Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett narraktigare exemplar af Dalinsk lärjunge är Brunjeansson, en med Sahlstedt samtida rimmare, som i ett par afhandlingar, ställda framför sina rimverk, ej endast föreskref å nyo, att orden böra i vers bibehålla samma ordning som i annan Svenska, utan ock kungjorde: att alla enstafviga ord, liksom med få undantag alla tvåstafviga, äro korta, och ej få göras till långa; samt att alla trestafviga ord, hvilka ej börjas med be eller för, böra förkastas – dock med undantag af ”Gudinna” och ”Grefvinna”. Vidare förklarade han: att ”verser utan rimslut” äro – ”döda”, och derföre ”kunna älskas blott af Poesiens hatare”; att alla svenska versslag måste fördenskull vara rimmade; att de äro till antalet rätteligen nio; och att han anmärkt endast de versslag, ”som äro i hans smak; emedan de öfriga lätt kunna umbäras”. Det förutgående angifvandet af de särskilda skaldskapsarterna är likadant. Sina reglor säger han sig hafva lärt af Horatius, Boileau, De la Motte och Voltaire. Ungefär med lika grundlighet, men med en redan fullmognare fransyskhet, undervisade och agade Rudin och Ristell: den förre i sin ”Vitterhets-Journal” (1777); den sednare i sin ”Vitterhetsoch Gransknings-Journal för år 1778”. Väl ägde vissa af de föreskrifter, som hos den tidens granskare förekomma oss dels halfrigtiga, dels ytterst triviala, sina giltiga anledningar i en mängd både äldre och samtida vitterhets-försök, och voro således då ännu nödvändiga. Så t. ex. budet, att ”icke låta flera än tvenne masculina eller feminina verser omedelbart följa på hvarandra”; så ifrandet mot den af så mången åberopade licentia poetica.
Emedlertid och om härifrån, sorn jäg förmodar, ordsaken egentligen härleder sig till behofvet af permission för Häradshöfdingar; och tillförordnande af substituter för dem nunågon gång, kanske mer än förr, torde detta skäligen icke böra räknas dem eller HofRätterne till last, utan förnämligast tillskrifvas sådané händelser och förhållanden, som efter närvarande skick och inrättning ligga utom deras förmåga att afhjelpa eller undvika. Vidkommande åter vicariernes trier eller mindre skicklighet; så beror det onekeligeri på Hofrätternes eget urval af de personer, soni de finna för godt anförtro UnderDömareEmbetets förvaltning; och merendels tillgår härmed så, att ingen får ett dylikt uppdrag, innan/ hans duglighet, antingen genoiri tjenstgöring vid HofRättens Protocoll och i dess Canzlij eller och medelst undervisning och handledning af ordinarie Domare under flere TingsCourser, blifvit pröftrad och vitsordad. De lörsta förordnanden meddelas ock blott i éri - BiL till Ridd. a. Ad, Pr. IV Bandii 178 Den i5 Maji e. m. kia mål, eller så kallade couranta ärender, men icke till ordinarie Tings förrättande. Genom de nu mera påbjudne strängare examina, och då någon ej förr än efter 21 års ålder får befatta sig med Domaregöromål, bör väl äfven en säkrare grundläggning och ett verksamt correctif emot duglöshet väntas. Fullkomlighet straxt kan dock hvarken fordras eller vinnas. En gång måste ju den practiska öfningen för DomareSujetter, om jag så får uttrycka mig börjas, och derefter vidare fortsättas, helst erfarenheten visat, att utan den de bästa Theoretici begått stora misstag. Man torde häri finna anledning till ett mildare bedömande öfver de förres någon gång saknade ofelbarhet, och att anspråken rörande dem icke alltför mycket böra vidgas.
”Hertigen förstår sig på smygvägar”, sade fru Ebba, utan att direkt svara på Enevalds tal, men ville blott herrar officerare alla blifva trogne och stå mig bi, så skall ännu, med Guds hjelp, en riksförrädare, som med list och våld tillegnar sig sin frändes rike, icke omhänder få konungens fäste, och ohelga hans trognaste tjenares döda qvarlefvor, som här ligga och vänta på att blifva nedsänkta i hans fäders graf.” Åter stod fru Ebba ett ögonblick i tankar försänkt, men fortsatte sedan: ”Bättre dock, att de män vi äga till fästets försvar äro få, men pålitliga, än att myteri och uppror smyger bland en större skara. Vi måste sålla dem. Herr Enevald, låt tillsäga Hans Eriksson till Brinkala, Anders Larsson till Botila, Ivar Bertilsson och Bengt Söfringsson, att de måtte samlas i residenssalen. Jag vill med dem samråda om bästa sättet att verkställa denna sållning.” Ännu innan dagens slut sammankallades manskapet på yttre borggården. Fru Ebba tilltalade dem: ”Tappre krigare! Alle hafven J lofvat att med lif och blod till sista andetaget strida för vår rättmätige arfkonung och herre, och att in i döden vara hans rättvisa sak trogne. Huru hertig Carl, med list och våld, bemäktigat sig regementet och med uppror och slemt förräderi strider emot sin och allas vår nådige konung, och nu äfven med våld och orätt vill bemäktiga sig detta konungens hus, det kännen J alla. Och dock har man hört otillbörliga ord, äfven inom dessa murar. Finnes väl ibland eder någon nog äreförgäten, att vilja förråda ära och tro, må han gå att uppsöka den herre, som är honom värdig. Ingen förrädare må stadna qvar att hesudla vår heliga sak. Med Guds hjelp, vilja vi ärligen försvara vår konungs hus och hans sak med rena och ärliga hjertan. Ingen förrädare må stadna här, se porten är öppen, finnes här någon falsk och äreförgäten nog, att vilja vara en öfverlöpare, må han draga hädan.” En liten port i muren öppnades nu.
En incongruitet ligger i föreskriften om ovilkorlig underställning och handlingars insändande till Hof-Rält i alla Tryckfrihetsmål: i de ordalag, hvarmed den blifvit affattad; och i upprepandet deraf uti 2:11c serskilda moment, det 7:de och det c>:de af 5:te §. uti Tryckfrihets-Förordningen. Så länge Tryekfrihets-Commiteens befattning med dessa mål qvarstod i hela sin vidd, och dess utlåtande öfver handlingarne skulle, före utslagets Fällande, inhemtas, var det i sin ordning, att delta skedde genom HofRätten. Men sedan hufvudfrågan om skyldig eller oskyldig blifvit af Jury vid Under-Rätt afgjord, och denna senare, på grund deraf, fällt utslag, synes det vara en onödig omgång, att utslaget skall, i alla händelser, underställas Ilof-Rällen, enär i detta slags mål af mindre vigt, såväl som i andra ringa saker, det alltid vore öppet för den missnöjde, som anser fel i formen eller Lag-tillämpningen vara begångna, att i Besvärsväg draga målet under Hof-llälts pröfning. Bih. lill R. St. St. Jusl.-Omb. Enib.-Ber. cl. i5 Januarii 1834• Det har varit senare tider förbehållet att erfara, huru en och samina skrift eller Tidnings-artikel blifvit af den ena Juryn förklarad brottslig och af den andra oskyldig, sedan skriften eller artikeln blifvit på annat ställe eftertryckt. Sådant har väl till en del kunnat följa af Nämndens föreställning, att det borde mindre tillräknas att meddela hvad som redan blifvit af en annan tryckt, än att i första hand utsprida något straffvärdt; men dessa händelser, om de ofta inträffa, skola nödvändigt skada både Tryckfrihets-Lagens anseende i allmänhet och Jury-Inrättningens i synnerhet.
Kammar-rätten lemnade vitsord att i allmänhet med nit och skicklighet hafva fullgjort sina tjensteåligganden; då den uraktlåtenhet, till följd hvaraf ifrågavarande ersättningsskyldighet, med sträng tillämpning af lagens bokstaf, blifvit ålagd, likväl vid ett bedömande, som grundar sig på billighet och med afseende å de dermed förenade omständigheter, kan anses i viss mån ursäktlig; då Lindberg numera vid en ålder af 73 år och försvagad af sjukdom befinner sig i så torftiga omständigheter att han för sig och sin familj nästan saknar alla utvägar till den tarfligaste bergning; och då slutligen den förlust af ej fullt 3,000 R:dr R:mt, som härigenom skulle tillskyndas Statsverket, är af ringa betydenhet och Rikets Ständer vid föregående tillfallen, äfven under innevarande riksmöte, funnit godt efterskänka redovisnings-skyldige embetsoch tjenstemän vida större belopp under omständigheter, hvilka, enligt Utskottets tanke, ej innefattat så bevekande skäl, som i detta fall förekomma; — i betraktande häraf kan Stats-Utskottet ej tveka att hos Rikets Ständer förorda beviljandet af den ytterligare förmån för Kammarrätts-rådet Lindberg, som här ofvan blifvit omförmäld, hvadan Utskottet således tillstyrker, att Rikets Ständer måtte icke allenast bifalla hvad Kongl. Majit uti förevarande nådiga skrifvelse behagat hemställa och föreslå, utan ock medgifva att Lindberg fritages från allt ansvar äfven för det belopp af 1,000 R:dr, utaf den fastställda ersättnings summan, som Stats-rådet af Wingård i lifstiden inbetalt, samt att, i händelse bemälde Stats-råds sterbhus eller rätts-innehafvare hos Lindberg uttaga dessa 1,000 R:dr, han, Lindberg, berättigas att sagde belopp af Stats-verket återbekomma. Bih. till R St. Ank. till Eip.-Utsk. d. 16 Jan. 1858, kl. 2 e. m.
Etnot detta Hr Bråkenhjelms förslag hafva hos R. o. Ad. åtskilliga anmärkningar blifvit framställda af Hr Riben, Carl Wilh., och Frih. Boye, Ludv., innefattande förnämligast, att då alla Direct:s ledamöter ägde gemensam ansvarighet för göromålens gång, och deh trägnare sysselsättning, som Vore förenad med de af motionären omförmälda befattningar, endast efter en eller annan directörs frivilliga åtagande kunde honom tillförbindas för längre tid, än hans colleger, eller annorlunda än i ambulatorisk ordning, det ifrågaställ - D c ii g Juni. •12.) da förslaget altså desto mindre borde vinna afseende, sorn vid detsammas verkställighet ganska besynnerliga omständigheter kunde inträffa, vid afgörande!, hvilka ledamöter som borde erhålla arfvoden och hvilka som borde blifva dem förutan. Om sådant öfverlemnades till ordförandens beslut, befarade man, att It. o. Ad, icke finge någon ordförande i Directln, som åtoge sig'en så obehaglig befattning. Skulle åter ledamöterna sjelfva sins emellan öfverenskomma om fördelningen, så torde sällan en för likstämmighet i detta fall tillräcklig sämja kunna billigtvis förutsättas, och om It. o. Ad. sjelf skulle anställa dubbla val till ledamöter i Directm, nemi. ett för de aflönade och ett annat för de honorära, syntes sådant icke förlika sig med den känsla af grannlagenhet, som alltid inom It. o. Ad. gjort sig gällande; hvarförutan för riddarhusärendernas behöriga gång låge en mycket större säkerhet deruti, att låta Directis ledamöter inom sig öfverenskomma om de functioner, hvar och en skulle utöfva, än att sådant afgjordes af Ståndet sjelf. Utsk. har tagit, hvad sålunda blifvit anfördt, i öfvervägande; och enär, på sätt under discussionen hos R. o. Ad. blifvit framstäldt samt här ofvan i korthet upptaget, bestämmandet af den utaf Hr Bråkenhjelm önskade fördelning uppå två eller tre bland
De slå i fullkomlig harmoni med den lagstiftning, som är Cn öfvergång från straff till bibringande af öfvertygelse om det rätta och sanna* Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Ämnet som utgör föremål för öfverläggning, nemi. huru den i så många hänseenden menliga och förderfliga fyllerilasten lämpligast och säkrast skall kunna utrotas, är visserligen af ganska stor vigt. Man måste dock erkänna, att denna last under de sednasle i5 åren i allmänhet betydligen aftagit, och att man nu sällan ser bättre mein tuskor blottställa sig för det förakt, hvaraf densamma åtföljdes, och här i Stockholm har det kommit ända derhän att icke en gång vaktmästare vilja låta se sig druckne. Men äfven i landsorterna har den aftagit* jag erinrar mig, då jag för 26 å 28 år sedan började resa emellan Skåne och Stockholm, huruledes uti en viss provins jag ofta var blottställd, icke blott för gräl, utan äfven för handgripliga äfventyr af öfverlastade och okynniga menniskor. Nu deremot kan man med trygghet färdas genom samma provins, likasom öfverallt annorstädes, utan att nästan se någon rusig, knappt om Söndagarna eller vid marknader; och då denna förändring för sig gått under tillvaron af våra hårda och orimliga författningar mot fyllerilasten, bevisar sådant blott, alt Cn tilltagande moralisk utveckling trotsat sjelfva dessa författningar. Hvad nu sjelfva författningen beträffar, så anser jag såsom en orimlighet att belägga fylleri med böter, emedan straffet mindre drabbar suparen - Pen 2 September f. m. 4t ren än lians hustru och barn, hvilka få umgälla mannens och fadrens förbrytelse, så länge den skall med penningar försonas. För min del tror jag, att man bör söka verka på drinkarens moraliska känsla; och att man sålunda bör låta kyrkorådet eller sockennämnder, derest sådana blifva organiserade, varna honom de tvänne första gångerna, och att, derest han tredje gången förser sig, en sådan förbrytare bör, på sätt jag vid föregtde riksdagar föreslagit och LagUtsk. nu tillstyrkt, ställas under förmyndarevård.
Haraldson (ursinnig). (Erika synes utom sig.) Hvarifrån kommen J, lömske hundar! och med ven J bevisen för dessa edra skändligt hopspunna upptåger Packa er fort hädan! eller, vid helfvetets svafvellågor! jag skall eljest stänka na J ljugen, J förbannelsens afföda hvar haf kring väggarna, den usla drägg i hafven till hjer(Mummel bland Stadstjenarne.) Birger (afsides till Haraldson). vi måste duka under för öfvermakten, eller begå drig Så länge ännu bevis saknas, kunna vi Fatta er, far våld tjenar här till intet; flera mord, och utgjuta mera blod skall jag alkanske reda oss. (Till Länsmannen.) Hvem har anstyrkta brott eller genom hvilka vittnen och bevis, kunnen J anse oss fällda Länsmannen. och döma er; oss endast, att på de välgrundaDet hör allena Domstolen till, att öfverbevisa gifvit oss för detta lika mycket osannolika som obe 88 de skäl och misstankar vi erhållit, med godo eller våld, föra er i fängelse! Vi kommo hit, för att efterspana några förrymda brottslingar, men finna i stället andra, lika värdiga offer för den hämnande rättvisan ty er timma hade slagit! er angifvare - För att hindra en ona (öppnar fonddörren och insläpper Anton.) Här sen J turlig förening, emellan sin egen syster, den han visste vara okunnig om brottet, och den mördades sön, lika okunnig om sin fars banemän, har denne, af grämelse och samvetsagg, såsom medveafgifvit en sammanhängande berättelse, om edra då fjerde Stadstjenaren inträder med några tåg, segelstumpar och tvenne hälfter af en kronoflagga. Och här sen J de bevis han förvarat, på sanningen af sin angifvelse Erika (uppger ett skri). (Faller afdånad i en stol.) tande om morden, nedtryckte yngling, för oss i dag, ohyggliga illgerningar! (öppnar ånyo fonddörren, Ah Barmhertige Gud na (för sig sjelf Allsmäktige Domare! Erika! Erika
»Du vill göra i den högre tragedien med ett ord sagdt», skrattade han försmädligt. Hennes kalla ton hade drifvit upp hans ursinne till kokpunkten. Till hvad pris som helst måste hon känna att han hade makt att såra denna osårbarhet, som förödmjukade honom mer än de bittraste ord. »Men de stora passionerna ligga nu en gång inte för dig. Din jemna, borgerliga natur skall alltid skina igenom. Låt oss inte göra oss löjliga.» »Skulle du icke vilja gå nu», kom det om möjligt ännu lugnare än förr och hon sänkte sin blick liksom ville hon icke att sonen skulle se in deri. »Hvad behöfs det? Du blygs en smula öfver att jag genomskådat dig. Ingenting smärtar en kvinna och en mor så mycket som det. Men du får ändå vänja dig vid det. Jag är inte så naiv att jag går på första bästa limstång; den ska' vara betydligt finare arrangerad än din. Inbilla mig att man gör rum i ordning på det viset för att hyra ut dem åt främmande nej, det går inte.» »Jag har aldrig sökt inbilla dig det. Det var för dig. Det var min glädje att tänka på hvar småsak derför att det var för dig. Det gjorde att allt blef fint och vackert; det måste bli så, utan beräkning.» Hon höll blicken fäst på golfvet med det slags lugna värdighet, hvarmed en god menniska kan afge bekännelsen om sitt enda brott. Der fans inga tårar i hennes ögon och ingen skälfning i hennes röst; men han visste att detta värdiga lugn var tillkämpadt. Han kände på sig att det icke skulle behöfvas mer än ett ord från honom ett ord som icke var en sarkasm för att smälta denna onaturliga stelhet i naturlig gråt. Han kände ett häftigt begär efter att kunna säga detta ord; men i samma ögonblick var osäkerheten öfver honom, och han grep till sin vanliga utväg för att dölja den. Lifvet hade aldrig tvingat honom att bli vek; och af fruktan för att synas naiv spände han alltid taggarne ut som en igelkott så snart han inom sig hade minsta förnimmelse af hvad han i enlighet med sin lifsjargon benämde svaghet. »Nitton mödrar af tjugo äro lika sentimentala söm du», sade han.
Härigenom skulle uppkomma ett ursinnigt Evendomsvingleri, i högsta grad menligt för Jordbruket. Lånefonden, denna gil d af nationen, skulle således, åtmindstone till största delen, stadna hos Capitalisten. Då dessutom, för det närvarande, Riksens Ständers ömmaste föremål utan tvifvel är, att afhjelpa den för Landtmannen si högst tryckande och kraft-förlamande penningeförlägenheten, samt att betaga Capitallsten för alltid tillfälle till ockrande; så vågar jag vördsammast hemställa till Höglofl. Ridderskapets och Adelns visa pröfning, om ej lämpligast skullo vara, att utlåningen. 1\)0J Den 21 Juli e. m. / för att på intet sätt kunna föranleda till missbruk, skedde mot 6 ProCents renta, och kanhända 4 ProGcnts årlig afbetalning på ursprungliga Gapitalct. Men uti denna Låneinrättning borde förmånsrätt i synnerhet Unnas åt dem, Ilvars redan intecknade skulder blifvit uppsagda. Likväl torde vara nödigt att Banken inlöste slika inteckningar till ett belopp af mindst hälften eller kanhända två tredjedelar af Egendomens värde. Härigenom skulle den lånsökande Jordägaren blifva mindre beroende af Capitalisten, och denne tvingas att åtnöias med laglig renta. t>en gäldbundne skulle dessutom derigenom sättas i stånd ^tt våga begagna dea rättighet, sorn Bevillning-Förordningen torde lemna honom, att pä rentan afdraga Bevillnings ProCénten. Grefve Lilliencrantz, Johnn Willhelm? Det kan visserligen icke b.nagas någon Ledamot, att göra de anmärkningar, hvartill han finnér sig befogad; men vid Riksdagens så nära förestående slut bjuder det allmänna intresset, att icke vidtaga återretniss för sådana anmärkningar, som inom di uidet möjligt kunna besvaras. Da jag får äran afgifva den upplysning, att ingen Possessionat, om än dess .Fastighet vöre aldrig så stor, får låna mer Den SH Juli. e. m. IOOE an 6oOO Rö., torde all anledning till den yttrade betänkligheten försvinna.
Flottans stationer i Carlskrona och Stockholm m. fl. Ett annat skäl till tidsutdrägt har StatsUtsk. trott sig finna deruti, att Statscontrs göromål blifvit mycket förökade, utan att personalen derstädes blifvit ökad. Delta förhållande måste förorsaka, att om Statscont., såsom oemotsägligt är, utan uppehåll skall sköta de dagliga göromålen, som icke få stadna, måste tiden förnämligast egnas deråt, och icke lill sådane göromål som det ifrågavar., hvilket är vidt omfattande och fordrar att betänka en mängd omständigheter, samt således fordrar mycken tid, utan att vara af den beskaffenhet, att dess fullbringande för dagen är oundgängligt, hvarföre detta arbete ansetts snarast kunna fördröjas; och som StatsUtsk. varit af samma tanke, har Utsk. trott, alt man icke under sådana förhållanden billigt vis kunde klaga deröfver, att Statscont. ännu icke hunnit uppgöra och framlägga det formulär, som framdeles bör följas; äfvensom Utsk. trott, att om K. M:s vid denna riksdag afgifna nåd. propos. om förökad personal i Statscont. blefve bifallen, skulle derefter en mera bestämd rättighet att fordra skyndsamhet vid detta måls behandling för R. St. inträda. Detta har varit motiverna för StatsUtsk:s utlåt, i detta fäll. Hr Lagerhjelm: Min mening var ingalunda att föreslå, att R. St. hos K. M. skulle framställa något klander af hvad hittills passerat, så mycket mindre, som jag icke har öfversigt af Statscontrs göromål och således icke kan bedöma, huruvida dröjsmålet kan tillräknas Statscont. Jag utgår hufvudsakligen ur den synpunkt, att man så mycket som möjligt bör bespara statsrevisorernas tid. Jag har tvenne gånger varit revisor, och sednaste gången förutsåg jag, att befattningen skulle vara förenad med mänga svårigheter; men jag var vald, och ansåg mig således vara skyldig att efterkomma kallelsen. Måhända är det flera af R. o. Ad:s ledamöter, som lika med mig hafva annat att göra, men, efter alt hafva blifvit valda, anse såsom en medborgerlig pligt att emottaga uppdraget.
Då, enligt hvad Rikets Ständer jemväl tillförene erkänt, nyttan af ändamålsenligt inrättade undervisnings-anstalter för skeppsbyggeri-konslen icke torde kunna bestridas, samt, på sätt ofvannämndt är, ett dylikt institut numera blifvit i Carlskrona tillvägabragdt, anser Utskottet stats-bidrag för ifrågavarande föremål fortfarande böra medgifvas; men enär, efter Utskottets tanka, det synes mera lämpligt, att, jemte det de å äldre anslagen reserverade medel lill Riksgälds-kontoret indragas, ett serskildt anslag varder å samma kontor anvisadt för bestridande af de i förevarande afseende erforderliga utgifter, har Utskottet i öfverensstämmelse härmed trott sig böra tillstyrka, att, efter det sådana för innevarande år belöpande kostnader för skeppsbyggeri-institutet i Carlskrona, hvilka af allmänna medel böra godtgöras, blifvit utaf reservationerne å de äldre anslagen bestridde, dessa reservationers återstående belopp må till Riksgälds-kontoret indragas, samt deremot ett årligt anslag af 3,333 r:dr 16 sk. å samma kontor anvisas, att från och med nästkommande år Stats-Ctskoltets (littiande, N:o 90. 23 och intill dess den vid nästa riksdag blifvande statsreglering träder i verkställighet, af Kongl. Maj:t disponeras för lärares aflönande och elevers underhåll vid eli institut af ifrågavai ande beskaffenhet. Beträffande ofvannämnde vid Kofferdi-skeppsvarfvet i Carlskrona inrättade skeppsbyggeri-institut, dervid, efter hvad Utskottet inhenftat, undervisningen ej mindre uti mathematiska ämnen, än ock i skeppsbyggeriets theoretiska och praktiska delar bestrides af tvenne officerare vid Kongl, flottans konstruktionskorps, så enär, enligt
Constilurions-Utffottet i wiscén, de härpä ) nu till Riksens Stander un derstaldt, bestör Rivderskapet och Adeln stkulle" såsom innebärande ,ctt tillägg till Grundlagei^enligit Regerings-formens förcffrift hwitå, för E såsom wid denna Riksdag wäckt, wid nästkon^nande upptagas och afgöraS. Och skulle de öfrige respective Ständen genom Utdrag af Protokollet härom tvänligen underrättas. IIt luxe». Upplä - Den i? 9 vö) Adeln, efter mSle.s behörig öfwerwägande. anmoda "Slats-Utffonet att dcv ^rsti» " ^ ^. rörde frågor såsom etl särsktldt ^»uu' loret.ga ^ handla. Dt supra - S D För„ 4 November rande lä' sig yppa, Ciwile ft M., det ledigt, wid före. och i betz ninqar der. deln akt dett», Utskottet attrtö Vt supr». S. D. Efter Eonftitutions-Urstotte. vch.?ldeln den 7 denne »ill Lag, hwarefter stand» föredragande, samt d.n män befattning med E >n la för Em^tsförseclser af sainma förstad enligt 56 § Constitutions Uifkorret ärer«remitteradt. Vt luxrs. Stars U^ikottets den P' o ocolis Utdrag, rö-> derigenom art mtd' ^6» Svflor sä i Stater m. ^de ett är 'lla dcrvardes märk. Ans - ^..-per ^örstag ^s-Radek, conungen all» uppdragit, skouiärt dömas, bief Regerings - formen till S. D. Den i4 November" Upplästes följande: Utdrag af Protocollet, hältet hos Riksens Högloft. Ständers Banco - Utskott d. 6 November 1809. S. D^>ll följe af de respektiv?
Prat. 1834 Och 1835. 7 Sami. 1 AJd. 2 Band. 1 i3:de Häftet. 5| T.ag-UlskuHcls Bitarilsande N'0 lS5. vistas, och hvarest betalningen ske skall; betalningstiden, hvilken kan bestämmas: a) vid uppvisandet (anfordran, vista, sigt); £) viss lid elter uppvisandet; och c) viss tid efter utgifvandet (dato) samt vexelgifvarens (Ti assen lefis) egenhändiga underskrift. 2. §■ Äro flere exemplar af en vexel utgifne och inlöses ettdera, vare de öfriga kraftlöse. 3. §• Vexel kan vara dragen på en person, och betalbar hos en annan; den kan vara ställd att betalas till vexelgifvarén sjelf: den kan vara ställd att inlösas af vexelgilvaren sjelf på annan ort: den kan vara utfärdad å annans vägnar, efter fullmagt (procura). 4- §■ Öfverlåtelse af vexel kan ske genom öfverlåtarens blotta namnteckning (in blanco.) II. Om Vexelköp. 5. §• VexelLöp kan afslutas med, eller utan Mäklares biträde. 6. §. Vexelgifvare vare skyldig att samma dag dä veXeFslufet skett hålla den betingade vexeln, i flere exemplar när sä fordras, vexeltagare!! tillhanda, emot undfående af den (ör vexeln öfverenskomna betalning; åliggande vexeltagare/» att vexeln afhemta. [ X 7- §•