Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det må nu härmed förhålla sig hur som helst, — fortfor han, då jag i min pinsamma obeslutsamhet alltjemt bibehöll tystnad. — Ni känner mina önskningar och afsigter, Agnes, jag skref till er mormor derom, men då jag fick veta hennes hastiga död just samma qväll som hon fått mitt bref, har jag icke velat infinna mig för att höra ert slutliga svar, förrän ni sansat er litet efter dödsfallet, som, oss imellan sagdt, icke måtte rört er mycket djupt. Nå väl, det är väl just icke nu en så lämplig stund för en dylik fråga, men får jag icke anse er såsom min fästmö och föra er hem till mig. — Nej! mr Merton, ni är mycket god, men, men ... — Nå, i det fallet skall jag återföra er till Aukwoodhouse, förmodar jag? — sade Merton stött. — Nej! Nej! ännu mindre detta, jag vill aldrig mera dit tillbaka. — Men hvart vill ni då taga vägen? Hvart ämnar ni er? Ni vill väl icke, att jag lemnar er här i mörkret på landsvägen? — Nej, ack nej! Men jag vet icke hvart jag ämnar mig, jag ville, jag ämnade ... — Jag hoppas att ni är vid full sans, Agnes? — afbröt Merton orolig och såg mig tveksamt i ögonen. — Låt mig åtminstone lyfta upp er i vagnen så länge, jag svär, att jag skall föra er hvart ni sjelf vill. — Har ni ingen bekant? Ingen af era qvinliga vänner, till hvilken jag kan komma, som guvernant, kammarpiga, hvad som helst; det var min afsigt, att söka en dylik plats. — Ah bah! Romangriller, flickidéer, jag har alls inga qvinliga bekanta, och om jag också hade det, huru vill ni att jag skulle kunna komma till dem med er och säga: — ”Se här, har ni en ung person, som jag hittat på landsvägen och som önskar blifva guvernant eller hvad som helst”. Var då en smula förnuftig Agnes, om ni icke vill stanna i er kusins hem, sedan mormor är död, så blif min hustru ännu i qväll, och Merton Hall är ert hem och er egendom.
Frih. Wirsen, Justitiaerådet Palmsvärd, t. f. Stats-Secret. Quiding. Först vid 1823 års riksdag, på samma 20 Januari, som nu blifvit märkvärdig genom denna fråga, yrkade frami. Gr. von Schwerin, att de i /ju §:n uppräknade personer, hvarken måtte få välja bänkmän, eller väljas dertill. Bland dem, som understödde en sådan mening, var äfven jag. Men på grund af de invändningar, som deremot gjordes, biföll Ståndet, utan omröstning, att bänkm:s-val hnge, på vanligt sätt, genast företagas. Endast Grefvarne von Schwerin och Horn Claes Fredr., Frih. Anckarsvärd och Hr Schönström reserverade sig deremot. Ingen af de omtvistade personerna valdes till bänkman. Vid den riksdag, som börjades 1828, förnyade Gr. von Schwerin, den 17 Nov., sitt förra yrkande om bänkm:s-valet och understöddes af Frih. Anckarsvärd. Sedan UtrikesStats-Ministern Gr. af Wetterstedt förklarat sig och de öfriga i samma ställning varande embetsmän icke kunna sjelfmant skilja sig vid deras rättighet, men deremot hoppas och förmoda, att ingen skulle välja på dem, biföll Ståndet, utan reservation, att bänkm:s-valet skulle på vanligt sätt företagas. Ingen af de ifrågaställde embetsmännen valdes. Vid i834 års riksdag talades ej om denna sak, och ingen af de omtvistade valdes. Det anförda visar, att de riksdagsmän, som år 1810 stiftade både Riksd:soch Ridd.-Ordn., förstodo4i §:n i den 1 II. 7 5o Den 21 Januari. förra så, att de nu omtvistade embetsman nen endast voro uteslutne från att blifva electorer och utskis-ledamöter. Men de valde och valdes till bänkman under 4 påföljande riksdagar.
Föredrogos ånyo. och biföllos Lag-Utskottets Betänkanden: N:o 30, i anledning af väckt motion om stiftande af lag för kompromissarier, och N:o 31, i anledning af väckt motion om bildandet af en Hof-rätt i Norrland. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: N:o 93, i fråga om åtgärders vidtagande, till förekommande af större eldskador inom städerna; N:o 94, i anledning af väckt motion om befrielse för Jönåkers härad i Södermanland från skyldigheten att hålla färja vid Qvarsebo; och N:o 95, i anledning af väckt fråga om beviljande af stapelrätt för staden Wadstena. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Stats-Utskottets Utlåtanden: N:o 102, i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet, N:o 50, angående ifrågaställd förbättring af soldaternes vid Södermanlands Regemente löneförmoner; N:o 103, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående ifrågaställd utsträckning af Nämndemäns rätt till skjutsoch traktaments-ersättning för syner och andra förrättningar; N:o 104, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående anslag af 12,000 R:dr till lindring i de kostnader. Carlskrona stad, till följd af kolera-farsotens härjande derstädes 1853, fått vidkännas; och N:o 105, i anledning af väckt motion om utbekommande af anmärknings-procent. Från Hederv. Bonde-Ståndet. S. D.
Vidkommande den inom orten allmänt rådande öfvertygelse om nödvändigheten och de ekonomiska fördelarna af den föreslagna jernvägs-kommunikationen, inhemtas af ett vid Bolags-bestyrelsens före sistlidna riksdag till Kongl. Majit ingifna ansökning om låneunderstöd fogadt utdrag af Elfsborgs läns södra Hushållnings-sällskaps protokoll vid årssammanträdet i Februari månad 1856, att vid sagde tillfälle den åsigt blifvit enhälligt uttalad, att, såvida ej en bibana komme att anläggas från Borås till stambanan mellan Göteborg och Stockholm, skulle innevånarne just i den del af nyssnämnda län, som gjort sig allmänt känd för sin industriela verksamhet, men hvarest jordbruket icke ens under ymnigare år kunde frambringa hälften af ortens spanmålsbehof, otvifvelaktigt hafva att motse en bekymmersam framtid, helst statsbanan komme att framgå genom de trakter af Skaraborgs län, från hvilka spanmål jemte andra lefnadsförnödenheter forslades till ifrågavarande landsort, men hvilkas produkter framdeles, sedan, genom den af Staten verkställda jernvägs-anläggningen ett beqvämare transportmedel för dem erhållits, sannolikt skulle komma att fraktas till Göteborg, Stockholm eller andra vid stambanan belägna orter, i stället för att, med större Stats-Utskottets Utlåtande N:o 160. 27 kostnad och tidspillan, föras på de djupa och backiga landsvägarna till Borås. Dessutom skulle de jemförelsevis svåra och besvärliga kommunikationerna såväl med de ställen, hvarifrån materialierna till ortens industri-alster hemtades, som med de orter der dessa sednare föryttrades, så fördyra desamma, att de i afseende på sitt pris ej kunde i verldsmarknaden täfla med annorstädes tillverkade dylika varor; hvilket naturligtvis måste inverka på företagsamheten och arbetsförtjensterna inom denna ort samt möjligheten för dess talrika befolkning att, utan behof af undsättning från det allmännas sida, kunna försörja sig.
Det är visserligen sannt, att dylika orättvisor kunna upkomma jemväl vid tillämpningen af den nu gällande giftorättslagen, och Utsk. har äfven anfört ett par exempel derpå; men icke blifva dessa orättvisor i den aldra ringaste mån mindre eller sällsyntare genom antagandet af Utsk:s förslag. Det missförhållande, som, enl. det första af Utsk. anförda exemplet, upkommer i det fall, att, vid ett äktenskaps ingående, den ena makan äger endast landtegendom och den andra endast stadsfastighet, inträffar ju i stället, om Utsk:s förslag antages, i det fall, att vid ett äktenskaps ingående den ena makan äger endast arfvejord på landet och den andra endast aflingejord eller stadsfastighet. Hvad åter Utsk:s andra exempel beträffar, så blifver ju i alla fall den ena makans rätt förnärmad, om den andra makan svekfullt fördöljer före äktenskapet åsamkad skuld, antingen han ådragit sig skulden genom fastighetsköp eller icke, ty all sådan' skuld skall, enl. lag, betalas af dens enskilda lott i boet, som gälden gjort. LagUtsk. säger sig icke vilja åt egendoms-förhållandet inom äktenskapet gifva karakteren af ett bolag; men minskas väl i ringaste mån detta förhållandes karakter af bolag derigenom, att en annan grund för beräkningen af lotterna, vid äktenskapets uplösning, fastställes? Eller vinnes väl, på sätt Utsk. tyckes förmoda, någon större gemensamhet i makars egendom derigenom, att den nu gällande giftorätten utsträckes till sådan egendom, deri den f. n. äger rum? En fullkomlig gemensamhet i njutningen och afkastningen af all makarnes egendom äger ju, enl. nu gällande lag, redan rum under hela den tid äktenskapet fortfar, och alla stadganden bon IX Mars f. m. X 56 om giftorätt afse vida mindre egendomens gemensamhet, än dess delning, vid äktenskapets uplösning. För att nalkas det eftersträfvansvärda mål, som föresväfvat så vä 1 Utsk. som motionären, måste man, enl. min tanke, välja en helt annan väg, än den Utsk. valt.
Genom ksrrtare tid pä Nybyggnads styldigketer som nu mera inrättas pä stenfot, bäde fastare och kostsammare än förr kunna de bästa Landt boer - Den 29 An gustf. 1Z89 boer bli ruinerade, hwilket jag med fleaHäradsRättenS Ledamöter soiu wid Husesyn warit nyttjade, fokt hindra, men swärighet därwid inträffat enär Aontracternc efter wanligbeten marat sa inrättade at Aboen skulle hälla Hus wid magt, vch Nybygga som Lag Stadgar , äswen efter samma föreskrift stänga, dikaoch häfda Jorden. Och hwarföre Lagen icke bör wara sä träng eller strang at den icke kan efterlefwas, eller fullgöras. Ärlig Byggnads skyldigheten plägar ock bestämmas wid Husesyner i penningar och äfrven för bristande byggnader och reparationer utföras en ödmjuk anhällan om gunstig rättelse i hwad som kan wara feladt. Har äran framhärda Högloft. Lag Utskottets Ödmjukaste tjenare Uettcr fernstom. Enligheten med Let til Riksens Högloft. Ständers Lag-Utskott ingifne Original intygar ^0/1. Friherre lll.TmiUon, cHail, tilkannagff at Allmänna BeswarSoch Oeconomie-Utskottct för det närwarande more i anledning af Herr iU.liOltil, Memorial syselsatt med ett ämne af nara gemenskap med detta, nemligen utlåtande öfwer Boställs och Hysesyns Ordning.
Utsk:t har derföre ansett sig böra gå en medelväg, och har föreslagit att fredsmilen skulle inskränkas till 1 mi! i stf. 3. Under förutsättning, att någon förändring kan vara af tidsförhållandena påkallad, och såsom ett varsamt tillmötesgående af deras kraf, hemställer jag att R. o. Ad. ville till Utsk:ts förslag i detta hänseende benäget lemna sitt bifall. Gr. Liljencrants: När jag sista gången hade ordet, nämnde jag att jag ansåg de punkter, hvilka hittills utgjort föremål för öfverläggning, egentligen angå städerna, och den nu ifrågav:de mest röra landsbygden, hvarföre jag äfven ansåg mig kunna och böra försvara landtbefolkningens rättigheter i detta fall. Jag tror således, att jag ställt mig till efterrättelse hvad de siste värde talarne yttrat, då de sade sig tala för landtbe - 216 Den 13 Juni e. m. folkningens bästa. Vore det väl en fördel för landtbefolkningen, att landthandlande finge slå sig ner hvar sorn helst å landet, då hade de rätt, men nu är förhållandet alldeles motsatt. Man har anfört att det kunde vara mycket betryggande för städerna, om landthandlanderna voro tillbakaskjutna från dem åtminstone 1 mil. Detta vill jag icke förneka, men det är icke för städerna jag strider, utan för landtbefolkningens rätt. För 10 år sedan hade man, när man for på vägarne, som omge Stockholm, den lyckan att på hvarje fjerdedels mil träffa på en krog, och den stora delen af vägfarande allmoge, som hade något i kassan, måste nödvändigt göra ett besök på hvar och en. Så kommer det äfven att tillgå, om landsbygden blir öfversållad med en mängd landthandlande, ty då skola alla, som fara förbi en sådan persons bod, stiga in och se hvad han har för vackra saker att bjuda på, hvarutaf jag tror att kassorna icke må synnerligen väl. Jag vidblifver mitt förut i frågan framställda yrkande. Gr. Hamilton: Den åsigt, jag vill förfäkta, har visserligen redan i Hr Nordenfalk funnit en vältalig försvarare, men sedan han yttrade sig, hafva framställningar blifvit gjorda, i anledning af hvilka jag nu ber att få anföra några ord.
Nya teatern måste följa med, måste också visa ben, bättre ben, mer utbildade ben, måste sjunga sitt lahitt lahej, och så får man, bredvid det stora och berömliga, det andligt lyftande och frigörande, en helt då-lig genre, till och med le genre canaille. Detta kan aldrig undvikas vid en enskild och utan • offentligt anslag arbetande teater. Den teatern måste lefva — anser sig åtminstone hafva den skyldigheten — och kan ej lefva på bara det goda och ädla. Vår teaters framtid ligger således icke på Blasiiholmen, utan mellan Gustaf Adolf och Karl den tolfte, dit n. v. kungl. Dramatiska teatern en gång bör flyttas, icke för att köras ihop på den scen, som nu är den lyriska och högdramatiska (aj! ), utan på en särskild i den tillbyggnad som förr eller senare måste göras vid operahuset. Ber ligger den svenska sceniska konstens framtid. Dit måste teatervännen rikta sina blickar. Men innan något der kan göras på fullt allvar har sannolikt mycket annat tilldragit sig. Den stora katastrofen har kanske inträffat, den som hotar redan om ett år och hvilken icke ens en landssekreterare kan förekomma, vore han också lika modig som den nye öfverintendenten. Men äfven om Ragnarök kommer och förgör den gamla teaterverlden, så måste dock en ny verld uppstå — Sverige kan icke vara utan en nationalteater, en sådan på fullt allvar och icke en som är blott en utväxt på hoflifvet och som hemtar sin näring af kungligheten. Låt Ragnarök sopa bort det gamla och murkna, men glöm sedan icke attbygga det nya på den enda grund som eger bestånd — konsten. Hade den kungl. teatern förut tänkt på detta, så skulle icke den trassliga » teaterfrågan » någonsin hafva uppstått. Nu fordras långt större krafter än förut varit af nöden, ty nu måste allt göras om från första början, och dit hör, såsom redan sagdt, i främsta rummet att grundligt och samvetsgrant utbilda fullt konstnärliga skådespelare samt icke längre nöja sig med mer eller mindre t&amp;langfulla dilettanter och ensidiga autodidakter. Dilettantismen hotar nog också en annan sida af våra konstförhållanden, de bildande konsterna, men der finnes dock en fast grund i vår konstakademis undervisning.
Man har sagt att bruk i allmänhet äro högst taxerade och att på dessa skulle falla en stor tunga i jemförelse med jordegendomar. Om en dylik ojemnhet i taxeringen förefinnes, så lärer sådant väl icke hjelpas endast derigenom, alt bruken slippa fjerdingsmans-bestyret, om samma ojemnhet i det liela fortfore och följakteligen vore det väl genom förändringar i bevillnings-förordningen, som rättelse i beskattningen å bruken skulle åstadkommas. Om således Frih. af Ugglas hade rätt ang:de brukens för höga taxering, så kan detta likväl icke rättas vid närvar, tillfälle, utan när Bevilln:s-Förord:n förekommer. En annan talare, Gr. Sparre, har sökt visa alt stadganderne om fjerdingsmännens tjensteåligganden f. n. äro olämpliga, ja till och med orimliga. Det är visserligen möjligt att den värde talaren deruti har rätt; men om så vore, är det dock något annat, som han dermed har bevisat, än att andra förut derifrån befriade egendomar, verk och inrättningar icke böra deltaga i bestyret; ty om det är orimligt att de hemman, som äro underkastade fjerdingsmans-bestyret skola ensamt utgöra det, så blir detta ändå mera obilligt och orimligt, ju mera sorn lägges på fjerdingsmännen att bestyra, så att om Gr:n har rätt deruti, att stadgan ang:de fjerdingsman ålägger fjerdingsmännen alltför mångå bestyr, så är detta just ett bevis till för billigheten af Utsk:s förslag. Vi hafva nu att afgöra, hvilka skola deltaga i fjerdingsmansbestyret. En helt annan fråga är den, huru mycket fjerdingsmännen skall bestyra. Kan Gr:n visa, att han bör bestyra mindre än nu, att den n. v. stadgan är olämplig, nåväl! så må sådant ske; men icke bör den saken hindra den nu under öfverläggning varande frågan.
Hans sinnen slog hon i sådana trolldomsband, att för Asgard var intet annat val än att se Fröj tvina bort och dö eller att gifva samtycke till ett äktenskap, som måste varit Njord själf ovälkommet, och där bruden måste köpas med Asgards yppersta skyddsmedel: Valandssvärdet. Mot gudarne och människorna var detta anslag riktadt, men främst mot vanerna. Oden väntade fördenskull, att desse ej skulle göra sak af bestraffningen, som Gullveig senast undergått, ehuru han kunde medgifva, att asarne därvid gått för hastigt till väga. För Fröj måste det varit hårdt att öfvervara denna rådplägning, eftersom den kärlek han hyste till Gerd här var föremål för undersökningar, som ej kunde annat än gräma honom. Också hade öfverläggningen icke räckt länge, innan han framlade sitt och de andre vanernas käromål i denna sak. De hade beslutat fordra böter af asarne för det på hans svärmoder gångna dråpet. Oden skulle väl utan tvekan medgifvit, att han och hans söner vore till böter förfallne, och att han, oaktadt den höga ställning han fått i världen, borde erkänna sig skyldig och gifva billigt vederlag, om icke den tyngsta betänklighet vidlådde ett sådant medgifvande och gjorde det farligt. Bland slägterna i Midgard kunde blott allt för många uppfatta sakens utgång så, att asarne ej skulle gifvit böter, om de icke erkänt som en förbrytelse, att de dödade henne, som spred de onda runorna, uppfann den onda säjden och är första upphofvet till alla nidingsdåd i Midgard. Huru skulle människorna sedan skilja mällan godt och ondt? Oden, såsom världens styresman, lagarnes handhafvare och människornas fader och konung, måste ur denna synpunkt se målet. Han med sina söner ville fördenskull icke gifva de af vanerna begärda böterna. Men likväl var det en helig, af Urd gifven, af Oden stadfäst lag, att frändedråp skall af närmaste fränder hämnas eller ock af gärningsmannen böter gifvas. Vanerna hade begärt böter för fridens skull, emedan utkräfning af hämd skulle medföra de största olyckor för alla.
En annan fråga är, huruvida, såsom K. M. föreslagit, man bör låta dessa medel vid hvarje särskilt skola samlas till en byggnadskassa, som endast skulle få användas till de nybyggnader och reparationer, som vid skolan voro behöfliga. Härom kunna tankarne vara delade och vi hafva hört olika åsigter i detta afseende uttalas. För min del instämmer jag i Frih. Armfelts yttrande. Likasom denne talare, tror äfven jag att det vore lämpligast, om de små belopp, som utgå inom hvar och en af de mindre skolorna, samlades uti stiftskassan. Utdelade uti många små byggnadskassör, skulle dessa medel blifva alldeles otillräckliga för de ändamål, hvartill de äro afsedda, då de deremot, samlade uti stiftskassan, ganska väl skulle förslå till de behof, som af stiftsstyrelsen, hvilken synes vara bäst i stånd att bedöma 4etta, ansågos vara de mest trängande. Emot detta förslag har blifvit anfördt, att man af gammalt haft den erfarenhet att det varit stiftsstadens läroverk som företrädesvis, om icke uteslutande, dragit nytta af skiftskassan. För min del tror jag att orsaken dertill varit att man förut knappast haft några högre elementarlöroverk, utom de som voro belägna i stiftsstäderna. Det synes mig vara ganska lämpligt att de medel, som insamlades vid skolor, hvilka icke behöfde använda dem, kunde begagnas för byggnad eller reparation vid en annan skola inom stiftet, hvarest en dylik byggnad vore af bebofvet påkallad, och jag hyser intet tvifvel att icke stiftsstyrelsen skulle finna sig föranlåten att använda dem der de bäst behöfdes, utan att genom partiskhet för stiftsstadens skola gifva anledning till missnöje. På dessa skäl instämmer jag i det af Frih. Armfelt framställda yrkande, men skall, om ett omedelbart afgörande af frågan i denna riktning skulle möta svårigheter, icke motsätta mig en återresniss. Frih. af Ugglas: Det är möjligt att K. M:s mening varit att med dessa medel förstärka stiftens byggnadskassör, ehuru den K. Proposm icke uttalar sig fullt tydligt derutinnan. Genom H. VI. 8 ili Den 24 Augusti.
Men enligt det förslag till gemensam tanke, som här blifvit af Hr Munck af Rosenschjöld framstäldt, skulle komministrarne icke komma att rösta tillsammans med kyrkoherdarne, icke eller öfrige prester inom stiftet, hvilka äro dels obefordrade, dels innehafva mindre presterliga lägenheter, ej eller läkarne, utan det vore endast ifrågasatt, att sådana elementarlärare, som för sina befattningar åtnjuta presterlig befordringsrätt, skulle komma att jemte kyrkoherdarne rösta, och då förslaget inskränkes på det sättet, blifva kyrkoherdarne i alla fall det öfvervägande antalet, så att allt hvad som här omtalts skola hända, eller att ingen kyrkoherde t. ex. komme till riksdagen, skedde då till följd af kyrkoherdarnes egen fria vilja, efter de utgjort majoriteten vid valet. Då Hr Printzenskölds yttrande således synes grundadt på ett misstag, vågar jag fortfara i min anhållan. Hr Printzensköld; Det vore ursäktligt af Gr. Lagerbjelke, om han anser att något misstag i min upfattning af Hr Munck af Rosenschjölds förslag legat till grund för min framställning, men jag får förklara, att så icke är; jag vet alltför väl att Hr Munck af Rosenschjöld icke vill inrymma läkare i PresteSt:t, men deremot vill han inympa ett annat element, nemi. elementar-lärarne, och jag tror icke att kyrkoherdarne med denna inblandning blifva belåtne. Jag anser dem ega rätt att rösta för sig, och de nya elementerna må rösta för sig, de må ega presterlig befordringsrätt eller icke. Ännu mindre tror jag, att på de skäl, Hr Munck af Rosenschjöld anfört, man kan bereda framgång åt saken inom Borgareoch BondeStm; det vissa är att den går igenom hos PresteSt:t, då deras rätt är både billig och rättvis. Hr Munck af Rosenschjöld: Hr Printzenskölds yttran den, särdeles då han först hade ordet, synas gå ut på att göra nästan alla förändringar af grundlagen, åtminstone hvad represen - 348 Den 27 Juni e. ru. tationssättet angår, omöjliga.
förliållandem i v&amp;rt land, franidrax exempel hemtade nr det dagliga lifvet omkring oss - exempel, hvilka s dock endast äro synliga ' tecken af ' en dold osedlighets lavaström, som genomflyter hela samhället och alla dess lager ocli förbränner statens och folkets lifsliraft D. För sin personliga del hyser motionären den ' åsikten, att verklig bot inot det onda endast kan vinnas på moralisk väg, därigenom att den sedliga opinionen reser sig och kraftigt sö- ker motarbeta detsamma. Men lika s a m t som det torde vara, att ett moraliskt ondt endast]; an utrotas på moralisk väg, och inorallagen och den borgerliga lagen ej Iiunna helt samman falla, lika visst kan cloclc lagen sättas upp som värn mot eggel-. serna till osedlighet, och den kan, såsom af ny1: terhetskainpens historia frarngar, vara af största betydelse för iitveclilingen af ' en moralisk opinion. D ~ r p å genoing&amp;r niotionären de paragrafer i var svenska sedlighetslagstiftning, som liräfva åtskilliga näimme förtydliganclen och tillggg för a t t kmpa sig efter nutidens rättsnppfattning och hvillias omarbetning torde vara af nöden. Dessa punkter beröra bl. a. skydd för så väl den unge gossen som den unga flickan, d. v. k. utmönstring ur lagen af alla iittryck och bestämmelser som strida mo t den 9zahcriiga 9~zorccZis7in lil~stiillighetm mellan 7cölzei Vidare förhållanden rörande de utom d-tenskapet födda. barnen, om den legaliserade osedligheten, inskränkning af de lägre teatrarnes och variktkernas verksamhet, förbiid mot spridning af tryckalster och målningar, som s t a sedlighetslränslan o. s. v. Detta i d l r a största korthet en sammnnfattixing af ' den. till vår riksdag inlämnade niotionen '! '). A t t clensainma p&amp; det likiigaste skulle Beröra kvinnaii, med Ilvars vara eller icke vara i moraliskt hänseende den sh iiiira sammanfaller, är naturligt.