Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om denna redan belägges med ett strängt straff, så må det vara möjligt att bestraffa utmaningen; men då, såsom nu är fallet, med uphäfvandet at duellsplakatet, förolämpningen icke bestraffas, — ty utan att vilja inlåta mig i något strängt bedömande af nuv;de lag, så veta vi alla, att straffen för förolämpningar äro öfverdrifvet små, nästan inga — kan med skäl mycken tvekan upstå ang:de lämpligheten att alls stadga ansvar för utmaning. Åtskilliga främmande lagar hafva också icke något sådant straff, och hos dem, som det hafva, finnes alltid tillagdt det stadgandet, att ansvaret för utmaning bortfaller, då utmaningen återtas och den ej eller kommer till fullbordan. Och, Mine Hrr, om jag vill förekomma envigs fullbordan, hvilket egentligen är det, som lagen hör bestraffa, så är väl bättre att låta ansvaret för utmaningen bortfalla, då jag åtrar mig, än att bibringa den, som gjort utmaningen, den öfvertygelse, att om utmaningen går i fullbordan, blir han straffad något strängare, men om han drar sig tillbaka, så blir han i alla fall straffad med fängelse; ty han fullbordar då naturligtvis sin påbörjade förbrytelse. Jag ber att få erinra, att vid beredandet af det förslag, som ligger till grund för ifrågav:de, hade Lagberedningen, såsom mig synes, på välbetänkta skäl uteslutit allt ansvar för utmaningen, och vid föredragningen inför Högsta Domstolen yttrade 2:ne af dess ledamöter följande: »Vid betraktande af de grunder, LagKomitén utvecklat i motiverna för dess lagförslag, i hvad angår dueller, synes det icke vara sannolikt, att redan det ansvar, som kunde stadgas för utmaning och dess antagande, skulle ega någon verkan att förekomma sådana envig. Det strängare ansvar, som, i mån af följdernas beskaffenhet, utsättes för fullbordadt envig, skulle väl mera väsendtligt afskräcka från dessa företag, än det mindre ansvaret för utmaningen. I de flesta fäll torde, såsom LagKomitén erinrat, motivet till sådana utmaningar vara långt ifrån klandervärdt, fastän lagen måste förbjuda dylika företag. I blotta upsåtet ligger då icke något, som nödvändigt påkallar straff.
"endoAt om någon ändring i Lontr.iQ^rns med Nådigt tilstand stulle finnas nödig, densamma bör af Rustoch Nokehallarne gillas och antagas a en almän sammankomst, utlyst z:ne wcckor förut, sedan det nya Förstaget bliftvit a Predikstolarne uplast Sex mannder förr an Allmänna Stämruan inträffar, och en Kungörelse, ordagrant innefattande Förstaget, z:ne manader före bemalde Stämma blifwir a nyo upläst;" warder der för öfrigt uri öckemormlet bestämdt, huru med Rusteller Rotehailarne uri hwarje LompÄ^nie emellan LomxgAEus Rorhallare, samt stureligen til den allmänna sammankomsten Fullmägtige borde utses och öfwerenskommelse träffas; derwid dock wid ingendera sammankomsten, (Landshöfdingen undan, tagen, som wid den allmänna flukeliga stulle föra ordet, ) ingen hwarken Livil eller Mlirair Embetsman - z64 Den 8 Mars. man singe wara närwarande eller talan föra, om han ock an sjelf wore Rusteller Rotehållare.
J j? ( ^ Kongl. Maj:t bär, jemte Nådig■ Skrif-1 5* veise af den i3 sistlidne Februarii, låtit / t; aflemna ej mindre General-Tull-Slyrel^ Sens Förslag till förnyad Taxa för Tullstfgifterna å inkommande och utgående General-Tull-Styrelsens Förslag. 16 Bevillnings-Utskottets Betänkande N.-o 27. varor, iin äfven Kongl. Commerce-Collegii underdåniga Betänkande i samma ämne jemte Protocoll öfver de företräden, hvartill samtlige Stockholms Ilandelsoch Fabi iks-Societeter inför bemälte ^ Collegium varit kallade.
Akt deremot en swag Regering aldrig stall yrka något, som möjeligen kan möta motstånd, eller ock snart afskräckas att fordra någon werkställighet ä den befallning, som blifwit gifwen; men dä nllwaretsen af detta stadgande förnämligast mätte härleda sig frän den afsigt, att förhindra en egenmäktig Regent ifrän öfwerträdelse af Rikets grundlagar, torde jag fa underställa Högloft. Ridderstapet och Adelns uplyssare pröfning, huruwida icke den Regent, som anser sig äga kraft nog att befalla en algard, stri, dande emvk tydlig lag, icke till detta första inbrott i samhälls-contractet, lagger etl annat, det, att till werkställighet befordra sin gifna befallning. Jag är den förste som erkänner de rena afe sigker, hwilka ledt de Herrar och Män, som i Regerings, Den 15 Augusti73Z geringsformen infört och bibehållit detta stadgande; jag tror ästven, att ej något tillfälle gifwes, dä en lugn och fördomsfri pröfning samt en ömsesidig aktning för skiljaktiga meningar, i högre grad bör ligga till grund för rädflagen och öfwerläggningarne, ön dä styrelse-former böra af en lagstiftande församling till sitt marde bedömmas. Men dä, med de anmärkningar jag nu arnar anföra, min enda afsigt ar, att offenteligen tillkännagifwa min enskildt mening, utan anspråk, akr wilja werka pä andras öfwertygelse, tror jag mig, ä ena sidan, hafwa upfyllt min pligt, och förwäNtar, ä den andra, wänfkapsfulla uplysningar öfwed möjliga misstag.' I 38 §> af Regerings-formen stadgas:
ÖFVERSTEN. ÖFVERSTEN (med satirisk artighet). Jag klär mig så gerna lika enkelt som jag lefver. Er lefnad har visst inte varit så enkel tvärtom ganska invecklad. Herr öfverste, när skola edra smädelser en gång tystna? I grafven, der allting tystnar. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN. O, den som låge djupt dernere! GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. I familjgrafven vid min sida? min älskande hustru menar? Är det inte så Det är inte ädelt af en fångvaktare, att håna sin fånge. Ni längtar efter frihet? Har ni då inte varit så fri, som en qvinna kan få vara? O, hvilka marter! Och ändå har jag icke mod, att bryta bojorna. GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN. Men låt oss tala om balen, ty vårt korta lif, det går ändå som en dans. En dans på rosor. GREFVINNAN (med tonvigt). När man dansat rosorna till stoft, så har man ingenting, som afväpnar törnet. O, min Gud! Du straffar hårdt en brottslig qvinna! Jag såg i går en charmant gravyr, som jag vill förära er, och som föreställer den botfärdiga Magdalena. Herr öfverste, tystna dock en gång med ert hån. Tänk, om jag skulle afslöja er för verldens ögon. Så vunne ni ingenting derpå, ty hvad som för qvinnan är ett outplånligt brott, det är för mannen ett litet romantiskt äfventyr, ett litet svaghetsfel, som... Så dömmer verlden, men huru dömmer Gud? Man går först till underrätterna, innan man vänder sig till högsta domstolen. Så är bruket, man tar seden dit man kommer, och efter vi nu ha kommit hit i verlden, så ser ni hvad klokheten bjuder. Måtte aldrig era sofismer svika er, när en gång verlden sviker. Och måtte de falska tröstegrunder, GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN.
St, med bifall till E. K. M:s Nådiga Proposition, heslutit, att dessa Verk må betraktas såsom Fabriks-inrättningar, deraf årlig bevillning bör erläggas; hvarom alltså, nödigt stadgande i Bevillnings-Förordningen bör intagas. I sammanhang härmed hafva R. St., jemväl skolat, med anledning af hos R. St. väckt fråga, i underdånighet anhålla om utfärdande af den Nådiga föreskrift, att, då. flera enstaka Mjölqvarnverk på ett ställe sammanbyggas, någon ny skattläggning icke må ©ga rum, så vida dessa Qvarnar äro inom samma hemmans område belägna, samt förut varit skattlagda, eller flera pär qvarnstenar icke insättas, än de, som förut i de åtskiljda Qvarnarne varit begagnade. Rikets Ständer framhärda etc. Fxp.-TJtsk. Förslag till und. Skri/v. No 464. n N:o 4.64, Uppl. O. godk. hos Ridd och Adeln' d. 16 Mars i83o» Preste-Ståndet d. 17 ~ — Borgare-Ståndet d. 17 Bonde-Ståndet d, 17 Rikets Ständers underdåniga Skrif velse;A i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss uppå Direetionens vid Södertelje Canaloch Slussverk underdåniga ansökning em fortfarande understöd för Canal-Bolaget af allmänna medel. S. A. K. Genom Nådig Remiss af den tcj November 1828, liar E. K. M. behagat att till R.. St:s Stats-Utskott öfverlemna en till E. K. M. af Directionen vid Södertelje Canaloch Slussverk ingifven underdånig ansökning, att Bolaget ännu någon tid mätte förunnas understöd af Statsmedlen, så att det måtte beredas en billig afkomst af sina medel och kunna underhålla Canalen medelst afsatt a lidet af en fond till dess underhåll. Af denna ansökning inhemtas, alt Bofaget på det sätt fullgjort det af R. St, vid 12 Exp.-Utsk. Förslag till und. Skri/v.
Den andre: kandidat till akademisk docentur och uppgången i författandet af specialafhandlingar. Den tredje: fournissör för «aktade« blad i följetångafdelningen. Och, sedan nivån sänkts passande, invasion af en här i kjortel och penna! Parnassen upplåten till förlustelseoch marknadsplats åt vulgus och Eva. Summa summarum: de literära småhandlarne och lumpsamlerskorna frodades, – och literaturen dog. Och razzian gick vidare: De gamle alltså? Hur såge väl de ut nu, just de män, med hvilka han ätit middag samman den der minnesvärda dagen? Truls gick liksom i ett panorama och kikade in genom det ena runda glaset efter det andra; – och han fann, att allt var bara måladt papper. Der var skalden t. ex.: hvad var väl han? En hvardagsindividualitet, utan en enda ny och stor tanke, med alltjemt trängre vyer, alltjemt mera tydligt afpuppande sig som en kälkborgare, hvilken promenerade sin innehållslöshet på trivialiteternas allfarväg och pensionsflickdrömmarnes gröna stigar, – en fet poet från punschens århundrade, nödtorftigt draperad i gammal-isländska plagg och till på köpet åkande efter sin Pegasus i en skånsk gumpakärra på en väg i stenpåkörningstiden (så arkaistiskt och knaggligt lät hans poesi), samt tillplattande det skånska lynne, hvilket han särskildt företrädde, under sin andes elefantfötter. – Och den? Och den? Och den? Han hade gjort en religion af det som var hans naturborna disposition, af sitt tomma svärmeri, sin midtpunktslösa entusiasm – en religion med hela en sådans ofördragsamhet och alla dess dogmer –, och hade gjort sin folkhögskola till en härd för sin egen konfusion, agiterande samtidigt för politiskt vensterdöme och för Wirsénsk pietism, drifven än hit af den «folkliga» rörelsens slagordssvada och än dit af den religiösa känsloduselns väder. – Och X.? Och Y.? Och Z.? Ja, han, som begynt med att svärma för kraften
Och det var ungerskt, rhenskt, bourgogne och vin de Cap. En punschbål af smaragd än mera prakten ökte: Den var som Björkfjär’n vid – hvad lukt den kring sig spred Ty våra bålar här betyda ingenting ” ”Halt nu, kära Maria!” yttrade mannen med en öfverhandtagande mattighet. ”Vi ha nog för det här numret. Jag hör dessutom lilla Carolina, min älskling och din afbild. Ack, måtte lyckan icke alltför styfmoderligt handla mot något af våra barn – men skönheten är en så blottställd egendom.” Den lilla tjusande dam, om hvilken fadern talade – fjerde barnet af fem – kom nu inhoppande och störde samtalet. Och kanske var det kapten Lannerstjerna förbehållet att kasta en siareblick in i framtiden, ty han smålog så som de göra, hvilka se glada syner. Den följande lördagen kom veckobladet ut, förstärkt af några tillfälliga småroligheter, förskrifvande sig från apoteksklubbens ”bond-repertoir.” Men ehuru subskriptionen steg, ja ehuru staden skulle hafva subskriberat på det allra magraste blad, endast det kommit ut – ty hur älskad var ej redaktören – så kunde det endast uppehålla sig ett par nummer ännu. Några veckor senare var det en stor sorgdag inom staden. I det lilla rödmålade huset vid Smedklefven hade de röda balsaminerna fått lemna rum för hvita lakan – och nu var det icke blott golfvet som var granrisadt, utan der gick en lång bred väg fram, der det gröna granriset lyste mot hvita snön, och på den gröna vägen syntes svarta vajande flor och många svarta gestalter. Ingen hade hört, men alla anade huru många ömma och heliga ord, som före den jordiska skilsmässans början blifvit utbytta mellan dessa båda ömma och trofasta makar, hvilka bevarat sin kärlek ren och skär intill det sista. Väl lemnade han henne, såsom det tycktes, ensam med barnen i lifvets stormar, men han litade på att stormarne skulle mildras af honom, som ömt skyddar lammen på den stenbundna jorden och fåglarne under himmelens fäste. Det var den 15 januari 1797 som Johan Magnus Lannerstjernas ande flydde till urhemmet.
RättegångsBalken, i frågan om val af Nämndemän samt extra Nämndemäns tillkallande. 2:0 Angående tiden för bevakande af mål sorn i HofRätten öfver Skåne och Blekinge göras anhängige, eller derifrån till Kongl. Maj:t i underdånighet fullföljas. Föredrogs å nyo Kongl. Maj:ts den 10 sistledne April aflåtne samt den 7 dennes eftermiddagen på bordet lagde Nådiga Skrifvelse till Riksens Ständer, med öfverlemnande af Förordningen den 12 Februarii 1820 emot Lurendrägeri och Tullförsnillning, uti hvad angår de derstädes stadgade straff och ansvar. Herr von Hartmansdorffj August: Uti den ifrågavarande Nådiga Skrifyel§en? är det Den 12 Maji et ni. 327 öfverlemnadt åt Riksens Ständer att yttra sig öfver de straff, som blifvit påbudne i Luren-^ drägeriFörordningen af den 12 Februarii 1820; men det är ej taladt om enahanda pröfning af de lika beskaffade straff, som äro ålagda genom SeglationsOrdningen af samma dag. De äro dock lika hårda som de förra. Således stadgas: i 2 §. af sistnämnde Förordning, att med Fartyg under i5 lästers drägt, ej får utföras andra, än Rikets egna producter, eller införas andra än de där alstras på inlastnings-orten, vid vite af 5oo R:drs böter, samt förlust af Skepp och Gods. I 5 §. förordnas att Skeppare som tager annan än utstakad farled skall böta 5oo R:dr, eller arbeta 9 månader på Kronans Fästning. För öfrigt tillämpas i vissa fall både på Skeppare och Lotsar de emot Lurendrägeri och Tullförsnillning stadgade straff. Också hafva vi nyligen i Tidningarne sett exempel på huru olyckligt det gått med en Skeppare vid namn Schalien , som utifrån infört varor till Dalmar på för litet fartyg; och jag har hört, att en Lots, för någon seglations-förbrytelse skall sitta på Waxholms Fästning.
Härvid har nu blifvit anmärkt, att denna brcfbefordringsskyldighet, som redan är nog betungande, lätteligen kan. i anseende till förenämnda lagbuds allmänna och O O ' . i /» i • obestämda form, genom missbruk af vederbörande förvandlas lill en för klockarne olidlig lunga. När dertill tagits i betraktande, att anledningen lill delta kyrkolagens bud, en långsam och osäker postgång, icke numera, sedan ändamålsenliga författningar i detta afseende blifvit vidtagna, förefinnes, så har det ansetts, alt ifrågavarande stadgande kunde upphäfvas, om Preslerskapet i stället tillädes fribrefsrält för dess embetsskrifvelser; och har derföre blifvit alternativt föreslaget, antingen att ofvanberörde stadgande måtte alldeles upphäfvas och den ifrågavarande brefbefordringen ordnas sålunda, att bref, cirkulärer och stamböcker, som från Kongl. Maj:t ankomma till Domkapitlen för att Preslerskapet delgifvas, måtte medsändas och åtfölja Kongl, Maj:ts och Konungens Befallningshafvandes andra kungörelser, samt Paslorerne för öfriga embetsskrifvelse:- erhålla fribrefsrält; eller att närmare måtte bestämmas och förklaras, hvad och huru mycket£det åligger klockaren att såsom postbud till vederbörande befordra. Rikets Ständer hafva i afseende pä anledningarne till de i delta afseende inlupna klagomål inhemta!, att i åtskilliga stift grundade skäl lill sådan klagan förekommit, men alt deremot i andra stift denna angelägenhet blifvit sålunda ordnad, all brefbäringsskyldigheten derstädes utan knot lordrages. Af delta förhållande hafva Rikets Ständer troll sig kunna antaga, alt de anmärkta olägenheterna mindre bero af lagbudets innehåll än af dess tillämpning.
Jag anser för en pligt att upplysa, i händelse någon ej skulle känna be-, loppet af den återstående fonden, att det utgör circa 500,000 Riksdaler; att det är derom vi nu gå att fatta beslut, och att det ej synes löna mödan att vägra en så obetydlig summa, för att tillfredsställa en, möjligen oriktig, men dock teinligen allmän opinion. Herr von Hohenhausen •. Jag instämmer med Herr Hjerta, och tror, att då fråga icke* är om anslående af någon ny summa, utan blott om fortfarande af en redan beviljad, samt då den i alla fall skulle utgå till Allmänna Magazinslnrättningen i händelse af missväxt, bör man icke undandraga sig att i detta fall gå BondeStåndets önskan till mötes. Herr Rofenblad: Icke summans storlek^ utan principen, har bestämt mitt yrkande å afslag af första alternativet. Men då pluraliteten tyckts dertill bifalla, så, i händelse ingen annan begär votering, skall jag för min del inskränka mig till att på detta sätt tillkännagifva min reservation. Herr Grefven och LctndtMarJkalken för - 6f§ Deri 13 September e, m. nyade dess till bifall å första alternativet i 22:dra punkten förut gjorde proposition. Ropades starka Ja, jemte några Nej. I anledning hvaraf Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att som, efter livad han tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, propositionen blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen. a3:dje punkten: De Capital-af betalningar, hvilka från och med nafta års bor/an inga a Bankens fårJkilde, emot fajiighetspant utldnte. fonder, böra till ny utlåning emot pant af fastigheter på landet utgijvas-, dock fa, att icke öfver 2000 Riksdalers Banco belopp må till famrna låntagare utgifvas. Herr Hjerta:
Inom det Yällofl. Borgare-Ståndet har Herr Christ. Beckman, genom Memorial, som till Stats-och Banco-Utskotten blifvit remiteradt, framställt Interessenternes , uti Röna Koppargrufva i Östmarks Socken af Fryksdals Härad och Wermelands Län, anhållan om ett BancoLån stort 10,000 R:dr Banco till bestridande af de oundgängeligaste kostnaderne för ett fortsatt bedrifvande af arbetena vid omförmälde Koppargrufva, hvilken, så i anseende till den särdeles rikhaltigheten af hiltils derstädes upptagen malm , som andre dervid förekommande omständigheter syntes lofva betydlig, så allmän som enskild, fördel af anläggningen; hvaremot Interessenterne erbjudit sig , att till säkerhet för ett dylikt Lån, lemna Inteckning i fast Egendom, samt erlägga 4 Procents ränta och 2 procents årlig afbetalning å Capitalet. Förenade Utskotten, som uti tillförene afgifvet Utlåtande, angående Fastighets-och Betcinkanden. Odlings-Lån, bilagdt Utskottens Belänkande rörande Finance Regleringen, hemställt att utlåning emot fastighets-pant å nyo må komma att ega rum af det som i afbetalning å de äldre Fastigliets-Lånen årligen inflyter, och, såsom vilkor för denna utlåning äfven Alternativt föreslagit enahanda vilkor, med dem, hvilka för Lånet till Röna Koppargrufvas Interessenter blifvit hegärde; hafva, då Utskotten ej kunnat fatta bemälde Interessenters erbjudande af säkerhet, genom Inteckning i fast Egendom annorlunda, än såsom afseende andre
Majit dervid insett, att den i allmänna Lagen föteskrifne-tid för fullföljande i Götha Hof-Rätt af vad och besvär emot de i nämntle Län ilskaper Varande Linder-Domstolars beslut, ar längre an sotn erfordras i 718 Proposition om förändring i Rätteg. B. afseende på måls bevakande i en närmare bela' gen öfverrätt, hvilken rubbning af livad härom förut är vordet stadgat likväl icke såsom innefattande en Lagförändring, kunnat af Kongl. Maj:t utan i samråd med Rikets Ständer beslutas; hvadan i Kungörelsen om den nya Hof-Rätiens inrättande blifvit färeskrifvet, att intill dess Kongl. Majit med Rikets Ständer annorlunda förordnande, den i Lag och Författningar utsatte tid, för måls bevakande i Götha Hof-Rält eller Handlingars insändande dit, äfven i anseende till Hof-Rätten i Christianstad komme att iakttagas. Så hade vid bestämmandet af den tid, som för målens fullföljd i Hof-Rätten öfver Skåne och Blekinge kan erfordras, Justitias-Cancellers Ämbetet ansett lämpeligt, att tiden blefve lika med den som finnes stadgad för de Landsorter hvilka äro belägne närmast intill de förevarande Hof-Rätterne; och I följd deraf i underdånighet föreslagit att 25 Cap. 9 §• Rättegångs Balken och i sammanhang dermed Kongl. Förordningen den 19 Julii 1815 kunde på det sätt förändras, att nyssnämnde lagens rum må erhålla följande lydelse : ”1 de saker, som genom laga vad gå till ”Svea Hof-Rätt från Lagmans-Rätt i Upland , ”Södermanland, Westmanland, Kopparbergs Län ”Nerike och Gestrikeland, ingifve käranden sin ”inlaga inom klockan Tolf å den Fyrationde da”gen, den oräknad då Lagmans-Domen föll el”ler bafve sitt vad förlorat. Från Lagmans”Rätt i Vermeland, Helsingland, Jemtland, Her. ”jedalen, Medelpad och Ångermanland på den ”Sextionde dagen; Från Lagmans-Rätt i Vesterbotten och Gottland på den Nittionde dagen.
Han kände sig som en skeptisk gammal gubbe. (Dock tyder det lilla intermezzot med Maritana, eller hvad hon hette, på att han snart tog upp sig igen.) Han var icke säker på om det någonsin till sin innersta kärna blef samma förhållande mellan honom och älskarinnan efter som före sjukdomen. Hon var så god – älskarinnan. Han berömmer henne alltid. Det var den bästa menniska som kunde finnas. Nåja, under den der tillfriskningstiden i Rom växte hans tycke för den danska flickan, men under många skiftningar, under stämningar som sjönko och stego som qvicksilfver. Så satt hon en gång och spelade. Han betraktade hennes rygg. Den var det mest omöjliga han kunde tänka sig. Det var icke som en qvinnokropp. Hon tyckte om honom, men var ändå en smula skygg och osäker. Han märkte att hon hört talas om hans kärleksförhållande i Kjöbenhavn. En gång voro de ute och seglade på Comosjön eller hvar det var. Han hade om halsen en hvit silkeduk, som han fått af älskarinnan. Gripen af ett plötsligt infall tog han den af och sade: ”Slå den om er hals.” – ”Det har ni fått af en dam,” sade hon. – ”Ja.” – ”Och den damen har svarta lockar.” – ”Nej, visst icke,” försäkrade han för att ingenting erkänna. Efter tillfrisknandet gjorde han en fotvandring någonstädes i bergsbygden med den der unge fransmannen George – efternamnet har jag glömt. Var det i Sabinerbergen de vandrade? – Jag är ett sådant få när det gäller att minnas. Nåja, nog af; de öfvernattade i något litet herberge högt uppe i bergen, lågo i en stor äktenskapssäng och fördrefvo halfva natten med att prata. Fransmannen frågade skämtande efter den lilla italienska[n], Maritana eller hvad hon nu hette. B. hade väl varit hennes ”amico”, icke sant? – Nå, liten kunde man ju i alla fall icke kalla henne ”hun var for Resten ikke lille, hun var stor og stærk; hun havde kunnet banke mig, hvis hun havde villet. B. skrattade hvad var det med Maritana! ingenting.
I siöd af dessa grunder, vågar jag således ödmjukast föreslå , att den uti Lagen utsatte städnings-och uppsägningstid måtte ändras till den 1 Maj, och att flyttningstidsn blefve vid Midsommar. Jag vill påminna mig, att detta ämne vid någon af föregående Riksdagar varit taget i öfvervägande, men då någon ändring häruti ej skett, anhåller således allraödmjukast, att detta mitt anförande måtte till vederbörligt Utskott blifva remitteradt. Herr af Uhr, Carl David} uppläste följande: Jag behöfver icke bevisa hvad genom en olycklig erfarenhet blifvit allmänt kändt och I 28 Den 20 Mars, pröfvadt af Sveriges Rikes Invånare, nemi?* gen att en öiver ali måtta uppdrifven oehs missbrukad Importhandel redan inom några år hunnit allt för långt, att suga Rikets reela tillgångar, nedtrycka den nyttiga idoghet n, förlama national-lyonet och skämma sederna genom ett förderfligt, dagligen mer och mer spridt och inrotadt behof af främmande dyrbara öfverfiödsvaror, för våra bord, för vår beklädnad, för våra rum, och i allmänhet för att tillfredsställa en växande lystnad ibland oss efter fåfänga nöjen och vekliga beqväm» ligheter.