Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty hon är och förblir den märkvärdigaste, mest tilldragande och farliga bekantskap han ännu i sitt lif gjort. När iltåget sätter sig i gång norrut och lämnar den fruktbärande, stora Luganodalen för att slingra sig upp i en enslig och öde kjusa mellan skoglösa fjäll, känner Klercken med ens hela vidden af den tomhet, som skilsmässan från fru d’Ottange för med sig. På en vecka har hon kunnat bli honom så godt som oumbärlig, det inser han först nu, och hade han stannat kvar en vecka till, ja, då skulle han visst aldrig kunnat slita sig lös. Han bjuder förgäfves till att låta sin stolta, tillfredsställda pliktkänsla väga upp saknaden, han lyckas icke göra den förra lefvande nog, och han betages under långa timmar af ett tröstlöst medvetande att själfmant och enfaldigt ha låtit sin lycka glida sig ur händerna – det sista löfte om lycka, som lifvet erbjöd honom, och det största! Försjunken i detta sitt hopplösa medvetande ser han Bellinzonas krenelerade torn glida förbi, uppfattar på afstånd en skymt af Locarnos terrasser och Lago Maggiores blå, och känner sedan med en inre rysning Alperna stapla upp sig på ömse sidor om honom såsom för att dölja honom och fråntaga honom sista utsikten till möjligheten att hans lycka ännu kunde söka upp honom och öfverraska honom på hans frivilliga, stoiska flykt undan densamma. Men lyckan hinner icke upp honom, bergen växa och växa, och slutligen rusar tränen in i S:t Gotthardstunnelns mörker. Då blir det först riktigt klart för honom, att lyckan, den berusande och öfversvinnliga, aldrig mera skall nå honom. Han faller slö tillsammans, vaknar till hälften, när tåget stannar i Göschenen, men får icke kraft nog att släpa sig ur vaggonen till middagsbordet för att stärka sig såsom hans reskamrater. Han är förbi, förbi – förbi som hela lifvet är det för honom!
Vid anmälan af denna framställning den 9 December förlidet år, fann Kongl. Maj:t densamma ej för närvarande böra till någon åtgärd föranleda. Af ofvanstående framgår således danska regeringens beredvillighet att medverka till införande af lika näringsrätt för svenskar, norrmän och danskar inom hvart och ett af de tre länderna. Det hufvudskål, som föranledt svenska regerin gens afslag, var enligt uppgift i officiela bladet för den 20 sistlidne Januari hemtadt af den omständigheten, att genom bifall till danska regeringens förslag företräde skulle tillerkännas danske undersåter framför norrmän. Häri ligger dock ej något skäl mot frågans återupptagande i närvarande tidpunkt. Ty slutligen och för det tredje utvisar § 31 af Förordningen af den 18 Juni 1864, att Kongl. Maj:t har för afsigt att “särskildt stadga om och i hvad män norsk man eller qvinna må tillerkännas vidsträcktare rätt1' än förordningen medgifver utländska undersåter i allmänhet. 1 sammanhang med denna frågas afgö - Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 463 rande torde sålunda den åsyftade likställigheten mellan alla tre ländernas innebyggare med hänsyn till näringsrått lämpligast lösas. Annu må angående denna angelägenhet, till hvars befrämjande danska regegeringen redan en gång tagit initiativet och hvari såväl det skandinaviska Selskab i Norge som Nordiska nationalföreningen i Sverige gjort Göteborgs-kongressens mening till sin egen, erinras, att yrkandet om reciprok näringsrätt ingenting innebär, som är egnadt att oroa de försigtige, eller som kan synas den långsamt mognande öfvertygelsen öfveriladt eller brådstörtadt. Här är ej fråga om att afstå några delar eller göra intrång på några rättigheter, utan blott om en helt enkel åtgärd af uppenbart gemensam nytta, en åtgärd, som afser att vidga fältet för mensklig verksamhet och duglighet och sålunda i full samklang med tidens ande och rigtning till frihet och humanitet, en åtgärd, som — oberoende af alla politiska syftemål och beräkningar -— påkallas af de tre grannländernas välförstådda intresse. Tack vare de i alla tre länderna gjorda framstegen på näringsfrihetens bana, förutsätter den ej heller någon stark brytning med bestående förhållanden, utan kan genomföras utan alla rubbningar.
En lång stund – hvarunder Lars hade god tid att se sig omkring, att fingra på balsaminerna och oblygt från spegeln eröfra en påfågelsfjeder att dermed pryda sin mössa – förgick, innan den öfverlyckliga fru Kathrina släppte sin rörde son ur sina armar; och när hon slutligen gjorde det, varseblef hon med icke ringa förundran hans kamrat, utstyrd i hennes gamla kära påfågelsfjeder, som annars i alla tider haft plats öfver spegeln. Lars bugade sig och väntade att Arve skulle presentera honom. ”Lars har redan gjort sig hemmastadd på sitt vanliga sätt, ser jag,” yttrade Arve och visade på fjedern. ”Mor ursäktar honom! Tullförvaltarn och frun ha anförtrott honom åt oss på ett par veckor; och jag är säker att mor gerna tager emot oss begge två.” ”Kors, är det tullförvaltarns son! Herre Gud! han är visst välkommen. Det vore önskligt att herr Lars bara trifdes i vår tarflighet. Men ni kan väl vara hungriga, och jag får i glädjen icke glömma middagen. Löjtnanten sofver; jag tror vi spara honom den kära öfverraskningen, tilldess han kommer in vid vår vanliga kaffetimma.” ”Ja men,” inföll Arve. ”Jag helsar emellertid på den här gamla vännen.” Han kastade sig på den blåmålade soffan med den ännu alltid lika blanka läderdynan, och lutade sig mot venstra hörnet, der en stor tår nedföll mellan ryggoch sidstycket. Tåren egnades hans far, som alltid haft sin plats i detta hörn, der Arve otaliga gånger stått framför honom och afhört de omtyckta sjöhistorierna. ”Men hvad i all verlden ska vi egentligen taga oss till härute?” frågade Lars, som redan började finna sin resa mindre rolig, än han föreställt sig den. ”Taga oss till! Vi skola fiska, fara på skäljagt, skjuta sjöfåglar och ströfva omkring klipporna. Du börjar väl inte att leds, innan du hunnit göra bekantskap med våra nöjen?” ”Åh, inte just det; men det är så underligt härute.” ”Det ger sig nog, bara du blir van. Gå ut och slå ett slag på stranden; der ser du straxt åtskilligt, som bör interessera en resande.”
Samma skäl till minskning uti nya hemmans mantal och räntor, som hos Rikets sednast församlade Ständer blifvit i denna del anförde, skulle också kunna gälla för alla öfriga län i riket och föranleda till ändring och rubbning uti dessa läns skattläggningsmethoder, om en jemförelse med författningarnes föreskrifter angående vilkoren för besutenhet vid hemmans klyfning finge ega rum och läggas till grund för beskattningen. Skattläggningsmethoderna och Afvittrings-stadgans föreskrifter angående nyhemman, för hvilka, jemte odlings-understöd af 4 Stals-Ulskottels Utlåtande N:o 87. Staten, förunnades ända till 50 frihetsår, innan dessa hemman ansåges uppodlade, kunde icke tillämpas på samma gång som författningarne, rörande hemmansklyfning, hvilka med sina stadganden om besutenhet afsåge i fullt stånd upparbetade hemman; och en sådan samtidig tillämpning af dessa för olika fall gifna författningar funnes icke helier vara uti Kongl. Förordningen den 19 December 1827 afsedd. Beträffande dernäst det skäi för Rikets Ständers ofvannämnda framställning, som skulle innefattas uti de flere hemmans ödesmål, som redan inträffat och än vidare vore att emotse genom tillämpningen af den ifrågaställa skattläggningsmetboden, hade, till utredning af förhållandet härmed, Kongl. Kammar-kollegium låtit i de derstädes förvarade jordeböcker och handlingar anställa noggrann undersökning, sträckande sig från början af det innevarande århundradet intill nuvarande tid; och hade härvid inhemtats: alt under hela nämnde tidrymd af nära 60 år, som undersökningen omfattat och hvarunder,1773 års skaltläggningsmethod varit för Westerbottens och Norrbottens län fortfarande tillämpad, icke ett enda hemman eller nybygge kunnat upptäckas, som, enligt nämnde method behörigen skattlagdt, med mantal och ränta derefter af Kammar-kollegium fastställda, fallit i ödesmål och på sådan grund blifvit från jordeboken affördt.
Den vill bli det äfven i den mening, att den håller sima spalter öppna för oss och rent af väntar på vår personliga uppmuntran. Vi få der meddela våra erfarenheter, gifva och begära råd, påpeka brister, som vi funnit i samhällsoch sällskapslif, och möjliga förslag till dylika bristers afhjelpande. Kort sagdt, Idun vill främja våra — och med våra äfven medelbart hemmens intressen. Ty » qvinnan och hemmet » är ju ändå en koordination, som ej lätt kan brytas. Och nu, tant lilla, sedan jag presenterat för dig vår nya postillonne oVamitié — om jag får vränga litet på uttrycket — så tycker jag just, att du sjelf kan aflägga din tystlåtenhet och låta Iduns läsarinnor få litet godt af din mångåriga, rika erfarenhet och lära känna ditt varma hjerta. Det kan eljes hända, att jag endera dagen faller på den idén att hålla dem skadeslösa genom att berätta dem din historia, så att de få klart för sig, att det verkligen fins en liten » tant Anna » någonstädes — hvar skall jag icke förråda. De kunde annars tro, att du bara är ett fantasifoster. Inga stockholmsnyheter i dag. Hinner ej dermed. Det är för öfrigt endast ledsamma saker, som hufvudsakfigen sysselsätta sinnena: dåliga tider, kriser, falliter och försnillningar, höstdusk, reumatism och influensa. Från utlandet höra vi om troner som vackla och regeringar som störta, om skandaler och omhvälfningsplaner. V i få en förnimmelse af, att det lider mot århundradets slut, att vi nalkas revolutionernas år — du mins 1789, 1689 —? Men ännu äro vi någorlunda i lugnet och få sköta våra småstrider och vårt smågurgel för oss sjelfva här uppe på halfön. Mera nästa gång. Din Det är sålunda lätt förklarligt, att just han så kärnfullt, som han gjort, förstått att skildra den lycka, som åtföljer ett verkligt äktenskap, och den välsignelse, som en rätt hustru för med sig. » En from och gudfruktig hustru », säger han, » är en sällsynt gåfva, mycket ädlare och kostbarare än en perla.
St. derom föreskrifva; dock att de personer och menigheter, som, efter hittills gällande författningar, sådana kronans lägenheter nu innehafva eller nyttja, må njuta laglig rätt derå till godo, samt att odlingar eller odlingsbar mark ä kronoskogarne må i vatilig ordning, efter nuvar. eller framdeles blifvande författningar, kunna lill skatte försäljas”. Nu äro de grunder, hvarefter sådana kronans lägenheter skola förvaltas, utfärdade af K. fil. på R. St:s beslut 1810. De kunna visserligen förändras och ändrades också till en viss del genom R. St:s beslut vid sista riksdagen, i så måtto, att vid arrende-auktion ett maximum och minimum af arrendebeloppet borde bestämmas. Jag förmodor att Frih. Sprengtporten har hört mitt yttrande alldeles på sidan om hvad jag yttrat, ty jag har icke sagt, hvad han tillagt mig hafva sagt. Skillnaden är den, att jag endast yttrat, att det icke går an att R. St. besluta alt hemställa till K. fil. att frångå de grunder, som äro bestämda för utarrenderande af kronans lägenheter, annorlunda än att då den författning måste ändras, som K. fil. utfärdat pä grund af R. St:s beslut; och huruvida det kan passa sig att förändra en sådan författning i och för utarrenderande af en viss lägenhet, det lemnar jag ät enhvar att sjelf bedöma. Frih. Sprengtporten: I anledn. af den siste värde talarens yttrande, tager jag mig friheten fästa hans uppmärksamhet derpå, att jag icke för min del har tillstyrkt att någon gällande författning skall trädas för nära vid uthyrandet af jagthvarfvet, sä mycket mindre, som der icke torde finnas någon författning som specielt bestämmer grunderna, hvarefter kronans hus i städer skola uthyras. När StatsUtsk. öfverlemnat åt K. fil. att här förfara efter omständigheterna, är ali rättfärdighet iakttagen. Det är blott detta jag ansett mig böra till Frih. Cederströms yttrande genmäla. 71 2 Den 28 Februari Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad,ansage de emot StatsUtsk:s förevar, utlåt.
Och i detta själlösa, hålögda rum ristade sig den scenen in i mitt minne, för att följa mig alltid, alltid. Hon visste det! Hon visste att hon skulle tvinga mig; – att nu skulle jag med allt hvad jag egde velat köpa igen hvad jag förkastat, – att nu åtrådde jag det, derför att nu var det för sent!» ... Han teg ett ögonblick, liksom uttröttad. »Jag har känt erotik i alla gestalter», kom det nästan ofrivilligt, »jag har slitit hjertat ur bröstet och gått vidare, men aldrig, aldrig har jag känt denna tröstlösa tomhet ... Åh, fru Marianne, jag älskade henne!» Han kastade sig tillbaka med händerna på stolryggen och ansigtet begrafvet i sina armar, och Marianne hörde något likt en halfqväfd, klagande snyftning. Så reste han sig sakta; hon hörde honom gå genom rummen, och dörrarne stängas; det rasslade i förstugudörrens riglar, och så var allting tyst, – tyst och mörkt. Den qvällen blef Börje utan sitt schackparti. När Pål och Marianne den följande dagen träffade hvarandra, låg det en skygghet öfver båda, och den enes blick vändes bort när den mötte den andres. Under de närmaste qvällarne föregaf Pål att han hindrades af brefskrifning och kom icke upp från sina rum förr än Börje var inne och lampan tänd, men småningom flöt allting in i sina gamla fåror, och de långa samtalen började på nytt. I början fans det en sträfhet i Påls sätt, som om han ville strida emot sin egen meddelsamhet, men då Marianne märkte det och höll samtalet inne på likgiltiga områden, gick det öfver af sig sjelf. Hvad som förvånade Pål var, att Marianne icke alls kände till Börjes förflutna eller hans familjeförhållanden. En gång yttrade han sin förundran öfver detta, och särskildt öfver att Marianne var så obekant med sin svärmor. »Jag tror aldrig att Börje sjelf tänker på sin mor», svarade hon likgiltigt. Pål studsade. »Han skrifver till henne hvarje vecka.» »Det är inte möjligt!» »Det har han alltid gjort, så snart de varit skilda.» »Hur är det tänkbart? Hvad skulle de kunna skrifva om?
Sl:s uppmärksamhet på angelägenheten att genom särskildt anslag gifva åt detta institut en utvidgning, öfverensstämmande med dess benämning och med stiftarens afsigt. Från början ämnadt att upptaga så väl döfstumma sorn blinda, för att bereda och främja deras håde in tel leetue I la, moraliska och industriella uppfostran, har institutet under den förflutna tiden nödgats frångå den första planen och sett sig nödsakadt att inskränka sin välgörande verksamhet endast lill vården af döfstumma. Tillgångarnes otillräcklighet och saknadt utrymme i den lägenhet på K. Djurgården, egendomen Manilla, som institutet nu begagnar, hafva uteslutande föranledt denna inskränkning. För närvar, finnes derföre vid detta institut allenast en enda blind person. Denna underhålles på H. M. Konungens bekostnad och har vid institutet förvärfva! kunskaper, som hos mången med öppna ögon väcka förvåning. Men det är dock blott en person för ett helt rike, hvilket, utom denne, enligt statistiska uppgifter, inom sina landamären räknar 2639 blinda och 90 både döfstumma och blinda. Af detta stora antal olycklige äro de fleste medellöse. I saknad af lekamligt ljus sväfva de äfven i andligt mörker. Ofta äro de af naturen utrustade med goda och ädla anlag; men ingen uppsöker eller utvecklar deni. Utan både physisk och moralisk vård, blifva desse olycklige varelser merendels lemnade till rof ål nöd och elände, eller nödgas de att kringsläpa sitt bedröfliga lif, utan annan sysselsättning än betllande. Alt åt hela denna skara af beklagansvärda samhällsmedlemmar bereda en lyckligare och bättre lott, är icke för Staten möjligt. Menniskokärlek och enskild välgörenhet måste här, såsom vid likartade tillfällen, mer tagas i anspråk, än allmänna anslag. Men Staten bör icke derföre undandraga sig att härvid äfven göra en uppoffring, ringa i jemförelse med det ändamål, som sökes, att från följderna af en rå overksamhet rädda åtminstone någre af de vanlottade, och ännu mera i bredd med fördelarne af det efterdöme i afseende pä vården af sådaue, hvilket en allmän uppfostringsinrättning kan gifva.
Under de olika åsigter, fran hvilka Publicitetsfrågan blifvit framställd, tager jag mig frihet fästa uppmärksamheten på, huruvida vi ännu hunnit målet. Jag kan ej inse, att' CoustitutionsUtskottets afgifne förklaring öfver den vägrade propositionen kan vara en Den 16 Mars f. nj. 3og gifven lag för Ridderskapet och Adeln att icke få publicitet med annat vilkor, än dess af ConstitutionsUtskottet föreskrifne införande i RiddarhusOrdningen. Jag får för min del tillkännagifva, alt jag åtminstone ej kan underkasta mig denna föreskrift, och jag skall taga mig frihet derföre anföra några grunder. Under den lid denna fråga varit under behandling, har jag haft tillräckligt rådrum att rådföra mitt omdöme deröfver. Då det ej lyckats Ridderskapet och Adeln, att, såsom BondeStåndet gjort, endast öppna sina dörrar för allmänheten, tror jag, att frågan måste antaga ett helt annat utseende och skick. Jag tror att man då får iakttaga formerne och tillse, alt raan stiftar denna lag så, att den blir en verklig lag. Jag finner ej, att Ridderskapet och Adeln äger, att såsom en gunstbevisning lemna Allmänheten tillträde till sina öfverläggningar. Jag anser, att Ridderskapet och Adeln, såsom folkets representanter, icke kan betrakta sig isolerade från det folk, Ståndet representerar. Jag tror, att det är allmänheten, som återfordrar en rättighet, och icke Ridderskapet och Adeln, som lcmnar en nådebevisning genom publiciteten. Jag tror, att publiciteten bör stiftas såsom en annan lag, och förslaget derom gå till Lagutskottet, för att få den, på sätt BorgareStåndet yrkat, lagligen sanctionerad. Genom det sätt, som nu föreslås, att införa den i RiddarhusOrdningen, skulle det 3io Den 16 Mars f. m. besynnerliga förhållande uppkomma, att det skulle vara ensamt Ordföranden, som grundlagt hela vilkoret för publicitetens antagande; ty vi hafva ännu ej kunnat tillvägabringa sjelfva principfrågan, huruvida Ridderskapet och Adelil vill hafva publicitet.
Wto 19 öfver väckta motioner om ändring i det nu gällande stadgandet, angtde öfverdomstol i tullmai m. m., blef betänk. Wto 19 bifallet med de i utlåt. Wto g6 tillstyrkta redactionsjemnkningar. Företogs till pröfning LagUtskts d. 3o sisth Juli e. m. på bordet lagda betänk. Wto 102 öfver väckt motion om förlängd tid för invånarne i Lappmarken, Worrbotten oell Westerbotten att fullfölja rättegångsärender från HofräLt tili K. M. Frih. Raab, Adam Christian: Mig synes Rutbergs motion vara väl grundad; man må betänka afståndet bär emellan och de ifrågavar. orterna och, snart sagdt, omöjligheten af att der inhemta kännedom om Hofrättens domslut Den 16 Augusti f. m. så snart, att svar inom den nu befintliga fatalietiden kan hinna återgå, huruvida niålet bör fullföljas eller icke. Jag anser, att Hofrätten icke behöfver någon särskild föreskrift i detta afseende, utan må äga vid hvarje tillfälle lemna en sådan, rättad efter parternas boningsort. Jag yrkar återremiss af betänk. Hr von Troil, Emil: Jag yrkar äfven återremiss. Het är en sanning, att den korta tiden gör, att fullmägtige för personer i de nordligare orterna ofta, för att bevara fatalierna, nödgas fullfölja målet, innan de hunnit inhemta hufvudmännens tanka derom. Jag vill visst icke befordra långsamhet i rättegångar, men den nu begärda utsträckningen af fatalietiden är nödvändig för de norra provinserna, LagUtskrs betänk. N:o 102 återremitterades. Ånyo föredrogs LagUtskrs d. 3o sisth Juli e. m. på bordet lagda betänk. N:o 106 öfver Hr A. L. Strussenfelts motion 0111 åläggande för uteblifven svarande part att å den tid, hvartill uppskjutet mål utställes, utan särskild underrättelse sig infinna m. m. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag anhåller örn upplysning, huru de öfriga Stånden afgjort denna fråga.
Förslag till deras förbättrande och ställande i system och sammanhang med hvarandra, om nemligen Ri» kets Ständer emot min förmodan icke nu genast skulis finna skäl, att i underdånighet begära Krigs Academkns upplösning och förening med de ölriga Äcademmie och Gymnafcrne på sätt jag, i min motion under den 3 sistiedne Mars, vördsamt foreslagih Äfven jag bör Vördsamt anhålla om tillgift om jag till äfventyr», dock uta<in afsigt, studie stoft någras opinion, emedan äfven jag är van a t tåla öfvertygelsens och sanningens språk, beli äfven raina åsigtef i ämnet härleda sig från den rcDaste källa, nemligen sannt nit och varm ; J \ ■ åtrå att i min ringa må o kunna gagna , och då äen svaga förmågaa att verka upphör, åtiftJR - 212 Den 21 Maji j. m. stone alltid höja Hfliga önskningar för mitt Constitutionella Fäderneslands ära, oberoende och /allhet. / N:o a. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus: Herr Borgmästaren Ekstrand har uti sitt ■yttrande, som åtföljer Utskottets Betänkande ådagalagt: 1:0. Att Statsanslaget af 58,ooo R:dr årligen, fullkomligen godtgöres genom en årlig Krutförsäljning inom Riket, som tillskyndar Statsverket en inkomst af omkring 60,000 R:dr. 2:0. Att Saltpetterfonden derigenom tillkommit, att Hemmansägare, hvilka det sedan år 1804 ålegat att hålla Staten Saltpetter tillhanda, nödgats i betalning derföre åtnöja sig med en fjerdedel af det pris, som Saltpettern gällt man och man emellan, eller af det pris som de, hvilka icke funno sig i tillfälle att sjelf» va tillverka Saltpetter, nödgats derföre betala dem, som till försäljning utbjödo denna vara.
Detta konsistorium skulle utgöras till hälften af andliga och till hälften af verldsliga ledamöter; men till följd af det motstånd biskoparne gjorde mot detta förslag, föll detsamma, oaktadt det vid tvenne riksdagar vunnit Ständernas hufvudsakliga bifall Under Gustaf Adolfs efterträdare upptogs frågan flera gånger, men ulan påföljd. På de sednare tiderna har den åter bragts å bane. 1819 tillsattes en uppfostringskomité, och 1824 en ny, den s. k. stora uppfostrings-komitéen; men dessa komiléer föreslogo icke några väsendtliga förändringar. Tvenne ledamöter afgåfvo dock sin reservation. Den ene af dem, sedermera Presidenten Aug. von Hartmansdorff, utvecklade i en diger bok sina åsigter, och kom til! det resultat, att det vore nödigt att skilja styrelsen för undervisningen från styrelsen för kyrkan. Sedan hvilade frågan till dess Hr von Hartmansdorff vid 1853—54 års riksdag väckte förslag om inrättande af ett Ecclesiastik-collegium, hvarpå R. Skr ingingo lill K. M. med en underd. skrifvelse i ämnet. Emellertid fann K. M. icke för godt att bifalla R. Skrs hemställan, och dervid läto R. Skr bero. Sedermera hafva R. Skr, i öfverensstämmelse med K. M:s vid 1856 års riksdag afgifna Nåd. Propos., anslagit lön till en expeditions-sekreterare för uppfostringsoch undervisningsärendena, hvilken expeditions-sekreterare till biträde fått en kanslist. R. Skrs åtgörande har således inskränkt sig till att göra för undervisningen detsamma, som för kontrollen å bränvinsförfattningarnes tillämpning, med afseende hvarå en särskild byrå under Civil-Dep:t blifvit inrättad, och hvarest byråchefen likaledes fått en kanslist till sitt biträde. Besinnar man hvilka mångfaldiga bestyr, som åligga den fåtaliga personal inom den afdelning af Ecclesiastik-Dep:t, som behandlar undervisningsärendena, inses lätt det, snart sagdt, omöjliga att på ett tillfredsställande sätt dermed gå i land.