Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändrad och dels bifall dertill med den förändring att slutdagen för den tid, hvarunder jagt efter rapphöns skulle vara förbjuden, bestämdes till den 10 Augusti i stället för den 20 Augusti; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på bifall till §:n med ofvansagde förändring, då svaren utföllo med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. §§ 12—24, jemte slutstadganderne. Biföllos. Utsk:ts första hemställan å sidan 15- Gr. Sparre: I fråga om formen för den framställning, Utsk:t här tillstyrkt, ber jag att få göra följande anmärkningar. Det är uppenbart att jagtstadgan icke hufvudsakligen är af civillags natur, utan af ekonomisk art. Men då K. M. förklarat att deri förekommer frågor, hvarom icke bör stadgas utan R. St:rs medgifvande, har K. M. ansett sig böra meddela förslaget till R. St:rs granskning. Detta är således en så beskaffad åtgärd, som omtalas i 89:de §:n R. F., och kan icke innefatta ett medgifvande att jagtstadgan förändrat natur. Den är fortfarande af ekonomisk art, ehuru deri förekommer frågor, som K. M. förklarat icke kunna afgöras utan R. St:rs samtycke. Och dock har Utsk:t i sin hemställan velat begagna samma form som brukas i civil-lagstiftningen eller att »R. St:r för sin del besluta etc.»! Det vore ju rakt af att slå under sig en del af den lagstiftning, som icke tillkommer R. St:r. I afseende å grufstadgan vidtog äfven K. M. samma åtgärd eller att höra R. St:r öfver förslaget; men K.
Att samma förhållande äfven ägt rum vid Jönköpings reg:te känner jag, emedan jag den liden der var rotehållare. Ilr Danekrvardts nu föredragna motion, jemte de i anledn. deraf nu afgifne yttranden, remitterades till Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsktn. Vid förnyad föredragning lades till handlingarne Ridd.Utsk:s d. 17 dennes f. m. på bordet lagda mern., med ett mera. från Hidd.Dircct. ang:de Major Königsfeldts afsägelse af lcdamotsplatsen i Direct. för Malmö låuecontor. 334 Den 20 Augusti - Hr Paykull, Carl Samuel, uppläste Följande: 1 långliga tider och i synnerhet de sednare åren hafva stora omkostnader gjorts, för att, medelst införskrifvande al utländska afvelsdjur, upphjelpa de inom landel befintliga kieatursracerne. Detta har dels lyckats, då de iuförskrifne kreaturen blifvit valde bland passande meer, väl vårdade och ändamålsenligt croiserade, men också, i motsatt fall, helt meli hållet misslyckats. Under det att sålunda betydliga summor, dels af Staten, dels af enskilde, uppoffrats, samt gått ur landet för införskrifvande af utländska kreatur, har intet gjorts, för att genom god värd och urval vid parningen, förbättra inom stammen vära befintlige kreatursracer, hvarutaf manga äro ganska goda. Engelska fullblodshästar (visserligen vackra och förträffliga såsom vagnsoch paradhästar, men, genom sin ömtålighet för kyla och en sämre fodring, fullkomligt oduglige för bergsbruket, åkerbruket oell krigstjensten, i ett så nordligt land som Sverige) hafva hufvudsakligen kommit i ropet och blifvit använde vid Statens stuterier.
Så snart det fordras kunskaper, förbättring*' håg, speculalionsförmåga och en utsträckt omtanka för att drifva handtering, kan den ej mera vara folknäring, och på denna punkt ståf tackjernsti 11 verkningen. Bergsmännen arbeta i denna stund åt sine för' läggare och de undergräfva alltså sig sjelfva, hvarföre man ock om fern' tio år troligen ej mer skall kunna uppräkna 10 Bergsmän inom derin3 Bergslag. Det torde vara onödigt att säga, det blåsningarne i allmäning drifvas väl vid Ståndspersonernes masugnar och dåligt vid Bergsman5' hy t torne. Den hos allmogen inrotade motviljan mot allt nytt, råder äf' ven här och endast långsamt kan den förmås att antaga de förböttii°' gar, hvars verkan hos Bruksägaren ögonskenligen röjer sig. Med Brynande Bergsmansståndet skall ock konstens teckniska utveckling stiga och man torde snart få glädja sig deröfver, att den minskade qvaf' titeten ersättes genom en bättre qvalitet hos jernet. Stängjernssmidet: Inom Wermland varande Stångjernsverk äro firl' ViJegierade för 81,424 Skeppid Slångoch Ämnesjernssmide. Härut'.1?' nan äro dock inberäknade i,35o Skeppås smide vid Ufvanå Bruk, bfi' ket liggande inom Stora Kopparbergs Län, dock sorterar under We'''’1' lands Bergs-jurisdiction. Häraf äro under sistförflutne fem år tillkorn^V Genom inflyttning från andra orter ...lia Skepp'0’ Privilegierade emot recognitions-afgift ...54o d:° Nytt Stångoch Ämnesjernssmide (Ufvanå inberäknade Tillsammans 6,555 SkepP' Den Engelske Wallonsmides-methoden är för närvarande endast ^ förd vid Lersjöfors och Liljendahl Bruk, och lemnar ■*" .«• -ÄÄ skansvarda resultater.' Vid flera
Manufaktur-diskontens föga naturliga existens uppehälles fortfarande genom ett kreditiv ä Riksbanken, hvilket, orimligt stort för Riksbankens tillgångar, löper med 3 procent ränta, och numera utgör 2,250,000 Riksdaler Riksmynt, sedan Rikets Ständer vid 1856—1857 årens riksdag å krediti vet indragit ett. belopp af 450,000 Riksdaler. Sjelfva fondens tillgångar vid början af innevarande är 1862 uppgingo till Runt 1,689,625 R:dr 81 öre, deraf 219,648 R:dr 24 öre äro osäkra fordringar. En låne-inrättning, som sä bedrifvit affärerna, att de osäkra fordringarne uppgå till i det närmaste 13 procent, är redan i och för sig en betänklig föreBih. till R. St. Att tilldela en sadan anstalt ett stående lån, under namn af ett tre procents löving*-kreditiv, till ett vida högre belopp än sjelfva fonden utgör, är redan besynnerligt, men dä detta s. k. kreditiv lemnäs af Riksbanken, sorn kunde, utan Ökade förvaltningskostnader, med större profit och till större gagn för allmänna rörelsen använda dessa penningar sjelf, sä blir det hela rent af orimligt. För att visa, att kreditivet i det närmaste kan betraktas såsom län. torde böra anföras, att kreditiv-skulden vid innevarande ars ingång utgjorde, jemte ränta, 2,281,047 R:dr 65 öre. Bland kostnaderne för fondens förvaltning uppgår den årliga aflöningen till 26,440 Riksdaler. Länen utlemnas pä högst 9 månader emot 4 procent och äro således ett slags premielån. Med vida större framgång har redan blifvit försökt ett annat sätt att genom fondens medel gagna näringarne, eller medelst de s. k. förlags-lånen, hvilka, efter pröfning för hvarje särskildt fall, omedelbarligen beviljas af Kongl. Maj:t, vanligen till större belopp och pä längre betalningsterminer, samt äro afsedda till understöd för anläggning och drifvande af större labriks-inrättningar utaf ny eller väsendtligen förbättrad beskaffenhet.
Sundhets-Collcgii inseende; detta Co.iegium har ock i underdånighet uppgifvit sättet huru en grundelig så theoretisk sorn practisk Vererinairekunskap kunde vinnas, samt huru efterhand alle landets Medici och Chirurgi, borde undervisas och förbindas att afven sträcka Lnkarevården till de hemtamde Kreaturen, soia ej minst bidraga till människans lifsbehof. Den högst kunniga Kongl. Stallmästaren Ehrengranat klagar högeligen öfver den felande Va» terinaire-kunskapcn här i Lander, sorn ilia ver» ^-n 4 Apri'. kar pä vära Stuteri-Inrättningar, så vid Ströms-* kolm som Flyinge, och har i ett Memorial till Ötver-Styrelsen af Stuteri-Inrättningen, som jag i afskrilt bifogat mitt i Utskottet afgifne serskiltä yttrande, visat, att endast undervisningen ocn ändamålet kunde vinnas genom en Veterinaire Scholas inrättande i Hufvud-Staden. Rikets HögloH. Stander hade vid 1810 års Riksmöte anslagit Rsdr 10,000 Bancottilljflere slags Lakarebehof, samt deribland till Kongl. Majit underdänigst recommenderat eli förkofran uti Ve» terinaire-kunskapen < men dåtid efter annan flere ängelaglie behof Uppå denna inskränkte Fond blifvit ativiste, sa lärer till ett föremål af så mycken vigt, en serskild summa, hvars be» lopp jag ej vågar utsätta, böra beviljas; men sorn Stats-Utskottet vid en skeende Återremiss torde kunna föreslå. Friherre Cederström , Jacobi I anledning af hvad Friherre Anckarsvärd och Hr Schulzenheim anfört, får jag erindfa att Stats-Utskottet svårligen kan ingå i detailler.
Landtm., om uteslutande af fhdra mormt, får jag begära att dori också må innefattas uteslutande af 3:dje och 4:de mom:t i samma g, hvilka blott utgöra tillägg till 2:dra mom:t. Gr. af Ugglas: Då nu för andra gången yrkats, att detta 2:dra mom. skall utgå, så ber jag att få fästa upmärksamheten derpå, att här upstått missförstånd om be illnings-afdragets natur. Detta afdrag är nemi, efter mitt förmenande, icke, hvad man här ansett det vara, en slags beskattning, lagd på.långifvaren för att beskatta räntan. Stadgandet härom är ganska gammalt. Jag kan nu icke upgifva när det upkom eller från hvilken BevillmsFörordn. det daterar sig, men åtminstone har det stått sedan 1834, och jag tror äfven att det är äldre. Då den allmänna räntan var 6 proc. och man vanligen ej fick låna penningar för 5, infördes detta stadgande just i akt och mening att, då man icke kunde hitta på någon utväg att beskatta kapitalisten, så höll man sig till kapitalet, och lät den, som begagnade sig af detsamma, taga ut sin rätt af Den 28 Mars e. m. 517 långifvaren så godt lian kunde. Det blef så stadgadt, att om räntan vore 5 proc. eller derunder, skulle bevillnings-afdrag icke lemnäs, och det derföre, att man ansåg denna ränta så låg, att om den sattes dertill, så gjorde man det med förlust för att undvika detta afdrag. Det är sålunda icke någon sådan beskattning som Hr von Troil förment, samt skulle i motsatt fall icke hafva fått sin plats i BevillmsFörordmn. Men täger jag bort detta bevillnings-afdrag, så upstår den frågan: efter hvad grund skall kapitalisten taxeras? och då k ommer frågan så som ITr Renström framställt den, att då jag skattar för min egendom, så skall jag väl icke skatta för den skuld jag lior på densamma. Det nr ett billigt anspråk, som svårligen kan bestridas.
Ä nyo företogs Lags-Ulskoltels sista pleno första - Den o Julli. 175 sta gången uplästa betänkande öfwer Grefwe 6^!- 1endor^8 motion i afseende vä flogsawcrkan. Grefwe körner, ^6o!p!a Loran: af de a:ne alternativer hwilka flltflorter framstä-lt i afseende pä bestraffningen, finnes det ena äfffta böternes förhöjning, och det andra att lata bero ivid hwad tillförene warit stadgadtDä. sedan den tiden Lagen gjordes, alla waror oändeligen stigit, penningen fallit, och flogen följagteligen fatt ett större warde, synes mig akt kala för antagandet af Utflöt» tets första alternativ, enligt hwilket böterns komMa att förhöjas. Detta alternativ, blef derefter, Uppå gjord propositionbifallit - Föredrogos och bisöllos följande i sista pleno pä bordet lagda betänkande::: Oeeonomia-Utflortets ifwer Herr Ltadecks memorial rörande inrättning af hushålls nämnder i landsorterne. Samma Utflotts öfwer Borgmästaren I-gZsrKrons memorial angående förbättring af hamnen wid Staden Falkenberg. Samma Utflotts angående nya fyrbäkars anläggande wid Holmön och Östergarns holmen. Lag-Mflotiers öfwer Herr Ltjernstams memorial angäende ändring och förklaring uti 10 Cap. L i §, Räktegängs balken. Samma U'.flv!ts öfwer z:ne Ledamöters af Bonde-StändeL motion angäende ordningen för qwarnars anläggande. Samma i/6 Den y Iulu. Samma Utstötts öfwer Herr SeZerstalrls motion angående fullmagtigs och sysslomans skick, lighet att wittna i de mäl, de handlagt. Föredrogs ä nyo ett, i sista pleno pä bordet lagt memorial, frän Oeconomiä-Utskottet rörande Recognitions skogarne och deras anwändande till mera förmän för Staken. Friherre
”Lidner hade många bekanta och vänner, då han var frisk och kunde roa dem: men i nödens stund, när en lång sjukdom och derpå följande fattigdom infann sig, öfvergåfvo honom alla dessa; – utom Professor Thorild och Hofsecreteraren Bellman”. Så stodo sakerna, enligt Enkans utsaga, när han ändtligen nedsönk på sin sista sjukbädd. Hvad hon derefter bifogar (och jemväl enskildt för mig med större utförlighet förtäljt), är något, utan hvilket ej heller taflan vore rigtigt fullständig. ”Då han låg på sin sotsäng, kom ett bud från Regenten Hertig Carl, och frågade honom, hvad syssla han kunde bestrida? ty den skulle han få”. Detta låter som ett grymt gäckeri: det kunde dock omöjligen vara så menadt; ehuru man i alla fall har svårt att ursäkta en slik okunnighet, både om den förfallnes nuvarande tillstånd och i allmänhet om den naturdaning, som äfven i hans helsas dagar gjorde honom oskicklig till hvarje annat värf, än lyrans. Han smålog, och svarade: ”hvarför har man ej gjort mig denna fråga förr, då jag kunnat bli verlden och mig sjelf nyttig? Nu kommer den för sent. Jag väntar i en annan verld en större lycka, än den alla Konungar kunna gifva mig. Men bed Hans Kongl. Höghet ej glömma min olyckliga maka och mitt lilla barn”. – Sedan budbärarn gått, såg han på sin maka, räckte henne handen, tryckte hennes, och försökte med svag röst att i ännu ett qväde tacka henne för hennes trohet. Men då tankarne och versen förvirrade sig, upprepade han blott dessa slutord af ett annat, som han hade dicterat ej långt förut: Förgäfves min harpa jag tager; Hon vägrar det suckande hjertat sitt ljud. Farväl, min odödlighets lager! Jag glöms: men dock känns – af en Vän och af Gud. Detta fyra-radiga äreminne, det skönaste för både henne och honom, var hans sista skaldeyttring. Länge hade hans tillvarelse liknat en städse mattare flämtande lampa.
Jag delar Frih. af Ugglas’ åsigt att nya stadganden icke böra i lagboken införas, så vida de ej äro af ett verkligt behof påkallade, men, Mine Hrr, i förevaride läll är det icke fråga om all införa någon ny princip, något förut ej befintligt stadgande i vår gällande lag. Här är endast fråga om alt förändra ett edsformulär, som nu mera befinnes vara olämpligt och till sitt innehåll är af den beskaffenhet, att det gifver vittnen anledn. att söka undanflykter, i det de förmena, att de, till följd af edens innehåll, ej äro förpligtade att uppenbara allt hvad de i någon sak hafva sig bekant, utan endast skyldige att tillkännagifva allt hvad dem blifvit frågadt. Att föreslå ett sådant förvillande formulärs utbytande emot ett annat af kortare och bestämdare innehåll, kan icke kallas för införande af någon ny grundsats i lagen. Men, säger man, det gamla edsformuläret är ej förtjent af de förebråelser, som detsamma fått upbära. Den siste värde talaren har redan belyst en del af de brister, som vidlåda detta formulär, och Ulsk:s Betänk, innehåller äfven åtskilligt i den vägen. Dess hufvudfel är, att uttrycket i edens början, eller att vittnet lofvar och svär alt gifva tillkänna allt hvad det frågadt varder, är förvillande för den oeftertänksamme, så att denne trott sig med fredadt samvete kunna fördölja allt det, hvarom han icke blifvit tillfrågad. Att vittnen ofta på detta sätt sökt undanhålla en del af sanningen, har jag, såsom domare, icke sä sällan varit i tillfälle att erfara och jag tror att denna erfarenhet delas af de flesta domare. Härförutan har det nuvar:de edsformuläret del fel att vara öfverdrifvet långt. Det är 2 å 3 gånger så långt som det nu föreslagna.
”Är det gifvet”, säger han, yatt ingen straffart kan förena alla recommendabla egenskaper, och att lika litet eller ännu mindre någon enda straffart är lika tjenlig för alla brotts olika natur, så litet nästan, som ett enda läkemedel är tjenligt för alla sjukdomar: är det således i alla afseenden nödvändigt för lagstiftaren att combinera , variera och assortera straffen efter det ondas olika storhet och natur, livilket äfven han vill hotande förstöra, så är ock klart, att varieteten af straff, hvilken sjelf består både i varieteten af straffarter och af varietet i deras combination och gradering, i sig sjelf tagen, alldeles ej är någon ofullkomlighet i en straffcodex/’ 1734 års brottsmålslag innefattade, såsom bekant är, en stor mångfald af olika nu till en del afskaffade och förmildrade straffarter, ifrån qvalificerade dödsstraff, kroppsoch skamstraff intill fängelsestraff och böter, hvilka i sina olika gradationer voro lämpade efter brottens olika storhet och natur, såsom behöfvande än physiskt lidande, än andligt förödmjukande, än åter förlusten af förmögenhet eller frihet till påföljder. Så mycket man nu äfven måste förebrå de fleste af desse straffarter en viss råhet och obändighet, oförenlig med den böjsamhet och hu Om, dessa egenskaper hos 1734 års lag oaktadt, brotten i sednare tider befunnits snarare tillän aftaga, ett factum, som likväl, enligt hvad tvänne föregående reservanter anfört, icke kan lagas för fullt tillförlitligt, så måste detta onda härledas, icke så mycket ifrån den bristande harmonien i vår äldre strafflagstiftning, som ursprungligen saknade lika litet sitt sammanhang, som siu tillbörliga skärpa, utan fastmera från ofullkomligheten i våra hittills varande straffan - 14 Hor till Lag-Utskottets Betänkande_, N.-o g3. sta 1 ser, samt i allmänhet från den bristande tillsynen, flatheten och vacklandet i strafflagarnes tillämpning.
Något annat än att utur dessa akter och räkenskaper meddela utdrag och uplysningar kan icke åläggas dessa tjenstemän såsom tjenstepligt, hvarföre man också icke för framtiden har någon olägenhet af om R. St:r upför den ifrågavide befattningen på ordinarie stat. Medan jag bar ordet, ber jag att, med anledning af Gr. Mör - 168 D 6 u 21 Oktober f. nt. ners anförande, få anhålla, det Hr Gr:n o. Ordf:n behagade dela StatsUtsk:s hemställan i tvenne propos:r, nemi. först ang:de Karnmarförvandten och hans aflöning, och sedermera särskildt, framställa propos. ang:de Kammarskrifvaren Strandbergs upförande på indragningsstat. Hr Gripenstedt: Redan vid ett föreg:de tillfälle tog jag mig friheten framställa min mening rörande olämpligheten af den åtgärd -Utsk. föreslagit, nemi. att endast provisoriskt bevilja de ifrågaställda löneförhöjriingarne för embetsoch tjenstemän. Jag tror rnig hafva visat, att det icke finnes någon utsigt att dessa förhöjningar med något sken af billighet känna fråntagas de Statens tjenstemän, som dermed hugnats, och som obestridligen äro i oundgängligt behof deraf. Jag tror mig likaledes hafva visat, att det skäl som för denna åtgärd anförts, nemi. att vid en möjligen blifvande reorganisation af embetsverken hafva friare händer, icke är antagligt, emedan det varit tillräckligt att inlägga såsom vilkor för de nya åtnjutande, att deras innehafvare skulle underkasta sig den förändring i arbetsskyldighet, som af en dylik reorganisation kunde blifva en följd. Detta vilkor liar också af K. M. i dess propos. blifvit ganska tydligt uttaladt. Då emellertid genom den utväg, StatsUtsk. begagnat, detta vilkor har bortfallit, så är det ganska riktigt att det åtminstone inflyter för de löner, som ännu icke äro fixa.
Dagen efter; sedan nämnden är utsedd, skrida kamrarna till val af Konung eller thronföljare. Förenas kamrarne om en och samma person, är han att som uthorad anse: i annat läll afgör nämnden. Dock må ej hos densamma komma under omröstning andra, än de Två, som i kamrarne erhållit flesta rösterna; egande ingendera kammaren att flere än en kandidat framställa. Nämndens ledamöter, hvilka i och för denna befattning ej må uteslutas från deras riksdagsmannarätt i kamrarne, sammanträda dagen efter den, då valet i kamrarne förrättadt är, och skiljas ej åt, förr än valförrättningen är fullgjord. Omröstningen sker per capita och med slutna sedlar, deraf en, före uppräknandet, förseglad aflägges. Den af de båda under omröstning komna personerna, på hvilken då inom nämnden de flesta rösterna falla, är behörigen vald. I den händelse, som 53 § Regeringsformen omförmäler, skall nämnden väljas inom Tionde dagen efter den, som i riksdagskallelsen är till Riksförsamlingens sammankomst utsatt. § 68. Skall tillsättning ske af förmyndare för omyndig Konung, sammanträder Riksförsamlingen sist dagen efter den, då riksdagen blifvit å rikssalen öppnad, och utser en nämnd af Sextiofyra personer, utaf hvilka hvardera kammaren, genom sluten Bih. till R. St. Denna nämnd röstar per capita om de af Riksförsamlingen till antalet bestämda förmyndare, som skola vara antingen En, Tre eller Fem. Hvarje ledamot af nämnden upptecknar å en sluten vallista de män, dem han anser förtroendet värdige, och så många, att de med en person öfverstiga det af Riksförsamlingen bestämda antalet. Af dem, som dervid kommit i åtanka, ställes först den, som liesta rösterna erhållit, under ny omröstning, då nämndens pluralitet gifver utslaget. På samma sätt förfares med den, som näst honom af de Heste blifvit kallad, o. s. v., tilldess det föreskrifna antalet af förmyndare blifvit nppfyldt; kunnande ej nämnden åtskiljas, förr än valet fulländadt är; och gäller detta val såsom Riksförsamlingens beslut. Om så händer, alt kamrarne ej inom
Tiotusen sjuke, jemte 10 till 12,000 sårade, göra 20 till 22,000 man på en gång i behof af läkarevård. Att i detta antagande icke ligger någon öfverdrift, torde nedanstående uppgifter bekräfta. Under 41 månader (Juni 1811 — Maj 1814) hade gemenskapen af Engelska arméen i Spanien, i medeltal utgörande 61,511 man, 240 man af hvarje fOOOide satt ur stridbart skick i följd af sjukdom, samt 15 i följd of sår. Från midten al Juni till första dagarne af Juli 1815 (Waterloo fälttåget) fick Preussiska arméen 16,747 sårade; och då denna armée, som på 8 månader sammansmält från 180,000 till 99,938 man, tågade in i Paris hade den 29,841 man på sjukhus. Fältmar skalken Radetzkys armée i Italien hade i Augusti 1848 20,000 sjuke och sårade, hvilket utgjorde 30 % af befintliga styrkan. Österrikiska belägrings-corpsen framför Komorn i Juli 1849 hade 16.000 sjuke och sårade, hvilket var nära 33 % af styrkan. Engelska arméen på Krim, 28,939 man stark, hade från och med Oktober 1854 till och med April 1855, det vill säga und<r en tidrymd af endast 7 månader, 53,913 man intagne på sjukhus, af hvilka 10,748 dogo. Kejsar Napoleona 200.000 man starka armée, som öppnade kriget mot Österrike med slaget vid Montebello den 20 Maj 1859 och slöt det efter knappast mera än en månad genom segern vid Solferino den 24 Juni samma år, qvarlemnade efter fredslutet den 12 Juli en observalions-corps, för alt bevaka fredsvillkorens fullgörande.
»De som ha stulit och mördat, svurit falskt och bedragit och andra saker, som betala sig illa.» Glädjen kände, att hon blef kall öfver hela kroppen. »Sitta de där alltid?» frågade hon. Orden hade svårt att komma fram. »Det beror på!» svarade soldaten, som började gå fram och tillbaka med afmätta steg. »En och annan kan väl slippa ut igen, men de värsta måste finna sig i att hålla till godo med lägenheten hela lifvet.» Det svartnade för Glädjens ögon. Hon såg upp till de små remnor, som utgjorde cellernas fönster. »Sitta de där uppe?» frågade hon i hviskande ton och pekade mot fängelset. »Ja, det göra de,» svarade soldaten. »Har du så stor lust att få se dem, så kan det kanske låta sig göra.» »Tror du jag skulle vara välkommen?» frågade Glädjen. »Tror du att de skulle ta väl emot mig?» »Hur skall jag kunna svara på det,» sade soldaten kort. Han tycktes ha tröttnat på hennes många frågor. »Kanske skulle de tycka, att du är en ganska oväntad gäst, men det kan också hända, att de ta lifvet af dig.» »Jag törs inte!» sade Glädjen sakta efter att ha betänkt sig ett ögonblick. »Inte i den här dräkten. De, som inte kunna se solen och blommorna, böra inte se mig, som kommer med krans om håret. – Men där uppe, i det andra stora slottet? Hvem bor där?» »Det är ju sjukhuset,» svarade soldaten och vände henne ryggen för att fortsätta sin gång. »Där finnas tre hundra sängar, alltid upptagna af sjuka människor.» Glädjen gaf soldaten en nick och närmade sig gården till det stora lasarettet. Vid porten häjdades hon af portvakterskan. »Hvem är ni?» frågade hon och mönstrade Glädjen från topp till tå. »Hvem vill ni tala med?» »Jag vill upp till de sjuka,» svarade Glädjen. »Jag tror det skulle göra dem godt att se mig.» »Jag kan inte släppa in er i den där kostymen, fröken,» sade portvakterskan och skakade på hufvudet.