Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
tvärn, och ni kan lita på att de här tyska slägtingarne ska understöda henne. MAJORSKAN. Ja, dem har jag då fått för syn dens skull. Jag skulle gräma mig till döds om de droge af med Aurore och förmögenheten. ni blef af med dem. (afsides) Jag skall sätta de begge farliga partierna emot hvarandra. icke köra ut dem heller. MAJORSKAN. Hur ska det gå till? jag kan väl FASÂN. Min nådigaste fru Majorska; öfverlemna FASÂN. Ockå borde ni främst af allt laga att den saken åt mig; jag är litet diplomat skall jag ha äran säga, och jag skall svänga saken så att de se sig tvungna att resa. evigt förbunden. MAJORSKAN. Herr Kammarjunkare, jag blir er FASÂN. Låt se, är det inte Friherrinnan Starrkopf MAJORSKAN. Jo, minsann. och hennes svåger som promenerar derute i trädgården? FASÂN. Jag skyndar genast. hit in, här är ni mera ostörda. MAJORSKAN. Nej, vänta litet, jag skall narra dem FASÂN. Ni har rätt, nu såsom alltid. (Majorskan går genom fonden). SJETTE SCENEN. FASÂN (allena). vunnit tid, och den som vinner tid vinner allt! blir reda mig med Struttén. FASÂN (gnuggar förnöjd händerna). All, så har jag jag bara först af med tyskarne så ska jag nog sedan Min själs idol, förtjusande Aurora Königsmark! jag skall bära dig på mina armar till det konstens mål der du skall grundlägga din egen ära och min ryktbarhet. Bäfven J Sveriges ga efter er jag inkräktar alla repertoirer i verl författare och författarinnor, hvem skall nu mera fråden, det blir hädanefter intet rum på parnassen för uppfinningsförmåga, stå mig nu bi! någon annan än mig. Ah, här komma de. List, snille, SJUNDE SCENEN. FASÂN. FRIHERRINNAN. BARON STARRKOPF (ifrån BARON. Ah, en sehr schönes pavillons, sehr fonden). schön!
utan det tast heldre blefve tillfälle att vid hufvudpersedlarnes bestämmande göra afseende på de olika orternes serskilde behof. Vidkommande derefter frågan om fastställande af de persedlar, som skulle såsom hufvudräntor bibehållas, så torde i delta afseende icke andra räntepersedlar böra antagas, än sådane, hvilka dels till sitt värde årligen bestämmas genom markegångstaxa och sålunda antingen utgå i penningar efter förvandling, eller levereras in natura, dels äro af beskaffenhet 12 Kongl. Maj:U Nåd. Proposition, N:o 39. att kunna tjena till grund för en skatteberäkning, dels ock i räntorna ingå till så betyd-» lig qvantitet, att de icke, utan alltför stor rubbning i dessa räntors totalbelopp, kunna utelemnas. I öfverensstämmelse härmed vill det väl synas, som ifrågavarande hufvudräntor för hela riket lämpligen skulle kunna, efter olika förhållanden inom serskilda orter, bestämmas endast till spanmål, dagsverken, smör, hö, kol, ved, kött, fläsk, tackjern samt strömming och las; i hvilket fall, enär år 1815 nämnde persedlar till den qvantitet, som skulle bibehållas i räntorne, ingått tiil ett sammanlagdt värde i rundt tal af 2,597,C00 rdr eller, med tillägg af de årliga pennirigarne, till omkring 2,900,000 rdr; men öfriga persedlar deremot endast motsvarat ett belopp af 144,000 rdr, förhållandet mellan de persedlar, som skulle förvandlas, och dem, hvilka borde, såsom hufvudräntor, bibehållas, komme att blifva såsom icke fullt 5 till 100.
Finsta kixpeQsnce-Lönestaten kan, sa lange i Riket allmänna Utgifts-förslag bibehällas, til dest sista Riksdaler» af ben til förenämnde andamäl nödiga Kostnads-Summa blir afbetald. Artikeln Finsta LxpeÄaNceLöner statt en gang förswinna ur wära 8tLt8-förslag, men aldrig ur Sweriges /lnn^ler, at Nationens Uepie8ent-lnter med warm och werksam erkänsla omfattar deras Medborgare-plikters och deras wapenäras tappra förfwarare. Jag anhaller ödmjukeligen at Högwalborne Herr Grefwe» och Landtmarstalken räcktes göra, och Högloft. Ridderstapet och Adeln tillåta, ?rvpo8irion pä förenämnde xuncker. HerrLcbur^ercl-antr^obanllsrmsn, upgaf til ?^c>rocollet följande: Hwad 128 Den z Mars. Hwad ärliga underhållet för Finsta Armeen beträffar, sa anser Stars-Utstotter inga andr» bora -eraf komma i åtnjutande än -e, som redan hit öfwerksnmiit eller af anförde orsaker qwarftadnat, och hwilka sist inom den i Junit böra sig inställa. Jag för min del tror denna termin wara nog korrt, knappast hinna de imil desi at härom fa underrättelse; jag får således förestå, at denne termin förlänges til den i Occober. Widare anser Stars-Urstottet de som L egenskap af Ryste undersåtare pwarblifwit i Linland m. in. icke wara berättigade til lön eller corcls ersättning af Swensta Lronan. Hwad lönen beträffar, torde det wäl wara billigt, at de den amima sa länge, imil deh de antingen blifwit fängne eller uppå et eller annat sätt underkastat sig Rysta walder, emedan de imil des; gagnat Fosterlandet.
Reg:tsskrifvaren, Regdets ombudsman, får icke underrättelse om saken och kan ej heller af stämningen i tidningarne fä kännedom om konkursen, ty han känner aldrig, om icke händelsevis, namnen på 152 Den 7 December. de personer, som till Regitel erlägga liemmansräntor eller tionde. Han känner endast namnen på gårdarne, hvilka oftast äro spridda i flera län; och följden blir, att Regitet förlorar det årets ränta eller tionde, då konkursen skett. Jag får derföre vördsamt föreslå, att första meningen af konkurslagens 68:de § får följande förändrade lydelse: ”Kronans ombudsman i orten och, om gäldenären innehar jord u landel, hvars ränta eller lionde ej är kronan behållen, den auktoritet eller person, till hvilken samma ränta eller tionde är anslagen, äfvensom alla öfrige kände inländske borgenärer skola om stämningen särskildt underrättas.” Remitterades till LagUtsk. Frih. Raab, Carl Adam anförde skriftligen: Under sistförflntne Riksmöte, år 1851, förspordes, synnerligast inom vissa Stånd af Representationen, missbelåtenhet med PrivatBankernas operationer och man uttalade, genom väckta motioner, väl icke total förkastelsedom öfver de samma, men genom vidtagna åtgärder visade, att den icke skulle länge uteblifva. En frukt af denna opinion mognade äfven i R. Stms förslag, med K. M:s dertill lemnade nåd. sanct ion,' för Filial-Banker, såsom under-afdeln:r af Riksbanken, af d. 30 Sept. 1851.
Riksdagsordningen stadgade bestämmelse, antingen tillstyrkt den af Mötionairen äskade åtgärden, eller åtminstone visat, att densamma icke vore af behof vet påkallad; och b) af Herr Professorn Bexell samt Herr Landegren-. Att, fastän hvarken Motionairen i sitt Memorial, eller Hr Cron uti sitt, i anledning deraf, afgifria yttrande, yrkat ändring eller upphäf vande af Kongl. Förklaringen ’aa La gUt skottets Betänkande JV:o gi t/era 14 Maji i8o5, Utskottet dock föreslagit antagande af 3 /. 7 Cap. JordaBalkcn i Lag-Comiténs förslag till ny Civillag, i utbyte mot slutet af merberörde förklaring, hvarigenom Utskottet syntes hafva Öfverträdt gränsen för sin i ofvanäberopade grundlagsrum utstakade verkningskrets. Dessa anmärkningar kan Utskottet icke godkänna. Hvad den första angår; sa förblifver Utskottet vid sitt yttrande, att tillsynen öfver I.agarsoch Författningars tillbörliga efterlefnad ingalunda tillkommer Rikets Ständer, såsom Lagstiftare, utan åligger de myndigheter, som äro dertill förordnade. Från Justitioe-Ombudsmannens i dess Instruction stadgade skyldigheter — att, i sin allmänna redogörelse till Rikets Ständer, utreda lagskipningens till~ stånd i Riket, — att anmärka bristet'i Lagar och Författningar, , att uppgifva förslag till deras förbättring, att, om han finner någon Lag otydlig och föranledande till skiljr aktiga begrepp om dess ändamål, i sin berättelse till Rikets Ständer yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring, — samt att anmärka origtigheten af rättegångsbruk, som strida mot Lag, och, då han erfar något sådant bruk vara, i brist af Lag, antaget, framställa angelägenhet! af en fullständigare lagskipning, tior Utskottet, LagUtskottets Betänkande N:n g4. i3 så mycket mindre böra slutas till någon Rikets Sländers behörighet att, såsom Lagstiftare, befatta sig med frågor om Domares oell Embetsmäns afvikelser från erkändt tydlig
Härigenom stadgades bland annat: att kronan och rotehållarne årligen till beklädnaden skulle bestå hvardera en sjettedel af' munderingens värde efter Riksmarkegång; att de af kronan förut bestådda slitnings-penningar endast kommo alt utgå för kommenderingar utom regementets stånd; att vid Helsinge regemente, der rotebållarne vägrat ingå på erläggandet af sjettedels-bidraget, enär de, jemlikt knektekontraktet, icke vore förbundne till någon beklädnads-afgift, så vida icke soldaten innehade årstjenst hos rotebönderne och derför borde undfå arbetskläder, lifmunderingen skulle anskaffas genom beklädnads-direktionens försorg; att, i följd af rotehållarnes vid l:sta Lif-Grenadier-regementet enahanda vägran, sjettedels-bidraget vid detta regemente skulle erläggas af grenadiererna utaf den i legokontrakteu med rotehållarne öfverenskomna beklädnads-säden och släplönen; samt att, af samma skäl, sjettedels-bidraget vid Kronobergs, Jönköpings och Calmar regementen borde af soldaten bekostas. Yid 1828, 1829 och 1830 årens Riksdag antogo Rikets Ständer, uppå Kongl. Maj:ts derom gjorda framställning, brukningstideu för lifmunderingen till fyra i stället för tre år; i följd hvaraf, genom Kongl. Kungörelsen den 9 Juli 1830, det årliga bidraget lill munderingens underhåll, så väl för kronan sorn för rotehållarne, minskades från en sjettedel till en åttondedel af munderingens markegångsvärde, efter hvilken beräkningsgrund afgiften för närvarande utgår. Härigenom hade de roterings-skyldige vunnit den lättnad i beklädnads-besväret, att de, i stället för att ursprungligen hvart tredje år nödgas anskaffa ny släpmundering och, vid några regementen, tillika hvart tolfte år bidraga till ny lifmundering, nu blifvit befriade fian all annan beklädnads—skyldighet, än alt erlägga det årliga bidraget med en åttondedel af enkel soldat-munderings värde efter Riksmarkegång.
Jag hoppades då', att någon mer kunnig skulle utveckla denna fråga, men enär sådant icke inträffat, och då jag tror, att Landets val att våra fmancers bestånd och möjligheten att erhålla ett bestämdt myntvärde, till hufvudsaklig del beror deraf, att Landet äger en handel så fri, sora med dess läge, dess egna alster och nyttiga Den 5 Meirtii, 353 nyttiga Manufacturers bestånd öfverensstämmer, anhåller jag att ännu en gång få vid frågan härom fästa Högloffige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet. Enligt våra Grundlagar är det Riksens Ständer, som äga bestämma den, såsom utoch inrikes tull, utgående bevillningen det måste så-i ledes äfven tillhöra dem att föreslå och stadga bestämda grunder för hela området af de förförfattningar, som skola ordna handelns mer eller mindre frihet och för den inkomst Staten deraf må kunna påräkna. Efter dessa grunders stadgande, tillhörer det Rikets Ständer att hos Konungen underdånigst anhålla om Dess åtgärder, att genom underhandlingar med utländska Magter, söka förskaffa Nationen sådane reciproka förmoner, som kunna bereda framgången af de föreslagne författningarne och ernåendet af det mål som sökes. Såsom anledningar för vederbörande Utskott att med allvar och i hela dess vidd bearbeta detta vigtiga ärende, utbeder jag mig få föreslå följande grunder, hvarpå ett friare handelssystem tilläfvenstyrs kunde byggas. ij) Allt hvad som till införande i Riketförbjudes, bör också utan undantag förbjudas till bruk och nyttjande. 2) Vid dessa förbud böra inga artiklar komj Bil, till Ridd, 0. Ad. Pr. 3 Band. a3. 554 Den 3 Martil, rna 1 fråga, i afseende på hvilka missbruk: vid deras nyttjande kan ske, utan författningarna böra noga afse möjlighet och säkerhet vid "verkställigheten, ty om man förbjuder hvad som icke till förbrukning kan hindras, eller må hända till och med till nyttjande är befallt, så råkar författningen genast i förakt. 5)
EevillningsUtskottéts den i 6 dennes under N.o 48 afgifne, samt den 23 derpåföljde eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande med förslag till eil blifvande BevillningsFörordnin g. Herr Grefven och LandtMarskalken tilikännagaf, att Plenum komme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas. Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlemnat ett.^ä lydande Memorial t (Se Bilagan N.o i.) Grefve Lagerbjelke, Axel; i anledning af de emot Betänkandet nu gjorda anmärkningar > anhåller jag att få anföra några ord. Den från-, varande värde Ledamoten har först anmärkt, att en nedsättning i hemmansVärdet af 10 procent vöre för litet. Utskottet hade väl önskat, att kunna göra den större, men ej funnit tillgångarne för Bevillnings-Surnmans fyllande sådant med; gifva. Om man besinnar att redan genom Riksens Ständers beslut hela öfverflödsafgiften 146,000 R:dr blifvit afskafFad, och att likaledes fyllnads-afgiften 110,000 R;dr försvunnit, lärer maninna, atr tvänne bf tydlige inkomstkällor äro borttagne. Man har äfven bordt påräkna en lindring i den Personela eiler Capiiations-afgihen , den mäst tryckande af alla för Allmogen , Och ehuru ringa minskningen är för hvar och en, utgör den likväl för hela antalet af_ Skattskyldige öfver go,ooo Ridn Uus - Den 3i Octebtr J. m. 577 Husägare i Städerne hafva rättvisligen blifvit tillerkände någon lindring sedan husens värde och hyrorne fallit i pris. Samma förhållande äget j äfven rum, i afseende på de icke sjelfständiga Bruken , som de sednare åren endast haft en ringa inkomst, och varit för hardt taxerade, i Vidare har Grefve Gyllenborg yttrat, att den medgifne nedsättningen å Hemmansvärden borde fördelas lika pä alla.
Den 23 April e. m. 51 mera än 4 proc., likväl förlidne år har gifvit 12 proc. contant på det insatta capitalet i utdelning åt sine actieägare. Man vet äfven, att privatbanken i Liverpool, samt de Fransyska privatbankerna i Bordeaux och Nantes, hvilka icke eller få utgifva så små sedlar som våra privatbanker, det oaktadt gifva en någorlunda ordentlig utdelning ät sina actieägare. Detta måtte vara ett skäl å den sidan, och jag tror, att det som kan gå an pä ett ställe, äfven hör kunna låta sig göra på ett annat, om blott det rätta sättet, hvarpå hanker böra drifvas, här blir mera kändt och utöfvadt. Således anser jag, att omdömet egentligen här hör bestämmas af den frågan, huruvida den olägenhet, som privalbankernes småsedlar åstadkomma uti den allmänna rörelsen, jemte den ökade osäkerhet, hvarför landet derigenom skulle blottställas, äro större, än den verkliga nytta, som de medföra för landet. Under denna riksdag har mycket varit taladl både för och emot, till besvarande af denna fråga. För min del skulle jag likväl tro, alt samma nytta kunde vinnas på en annan väg, och att olägligheterna verkligen hafva visat sig vara så betydliga, att något billigt afseende derpå torde behöfva göras. Detta har man nogsamt sett af det beslut, som ett Stånd redan fattat, och af det, som ett annat Stånd troligen kommer att fatta i afseende på privatbankssedlarnes upphörande. Jag röstar för Utsk:s förslag i detta fall. Frih. Raab, Adam Christian: Ilr Hjerta röslar för bibehållande af den minimivalcur Ulsk. föreslagit, derföre, säger O .. Q ' 7 0 han, att något skäl icke blifvit aufördt för den förmodan, att ingen privatbank skulle komma att blifva bildad, i fall den högre sedelvaleuren antogs. Det är mycket svårt att förutse hvad som i den vägen kommer att ske, men det vanliga är åtminstone, att icke personer, som äga ringa förmögenhet, vilja riskera densamma i våra privatbanker, om de icke ä andra sidan se någon möjlighet att erhålla en större vinst.
Näringar. Jordbruket fortfar att vara den liufvudsakligaste Landtmanna-näringen i Länet och att bestridas på vanligt sätt, så att mera jord till Åker upptages, än att Ängen blifver tillräcklig för en förbättrad Ladugårdsskötsel. I Södra delen af Länet, äfvensom i den Nordligaste, tilltager dock med jordens trädning och dikning, och Linodling har betydligen ökat sig och de senare åren gifvit ovanlig god skörd, så att större partier Lin och Linfrö' 5 kunnat försäljas med fördel, samt betydliga' exporter af Linfrö ägt rum. Bifogade Tabellen för Landet, jemn förd med förra Tabellen, utvisar, att de sista 5 åren har utsädet af deruti nämnda flera Sädesslag tilltagit med ej mindre, än 6,2i5 tunnor jemte 1,20g tunnor potäter, och att medelafkastningen äfvenledes utfallit ganska förmonligt i det hela, utom hvad angår Korn vid missväxten i83o. Ehuru jag förut i Underdånighet anmält förhållandet med berörde missväxt och alla omständigheterne dervid, samt äfven med den undsättning Länets Allmoge erhöll i83i, torde det dock vara i sin ordning, att jag här å nyo i korrthet nämner härom följande, nemligen: Efter i83o års missväxt bekom Götheborgsoch Bohus Län utaf det af Ständerne för undsättning anslagne Creditiv en summa af R:dr 135,000: Alltså återstår i Länet 29,836: 44 *• Hvad utaf denna rest kan ingå är icke möjligt att ännu bestämma, enär uti densamma innefattas 12,182 _R:dr 6 Skill. 3 rst. utgörande sådan undsättning som blifvit meddeld utan annan säkerhet, än Låntagarnes egen förbindelse utan Borgen, hvarföre det torde böra antagas att större delen af sistnämnde summa kommer att gå till afskrifning.
I stället för nu varande lydelse af 6 § sista moment, nemligen: »I fråga om »fartyg må anses lastadt eller barlastadt, skall, äfven med hänsigt till skyldigheten »att erlägga lastpenningar, tjena till efterrättelse hvad finnes stad »gadt», föreslås följande redaktionsförändring: »För bestämmandet härvid om fartyg »må anses lastadt eller barlastadt, skall tjena etc.» Benämningen »societet» å de ställen der den förekommer i 9 § lärer, till följd af Kongl. Maj:ts den 22 December förlidna år utfärdade fabriksoch handtverksordning, bora utbytas mot »förening» och paragrafens sista moment, som medgifver schäferiägare och ullproducenter rättighet att i de städer, dit grof ull får införas, hålla ombud för tillsyn på förtullningarna deraf, uteslutas, sedan för all ull föreslagits lika tull. Då hvad i 11 § yttras om varors »tullbarhet» och derstädes stadgas med hänsigt dertill, att en varuartikel »befinnes vara till införsel förbjuden», komme att i allmänhet sakna tillämpning, sedan endast tackjern borde vara till införsel förbjudet, lärer, jemte någon jemkning i öfrigt i lydelsen af l:a momentet, orden »tullbarhet eller» kunna ur detsamma uteslutas, samt hela senare momentet böra utgå. I öfverensstämmelse med hvad här ofvan för kreditupplagstarifen blifvit föreslaget, bör uttrycket i l:a momentet af 14 § »minimivärde» utbytas mot »minimiqvantiteter».
Den olikhet inför Lagen, som genom dessa författningar vore fastställd för invånare uti serskilda delar af Riket bar JustiticE-Ombudsmannen ansett svårligen kunna med giltiga skäl försvaras; och då någre olägenheter af de lindrigare straffarter, som användas vid Goltlands beväring, hvarken försports, eller klagomål öfver förslappning i krigstukten derstädes låtit höra sig, så alt erfarenhetens tillförlitliga vittnesbörd således kunde åberopas för special-lagens lämplighet, samt rättvisan kräfde, att hårdare slraffarter icke antogos, än som erfordrades för det åsyftade ändamålet, har JustiliacOmbudsmannen trött, alt, om äfven extra judiciel bestraffning vore nödvändig inom krigsmagten, der ovillkorlig lydnad samt ögonblicklig rättelse af begångna fel erfordrades, det dock hvarken vore nödvändigt eller ändamålsenligt, att bestraffningssätt skulle användas, livilka förnedrade den straffade i hans eget och andras omdöme; till följd hvaraf och då stadgandet i Kong!. Brefvet afår 1811, att förbrytelser, som ej innefatta egentligt militärbrott, skulle af ordinarie domstolarne afgöras, syntes Justitim-Ombudsmannen ega företräde framför Krigs-Ai tiklai nes föreskrift i samma ämne, samt Juslitise Ombudsmannen ansåg det vara af behofvet påkallad t, dels alt före - LagSlunt Allm. Ecsv.- och Ekon.~Vtskot'.ens Betänkande; IV.o i3. i3 skrifter ne 11 ti ifrågavarande författningar med h varandra bragtes i närmare öfverensstämmelse, och dels att de mildare bestraffningssätt, som egrle ruin töv förbrytelser, begångna af beväringsmanskapet på Gottland, jemväl måtte antagas, i afseende på beväringsmanskapet i alla öfrige delar af Riket, Justiliae-Om budsman nen föreslagit, att Rikets Ständer måtte bos Kon<d. Maj:t i underdånighet anhålla, det läcktes Kong!.
Att de inrättade Disconter hafva i en märkelig del varit orsaken till myntets förfall, den deraf följande dyrhet på alla varor och således nödvändigheten att öka bevillningen, som i så försämradt mynt ej förslår till behofven, som utarmat penningelöntagaren m. fl., hvars undergång man måste söka förebygga, om annars mensklighet och billighet ej skola åsidosättas. —• Den som vill hänföra sådant till obehörigt klander, må så gärna säga, att folket får intet vidare hvarken tala eller tänka. Ändteligen är det också intet förgripeligt deruti att yttra sig öfver sjelfva Konungens förordningar, då man iakttager, att det sker på ett sådant sätt, som intet strider emot den undersåtliga vördnad, man är Konungen skyldig, och då det sker i den afsigt, att något misstag kan rättas. Jag vill anföra ett exempel: under den 30 Augusti 1811 är ett Konungens påbud utfärdadt af innehåll, att Legostadgan af 1805 bör på det nogaste efterlefvas och handhafvas, och till ytterligare befästande deraf bjuder detta påbud, att inga bruk, handtverkerier och näringar må försvara flere arbetare, än som bo på stället och der beständigt underhållas. Denna författning är likväl stridande emot Legostadgan, som gör undantag för alla sådane arbetare, som genom privilegier och särskildte resolutioner äro tillåtne att antagas, fastän de icke bo på stället eller beständigt underhållas. Utan ändring i denna författning, måste alla bruk, näringar och handtverkerier, som ej kunna vintertiden drifvas, gå under, såsom tegelbruk, pappersbruk, krutbruk; af handtverkerier: murare, timmermän med flere. Om något sådant influtit i ett allmänt 316 Riksdagen 1812. papper, lärer det ej kunna anses varit förgripeligt utan tvärtom kunnat lända till upplysning, om sådan icke föraktats, derföre att den erhållits på ett sådant sätt. Tryckfriheten, på ett anständigt, icke förolämpande men upplysande sätt nyttjad, är visserligen frihetens säkraste stöd.
Den Europeiska handelsrätten ligger öppen för oss och dess principer äro ingalunda för oss okända. Att antaga dessa, är endast att återinträda på den väg, sorn vår lagstiftning en gång beträdde, men alltför snart öfvergaf. Det är på den Europeiska handels marknaden, som handelsbrukens historiska kontinuitet är att finna: det är följaktligen äfven der, som handelsrätten måste söka sin. Då nu konkurs-lagstiftningen är en af handelsrättens vigtigaste delar, såsom utgörande dess yttersta slutpunkt, följer ock deraf, att vår konkurs-lag bör vara bygd på enahanda principer, som öfriga handlande nationers, och alt, vid stiftande al en sådan lag, det är affärslifvets kraf, som i första rummet bör tagas i betraktande. Den ytterliga vigt, som konkurs-lagstiftningen äger för affärsrörelsen, skönjes redan vid en blick på denna vår lagstiftnings yttre historia. Så snart nemligen en Lag-Utskottets Betänkande M 33. 3 större rubbning inom penningeverklen ägt rum, har nästan alltid samtidigt dermed en ny konkurs-lag blifvit utfärdad, liksom framkallad af omständigheternas tvång eller af en lagstiftarens instinkt att konkurs-lagen bure skulden för en god del af den allmänna förvirringen; men alla de nya lagstiftnings-försöken blefvo endast paIliativer, då man fortfarande byggde på samma grunder. Redan för liera år sedan yttrades i en förtjenstfull uppsats rörande detta ämne följande träffande anmärkningar: »Vid hvarje period af penningcväsendets förstöring hafva, i afsigt att framtvinga ordning och redbarhet, stränga kredit-lagar påbjudits, och man har allt mer alvik it från förra tiders riktigare grundsatser i afseende på utsökningsoch konkursrätten. Redan i 1750 års konkurs-lag och de klagoskrifter och författningar, som näst föregingo den, skönjer man dessa afvikelser i spåren af mynt-teckens-perioden Efter Riksgälds-kontorets sedel-emissioner och näst före 1800 (1805) års realisation utkommo de s. k. 1798 års Förordningar, dikterade af samma reaktionära anda och bygdå på samma falska grunder som deras föregångare uti exekutivoch konkurs-processen.