Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af ofvannämnda Rotar eller Nummer äro a36 vaara ta; nemligen m Numror vid irsta, gi vid aldra och 34 vid 3:dje Kompaniet, hvilken vacance-frihet grundar sig på Kongl. Brefvet den — Juli 1823 oeh åtnjutes emot erläggande af vacanee-afgift, 8 R:dr Banco årligen, på det sätt att denna förmån förflyttas på det senast ledig blifna Numret, hvaremot det som längsta tid varit vacant hör anskaffa karl, då vacancerne öfverstiga förenämnda antal. Att Krono-utskylderna i allmänhet äro betungade, må ingalunda bestridas, hälst det är uppenbart, att hvarje Jordbrukare, som från dem njöte befrielse, befunne sig i en lyckligare, åtminstone en lättare belägenhet; men ingalunda har jag skäl att tro, det dessa utskylder äro till den grad tryckande, att de, inom denna Provins utgöra hinder för Landtmannens trefnad och välstånd. Tvärtom visar dagliga erfarenheten, att hvarje Jordägare, sora innehar tillräcklig hemmansdel för att derå äga verklig besutenhet, kail, om lian vårdar sitt jordbruk med omtanka, flit och hushållning, icke blott med lätthet utgöra sina allmänna onera utan äfven förvärfva välstånd och förmögenhet. Endast för drinkaren och misshushållare^ eller för den som har ett så ringa jordbruk, att deraf möjligen kan lifnära sig och hushåll, blifva utskylderna, liksom hvarje utbetalning, tryckande och svåra så att executiv åtgärd ofta måste anlitas till deras uttagande, dervid fattigdomen och egendomens förstörelse alltid tilltager; men orsaken härtill ligger / - 45 - icke uti utskyldernas höjd, utan i contribuentens totala oförmåga att utgöra äfven den ringaste afgift, hvilken åter alltid måste inträffa, när hans jordbruk antingen är för inskränkt eller för mycket vanvårdas för att lämna något öfverskott.
Men blifver han dömd till ensamhetsfängelse, så befinnes det, oagtadt sin skenfagra yta, vara i längden så svårt, så förkrossande, att det enl. min tanke är mycket obarmhertigare att insätta brottslingen der, än att gifva honom en kroppslig bestraffning. Men denna erfarenhet får icke brottslingen förr, än han beträdt brottets väg; och då 254 Den 12 A ugns t i f. m. kommer denna undervisning för sent. När nu emedlertid fängelser skola byggas, icke blott för ransaknings-, utan äfven för bestraffnings-fångar, så blifva kostnaderne för dryga. Oaktadt alla derpå hittills använda kostnader, hafva vi ännu icke konjmit derhän, att vi hafva tillräckliga ransakningsfängelser. Då nu bestraffningsfångarne äro flere än ransakningsfångarne, så är det naturligt, att ännu flere fängelser behöfvas i det förra än i det sednare hänseendet, och att kostnaderne för de förra blifva så mycket större. Det är enl. min åsigt origtigt att hålla bestraffningsfångar i ensamhetsfängelse. Man kan der icke sysselsätta dem, det; blifver för dyrt, och afsöndring från andra menniskör för bela lifstiden är grymhet. Man mäste hålla dem i gemensamhelsfängelsCr, hvilka då måste på serskildt sätt inrättas, såvida de icke skola, likasom våra n. v., blifva skolor för brotts begående, hvarigenom de fångar, som från dylika fängelser utgå, då blifva farligare för den allmänna säkerheten, än när de först ditsattes. Jag anser följaktligen fängelse, såsom ensamt straffningssätt, origtigt till sin grund, och i tillämpningen dels oanvändbart, dels för mycket kostsamt. Jag ogillar äfven att Utsk. velat borttaga lifsstraffet för rån. En så grof förbrytelse bör väl icke bestraffas så lindrigt, som Utsk. föreslagit, ty om man skall vara säker i sitt hus eller på vägar och stigar, bör naturligtvis straffet vara stort nog för att afskräcka från brottets begående.
A ena sidan vill det synas i 11 i bera It, om man icke skulle vilja bifalla, alt ifrågavar. Statens tjenare, hvilka hvar i sitt kall sträfva för det gemensamma fäderneslandets bästa, erhålla lika förmåner i afseende på pensionsrält, som redan ätnjutes af alla andra Statens tjenare; men a andra sidan kan icke eller nekas, att man måste göra afseende på, huruvida man icke derigenom möjligen kan förnärma tredje mans rätt. I detta afseende förekommer för mig den betänkligheten, att möjligen de Statens tjenare, hvilka förut äga del i pensionsinrättningen och hvilka hafva dertill lemnat bidrag i många år, samt t. o. m. tagit afsked i beräkning pä denna inkomst, möjligen skulle kunna få se sina beräkniugar tillintetgjorda. Det är visserligen sant, att Civilstatens dr 1842 församlade Fullmäktige uppgifvit de villkor, under hvilka de trodde att borgmästare och landtmätare skulle kunna få inträde uti cassan; men man ser af den reservation, som [Ir Berg von Linde har afgifvit, att denne reservant hyser farhåga, att ifrågavar. tjenstemäns antagaude i pensionscassan skulle kunna blifva vådligt för cassans bestånd, och jag har jemväl sett en promemoria i detta afseende, enl. hvilken all anledn. skall vara för handen att cassan icke kan uthärda med de afgifter, som redan derå tagas i anspråk. Vid sådant förhållande, kan det verkligen vara betänkligt att bifalla, att nya delägare skola inträda i samma inrättning, som måhända redan är på väg att ramla. Jag skulle föreställa mig, att dessa betänkligheter kunde höfvas, om StatsUtsk. inhemtade upplysningar ifrån Civilstatens Peusionscassas Direction ronde cassans tillstånd. För min del skulle jag ingenting högre önska, än att dessa betänkligheter kunde undanrödjas, men så länge de qvarstå, så kan jag icke, hvad jag eljest verkligen önskade, bifalla förslaget. Jag nödgas sålunda vördsamt anhålla om återremiss till dessa upplysningars vinnande. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: De upplysningar, som Frih.
Han, den edsvurne undersåten, ville våga en dust på lif och död med den väldige för en kvinnas skull! Ja, för hennes, som vid blotta tanken kom hans kropp att skälfva och hans ögon att tåras! Strid skulle det bli en fäjd till sista blodsdroppen! Och så ... raka vägen upp till solens hem! Han brast ut i ett skallande skratt och sparkade häftigt undan blommorna så mycket aktade han ära och framtid! Han rätade upp sig i sin fulla längd, och hans ögon flammade, då han med säker hållning och fasta steg närmade sig den blåa baldakinen, som bars af kungliga bärare, och som för mängdens blickar dolde henne, som bar hans längtans namn. I konungens lustgård. Det går en suck genom konungens lustgård. Den föres af nordanvindens kyliga fläkt från de snöklädda bergen, smyger sig längs dalen, sväfvar in i skogen, der den silar sig in mellan löfverket och böjer i aftonens blåaktiga skymning blommornas stänglar, hvilkas doft den förer med sig, innan den bringar svalka åt sagorikets kung, som där inne under palmernas skugga låter blicken följa springbrunnens kaskader, hvilkas öfversta droppar glänsa som stora, tunga tårar högt uppe i den molnfria luften. Incas kung bär icke sagoprinsens gyllene dräkt. Han är enkelt klädd, då han njuter sitt dolce far niente, bekvämt utsträckt på en i dyrbart trä utskuren bänk, med mjuka mattor belagd, som står vid ena sidan af den öppna verandan framför palatset. Byggnaden är ej hög men temligen vidsträckt, murarne äro marmorhvita, taket platt, och under detsamma löper en bred fris af äkta guld. De fönsterlösa fasaderna äro endast sparsamt försedda med dörrar. Enstaka nischer här och der bryta den släta marmorytan. Fasadernas enformighet står i skärande kontrast till den rektangulära yta, de begränsa och som är anordnad till en trädgård, der allt hvad Peru eger af växter och blommor är representeradt.
Allt förorllande, som deremot strider, ware kraftlöst. 8 69 Uppstä, antingen hos tiikscns Ständers Plena gemensamt eller uti nägotckNiks-Ständen, betänkligheter att antaga hwa Stats-Utskottet tillstyrkt uti det, som rörer anllgcu Statens reglerande eller Bcwillningens derster lämpade hela belopp, eller hwad till Riksg ds-Contoirets Utgifter och Inkomster hörer, eller grunderne för Riksgälds - Bilaga till Mem. N:o 1. 41 Contoircts styrelse och förwaltning, dä böra de skäl anföras, pä hwilka sädane betänkligheter sig stödsa, saint meddelas Stats-Utskottet, som derefter tage Ärendet under ytterligare öfwerwägande. Anser Stats-Utskottet sig icke kunna afwika ifrån dep redan afgifne yttrande eller instämma uti Riksens Ständers eller ett särskildt Ständs tankar, utnämne dä Utskottet Deputerade, som uti det eller de Ständ, der betänkligheter uppkommit, företräda och närmare upplysa förhällandet. Förblifwer något Ständ ändock wid den mening, det förut fattat, afgörcs saken efter tre Ständs beslut. Stanna twä Ständ emot twä, dä skall Stats-Utskottet förökas med sä mänga Ledamöter utaf Riks-Ständen, i wänlig ordning walde, att de blifwa tretio af hwarje Ständ. Sedan en af detta särskilda Utskotts samtelige Ledamöter blifwit utlottad, röste de öfrige samfält och icke efter Ständ med slutna sedlar till owilkorligt antagande eller förkastande af hwad Stats-Utskottet tillstyrkt, blott i de frägor, hwarom Riks-Ständen warit af skilsaktiga tankar; kommande de fleste salunda röstandes mening att gälla såsom Riksens Ständers Beslut. §. 70.
Med fruktan såg modren den förvandling, hennes älskling undergått, men hoppades dock, att hon småningom skulle återvända till lif och helsa. Väl besvarade läkaren hennes fråga derom med en tviflande skakning på hufvudet, men hon trodde ändå; ty när vill modershjertat försaka hoppet att behålla sina älsklingar? ”Det är någon djup sorg, som tär henne,” sade doktorn alltid; men modren bestred det, ty hennes Virginia hade aldrig doldt något för sin mor. ”Men huru förklara, den ständiga och så ytterst skadliga oro, i hvilken hon sväfvar?” frågade läkaren tviflande. Modren förklarade den härflyta af hennes sjukdom, men den erfarne läkaren runkade blott hufvudet deråt, ehuru han teg. Emedlertid var och förblef Virginia mycket orolig, ofta öfverraskade modren henne med tårar, glimmande i de matta insjunkna ögonen, men då hon ömmt efterforskade orsaken, skämtade dottren alltid bort frågan. Dock en dag, då modren ifrigare frågade henne derom, svarade hon med ett sorgligt leende: ”Det är tungt för det unga hjertat att bereda sig till skiljsmessan från allt hvad det eger kärast på jorden.” ”Tala icke så!” utbrast modren förskräckt och fattade bedjande sitt barns händer mellan sina, ”du går ju ej bort från mig?” ”Men om jag blefve kallad?” frågade dottren med en blick af outsäglig kärlek på den gråtande modren. ”O! Han som gaf mig dig, Han kan ej vilja pröfva så hårdt sitt svaga barn! Tag mig, o Herre, men skona hennes unga lif!” ”Icke så!” sade dottren mildt, ”mitt lif eger värde endast för dig, då ditt deremot är kärt för så många. O, min mor, önska ej att dö! Lef för min far, mina syskon. Många band fästa dig vid lifvet ännu, mig fästar intet!” tillade hon för sig sjelf. ”Men nog kan du ännu bli frisk,” sade modren ifrigt; hon hade ej hört dottrens sista ord.
5- §’ X början af hvarje månad aflemnas från Xmndt-Renterierna till Riksgälds - Contoiret Förslag öfver Uppbörden i den iiästförflutna månaden, hvilka månads-Förslag till rigtigheten af Lands-Contoiren böra vara bestyrkte; men öfver de uti Jjandt-Renterierna nedsätta Skatteköpeskillingar författas särskilda rapporter, hvilka på en och samma gång med månads Förslagen insändas. 5. Art. Angående Ofver-Styrelsen af RiksgäulsVerket. 1. §. Ofver-Styrelsen af Riksgälds-Verket föres af Riksens Ständers Fullmägtiga, Tre af hvarje Stå nd, hvilke väljas och tillförordnas, på sätt Riksdngs-Ordningen utstakar och hvarje Stånd härom särskildt’* stadgar. 2. §.
DB for tio Br sedan inbjudniug att i Stockholm stifta ell k ~ i n u o - Mubb horsammades af nbgra hundratal kvinnor, hiirde man lifliga forfrbgningar, gissningar och farmodanden om s-yftemiilet med densamma, och iinnn i dag undras af en och annan, livad soln tilldrager sig i en forening med det i mlngaa or011 orunt klinga~lclt~ namnet: ~I&lt;vinnoklubbem. De. stora sporamtil, om hvilkti kvinnor i ulliniinhet enat sig och i alla tider verlrat for, Bro jn ' r~land andra l ~ a ~ ~ ~ ~ l p ~) f o &lt; t r i ~ filantropi, konst, litteratur m. fl. Sit riil, ingen uf rlessu fri ' igcr stgr siirslrildt pA klubbens program, ehurn en ~niingtl dithiiri~~ltlth varit foremB1 for ' dislrussion inom densamma. SBlunda Br Irlubben icke t. ex. ett slags pedago; ~islit siillhlroi) for spridande af nAgra s8rskild: t nppfostringsteoricr, Inen diir 113 med stort intresse diskuterats flere dithorallde frhgor, sRsom:; su111- s k o l e i d h ~, * folkslcolan som bottenskolit~, &gt;) iir kunskapliktydigt niwl bildning?, anyttan af hemstudier och fiireliisningarzr IU. A.; dock, soul sagdt, ett pedagogiskt sdlskap iir Ii~: innoklnbben icke.
Om t. ex. en båtsman på ett fartyg eller en arbetare på Bergsunds verkstad eller någon annan af våra mera lyckligt lottade arbetare (om andra kan här icke vara fråga, ty den fattige torparen och hans dräng lära ej ofta kunna bestå sig denna fördel] tagar sig en sup om dagen, får han derföre, om jag icke missräknat mig, till staten erlägga en indirekt skatt af 21 rdr 90 öre för år, hvaremot, om lian dagligen drucke 2 glas Franskt vin, denna skatt icke skulle belöpa sig till mera än 1 rdr 95 öre. Kan det då vara riktigt att denna proportion bibehålies? Om konsumtions-skatter, såsom väl är nödvändigt, skola sättas i stället för direkta skatter, kan det då vara skäl, att en skatt, som hufvudsakligen drabbar de fattige, ökas med 3| million, under det att den, som lefver i kräslighet, icke betalar någon tull alls för den blomkål, han hemtar från Algier, och den sparris, han får från Tyskland. Jag tror väl, att lossandet af alla band på den inhemska fabrikationen länder till gagn lör landets utveckling, men jag tror också, att ingen nation kan utveckla sig och bestå, om icke både dess andliga och materiella lif understödjes i nationel rigtning. Liksom det andliga lifvet upphör, om icke författarne uppmuntras alt verka i fosterländsk anda, så kan icke heller ett folk bibehålla sin yttre sjelfständighet såsom nation, så vida icke dess materiella krafter lå utveckla sig i rent nationel rigtning. Jag önskar visserligen, att den tidpunkt vore nära, då alla skiljda folkfamiljer förenade sig till en enda nation och krig icke vidare existerade samt kärleken endast bestämde lagstiftningen, men jag fruktar, att denna tid är långt aflägsen, och dessförinnan böra vi icke inlåta oss på någon kosmopolitisk lagstiftning. En sådan väg har redan blifvit beträdd inom den ekonomiska lagstiftningen; följderna deraf hafva redan visat sig och komma att Den 13 Januari. 75 göra det i ännu högre grad. Då man nu vill högt beskatta den inhemska tillverkningen, medan man ger den utländska fria händer, torde det vara skäl att påpeka, det sådant är farligt, att tiden är inne att hejda sig.
Län ofördröjligen löta höra de Skattskyldige, angäendc hwilka persedlar de förmena sig hafwa lättast att kunna till sine Utlagors afbbrdande anwända; hwar, efter och sedan Landshöfdingarnes Berättelse härom, hwilka torde till Kongl. Kammar-Collcgium insändas, inkommit, och wälbemältc Collegium deh underdäniga utlätandc afgifwit, denna fräga, wid nästkommande Riksdag, kunde öfwerlämnas till Riksens Ständer, hwilka därefter skulle äga, att i underdånighet afgifwa ett fullständigt Förslag till en förbättrad inrättning af Jordcbokcn, samt en mera enkel method, att, med de Skattdragandes mindre betungande, till större förmon för Staten, beräkna och indrifwa Utlagorne. Hwilkct alt Riksens Högloft. Ständers egen granskning wördsammcligen underställts. Stockholm den 9tde September 1809. Pä Högl.Ridb. ochAdelns Pä Högw.Prcste-StändesS wägnar, wägnar, Jobsn 6. Oxenstjerna. LtaZneliris. PS Wällofl.Borgare-SkänPä det Hedcrw. BondedetS wägnar, Ständets wägnar,s e. ,s. 8csiönksrr° L. Ericksson. k. l^etrel. Lades pä bordet. Föredrogs ä nyo Banco-Utssotkets den 22 September uppläste och pä bordet lagde Protocolls - Utdrag as den IZ September, rörande af Banco-Fullmägtige bewiljadc förssott till Äbo Discont, samt den gäfwa Herrar Banco-Fullmägtige af Oiscont-revenäcn tilldelat Fattigwärds-Inräktningcn i Stockholm.
Om Bonde-StändetS mening, med den yrkade Propositionen pä Anders Joachims, sons motion, war en förändring af hivad i Stats Utskottets Betänkande war föreslagit, war enligt samma 56. §. Riksdagsmannen ej berättigad att göra en sädan Proposition, dä Stän, det ej kan befluta förändringar, innan Betän kan - Den 12 October. m kandet andra gängen frän behörigt Utskott äter. kommit. Skulle ytterligare Riksdagsmannen Anders Joachimssons yttrande anses wara en ny motion, kunde, dä den först gjordes, ingen annan Proposition framställas, än till remitz: men dä redan den i Riksdagsordningen före. skrifna motionstiden »var förfluten, war icke heller Talemannen till en sädan Propositions gifwande berättigad. Dä säledes Utskottet bör erkänna Talemannens ätgärd till alla delar laglig, sär Utskot. tet tillägga, att det ej finner sig tillständigt, att ingä i nägon Förklaring af Grundlagarne, som för det närwarande kunde bestämma deras förständ och anwändning, utan endast sädane som, innehällande förslag till nya tydligare stadgande», till afgörande af,nästkommande Ständer kunna öfwerlemnas. Orebro den 12 October 1310- pä Lonstitutions. Utskottets wägnar: -V. 6. körver. ä- Imgllsäiur. ^ lllscb/cbilcl, Haäers Leckert. H. A. 8ilverllolxL. 112 Den 12 Oktober. UxpIM tior klilä. ock Löeki lis» ONod. I§ro» Wördsamt Memorial. ^ följd af remisi pä gjorde anmärkningar hos Högloft. Ridderffapet och Adeln wid Stats-Ut. skottets Betänkande rörande de pä allmänna Indragnings-Staten uppförde Extra löner och Pensioner, in. m., har Stats-Utffottet äter före. haft detta ömtäliga och grannlaga ärende.
När alldeles samma grunder följas, som i Statsoch Banco-Utskottens föreslående calcul af den 12 Sept. 1829, men med den olikhet emot dåvarande förhållanden, att allenast ett års förskottsmedel vid i833 års slut återstå, och att priset vid sistnämnde lid, i händelse af köp, skulle, i stället för 128 sk., blifva minst 140 sk. per R:dr Silfver Specie. Enligt Tabellen N:o r, blifver då primitiva bristen i 5 till 8 silfver 556,866 R:dr 3 sk. 7 r:st, för förskottsmedlen kunde erhållas, a 140 sk »31,976: återstående brist silfver .. 434>89o: 3. 7. till dess betäckande måste köpas ytterligare , , . 917,972: 18. 5. Således silfver köpas på det hela för ... i,474>838: 22. — Totala sedelutgiften dertill blefve, å i/\o sk., sedlar . 4,3oi,6i2: 8. 2, men hela fonden utgör ej mer än sedlar 2,i5q,58o: Hvaraf följer, att ytterligare skulle behöfvas, fonder B:co sedlar .2,14 a,03 a: 8. 2. 2:0. När, med iakttagande för öfrigt af samma grunder, som uti tabellen N:o 1, afdrag får göras för sedelvexlings-förskotlen till landsorterne, på sätt Herrar Nordenankar och Wedberg ansett böra vara medgifvet. Enligt tabellen N:o 2, blifver då primitiva bristen, i 5 till 8, silfver , , . , 546,553: 23.
Hos många kvinliga patienter kan man på det nöjaktigaste sätt påvisa sanningen af detta påstående. Hvar är gränsen mellan fysiska och psykiska smärtor, såsom dessa t. ex. uppträda hos hysteriska personer? Hvad lider hos dem mest, kroppen eller själen? Äro dessa paroxysmer, dessa inbillningar, denna djupa melankoli i hastig vexling med en ögonblickligt uppbrusande häftighet — äro de en följd af kroppslig ruin eller förorsakas de af sinnets eller andens sjuklighet? Höra sådana sjuka under den kategori, som bör anförtros åt sinnesläkaren, eller behöfves blott en rationell höjning af de försvagade kroppskrafterna för att få bukt på det onda? Den unga flickan, som förblir ogift, väljer nu kanske ett kall, som i början skaffar henne glädje, tills varans leda och missräkningar nedstämma hennes energi och den missnöjda med glädjelös blick, motser den långa framtiden, i hvilken den ena dagen ter sig lik den andra, en lång hämmande kedja som förlamar lifsglädje och kraft. Skulden till de nervsjukdomar, som i så mångfaldiga former förekomma hos det kvinliga könet, måste hufvudsakligen skrifvas på de afvikelser på känslolifvets område, åt hvilka flertalet af nutidens kvinnor, till och med de förståndigaste, omedvetet förfaller. När själens rena guld hvarje dag, ja, hvarje timme på dagen omsattes i smått vexelmynt, är det ej underligt, om till och med den största skatt till sist tager slut och en kris inträ- der, som drifver själ och kropp ur sina gängor. Den, som ej förstår att förståndigt föra stat, skall alltid sluta med bankrutt, ocb den, som vid hvarje obetydlig anledning hängifver sig åt de största öfverdrifter i ord och handling, han eller hon ställer på sina nerver ett kraf, som dessa i längden icke kunna uthärda. Antalet af de kroppsliga sjukdomar, som hos kvinnan härröra sig från nervositeten, är rent af oroväckande och växer år från år. Migrän, neuralgi, hysteri voro för våra faroch morföräldrar ett okändt ondt.
R:dr för Öfverste-Löjlnanlen Åkersteins enka, Johanna Christina Engström. 23:o. -Med förmälan, hurusom aflidne Kaptenen vid Wermlands Fältjägareregemente, Göran Gustal Uggla’s elterlemnade enka, Meria Auloinetta Uyy/a, lödd Friherrinna Hjerta, sedan längre lid tillbaka icke haft annan tillgång lör sin och sina barns nödtorltiga utkomst att påräkna, än dels eli understöd å 54 R:dr, som från allmänna anslaget lör fattiga mihlarenkor henne tilldelats, dels 4) R;dr, som hon erhållit i gratifikation från det å Riksstatens Sjunde Huivudtitel uppförda anslaget till extra utgifter, samt sålunda befunne sig uti en med afseende å siu bergning högst bekymmersam belägenhet, har hos Rikets Ständer hemställan skett, alt henne mätte beviljas en årlig pension å 601) R.dr; varande till stöd för deuna framställning meddeladl, angående Kaptenen Ugglas verksamhet i Statens tjenst, alt han, sorn föddes är 1784 och inträdde i krigstjenst år I80l samt den 8 Maj lölO befordrades till Kapten, bevistat fälttågen är 181)7 i Pommern saint 1808 och 1809 i Norge, derunder han ådagalagt sädane prof af tapperhet, att han, efter att i. affären vid O werml är 1808 hafva erhållit kontusion, samma är hugnades med medaljen i guld samt påföljande är med E. K. Maj:ts Svärdsorden, samt att Uggla den 7 Januari I8i2 eihälhl nådigt afsked och eller att år 1815 äler hafva in träd t i krigstjensten, med döden algått 1818. Bih. till It. St. Skrifvelse N:o 205.
Du vet at jag icke, sedan min barndom, sett denna faster hvars närmste arfvinge jag var; mine vänners omsorg för min befordran hade altidnekat mig, att, efter hennes åstundan, tilbringa någon sommar på landet, och jag ägde sjelt icke styrka att bryta den kedja som qvarhöll mig i hufvudstaden. Änteligen sjuknade hon, och, til straff för min försummelse, hann jag endast fram att få emottaga hennes siste suckar. Ack min Vän! huru lifligt jag känner detta fel, som mindre härflutit af kallsinnighet, än ett obetänksamt hopp att hon icke så snart skulle sluta sine dagar; huru ifrigt har jag icke önskat att återkalla henne till lifvet, för att afbörda en skuld, som Naturen fordrade innan tacksamhetens röst ännu hördes! Den sista bedröfliga plikten återstår ännu. I dag sker begrafningen. Tusende göromål syslosätta mig. – Farväl! – Så snart jag hunnit blifva fri från denna plågande mängd af människjor, som omgifva mig, tro, att jag sällan skall lämna så kårta ögnablick åt vänskapen. ANDRA BREFVET. Jag kan icke beskrifva huru mycket jag saknar dig, huru väl jag behöfver dina råd; aldrig har jag varit i en sådan belägenhet. Ack! hvarföre kan jag icke lämna dig mitt förtroende utan att såra minnet af en slägtinge som jag har att tacka för så mycket! Ett af de fel som gemenligen åtfölja ålderdomen, är begäret att samla; jag vill tro att detta begär endast härrörer af brist på egna behof; men det finnes likväl i en grad, som ofta är förnedrande för mänskligheten. Till en del lärer du redan förstå hvad jag vill säga. Jag har funnit här en myckenhet af pantsaker, tilhörande verkelige fattige, som genom missväxt eller andra olyckor blifvit tvungne att sätta sig i skuld, och genom en fortsatt ränta förlorat hoppet att kunna betala den.