Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
D å var det som jag först gjorde hennesbekantskap, på den glada tid när ungdomens dagg låg på lifvet kvar, o c h, antingen det nu var endast medfödd hjärtegodhet eller att därtill k o m en omedveten sträfvan att häfda denna nyvunna fruvärdighet, i hvilken h o n kanske ännu i c k e kände sig säker, allt nog hon omfattade mig m e d ett slags moderligt beskyddande välvilja, s o m gjorde att j a g, ehuru fyra år äldre o c h på den tiden » magister för pojkar », själf kände mig inför henne som en skolpojke. D e t vardt emellertid uppslaget till en vänskap, som vuxit sig allt starkare m e d åren, o c h s o m i detta jubelfesternas tidehvarf skulle ha kunnat fira j a g vet ej hur många sådana. H v a d man i bygden visste o m henne kunde j u då ännu ej vara så m y c k e t o c h rörde snarare hennes släkt än henne själf. H o n var f ö d d den 27 september 1837, hette m e d sitt flicknamn Mathilda Lovisa Jakobina Stenhammar o c h var dotter till kyrkoherden i R i - singe af Linköpings stift, fil. o c h teol. doktorn Blathias Stenhammar, samt tillhörde sålunda en ätt, s o m i början af detta århundrade gjort sig vida känd för vittra idrotter. Så hade farbrodern Johan, ännu ej tjuguåttaårig, blifvit en af de A d e r t o n, o c h doktor Mathias själf hade tre gånger vunnit pris i Svenska A k a d e m i e n, däraf en gång för psalmer, s o m till större delen funnit plats i vår nu gällande svenska psalmbok. Efter i S t o c k h o l m fullbordad uppfostran hade fröken, eller s o m man då ännu sade, mademoiselle Stenhammar på sommaren 1855 gift sig m e d fil. doktor Carl J L. Lönnberg, som till sin grad drifvit berömliga studier i nordiska språk o c h botanik, o c h det unga paret hade därefter slagit sig ned på fädernegården Ringstad, en knapp half mil nordväst från N o r r k ö p i n g.
Herr Rosenqvist, Fr edrik Leonhard, hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande: Af sann kärlek till fäderneslandet befaller mitt samvete mig, att bestrida allt hvad som kan leda till den minsta rubbning uti det till Sveriges sjelfständighet verksammast bidragande Indelningsverket; och anhåller jag alltså vördsamt att till Protocollet få reservera mig mot hvarje beslut, som i ett eller annat afseende kan åstadkomma förändring uti detta af hela Europa ansedda storverk. Den 5 Octo b er e. in. iy5 Fortsattes pröfningen af StalsUtskotlels ej mindre den 16 sistlidne April under N:o i3a afgifne, oell den 7 derpåföljde Maji e. in. på hordet lagde Betänkande, angående regleringen af utgiflerne under RiksStatens 3:dje Hufvudlitei, än ook under N:o 23g meddeldte, och den 2g sistlidne Augusti f. in. på bordet lagde, Utlåtande öfver de vid berörde Betänkande gjorde anmärkningar. louie Punkten. Indeldta Arme’ens Befäl. Hans E.xcellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att sedan Ridderskapet och Adeln i förmiddagens Plenum beslutat, att Löneregleringen för Indeldta Armeens Befäl skulle vid denna Riksdag med nytt anslag af Rikets Ständer tillvägabringas, och anslagets belopp nu borde af Ridderskapet och Adeln bestämmas, finge Hans Excellence, innan proposition rörande beloppet gjordes, först hemställa, om icke Ridderskapet och Adeln, ehvad Utskottets Utlåtande eller Kongl. Maj:ts Proposition anloges, i alla händelser behagade bifalla det af Grefve Brahe i förmiddagens plenum föreslagne tillägg. Herr A nekar swärd j August: Jag instämmer fullkomligen i det generella af detta tillägg, men föreslår, att orden: likhet uti lönevillkor inom hvarje grad inom Regementer och Corpser måtte uteslutas. Med den utsträckning Armeen har från Calix till 176 Den 5 O c t o b e r e. m.
Ridderskapets och Adelns Plenum den 20 Juli 1815. S. D. Vid förnyad f föredragning al LagUtskottets don 17 dennes på Bordet 991 Den So Juli e. ra. lagda Memoria], af den 13 nästföregående, rörande förändring i Domstolarnas antal och organisation, ansag Höglofl. Ridderskapet och Adeln någon annan åtgärd vid detta ämne icke vid denna Riksdag böra äga rum, än att Riksens Ständer skulle behaga förena sig derom, att LagCommittéen, utan hinder af något häröfver i förväg fatta dt beslut, må fortsätta Lagarbetet, och sedan detsamma genom trycket blifvit underkastadt allmän granskning, öfverlemna åt tillkommande Riksens Ständer och Konungen att pröfva, antaga eller ogilla så väl det fulländade Lagverket, som grunderna för detsamma. Ut Supra. S. D. Företogos å nyo i ett sammanhang Bevillningsutskottets förslag tili BevillningsFörordning och dess utlåtande öfver dervitl i RiksStånden gjorda anmärkningar; och blef berörde Förslag af Höglofl. Ridderskapet och Adeln godkändt med följande förändringar: Andra Artikeln, 2:dra §. 7 momentet. Härvid undantogos från Bevillnings erläggande för sina lönevilkor, Sujetterne vid Kongl. Theatern. — Äfvenväl i redactionen af orden Advocater och alla sorn föra andras talan, beslöts att, till undvikande af tvetydning, orden och alla skulle utgå. Samma y. £, ' Den 24 Juli e. m* Samma §:s 10 moment skulle utgå. 5:dje §:ns 2 moment bifölls, jemte den i svaret på anmärkningarna föreslagna redactf onsförandring. Samma §:s 3 moment likaledes. 4 Samma §:s 5 moment likaledes, I samma §:s 7 moment skulle Stadgandet om Advocater förändras såsom ofvanföre. Äfvenväl att minimi-afgiften för^Utjordar och Urfjellar skulle försvinna. Samma $:s g moment skulle försvinna, 4:de §. 1 momentet. Härvid antogos förän dxi n g arne beträffande Grufvor ock Krutbruk.
Med vidblifvande af Ståndets beslut, angående ordställningen af den utaf Utskottet i ämnet föreslagna underdåniga framställning, enligt betänkandet, N:o 109, gillade Ståndet det i memorialet, N:o 134, anmäldta tilllägg, i afseende på minimi-beloppen af berörde afgift; 8, 9, och 10 punkterna: memorialet, N:o 134, lades, i dessa delar, till handlingarne; och N;o 135, i anledning af väckt motion om revision af Bergs-författn inga rne: bifölls. Från Heder v. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogs Ståts-Utskottets utlåtande, N:o 229, angående reserverandet af de vid 1840 och 1841 årens Riksdag anvisade statsbidrag Pro!.-Utdra", den stej Mars 1845. 747 lor Gråda canals fullbordande samt hamnanläggningen vid Åhus och upprensningen af Rotlne-ån: Ståndet, som förklarade sig bifalla Utskottets afslyrkande hemställan, i fråga om del anvisade statsbidraget för Gråda canals fullbordande, afslog deremot utlåtandet, så väl i hvad det rörer hamnanläggningen vid Åhus, som upprensnlhgen af Rottne-ån. S. D. Föredrogs Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens utlåtande, N-o 54, angående väckt fråga om sättet för båtsmäns forlskaffande lill och från tjenstgöringsorterne: af slogs; S. D. Föredrogos följande Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens utlåtanden: N.o 73, i anledning af väckta frågor om förändring i grunderna för planpenningars utgörande: återmit;erades; N;o 74, i anledning af väckt fråga om upphäfvande al skyldigheten för rustoch rotehållare alt förse ryttaren eller soldaten nied torp: bifölls; N
Förra gången gällde frågan huruvida man antingen skulle tillåta Privatbanker att utgifva sedlar på 3 r:dr 16 sk. eller alt förbjuda det; nu deremot har Hr Lagergren bragt å bane en fråga, som förut aldrig varit väckt och af Utskm behandlad, den nemi. att R. St. må till K. M. öfverlemna att bestämma, när de nu ok troijerade enskilde banker, under den gällande oktroijen, skola uphöra med utgifvandet af sedlar å 3 r:dr 16 sk. b:co. Denna Hr Lagergrens framställning måtte utgöra för Utskm en mer än vanlig anledning att kunna ändra sin förra tanka ty ett för - 334 Den 21 Augusti. slag i den syftning som berörde förslag innehåller har förut aldrig varit föremål för Utsk:ns pröfning. Detta förslag var en medelväg hvarom tillförene icke talats; när då Utsk:n funno denna medelväg vara bättre än att helt och hållet förbjuda utgifvande af förrberörde sedel-valör, så vidtogo Utskui densamma. Doktorn säger att Privatbankerne skola kunna fortgå lika bra om de ej lingö utgifva mindre sedel-valörer än 6 r:dr 32 sk. b:co: i detta fall hänvisar jag till den penningebrist, som varit rådande de 2:ne sednaste åren: Privatbankerna hafva icke kunnat fortsätta sin rörelse som förut. Förhållandet med Oslgölha-banken är åtminstone sådant, att i st. f. att förut hafva kunnat bevilja kreditiv å 10 å 12,000 r:dr, lemnäs nu sådane endast å 2,000 r:dr, hvilket är otillräckligt, och hvilket förhållande tyckes bevisa att rörelsen blifvit betydligen nedsatt.
De härefter förekommande punkterne litt:s e. och f. biföllos. Då nu punkten litt. g. företogs, framstälde Hr Gr. o. Landtm., att Frih. Tersmeden yrkat, att denna punkt måtte erhålla följande Dl‘I1 19 Juni. 319 lydelse: ”Filialbank erlägger till Riksbanken 3 proe:s ränta, såväl å lånet, som älven å de summor, hvilka på kredilivet lyftas. Hr Aminoff: Då jag inom Utsk. tillhört den mening, som sjelfva Relänk. framställer, har jag nu, genom det beslut R. o. Ad. fallat, kommit att tillböra minoriteten. Men frågan är ännu icke derigenom afgjord, emedan till dess gällande kraft erfordras tre Stånds beslut, och jag hoppas, att de öfriga RiksShn förena sig i de åsigler Utsk. framställt. Talaren upläsle härefter följande: Medgifvas måste, alt Filialbankerne skulle få ganska stora fördelar, om R. St. biföllo, alt af den till Filialbankerne anslagna summan, 4;del får beräknas såsom kreditiv, och J:delar såsom lån, och alt lantan derå beräknades till endast 2 proc.; men detta medgifvande är ock enda och säkraste sättet för deras upkomst i större omfång tagit. Skulle äter räntan bestämmas lill 3 proc., som af några talare är föreslaget, så blifver vinsten för Filialbanken endast 2 proc., emedan Filialbanken ej får räkna sig till godo, på de summor, som utlånas, högre ränta än 5 proc. Dessa 2 proc:s vinst beläcka knappast omkostnailerne, och möjligen inträffade förluster, hvarföre jag tror, att under sådane vilkor, inga Filialbanker kunna upsla. Filialbankernes egentliga fördel ligga uti kreditivet på Riksbanken ; men huruvida denna fördel är så stor, att man med full säkerhet kan antaga, att i den ort, der en Privatbank varit, men af en eller annan orsak uphört med sin rörelse; Filialbank vill organisera sig, som lemnar allmänheten alla de fördelar den af uphörd Privatbank erhållit, är åter en annan fråga, som ej så lätt kan besvaras.
Det är samma känsla som intager en, då man i en varm och treflig kammare hör regnet smattra mot fönsterrutorna och stormen hvina omkring husknutarne, då man på fasta landbacken ser hafvets böljor våldsamt vräka sig och fradgande kastas mot stranden. På samma sätt kände sig grosshandlaren under silkesnäsduken lugn och fredad mot flugorna, och hans hjerta började utvidgas af en behaglig sjelfbelåtenhet. Så afsöndrad från verlden som han nu var, tyckte han det bäst passande tillfälle erbjuda sig att begrunda sin ställning och uppväga mot hvarandra de behag och obehag, som lifvet utlofvade honom. Att han var eller varit vid dåligt lynne, det var ett faktum; nu vore frågan att få reda på anledningen. Grosshandlaren betraktade sig sjelf och sitt lif från alla sidor och ur alla synpunkter, han ransakade sina ekonomiska, sociala, äktenskapliga, kommunala, sanitära, politiska, slägtoch andra förhållanden, utan att finna någon grundad anledning till missnöje eller dåligt lynne. Han var sjelf ung, frisk och rik. Han hade ärft en betydlig förmögenhet efter sin far, hvilken han efterträdt i den handelsfirma, der hans farbroder ensam skötte affärerna. När farbrodern en gång – det Gud måtte förhindra – skulle dö, så finge han ärfva honom också. Genom sitt öppna och redbara väsende var August Marin allmänt aktad och omtyckt. Han saknade ej ett klart förstånd och kunskaper inom sitt fack; också hade han flera gånger mottagit kommunala förtroenden och varit medlem i flera kommittéer. Han kunde när som helst hoppas erhålla vasa-orden, och ville han bli riksdagsman, så ... men han var ej ärelysten. Han hade dessutom nog anledning att glädja sig i en liten vacker, älskvärd och trogen hustru, som skänkt honom ett par de näpnaste barn och med hvilken han nu i ett halft dussin år left i det lyckligaste äktenskap. Var det ej löjligt att efter en så lång och så rotfast lycka råka i dåligt lynne, derför att luften var något varm? Och dessutom var det ej mera så olidligt varmt. Det började blifva en smula svalare framemot aftonen. – Jag kan undra hvar Louise och barnen hålla till, sade grosshandlaren, sträckte på sig och gick ut på gården.
N:o 90, angale litgifterne under riksslatens 6:le hufvud t i t el, af BorgareSt. i afseende på 12:le punktens 1* 4 Den 17 Maj. l:sta morn. fattade beslut, att, med ogillande af hvad Utsk. tillstyrkt, R. St. må hos K. M. i und. anhålla, alt K. M. täcktes af de å anslagen för landlbruksskolorne uppkomne besparingar i nåder bevilja tillfälligt understöd åt den vid Sjögestad befintliga läroanstalt af nämnde beskaffenhet. Frih. Palmstjerna, Carl Ollo: I öfverensstämmelse med den mening, som jag hade tillfälle att yttra då StatsUtsk:s utlåt, i afseende på denna fråga föredrogs för R. o. Ad., vägar jag hemställa, att R. o. Ad. behagade ingå på BorgareSl:s inbjudning, som nu är uppläst. Jag har mig bekant att i PresteSt. är ett likartadt beslut faltadt i denna fråga. Om R. o. Ad. nu behagade antaga denna BorgareShs inbjudning, så blir det 3 Stånds beslut i frågan. Det är ingen ny kostnad för statsverket, utan blott användande af de medel, som ligga reserverade och som eljest kunde blifva oanvända, men hvilka redan äro på riksstat såsom utgifter uppförde. Hr von Hohenhausen, Mich. Sil v.: Ehuru fråga om ökadl understöd nu endast rörer en landtbruks-skola af den mindre sorten, och jemväl alla de öfriga äro i behof deraf, om de skola kunna uppfylla sitt ändamål, sä och då vid denna riksdag någon utsigt icke vidare förefinnes dertill, att för samtliga de lägre landtbruks-skolorna vinna ett ökadt anslag, får jag, såsom ett prejudikat derför för framtiden, tillstyrka antagandet af den inbjudning, som från BorgareSt. inkommit. Ganska säkert skall man vid kommande riksd. öfverallt finna behofvet deraf, då de öfriga landtbruksskolorna komma i åtnjutande af samma förmån. R. o.
Anser man således det i 17:de kap. 18:de §:n Rättegångsbalken förekommande stadgande »vare aldrig vittnesbär» såsom en straffbestämmelse, så skulle den vara upphäfd genom den upplästa §:n, men det skulle komma att qvarstå, om man endast betraktade det som en till civillagen hörande bestämmelse, hvilket jag för min del skulle önska för den olyckliga händelse, att Gr. Hamiltons förslag vunne det Höglofl. Ståndets bifall. Gr. Sparre: Ehuru jag erkänner, att R. o. Ad:s beslut i fråga om 12:te kap. 2l;sta §:n måtte förorsaka tvekan vid bedömandet af denna sak, kari jag likväl icke dölja för mig att tillåtelse för en menedare att elter viss tid åter begagnas såsom vittne, skulle medföra stora vådor oell svårigheter, så länge vi hafva qvar det stadgande att »tu vittnen äro fullt bevis, deri de sammanstämma». Det skulle lätt kunna hända, att efter de bestämda fem årens förlopp tvenne öfverbevisade menedare fingo vittna och med sin ed bekräftade en falsk uppgift, hvilken en hvar misstänkte, men ingen kunde bevisa, vara osann. På grund af dessa vittnesmål, hvars trovärdighet enhvar på goda skäl betviflade, skulle likväl domstolen nödgas fälla utslag. Detta stadgande »tu vittnen äro fullt bevis, deri de sammanstämma», skulle innebära förskräckliga vådor för samhället, om man för menedare nedsatte förlusten af medborgerligt förtroende till viss tid och således beredde henom tillfälle att efter några års förlopp åter vittna. På dessa skäl och på grund af den skändliga beskaffenheten af det ifrågavarande brottet, synes mig att menedaren väl förtjenar att dömas för alltid förlustig medborgerligt förtroende. Gr. Mörner: Det har här tvistats om, huruvida påföljden, att icke vara vittnesbär, skulle anses såsom straff eller snarare som en civil påföljd. 1 detta fall kari man icke åberopa säkrare auktoritet än sjelfva lag-§:n, hvarur jag ber att få uppläsa följande: »Bär någon falskt vittnesbörd, bote 40 daler, de fattigas ensak, och vare aldrig vittnesbär.
Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt att förkasta utlåtandet. Men andra omständigheter bestämma mig, att ogilla den Motion, som föranledt detsammaI valet imellan, å Nationens sida, en uppoffring, som kunnat sparas, och, å Regeringens sida, återkallande af en beslutad och verkställd åtgärd, tvekar jag icke att yttra mig för det torra. Den tillökning i beskattning, sorn deraf kan bli eri följd är icke betydlig, och jag anser Riksens Ständer icke böra i detta fall undandraga sig den, enär ändamålet med den ifrågavarande åtgärden otvifvelaktigt varit samhällets nytta, och den kan klandras, endast såsom mindre nödvändig, icke som skadlig. Jag fruktar icke något missbruk som följd af ett sålunda motiveradt bifall, utan är tvärtom öfvertygad, att derigenom Riksens Ständer skola bereda åt sig det förtroende, att icke framdeles sådane steg skola vidtagas, som kunna hindra dem, att låta öfvertygelsen om det rätta grundlägga deras ,beslut. I följd häraf torde frågan till StatsUtskottet böra återremitteras, med föreskrift, att å stat uppföra de för Skånska HofRätten nödige utgifter. Beträffande frågan om de 500 R:dr som blifvit Advocatfiskalen i Götha Hof-Rätt i Nåder tillagde, såsom ersättning för förlorade Dm 25 Maji. 29" sportler, kan jag ingalunda gilla elen grund, hvarpå StatsUtskottet bygdt tillstyrkandet om denna gratifications uppförande å allmänna indragningsStaten. De Advocatfiskalen tillkommand? laglige sportler bestå hufvudsakligast i dess andel af böter. Någon bestämd inkomst af denna beskaffenhet är icke genom Fullmagten honom försäkrad, lika litet som någon annan publik auetor; och en ersättning för möjlig minskning af sådan inkomst bör alltså lika litet komma i fråga, som någon minskning t lönen i fall af betydliga ökade portier. Det skulle strida emot allt moraliskt begrepp om Staten skulle åt några dess Embetsman garantera eo inkomst, grundad på förbrytelser emot lagen eller olydnad emot Domstolars laga kraftägande beslut.
Hvar som å nyo drager den sak för Rätta, deri dom eller utslag förr är, som vunnit laga kraft; eller tadlar sådan dom för Rätten, eller utom; bote för Under-Rätts dom Tio daler; för Hoj-Rätts dom Ett hundrade daler. Är det Konungens, plikte med Fem hundrade daler. 2 §. Qväljes TJnder-Rätts dom för Rätta; dö me deröfver den Rätt, der det sker. Tadlar man sådan dom utom Rätten; döme deröfver Under-Rätt i den ort, der brutet är. Qväljes Hof-Rätts eller Konungens dom, det skall i Idof-Rätten dömas. .'La^Uts^oltets Betänkande, N.o 56.. h . • V*. XXIX Cap. , . V 1 och 2 §.§. af detta Capital skola hafva följande lydelse: 1 §• Djerf ves någor missbruka Rättegång, och emot klara skäl och bättre vett af arghet drager någon för Rätta; bote i UnderRätt ifrån Tio till Tjugu daler, de fattiges ensak; och gällde dertill Rättegångs-kostnad, hinder och skada. 2 f : Häfver någor tappat i Under-Rätt, och gillar Hof-Rätten i allt Under-Rätts utslag; prof ve Hof-Rätten ock, om han för ohemul klagan gjort sig till ansvar förfallen: finnes det; bote han då från Trettio till Hundrade daler. I dessa fall plikte fullmägtig, sorn i 15 Cap. i4 Ssagd t ur. Orkar elen brottslige ej böta; plikte med fängelse, som i 10 Cap. Utsöknings-Balken stadgadt är. XXX Cap. Della Capitels öfverskrift skall få en sådan redaction: Huru sökas skall, att Konungen må Hof-Rätts dom öfverse; så ock huru det, som dömdt är, skall derför innan algifvas. 3 §• ■ .; . v • ■ ■ Ol ' . • - — i l' V Af denna §., ändras tredje punkten sålunda: Parten ställe ock borgen för kostnad och skada, som i s5 Cap. om vad från Under-Rutt föreskrifves. 5 §.
Visserligen föreskrifver denna stadga i § 83: »Ephorus bestämme pä förslag af vederbörande Rektor och lärare valet afläro»böcker. » Men med ali aktning för Herrar Ephorers och Lärare-kollegiers nit och skicklighet, mäste man dock erkänna, att detta är för ändamålet otillräckligt. Pröfningen af läroböcker fordrar ej liten erfarenhet och omdöme. Nu kan det lätt hända att med undantag af den lärare, som föreslår en ny lärobok, knappast någon i kollegiet finnes, som i det särskilda ämnet eger en större och djupare insigt. Obehagligt nog vore det ock för en chef, att t. ex. förkasta en af en underlydande lärare föreslagen lärobok, aldrahelst om denna tillika är af samme lärare utarbetad. Ar åter läroboken god, är det en vida större tillfredsställelse för författaren, att få densamma af en öfverordnad, så tillsägandes fristående, myndighet godkänd. Vidare är klart att med den mängd Läroverkskollegier, som finnas, äfven den billigaste fordran på önsklig enhet och öfverensstämmelse i afseende på åsigter och methoder icke står att vinna. Läroverks-stadgan tyckes sjelf temligen otvetydigt erkänna detta, då den nemligen medelbart efter den nyss anförda föreskriften tillägger »derest ej i ett eller annat hänseende är eller varder för läroverken »i allmänhet annorlunda förordnadt.» Tiden bör nu vara inne att denna Läroverks-stadgans egen antydning kan blifva till en sanning. Frågan blifver då, hvad bör i detta afseende göras och huru skall det göras. Att af byråchefen för Uppfostrings-ärenden begära, att han ensam skall företaga granskningen af läroböcker kan naturligtvis icke falla någon in. Dels vore det orimligt, att hos en person fordra den insigt uti och pedagogiska erfarenhet utaf alla skolämnen, som för detta ändamål kräfves, dels skulle denna enabetsmans mångfaldiga vigtiga göromål omöjligt medgifva honom den erforderliga tiden. Detsamma gäller naturligtvis äfven i ännu högre grad om Föredraganden för Ecklesiastik-ärenden. Det förslag, jag härmedelst tager mig friheten afgifva, är säkerligen behäftadt med brister och misstag.
När man ligger så der, försjunken i tankar och sysslolöshet, kan det ibland förefalla en, som om tiden stod stilla, och all den oro, som annars drager en med sig, plötsligt släppte sitt tag, och alla små sjelfviska bekymmer fölle bort, och man endast kände en djup, allt öfvervägande glädje öfver att vara menniska och lefva. Då lär man sig att älska tystnaden och heden, då vänjer sig ögat vid att uppfatta dessa i hvarandra förtonande färgskiftningar, som äro denna natur så egna och hvaraf den just har sin skönhet. Mellan taggiga enbuskar och steniga tufvor slingrar sig den smala gångstigen, hårdt tilltrampad. Se på det der fölet. En sådan liten skojare! Se, hur han rullar sig i gräset och sträcker sig i solskenet, under det han med det samma håller utkik efter oss med sina klipska ögon. En sådan sammetslen nos – och hvilken smidig böjning på halsen! Men vi gå vidare. Ni har kanske aldrig sett verklig brist? Jag vill visa er den. Icke denna »ädla» fattigdom, som poeterna besjungit, utan den handgripliga nöden, som uppkommer af mannens superi och qvinnans slöhet. Bakom denna trädgrupp ser ni huset – ty det är verkligen ett hus, detta stenruckel, och här bo menniskor. Der fins icke en tillstymmelse till trädgård, icke så mycket som ett potatisstånd, intet spår af menniskofot eller menniskohand, annat än denna slingrande gångstig och denna boning. Gråstensväggarna äro icke fogade, utan löst tillsmetade med ler på insidan, halmtaket är upprifvet af väder och vind, ena gafveln borta, och huset, som förr haft tvenne rum, har nu endast ett, som kan brukas. Flera af fönsterrutorna äro sönderslagna och gråa trasor stoppade i hålen. Det är som om denna smutsgråa färg vore fattigdomens uniform.