Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tillskrifver denna så kallade nöd denna förlägenhet, i synnerhet brist på uppgifter af Regeringen, eller om det så bör för - Den 8 December. 205 Stås”— af Stats-Rådet till Rikets Ständer, om sina planer i alla Styrelsens grenar, hvilket han tror skulle iståndsätta Rikets Ständer, att, genom föreskrifter för alla Regeringens åtgärder, försätta Riket i ett lyckligt och blomstrande tillstånd. Men huru har det kunnat undfalla en så upplyst Talare, att detta uppgifvande af Styrelse. planer, dem verkställande Magten bör hafva sig förbehållna, och efter förefallande omständigheter uppgöra och lämpa att dessa Rikets Ständers föreskrifter, utöfver hvad Grundlagen medgifver (annars behöfde de ej yrkas) och vid förändrade omständigheter, kanske högsc förderfliga — skulle i det hela leda till rubbning äf den grä'ns, som visligen är satt mellan den Lagstiftande och den Verkställande Makten Att då denna gräns en gång vore öfverstigen, skulle nya inkräktningar snart följa derpå, och slutligen utan tvifvel, emot den värde Talarens afsigt, bereda en Anarchie, på hvars rysliga följder Despotismen, framkallad af nödvändigheten, skulle åter uppresa sig öfver vårt Fädernesland, eller ock det urgamla och af ärofulla minnen stolta Sverige, af oenighet försvagadt, kastas under utländskt ok! Nej detta skall icke hända. Konungen, Hans Son och Hans Son - Son känna lika som Svenska Folket, Grundlagens helgd och faran af inkräktningar å ömse sidor. De hata lika Despotismen sorn Anarchien. Och om det Rikets sjelfständighet bör ej förtviflas, de*r, med 206 Den 8 December. ganska få och, som vi hoppas, icke varaktigt undantag, allt, ända från Thronen tii! kojan* med samma patriotiska tänkesätt strafvar till samma stora ändamål.
Bankens tjenstemän hafva förut en sådan Pensions-inrättning, men de äro så noga om denna fond, att de icke tillåtit personalen vid Bankens pappersbruk Tumba att dermed införlifvas, utan Staten har måst inrätta en särskildt Pensions-fond derstädes. Nu skulle det. utom dessa tvenne Pensions-fonder, inrättas en tredje, för sådana, som icke äro till pension berättigade. Jag anhåller om afslag ä BankoUlsk:s betänk. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.: Uti sin ifver att bespara anslag, har Gr. Mörner förbisett sjelfva frågan. Den, som skall komma i åtnjutande af dessa gratifikationer, hvilkas sammanlagda belopp icke kommer alt öfverstiga 200 r:dr årligen äro enkor och barn efter sådane tjenstemän, som icke mera finnas och som således icke någonsin hafva kunnat blifva delegare i en pensions-anstalt, som först nu blifvit inrättad. När icke någon pensions-anstalt för dem fanns, så kunde de icke deruti ingå. Deras enkor och barn, som nu befinna sig i behöfvande tillstånd hafva hittills åtnjutit understöd af Banken, så långt tillgångarne medgifvit. Då dessa tillgångar numera uphört, så har Banko-Utsk. föreslagit, att en summa af 150 å 200 r:dr årligen mätte för delta ändamål anvisas. Det är så mycket mera skäl att dessa medel användas åt behöfvande och att de icke ingå i Bankens rörliga inkomster, som dessa öfverskott hafva blifvit utgifna af andra behöfvande. Det är sådana vinster, som upstått på de guld och silfverpanter, hvilka man icke brytt sig om att lösa ut, emedan beloppet endast utgjort några skilling och hvilka, sedan de i 10 års tid stått inne i Banken, skola lill Bankens öfriga inkomster ingå. Någon minskning uti Bankens egentliga inkomster kan således icke härigenom upstå, och det vore verkligen hårdt för dessa enkor och barn, som hittills hafva åtnjutit stora gratifikationer om de skulle beröfvas desamma för det att tillgångarne till deras hjelp hafva förminskats. Jag anhåller således om bifall till BankoUlsk:s förslag. Gr.
Då emellertid det med återremissen åsyftade ändamål kommer att vinnas, i det Utskottet vid upprättande af blifvande Riks-stat kommer att upptaga anslagsbeloppen i öfverensstämmelse med de beslut, Rikets Ständer derom fatta, samt punkten, med det af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet i detta hänseende gjorda förbehåll, dessutom blifvit af Rikets Ständer afgjord, föranleder återremissen ej annan åtgärd, än att Utskottet, jemlikt 49 § 4 mom. Riksdags-ordningen, får Borgare-Ståndet derom underrätta. 6:o. De af Utskottet uti dess ofvanomförmälda Utlåtande behandlade öfriga frågor äro, dels genom samtliga Riks-Ståndens bifall och dels i följd af trenne Riks-Stånds sammanstämmande beslut, af Rikets Ständer slutligen afgjorda. Stockholm den 5 Maj 1866. % Stockholm, tryckt hos E. Westrell, 1866. Stats-Utskottets Memorial M 82. I N:o 82. Aak. till Exp.-Utsk. den 11 Maj 1866, kl. 2 e. m. Memorial, angående verkställd omröstning i anledning af Iliks-Ståndens skiljaktiga beslut, rörande åtskilliga till statsregleringen hörande frågor. Vid sammanträde denna dag har Förstärkta Stats-Utskottet anställt omröstning öfver nedannänmda, uti Stats-Utskottets Memorial N:ris 68, 69, 70 och 71 afgifna och, enligt ankomna protokollsutdrag, dels af samtliga, dels af trenne Riks-Stånd godkända voteringspropositioner. 1 ista voteringen.
Hon hade totalt fallit författaren sjelf ur minnet. När jag meddelade denna oväntade upplösning, som aldrig fallit herr baronen sjelf in, hade han den goda takten att skratta med mig och förklara att han icke vidare tänkte lägga sig ombord med romanförfattareskapet, och att alltsammans blott varit ögonblickets nyck. För att nu återvända till vår husliga vinterafton, så höll Blanche på med alla möjliga lifvande kupletter, tills min man återkom i en högst allvarsam stämning. »Hvar är Ingelman?» ropade Blanche, vändande sig. Han hade just denna afton särskildt gerna velat språka med den »gamle siaren». »Ja, det vete blott Gud», svarade min man. »Jag har sökt honom både på utskottet, hemma hos honom sjelf och på den enda klubben han besöker. Ingenstädes att finna!» »Knackade du på hos Wilhelmina Stålberg, – du vet väl», återtog Blanche, »att hon bor i samma hus, och att det varit berättadt att skalden Ingelman har ett litet ömt attachement för poetissan, eller tvärtom, eller begge delarne.» »Det är bara prat. – Men i alla fall knackade jag på, och hon förklarade, att hon icke hört det gå i hans dörr under hela eftermiddagen. I allt detta fans väl icke särdeles mycket att bekymra sig öfver, men då det aldrig händt att Ingelman uteblifvit, och han nu ej kunde träffas hemma och ej i arbetslokalen, så verkade saken ändå nedstämmande. Nu kom emellertid min man ihåg att Ingelman på förmiddagen talat om ett par resande bekanta, som bodde någonstädes vid Drottninggatan. Det var en möilighet att han besökt dem, men der kunde han ej stannat. Gissningarna tjenade emellertid till ingenting. Vi slutade vår supé och voro länge tillsammans. Men den väntade kom ej, och vi skildes under förutsättning att nästa dag få förklaring. Denna följande dag blef emellertid ännu besynnerligare. Hvarken i sin bostad hade skalden infunnit sig, ej heller infann han sig i expeditionsutskottet. Min stackars man var alldeles förtviflad – han hade träffat Blanche, som också på sin sida gjort alla spaningar och som nu äfven anade en olycka; hvarefter snart ryktet spridt sig med alla slags gissningar.
Bifölls. Tjugonde Punkten. Extra utgifter. Herr Hjerta: Då redovisningarne ådagalagt, att MinisterS tateu åtnjutit betydliga 94 Den 12 October e. rn. andelar af dessa medel, samt Ridderskapet och Adeln icke minskat anslaget till nämnde Stat, utan tvärtom betydligen förhöjt det, tar jag mig friheten yrka, att beloppet af dessa extra utgifter måtte inskränkas till 5c,ooo R:dr såsom åtminstone någon ersättning för de stora kostnader Plurali teten betungar oss med i och för MinisterStaten. Grefve af Ugglas, Gustaf: Om ej minnet allt för mycket bedrager mig, uttryckte Ständerne år 180g, då de första gången anslogo ifrågavarande belopp, afsigten derrlied vara, att extra diplomatiska utgifter, såsom Courier-resor, presenter &c., äfven häraf borde bestridas. Då likväl detta anslag ända till sista Riksdag till en betydlig del begagnats i Hamb. Banco utan Coursförvandling, men detta nu upphört, och Kongl. Maj:t endast begärt Svenskt Banko, kan jag icke finna någon skälig anledning till nedsättning, utan snarare till förhöjning; då man besinnar, att de år i8op beviljade 100,000 R:dr, i anseende till myntets försämring, nu mera icke kunna uppfylla samma ändamål som då. Af dessa skäl tillstyrker jag bifall till Utskottets Utlåtande i denna punkt. Friherre Anckar swärd, Carl Henrik: Jag kan icke uti denna fråga dela de åsigter, Grefve af Ugglas yttrat. Jag finnér väl, att 100,000 R:dr icke är någon öfverdrifven summa till extra utgifter, men då Den 12 October e. m. g5 MinisterStaten har Serskildt och ganska betydligt anslag, kan jag icke fatta, hvarföre den nu skall hafva 00,000 R:dr till af dessa medel.
Intrigspelets båda förare, Hortence von Walnack och baron Leopold von der Bgge, hvilka strida om ett par unga hjärtans lycka, representerades af fru Lotten Dorsch och hr Fredrikson på ett sätt, som i vissa scener höjde sig öfver allt beröm. I allmänhet fick stycket i fullt mått det utförande det kräfver för att komma till sin rätt. Bland därtill medverkande må nämnas fru Bceckström med sitt reserverade utförande af Emmas rol, hrr Örtengrens och Personnes karaktäristiska och roande framställningar af tartuffen Krasinski och; den erotiske Don Quixotten von Denderoth samt äfven, ehuru det yttre var honom emot, hr Byström såsom Helmuth. Publiken har varit talrik och bifallet liiligt. En kyrkokonsert gafs i måndags afton i Johannes kyrka af hrr Emil Sjögren och Tor Aulin, hvilka hade att glädja sig åt en talrik publik, som till sista plats fyllde det i sjunkande solbelysning utomor IDUN 17C dentligt vackra templet. H r Sjögren utförde ett par orgelnummer, en fuga af sig själf och en » Benediction nuptiale » af Saint-Saens. Hr Aulin tolkade på sin fiol ett andante af Kubinstein och Wieniawskys ofta hörda legend. H r Aulin vinnlägger sig på ett synnerligen berömvärdt sätt om ett rent och känsligt spel, han inlägger i sin exekution både själ och kropp — kanske litet för mycket af det senare. Konsertens hufvudnummer var Emil Sjögrens kantat vid Johannis kyrkas invigning för jämt ett år sedan, en komposition, som fått berömmelse och har i hög grad anslående skönheter att bjuda, exempelvis den ståtliga, såsom en altartjänst högstämda inledningskören och den varma smekande duetten. Oafsedt en något svag manskör, fick detta verk, som ställer mycket stora fordringar på rösterna, en värdig tolkning. I kören utmärkte sig särskildt vackra och tonsäkra sopraner, hvilka pressades af höga lägen. Solonumren utfördes på ett mångenstädes glänsande sätt af grefvinnan Mathilda Taube, fröken Anna Piehl, hrr Oskar Lejdström, Fritz Backman och Erik Borgstedt.
I Nikolai kyrka folket trängdes, Det var julafton, en predikan hölls, I festligt skimmer hela templet glänste Och psalmen ljöd om Guds och jungfruns son. Dit hade rike gått att tacka Herren För all hans nåd och sedan vända om En hvar till sitt, att tända gran i hemmet Och byta gåfvor, dela glädje ut. Dit hade arma gått att hämta styrka För lifvets kamp, en glimt af ljus i sorg, Och höra budet: Frälsaren är kommen, Som tager de betungade sig an. F ", * En gubbe såg jag där, ett barn, en kvinna, Som tagit plats vid Herrens altarrund, Förty det fanns ej annat rum att välja, livar bänk var full, och folket stod på gången. Den gamle syntes böjd af år och jämmer, Jag visste, hvem han var och hvad han led: Hans son, den kvinnas man, som honom följde, För ett begånget brott i häkte satt. Den arma makans kind var mycket fårad, t blicken låg ett genomkämpadt ve. Den lille ensam log i fröjd åt ljusen: Hans späda sinne kände ej ännu De kval, som vilja hvarje glans fördunkla Och kasta skugga öfver julen själf. Han hört allenast — barnen höra mer Af äldres samtal än de äldre tro —, Att fadren » satt i mörkret » och var borta. Så högt, att jag förnam det, till sin moder Brast ut: » Då skiner ljuset väl också Men detta » satt i mörkret », som en gång Han snappat upp och format om i drömmar, På stackars far, som sitter än i mörkret? » Den späde tystad blef, men lätt en tår Stod ofta för hans själ i tysta stunder, Föll ned på moderns kind, den sorgetärda, Ty, mörkrädd själf ibland, den lille tyckte, Och hon och gubben bytte tankfullt blickar Att mörkret dock det värsta var af alll. Jag satt dem nära. Prästen valt till text De helga ord om höjdens soluppgång, Som jordens folk besökt och skiner klart På alla dem, som än » i mörkret sitta » Och under dödens skugga dväljas än. Han talte mildt.
MATHILDA (för sig). Min Gud, hvad jag darrar. om ursäkt att vi göra herrskapet så mycken molest, FREDRIKSSON (bugande;. Jag ber aldra ödmjukast 28 men di sa' oss deroppe att Doktorn var här och derföre tog vi dristigheten till oss och steg hit ner. mare, goda Mathilda! EBERHARD (som fattat Mathildas hand). Kom närFREDRIKSSON (stöter till henne). Var inte rädd nu, GABRIÉLE (till sin mor). Hon ser verkligen icke FRU VON HAGEN (för sig). Jag börjar misstänka EBERHARD. Tillåter hennes nåd att jag får preFRU VON HAGEN (till Mathilda). Välkommen min LIONEL. Ni kan räkna på vårt beskydd. inte; jag är ju qvar vet jag. illa ut. något. sentera vår skyddsling. unga vän! jag sett en gång förr. FREDRIKSSON (för sig). Det der räfansigtet har FRU VON HAGEN. Har ni haft någon tjenst förMATHILDA. Nej, min Fru. ut? har ni några betyg? betyg? (till Eberhard) Intyget om en sann, christelig tro och vandel värderar jag framför allt. MATHILDA (lemnar henne ett papper). bäste Doktor! FRU VON HAGEN. Ni har väl åtminstone prest FRU VON HAGEN (ger papperet åt Eberhard). Här är det. Läs, Gud, hvad ser jag EBERHARD (som genomögnar papperet, för sig). Evige FRU VON HAGEN (sakta till Gabriéle). Jag visste FREDRIKSSON. Hvad går åt Doktorn? väl det! det står icke rätt till. 29 STARK (utom theatern). Släpp mig säger jag, jag MATHILDA (förskräckt). Det är min far. vill in, jag skall in! FRU VON HAGEN. Hvad betyder det här? ADERTONDE SCENEN. STARK (ifrån fonden). DE FÖRRE. jag skulle komma i så här förnämt sällskap, inte, Hvad har du här att göra? på att få det så bra nu. STARK (hejdar sig).
– Tvenne sådana gå oupphörligt i motsatt rigtning på de breda trottoirerna å båda sidor om gatan, under det midten är uppfyld af körande och åkande. – Jag beklagar den, som råkar in i orätt strömfåra. Knuffar man någon, är det rådligt att ej se sig om. Det anses då ha skett med uppsåt. – Bodar, nästan genomskinliga med sina stora glänsande fönster, i varors prydlighet och mängd, hvar och en, såsom främlingen tycker, utan like, och dock täflande med hvarandra, upptaga de förnämsta gatornas båda sidor – i sträckningar af en half Svensk mil och mer. Upplysta om qvällarna ger detta den grannaste anblick. För öfrigt inga hus i stor (ehuru väl några i tung) stil. Få palatser – dessa ej vackra – inga monumenter, hvilkas ruiner i en kommande tid då London ej mera är, skola tala till kommande slägter. Det är ett omätligt Babylon af tegel. Husen likna hvarandra och äro snarare oansenliga; ty hvar Engelsman med famille vill ha sitt för sig. Sina palatser bygga de på landet. Här inrättar sig hvar och en så nätt han kan, för att ge rum åt den oräkneliga sysselsatta mängd, som måste ha plats jemte honom. Krämaren i denna ypperliga bod har rummet uträknadt för sin pulpet och sin säng bakom sina varor. Den största handelsrörelse föres ur små mörka contor. Men ägaren har London och dess omgifning öppen för sina nöjen och verlden för sin industri. Man träffar öfverallt de största inrättningar, den vidsträcktaste verksamhet, de mest betydande personer under en oansenlig yta. Och det är genom ett raffinement af detta tänkesätt, som den eländiga kåken S. James palats, – skådeplatsen för de största hofceremonier – lemnas som den är, och kungen i England, der han egentligen skall representera, blott har tak öfver hufvudet. I vestra ändan bor allt det förnäma folket, som jag ej sett, och om hvilket jag ingenting vet. Der råder ett helt annat utseende. Tidigt på dagen, då allt redan är lif och rörelse i City, är här tomt och dödt. Man ser blott här och der en gäspande betjent.
Skall Konungen anses hafva gjort nog, om Han öfver sådana ämnen, som de nyss omförmälda, inhemtar det vid riksdag församlade Preste-ståndets utlåtande, eller är Han derjemte förpligtad att höra samtlige Riksstånden och är, i sednare fallet, dessas beslut betingadt af samma vilkor, som för beslut; lättande i vanliga riksdags-frågor äro föreskrifna? Huru än härmed må vara, å är likväl det visst, att en otjenligare representation för kyrkan, än Rikets Ständer, svårligen torde kunna upptänkas. De hafva hvarken tid eller förmåga att ändamålsenligt behandla hit hörande ämnen. De äro icke heller med afseende derpå valda till sitt representant-kall. Är således kyrkan verkligen berättigad att aktift deltaga i vården af sitt eget inre lifs utveckling, så måste denna rätt utölvas i en annan ordning, än den för våra riksdagar föreskrifna, och af andra organer. än de folk-ombud, som der hafva säte och stämma. Kyrkomötets bestämmelse synes mig härmed vara till fullo ådagalagd. Det skall i afseende på kyrkans angelägenheter utöfva alla de funktioner, hvilka Rikets Ständer hittills ansett sig tillkomma, men till hvilkas utöfning de ingalunda äro lämpliga. Men om detta är kyrkomötets bestämmelse, så följer deraf oemotsägligen, att det måste ega en vida mera utsträckt verksamhets-sler, än den Utskottet velat åt detsamma tillerkänna. Del måste kunna om kyrkliga angelägenheter öfverlägga och besluta med alldeles samma rätt, som den, hvilken nu tillkommer Rikets Ständer.
Det ständiga behofvet af medlande åtgärder, äfven som tillfället att kunna såsom medlare uppträda, äro förhållanden, som inom en constit^itionel Stat lätt kunna rubba den åsyf-i tade jemnvigteft} och har man en gång oförsigtigtsvis kommit in uti dem , så är det fördel vid att ju förr dess heldre läsa sig derifrån. Jag skulle derföre anse nyttigt och nödigt att de Höglofl. Utskotten begärde att bestämt få veta, huruvida Kanalbolagen anse sig vara fullt belåtne med de bidrag, hvarom nu anmälan skett, och att de i vidrigt fall matte uppgifva hvad de anse' sig behöfva till företagens fulländande Ständerne se då en gräns för anspråken på biträde och kunna i följd deraf fatta sitt beslut. Det är klart att bidragets storlek skall bestämma sättet af dess åstadkommande. Den plan som Utskotten uppgjort till bidragens utgörande består i ea penningeornsättning, hvaraf kostnaden bastridts med af den behöfliga summan. Denna operation äger visserligen den förmon att vara mindre kostsam Deri 19 Julii f. m. än vanliga Lån; men först och Ira mst är den osäker; för det andra är den motbjudande lör opinionen derigenom, att den tillskyndar en del medborgare en vinst, sorn icke motsvaras af någon åtgärd och uppoffring a deras sid*. TreprocentsSedeln, inlösbar vid uppvisandet är i Banquierens band det samma som Contante penningar. Skulle han se någon utväg för sig att kunna vidga sin rörelse genom lånta penningar, så kominer detta Statens anbud att betala halfva räntan för honom , att lika som förr i Hufvudstaden samla alla Capitaler. Skulle framtida behof påkalla en utsträckning af denna Låneoperation, och hos oss återvänder man icke gerna från den väg man börjat beträda, så blir följden den att Landsorterna komma att tömmas på Capitaler. Skulle en ny DepositBank stiftas så behofs, till fyllande af de bidrag sorn nu äro t fråga icke mera än en anvisning på en säker inkomst, och bolagen kunna sjelfve Ornbesö j» de Lån sorn på inkomsten kunna grundas.
Att man annars på vida hafvet griper me.d begärlighet deri minsta spilta, till räddningens försök» ar naturligt; och af «å* dan anledning kan Utskottet väl fatta» hurti man i tider, Utan constitutionel rätt att fartdra ansvar af Regeringens första organer och utan egentlig publicitet, kunnat hysa de begrepp, dem Utskottet nu beitridt; men hitrU man ännu kan af isolerade Coiporationet hoppas något till frihetens värn» i fall de nyssnämnde ojemförligt vigtiga nationalrättigheter icke skulle dertill förslå, eller icke begagnas, det lär alltid blifva svårt att fötklara. Ds slutsatser, deni 1 synnerhet Friherre* Boye dragit af Utskottets anställda jemförelse mellan 1634 års Regeringsform och den föreslagna Administrationsmethoden, äfvensom flere af de omdömen Friherren fällt öfver förstnämnde Regeringsform, äro redan vid discussionerna besvarade af Herrar Rothlieb och Munck af Rosenschöld. Utskottet vill härtill lägga, att det aldrig förklarat sitt förslag för ett och samma med meranämnde Regeringsform, utan blott att det dermed instämmer, och har Utskottets afsigt dermed icke varit någon annan än den, att förebygga tanken, det förslaget vore en blott eftar* härmning af utländska mönster, som kunde för detta land vara ajldelea främmande. Att för öfrigt 1634 års Regeringsform, den må vara författad af hvem som heldit, icke varit annat än »n Instruction för Regeringen, kai* iSerskildta UtskottttS Bttänkandtri. i så måtto medgifvas, som ett lika omdöme kan fiillas om Kvar och sn Regeringsform» hvilket sjelfva benämningen utvisar. Men att Svea Rifees Ständer densamma antogo och besvuro, icke blottsom en regulatif stadgafor Drottningens förmyndare, utan som en Rikets grundlag, bindande sch giltig för dem. och deras efterkommande, det läses i sjelfva den deröfver utfärdade akten. Allt detta har dessutom på UUkottetg förslag och dess användbarhet intet inflytande.
Deremot finna Utskotten sig i öfrigt föranlåtna, att, hvad beträffar 2.'dra, 3:dje och 4:de punkterne i Herr Lefrens motion, äfvensom Herrar Levtons och Klemcms motioner, uppå de i förra Betänkandet anförda skäl, hemställa, att dessa motioner icke serskildt måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, utan anses böra förfalla. Reservation i ämnet af en Ledamot af Borgare-Ståndet åtföljer. Stockholm den 26 November 1829. Bil. t. Lag-s. Allm. Besv.-o, Oee rUtth. Uti. N:o (35. 5 Reservation af Herr Leffler; Emot det af de Högloflige Utskottens pluralitet fattade beslut får jag mig i följ ande delar ödmjukeligen reservera: Sedan nu mera afgjordt år, att den frågan, — som under innevarande Riksdag blifvit väckt, att Rikets Högloflige Ständer borde i underdånighet hos Kongl Majrt derom anhålla, att de förslag till Författningar för Handeln, Handtverkerieina och Gerningsmän å Landet, som af Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag hlefvo lill Kongl. Majit inlemnade, skyndsamt måtte varda utgifne, — genom det att aine af Riks-Stånden detsamma antagit och nine afslagit, förfallit; anser jag ock deraf böra följa, att Utskotten icke vidare bordt föreslå en sådan anhållan, i anseende till någon serskild del af nämnde Förslag, såsom nu skett, med afseende tili 7 §. af Författningen för Gerningsmän å Landet, Jag kan icke förmoda, att de aine Riks-Stånden, sorn afslagit det förstnämnda Förslaget, lära bifalla detta senare, helst icke nu fråga är om nyttan elier fördelen af hvad §. innehåller, ulan endast huruvida det behöfves och är passande att frambära en sådan påminnelse till Kongl. Majit. Alt delta är onödigt och olämpligt, anser jag, helst de Stånd, som afslagit hufvudfrågan, redan hafva ✓ 6 Bil. t. Ljg-s.