Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdags-ordningen, angående propositionen om stats-verkets tillstånd och behof; samt N:o 30, med anledning af Riks-Ståndens beslut, rörande Konstitutionsutskottets uti Memorialet N:o 20 framställda grundlags-ändrings-förslag, angående utländsk undersåtes rätt alt i riket förvärfva och besitta faslighet; Och ansågos dessa Memorial från Ridderskapet och Adelns sida icke föranleda till annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Slats-Ulskoltets den 12 dennes på bordet lagda Memorial N:o 101, i anledning af erhållen återremiss å 3:ne i Memoralet N:o 97 föreslagna voterings-propositioner, rörande anslagen till vestra stambanan. S. D. Vid föredragning af Sammansatta Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 12 dennes på bordet lagda ?■. :■•'tpiij Utlåtande N:o 7, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot vissa delar, dels ock Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i afseende å andra delar af Betänkandet N:o 4, innefattande Utskottets yttranden -öfver väckta motioner om förändringar i Kongl. Förordningen den den 18 Januari 1855, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, biföllos Utskottets 484 Prot.-Utdrag den 15 Augtisti 1857. nu afgifna yttranden rörande §§ 2, 25, 27, 44 och 46 af Författnings-förslaget, afslogs Utskottets inbjudning till instämmande i Presteoch Bonde-Ståndets beslut rörande 26 §, hvars lydelse i deremot svarande 25 § af nu gällande förordning ansågs böra oförändrad bibehållas, samt fann Ridderskapet och Adeln förevarande utlåtande i öfriga delar ej föranleda till annan åtgärd, än att läggas till bandlingarne. Från Högt. Preste-Ståndet.
Om det emellertid vore möjligt att med erforderlig fullständighet och klarhet upplaga alla berörde fall, skulle mindre vara att anmärka emot ett sådant uppräknande; men då så ej är förhållandet, då hvarje försök i denna syftning lätteligen kan missleda domaren, hvilken ej har mindre svårt i detta, än andra fall, att bedöma en gernings mer eller mindre brottslighet, synes ock rådligast, att stanna vid den allmänna i 2 § uttryckta grundsats: att domaren skall af omständigheterna bedöma om vållande må för groft eller ringare anses. Definitioner och exempel af ifrågavarande art, har man jemväl städse sökt undvika i lag; och Utskottet finner ej skäl att i förevarande fall frånträda denna i lagstiftningen godkända maxim. Då det är klart att för ringare vållande jemväl skall ådömas ringare straff, samt sådant jemväl följer af föreskriften i 2 §, kan den 4 § utan fara äfvenledes uteslutas. Då, såsom i lagförslaget, en särskild § gjordes till föremål för groft vållande, kunde omförmälde stadgande i 4 § rättfärdigas; men då den förra utgår, måste den senare följa med. Det är visserligen sanni att, då lagstiftningen, utan att störa menniskors fria verksamhet, ej kan göra anspråk på större uppmärksamhet, än man vanligen, vid den mångfalld af föremål i allmänna lefvernet, emellan hvilka uppmärksamheten måste delas, är i stånd att lemna åt hvart och ett för sig, den ej heller kan sträcka sin fordran på uppmärksamhet utöfver en viss gräns; men hvar ligger denna gräns — när kan gerningsmannen anses hafva iakttagit eller icke underlåtit den uppmärksamhet, som en hvar, till undvikande af rättskränkande handlingar, är förbunden att använda — och när inträder således strafflöshet för orsakad skada? Lagförslaget svarar i 5 § af detta kapitel: då en händelse skett mera af våda än af vållande; och 1734 års lag i 38 kap. Missgerningsbalken: då gerning timat af våda, den man ej förese eller vägja kunde.
Efter återkomsten från denna båtresa gick Pachtussow om bord på sitt fartyg och seglade 23/11 juli – 25/13 aug. utan ishinder längs ostkusten norr ut till Matotschkin-sundet. Under denna resa passerades en annan mycket god hamn vid 72° 26′ n. br. i en bugt, som kallades Lütkes bay. Derpå återvände Pachtussow genom Matotschkin-sundet till Petschora. Äfven utmed ostkusten af Novaja Semljas norra ö var hafvet isfritt, men de vid afresan från Archangel för 14 månader afsedda förråden voro nu så medtagna, att den käcke polarfararen icke kunde begagna sig af detta tillfälle att kanske kringsegla hela Novaja Semlja. Af de tvenne öfriga fartygen, som samtidigt med Pachtussows utlupit från Archangel, återvände lodjan med rikt jagtbyte, men deremot hörde man ej något vidare från »Jenisej». En berättigad oro för dess öde jemte önskan att få en lika god kunskap om norra öns ostkust, som man nu erhållit om den södras, gaf anledning till Pachtussows andra resa. För denna utrustade regeringen tvenne fartyg, en skonare och en »karbass», som erhöllo namn efter de tvenne officerarne på »Jenisej», Krotow och Kasakow. På den förra öfvertogs befälet af Pachtussow, på den senare af styrman Ziwolka. Denna gång öfvervintrade man 1834–35 på södra sidan af Matotschkin-sundet vid utloppet af floden Tschirakina i ett för ändamålet uppfördt hus, för hvilket man, utom medfördt virke, använde lemningarna af tre i i granskapet funna gamla kojor äfvensom det på stranden träffade vraket af Rossmuislows farkost. Huset var ett palats i jemförelse med det, i hvilket Pachtussow förut öfvervintrat. Det bestod af två rum, det ena 21×16 fot afsedt för manskapet (14 man), det andra 12×10 fot för officerarne och fältskären; dertill kom som vanligt en badstuga.
I stället att tillstyrka antagandet häraf, hafvä de förenade Utskottert föreslagit, att alla de Bruksägare, som inotn ert förelagd praescriptionstid af ett år, anmält sig till skatteköp af redan Undersökte skogar, eller i annat fall reservationsvis förbehållit sig denna rätt, må äga densamma begagna, med förbehåll för des. Sa sednare att sedermera få afsäga sig denna rätt: att de, sorn icke iakttagit prseseriptionstiden, borde åläggas förhöjd Recogniticns-afgift för skogarne till det belopp, att densamma motsvarar de onera, som komma att vidlåda i orten varande till hemman indelta Recognitionssk ogar. Jag är väl af den tanka, ätt de Bruksägare blifva fa, sorn ej begagna Skattéköpsrätten, isynnerhet när de efter Utskottens förslag, skulle i bägge fallen få för sina skogar utgöra lika utskylder och skillnaden endast blifva, att f ena händelsen Utsbylderna Utgjordes helt och hållit i penningar, och i den andra till eti del in natura) men det föreslagna stadgandet syneS Bil till Ridd, o. Ad. Pr. VII. H4 Den II ^uguslii e. m. mig icke vara lämpligt. Först och främst ser det ut, som skulle de Bruksägare, hvilka sedan anmält sig till, men icke erhållit skatteköp å sina ReeognitioUsskogar, och som nU efter hvad Utskottens Betänkande i öfrigt innehåller, anses icke hafva förlorat sin rätt dertill, borå å nyo inom det före,skrifna året, sig dertill anmäla, så vida deras rätt skulle Vara bevarad; sådant ändå vara öfverflödigt* och det bör derföre i beslutet uttryckas, i händelse det i öfrigt skulle blifva beståndande.
Man bör ej heller förbise, att det tillfälle, då i detta stycke religionsförändringen sista gången kommer på tal, är i den scen, der den genom sin ålder vördnadsvärda brödren Mårten Pedersson införes som en Jeremias på Jerusalems ruiner och med en vemodig klagan afslutar den kyrkhistoriska delen af dramat. Och ser man till, hvilka sidor af den svenska reformationen, som företrädesvis framhållas, så äro dessa kyrkogodsens indragning och tillåtelsen för prester att gifta sig; — då t. ex. befrielsekriget endast upptager en scen, så behandlas äktenskapsfrågan i 5 scener — och båda äro sådana, under hvilka lätt orena motiver kunna inskjutas. Men ehuru det tydligen visar sig, då vi mot hvarann väga de här förekommande uttalanden om de båda religionsbekännelserna, att vågskålen lutar mera till förmån för den katolska bekännelsen; så finnes dock detta företräde ingenstädes uttryckligen framhållet i dramat. Ingenstädes brytas de olika meningarna mot hvarandra, ty aldrig finner man deras sakförare sammanställda i samma scen, utan enhvar uttalar sin åsigt i en monolog, eller, om det sker i ett samtal, talar han alltid med en liktänkande. Väl hade den tidens författare en stor förkärlek för monologen; men här torde den vara vald äfven af ren försigtighet, ty genom den är förf. befriad från nödvändigheten att tillerkänna segren åt någondera sidan. Han tyckes också sjelf hafva fruktat, att man i detta stycke skulle vädra papism, hvarföre han ock i prologen reserverar sig mot alla misstydningar och anför till sin ursäkt, att i komedier skall hvar person tala efter sin affekt, en utan tvifvel sund estetisk grundsats, men som här får göra tjenst som försvarsvapen.
I afseende å beräkningen af dessas antal, anmärkte Kollegierna, att, ehuru Kommitterade, enligt privilegierna, upptagit dessa dagsverken, som utgöras från 101» mantal, deraf 821 skatte och 191 frälse, till 32 af hvarje mantal skatte och 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. till 16 af hvarje mantal frälse eller innalles till 2,916, handlingarne likväl utvisade, hvad äfven bruksegaren erkänt, att jemväl de under Axbergshammar lydande 15t't mantal frälse och i mantal frälse Hultholmen under Frösvidahls bruk, eller tillhopa 15A mantal frälsehemman utgjort 32 dagsverken pä mantalet, hvaremot de allt hitintills varit från vedprestationen befriade. De öfriga frälsehemmanen vore Dylta bruksegare tillhöriga, och med dagsverkens utgörande för dem hade han således egt att efter behag förfoga, hvarföre ock privilegierna beträffande dem, borde vid ersättningens bestämmande tjena till efterrättelse, såsom äfven Kommitterade iakttagit. Då nu, på sätt Kongl. Kammar-kollegii resolution och bref till Landshöfdingen i Örebro län af den 18 November 1698 innehölle, egaren af Axbergshammar den 20 November 1668 erhållit
Riksgälds-Contorets Styrelse kan lätt i hvarje förekommande fall beräkna, huruvida större förlust uppkommer genom ett visst afdrag af capital-beloppet eller genom räntans höjande; att slutligen Slalsskulds-banan är beträdd så snart man eger Statsskuld, hvilket för Sverige beklagligtvis redan är fallet; då denna skuld ej på en gång kan åter lfetalas, utan det måste ske successive, så hade Afdelningen trott, att desse återbetalningar borde göras så litet tryckande som möjligt, enär liden för lånets fortvarande ej derigenom förlängos, utan san nolikt tvärtom förkortas. Jag erkänner mig ej kunna fatta detta resonnernent: ”Vi vilja ej hafva Stats-slrld emedan den är betungande, men då '”vi nödvändigt mäste hafva Statsskuld, vilja vi ej hafva den så litet betungande sorn möjligt. a:o Af Grefve Posse, Jrv., Friherre bilf versMöld, Carl, Herr af Billbergh, J. P.j samt Doctor Heurlin, hvilka förklarat sig instämma uti det af Riksgälds-Afdelningen uppgjorde, och här ofvan i Herr von Troils Reservation intagne Förslag lill förändring af 3:dje punkten uti UlskolteLs Utlåtande N:o 193. STOCKHOLM, i834, hos J. A. WiiiDe». Stats-Utskottets Memorial N:o jig. r I N:o 318. Ankom till Exp.-Utsk. den n November. Memorial, i anledning af Riks-Ständens olika beslut i fråga om beviljandet af Extra anslag till För svar s-Verkets iständsätt ande, allmänna arbeten, m. m.
Diarium, med antckning hwad i hwar och en sak blifwik tillgjordt och huru den blifwit afstutqd, och wid hwarje Urs slut till Riddarhus Directionen häröfwey med berättelse inkomma, Ztto Derjemte aligger honom att till wärkställighet befordra, och enar sa fordras, wid behörigt forum beifra hwad dels genom Kongl, bref och Författningar, dels genom R>dderskapet och Adelns Beslut kan wara till Ständers och Riddarhusets bästa stadgadt och föreffcifwit, 6:te När frågor som anga Ridderffapet och Adelns Privilegier, jn kleno förekomma, bör altid, innan frägan afgöres, Riddarhus Fiscalen dcröfwer höras och med jkrifteligt »Maude inkomma, §- 47 Den 24 November. l44Z §. 17. Riddarhus Kammereraren åligger att noga täkla sia efter det för honom utfärdade och för detta stadfästande Utlånings Reglemente , och i öfrigt upfylla hwad pä honom ankommer samt as Directionen kan honom anförtros och äläggas, och bör wiv Kammererare beställningens tillsättande hädanefter iakttagas, att ingen till densamma anses för behörig Sökande, som icke bifogat rvederbörlig borgen för sin upbärd till den summa Riddarhus Direckionen finner skäligt att utsätta. Z. l8. Ingen af Riddarhusets Tjenstemän kan säsom Fullmägtjg för annor Ätt intaga Säte va Riddarhuset. Är han sjelf hnfrvudman för sin Att, dä kan hanS rättighet i denna del honom icke betagas, likwäl hwad Riddarhus Sekreteraren angär Med den inskränkning här ofwanföre finnes stadgad. Ladeö pa bordet. Uplästes följande frän Stats Utskotten Wördsamt Memorial! Till Stars Utskottets Utlåtande har blifwit remitterädt Herr Öswersten och Riddaren 0. I-.
Hamilton det yttrande, att jag är i allo nöjd med hans förklaring; och jag anhåller, att den motion, Hr Anckarsvärd väckt, måtte fä ligga på bordet. Om Frih. Cederström? förslag eller det andra förslaget antages, skall vara mig fullkomligt likgilltigt, men jag anhåller om propos. lili bifall å betänkandet. Hr von Hartmansdorff, August: För den, sorn är detta Stånd så tillgifven som jag, är det visserligen en särdeles ti 111 redsst ii I leise att förnimma, det våra öfverluggningar, oaktadt de bemödanden, som nästan dagligen göras att förringa Ståndets anseende, likväl hafva det intresse för åhörare, att läktaren icke förslår, utan att man umgås med planer, att utvidga den redan befintliga för innevar. riksdag, samt bygga en ny för nästa riksmöte. Jag anser dock motionsrätten vara för långt sträckt, dm man vill begagna honom vid denna riksdag för ett förslag, sorn skulle verkställas först under en kommande. Jag bestrider således den delen af Ilr Anckarsvärds motion, och får tillägga, att jag finner anbringandet afen sådan läktare, som han föreslagit, Den ii Mars f. m. 21 vara vanprydligt. Dessutom tror jag, att en lagstiftande församlings sessionsrum icke bör belastas med läktare rundt omkring väggarna, så att dagsljuset bortskymmes-, oell man blott vid eldsken kan hålla sina förhandlingar, såsom på andra offentliga stallen, der åhörarne liro beräknade att vara flera., än de som tala. När vår läktare redan är så stor, att han, om de underrättelser jag fått icke äro oriktiga, rymmer ungefär lika många åhörare, som läktaren uti det Engelska Underhuset; så torde han vara tillräcklig för ^ af Representationen i vårt Iand. Hvad sjelfva förslaget till den befintliga läktarens inredning angår, så finner jag visserligen riktigt, att diplomater och fruntimmer, såsom fridens representanter, afskiljas från tidningsskrifvarne.
Då yrkanden af enahanda syftning med det nu sednast gjorda redan tillförene blifvit af föregående Revisorer upprepade gånger väckta, tillåter sig icke Kammar-rätten att öfver frågans större eller mindre vigt för det allmänna uttala något omdöme, men an - 43 — 338 — ser sig dock icke böra underlåta att omnämna, det ovisst kan vara, hvilken inverkan den förändrade arbetsordning inom Öfverrevisions-departementet, som af förslagets antagande måste blifva en följd, kan komma att på utvecklingen af tjenstemannadugligheten inom berörda Departement utöfva, enär, om å ena sidan ej kan förnekas, att tjenstemännens förflyttning till tjenstgöring inom olika Kontor bör kunna lemna dem tillfälle till förvärfvande af ökade insigter och kan bidraga att hos dem utbilda större mångsidighet, det dock, å den andra, ej torde böra förbises, att vid en sådan förflyttning möjligen kan inträffa, det icke hvarje uppdrag med lika värme och nit omfattas af tjenstemannen, utan att, under det han hufvudsakligen egnar sig åt vissa åligganden, han kan komma att betrakta en del andra mera, såsom honom af omständigheterna påtrugade bisaker, samt att i allmänhet en Revisor, för att med tillbörlig noggrannhet kunna fullgöra sitt uppdrag att granska de till honom öfverlemnade räkenskaper, måste icke allenast äga fullständig insigt i hvad till räkenskapsväsendet hörer och de allmänna författningar, som häruppå hafva afseende, utan ock söka förvärfva sig en sådan i möjligaste måtto i detalj gående kännedom af alla specialföreskrifter, hvilka kunna pä förenämnda räkenskaper hafva afseende, att denna kännedom endast kan under en flerårig sysselsättning med dem och en deruppå riktad oafbruten uppmärksamhet inhemtas, och att hans verksamhet således synes snarare böra inom en viss bestämd krets koncentreras, än allt för vidt utsträckas. Remisshandligarne återställas i underdånighet, och Kammar-rätten framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit. Stormäktigste, Al ler n ådigste Konung!
Banken stora ränteförluster i följd af svårigheten för Banken att de insatta medlen fruktbargöra, föranlåtes Utskottet erinra, att, då en bank, så vidt den skall motsvara sin bestämmelse, bör vara en medlare mellan dem, som för sina näringar och företag behöfva penninge-förslräckningar på kortare tid, och dem, som kunna vara benägna att dertill öfverlemna sina besparingar utan att likväl för bestämd längre tid frånsäga sig rättigheten alt äfven sjelfva af dem draga nytta, så utgör uppoch afskrifnings-rörelsen just ett medel för Riks-banken, liksom för hvarje annan bank-inrättning, till vinnande af berörde vigtiga ändamål; att denna åsigt, hvad Riks-banken beträffar, blifvit uttalad redan uti 1668 års Banko-ordning, der upplåning af ofruktbart liggande kapitaler och deras återgifvande i låneväg åt rörelsen uttryckligen anföras ibland hufvudföremålen för Bankens verksamhet såsom låne-anstalt, samt att det så mycket mindre kan antagas att ifrågavarande rörelse för Riks-banken medfört förlust, som, efter hvad hos Fullmägtige under deras öfverläggningar i detta ämne blifvit upplyst, icke mera än omkring i/{:del af uppoch afskrifnings-medlen vid något tillfälle behöft innehållas för att fullt motstå uttagningarne på icke allenast uppoch afskrifningsutan äfven kreditiv-räkningen; hvaremot återstoden kunnat genom Handelsoch Närings-diskonten i låneväg utgifvas emot en ränta af i allmänhet 6 procent. De betänkligheter, som i Herr Sundvallsons motion blifvit yttråde till stöd för förslaget om upphörande af rättigheten för enskilde personer att på uppoch afskrifnings—räkning vid Diskont-verken insätta penningar mot ränta, lära följaktligen icke vara af beskaffenhet att böra till något afseende föraideda; utan synas fastheldre öfvervägande skäl numera tala för en utsträckning af omlörmälda rättighet.
Sällan gråter den sålunda besvurna personen. Men om så sker, må domaren tillse, att det icke är saliv eller någon annan vätska, som hexan dervid får i ögonen. Hexan skall baklänges införas i tingssalen, för att domaren må se henne innan hon sett domaren. Annars kan hon förhexa honom och beveka honom till brottsligt medlidande. Före vittnesförhöret skall den anklagade afklädas naken och af bödeln rakas öfver hela kroppen. Alla lemmar skola noga undersökas, om något märke på dem gifves, ty djefvulen märker ofta de sina. Vidare skall man med nåls instickande utleta om någon punkt af kroppen är känslolös, ty detta är ett säkert igenkänningstecken på hexor. Saknaden af sådant tecken bevisar dock ingalunda oskuld. Har man med inga medel lyckats förmå hexan att bekänna, så låte domaren föra henne till ett aflägset fängelse. Fångvaktaren skall låtsa företaga en resa; några vänner och ärbara qvinnor skola öfvertalas att besöka fången och lofva hjelpa henne på flykten, om hon blott vill lära dem några af sina konster. På detta sätt, anmärker ”Hexhammarens” författare, har mången blifvit af oss snärjd. Vi sluta härmed vår redogörelse för Sprengers rysliga bok. Läsaren har nu tillräckligt beskådat denna frukt på djefvulstrons träd. Dess beskådande må ingifva ovilja, men det är lärorikt. Må man af frukten känna trädet, och må man upprycka det med rötterna – med dessa rötter, som ännu vattnas så rikligt af menniskor, som icke veta hvad de göra! Bålen, som Innocentii bulla tände öfver hela Europa, flammade långt in i den tid, som blifvit kallad den nyare – långt in i adertonde århundradet. Att räkna deras offer vore fåfängt. Man försöker det i våra dagar; man genomletar arkiver och kommer till upptäckter, som öfverträffa allt hvad man fruktat. Offren uppgå till millioner. Ingen ålder skonades. Barn fördes med deras mödrar till bålet. Stum fasansfull förbidan grep hvarje menighet, när kungörelsen på kyrkodörren tillkännagaf, att inquisitorn anländt.
Här har blifvit ytt. rädt, att en förändring i Befordringsgrunden, sådan som Utskottet föreslagit, skulle vara en uppoffring å Ridderskapets och Adelns 6ida. Att BancoFullmägtige utnämna till Commiesarier den skickligaste Personen bland de sökande, utan afseende derå, om han är Frälse eller Ofräb se, tror jag ej kan kallas uppoffring. Dessutom hafva ju Riksens Ständer rätt att granska Full - Den 25 Maji. mägtiges åtgärder och nominationer, och Fullmägtige äro ju underkastade ansvar, om de befordra odugliga Personer till Commissarier? Jag kan således ej instämma i Grefve de la Gardies förmodan, att de tre ofrälse Ståndens Fullmägtige endast skola befrämja Ofrälse Personers fortkomst, äfven om sådana medsökande funnos af Adelig börd, hvilka ägde lika eller större skicklighet, än de förra. Herr Påhlman har ansett Fullmägtige, i händelse af brist på skickliga ämnen innom Ranquen, kun. na befordra till Commissarier Adeliga Personer utom BancoVerket. Jag tror sådant icke vara möjligt, i anseende dertill, att för dessa Tjensters bestridande fordras mera en bepröf* vad pålitlighet, ordentlighet, arbetsamhet och vana vid göromålen , än beläsenhet. Och då för närvarende den Adeliga Bajeningens antal är ganska inskränkt, så är det, i händelse sådant fortfar, en ren omöjlighet för Fullmägtige att uppfylla den elem gilna föreskrift, att besätta en tredjedel bland Commissarierne med Adelsmän, deräst de icke si ola nödsakas taga oskickliga. Jag gillar ej andra RiksStånds pretentioner j men jag tror, atti detta fall bör man göra mera afseende på hvad som för BancoVerket är nyttigt, än fästa sig vid den omständigheten, i hvilket Stånd denna fråga först blifvit väckt.
Dä härtill kommer, att sedan hos Snefringe Häradsrätt år 1844 väckts påstående derom, att Lundblad, »som ej kunnat full»göra sina förbindelser eller prestera den säkerhet, sökanderne yrkat, samt då »dessutom kunnigt var, att han, enligt lagfaret köpebref, afhändt sig en del af sitt Slals-Utskollels Utlåtande, JYi 15*5. 5 »lösörebo, mätte försättas i konkurstillstånd, på det ingen vidare förskingring »måtte ega rum», så har Häradsrätten den 8 Juni 1846 i utfärdad Dom sig utlåtit, att »enär Lundblad icke visat sig till aftriidesförmån lagligen vara berät»tigad, varder Lundblad, jemlikt 5:dje Kapitlet 59 och 40 §§ Konkurslagen den »12 Mars 1850, skyldig förklarad att med sin person, så vidsträckt det med nu »gällande författningar är förenligt, jemte hvad han framdeles ärfva eller förvärfva »kan, svara för bristen i den aflriidda egendomen». Då nu vid den för ungefär 2:ne år sedan skedda slutliga utredning af konkursen de oprioriterade fordringsegarne, hvilkas fordringar mångdubbelt öfverstego summan af nu ifrågavarande eftergift, erhöllo en dividend al blott omkring Fyra procent, följer deraf tydligen, att den eftergift, som nu är i fråga, aldrig rätlsen/igt kan Lundblad tillgodokomma, utan skulle endast lända hans oförnöjda Ireditorer till fördel; och då i allt fall Kronan eger att af dem, som för arrendet iklädt sig borgen, detsamma utlaga, derest tillgång hos Lundblad saknas, finnér jag ej heller skäl alt Staten bör för dem göra den ifrågaställa uppoffringen. På dessa förenade skäl yrkar jag afslag å hvad Utskottet, i enlighet med den Nådiga Propositionen, föreslagit». Ank. till Evp.-Utsk. d. 30 Maj 1834, kl. 1 e. m.