Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det enda, som afbröt enformigheten, var just brefven från Amerika, men dem var jag så rädd för, de kunde ju locka Elsa ifrån mig. Och en dag — det är nu tre år sedan — kom det ett. bref till Elsa, också det från Amerika, men ej med Annas stil, utan med en stor vacker utanskrift. Jag gick med det i fickan en hel timme, utan att våga ge henne det. Men när syflickorna hade gått och ätit middag och vi voro ensamma, tog jag fram det. Jag anade, att det var något ledsamt med brefvet, men jag tordes inte göra en enda fråga, medan Elsa läste de många tätt skrifna sidorna. Hon sade heller ingenting, men när hon läst det nästan till slut, gick hon in i sitt rum och stängde dörren. Hvad jag var hjärtängslig, medan jag satt därute i ovisshet och väntade, utan att kunna smaka en bit af middagen. Jag vet inte, hur länge Elsa dröjde, för jag tyckte att det var en hel evighet. Men hon var som en annan människa, när hon kom ut till mig, så ung och glad såg hon ut. Och så fick jag höra brefvet. Aldrig hade jag kunnat drömma om något dylikt. Det var ett friarbref, och hade det inte kommit från det där landet, som redan tagit ifrån mig två af mina barn, skulle jag ha blifvit så glad öfver det. Tänk, det var från en barndomsvän till Elsa, en gosse, som bott i samma hus som vi. Han hade lekt med henne, när hon var liten, och följt henne till skolan, när hon blef äldre. Han hade gifvit henne en present, när hon gick och läste, och han skref, 247 att det var i förtviflan öfver att hon förlofvat sig, som han reste till Amerika. Nu bad han henne att komma dit och bli hans hustru. Var det inte som en saga? En gång hade han varit hemma, vi hade träffat honom som hastigast, men glömt honom snart igen. Då var han gift, men nu var han änkling utan barn och kunde bjuda Elsa ett bekymmerfritt lif. Han hade aldrig glömt henne — skref han — och hoppades, att hon hade någon vrå i sitt hjärta för en trogen barndomsvän. Det var ett så vackert och rörande bref, och jag grät, när jag läste det.
Jag anade ingenting, men när j a g k o m hem, tänkte de, att jag skulle bli tokig. Och flere månader efteråt kunde j a g sitta och se i rollerna, utan att vända bladet, och utan att veta, hvad jag hade läst. Då j a g uppträdde, var det som o m någon hade skrattat i mitt ställe, och när jag k o m hem o m kvällarna, tog jag fram hans kläder och hans Noaks ark, som han satt och lekte med, då han väntade på mig. Alla de små djuren — dem har j a g ännu. Min gosse, min lille gosse » Hon satt och såg framför sig med händerna i knäet, och ett par minuter var det mycket tyst inne i logen. Därpå hördes en ringning inne från scenen, och den gamla kamraten steg u p p: » D u skall väl klä dig, » sade hon stilla och lade fram bondflicksdräkten för den stora komiska scenen i andra akten. Den lille hertigen såg på den groteska kostymen och på den stora korgen, full af målade ägg, och sade sakta, m e d ett svagt leende: » Det är inte roligt att gå in och gyckla. » (Illustratör: Viktor Andrén.) U nder årtusenden har inom mänskligheten förkunnats en lära, hvilken äfven i våra dagar af starka stämmor uttalas, själfuppoffringens. Denna lära manar människan att intet åstunda af jordens goda, intet eftersträfva af egen njutning eller lycka; att endast lefva för andra, endast ge. sig, ja, om så kräfves, förinta sig. Detta är, säga österlandets djupaste andar, vägen till den enda varaktiga frid och fröjd, som begränsade väsen i denna bristfulla tillvaro kunna röna. T y så snart vi personligt äga eller eftersträfva något, skälfva vi af lidelsens feber eller själfviskhetens kyla, af ångesten att förlora eller möjligheten att misslyckas. Blott den, som för egen del intet äger och intet kräfver, intet hoppas och intet åtrår, men helt utgifver sig själf för andras väl, är den i sanning fria och i sin frihet lyckliga människan.
Af sådan anledning får jag ock anhålla, att det Memorial* som Friherre Wrangel 2111 uppläst, må med det första varda till BevillÉLingsUtskottet remittéradt, på det vi må blifva satte i tillfälle att deraf hämta de upplysningar, som vi alla önska. Herr Grefven och LandtMarskalken fo reslog, att Friherre Wrangels ifrågavarande Memorial mätte till Bevillnings-, Lag* samt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet ré« mittår as: hvilket bifölls. Den 17 April f m\ ) Herr Berghman, Ambrosius Magnus, haij e inlemnat ett Memöriäl, hvilket upplästes} så lydande: (Se Bilagan N:o 4.) Remitterades till StatsUtskottet. Grefve Hård, Carl Guftaf, hade inlemna! följande, som upplästes: (ISe Bilagan N:o 5.) Begärdes på bordet. Föredrogs å nyo Friherre Focks, Berndt Wilhelm, den ii dennes f. rn. på bordet lagde Memorial, angående Allmänna . MagazinsDirectionen, jemte de af ätskillige Ledamöter, rörande samma ämne} sistnämnde dag afgifn* yttranden. Herr Ehrenborg, Casper\ anförd© skrift teligen: (Se Bilagan N.o 6). Herr von Qvanten, Carl, uppläste föl - (Se Bilagan N:o 7.) 588 Den 17 April f. m. Herr von Heijne, Georg: Jag för min tiel anser Allmänna Magazinslnrättningen icke vara nyttig i egenskap af handels-anstalt, men tror det vara lika oundgängligen nödigt, att en In-' rättning finnes, der Kronans Spannemål förvaJ ras, och der förråd kunna vara att tillgå för undsättning till mindre belopp vid inträffande missväxter. Lika med Herr Ehrenborg håller jag äfven före, att KronoBrännerier, i stället att vara nyttiga, tvärtom äro ganska skadliga för landet.
&gt; DEN G REF VINN AN POURTALÉS. FURSTINNAN AUERSPERG. DET Ä R I N T E K Ä R L E K E N, utan guldet, som spelar den afgörande rollen på äktenskapsmarknaden, förklara nutidens journalister i den fjärran vä- stern, när de fylla sina tidningars spalter m e d uppseendeväckande skildringar o m rika amerikanska arftagerskors giftermål med afkomlingar af uråldriga europeiska adelssläkter. Dylika förbindelser leda ej sällan till tragikomiska katastrofer mellan de båda kontrahenterna, och lustspelsförfattare, i all synnerhet de franska, hämta därur stoff till sina uppsluppnaste och af en obarmhärtig satir karaktäriserade sedeskildringar, i hvilka de till dess yttersta konsekvenser leda den komiska idén att vid sammanlänkandet af europeiska adelssköldar och amerikanska millioner — • hvarvid kvinnan stundom faktiskt » köper » sig en man — hon såsom ägarinna följaktligen är den härskande. PRINSESSAN SALM-SALM, 4. GREFVINNAN CASTELLANE. GREFVINNAN HATZFELD. Ett belysande exempel af färskt datum på en dylik amerikansk-europeisk » allians » är det i Paris bosatta paret Castellane-Gould, hvilket för ej länge sedan genom sitt ifriga deltagande i de af rojalisterna iscensatta upploppen i Auteuil, ådrog sig en långt ifrån smickrande uppmärksamhet. Grefve Boniface de Castellane, hvilken till år 1894 lefvat den aristokratiske ungkarlens glada världsmannalif, nödgades därefter, då han från New-York hemfört som maka miss Anna Gould, den ryktbare börsmatadoren Jay Goulds äregiriga dotter, samt — det viktigaste af allt — hennes 50 millioner dollars, lyda denna sin härskarinnas uttryckliga önskan och kasta sig in i politiken. Makarne Castellanes palats i Boulognerskogen är en trogen kopia af slottet Trianon vid Versailles och har kostat 18 millioner francs. Under dess tak för den unga amerikanskan KUNGL. HOFBOKTRYCKERI. B ARONESS A N V O N BRT7NING.
Jag skall visserligen icke vidare yttra mig i 110 Den 10 Jnnlf. m. frågan, utan blott framställa en anmärkn. i anledn. af Hr Bildts sednaste yttrande, nemi. att, under erkännande af principens fullkomliga riktighet i öfrigt, det dock kan gifvas tillfällen, då i en reservation kan nedläggas sådana yttranden i afseende fi deras motiver, som tillhört majoritetens åsigter, att det blir en rättvis anledning att besvara dem; och jag hemställer i sådant afseende till R. o. Ad., huruvida det ieke är reservanterna, som här sökt färglägga majoritetens motiver, och om i mitt yttrande finnes något, som kan anses vara en färgläggning. Jag yttrade blott att jag trodde det majoriteten kunde hafva ett stöd för sina åsigter af tvenne i militäriskt och strategiskt afseende utmärkte ledamöters tanke. Frill, von Duben, Au g. Gust. Henr.: Jag anhåller en dast att få till prof. antecknadt, att jag fullkomligt instämmer i den reservation, som Hr Bildt afgifvit. Gr. von Rosen, Fredr. Carl: Afven jag ber att få in stämma i den reservation, som af Hr Bildt blifvit afgifven. Fortsattes pröfningen af StatsUtsk:s Utlåt. N:o 62, ang:de föreslagna jernväigsstamliniers utförande och dertill erforderliga medels anvisande. Då nu 7:de punkten af detta Utlåt, föredrogs, yttrade sig Frih. von Kraemer, Rob. Fredr.: Med godkännande af den åsigt, som i går uttalades af Frih. Cederström, nemi. att det numera icke är skäl att annat än i korthet angifva sina motiver för det beslut man önskar vinna framgång, vill jag endast åberopa hvad K. M. i Sin Nåd. Propos., ang:de den ifrågav:de stambanan, yttrat, äfvensom hvad i Ofverste Ericsons och StatsUtsk:s Betänk, till förmån för denna banas dragning från Stockholm till Upsala, förekommer.
Gansta mänga ropade, at frägan icke more - Den « Julik. re mot Constitutioncn, och oron ivarade nägra ögnablick. Herr Aminoff, ??ogor. Sedan olika meningar öfwer detta ämne upkommit, torde Ridderffapet och Adeln tilläta, at detsamma ma upffjutas intil desi Herr Grefwen och Landtmarffalken behagat lemna del af det hos Hans Kongl. Majit hällne Protocoll, wid tilfälle af Bonde-Ständets Talemans underskrift, hwaraf utan twifwel denna öfwerläggning blifwit föranledd. Grefwe ^törner, 6öran, dä wi i dag hört det Protoevll upläsas. som innehåll ler de concesiioner Ridderffapet och Adeln beslutat at göra, tror jag man bör förmoda, det inga flere äro at befara, och at Höglofl. Nid? derffapet och Adeln icke behöfwer genom eptra ordinaira mesurer förffantsa sig deremot. Herr ilanner stam, fsan, anförde til Protocollet följande ffrifteliga Dietamen: Med full öfwertygelse om den wärda Ledamotens uplyfta och patriotiska tankesätt, som föreslagit at genom et beslut afgöra, det ingen ytterligare fräga bör inom Ridderffapet och Adeln wäckas om nya upoffringar af detta Ständ, innan all jord undergätt refning, får jag likwäl til Högloft. Ridderffapet och Adelns uplysta granskning deröfwer framställa nägra anmärkningar. Det lis Den 8 IuM. Det skutte i mit omdöme wara mindre tjenligt at binda tvär i Constittttionen förwarads rätt til pröfning af frägor, dem hwar och en Ledamot kan wäcka genom et sädant i förwäg fattadt beflut, innan man förutsett widdén af desi inflytande pä Ridderskapet och Adelns frihet at öfwerlägga om och afgöra atta de ämnen hwilka under wär pröfning kunna komma.
Brefvet den 24 Februari 1837 blifvit förklaradt, att den andel af ifrågavarande ränta, som är Landshöfdingen anslagen, bör vid nuvarande innehafvarens afgång indragas samt med vedanslag för embetsrummen kommer att på vanligt sätt förhållas, fordras icke någon föreskrift om framtida ersättning; dock hemställa Comiterade underdånigst, huruvida icke Eders Kongl. Maj:t, förr än proposition till Rikets Ständer göres, skulle finna lämpligt höra nuvarande Landshöfdingen, huruvida han, emot ersättning elter enahanda grund, som för indelta löner varder bestämd, skulle vilja sin andel af ifrågavarande ränta afstå, enär hvad derom förordnas inverkar ej mindre på statsregleringen, i anseende lill dä behölligt ersättningsanslag, än på stadganderne i Bevillningsförordningen. Men, äfven om denna indelning skulle under nuvarande Landshöfdings tjenstetid komma att utgå på lika sätt som hittills, synes intet hinder möta att i öfrigt genast tillvägabringa förutnämnde förändring. Hvad beträffar den del af räntan, som utgått till vidmakthållandet af byggnaderne å Landshöfdingebostället; så lärer för framtiden, och sedan tilläfventyrs befintlig behållning af dessa medel blifvit använd, i afseende å nämnde boställe böra förfaras lika som med öfrige dylika byggnader. 64 15 Om Näs jj(.; Slöra Kopparbergs
Sedan i det föregående de grunder blifvit angifna, efter hvilka man trott att gymnastik och dermed förbundna vapenöfningar borde i alla landets skolor bedrifvas, såsom omfattande såväl en medborgerlig fysisk uppfostran i allmänhet, som derjemte en förberedelse till det slags krigsbildning, som vore önsklig att hos alla medborgareklasser funnes, och på hvars grundläggning under uppfostringsåren den största vigt bör läggas — återstår att tillse om några åtgärder kunna vidtagas, för att efter skolåren hålla hos folket tanken frisk på fäderneslandets behof af samtlige sina söners medverkan till försvaret. Snart efter skolåren infalla beväringsåren. Under deras öfningar undervisas ynglingen i en soldats alla pligter, af hvilka vapenfärdigheten endast utgör en del. Han ser här inför sina egna ögon det militära lifvet, ordnadt af befäl, sammanhållet af disciplinens starka band. Han utträder derifrån med något begrepp om militärisk ande, med känsla af krigsmannens ställning, med någon kännedom om hans kall. Men efter de få års korta öfningar, hvartill dessa, i följd af de stora kostnaderna, måste inskränkas, försvinna alla anledningar att vända tankarne åt militära föremål. Huru skola dessa qvarhålias? Huru skall fäderneslandets försvar, äfven efter fullgjord vapenpligt, blifva medborgarens tanke? Huru skall det önskvärda syftet vinnas, att städse förbinda honom med krigaren; att erinra denne att han är till för medborgarens skull, att erinra medborgaren att han i krigaren har sin målsman i striden, som han sjelf måste följa, om behofvet fordrar; att städse erinra båda om att deras intressen äro gemensamma, att intet enda finnes för den ene, som är alldeles främmande för den andre, och att de aldrig kunna åtskiljas, utan att genom en sådan slitning lemna ett öppet sår i statens sida? Huru skall detta vigtiga och vackra samband vårdas? Äfven här finnas moraliska medel, tillhörande ett annat område, och det är att önska att dessa, å båda sidor aldrig må förbises. Men finnas några yttre medel eller inrättningar, hvilka ditåt syfta?
Det nej, som icke blef sagdt nyss, står nu att läsas i damens hela hållning. Hon super in vinden med vidgade näsborrar och öppen mun. Den farliga tystnaden och skogens förtrollning är bruten och med den hennes egen. Hon är fri. Den unge mannens blick far nästan vred uppåt de svajande grantopparna och vänder igen med ett annat uttryck. Han piskar otåligt sin stöfvel med ridspöet och far sig ett tag med handen öfver pannan. Men hon, som stigit ner från hästen i skogens famn, andas ut en tacksam liten suck bland linnéorna, i hvilka hon gömmer sitt ansikte. Därpå ser hon sin kamrat raskt i ögonen, och ler uppsluppet. Han varseblir med möda en sista liten glimt af den dallrande stämningen nyss innerst i hennes ögonvrår. – Här blåser! säger han torrt, men hon gör larm i kapp med göktytan och förundrar sig öfver att han lockat henne att stiga af på en plats, som så litet behagar honom. Skogen tager del i hennes gäckande löje, och de små böljorna nere vid stranden kasta glada och vakna solreflexer långt in bland stammarna. De sätta sig på en sten vid vägkanten, och hennes munterhet ger hans dåliga lynne intet tillfälle att yttra sig. Hennes flor blåser ut och slår honom hånfullt i ansiktet, den storväxta alen nere vid stranden böjer sig under blåsten, och hon talar ifrigt om alldeles likgiltiga ting med ansträngd, gäll röst för att göra sig hörd öfver skogens växande sus. – Här blir kallt, afbryter han henne otåligt. Vi ha ridit oss varma och kunna förkyla oss! Men hon ser på honom med en så själfförnöjd och leende blick, att hans dåliga lynne ger vika och han smittas af omgifningens nyktra glädje. – Stämningsmänniska! förebrår han henne. – Jag? undrar hon och räcker honom handen för att hjälpas upp i sadeln på hästen, som ännu står tjudrad. Han lyfter henne i stället upp med ett praktiskt tag om hennes fot och lösgör hästen. Hans blick är nästan en skämtsam god väns, när han kommit upp i sin sadel och lutar sig fram emot henne sägande: – Det var synd att det blåste bort!
Mett den inre känslan att hafva gjort sig förtjent aF Fäderneslandets och efterverldetis tacksamhet, och den minnesvård man wenont ihärdighet kan åt sig uppresa bor ensamt vara tillfredstallande. Friherre Staél von Hollstein, Corjitt Ludvig: Disctission ofver ämnet är väl böljad, men jag anser Frågan först böra afgöras, om till Canalbyggnaden något biträde skall lemnäs eller icke; derefter i fall biträdet bifalles, tror jag discussionernn äga rum punktvis öfver Betänkandet; härå anhåller jag vördsamligen att proposition matté göras. Herr Blomstedt, Haris, ‘anförde skriftligen följande: Med uppmärksamhet har jag följt de ofverläggningar, som haft gemenskap med Götha Canalinrättningen. och funnit opinionen hos mångå af Ridderskapet och Adeln vara mot be illjandet af ytterligare understöd för samma verk. Jag bär skyldig akt - Deri 29 Juli e. m. *427 ning för andras tankar, men jig tror mig icke hafva mimi sta anledning att vackla i min egen. Personer gifvas, som önska det Cannlia betet alldeles afstadnade och företaget öfvergafs, såsom i deras mening icke nog svarande mot den väntade nyttan; andra tvifla ännu om verkställbarbeten eller attilindstone om fullbordandet inom den utlastade liden, samt villja att man skall lämpa arbetet efter de tillgångar för ögonblicket lättast kunna åstadkommas, således till en böljan endast fullborda en del af Canalen, lemnande resten af den stora planen till mei' gynnande tider. jag får härvid anföra: Det är icke numera hypotheser, sorn behöfva undersökas och algöras, huruvida Götha Ganalirirättningen är för det alle.ånna nyttig och svarande mot sitt ändamål. Det är Uppgifter, icke problematiska, titan stödda på osvikliga bevis och facta.
Inora Utsk. sökte jag genomdrifva den meningen, att uti lagförslaget skulle bestämdt uttryckas, alt den arfsrätt, som deruti tillerkändes oäkta barn, vore af sådan beskaffenhet, att de derigenom ställdes i samma förhållande, som testamentstagare i allmänhet, så att de skyldigheter och rättigheter, hvilka nu enl. lag tillkomma testamentstagare, äfven skulle tillkomma oäkta barn i afseende ä deras arfsrätt efter moder. Jag lyckades ej att göra denna mening gällande inom Utsk. och vid sådant förhållande nödgas jag att, med åberopande af den reservation, som jag afgifvet emot Betänk., anhålla om afslag å detsamma. Gr. Sparre, Erik: Af den reservation, som finnes bifogad Betänk., likasom af de reservationer jag vid 2:ne föreg:de Riksdagar afgifvit emot förslag i enahanda syftning, som det ifrågavide, linner R. o. Ad., alt jag icke delat den åsigt, LagUlsk. i Betänk, uttryckt. Jag är hufvudsakligen af samma mening, som en föreg:de talare redan uttalat, nemi. att den rätt, man genom förslaget velat tillägga oäkta barn, är en rätt, sora inrymmes dem i egenskap af arftagare, men på samma gång icke någon egentlig arfsrätt, samt tillika en testamentsrätt utan testamente. Att sådant är principlöst, lärer icke kunna bestridas, lika litel som alt det skulle leda till en mängd förvecklingar och osäkerhet i rättsförhållanden, hvilket allt dessutom blifvit af en föreg:de talare till öfverflöd bevisadt. Vill man upoffra de rättigheter, som grundas på familjen, sä må man handla conseqvent, och då man i sådant full grundar arfsrätten endast och allenast på blodsförvandtskapen, måste det oäkta barnets rätt till arf efter fader vara lika välgrundad, som dess arfsrätt efter moder, och derföre äfven i lagen erkännas. En sådan grundsats erkännes icke af vår lag, som omsorgsfullt skyddar familjen och velat förhindra, att några familjerättigheter skulle kunna grundas på annat än lagligt äktenskap.
Vi finna här en bit kulturhistoria, som omfattar ett århundrade minst, och i icke ringa grad bidrager att gifva glans och en i långa tider återverkande skönhet åt vårt land och folk. Ty hur det är utgör dock ett folks ståndpunkt på det rent konstnärliga området själfva blomman af dess kultur. Ingen af vår bildande och konstälskande allmänhet bör försumma att träda in i den vackra och med den utsöktaste smak och pietet anordnade hallen. Dess inre är hållet i hvitt och guld och allt är, så vidt sig göra låter, i den gamla Gustavianska stilen. Allra öfverst under den stora lanterninen går en fris, bestående af scener ur våra mest kända och omtyckta operor, såsom Faust, Romeo och Julia, Den stumma från Portici, Vilhelm Tell, Profeten, Don Juan och ändå flere. De äro alla fint och konstnärligt utförda i akvarell af dekorationsmålaren Fritz Ahlgrenson och prydde en gång i tiden det gamla Operakaféets väggar. Öfver och under den vackra frisen äro namn i guld på våra hädangångna och lefvande storheter inom dramats och musikens värld. När vi träda in i den cirkelrunda hallen, så fästas våra blickar ovillkorligen först vid fonden med dess charmanta anordning. Vi se där hela den gamla operans scen återgifven, i förminskad skala, men fullt naturtroget, och å scenen är uppsatt en dekoration efter Deprées ritningar, föreställande sista akten af Kjellgrens och Gustaf den IILs opera Gustaf Vasa. För att göra taflan än mer illusorisk och talande äro å scenen insatta figurer i tidsenliga kostymer. Vi se där Gustaf Vasa (det var Carsten på kung Gustafs tid) i förgylld rustning, vidare Cecilia af Eka samt en IDUN 260 stor del af det svenska ridderskapet. Det hela gör en mycket god effekt. Till vänster ha vi en annan panoptikon-grupp. Tl se här Gustaf den III och gunstlingen MauL itz Armfelt uti konungens lilla kabinett i operahuset, just det kabinett, i hvilket han blef införd efter det mördande skottet på maskeradbalen den 16 mars. Konungen och Armfelt tyckas rådslå om någon för teatern viktig angelägenhet. Gruppen är bra tänkt, men icke väl utförd.
Hvarken härigenom eller genom någon annan gällande föreskrift är dock, mig veterligen, stadgadt, huru från sjelfva häktandet skall förfaras med de penningar och effekter, hvilka linnas hos den person, som häktas; och det åligger icke, såsom sig borde, hvarje fängelseförvaltare eller annan, till hvilken fånge öfverlemnas af den, som honom gripit, att affordra den sistnämnde IL St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1848. 51 redovisning för hvad fången vid gripandet innehaft. Det är i följd häraf, sora det kan inträffa, hvad nu någon gång visat sig, att ännu efter en längre tids arrestering fångarväckt anspråk på tillhörigheter, som vid gripandet varit deni afhända, och tor hvilka någon redovisningsskyldighet icke funnits åligga fångvaktmästare eller annan dermed befattning ägande person, så att endast tillfälligtvis förhållandet kunnat utredas. Imedlertid fordrar ej blott rättvisan mot de häktade, utan ock någon gång vården om andras egendom, att bättre ordning härutinnan må införas. Mig har det förekommit lämpligt, alt en hvar, som någon gripit, ålåge att, så snart efter häktandet tillgång vore på vittnen, föranstalta om fångens visiterande och behörigt bevittnande af hvad hos honom funnits i penningar och varor, samt att antingen då genast eller vid fångens första aflemnande till offentlig myndighet låta uppsätta skriftlig förteckning öfver sådana hos fången träffade penningar och varor, eller ock intyg derom, att ej något vid visiteringen hos honom funnits, med vittnenas derå i båda fallen tecknade bekräftelse; och borde fångens yttrande tillika inhämtas och i betyget eller förteckningen intagas, huruvida han förhållandet vitsordade. Ett sådant betyg eller förteckning skulle derefter alltid vara att tillgå vid handlingarna i det häkte eller arbetskompani, der den häktade komme att qvarhållas. Att dessa varor och kontanta medel, hvilka sålunda i egenskap af fångars lillhörigheter komma under allmänt förvar, måste stå under Konungens Befallningshafvandes eller Öfverståtbållare-embelets vård och redovisning, kan icke vara tvifvel underkastadt, änskönt äfven derom saknas ett särskildt stadgande.