Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarförutan, i anseende till städerne, åberopas svårigheten för dem, som flyttat i* från ett hus till ett annat, att förlora det tjenstehjon, de nyss fått känna, och sorn bäst kan bibehålla den då antagne ordning; att svårare väderlek och gator gör den nu på* bjudna flyttningstiden mindre tjenlig än den förra, hvartill kommer, att, då man merändels i Octoher måste förse sitt hushåll med vinterförråd, så väl af ved och matvaror, detta mäste verkställas genom det afHyttande tjenstehjonet, som otta med liknöjdhet handlar för den husbonde, han kommer att öfverge, då deremot eti nykommet tjenste-* hjon vanligen visar sig mest nitiskt och oförtrutet; Men, oaktadt alla dessa nu anför* de olägenheter vid den nu varande flytt* »ingstiden, anser Herr König det likväl lika svårt att uppgifva, hvilken flyttningstid på året vore för alla Rikets landsorter och i alla afseenden tjenligast; förmenande likväl, att för landet vöre bäst, om den utsattes litet före midsommaren, eller så, att tjänstehjonet ovillkorligen skulle hafva till* (rädt sin nya tjenst den 20 Juni. Såsom skäl härföre anföres hufvudsakligen: Att höståkern ej ännu är börjad, men deremot hela såningen slutad: Att det afflyttande tjenstehjonet har intet foder att förslösa, och det tillflyttande ej börjar sin tjenst med ett svårt arbete i en mörk årstid: Att friveckan d& är lämpligast^för husbonden,( Besv■ och Ekon< Utsk. Betankanclen, 249 sorn, i anseende till den vackra väderleken, kan lättast umbära biträde vid en del sys* slör; samt att i städerne är lättare för hus* bondfolket, att under en vacker årstid sjelfva bestrida alla sysslor under den så kallade friveckan, eller hafva uppsyn på legofolk, än om sena hösten; Och föreslås ändteligen, att, om tvänne flyttningstider skulle finnas nödige för städerne, medlet af Januari då kunde utställas såsom den andra terminen.
407 marker utgående näst och skjuts-ersättning kunde upphöra och godtgörelse för denna inkomst Domhafvanderne beredas; i sammanhang hvarmed fråga jemväl uppstått ej mindre om lappallmogens inom Westerbottens län befriande från dylika algi 1'ter, än äfven om upphörande af den afgäld, som under benämning af Tolknäst, af allmogen i lappmarkerne inom Norrbottens län erlades i visst antal rentungor, såsom ersättning ål de till allmogens biträde anställda Tings-tolkar. Sedan på nådig befallning, E. K. Mnj:ts Befallningshafvande i båda de nämnda länen, på säll i den nådiga Propositionen är närmare oinförmäldt, meddelat erforderliga upplysningar angående beloppen af ifrågavarande skattelillar samt inkommit med förslag till tolkarnes aflönande från Statsverket, äfvensom Kammar-kollegium och Stats-kontoret derefter blifvit i ämnet hörda samt sig utlåtit, alt det icke vore med billighet öfverensstämmande, att Lappmarkernas i allmänhet särdeles torftiga befolkning finge för rättvisans skipande vidkännas utgifter, hvarifrån Rikets öfriga allmoge njöte befrielse, och som, der den utginge i persedlar, skulle i framtiden komma alt kännas allt mera tryckande, i samma män som dessa, oftast af renstekar oell rentungor bestående persedlar år efter år förekomme i mindre öfverflöd och följaktligen stege i pris, så hade E. K. Majit i nåder funnit skäligt, att dessa afgifter, hvilka vid skattläggning inom Lappmarkerna antagligen icke voro beräknade, borde upphöra och Domhafvanderna för den inkomst, de af nämnde skaltetitlar hitintills haft, annorledes beredas ersättning, hvilken E. K. Majit, med ledning af de å samma skattetitlars belopp lemnade uppgifter, ansett böra bestämmas till 1,400 Ridr Rimt för Dombafvanden i Westerbottens södra domsaga och 600 Ridr för hvardera Domhafvanden i Westerbottens norra domsaga och de båda Domsagorna i Norrbotten. Vidkommande åter den till tingstolkarne af lappmarks-allmogen i Norrbottens län utgående näst, hade E. K.
Hon hade sett rysliga, nästan otänkbara följder af denna böns missförstående, och ömkat det svaga menniskoslägtet, som ifrån första dagen af sitt vistande på jorden intill den – sista, inom sig bär möjligheten af fall, – men denna känsla af medömkan, förenad med en hos Margareta orubblig Tro på Skaparens Förbarmande godhet, hade ledt henne bort att nedfalla tillbedjande för Korsets Hemlighet, och med detsamma uppenbarat de menskliga Lärarnes åliggande, att utsöka hvad munart deras språklärande, deras alltre’n språkförbistrade bröder förstå eller tala, och för dem uttyda Guds Ord, hvilka, ehuru blott en gång, fullkomligt rent uttalade på jorden, dock det runda klotets alla, med lefvande Anda begåfvade invånare skulle kunna fatta och sig tillegna. Någon har sagt att man måste känna målet förr än banan. Sådant var åtminstone fallet med Margareta, hvilken likväl ej dröjde att åt sig upprödja en väg, den hon, sexton år gammal beträdde, på egen begäran af sin förträfflige Fader anställd såsom Heddas Guvernant. På bägge systrarnas bildning hade den efterföljande tiden en genomgripande inflytelse. Bland det hufvudsakligaste Margareta lärde, under sitt på en gång allvarliga och förtroliga umgänge med den älskvärda, Margareta dock i själs och snillegåfvor underlägsna Hedda, var att icke blott i tanka och ord, utan äfven i gerning vörda sin Elevs Individualitet – det svåraste vanligen för Lärare, hvilka icke dess mindre egentligen aldrig borde, aldrig skulle låta sin personlighet skymma undan de åt Lärjungen ämnade strålarne från en Sol, mäktig att upplysa alla, värma alla efter en hvars särskilta behof. Men om Margareta understödd af Föräldrarnes råd och dåd, af Systerns oskuldsfulla, rena sinnelag lyckats i sin vård om henne, om Hedda Aldén, hvilken kanske, född under en annan stjerna, blifvit en svag, lättsinnig och vankelmodig varelse, nu alltmer utvecklade sig till en redbar och pålitlig qvinna – af allt detta hade Margareta blott lärt känna de ljusa sidorna af uppfostrare-lifvet. De öfriga återstod det henne att få kunskap om på Winäs, der allt tycktes hafva sammanträffat till hennes nya Elevs förstöring.
Ett yttrande af en sådan man, som närmast befattat sig med undersökningar för sluss-anläggningar och kanalers byggande, torde väl böra hafva vitsord härvid. Hvad sedermera beträffar sjelfva frågan, så torde det vara få punkter inom riket, der en så stor trafik finnes, som på Clarelfven. Det skulle icke vara svårt, att genom tabeller öfver de varor, som omlastas vid Dejeforss och Forsshaga, visa huru högst betydlig denna rörelse är. Det torde vara få föremål, som förtjena understöd i så hög grad som denna anläggning, om man tager i betraktande den trafik, som deraf skall begagna sig; men del är icke allenast detta, som bör tagas i betraktande, utan äfven i huru väsendtlig mån detta skulle lätta rörelsen i norra Wermland, der, såsom man vet, det finnes ganska mycket folk, som har svårt att finna sin bergning, och dit en ganska stor qvantitet spanmål årligen måste föras. Enl. tillförlitliga upgifler skulle genom denna kanalanläggning priset för en T:a säd, och sill och salt minskas med 18 sk., och detta torde böra tagas i betraktande. Jag skulle alltså tro, att få företag äro förtjenta af ett sådant upmärksammande, som detta, och att det åtminstone icke borde vara af brist på utredning af förhållandet, som detsamma kunde komma att afslås. Jag tillstyrker bifall till det ifrågavar:de anslaget. Hr Lilljehöök, Carl Berthild: Denna frågan om anslag af Dejeforss och Forsshaga kanal är en af dem, uti hvilken afdelningens tillstyrkande var olika, emot hvad sedan i Utsk. blef heslutadt. Inom afdelnm gjorde sig gällaode den tanka, som här af flere Ledamöter i dag blifvit yttrad, att afdelningen icke skulle tillstyrka ulan serdeles vigtiga skäl andra anslag, än sådana, som hade varit vederbörligen granskade af Vägoch Valtenbyggnads-Slyrelsen, och af densamma klassificerade. Sådant var ej förhållandet med detta företag Den 29 Juni e. m. 577 företag och så icke heller med Köpings och Arboga å.
Gifven Stockholms Slott den 18 jfanuarii 1823, Sedan Rikets Ständer, af förekomne anledningar, det, Grufvedriften vid Löfås Silfver-Verk för Staten medförde betydlig årlig förlust, dels vid 1815 års Riksdag hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, att detta Verk måtte nedläggas, och de detsamma^-förunnade förmåner och friheter till Kronan indragas, derunder likväl icke inbegripne de extra tjeDstbarheter, som Allmogen till Silfver-Verket utgjorde, derifrån devid Verkets nedläggande borde befrias, äfvensom det skulle vara Silfver-Verkets då varande innehafvare obetaget, att på egen bekostnad grufvu-arbetet fortsätta, under de vilkor, sorn med författningatne om Bruksoch Bergs-handleringen kunde instämma, dels ock sedermera vid 1818 års Riksdag, efter inhämtad kännedom om det skick, hvari detta ärende då befanns, ånyo i underdå - Betänk. om nedläggn. af Löfås Silfver-Verk, 21 x nighet begärt, att 1815 års Ständers, i afseende på Löfås Silfver-Verks nedläggande, yttrade förenämnde önskan, kunde, utan vidare undersökningar och tidsutdrägt, till verkställighet befordras; så hade Kongl. Majit Uti dess, i anledning häraf, vid sistnämnde Riksdag, den 7 April 1818, till Rikets Ständer afiatnä Nådiga Skrifvelse gifvit Rikets Ständer tillkänna, att Kongl.
För att återkomma till det ämne, hvarom jag vill yttra mig, får jag till en början begära Herr af Ekenstams motion på bordet. Hvarefter Herr Printzensköld uppläste följande: Sedan Ridderskapet och Adeln, genom förmiddagens votering, beslutat att, på sätt Grundlagen i alla fall stadgar, trenne Stånds beslut, det nästa Lagtima Riksdag skall börjas den i5 Januarii 1835, bör gälla till efterrättelse, utan att, vid anställande af denna votering, i betraktande kommit, att Herr LandtMarskalken förklarat den ofvanliärunde af Expeditions-Utskottet, efter min öfvertygelse obehörigen, föreslagne Riksdagstermin, vara så stridande emot Grundlagens lydelse, att Herr LandtMarskalken icke ansåg sig derå kunna framställa proposition, och genom denna votering af Ståndet blifvit utsatt en Riksdagstermin, hvilken jag, lika med Herr Grefven och LandtMarskalken yttrat, anser icke vara i enlighet med Grundlagarne, nödgas jag emot nämnde beslut anmäla min reservation. Jag är skyldig mig sjelf och det Stånd, hvaraf jag bar den äran vara Ledamot, att utveckla skälen för min öfvertygelse i detta ämne. Rörande tiden för Lagtima Riks - Den ii F e b r u a r i i e. m. (lagars hållande stadgade 1809 års Regeringsform, att Riksdag skulle inträffa 5 år efter den föregående Riksdagens slut. Detta stadgande var således ganska tydligt, men det ändrades, af hvad orsak lernnar jag derhän, vid 1815 års Riksdag, då nu varande ordalydelse infördes. Meningen med den förändring, som då vidtogs, mätte förmodligen hafva varit, att Riksdagens slut icke skulle bestämma liden för den påföljande; ej eller önskade man att Riksdagens början skulle tagas till grund, emedan man då troligen uttryckt sådant i motsatts med hvad förut var stadgadt; man lemnade helt enkelt åt Ständerne alt utsätta dagen då Rikets Ständer livart femte år höra sammanträda, utan att afseende borde göras på några månader förr eller senare.
Till vår kännedom har dock komniit, att kvinnor pii flere stalleii Bestridt afven nattjanstgöring, s % t. ex. besörjdes denna del af tjiiiisteii under 18 %rs tid i Uariefred ocli under 3 ara tid i Skelleftei af ett kvinligt biträde. I Norrköping deltaga for narrarande k14nliga biträden i nattjänstgöriiigen, ocli id ett postkontor i mellersta Sverige sköttes under 7 år heln tjanstgöringeiz af ett krinligt Bitriide. Andra anmärkningar, som fallts mot kvinnans dugligllet, äro, sasoin ofvan påpekats, iner enstaka ocli ibland ii varan dr; ^ of t: € rent motsägande. Mot bristande nit, intresse ocli själfstiindigliet hos henne har endast ett f örsvinnande f htal svarsgif rare kiiiinat anföra Idagoinil. 187 I livilken mån man för öfrigt bör tillerkänna dessa aninarkningar betydelse, är så inycket ' svirare att afgöïa, so111 vederböiande postmästare endast undantagsvis aiigifvit antalet kvinliga individer de varit i tillfälle att iakttaga. Bristen på uppgifter i detta afseende framträder i synnerhet bjärt i ett svar, där man får veta, att, af de kvinnor, so111 arbetat under den svarande postmästaren, en visat sig iiiycket, en någorliinda liiiizplig, de öfriga icke läillpliga, men läiniias i okunnighet om antalet af de icke lainpliga. A t t för öfrigt det kvinliga arbetet på alla händer skulle vara fiillt tillfredsställande lcan ju ej antagas, ineii det samina gäller väl i lika hög grad det nianliga. n lo tres alt at et af den af oss företagna undersökningen blir så- lunda, att kvinnan inom postverket såsoiii regel läinnar ett godt ocli til~edsstallande arbete. Detta resnltat är så mycket mer glädjande, som, hvilket äfven af ett par svaïsgifvare antJldts, hennes stiillning inom verket gör arbetet svårare för henne an för hennes manliga kamrater. Ingen.
Med iakttagande af ofvannämnda jemkning i beloppen för Kanslisterna, Olifver den erforderliga anslags-löi höjningen 17,063 R;dr, hvarföre Rikets Ständer, under åberopande i öfrigt af hvad uti underdånig skrifvelse deri 27 nästhdne Januari är anfördt, angående ifrågasatt förändrad arbets-ordning inom de särskilda afdelningaroe af E. K. M:ls kansli, beslutat, att anslags summan för Departementets expedition må ökas med sagde belopp, att utgå i enlighet med bifogade tabell N:o 1. 3:o För lillvägabringande af den utaf E. K. M:l i Nåder ifrågaställa och af Rikets Ständer, enligt underdånig skrifvelse den 4 November sistlidet år bifallna öfverflytt ning till Kommerse-kollegium af de Bergs-kollegium tillhörande göromål och med tillämpning i öfrigt af de för andra statens embetsverk antagne grunder, är ny stat för Kommerse-kollegium och Bergslags-staterne i orterne af E. K. M:t föresiagen, hvilken slutar sig å en summa af 87,700 R:dr.
Maj:ts nådiga Proposition, angående jordafsöndring från kaptensbostället Bredaryd Norregård för utvidgning af Bredaryd församlings kyrkogård. Bifölls. Utlåtande JV$ 16, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående upplåtelse åt Eskilstuna öfre kanalbolag af plats på Carl Gustafs stads gevärsfaktoris område för en slussanläggning. Bifölls. Utlåtande M 17, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående åtgärder till behöfvandes undsättning i missvextår. Bifölls; och Utlåtande M 18, i anledning af förre Bokhållaren i Riksgälds-kontoret J. E. Lindbergs ansökan om förhöjd pension. Bifölls. S. D. Vid nu förnyad föredragning biföllos Banko-Utskottets Utlåtanden: 10, i fråga om afskrifning af åtskilliga vid lånekontoret i Wisby balanserade fordringar; JV2 11, i anledning af ett utaf Handlanden C. A. Wahlberg gjordt ackordsanbud; M 12, i fråga om årligt understöd för extra ordinarie Kontorsskrifvare!» vid Lånekontoret i Malmö C. G. Lohman; och M 13, i anledning af förre Vaktmästaren vid Bankodiskontverket J. Ek lunds ansökning om erhållande sf pension.
Lagerbjelke, Gust.: 1 sitt skriftliga anförande har motionären sjelf under delta plenum erkänt, att det af honom till grund för motionen åberopade förhållande, eller de utländska förvecklingarne, icke vore ett tillräckligt stöd för hans rätt, att väcka ifrägavande motion. Häruti har han äfven rätt. Desse politiska förhållanden eller förvecklingar voro kände före motionstidens slut, och om de skola anses såsom en giltig grund för rättigheten att nu väcka motioner i olika syften, skulle vid denna Riksdag motionstiden aldrig taga en ända. Motionären har likväl nu anfört 2:ne andra grunder för sitt förslag, hvilka det torde tillåtas mig att närmare skärskåda, för att tillse, huruvida de i någon mån äro giltigare än dem motionen uplager. Motionären har nemi. först sagt, alt spanmålspriserne efter motionstidens slut blifvit betydligt förändrade, men det hade dä äfven ålegat honom att icke blott lemna en sådan lös upgift utan att äfven styrka om och i hvad mån en sådan förändring ägt rum, ty, alt priserne hela vintren igenom äro desamma, lärer väl aldrig inträffa. Att denna förändring i priserne linder innevar:de år varit betydligare än man redan under motionstiden kunnat förutse har motionären ingalunda visat, hvilket ock torde hafva varit något svårt, enär någon serdeles prisförändring icke inträffat, hvilket andra talare här redan påpekat. Vidare har motionären såsom stöd för sin rättighet, att framställa sitt förslag, anfört, att spanmålen står i jemförelsevis lågt pris i de Ryska hamnarne. Motionärens skyldighet hade dock varit, att bevisa, det jemväl detta förhållande varit omöjligt att under motionstiden förutse, äfvensom att hvad han i den vägen i öfrigt upgifvit verkligen inträffat. Jag tror således, att motionären saknat all rätt att väcka denne motion, och då R. o. Ad. vid andra tillfällen visat sig som en sträng väktare öfver grundlagen, samt då fråga varit om remisser af motioner, för hvilka tillräcklig grund saknats, vägrat sådane, anhåller jag, att R. o. Ad. i full conseqvens härmed och i öfverensstämmelse med 56 § Riksd.Ordn. mätte lägga denna motion lill liandlingarne. Hr Hjärne, Harald:
Na anse vi, att det är af den yttersta vigt för affilrsverl-den, att de lagliga domstolarnes beslut i alla principfrågor blifva, såvidt möjligt, öfverensstämmande, så att derigenom bildas prejudikat till ledning för dem, som idka afftlrer. Med denna åsigt blifver det nödvändigt, att de domare, af hvilka handelssaker afgöras, skola vara bandne af erkända rättsregler och af högre domstolars beslut i liknande fall; och endast domare, som hafva blifvit undervisade angående lagens principer och tillämpning, kunna antagas blifva sålunda bandne. Vi befara, att köpmän skulle blifva allt för benägna att afgöra de frågor, hvilka komma inför dem (på sätt en del af oss hörda vitnen hafva sagt sig skola göra), enligt deras egen uppfattning om det rätta och lämpliga i det särskilda fallet, ett förfaringssätt, hvilket, i anseende till osäkerheten af deras beslut, oundvikligt skulle mångfaldiga tvistandet och, med detta lands vidlyftiga och invecklade affärsförhållanden, förr eller senare föranleda stor oreda. Handels-frågor böra, enligt vår mening, icke afgöras utan lag eller af män, som sakna särskild juridisk uppfostran. Af dessa skäl ftro vi af den mening, att det icke är lämpligt att i detta land inrätta handelsdomstolar, i hvilka köpmän skola vara domare. Men på samma gång vi äro fullständigt eniga derom, att en domstol med en köpman till ordförande eller i hvilken köpmän hafva afgörande röst skulle leda till oreda och osäkerhet i lagtillämpningen, erkänna vi lifligt de olägenheter, som otvifvel-aktigt måste blifva en följd af bristande sakkännedom hos den domstol, som har att döma i handelssaker. Vi tro graod finnas för klagomålet, att mål stuudom handläggas vid domstol (» Nisi Prius ») inför domare och jury, hvilka icke hafva den praktiska insigt om handel och af&amp;rer, som är nödig för dylika måls rätta bedömande.
Om man likväl till de utelöpande sedlarne lagger de rörliga actierna, som i Franska Banken när sorn hälst kunna ut - i86 Den 6 Julii e. m. fordra sedlar, får man nästan samma proportion, som i vår Bank, men den Franska utgifver blott sedlar på minst 5oo Francs; vår Bank deremot har fördelen, att vara den enda, som utgifver creditsedlar ända ned till skillings valeurer, på en yta af 3,800 qvadrat mil; att desse sedlar gå i Kronans uppbörd, och att dessutom äga en lånerörelse, som sträcker sig till alla Rikets orter. Jag frågar, hur det väl är tänkbart, att en sådan Bank behöfver mer än half valuta? Det är dessutom klart, att om, i samma stund sedlarne strömmade häftigare till, silfverfondens proportion förbättrades genom upplåningen af sedlar mot Bankens egna obligationer, kunde ingen stark påkänning äga rum. Friherre Rantzou bar till och med påstått, att en grundfond af 3 Millioner vore otillräcklig. För min del har jag aldrig förr hört talas om anskaffande af grundfond för en Bank, 160 är efter dess inrättning. Vår Bank hade vid dess stiftande en grundfond af 1,600,000 Plåtar, men hvartill den nu skall behöfva någon ytterligare grundfond, kan jag ej inse, då den icke är i någon nöd; ty, mine Herrar, vore här endast fråga om Banken och dess förmåga, men icke om hela samhället, så veta vi att, om Staten eller RiksgäldsContoret endast skulle lemna 1,800,000 R:dr i afbetalning på Statens skuld, är Banken i den ställning att kunna betala sina creditorer fullt upp, eller efter 4$ s^- cours, Den 6 Julii e. ro, * 187 och att den således snarare har en liten vinst, än den är i behof af någon ytterligare grundfond. Jag vill likväl frångå detta ämne, emedan jag vet, att många dervid fästat sig, och emedan jag anser saken oskadlig, hälst kommande Ständer icke lära underlåta att indraga grundfonden, då de finna den öfverflödig.
Men omkring detta räntans medelbelopp, hvilket den hittills iakttagna lagstiftning i de olika länderna må antagas hafva sökt gifva uttryck i räntans fixerande, eger alltid och oundvikligen en ständig vexling rum, på grund af skiftningarne både i kapitalmarknaden och i näringarne, eller hvad man kallar konjunkturen. Dessa skiftningar kunna icke af lagstiftaren förutses, än mindre förekommas. Det låter sig emedlertid icke göra att längre förneka deras tillvaro och oundvikliga inflytande på penningeräntan. Der konjunkturens förändringar äro beroende af verldsmarknaden, gör detta inflytande i hvarje land sig mer och mer gällande, i samma mån landets stigande handel och näringar gjort detsamma delaktigt i verldshandel!!. En sådan delaktighet utgör med rätta ett i alla delar af den bildade verlden eftersträfvadt mål, och, om icke så vore, skulle det i allt fall med hvar dag blifva omöjligare att intaga en isolerad ställning; men vid den fria täflan länderna emellan, som således mer och mer måste utveckla sig, låter det icke heller sig göra för något särskildt land alt i den del af lagstiftningen, som företrädesvis berör medlen för industriel utveckling, bibehålla inskränkningar, från hvilka de öfriga länderna frigöra sitt näringslif. Man skulle derige - 8 nom, hvad en bunden ränta angår, endast omöjliggöra tillflödet af penningar, då sådane nödvändigt behöfdes, utan att man dock kunde förhindra utflödet, då penningen annorstädes bättre betaltes, Det slags beroende länderne emellan, som handelsfriheten medför, Iean väl icke frånkännas alla olägenheter, hvartill må räknas det störande inflytande, som det ena landets politiska och ekonomiska rubbningar utöfva på det andra. Till de mångfaldigt öfvervägande fördelarne deremot höra, bland annat, både benägenheten och behofvet länderna emellan, att vid inträffande förlägenhet understödja hvarandra.
För liquiden af Statsdyllnads-summan och för bestridandet af Riksgälds-Contorets egna behof, eger lliksgälds-Contoret att i Banken ränte fritt begagna Creditiv tilf belopp af högst En Million (1,000,000) R:dr Banco, från den 1 September det ena å'et till den sista Junii det nästföljande, då de å Credilivet dragne summor alltid ovillkorligen skola vara, af inflytande medel, till Banken liqviderade. Baneo-Fullmägtige ega skyldighet alt, då Bankens ställning sådant fordrar, detta Creditiv uppsäga, dock ej förr än i sista rummet, och sedan andra utvägar blifvit begagnade. Sådan uppsägning leder till den påföljd, att Creditivet månadtligen, till den sista påföljande Junii, indrages till så stor andel, som motsvarar antalet af de för ereditiv-rätlighelens begagnande till sistnämnde dag återstående fulla månader, §. 52. Till fyllande af Riksgälds-Conlorets behof öfverlemna# det åt Fullrnägtige att, efter sig företeende omständigheter, emot Obligationer i Svenskt mynt, upptaga större eller mindre lån, att betalas vid anfordran, efter uppsägning eller på bestämd förfallotid, dock icke längre än femton (Y5) år från deras utfärdande. Fullmägtige skola företrädesvis söka begagna de förstnämnde lånsätten, som erbjuda förmenen af en lägre ränta; och får icke i något fall räntan öfverstiga fem (5) procent^ äfvensom icke heller rabatt å capitalet medgifvas. Femte Afdelningen. Serskilde Riksgäldskontoret gi/ne uppdrag. §. 53. Sedan Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag funnit godt lemna Hjelmare Canaloch Slussverks Bolag den försäkran , att eftergift och afskrifning af de låne-bidrag, som, enligt Rikets Ständers beslut vid 1818 och rSaS årens Riksdagar, med 700,000 R:dr Banco från Banken och RiksgäldsContoret till Hjelmare Canaloch Slussverks byggnad utgått, i handels# 20 Bil till Ståts-Utskottets Memorial N.-o 470.