Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Privilegiet utfärdas sedan det 3 gånger i Stockholms Posteller Inrikes Tidningar blivit kungjort. Den som anser sig förnärmad har 3 månader på sig att anmäla hos Kommers Kollegium. De skall efter förnyad undersökning lämna skyndsamt utslag om den klagande haft anledning till sina besvär eller ej. Har han klagat utan anledning bötar han mellan 50 - 100 riksdaler och skall ersätta privilegieinnehavaren för hans förlust genom uppehåll och extra kostnader. 2: o Privilegie tiden fastställs beroende på den kostnad som den nya inrättningen behöver göra, dock aldrig längre än 15 år. 3: o Då en person får uteslutande privilegium skall han vara i gång med verksamheten inom efter omständigheterna lämpad tid. Underlåter han detta eller verksamheten avstannar under 2 års tid upphör hans privilegium 4: o Sedan uteslutande privilegium blivit utfärdat, skall innehavaren genast avlämna fullkomlig beskrivning på sin slöjdinrättning, konst eller konstförbättring, liksom på arbetssättet. Beskrivningen förvaras hos Kollegiet för att finnas om närliggande verksamhet blir aktuell eller om tvist vid domstol skulle uppstå. 5: o Den som på rätt sätt erhållit uteslutande privilegium skall njuta skydd mot intrång i den slöjd eller hantering som blivit honom på vissa år förbehållen. Den som förfördelar honom bötar första gången 100 riksdaler och om det sker flera gånger dubbelt. Den olovligt tillverkade varan eller om den är såld, värdet av den, tillfaller privilegie innehavaren i skadestånd. 6: o Uteslutande privilegium kan gå i arv eller förvärvas genom köp av svensk undersåte. 7: o Särskild förordning för nu gällande exclusiva privilegier skall utfärdas. De böter som denna förordning kan ålägga någon delas mellan åklagaren och de fattiga i församlingen där den tilltalade bor. Stockholm den 28 april 1819 CARL JOHAN Kungörelse angående undantag i vissa fall från lagens föreskrift om landsvägarnas bredd. Stockholm den 28 april 1819. Riksens Ständer har uppgivit att stadgan i Byggninga Balken, som säger att landsvägen skall var 10 alnar bred, på många ställen medfört stora svårigheter och kostnader.
Som Riksens Ständer uti Banko-Ordningens 74. §. sig förbehållit, att sjelfve få disponera öfver Banko - Verkets vinst, på sätt som det med Hans Kongl. Maj.-ts och Fäderneslandets heder och nytta, till Ptiblicos usus', bäst Iean användas , må icke Banko-Utskottet utan Ptenorum uttryckeliga bifall och Förordnande ingå uti någre afskrifningar och eftergifter af Bankens ägande fordringar , ännu mindre uti någon sla‘gs penriingeutgift , annan än den , som uti 6. §. här nedan-' före namnes. 5- §• Utan Riksens Ständers Plenorum bifall oeh samtycke må icke eller någon ny Sta.t eller Lön vid Banko-Verket inrättas. Banko-Utskottet befattar sig ej eller med tjensters förgifvande uti Banken , utan bör sådant besörjas af Fullmägtige, under vederbörligt ansvar inför Riksens Ständers Banko-Utskott, hvilket uppå inkommandn besvär äger att pröfva huruvida någon i dess tillständiga befordran , kunde' vara för när skjedt , samt den som lidande befinnes till rättelse förhjelpa. 6. §. Banko-Utskottet har väl rättighet att efter-eget bestämmande ihogkomma dess , i och för Riksdags - göromålen antagne Betjening med vanligt arfvode för dess tjenstgöring; hvilket eftér arbetstiden och göromålens beskaffenhet bör afpassa*: Men alla andra gratificationer, af hvad be - 664 Sanka-Utskottets Setänkan den! skaffenhet de ock vara må, söker Banko-Utskottet att undvika, samt, derest någon gratificatioh skulle för oundgänglig anses , bör densamma till Riksens Ständers Plenorum bifall anmälas. 7. §.
Hon hade ännu gamla föräldrar i lifvet, och hon själf drömde om att bära barn under sitt hjärta och långsamt åldras i en mans famn. Men hon kunde hvarken sjunga eller dansa. Hennes steg ledde henne den väg, som var henne utstakad att gå, och under mantelns ylle låg hämnarsvärdet isande kallt mot hennes hjärta. Så berättade Rachel Teura, den stenade Baruch-ben-Esras maka för sig själf och barnet historien om Judith, men innan hon hann gå vidare och förtälja också om Judas Maccabæus, den glade herdeynglingen på det gröna berget Modin, han, som skulle drifva Israels fiender framför sig som rädda får och getter, Guds hammare, som till stoft och skärfvor skulle krossa Judas’ vederdelomänner, hade barnet somnat i hennes famn. Den lilla sårade handen låg blodig på hennes hvita kjol, och det bruna lockhufvudet hade i sömnen böjt sig mot hennes bröst. Den lilla kroppen kändes på en gång varm och liflös, där den sjönk ihop i hennes sköte. Sakta kysste Rachel den sårade handen och log svagt, då hon, medan hon lyfte barnet i säng, kände dess hjärta slå lugnt och fredligt emot sitt bröst. Så tog hon den stora stenen mellan sina båda händer, höll den upprätt, som ett svärd, satte sig och väntade i länstolen att ljusen skulle slockna och dö: Judiths blodstår, Deborahs brinnande hjärta, Judas Maccabæus’ spjutspets af eld. Sist flämtade blott, gult och förtärdt, det ensamma ljuset, som vittnade om Israels förhoppning. Så brann också det ner i pipan. En lukt af brändt vax fyllde mörkret, som omhvärfde henne ända till det hvita pannhåret. Morgonrodnaden brann sin stund och bleknade, innan drömmarnas timme gått till ända, och Kalonymos drömde åter, medan den första dagstrålen föll öfver hans hvila. Kalonymos drömde, att han nyss vändt hem från sin moders begrafning och nu stod, en ensam yngling, i det ensamma, öde huset vid den trånga judegatan i Leewarden.
h a r och en individuelt kiinnetccknande egendomligheterna, s5 nyanserade, att utom Shakespeare \, et jag ingen diktare, som danat just så niangskikmde qvinnotvper. BMa halva genom den individuella karaktitistiken vetat göra dem till lef \, ande varelser i den grad, att man kBnner dem handla med nödvändighet; för Shakespeare att icke lata Julia, för ' i ' urgenjeff att icke lata Elena kmna allt för sin kärlek, eller för Shakespeare att ej ha bevara 1) esilemona hängif \ .en, för ' i ' urgenjeff att icke ha latit E l i d e t h offra sitt h j ~ m för sitt pligtbegrep] &gt; skulle företdlit som ett brott mot en naturlag. M&amp; diktame veta, att för en sMan qvinna är troheten mot hennes egen innersta personlighet lifsprincipen, d att man lika gerna skulle kunna anka sie henne lefva ulan andhemmine som lefva efter ett svek mot sig sjrlf. Kan man hoppas,; itt ' Iiugenjeffs qvinnor hdva motsvarighet inom hans land, da har detta en framtid hwrs storhet vi blott kunna ana. Ty ett folk, som har &amp; ana qvinnor, det folkeli innersta grund 51 mod, oskuld, hängifvenhet, trohet och sanning. Och framdeles måste det d9 ockd erhillla ordning, \ .ishet och frihet. Visserligen komma de dessa herrliga qvinliga kraft; att inissiimkas under strrden missliriikas redan men de äro oförstörbara. S9 tror hminstone den cliktm, hiilken förkroppsligat sitt hopp om sitt lands fnintid i den ideala bild af en qvinna, som en g9ng bränt sig in i hans sjfl. ' Men denna ar mera en nationell än en individuell. Hans qvinnor t. ex. tala ej om samvete eller pligt, sasom engelskorna göra, iiro ej husliga pa tyskornas sätt och ej lifliga p9 fmsyskomas.
Vi skola annonsera, och så hyra vi oss en liten möblerad kammare.” Sedan Henriette afhört detta afgörande beslut, kunde ingenting längre qvarhålla henne. Hon försvann med utseende af en vredgad drottning, som förgäfves talat till upproriska undersåter. Lyckligtvis fingo våra betryckta damer ett annat besök på aftonen, nemligen af Patrik, som förklarade dem att, om de ville, de gerna kunde få behålla kammaren öfver vintern. Men då de tvekade att emottaga denna godhet, icke för Patriks, utan för Johans skull (kunde de åtnjuta hans välgerningar, sedan de genom sitt afslag förolämpat honom?), så lade Patrik sig icke emot deras beslut om flyttning; men han gjorde det betydligt lättare derigenom att han försäkrade dem, att allt hvad som fans i det rum, de för närvarande bebodde, skulle flyttas med, ty han var fullt öfvertygad att salig mamma velat gifva det åt moster Emerentia. Beträffande sömmen vore det likväl hjertans roligt, om de kunde få någon mera på annat håll, ty Både mor och dotter förstodo halfqväden visa, och när de sågo den hederlige Patriks bryderi emellan sitt goda hjertas föreskrifter och sin hustrus kommando, hastade de att försäkra honom det de nog hoppades finna arbetsförtjenst, emedan de arbetade i flera vägar. ”Och när det kniper på något sätt”, sade han vid bortgåendet, ”så stöt så oförmärkt på mig!” ”Ädla själ!” suckade fru Emerentia. Efter denna dag studerade fruntimren Dagbladet och sprungo efter annonser ett par timmar hvarenda förmiddag. Och som tant Regine Sofies hushåll icke skulle upplösas förrän vid flyttningstiden kunde de taga sig denna ledighet. Men ehuru salig farmor, som sett verlden, försäkrat att ”den som söker, han finner”, befans likväl detta tänkespråk vara ganska problematiskt. Först hvad rummet beträffade, var det ena för dyrt, det andra för litet, i det tredje slog röken in och det fjerde, som hade ett skäligt pris och temligen snygga väggar, var behäftadt med olägenheten af fem höga trappor, i hvilka man höll på att bryta nacken af sig, hvar gång man skulle upp eller ned.
Torstenson ensam behöll sitt ogenomträngliga lugn. Två svenske fältherrar hafva segrat fotlöse i hängbår; en tredje, den tappraste, förlorade i hängbår slaget vid Pultava. Fruktansvärdare i fält, större som människa, följde efter Johan Banér Gustaf Adolfs bäste lärjunge Lennart Torstenson, blixten benämnd. Huru man väntade honom i långa månader från våren 1641, när frukterna af Banérs fälttåg tycktes gifna till sköfling och den hufvudlösa svenska hären falla i spillror! Allt var förberedt: penningar, trupper, krigsplaner. Riket tycktes hafva uttömt sin sista sparpenning, sin sista arm, som kunde umbäras vid plogen, och Torstenson kom icke. En af dessa förgängelsens råttor, som gnaga hjältars lifstråd, hade krupit ut ur Ingolstadts fuktiga fängelsehvalf och bitit sig där för lifstiden fast i fältherrens fot. Det stora kriget kommenderade marsch; gikten kommenderade halt. Han, som skulle segra, var själf besegrad, innan han fattat fältmarskalksstafven. Afundsjuke generaler tvistade om företrädet i rang och befäl; tygellöse legoknektar tillställde myteri; uppviglare smögo sig in i fältlägren; diplomaterne begagnade tillfället att öfverlista hvarandra. Alla tänkte på sig, ingen på folkens välfärd och stridens världshistoriska mål. Trettioåra kriget upplöste sig i en fejd om byte; man slogs om besittningen af förödda länder. Ett stort drag hade kvarstannat i tidens förvridna anlete, ett heroiskt, men upprörande drag af förvildning: likgiltigheten för människolif och människolycka. Huru hade man icke i början upprört himmel och jord, när Magdeburg förstördes, när Pasewalks invånare nedhöggos! Hvilka verop hade ej då uppstigit från en härjad by! Hvem var så afskydd, som människoslaktaren Götz, som mordbrännaren Holk och deras gelikar! Men vid detta var man nu van, och vanan förslöar.
Hittills har det icke funnits någon lockelse för rotehållaren att företrädesvis till båtsmän fä lagstadde drängar antagna, emedan rotehållarne ej deraf haft någon fördel; men genom det nu föreslagna stadgandet skulle en ej obetydlig vinst kunna dem tillskyndas till skada för det allmänna. Jag befarar nemi. att det skulle blifva särdeles svårt vaka deröfver att båtsmannens rätt uti ifrågavide fall honom tillkomme och fruktar att den omhandlade lönen oftast skulle stadna uti rotehållareus fieka. Man skulle således liksom komma att utfästa ett prremium för den, som undandroge K. M:t och Kronan ett års tjenst. På dessa skäl anhåller jag om afslag å Utskits Betänk. Gr. Lagerbjelke: Den siste talaren vttrade, att det skulle vara osäkert, huruvida det med ifrågavide motion åsyftade ändamål komme att vinnas. Jag lår, för min del, tillstå, att då det blifvit föreslaget, att lönen, i stället för att gå till Amiralitets-Krigsmanskassan, skulle tillfalla båtsmannen sjelf, så kan jag icke fatta, hvaruti deli befarade osäkerheten skulle komma alt bestå, ty om karlen erhållit rättighet att upbära hela sin lön, så lärer det viii ieke derigenom beredas rotehållaren mer möjlighet att beröfva honom den sednast tillkomna delen af lönen, än händelsen varit med den af båtsmannen förut åtnjutna delen af samma lön. Förutsätter man detta, så skulle det bero på någon föregule öfverenskommelse; men, efter den kännedom jag har om ställningar och förhållanden uti förevide fall, lärer icke rekryteringen nu för tiden låta så lätt värk» ställa sig, att det icke snarare skulle vara rekryten sjelf, som komme i tillfälle att göra en öfverenskommelse till sin förmån, än den andra kontrahenten eller rotehållaren. Jag tror icke heller att det skulle vara så särdeles att befara, det Kronans manskap, i följd af detta stadgande, skulle komma att förminskas, ty det händer väl temligen sällan, att så många nummer komma att på en gång inom ett kompani på detta sätt rekryteras, att man deraf skulle kunna draga den slutsats, att kompanierna komma att blifva inkompletta.
Då LagUtsk:s förra betänk., som afstyrkte Hr Holms motion 0111 domares åläggande att närmare än hitintills vaka öfver fullgörandet af förmyndares redovisningsskyldighet, förevar, gjordes emot samma betänk. åtskilliga anmärkningar, och, om jag ej missminner mig, äfven af Hr Frih. Ehrenborgh. Det är således icke utan förundran jag hört, att då Utsk. nu understödt motionärens förslag, Hr Frih. är af motsatt tanka. Lika med Hr Frih. finnér jag det icke fullkomligt grundlagsenlig! att fästa vissa vilkor vid antagandet af en utaf Konungen föreslagen lagförändring. Jag anser dock Utsk:s förslag böra såsom ett lämpligt surrogat för den tysta förmånsrätten antagas, och jag yrkar altså bifall till Utskts betänk. Hvad de af reservanterna afgifna yttranden beträffar, halva de synnerligast stödt desamma derpå, att förslaget skulle medföra ökade göromål för domaren; men denna omständighet anser jag ej förtjena något afseende vid betraktande af den nytta, som ifrågavar. förslag troligen skulle för den omyndige komma att medföra. Om de öfriga emot del föreslagna stadgandet framställda betänkligheter, som jag visserligen medger till en del icke sakna all vigt, ehuruväl jag ingalunda finnér dem vara af den beskaffenhet, att de böra föranleda afslag å betänk., äfven skulle, emot min öfvertygelse, vara nog öfvervägande, för att göra förslaget overkställbar! och oantagligt, lära dessa betänkligheter, vid detsamnms granskning i Högsta Domstolen, i allt fall komma att göra sig gällande. Jag anser för öfrigt, alt R. St., genom bifall till betänk., böla gifva sin öfvertygelse tillkänna om behofvet af något surrogat för de tysta förmånsrätterna. Synncrligast af detta skäl, och då jag för min del icke anser Ulsk:s förslag hvarken overkställbar! eller ändamålslöst, anhåller jag om propos. till bifall å betänk. Frih. Raab, Adam Christ.:
In. tydligt besvär och äfven kostnader, ulan motsvarande gagn, vsida upphäfvet; äfvensom att, då ett år förflutit, ulan aliupplysning om den skaltskvldiges .vistelseortkunnatvinna®, och vedei botande befinnas hafva iakttagit, hvad dnn ålegat, Kongl, Majds befallningshafvande må ega alf, på lika sätt, som förfares med ulskylder, hvilka i anseende till bristande tillgång icke kunna indrifvas, om dylika medels afskrifvaude förordna, utan att beslutet Kongl. Kammar.-iätten underställa^ jr.o Angående Redogörelsen. Efter tagen kännedom af hvad kommilterade (sid. 178) ornförmält, huru med räkenskaper ne för ki ono-uppbörden efter nu gällande stadganden föi Ira Ilös, äfvensom meddelade upplysningar, angående de förändringar, som n afseende derå blifvit tid efter annan föreslagna, får Utskottet, hufvudsakligen instämmande med kommilterade, men med iakttagande af de jemkniugar uti deras förslag, hvilka förut af Utskottet gjoide.hemställande!) föranleda^ häl igenom tillstyrka, 5 8: o att kiouo-uppbörds-räkenskaperna, i likhet med öftiga allmänna redogörelser samt riks-hufvudboken, malte uppgöras och afslutas Sta>s-Ulskoriels Vita!ande, N:o 2-12. för kalender-;’r; al t desamma, behörigen vei ificerade, aflemna* för städcrne inom slolet af Januari månad, samt för fögderierna viii den för summariska redovisningen nu stadgade lid., med iakttagande, att den ut i sistnämnda redogörelser förekommande balans bör specifikt utvisa, Iivari deraf blifvit levereradt lill och med den 3o April och hvad sislberörde dag finnes utestående, dock att för Stora Kopparbergs län liden
Då det nemligen är oförnekligt, alt statens religiösa och moraliska lifsyttringar gömma sina kraftigaste och mest näringsbringande rötter djupt i familjens sköte, och qvinnan, genom sin ställning, såsom maka, moder och husmoder har det största inflytande på religiositetens och sedlighetens lifvande oell utveckling inom dessa första samhällsbildningar, synes deraf lätt, att hennes egen bildning och uppfostran ej kan för staten vara likgiltig. Likväl har, såsom motionären anmärkt, staten hitlills i det längsta undandragit den sin uppmärksamhet oell vård, och den qvinliga uppfostran har således fått utbilda sig sjelf, dels inom familjerne, dels inom enskildla flickskolor, eller de så kallade pensionerne, så godt den kunnat, ofta med stor ytlighet och gifven benägenhet alt utveckla yttre färdigheter, snarare än egenskaper och kunskaper, utan att staten, om denna missrigtning det ringaste bekymrat sig. Men man kan gerna medgifva riktigheten af allt detta, utan att ändå anse öfvervägande skäl vara för hand för nödvändigheten och behörigheten af statens directa deltagande i qvinno-uppfoslran. Redan del uråldriga förhållande, att qvinnans uppfostran ansetts endast såsom en enskild familje-angelägenhet, utan att staten haft rätt att deri inblanda sig, synes tala emot en sådan inblandning. Men då detta möjligen skulle kunna bero på ett af lång vana sanctioneradl misstag, får man derpå ej lägga allt för stor vigt. Likväl röjer en blick på qvinnans ställning i samhället tydligt nog, att detta förhållande har sin goda grund. Den åt qvinnan af naturen anvisade verksamhets-spher är en helt annan än mannens offentliga, obegränsade. Den är tvertom en afskiljd, obemärkt, inskränkt inom det husliga lifvets trånga gränsor. Inom huslighetens krets är qvinnans lif Uih. till R. St. Besv. o. Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o §8. bestämdt att, under stilla, men ädel och nyttig verksamhet, förflyta. Träder hon derutom, sker det oftast med någon uppoffring af den rena [qvinligheten.
Den 2:dra §:n innehåller: ‘‘"‘Visar sig inom någon församling behof af flere sammankomster till andaktsöfning, än de, enl. allmän ordning öfliga, så tillhör det församlingens Kyrkoherde, pä grund af hans embete, att söka på ändamålsenligt sätt tillfredsställa detta behof. Och böra derföre de församlingsmedlemmar, som önska sådana sammankomster, denna sin önskan hos Kyrkoherden anmäla. Häremot har jag ingen annan anmärkn. alt göra, än den, att jag anser det hvarken hafva varit Profrns mening, eller vara med min öfverensstämmande, att Kyrkoherden skulle ega att förbjuda alla sådana sammankomster för andaktsöfning, ehvad der förekommer något lör kyrkan äfventyrligt eller icke. Om icke något annat förekommer än läsning och böner efter af Kyrkan antagna och godkända handböcker, så bör Kyrkoherden, enl. min lanke, icke kunna förhindra sådant, med mindre alt serskildta skäl dertill förekomma. Jag tillstyrker derföre, att till de sista orden i denna § måtte med någon liten omskrifning fogas ett så lydande tillägg: ”.. anmäla denna sin önskan hos Kyrkoherden, som, derest han finner gällande skäl dertill förekomma, ege att dem förbjuda. Del bör sedan på församlingens medlemmar bero, om de ställa sig Kyrkoherdens afgörande till efterrättelse, eller om de vilja deröfver anföra klagan.” Den 3:dje §:n anser jag, åtminstone f. n., på den punkt den allmänna opinionen och den religiösa uplysningen i vårt land sig befinner, vara ganska riktig, hvarföre jag äfven antager Profrns förslag i denna del, men önskar, alt såsom tillägg eller serskild § måtte inflyta sista mom. af 5;te § uti Den 21 Juni f. m. 32? Utskis förslag, nemi.: ”Klagan öfver Pastors förbud, i delta falt mä i vanlig ordning hos vedérbör:de domkapitel förås. Jag anser det nemi. icke vara lämpligt, att Pastor, som möjligen genom sin egen försumlighet varit anledningen till att ett sådant behof förefinnes, sjelf skulle ega rättighet att förbjuda sin församlings ledamöter, att på annat sätt tillfredsställa sitt behof.
„ 1839 1,993* d:o rl:o 18.38. „ 1840 142* d:o d:o 1839. „ 1841 167 d:o d:o 1840. , 1842 54* d:o d:o 1841; samt att bryggerirörel sen under dessa fem år varit så betydligt i aftagande, att spannemåls-afverkningen dervid år 1842 varit 6,224 tunnor mindre, än år 1837; lill hvilket miss - STOCKHOLMS HÖGSKOLAS 17 , , J.HBIDISKA BIBUO^K , , missgynnande iorhallande orsakerna ansagos vara desamma, som uti sednaste Femårs-Berättelsen åberopats, nemligen den stora tillförseln af Götheborgs Porter, den högt uppdrifna brän vins-till verkningen och consumtionen deraf, samt det i sednare tider allmänt hlifna bruket af sockerdricka; Slagtare-Embetet: att dess rörelse under ifrågavarande fem år varit i ett beständigt aftagande, så att antalet af de i Hufvudstaden, genom Embetets Ledamöter slagtade och försålde fäkreatur år 1842 utgjort 4,227 stycken mindre, än år 1838, och af får och lam det förra året 3,030 stycken mindre, än det sednare; hvaremot af halfvar år 1842 blifvit sladgade och försålde 517 stycken mera, än år 1838: att häraf följer, att Slagteri-Idkarnes behållning af deras rörelse dessa år högst betydligt minskats: att hufvudsakligaste orsaken härtill vore den beständigt ökade försäljningen af färskt kött på Stadens torg och allmänna platser under höstoch vintermånaderne, till stor del genom obehörige personer, som, bosatte dels inom, dels i närmaste grannskapet af Hufvudstaden, gjort till deras yrke, att köpa och slagta kreatur, dem de sedermera, uppgifvande sig att vara Landtman, försälja dels i smyg, dels offentligen på Stadens torg: att det vore på sådant sätt Embetets Ledamöter i betydlig nion ginge miste om den ersättning, de eljest, under den tid, då slagtkreatur kunna erhållas för bättre pris och från närmare håll, borde hafva att påräkna lör den förlust, de nödgades på deras rörelse lida under öfriga årstiderna, då slagtkreatur, med dryg kostnad, ända till 8 ä 10 R:dr Banco per stycke i frakt, måste hämtas från långt aflägsna orter: att obestridligt vore, att Embetets Ledamöter under större delen af våren och sommaren drifva deras yrke med afgjord förlust, och skulle ofelbart under dessa årstider inställa all slagt, om de endast afsågo deras egen vinst:
Uti den af Rikets Ständers år i83a församlade Revisorer afgifne Berättelse om verkställd granskning af MyntVerkets förvaltning, yttrades bland annat, ”att myntningskostnaden för år i83o uppgått till något öfver 2 procent af det präglade myntets värde, men att, efter hvad upplyst blifvit, påföljde Ars myntning dock skall lemnat ett fördelaktigare resultat, emedan utgifterne, i följd deraf att tillverkningen fått i större scala oafbrutet fortgå och varit 1,000,000 R:dr SilfverSpecie uti 4>8oo,ooo serskildte penningar, då icke fullt motsvarat i^rdels procent af tillverkningens värde.” Jemför man nu härmed myntningskostnaden för åren i832 och 1833, sådan den, efter afdrag af kostnaden för machinerier, blifvit beräknad, så visar sig det ofördelaktiga resultat, att myntningskostnaden åter uppgått till närmare 2 procent, ehuru det uppgifne vilkoret <iG*) ( i24 ) för en lindrigare myntningskostnad blifvit uppfyldt, eller alt afinyntningen under dessa år fått i större scala oafbrutet fortgå. Revisorerne hafva derjemte trott sig böra fästa uppmärksamhet vid den stridighet som, i afseende på tillverkningskostnaden för de serskildte myntsorterne, synes vara imellan Professoren Almrolhs här ofvan intagne Promemoria och den skrifvelse Myntöfverstyrelsen under den 19 November 1834 BancoFullmäktige aflåtit, deri bland annat yttras ”att de största myntens prägling, då alla förhållanden togos i betraktande, folie sig betydligt dyrare” än de i samma skrifvelse förut omnämnde mindre Silfvermynten. Kongl. Controll-Verkets Räkenskaper, som blifvit granskade i Kongl. KammarRätten utan anmärkningar, upptaga: Debet: Balance från föregående äret: Innestående Kronouppbörd: Lefverering : Till Kongl. Innestående Kronouppbörd: Vid delta Verks förvaltning och Räkenskaper bar någon erinran icke förekommit. Kongl. Krigs-Acadcmien.