eric. De två orden bröto tystnaden så skarpt, som om de talats i ett alldeles tomt rum. Och när Nils i detsamma aflägsnade sig springande, ljödo hans steg som hammarslag mot det bonade golfvet. — Ett ögonblick därefter närmade sig stegen ånyo. Han trädde in i rummet med ett försegladt papper. »Till far. Kurir från Ljungbyhed.» Grefvinnan släppte sitt tag kring dotterns lif och gick bort till sin make, som med sina darrande händer slitit upp konvolutet och dragit fram ett bref, hvilket hans feberaktigt famlande fingrar bemödade sig att veckla ut. Också tant Sofie och Nils Wiede hade närmat sig denna grupp. Den unga grefvinnan stod ensam på golfvet, hvit i ansiktet som marmorkaminen framför hvilken hon stod. Magistern såg hur hennes blickar med en sugande intensitet hängde fast vid grefvens ansikte, som ville hon ur hans minspel draga fram sanningen redan innan den uttalades ... sanningen, som gällde lif eller död. Han vardt så blek den gamle grefven. Han tog sig med handen till pannan och sände sin dotter en skygg blick, i hvilken hon läste bekräftelsen på sin aning. Hennes kropp sjönk plötsligt ihop som om den uppburits af en stålfjäder, hvilken i detta ögonblick brustit. Hon föll framstupa mot kaminen och hennes hufvud slog hårdt mot golfvet. Magistern och Nils skyndade till. Man bar henne in i moderns sängkammare.
Riksdagsordningen stadgade föreskrift, hindra remiss af Herr Adlerheims Memorial. Herr Landt Marsk cilken bestyrkte hvad Friherre Cederström nu yttrat, och gjorde i följe deraf proposition till Remiss till StatsUtskottet af Herr Adlerheims Memorial , jemte de dervid gjorda anmärkningar, hvilken med gfa besvarades. Upplästes ett Memorial från Lagutskottet, af den 22 Mars, angående en af Herr Borgmästaren Kjellander gjord motion, att Kongl. Förordningarne den 1 1 Mars 1749 och den iö Dec. 1756 varda öfversedde och i så måtto jemnkade, att RådstufvuKätterne må vara berättigade att efter aflidna Personer i Städerna, utan afseende på särskildta Stånd och Classer, verkställa uppteckningar och arfskiften å deras i Staden befintliga egendom, emot den procent i samma författningar är utsatt; samt ett af Herr Assessoren Arosenius afgifvet anförande, hvaruti han yrkat, att arfvoden för bouppteckningar, tillika med den de fattiga tillfallande procent, beräknade på hela inventarii-massan, må n. Den 13 April. 225 må falla de personer till last, hvilka egentligen äro ägare af den upptecknade egendomen, och således blifva pro rata fördelad emellan Sterbhuset och dess Borgenärer j och yttrar sig Utskottet uppå anförda skäl böra afstyrka hvad Herr Borgmästaren Kjellander föreslagit, samt anse den af Herr Assessoren Aro. senius yrkade Författning ej vara af nöden. Vid detta Utskottets utlåtande var fogadt ett af Herr Lagmannen Noreus afgifvet särskildt yttrande, uti hvilket Herrar Borgmästarne Hohn, Barthelson och Gezelius förenat sig, så vidt det instämde med hvad Herr Borgmästaren Kjellander yrkat.
Följden af denna skatteförvandling, hvilken till sin innersta betydelse är en nedsättning af de onera, med hvilka hemman genom arf, byten, köp och andra' laga fång gått från man till man, om den en gång blir fullständigt genomförd, är lätt att förutse. Det är nu mera fullkomligt notoriskt, att sjelfva silfret, oberäknade de möjliga stora förändringar i myntvärdet, emot hvilka ingen nation kan våga anse sig fullkomligt tryggad, är en osäker värdemätare och att dess eget värde, i förhållande till mera konstanta varor, dels i följd af stora icke fullkomligt utredda verldsförbållanden, dels i anseende till ökad tillgång på metallen, förbättrade förädlingsprocesser, ett utvidgadt bruk inom affarsverlden af myntrepresentativer af alla slag, är i ständigt fallande. Denna minskning i silfvervärde! visar sig, när kalkylen omfattar, såsom sig bör, en större tidrymd, ganska betydlig och exempelvis kan åberopas, att om kronans ordinarie på markegång beroende räntor för 300 år sedan, på sätt nu i afseende på srnåpersedlarne är föreslaget, undergått förvandling, dessa räntor, hvilka 1844 utgjorde 1,460,000 R:dr, nu skulle uppgå till högst 260,000 R:dr.
s 1757 — 1762, bif. af PresteStåndet, IX s 524, af Adeln, IX s 53i, af BorgareStåndet, ix s 543, af BondeStåndet, IX s 547. Underd. Skrifvelse, X 1. s4i2 — 4r4* — Skatternes indrifvande, om förändradt sätt för; Bevilln. Utskottets Betänkande, V 1. s 442 — 444, bif. af BorgareSlåndet, ix s 861, af Adeln, IX s 869, af PresteStåndet, ix s 875. — Skjutsen, om förändring af nu gällande Författningar angående; Motioner, remitt. till Ekon. Utskottet, II s 1201, 1214. Utskottets Betänkande, Vill s 62—• 71, bif. Adeln, ix s 137, af PresteStåndet, IX 148, af BorgareStåndet, IX s 172, återrem. af BondeStåndet, II s 1317. Ytterligare Utlåtande, Vill s 778 — 780, bif. af BondeStåndet, IX s 43o. Underd. Skrifvelse, X 1. s 157•—i5g. — Skogarne, om disposition af, i Riket. 11 Konungens Nådiga Proposition, I t. s 447 *—4ö4> remitt. till Statsoch Ekon. Utskotten, II s 1182, 1214. Utskottens Betänkande, IV 5. s 44 — 81, återrem. af PresteStåndet, IX s 1097, af Adeln, IX s 113<^, Lif. af BondeStåndet, IX s 1151.
De siste i denna kategori, han skildrade, voro de, som just af fruktan för döden rusat i hans armar och föredragit förintelsen framför att plågas af tanken på densamma. Denna skildring var gjord med en virtuositet och en styrka, som kunde komma håren att resa sig på läsarens hufvud och förflytta honom till samma kategori som de beskrifna. Författaren uppehöll sig länge vid föreställningen om förintelsen. Hans iakttagelser öfverensstämde med Plutarkos’ åsigt derutinnan, att fruktan för döden hos de flesta menniskor uppstår icke så mycket genom tanken på de kroppsplågor, som beledsaga dödskampen, ej heller genom Tartarens eller helvetets skräckbilder och föreställningen om eviga qval, utan just genom tanken på förintelsen. „Må mina händer och fötter förlamas, må bölder betäcka min kropp, må mina qval komma tänderna att hacka och gnissla; blott lifvet återstår mig, är jag nöjd, om ock jag hängde naglad vid korset,“ säger Mæcenas. Och många menniskor tänka som han. Menniskoanden, likasom hela naturen, fasar för det tomma. Han kan förlika sig med, ja till och med eftersträfva ett tillstånd af oföränderlighet, af oafbruten hvila, otillgänglig för sorg och glädje, hopp och fruktan; men ett sådant tillstånd är ännu icke förintelse. Det kläder sig i skepnaden af en ljuf, drömlös sömn, som i sitt djup eger möjligheten af återuppvaknande och under den domnade ytan förlägger en känsla af behaglig hvila. Men der hvarje möjlighet till en förändring är borta tillika med det, som icke skulle vara mägtigt af förändring, der icke ens ett tillstånd gifves, fantasien neddyker i en gränslös tomhet, fåfängt famlande i evigt mörker efter några atomer, hvarmed den kunde forma sig en bild af det obegripliga, der gapar förintelsen. Karmides kastade boken ifrån sig och steg upp. Hans själslif hade under den förflutna tiden varit som en mekanism, drifven af yttre impulser; han var förslappad, ruinerad, förhoppningslös, det var allt hvad han kände om sig sjelf, och han ville icke lefva, emedan den framtid, som väntade honom, blefve tom på allt, utom nöd och förakt.
Dagen hade varit varm och vacker med den klaraste himmel, dock kändes att äfven här sommaren var förbi. Ty i skuggan var ej särdeles varmt och på de höga bergstopparne låg mycket snö. Aftonen var oändligen vacker, isynnerhet den märkvärdiga magiska färgskiftning i öster midtemot sjelfva solnedgången, som jag äfven förut betraktat med så stor beundran. Nu omslöt den med sitt trollsken minareterna, som syntes från sultan-staden och Skutari och till stort tal öfverallt på stränderna, och den var så bländande, att när man sedan såg åt annat håll hade man svårt att urskilja föremålen. Solen sjönk alldeles klar ned i hafvet och efter dess nedgång belystes hela denna del af horizonten af ett starkt eldlikt sken, i hvilket de aflägsna landen och Marmora ön tycktes vara på några stenkast ifrån oss. Hela sjön åt alla håll var full af segel, som lågo stilla i lugnan, och mellan dem framgick ett Turkiskt ångfartyg. Hade om natten seglat för svag vind och gjort några slag mellan landen. Om morgonen när det blef dager sågo vi framför oss hela Konstantinopel i all sin glans, belyst af den deröfver uppgående solen. En herrligare och ståtligare anblick torde ej gifvas i verlden. Staden förekom mig fullkomligen som en amfitheater, småningom höjande sig och i slutkretsen slutande sig med de vackraste och största minareter, af hvilka här synes ett oändligt antal. Vinden var särdeles svag, så att vi blott ganska långsamt skredo framåt. Längre fram på förmiddagen kom en man i en liten båt utroende till oss och erbjöd sig att blifva vår lots, och ehuru kaptenen uttryckligen förklarade sig ej behöfva någon, kom han dock om bord, sedan efter tillfrågan om han ville ha en ända, en sådan blifvit räckt åt honom. Han var Malthesare, hade ett eget utseende, mera liknande en Oriental än en Europé, men likväl ej heller fullkomligen det förra; det var öfverhufvud något vidrigt och vildt. Han talade något Engelska. Äfven hörde jag honom med en annan förbi oss farande landsman tala sin Malthesiska, som till uttalet mycket liknade Arabiskan, men flera Italienska ord igenkände jag bland de rent Arabiska.
M:s disposition öfverlemnal 400,000 r:dr, som egentligen voro förut afsedde för uppförande af stadsoch häradsfängelser, hvilka medel få begagnas till byggande af länsfängelset' om K. M. så behagar, och K. M. således tyckes hafva erhållit rundliga tillgångar för fullbordandet af länsfängelserna, samt då tillgångar alltså finnas lil! bestridande af dessa kostnader, så linnes intet, som hindrar afl fortsätta byggandet lika skyndsamt, som om blott de nu ifrågavar. medlen eli par månader förr vore beviljade. Jag anser mig således icke behöfva lägga på mitt samvete det uppskof med frågan, som af min begäran om ålerremiss möjligen kan blifva en följd, helst jag hört att 2 Stånd redan återremitterat betänk., hvarigenom ärendet kommit ånyo under Ulsk:s pröfning och medlen alltså icke blifva tillgängliga förr än R. St. sig i målet vidare utlåtit. Icke eller anser jag mig behöfva belasta mitt samvete med något i afseende på den ökade brottslighet, som H. Ex. Hr Gr. Posse förmodade blifva en följd deraf, alt man icke sä hastigt får tillgångar till uppförandet af dessa fängelser. Hvad angår denna brottslighet, hvilken i sä hög grad under sednare åren tilltagit, sä vill jag visst icke neka, att den befordras genom de gemensamhetshäklen, hvaruti ransakningsfångar insättas, men jag tror dock att det linnes äfven andra orsaker till denna ökade brottslighet, hvartill jag vill för min del räkna de und. tillstyrkanden, som afgifvas ang:de en vidsträcktare tillämpning af K. M:s benådningsrätt, än som enligt mina åsigter borde äga rum. Frih. Cederström, Jakob: En ålerremiss af detta betänk, skulle i alla afseenden vara öfverflödig, i händelse
Det löjliga, mine Hrr, ligger deri, att man sväfvar så ut i rymden, att man sjelf, eller andra måste peka på de eljest väl bekanta föremål, som menas, på det att läsaren må inse Den 12 Slars e. m. hvarom fråga är. Också förklarande äreminnets recensent, alt gudarnes språk stöde alt läsa i texten, men menniskornas i noterna. Man säger, att 11. o. Ad. bör gå de motsatta anspråken lill mötes. Visserligen bör raan, så vidt möjligt är, göra sina medmenniskor till viljes, men det gifves vissa fall, då man icke får gifva efter, så länge man kan försvara sig, då del ligger en förolämpning i blotta anhållan derom, t. ex. då någon anmodar bcfälliafvaren å en fästning, att göra sig lill viljes och uppgifva benne, fäderneslandet till skada. De som nu begära eftergiften, tro sig visserligen tala fäderneslandets sak; men det tro vi ock, derföre måste vårt afslag vara lika godt som deras begäran. Man säger i samma riktning, att man icke skall hålla igen så länge till dess alt tömmarne brista. Del lärer betyda, att om det börjar skena, så skall man släppa efter; men då blir det hästen, som styrer ryttaren, och icke tvertom. Man säger äfven, att man bör gå en faderlig Regerings önskningar lill mötes. Jag är viss, att när Regeringen har en bestämd mening att gifva tillkänna för R. St., så gör hon det; mea så länge detta icke skett, och då den Konungens rådgifvare, som här uppträdt, förklarat sitt yttrande vara hans enskilda mening såsom riksdagsman, så går man för långt, om man vill åberopa den såsom ett uttryck af Konungens tanke. Det är icke eller detta sätt alt försvara sin mening, som en riksdagsman bör använda. Han bör framställa det riktiga i saken, men icke åberopa, vare sig den ena eller andra myndigheten. Om vi vid förra riksdagen åberopat yttranden af Konungens rådgifvare, hvad skulle vi ej fått höra just från de män, som nu åberopa ett enskildt, anförande af en Konungens rådgifvare?
Innan dessa beslut af Fullmäktige slutligen fattats, hade de ledamöter, hvilka deri icke instämde, ånyo fästat uppmärksamheten pä de skäl, som talade emot ett ingående på de uppställda fordringarne. Dessa vore i det hela ännu ofördelaktigare än de förut framställda och några af dem oantagliga; förbudet mot utsläppande i marknaden af några ytterligare engelska obligationer strede emot Fullmäktiges kontrahenterna af amorterinsslånet gifna förklarande att med dem vilja underhandla; utgifvandet af obligationer på så låga valörer, som fordrats och med en så hög ränta, skulle i utlandet betraktas såsom bevis på financiel förlägenhet och skadligt inverka på afyttrandet af andra, med lägre ränta löpande svenska obligationer; omständigheterna vore ingalunda sä tvingande, att man borde underkasta sig dessa betungande vilkor, helst den största sannolikhet funnes att den af Consortium förut erbjudna krediten ännu stöde öppen till begagnande genast, om förfrågan derom gjordes. Dessa skäl utvecklades ännu ytterligare i en af Riksarkivarien Nordström afgifven reservation, deri han tillika anmärkte det obetänkta uti att kategoriskt förkasta öfvertagarnes af det engelska lånet anbud af en tillfällig kredit och genast binda sig vid kreditbolagets låneanbud, innan detta ens ännu låg fullständigt ut\eckladt, hvilket ock haft till följd att man nödsakats ingå på de nya och ökade fordringar, sorn efter hvarandra framkommit. Efter det att, med afseende pä fördelningen i jemna qvoter å obligationsbeloppen, lånesumman blifvit förändrad frän 8 millioner till 8,100,000 /«$ Hamb.
Detta strider dock säkert mot syftningen och ändamålet af en vis Lagstiftnings åtgärder, sorn böra leda till allmänt bästa men icke till folkets skada och förnärmande. För mången öfverstiga nämnde böter hela dess skattebelopp j och en så svår påföljd synes nu fast mindre nödig, som med den controll och noggrannhet i husförhörslångder nu iakttages, svårligen något underslef vid mantals-uppgiften hädanefter torde äga rum. Från förestående synpunkt dristar jag Blltså vördsammast föreslå den ändring i ofvannämnde författning, jemförd med 5 Art. i §. 5 mom. i nu gällande BevillningsFörordning att pligten för vfteblifvande eller första gången underlåten anmälan vid mantalsskrifning liedsättes till tolf skiliingar, i likhet nied hvad Kongl. Brefvet den i5 Januari 1806 innehåller: att innan någon till dylika böter uppföres skola tvån»e upprop föregått, och den ej dertill vara för - 38o Den 5 Martii. fylleri, som innan skattskrifningens slut aflemnaf sin uppgift; och att uttryckligen bestämmes huru och hvar ändrings sökande i dessa och de flera i högstberörde 1812 års författning omnämnde vitesböter, som af Konungens Befallningshafvande kunna åläggas, fullföljas må. Om communication till Respective Med Stånden och remiss till behörigt Utskott af detta Memorial anhålles i all ödmjukhet. Herr Rosenblad, Bernhard'. Redan har ett Riksstånd stadgat offentligheten vid sina sammankomster, och framdeles kunna de öfriga följa detta Borgare-Ståndets, efter min öfvertygelse hedrande efterdöme. __ Jag delar visserligen icke elen farhågan, att oordningar genom offentlighetens införande blifva sannolika dertill år både det förflutna och det närvarande mig en för säker borgen; men jag tror att en lagstiftnings-omsorg äfven bör sträcka sig inom möjlighetens gråns. Jag tror också, att 110 och 111 (jj. RegeringsFormen och den deri upprepande 77 §§.
Striden slöts så, att Brynjolf och hela hans följe stupade, utom tre man, som kommo undan i skogen och sedan skyndade till konungen med dessa tidender. Och snart spordes de vida omkring. Då frågade en dag bonden Styrkar — den berömde bågskytten Einar Tambarskälfvers fader — sin gäst, isländingen Torsten Oxefot, om han ville draga med honom till Hedarskog. Torsten, som var en för sina kroppskrafter fräjdad man, var genast redo, och tidigt en morgon begåfvo de sig på skidor upp bland fjällen och stannade ej, förrän de i kvällningen kommo till ett härbärge för farande folk. Här tänkte de hvila öfver natten. Och medan Styrkar gjorde upp eld, gick Torsten ut att hämta vatten i en närliggande fjällsjö. Han bar ett spjut, som han fått af Styrkar, i den ena handen och en vattenspann i den andra. Då han närmade sig sjön, såg han en ung kvinna — äfven hon bärande en vattenspann — gå längs med stranden. Hon var ej synnerligen hög men underbart tjock. När hon varsnade Torsten, kastade hon spannen från sig, tog ett stort skutt och lopp hemåt. Torsten satte äfven ned sin spann och sprang efter henne. När flickan det såg, ökade hon farten, och nu sprungo båda, så mycket de orkade, men afståndet mellan dem förblef detsamma. Till sist såg Torsten en stor och stark byggnad resa sig. Det var den, som Brynjolf sett. I den slank den digra flickan in och smällde dörren igen efter sig. I detsamma slungade Torsten efter henne sitt spjut, som for i dörren och flög igenom den. Torsten steg in i byggnaden och fann spjutet sitta i golftiljan, men flickan såg han icke till. Så kom han till en sängkammare, där ljus brann i en stake. Han såg, att en kvinna — »i fall man så kunde kalla henne» — låg därinne i sängen, både högrest och tjock, både svart och blå i ansiktet, med stora, breda drag. Hon låg i en silkessärk, så röd, som om den varit tvagen i människoblod. Hon sof djupt och snarkade oerhördt högt. Svärd och sköld hängde ofvan henne; och Torsten steg upp på sängkanten, tog ned svärdet och drog det.
Jerncontorets creditiv torde bibehållas oförändradt. Handelsoch N ä r i ng s - d i s co n t e n s utlåning uppgick vid :83g års slut till 2,55c,48c r:dr, deraf 2,410,720 af bankens medel samt :40,76c af bandels-discontens egen reservfond. Denna lånegren, ehuru icke fri från missbruk, hvarigenom dess ändamål till en del förfelas, bidrager likväl i vida större grad än den allmänna discoriten till understöd för enskilda erediten och industriel förkofran. — Jag anser derföre, att denna utlåning må kunna förhöjas till jemna 3 millioner, egna reservfonden oberäknad. E11 ännu större anslagssumma skulle antingen öka missbruken, eller blifva oanvänd, såvida man ej tillika nedsätter räntan till 4 proc. — antingen för hela denna lånerörelse eller endast för vexelbelåningen, hvilket förtjena:' att af Utsk. tagas under särskild pröfning. Skulle en sådan ränlenedsättning äga rum, loi de denna fond kunna höjas med ytterligare ^ million — emedlertid beräknas endast uppgifna 3 millioner. Af de för denna discont vid Den i3 Januari f. ra. 85 i83g års slut på depositionsräkning stående 299,279 r:dr äro sedermera 260,000 r:dr öfverförda till allmänna disconten, resten 39.279 r:dr beräknas således såsom qvarstående tillgång, och såsom ytterligare behöfligt låueanslag antecknas således här endast till 55o,ooi r.'dr. Till nya cassa-creditiv hafva varit på depositions-räkning 400>000 r:dr, deraf 100,000 för Skånska och 300.000 för brukshypotheks-föreningen, men dessa creditiv hafva sällan och endast till mindre belopp varit anlitade, som synes häst deraf, att hela sammanräknade räntan, sorn under 5 år derpå influtit, utgör blott 5,653 r:dr; vid i83g års slut voro endast 16,000 r:dr begagnade.
Herr Grefven och LandtMarskalken framställde derefter följande Proposition: Gillar Ridderskapet och Adeln det Val Riddarhus-Directionen gjort af Kammar-Junkaren, Protocolls-Secreteraren Lagerheim till Riddarhus-Secreterare; och bl ef samma Proposition med enhälligt Ja besvarad. Grefve Spensi Sedan Ridderskapet och Adeln nu verkställt, det Ridderskapet och Adeln tillhörande Val af Riddarhus• Secreterare, torde mig tillåtas att anmäla, det jag och en annaa Ledamot af Utskottet, varit i frågan cm redactionen af den sednast uppläste och godkände §m uti Betänkandet, af serskild tanka. Vi ans ägo det den hade bordt innehålls en fullständig framställning af de upplysningar, Utskottet, rörande Riddarhus Directionens törfarande vid besättandet af Riddarhus-Secreterare-tjensten, genom läsningen af Directionens Protocoiler , inhämtat och af de anmärkningar vid samma åtgärder, hvilka Utskottet i sitt' Protocoll förvarat. Då detta Directionens förfarande var etfc af de ämnen, som innehöllos uti Directionens Den i April. Riksdags berättelse, hvaröfver Utskottet ålåg att afgifva Utlåtande, trodde vi att detta ämne icke borde förbigås.