Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och din hals såsom godt vin, det minom vän lätteliga ingår; och tala om gammal ärende. Min vän är min, och han håller sig ock till mig. Kom, min vän, låt oss gå ut på markena, och vistas i landsbyarna; Att vi måge bittida uppstå till vingårdarna, och få se, om vinträt blomstras, och hafver fått knoppar; om de granatäple utgångne äro; der vill jag gifva dig min bröst. Liljorna gifva sin lukt, och för våra dörr allahanda ädla frukter; min vän, jag hafver bevarat åt dig både nytt och gammalt. O! att jag måtte finna dig ute, min broder, du, som mins moders bröst suger, och måtte få kyssa dig; att ock ingen föraktade mig. Jag ville taga dig, och hafva dig uti mine moders hus, der du mig lära skulle; der ville jag skänka dig kryddadt vin, och must af min granatäple. Hans venstra hand ligger under mitt hufvud, och hans högra hand omfamnar mig. Jag besvär eder, Jerusalems döttrar, att I icke uppväcken mina käro, eller omaken henne, tilldess henne sjelf lyster. Ho är denna, som uppkommer ifrån öknene, och stöder sig in uppå sin vän? Under äpleträt väcker jag dig, der din moder dig födt hafver; der hon, som dig födde, med dig legat hafver. Sätt mig såsom ett insegel på ditt hjerta, och såsom ett insegel uppå din arm; ty kärleken är stark såsom döden, och nitälskan är fast såsom helvetet; dess glöd är brinnande, och en Herrans låge; Så att ock mycket vatten icke förmå utsläcka kärleken, eller strömmar fördränka honom; om en ville gifva alla ägodelar i sino huse för kärleken, så gulle det alltsammans intet. Vår syster är liten, och hafver ingen bröst; hvad skole vi göra till vår syster, när man nu skall tala henne till? Är hon en mur, så vilje vi göra silfverbålverk deruppå; är hon en dörr, så vilje vi befästa henne med cedrebräde. Jag är en mur, och min bröst äro såsom torn, deraf är jag vorden för hans ögon såsom den der frid finner.
Då föreslog på riddarhuset den 5 december 1857 general Lefrén, att adeln skulle, såsom en gärd af tacksamt erkännande för det oförtröttade nit, hvarmed denne landtmarskalk både under denna och föregående riksdagar till konungens och ståndets fulla belåtenhet ledt ståndets öfverläggningar, genom deputation anhålla hos K. M., att sjukdomen icke måtte anses för honom utgöra hinder att efter sitt tillfrisknande återtaga ledningen af öfverläggningen, hvilket ståndet enhälligt biföll. Redan påföljande dag kunde grefve C. G. Löwenhjelm, deputa-tionens ordförande, i plenum anmäla, att regenten till dem yttrat sitt välbehag öfver adelns tillgifvenhet för sin landtmarskalk och lofvat att taga frågan om dennes afsked och deputationens ärende gemensamt i öfvervägande. Efter någon tids förlopp kunde också grefve Hamilton åter inträda i utöfningen af sin befattning och gjorde det med ett helsningstal, hvilket besvarades af friherre Akerhjelm, som under hans frånvaro fört klubban. Dessa två drag visa, hvilket förtroende Hamilton åtnjöt hos sitt stånd, öch att detta icke var bortblåst med representationsreformensgenomförande, visades deraf, att han vid 1869 och 1872 års adelsmöten valdes till ordförande. Om Hamilton stod högt i konung Oscars ynnest, så gjorde han det icke mindre hos hans efterträdare, hvars guvernör han varit och hvars förtrogne han var, kanske i än högre mån. Under konung Oscars sista sjukdom och sedan han nedlagt utöfningen af sitt höga kall för att aldrig mer återtaga densamma, var regeringen öfver-lemnad åt » kronprinsen-regenten^ hvilken önskade en mer genomgripande förändring i konseljen, hvilket för öfrigt äfven af omständigheternas makt påkallades. Han rådgjorde sig i denna vigtiga angelägenhet med Henning Hamilton, och resultatet blef » den bästa bland ministcrer »; och i hvilken statsministerposterna ^bekläddes af friherrame De Geer och Manderström. I detta kabinett ingick Hamilton först såsom konsultativt statsråd och sedermera såsom ecklesiastikminister.
Jacobsson varit föremål för slik behandling uti en tvist emellan honom och Förådsförvaltaren N., i fråga om beloppet af körlega; att Jacobsson vid utslagets afkunnande i berörda mål förklarat sig missnöjd och begärt att emot lösen erhålla del af protokollerna för att å högre ort söka rättelse, och ehuru nämnda protokoller vid tillfället lofvades honom, dock icke lyckats bekomma dem förr, än den 28 Mars 1864, då Jacobsson till sin förvåning erfarit, att fatalietiden gått till ända redan den 23 i samma månad; att Jacobsson förmente sig kunna genom tre namngifna vittnen styrka sin uppgift, att han flera gånger begärt att utfå protokollerna, men af biträdande Herr Polismästaren alltid erhållit till svar, att denne, i anseende till de gatuuppträden, som vid den tiden ägt rum, ej haft tillfälle att justera nämnda protokoller; och att, enär biträdande Herr Polismästaren sålunda varit vållande dertill, att Jacobsson ej kunnat fullfölja sina besvär, Jacobsson ansåge sig befogad att å honom yrka ansvar och ersättningsskyldighet; 4:o. Instrumentmakaren Ole Hansén, hvilken den 6 April 1864 till laga beifran anmält, att Hansén, oaktadt han skriftligen begärt att erhålla Ofverståthållare-embetets protokoll och utslag af 26 nästförutgångna Mars, hvarigenom han fäldes till böter för underlåtenhet att på uppmaning aflägsna sig från Gustaf Adolfs torg om aftonen den 14 i sistnämnda månad, under då pågående oväsende, icke lyckats dessa handlingar utbekomma och ej heller erhållit säkert löfte att dem, före fatalietidens slut, utfå; tillkännagifvande Hansén sedermera uti en skrift, daterad den 8 April 1864, att han då ännu icke bekommit meranämnda protokoll och utslag. Dessa särskilda klagoskrifter har jag meddelat vederbörande, hvilka hvar och en för det eller dem bland nämnda mål, som han handlagt, af - 24 gifvit utlåtande; och sedan härigenom blifvit utredt, att Herr Underståthållaren handlagt Instrumentmakaren Hansens, Herr Polismästaren, Åkaren Anderssons, och biträdande Herr Polismästaren, Åkarena Staboms och Jacobssons mål, så har jag, enär de öfverklagade dröjsmålen, hvilka uppenbarligen stridde emot föreskrifterna i Kongl.
Guldsmeds-Embetet och Juvelerarne: att de låtit controllera: År 1833 — 8,791 Qvintin Guld och 127,778^00 Silfver; , 1 884 14,178 3, , 177*389 , , „ 1000 H,048 » )y ^62,997 » » 51 År 1836 — 9,2793^4 Qvintin Guld och i33,3qp Lod Silfver; „ 1837 — 12,163 „ „ 160,484 „ „ och alt yrket ej undergått, under meranämnde fem år, någon betydlig förändring, ehuru afsältningen de tvänne sista åren varit något i fallande, i följd deraf, att en mängd utländsk Plaitre inkommit och med begärlighet blifvit köpt i stället för Silfver. Sockerbagare-Societeten: att medlen för dess Ledamöter till försörjning vore i aftägande, hvartill orsakerne förnämligast uppgifvits vara: 1:0 den allmänna välmågans minskning, så att Societetens tillverkningar, hvilka kunde betraktas såsom lyxartiklar, måste stå efter för varor af större nödvändighet; 2:0 de, enligt Kongl. Brefvet den x Mars 1834, med Societeten införlifvade Schweilzares plägsed, att ifrån utrikes orter införskrifva liqueurer och confiturer; och 3:o den, genom Kongl. Brefvet den 11 Juli i836, Öfver-Ståthållare-Embetet förunnade rättighet, att utdela tillståndsbevis för Caffekokerskor m. fl., att sälja liqueurer. Garfvare-Embelet: alt detta yrkes aftagande, nära till hälften, ådagalägges af det sista årets arbetares personal, hvartill orsakerne förments vara Eders Kongl. Majrts och Rikets Commerce-Collegii tillåtelse åt en och hvar, som sig anmäler, att nedsätta sig, så i stad, som på landet, för att drifva rörelse samt införande af beredd vara från utrikes ort. Tenngjutare-Embetet: alt det låtit kontrollera:
Under anförande, hurusom, lill följd af stadgandet i Riksdagsordningens 2-4 §•> vedergällningen för RiksStåndens och Utskottens Secreterare, samt den vid Ståndens Cancelliet' och hos Utskotten under denna Riksdag tjenstgörande personal ännu icke syntes höra bestämmas, hafva Hr Lancltmarskalken och llrr Talmän, uLi skrifvelse till Stats-Utskottet af den 6 innevarande månad, föreslagit, att, enär flere bland bemälde personer torde vara i behof att, in nan aflöningen för dein varder slutligen bestämd, komma i åtnjutande af någon del deraf, förskott å dénna aflöning måtte, i likhet med hvad vid föregående Riksdagar medgifvits, efter hvarje månads slut, få till nedannämnde hos RiksSlånden anställde tjenstemän utbetalas med följande, från hvars och ens inträde i tjenstgöring utgående samt för månad beräknade, belopp, nemligen: Hos Högloft. Ridderskapet och Alein: lill Riddarhus-Secreteraren .. R:dr 200- „ 7 äldste Cancellister eller Notarier, hvardera ... , po „ 6 andre Can ellister, hvardera „ Ro. hos Högv. Preste-Stundet: till Secreteraren R:dr 200. „ en Notarie „ po. „ 6 Cancellister, hvardera .. „ 60. hos Vallöf. Borgare-Ståndet: till Secreteraren ...
Hvad Kongl. StatsKontoret, uti dess den 14 Februari 1835 mig tillsända utlåtande, i anledning af Kopisten Dalmans klagan anfört, innefattade en närmare utveckling af grunderna för ofvanomförmälda år 1834 meddelade beslut, och borde alltså gälla äfven för beslutet af den 22 Oktober i838. Af de i åberopade grundlagsstadgande uttryckta orden sak och ämne, ville Kongl. StatsKontoret anse icke otydligen följa, att vid framställningen af en begäran till Domstol, att undfå del af der förvarade handlingar, saken, i hvilken dessa äskades, således måste, äfven för möjligheten att kunna efterkomma den begärandes önskan, af honom uppgifvas, och hans skyldighet dertill vara lika gifven, som rättigheten att, antingen han i saken hade del eller ej deruti utbekomma befintliga handlingar; och om detta borde iakttagas hos Domstolar, så vore ock, i afseende å skyldigheten alt uppgifva ämnet för hvarje äskad handling, förhållandet alldeles enahanda inom andra publika Verk, utan att någon hade rättighet att fordra, eller EmbetsVerket skyldighet att, genom anteckningslistors tillhandahållande, eller annorlunda, meddela uppgifter å hvad som kunde finnas begärligt, så vida Lagen förutsatte, att elt kändt — icke blott förniodadt — faktum eller ämne skulle vara gifvet, hvarom handlingar funnos och kunde åstundas, i ändamål alt i tryck utgifvas.
Prot, 1840. 4 Sami. t Afd, 29 Haft, 1 Slatt-Ulskollels Utlåtandej N:o 6g. tande, att någon nu gällande författning icke funnes, som tillerkände Kongl. Maj:t oell Kronan skatt af Socken-allmänningar eller derå upptagne lägenheter; alt desse Allmänningar inom Skaraborgs Län voro, genom Kongl. Resolutionen denia Juli 1781, lill delning emellan inlressenterne uttryckligen upplålne; samt att hemmansegarne inom Suntetorps socken icke förmådde att, med sina hemmans framtida bestånd,fortfarande utgöra den intägterns åsätta ovanligt höga skatt. Enligt hvad de ofvanberörde Memorial bifogade oell af Utskottet genomgångne handlingar utvisa, hafva, på sätt i Memorialet uppgifves, Suntetorps sockens hemmansegare, genom Kåkinds Härads-Rätts, af Skaraborgs Läns Lagmans-Rält och Kongl. Götha HofRätt fastställde Utslag, blifvit frikända från skyldigheten att för framtiden erlägga den ränta, som, genom skattläggningar eller annorledes, funnes åsatt de å nämnde sockens Allmänning belägna intägter. Detta Utslag grundar sig derpå, att, jemlikt den af Kongl. Maj:ts Högsta Domstol år 1826 meddelade
Se längre fram.fordran, att Sp. skulle ega den urskilning, att han insåge passande tid och ställe for att ge luft åt sina personliga känslor i afseende på pressen. Vid landtbruksmötet i Karlstad hade han också gjort ett häftigt utfall mot pressen, men då det. var efter supén och under en mycket upprymd sinnesstämning och en pressman var i^rvarande och i tillfälle att svara, finge väl sådant i viss mån ursäktas. Men aldrig hade man i tidningsverlden sett någon personlig skandal jämförlig med denna nu af Sp. tillstälda. Sp: s klagomål öfver pressförföljelsen med anledning af hans examensbetyg voro ungefac lika grundade, som hans nyssnämda beskyllningar möt hr Wall. Sp. hade till juri-dikofilen fatt goda betyg och ibland annat af den för adel svage prof. Grubbe bekommit ett laudatur i filosofi. Fader Sparre, — äfven han landshöfding och politisk talare, ehuru lysande med lånta fjädrar, ty hans tal skrefvos af Georg Scheutz m. fl. — for då till universitetsstaden, uppvaktade hrr professorer och utverkade, i sina bemödanden under-hjelpt af den hos akademiska fäderna epidemiskt grasse-rande adelskurtisen, att sonen skulle kunna fa räkna sig dessa betyg till godo for graden. Härigenom blef Erik Sparre efter några kompletteringar i tillfälle att promoveras af Geijer vid 1836 års promotion. Häröfver och öfver sitt laudatur i filosofi var han icke litet stolt. Detta årsjubel-promotion omförgylde den sålunda ursprungligen tämligen oäkta lärdomsglansen. •Men kort efter 1836 års promotion började det i ett upsalabref till Aftonbladet röras i saken. Dittills hede ett laudatur i graden för en viss filosofie professor ansetts något högst ovanligt och undgått t. o. m. den af de yngre lärarne i filosofi ojämförligen mest förtjente. Brefskrifvaren tilläde ironiskt:
N:o 43.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har framställning derom blifvit väckt, huruledes, då flere tjenster i olika embetsverk med lön på stat på en gång innehafvas, olägenheter deraf uppstå, dels genom göromålens mindre granlaga bandhafvande, då tjenstemannen icke skall medhinna att åt hvarje serskild befattning egna all den tid och uppmärksamhet, som erfordras, dels genom hindret för inhemtande af grundliga kunskaper och stadgad erfarenhet i embets-förvaltningen, då den emellan flere, sins emellan fremmande, ämnen, delade sysselsättningen måste verka, att skickligheten blifvit ytlig i allt, dels ock derigenom, att, då flere löner sålunda upptagas af äldre tjenstemän, utsigterna till Befordran för de yngre är så aflägsen, att de måste anses sakna den för deras nit och verksamhet nödiga uppmuntran, och äro, under en mångårig lön - 124 Expeditions-TJtskottets Förslag till lind. Skrifvelse, JV.o 82. lös tjenstgöring, underkastade uppoffringar af enskilda tillgångar, som ofta verka till förstörelse af deras ekonomiska bestånd. Yid förehafd pröfning af detta ärende, hafva Rikets Ständer ansett den föreslagna förändringen icke kunna tillvägabringas annorlunda, än genom en sådan reglering af embetsverken, att hvarje tjenste-befattning gifver full sysselsättning åt sin innehafvare och deremot är förenad med sådane löheförmoner, att de motsvara nödtorftig bergning, då orsaken till det öfverklagade förhållandet uppenbart igenfinnes deri, att i många fall tjenstemännens antal är större, än som för göromålen erfordras, och löne-vilkoren deremot så ringa, att ingen kan finna sig bergad, utan att med flere befattningar förena flere löner; hvilken angelägenhet också utgjort ett af de föremål, som Rikets Ständer hufvudsakligen åsyftat med de, vid flere föregående Riksdagar, hos E. K.
Hvad ha vi gjort i vår vrede? Tänk hvad de ska njuta alla dessa, som nu se baron och friherrinnan afklädda, spöande hvarandra. Å! Jag tycker att jag står naken här. (Hon knäpper igen sin kappa.) BARONEN. Lugna dig, min vän! Platsen är icke väl vald för att säga dig hvad jag sagt förr: man har bara en vän och ett hem, men vi kunna börja om igen! Gud vete! Nej, det kan vi inte. Det har gått för långt. Det är slut! Och detta sista, ja, må det vara det sista! Och det måste följa 34 på det andra! Nej, vi äro fiender för lifvet! Och släpper jag dig nu med barnet, så kan du gifta om dig jag ser det nu; och då kan mitt barn få styffar; och jag skall se en annan man gå med min hustru och mitt barn. Eller också skall jag gå själf med en annans sköka under armen! Nej! Antingen du eller jag! En af oss måste fällas! Du eller jag! FRIHERRINNAN. Du! Ty låter jag dig gå med barnet, så kan du gifta om dig, och jag kan få se en annan kvinna som mor åt mitt barn! Å, den tanken skulle kunna göra mig till mörderska! Styfmor åt mitt barn! BARONEN. Den tanken kunde du ha kommit på förr, men när du såg hur jag bet i min kärleks kedja, som band mig vid dig, trodde du att jag icke kunde älska någon annan. FRIHERRINNAN. Tror du jag någonsin älskat dig? BARONEN. Ja, en gång åtminstone! När jag blef dig otrogen! Då var din kärlek sublim. Och ditt låtsade förakt gjorde dig oemotståndlig. Men du fick äfven aktning för mig efter mitt brott! Om det var hannen eller brottslingen du mest beundrade, vet jag ej, men jag tror det var båda, det måste vara båda, ty du är den sannaste kvinna jag sett! Och du är redan svartsjuk på min opåtänkta hustru. Hvilken skada att du blef min maka! Som 35 min älskarinna skulle du haft en obestridd seger, och dina otroheter skulle endast ha varit bouquet'n på mitt unga vin. FRIHERRINNAN. Ja, din kärlek var alltid sinnlig!
Posse har vidare uti sitt första yttrande visat oss följderne af de hitintills begagnade gemensamhets-fängelserne, och han har sökt äfven visa, genom rapporter från vederbör, fångpredikanler, huru fångarne moraliskt blifvit försämrade till en oerhörd höjd; men den frågan kan skäligen framställas, om icke möjligen orsaken till denna demoralisation finnes utgående frän våra fattigvårdsoch näringsförfattningar m. m., och jag tror, att denna demoralisation hos fångar och folket i allmänhet icke förefunnils, såvida man icke genom förenämnde lagstiftning, på sidan om grundlagen, skapat fångar af obrottsliga medborgare. Man måste således icke genom cellfängelsesystemet söka kurera ett ondt, som ligger i våra lagar, utan det onda måste afhjelpas genom förbättrandet af dessa lagar, hvilket åter icke vinnes genom uppförandet af cellfängelser. Jag tror följaktligen, att det ökade antalet af fångar härleder sig från vår ekonomiska lagstiftnings ofullkomligheter, enär genom 1833 års författning om försvarslöse och än vidare genom 1846 års författning i ämnet en mängd oskyldige personer blifvit i fängelse inkastade och der blifvit vande vid ett sysslolöst, beqvämt lif. Man äger således icke det ringaste hopp, att fångpersonalen skall förminskas genom nya fängelsers uppförande utan tvertom skall tillökningen fortgå intilldess dessa författningar uppliäfvas. Vi mäste betänka, att den grofva förbrytaren som icke är dömd till lifstids fängelse, är det på bestämd tid af några år, då deremot den, som dit införes för tiggeri eller saknad af laga försvar, alltid måste tillbringa lifstiden i fängelset, såvida icke någon tillfälligtvis uttager honom; och då de sålunda uttagas, så har erfarenheten visat, att de inom några veckor eller kort tid återkomma ofta såsom verkliga förbrytare. Det är således nödvändigt, att icke genom en felaktig lagstiftning demoralisera folket, likasom att vi sjelfva söka kurera oss i lagstiftningsväg, om jag så må uttrycka mig, emedan jag anser det vara en sjukdom i vårt land, att vilja stifta lagar pä sidan om grundlagens bud.
Domstol i den ort han bor, uppvisa förskrifningen och uppteckna låta; och varde om intecknings uppvisande till förnyelse, postposilion, relax eller dödande betyg deröfver af Domaren å Original Handlingen tecknadt; serl an gifve Borgenär bevis härom in till den Domstol, som inteckningen beviljat inom den tid, sorn i 21 §. sågs; och vare detta så gildt, aom om Handlingen der företedd varit. Detta mitt ödmjuka anförande anhåller jag matte tili Högloft. Lagutskottet varda remitterad*. Friherre Fock, Berndt Vilhelm'. Att af lagen skyddas till person och egendom utgör hufvudsakligen vilkoret för all Samhällsordning utan undantag och isynnerhet åger den fria medborgaren i en constitutionel Stat grundadt anspråk på en lugn och säker besittning af sin redligt förvårfvade förmögenhet. Huruvida detta för enskifta säkerheten så nöd. vaud iga skydd emot ingrepp i ägande rätten öfj Deri 3 Martil. 243 verensstämmer med nu gällande Författningar, sorn berättiga Kronan att under loppet af io år i anmårkningsväg anställa kraf oftast af tvistig beskaffenhet hos särskildta personer och redogörare år det ämne, hvarpå jag trott mig böra fästa Höglofl. Riddt rskapets och Adelns uppmärksamhet. Det är nog sarmt att hos skattskyldige böra slike kraf väckas inom trenne år, ifrån det årets slut för hvilket läntan eller uppbörden beräknats, men i alla andra fall kunna äfven enskilte personer ställas till ansvar i ioår för anmärkningar. Att så skedt och ännu sker, derpå företer sig dagliga exempel. Min afsigt är ingalunda, oell bör i följd af de Embeten jag bekläder icke eller vara, att i nu gällande Författningar yrka någon för Kronans rätt menlig förändring, men jag anser det lika vådligt för enskildta säkerheten sorn stridande emot Kronans värdighet att, måhända till kånbart lidande för Enkor och Barn, tvister, dem ingen kunnat ana, få i anmärkningsväg väckas i io år efter det räkenskaperna till Kongl. KawimarCollegium blifvit aflämnade.
andra påräknade inkomster, och derefter ben stämmas till fördelning mellan dessa Tjenstemän; och då k ömme på detta sätt deri d behagliga fråg-<n om Riddarhus * Dir ect i örtens Honorariers indragning st t äfvenledes förfaL la, hvilket indragnings-pjföjecf jag, och jag. är öfvertygad mången Riddersman med mig, an Ser R-idderskäpets och Adelns värdighet i herkel igen och långt mera förnärmande än hva l Utskottet, i afseende å värdighet och anssertde, behagat framställa* Endast sättet, på hvilket' cféssa' Uonortffaf tillkommit, och den fånga tid de exbteväf,- borde göra dem' heliga och fria för ät! vidarar ändring och rubbning — Utom det att Pv i dilefSkåpet och Adeln, med fastadt afseende harrt* redan förut ansett det en DiieCteur en f&rätade Honorarier icke ens kunde honom frart iäigaS', då han genom annan T/feöfciebciatfrmr^,’ jgo Den 4 April. med åtnjutande af en ansenlig Lön, blifvit alldeles skjljd från Directionen. Horn och med hvad skal kunna då dessa ?f våra Förfader bestämda Honorarier, nu ens komma i fråga, att indragas eller fråntagas dem, som komma att utgöra denna — från samma tid stiftade Direction. Åtminstone lemna!' jag aldrig mitt bifall till någon ändring häruti, om icke till en möjlig förhöjning elier tillökning på Honorarierne, så framt en sådan vore görlig, utan att beräkna densamma på någon annans bekostnad. Jag får i anledning häraf ödmjukeligen anhålla om återremiss af Utskottets Betänkande i afseende å Löne-föi höjnings-projectet , samt alldeles ogillande och afslag på frågan om Honorariernes indragning. 1: riherre Stael van Holstein , Corfitz Ludvig: Jag har blifvit förekommen genom det nu uppläste Memorial.
Grefve Horn} C, Fhar, uti en härom afgifven motion, yttrat, att Rikets Ständer icke ega magt alt i annan ordning, än i 61, 62, 63, 69, Stats-Utskottets Utlåtande IV:o 195 7 'jo, jt och j3 (^§. Regerings-Formen samt 3o och 3i §§. Rifisdags-Ordwi-ugen stadgas, bevilja Statsanslag elier ålägga Svenska medborgare något skattebidrag, vare sig i penningar eller varor; att, örn sådant vid en Riksdag af förhastande eiler missförstånd likväl skett, Rikets derefter saminankommande Ständer ega icke allenast rättighet, utan äfven ett åliggande., att rätta det begångna misstaget, och att, då Rikets Ständers beslut vid sista Riksdag om Motes-passevolance-afgiften, efter Grefven® tänka, innebure ett såbeskaffadt olyckligt missförstånd om frågans natur och Rikets Ständers beslutande rätt deri, samt billigt afseende borde fästas vid jordbruketsalltjemt stigande bördor af Indelnings-verket, Grefven, af desse förenade anledningar; funné sig föranlåten* föreslå Passevolance-afgiftens upphörande, samt beviljandet i stället af ett årligt anslag med 200,000 Rdr till Indelta Arméens vapenöfningar; och har Grefven vidare tillstyrkt, att nämnde summa borde utgå genom bevillning, och företrädesvis af den skatt, hvarmed brännvinsproductionen kan blifva belagd.