Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 Af den 13 sistl. Martii. N:o 16, rörande befrielse för parter, från skyldigheten att , genom Ombud hos Kongl. Maj:t, ÖfveiRätter och Collegier ingifva och till communication , uttaga sine skrifter och besvär. Af d. 18 sistl. Martii. N:o 18 j rörande gjord hemställan, att terminer för civile Ämbetsmäns afskeds-erhåilande med rätt att bibehålla sine löner oafkortade, måtte nedsättas från 70 till 65 års ålder. N:o 19, angående afvittrings-bevis för efterletvande Makar i händelse af nytt giftermål. N:o 20, rörande tjenlige författningars vidtagange emot allmänna förbrytare. Från Allm Besvärsoch Ekonomi-Utskottet. Af d. 18 sistl. Martii. N:o 14 , om Lumpsamlings - skyldighetens upphäivande, samt om förordnade anstalter till Lumpors anskaffande för Pappersbrukens behof. Af den 24 sistl. Martii. « ‘ 1 N:o 16, om Ön Tjörns befrielse från Kronoskjutning. K;o 17, angående skyldigheten för Postmästare, att, mot ersättning, hålla Postbok med Landtboer. N’.o 19, Trot. TJtdr. d. 14 April 1823, 157 N:o 19, angående åläggande för Frälsehemman , att, lika med andra Hemman, deltaga j KronoHåll - och Reserve-skjutsen. N:o 20 , i anledning af yrkade förändringen uti nu gällande Författningar, rörande Kronoskjutsen. Af den 26 sistl. Martii. N:o ig, om vissa förökade afgifter till Wadstena Krigsmanshus och Amiralitets KrigsnvansCassorne. N:o 21, i anledning af väckt fråga, om en frimarknad vid Svanesund. N:o 22, angående väckt fråga, om utvidgad rättighet till begagnande af strandväg. Från Hogv. PresteStandet.
St. medgifva , att de af dem i allmänhet fastställda grunder för utarrendering af Kronans lägenheter här må få åsidosättas, och K. M. bedomina, huruvida Odelberg må få den prolongation på 3o års tid af arrendet, hvilken han begärt. Resultatet blir äfven härigenom detsamma, men grundlagens föreskrift i afseende på formen blir iakttagen; ty grundlagen vill ej att R. St. skola deltaga i sjelfva verkställigheten af förvaltningen , ulan att K. M. och vederbör, myndigheter skola derom bestyra i enlighet med de grunder, som R. St. fastställt enl. bestämmelsen i 77 §:n Reg.Frn. Ilr af Grubbens, Nils Wilh.: Jag hemställer, ora icke delta utlåt, skulle få hvila på bordet tills betänk. N:o 187 blir utdeladt. Vi hafva ännu icke sett detsamma, ehuru det af Ulsk. blifvit åberopadt i alla dess bellinkm, sorn röra Odelbergs, Lagercrantz’s och Runstedts ansökningar om prolongation af arrenden å Kronans lägenheter, och Ståndet torde således finna, att dessa betänkm böra hvila, till dess utlåt. N:o 187 blifvit utdeladt. Ilr von Hartmansdorff, Au g.: Då Frih. Cedcrströms förslag leder till samma mål , som både Utsk. och Hr AVestfelt åsyftat, och detsamma äfven artill formen mest öfverensstämmande med det sätt, hvarpå R. o. Ad. förut behandlat dylika ärenden; så tillstyrker äfven jag, att Ståndet måtte bifalla betänk, i enlighet med förstnämnda förslag. Rör:de det ifrågasatta uppskofvet med detta betänk:s föredragning till dess StatsUtskts utlåt. N:o 187 hunnit blifva utdeladt, får jag förklara, att jag ej har sett det sednare och följaktligen icke vet hvad det innehåller. Hr Westfelt: Om jag icke trodde mig veta, att Konungens Bef.htdes utlåt, i denna fråga redan är inhemtadt, så skulle jag visserligen instämma med Frih.
Om deremot fädane wilkor, säsom en oundwiktlg ffyidighet älades för den rättigheten att fä göra FideiCommch, som ätstilliga omtänksamma Patrioter stadgadt i sina Testamentariffa dispositioner, att nemligen skogorne tcke skulle nyttjas annorlunda än kill husbehof, der tillgängen ej lil. 440 Den y Januari!. lät afsalu, men der sädant kunde äga rum, sadan! skedde med den ordning, att skogen aldrig kund? tryta, hworchre äterplanteringen bleswe e-n vwillkoriia styldigher; att al! odlingsbar jord dkswe nybrukad l ägol ä ligen, efter orreus beskaffenhet, kill aker, äng eger skog, att nägvn from Smtt-se, sälvin elk Hospital för sjuka och ä derstcgna rött Barnhus och Schola m. m. borde inrättas och underhållas i proportion of egendomens skottek; sä wore okk önska, otc all Rikets jord, bleiwe FiderCvmmch, emedan det rör Stalén ar likgiiitigl om innchafwarne af Rikets jord arv dttcmdmler Son efter Frr i Sccier, eller ombyte of ägare sker hwcm tionde är, hwarwid sällan egendomen winner; detler blikwit iämligt allmänt nu otc man koper egendomar dyrt, i spttulalion att winna derigenom att man ruinerar densamma, antingen derigenom alt man fölstör skogen cch sauer hwort dugligt träd pä en gäng, elier ock stockar den i mycket smä delar, hw-kec wä! betalar sto, men Riket tär derigenom tmsttga Jordbrukare, som mäste gripa till Nggarestafwen forsta mchwäpk-är.
Derföre, och för att förekomma den olyckan, att landet icke vidare blefve öfversvämmadt med mer eller mindre okunniga prestämnen, skulle undervisningen så ställas, att den verkliga kunskapen vid skolorna blefve så ringa och så litet fruktbärande som möjligt. Ynglingen skulle icke få för vidsträckta och djupa insigter, ty då läte han möjligen icke intvinga sig på den bana man önskar. Uplöses ofvannämnde yttrande i dess elementer, skall man häpna deröfver; och troligen hafva do, hvilka fällt yttrandet, aldrig klart gjort sig reda för dess innehåll. Berörde sats innebär i sig först, att uplysningen skall hindras; och hvarföre? Jo, på det man må erhålla uttolkare af Guds ord och predikare af hans bud. Och då Gud är källan till allt ljus, till all uplysning, skola hans tjenare framtvingas genom att förhindra uplysningens allmänna spridande. Vidare förutsättes, att inträdet i det heliga prestembetet bestämmes, icke af inre drift och kärlek att förkunna Herrans storhet och godhet, utan endast af de större elier mindre jordiska förmåner, embetet har att lemna. Och ligger icke häri möjligen orsaken till den indifferentism, man tillvitar vårt nuv:de presterskap? Folkets behof af religiös undervisning och tröst kan icke tillfredsställas af herdar, som icke af andans drift och kärlek till hjorden öfvertagit dess ledning. Då menigheten tydligen sett, att Den 3 December e. m. 113 herdens omsorger haft mera egna timliga fördelar, än hjordens andeliga väl, till föremål, har vördnaden för och förtroendet till honom mer och mer försvagats. Folket måste likväl hafva sitt religiösa behof tillfredsstäldt, och blir således ofta offer för fantaster och bedragare, hvilka inleda det på hvarjehanda religiösa irrvägar. Frågas slutligen: hafva icke de schismatiska rörelser, som nu i så oroande grad upkommit, sin orsak i ofvannämnde förhållanden? För att ådagalägga de klassiska studiernas nödvändighet har man sagt, att en verkligt klar insigt om vår nuv:de civilisation icke kan vinnas, utan kännedom om den källa, hvarur den härflutit. Den naturliga gången af civilisationens utveckling bör äfven följas vid undervisningen.
Jag torde derjemte få erinra, huru Hr Frih. ser farhågor, der ingen annan ser dem , och i detta afseende påminna, huruledes Ilr Frih. för io år sedan, då fråga uppstod om publicitet vid öfverläggningarna, befarade, att endast få se mobben på läktaren. Jag hoppas, att Hr Frih. lika litet i det ena fallet skall behöfva se sina farhågor realiserade, som de inträffat i det andra. Beträffande Hr Frihts förslag, att man först vid upphunnen 35 års ålder skulle vara berättigad att inträda i representant - 348 Den ii O c t o b e r c. ra. kallet, torde något bättre argument för motsatsen ieke kunna anföras, än att Hr Frih sjelf räknar den mest bemärkta tidpunkten af sin verksamhet såsom representant från en vida tidigare ålder. Jag bör till slut nämna, det jag hade trott, att man icke skulle behöfva ingå uti någon afhandling om theorierna för samhällets elemenler för att öfvertyga om olämpligheten af ståndsfördelningen; men deremot kan jag icke neka, att jag hört ett annat skäl yttras emot en representationsförändring, byggd på allm. val, och hvilket jag anser för det vigtigaste af alla att undanrödja. Jag har nemi. mindre hört några invändningar emot riktigheten af deras grundsats, än en betänklighet emot förändringen, hemtad endast och allenast från det skälet, att man misströstat, att saken skulle kunna gå fram på denna väg. Detta har jag ofta förnummit i enskilda sällskapskretsar, och flera talare, sorn i öfrigt utan tvifvel dela med mig samma öfvertygelse, hafva här fastat sig dervid. Jag anhåller likväl, att hvar och en, som låtit afhålla sig af detta skäl, måtte eftersinna, att det, å ena sidan, är det svagaste af alla, och att det deremot å den andra icke finnes någon god sak , icke någon för det allmänna nyttig förändring af större omfattning, emot hvilken icke detsamma kan användas Måtte derföre hvar och en i denna sak öppet säga sin tanka utan afseende på andras; det är endast på detta sätt sanningen och folkets verkliga interesse kunna gå segrande ur striden, om än till en lid besegrade.
Maj t anhållit om rättelse i berörda afseende, men att Kongl. Maj:t ansett denna anhållan icke böra föranleda till någon Kongl. Maj:ts åtgärd, enär enligt Krigs-kollegii uppgift, några klagomål i omförmälda syfte hvarken vid generalmönstringar eller eljest försports, och det för öfrigt berodde på rustoch rotehållare att i laga ordning öfverklaga missbruk, der de möjligen kunde ega rum. Af enahanda skäl tillstyrker Utskottet nu att berörda framställningar ej måtte föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd. ' Stockholm den 13 Februari 1866. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1866. Samman* Statssamt Allm. Besa.- och fikon-Utskottets Betänkande Aå 3. 1 N:o 3. Atik. till Exp.-Utsk. den 28 Febr. 1866, kl. 12 midd. Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående förändring i sättet för båtsmansroteringens och bätsmanshållets utgörande, lindring deruti, med mera, äfvensom utarbetande af förslag till ny fördelning af städernas båtsmanshåll.
Desse §§, hvilka afhandla representationssättet för de 4 Stånden, ega med hvarandra det sammanhang, att de, enl. min åsigt, icke kunna serskildt diskuteras. Jag tror således, att om föredragningen sker §:vis, hvilket jag anser böra ske, måste föredragningen börja med dessa 4 §§, då man naturligtvis icke kan yttra sig öfver dessa §§:rs innehåll med mindre, än att man äfven vidrör sjelfva grunden eller tanken, hvarpå sjelfva förslaget är bygdt. Det är således gifvet, att en öfverläggning om dessa 4 §§ leder till samma mål, som om man yttrar sig öfver principfrågan, hvaraf följer att det är likgiltigt i sak antingen jag först yttrar mig i principfrågan eller om dessa §§ företagas till pröfning, ty i sednare fallet måste principfrågan, såsom nedlagd i dessa §§, Den 27 Maj f. ra. 173 jemväl komma under öfverläggning. Jag hemställer derföre till Hr Frih. o. Landtm., om icke såsom en medelväg emellan de här yttrade olika åsigterne föredragningen bör ske §-vis, och att de 4 förstnämnda §§:ne först föredragas. Förkastas de, så är grunden för förslaget uphäft och förslaget förfallet. Antagas de åter, så är derigenom principfrågan afgjord, och på detta sätt skallman, enl, min åsigt komma lika fort till målet som med antagande af de åsigter om föredragningen, olika talare här framställt. Gr. Hamilton: I den händelse Frih. Raab missförstått mitt första yttrande, anhåller jag att få göra ett förtydligande deraf nemi. att anledn. till min önskan, att förslaget måtte §-vis föredragas, icke var min öfvertygelse, att förslagets pröfning i dess helhet vore stridande emot grundlagen, utan jag ansåg, att man med större lätthet och ordning skulle komma till slut i ämnet genom antagandet af det föredragningssätt, hvilket jag tagit mig friheten framställa och ansåg öfverensstämmande med 54 § Riksd.- Ordn.
Att desse skulle ega några ledamöter sjelfve utse, finna Utskotten icke lämpligt, emedan Egodelnings-Rätten skulle derigenom erhålla caracteren af en Compromiss-rätt, i stället för alt vara, hvad den bör, en domstol. Hvad beträffar förslaget, att Förste eller Andre Landtmätaren skulle vara förste ledamoten i EgodelningsRätten, så har det flere skäl emot sig, utom den olämpliga tillökningen i ledamöternas antal. Förste Landtmälarens tjenste-åligganden fästa honom vid Läns-residenset och Provins-cootoiret; dessa sina egentliga skyldigheter skulle han omöjligen kunna undgå att väsendtligen försumma, om han skulle nödgas resa omkring i Länet från Egodelnings-Rätt till Egodelnings-Rätt, från Härad till Härad. Äfven Andre Landtmätaren skulle ryckas från sina egentliga göromål till en fremmande verksamhet, för hvilken de dessutom aldrig kunde räcka till, om de skulle blifva permanente ledamöter på en gång i alla Egodelnings-Rälter i Länet. Men ej nog härmed; hvilken kostnad skulle ej härigenom för delegarne uppkomma, till ersättande af alla dessa resor i alla rigtningar? Utom olämpligheten af den föreslagna förändringen af EgodelningsRätten, är den äfven fullkomligen obehöflig, då Skiftesmannen, hvilken såsom redovisande för sin förrättning måste vara tillstädes, bör Egodelnings-Rätten med alla nödiga upplysningar tillhandagå, och Rätten dessutom eger att annan Landtmätare, om så behöfves, sig till biträde kalla. Utskotten anse sig på dessa skäl föranlåtne motionerne i förevarande fall afstyrka.
Då visar sig lätt den behållning, som skall vara vid årets slut, och som man kan bestämma på några 1000 R:dr nära. Risquera då Ständerne något att begagna denna belägenhet, för att säga, huru de vilja, att vissa skatter skola utgå? Jag vågar derföre, enär Folket skulle vara belåtet att se dess bördor på ett förnuftsenligt sätt utgå genom Bevillning, öfver hvilken jag ännu aldrig hört någon klaga, tillstyrka, att vr måtte besluta de ifrågavarande SkatteTitlarnes upphörande, och anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition derå. Grefve Hornj Claes Fredrik: Jag har ganska litet att tillägga hvad Friherre Anckarswärd och Herr Hjerta i ämnet anfört; men, i frågan om sjelfva lagligheten af Mantalspenningarnes uppliäfvande, skall jag utbedja mig att få göra några anmärkningar. Herr Lefren har citerat 114 §• RegeringsFormen, såsom hinder för Rikets Ständer, vid utofningen af deras beskattningsrätt. Denna §. handlar likväl blott om RiksStåndens privilegier, förmoner och rättigheter, samt att någon ändring deruti icke kan beslutas utan alla fyra RiksStåndens och Den 34 April e. m. ai3 Konungens bifall. Men detta måtte vara något helt annat, än att förändra en beskattningsgrund. Herr af Billbergh har, som mig tycktes, äfven instämt i denna från 114 §. hemtade betänklighet, då han sagt, att en förändring kunde komma att göra intrång i vissa corporationers rättigheter. Herr Rosenblad har äfven vidhållit sammasats; men, såsom jag förmodar, blifvit helt och hållet vederlagd af Friherre Anckarswärd och Herr Hjerta. Man har vidare sagt, att de ordinarie skatterne icke kunna rubbas, derföre att de finnas omtalade i RegeringsFormen; men, under med'» gifvande deraf, att uttrycket icke tillåter deras borttagande helt och hållet, lärer allt det öfriga af bevisningen förfalla, så länge Rikets Ständer blott bibehålla en enda skilling i ordinarie skatter. Ett åberopande af 75 §.
Ilade den nöjt sig att från kyrkans lärostolar utestänga alla kätterska läror; så hade dertill hvarken behofts de grymma straff, den använde, eller till brottslighetens utspanande de grymma medel, som upprörde 62 II. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1849. ali mensklig känsla. Men den hade då icke kunnat föra krig mot den allmänna tankeoell samvetsfriheten. Syftningen i denna, lyckligtvis vanmäkliga strid var dock från början ingen annan, än att hålla kyrkan i helgd. Hade man förstått, hvad dertill erfordrades, och ej försökt mer; så skulle man kunnat lyckas. Man begärde det omöjliga och det otillbörliga, och följden blef — icke kyrkans upprättelse, utan dess förfall. Att hvarken i svårare eller lindrigare grad samma väg mer må beträdas, är säkerligen hvad vår lagstiftning om tankeoch samvetsfriheten åsyftar. Samvetslorturen, syftningen af ali annan tortur, när fråga var om religionen, är den, som lagen om vår religionsfrihet ofelbart velat utestänga. Och förgäfves hade lagen arbetat för detta ändamål, när den fritog författare, änskönt stående i kyrkans tjenst, från andligt förmanskaps inseende, om icke redan kunnat förutsättas, att öfver tänkesättet i öfrigt ej mera gafs annat förmanskap, än kontrollen öfver hvad som deraf yttrade sig i tjen stens utöfning. Just det förevarande exemplet är ett bevis, att Tryckfrihetslagen för en prestman är af intet gagn, då han likafullt skall undergå ransakning för den mening, han i tryck kungjort, och derföre lika behandlas, som hade han förkunnat denna mening från predikstolen. Och visserligen låg det långt förut i den protestantiska religionsfrihet, Sverige ägde, alt ingen samvetstortur kunde lagligen utöfvas. Jag kan ej tänka mig, att en sådan tortur i någon protestantisk kyrka ägde rum, om jag ej skall antaga, att för iuqvisitionen samma väg stod öppen under den protestantiska samvetsfriheten, som under sjelfva den renläriga papismen.
Men då hon såg bättre efter, var ej rummet svartmåladt, ej heller öfverdraget med svart tyg, utan det var så mörkt, därför öfver tak och vägg hängde flädermus vid flädermus, hela rummet var ej annat än ett stort läderlappsbo. En ruta var ute i ett fönster, så att man kunde förstå, hur djuren kunnat komma in i en sådan otrolig mängd, att de klädde hela rummet. De hängde där i orörlig vintersömn, intet enda rörde på sig, då hon trädde in. Men hon själf greps af sådan fasa vid denna syn, att hon började rysa och darra. Det var förfärligt med denna massa af djur, som hon så tydligen såg hänga där. Alla hade de svarta vingarna svepta om sig som kappor, alla hade slagit in en enda lång klo i väggen och hängde på denna, sofvande den mest orörliga sömn. Hon såg det så tydligt, att hon undrade om jungfru Stafva visste om, att ett helt rum hade blifvit inkräktadt af flädermössen. I tankarna gick hon nu till jungfru Stafva och frågade henne, om hon hade varit inne i detta rum och sett alla djuren. – Visst har jag sett dem – sade jungfru Stafva. – Det är deras rum. Det vet väl mamsell Ingrid, att det ej finnes en gammal herrgård här i landet, där det ej lämnas ett rum till flädermössen. – Aldrig har jag hört slikt förr – sade Ingrid. – Då mamsell varit med så länge i världen som jag, så får hon se, att jag talar sanning – sade jungfru Stafva. – Jag kan ej förstå, att man kan tåla sig med något dylikt – sade Ingrid. – Vi få lof – sade jungfru Stafva – de där läderlapparna äro fru Sorgs fåglar, och hon har befallt oss att taga emot dem här. Ingrid såg, att jungfru Stafva ej ville tala mer om saken, och hon satte sig åter till sin söm, men hon kunde ej låta bli att fundera öfver, hvem fru Sorg kunde vara, som hade ett sådant välde här, att hon kunde tvinga jungfru Stafva att öppna ett rum för flädermössen. Rätt som hon tänkte så, såg hon en svart kursläde, dragen af svarta hästar komma uppkörande till verandan. Hon såg jungfru Stafva komma ut och niga djupt.
Enegren ■, genom Rikets Ständers beslut vid innevarande Riksdag , angående föreslagen förändring med Bankens sedelutgifning, framdeles kommer att förlora hittills af honom påräknad arbetsförtjenst, det må vara Öfver: Banco. Utskottets Memorial N:o ii2; jy lemnadt till Herrar Banco-Fullmägtige, att, efter sig företeende omständigheter, kunna tilldela honom, utöfver lönen, ett årligt arfvode, men emot skyldighet för honom att biträda vid sådan tjenstebefattning,’ hvarmed han, såsom konstnär, möjligen skulle kunna tillhandagå. 3:o Uti Banco-Fullmägtiges berättelse,' 4 Afd. 20 pag. 78, är, ibland annat, föreslaget, att ajne, under den 7 Junii 1809, fastställde arfvoden å 33^ R:dr måtte blifva förändrade i likhet med minsta nu varande extra lönen till 90 R:dr hvardera, sarnt ett arfvode å8o R:dr, hvarom beslut blifvit fattadt den 23 Martii 1813, bestämmas, i likhet med högre extra lönen, till 120 R:dr och dessa arfvoden till sådant belopp, (eller deremot svarande, i händelse någon allmän löneförhöjning biefve beviljad) få uppföras åStat mot skyldighet för innehafvarne, hvilka nu äro fästade vid vissa Contoir inom Banken, att, lika med andra lönetagande Extra-ordinarier, tjenstgöra der deras biträde bäst behöfves. Banco Utskottet hsr ej ansett lämpligt, att ifrågavarande 5me arfvoden nu skulle såsom verkliga löne-anslag uppföras på Stat, Bih, till Riks, St, Prof, 1828—30 , 6 Sam), 3 B. 3. g: de H:t. i8 /?<
§ 60 Då lotsning sker till andra platser än vad som taxan omnämner betalas efter vägens längd § 61 Från 1 september till 30 april skall fartyg som använder lots betala 25 % mer än taxan utvisar. Lots och båtavgiften är lika alla årstider. § 62 Om ett utlotsat fartyg måste återvända och söka nödhamn och lotsen fortfarande är ombord, lotsar han till närmaste hamn i sin led utan extra betalning. Hade fartyget passerat yttre grunden till sjöss betalas halva lotspeng för tillbakavägen. § 63 Lots får inte överge det fartyg han mottagit till lotsning utan skepparens tillåtelse. § 64 Tar lots ut för hög taxa återbetalar han, bötar och vid upprepade förbrytelser mister sin tjänst och betalar angivaren. § 65 Om lots räddar fartyg som blivit manöverodugligt kommer man överens om högre betalning än taxan. Kommer man inte överens hjälper lotsen fartyget i hamn och där upprättas en kompromissrätt på 5 personer, som dömer i fallet. § 66 Om fartyg möter lots, som inte är i tjänst, en tysk mil utanför yttersta grund och anser sig behöva hjälp, överenskommer de om betalning. Betalningen som inte får överstiga 10 gånger taxan tillfaller lotsen enskilt. Avdrag görs efter vad det normalt skulle kostat. § 67 Vid lotsningar under kryssning eller bevakningsexpeditioner med kronofartyg får lotsen utom en mans kost ombord även betalt för övertid. Normalt lotsas 4 tyska mil om dagen. §68 Lots skall så länge han vistas ombord på ett fartyg få kost i likhet med fartygets besättning och dessutom som extra förplägnad 1 jungfru brännvin om dagen. Vid hans avfärd får han hemvägskost i torrföda, med en halv portion för varje tysk mil hemvägen är lång. En och en halv mark bröd, ett halvt kvarter brännvin och en mark fläsk eller rökt kött. Lotsen får ersättning om han på grund av hårt väder blir längre på sitt uppdrag än normalt. Under vinterhalvåret kan lotsen behöva en medhjälpare, när han skall ta sig över svåra fjärdar, öppen sjö eller längre väg. Medhjälparen, men endast en får inte kost ombord, utan är tvungen att hållas sig till lotsen för sin förplägnad. Lotsarna har under vinterhalvåret rätt till skjutpengar och kärrlega efter en häst om hemvägen är lång.
Grefve Björnstjerna: Herr Tham med - 5{ Den 5 Februarii f. m. gaf den princip, jag framställde, och har sagt att hans syftemål vöre, all produclionen hos oss skulle mer och mer gifva elt ständigt öfverskott. Det kuli väl sältas i tvifvel, om sådant vore gygneligt för landet, men jag vill ingå derpå. Då måste man likväl medge, att principen icke är passande förr, än detta skick inträffar. Emellertid kan, genom uppköp i bättre år till behofvets fyllande i de sämre, ett medelpris upprätthållas. Då jag nyss hade äran framställa min conlraproposilion, trodde jag alt Utlåtandet var andra gången före; men liär jag nu hör att det endast är första gången, vågar jag anhålla om återremiss, på det att, när saken kommer tillbaka, Ridd. och Adeln må kunna taga elt sådant beslut, jag förut föreslagit, och inbjuda de öfriga Stånden alt derom förena sig. Grefve af Ugglas_, Gustaf; Ehuru jag icke kan biträda den tunkan, att Slaten bör befalla sig med spannemåisliandel, så, då ordföranden i ExpedilionsUtskollet upplyst att Utlåtandet redan är af tre Stånd bifallet, får jag vördsamt hemställa, om icke, med afseende å Ridderskapét och Adelns dyrbara tid, en återremiss vore det helsosammasle sätt för Ridderskapét och Adeln, att få frågan utan tidsspillan afgjord. Herr Riben , Carl Wilhelm: Som det i händelse af återremiss mäste inliäffa, alt Den 5 Febru ar i i f. m. 55 Utskottens förnyade Utlåtande endast kommer att tillkännagifva, att första Utlåtandet redan är af 3 Stånd bifallit, så hemställer jag, örn icke det ofelbaraste sättet att bespara Lid vore alt bifalla Utlåtandet. Hans Excellence Herr Grejven och EandtMar skalken gjorde härefter proposition, först till återremiss, och derefter till bifall å StatsBancosamt Ekonomi Utskottens ifrågavarande Utlåtande, hvilka båda propositioner blefvo med Ja och Nej besvarade. Herr Manck aj Rosenschöld: