Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är klart, att detta gäller egentligen såväl om myntet, som om mått, mål och vigt; myntets decimala natur fordras ovilkorligen för att åstadkomma den fulla nyttan; men mått-, måloch vigt-sorternas lämplighet i delta afseende är redan ett stort gagn, och det är den, som nu är i fråga. Kanhända mäste den gå förut, för att upptäcka behofvet af myntets Decimal-indelning. Emot den stora skada, hvilken tillskyndas Statens alla näringar, om, på sätt visadt är, skrifträkningen och räkningen i hufvudet få fortfara alt vara i strid, hjelper icke ens Folkskolan; lärjungen utgår derifrån med arithmetisk kunskap, men den ofvannämnda collisionen uppstår för honom först, när han kominer ur Skolan. Den 14 Augusti f. ni. 9 dylika combineras, är i strid, eller ens i någon desharmoni tned Lagarne, hvarefter motsvarande storhets-benämningar formeras, blir resultatet af denna strid ovilkorligen en minskad klarhet i begreppet; och den skrifkunniges kunskap blir honom således icke till gagn utan Lill ogagn. Detta förklarar, hvarföre det så ofta händer, att den, som skrifvit mycket ziffror, räknar sämre i Ijufvudet, än den icke skrifkunnige; äfven bokförare lill profession blifva någon gång öfverraskade, alt finna sig öfverträfFas, både i hastighet och noggrannhet, af en qvinna eller torpare, så snart frågan ligger inom dessas räknekrets. — En öfverallt Decimalisk sorldelning är det enda, sorn kan afhjelpa detta missförhållande; begreppens arne uppställningssätt, genom ord och genom ziflYor, komma härigenom i en beständig harmoni, och den skrifkunnige islåhdsältes såväl, att, när han räknar i hufvudet, begagna den arithmetiska kunskap, han med den skrifna ziffran använder, som ock på samma sätt att vid sin räkning med skrifven ziffra nyttja de ofta ganska compendieusa utvägar, hvilka han under daglig vana att räkna i hufvudet sjelf uppfinner, och i saknad af sorgfälligare undervisning aldrig annars fått lära sig för sin skrifträkning.
Disponent några månader, för utseendets skull, borde sköta EgendomenHvad man hittills blott förmodat vann likväl full visshet när Controlleur dorchimont, året derpå, hos HäradsRätten företedde General-Intendentens, till honom och Herr Hedenberg utfärdade, köpebref å berörde egendom. Det är denna köpeafhandling, den må nu vara verkelig eller finierad, sorn man fått att tala om. Händelsevis är jag i tillfälle att kunna med Domhafvandens bevis styrka förhållandet. Hvad i öfrigt angår Egendomens värde och min i anledning deraf hafde förlust, Del) 3 Februarii f. ni. 149 så borde visserligen dels BancovärderingsInstrumentet, dels ock den noggrannaste värderingen å blott ett enda års afkastning, som taxerades till 26^2 R:dr 44 göra tillyllest att visa det Egendomen ej var sa obetydlig, som någon funnit angelägit att utsprida, men får dock, till ytterligare styrka för desse 2:ne handlingar, vördsammast, bifoga ett Protocoll, som fördes 1817 när bos fordne ägaren Herr Consul Chr. Norberg en utmätning verkställdes för Herrar Melhortz & Comp. i Amsterdam, hvarföre Handelshuset. Malm & Söner i Götheborg voro Comissionärer. Jag anhåller vördsamt, att detta anförande med bilagor blir remitteradt till Högh BancoUtskottet. Bilaga N:o 1. Till bevis varder på begäran meddelt, att, enligt sistlidet års HösteTing med Wette Häradfingifvet köpebref, hvarå uppbud blifvit meddelte, Herr General-Intendenten, KrigsRådet och Riddaren F. dorchimont, till Herr Lientenanten och Controlleuren Adam d’Orchimont samt Herr Grosshandlaren Hedenberg försålt hemman Norrkärr och Strömsvik, hvilka nu bebrukas af nämnde Herr Lieutnant och Controlleur. Hensbacka den 6 Augusti 1827. På HäradsliöfdingeEmbetets vägnar A. Jac. U n g e r. i5o Don 3 F ('!)!' n y Ii i r. ![). Bilaga N:o 2.
Börje drog fram sitt ur allt emellanåt, han tänkte på tåget och hur Marianne skulle kunna bli färdig. Och så kom fru Björk in för att se om sin dotter. »Det är kanske inte värdt att du reser i dag, du är alldeles för trött, min pulla», sade hon ömt. »Ja – kan du vänta tills i morgon? frågade Marianne och såg upp till Börje, utan att ändra ställning. »Det kan jag inte. Vi ha profmjölkning i morgon bittida. Det inträdde en betänksam tystnad. »Jag kan ju resa hem, så kunna du och mamma komma i morgon i stället», sade Börje. Och så bestämdes det. Marianne kände uppriktig saknad när han reste. Det blef någonting dödt och kallt, och hon visste icke hvad hon skulle utfylla sin väntan med; hon längtade efter att alltid få vara tillhopa med honom, utan afbrott. – Afbrotten voro så kylande obehagliga. Hvad Börje beträffar, reste han med en förnimmelse af att icke alls ha träffat Marianne. Han kunde visserligen se henne för sig, när han ville, och han kände ännu samma törst efter henne som förut, men det hade kommit en tillsats af tomhet. Det var som borde han af samvaron haft en behållning, hvilken icke fans, och den gaf derför intrycket af någonting förspildt. Han trodde att det kom sig af att han hade så svårt för att uttrycka sig, ty trots sina smekningar voro de ju ännu så godt som främmande för hvarandra. Men det skulle gå bort så småningom, sedan de blifvit gifta. De skulle lära sig att anförtro hvarandra allting. Hur mycket måste de ej ha att säga! Men efter hemkomsten hade han ingen tid att grubbla mer. Allting skulle ställas i ordning för morgondagen, så att Tomtö kunde presentera sig till sin fördel. Naturligtvis reste han sjelf till stationen för att hemta. Det regnade duktigt, och han hade knäppt fotsacken väl öfver, så att baksätet icke skulle bli vått. Med afslutande rockkrage och händerna i sina fickor stod han midt i vattenplasket, när tåget stannade vid perrongen. Han såg så belåten ut som om han sjelf varit en ankunge och störtskuren högst efterlängtad. »Har du öppen vagn?» sade svärmodern, då hon springande och med paraplyt öfver hatten kommit undan in i väntrummet.
Ständer föreslå, att den vid sednaste riksdag beviljade förhöjning måtte uppföras på Akademiens ordinarie stat. Till stöd för denna anhållan har Akademien, med åberopande af dess härom år 1847 aflåtna underdåniga skrifvelse, som utvisade, att kostnaden för samlingarnes ökande under de näst förutgångne 20 åren stigit med ungefärligen 50 procent för hvarje quinquennium, underdånigst anfört, att under de sednast förflutne trenne åren kostnaderna för nämnde ändamål uppgått till följande belopp, nemligen: eiler i medeltal 2,070 Riksdaler Banko årligen och betydligt mera än under något af de föregående åren; att till dessa uppköp blifvit användt det på Akademiens stat uppförda anslaget, för tre år utgörande 5,000 Riksdaler, samt den under år 1849 utgående provisoriska förhöjningen 1,000 R:dr, eller tillsammans 4,000 R:dr Bauko; att det öfverskjutande beloppet 2,215 R:dr 9 sk. 8 rst. blifvit fyldt dels genom nådigst beviljade understöd af Åttonde Ilufvudtitelns anslag till extra utgifter, dels genom försäljning af diverse dupletter, samt i öfrigt genom använ - 17:o för år 1847 till » 1848 » » 1849 » R:dr 1,130: 39. 6. 2,928: 36. 7. 2,155: 29. 7. Summa B:ko R:dr 6,215: 9. 8. 20 Kongl. Maj:ts Prop. om Statsverk.
Kanske skulle en annan kvinna le mot honom och älska honom och få hans varma, ädla kärlek tillbaka en kvinna som vore bättre och värdigare än den öfvergifna! Den unga hustrun hade aldrig förr i sitt lif erfarit sådana kval, som hon denna stund kände. Och hon tyckte likväl, att det skedde henne rätt, ty hon hade icke förtjänat bättre Men tänk ändå, att han skulle vara borta just nu! Om hon dock fått träffa honom bara en enda gång till! H o n hade velat luta sitt hufvud intill hans och hviska honom i örat en underbar liten hemlighet — en hemlighet, som ju också rörde honom själf. Kanske hade den gjort honom glad, kanske hade den bevekt honom att glömma det förflutna och att förlåta henne allt, allt, och återtaga henne till sitt hjärta! Det var ju så doktorn sade! O, det var så underligt och tilllika så ljuft att tänka därpå, och dock öfverfölls hon af en bäfvan vid denna tanke. Och denna bäfvan sällade sig till sorgen öfver att hafva förlorat honom. * » Min älskling, ack, gråter du i sömnen, » utropade i detta ögonblick en välbekant röst, och innan hon hann öppna ögonen eller svara, kände hon sin mun tillslutas af en varm kyss. » N u får du inte gråta, älskling; kommer du inte ihåg, hvad doktorn sade? » » Å h — är det sanning, Kurt, är det sannt, att du älskar mig än jag har drömt så ohyggligt! » » Min dyra, maka, hädanefter skola vi älska hvarandra mer än någonsin; vår lilla ljufva hemlighet skall ännu fastare förena oss. » » Och du vill förlåta mig sinne och allt annat? » allt mitt egen » Allt, allt, min älskling. V i måste ömsesidigt förlåta, älska, hjälpa och stödja hvarandra. » Bör den kvinliga äktenskapsåldern höjas? Hr F. T. Borgs motion i första kammaren. j (p7«i omnämde för ett par veckor sedan den IsMr märkliga motion, hr Borg väckt vid nu samlade riksdag angående, äktenskapsålderns höjande för kvinnan från 15 till minst 21 år. V i anföra nu hr Borgs grundliga motivering, hvilken, som vi antaga, bör ega intresse för hvarje svensk kvinna.
Då den siste värde talaren icke motsatt sig remiss af min motion till Stats-Utsk:t, kan det visserligen synas, som jag ej behöfde vid detta tillfälle taga R, o. Adis tid i anspråk, helst som ingenting är vanligare än att väckta förslag åtföljas af förord eller klander, hvaraf dock Utskff naturligtvis ej kan vara beroende; men då han framställt åt - 52 Den 8 November. skilliga anmärkningar och motskäl, som icke höra eller kunna lämpas till frågan, måste jag äfven anhålla att få yttra några ord. Hr von Köchs egentliga misstag ligger deri, att han sammanställer den jernväg, hvars insösen jag här motionerat, med en mängd andra bioch vinkel-banor, då densamma deremot, huru än stambanan norr om Mälaren må komma att sträckas, dock alltid bör deruti ingå såsom en integrerande del. Man måste komma ihåg, att det var under denna förutsättning den anlades; det var i denna förmodan och mot H. St:rs garanti, som det enskilda bolag bildade sig, hvilket sedermera varit underkastadt de stora förluster och motgångar, sorn det nu ej är värdt att ytterligare vidröra. Det var detta enskilda bolag, som uttog det första steget till jernvägars anläggande i vårt land; och om det ej brutit isen, om ej genom dess försorg blifvit bildad en arbetsstyrka, hvars duglighet sedan bilfvit af Staten vid dess anläggningar tillgodogjord, hade vi förmodligen nu icke hunnit så långt i de företag, hvilkas framgång och fulländning blifvit i dessa dagar så högtidligen firad. Bolaget har för öfrigt ingalunda, som Hr von Koch behagat yttra, begärt att få sin jernväg betald 50 proc. öfver dess värde, och att han kunnat påstå något sådant, synes bevisa att han icke genomläst min motion, hvilken jag väckt derföre att jag genom förbindelser i England har mig med visshet bekant, att bolaget är villigt afstå sin jernbana emot erhållande af dess verkliga värde uti obligationer, ställda på 40 år, och med 4 proc. ränta, och det kan väl icke kallas obilliga vilkor.
Jag hemställer derföre, om det är skäl alt vidtaga detta beslut för 3:dje gången, hvilket endast skulle leda till mannamån för de flesta räntegifvare, och hvilket är nästan overkställbar!, aldrahelst då vi nu blott hafva en vecka qvar af riksdagen, och detta beslut i alla fall skulle fordra en förändring i 6 § af Utsk:s betänk. Jag tror likväl, att den andia afdelningen af Utsk:s förslag, nemi. alt alla räntorne ingå till statsverket, som i deras ställe gifver penningelöner, beräknade efter viss markegång, till indelta löningstagare, kan antagas i alla fall. Jag har endast några små betänkligheter dervid, hvilka jag i korthet skall framställa. Den ena är, huruvida R. St:s nu af StatsUtsk. tillstyrkta beslut, att ”de sålunda bestämda stater kunna derefter icke utan K. M:s och R. St:s sammanstämmande beslut förändras”, kan äga samma helgd och garanti som Reg.Fts 80 §, hvilken stadgar, alt indelningsverkets hufvudgruuder skola orubbade vara intill dess Konung och Ständer gemensamt besluta att deruti göra ändringar. I begge fallen fordras visserligen R. St:s beslut samfäldt med K. M., men likväl synes mig åtminstone, att denna grundlags-§ ger större garanti, än om beslut nu tages af R. St., antingen genom 3 Stånds pluralitet, eller, om 2 Stånd stanna emot 2, genom votering i förstärkt StatsUtsk. Den andra frågan, som jag verkl. icke kunnat inhemta af Utskts betänk., är den, huruvida Utsk. anser, att PresteSt:s terti a II i onde äfven är inberäkuad eller icke. Förslaget nämner icke derom. Jag fruktar, atl om tertialtionden skulle vara inberäknad, så skulle PresteSt. troligen icke bifalla betänk., på den grund, atl de anse den sistnämnde frågan såsom en privilegifråga. Om tertialtionden icke är inberäknad, så vinnes det af Utsk. åsyftade ändamålet icke fullkomligt.
— »Nej, ser ni, att ni ej vågar.» — »Jag ämnar bygga en järnväg, vet ni det?» — »Ja, jag vet.» — »Jag ville, att ni skulle hjälpa mig.» — »Skulle jag?» Nu, när hon gjort början, gick det lättare för henne att fortsätta. Hon förvånade sig öfver hur naturligt det lät, då hon talade. »Jag vet, att ni är järnvägsbyggare. Ja, ni förstår väl, att vid min järnväg ges ingen lön. Men det vore bättre, att ni hjälpte mig arbeta än att ni sitter instängd här. Ni förstör ändå er tid.» Han såg nästan strängt på henne. »Vet ni hvad ni säger?» — »Det är naturligtvis en förmäten bön.» — »Just så ja, en förmäten bön.» Därpå började den stackars mannen skrämma upp henne. »Det skulle gå med er järnväg som med er fest.» Donna Micaela trodde som han, men nu tyckte hon sig ha stängt alla vägar för sig, nu måste hon hålla ut med att vara god. — »Min fest skall snart vara i full gång,» sade hon tryggt. »Hör mig nu, donna Micaela,» sade mannen »Det sista en människa upphör att tro godt om är sig själf. Man kan ej upphöra att ha hopp om sig själf.» »Nej, hvarför skulle man det?» Han gjorde en rörelse, som vore han otålig öfver hennes tillit. »Då jag först började tänka öfver saken,» sade han, »tröstade jag mig lätt. Det har varit ett par olyckliga tillfälligheter, sade jag till mig själf, så har du fått ryktet om dig, och så har det blifvit en tro. Det är tron, som förhäxar. Man har mött dig, och man har trott, att man skulle misslyckas, och man har misslyckats. Det är en olycka, som är värre än döden, att vara ansedd för en jettatore, men du behöfver ej själf tro på det.» »Det är så orimligt,» sade donna Micaela. »Ja visst, hvarifrån skulle mina ögon ha fått makt att bringa olycka? Och då jag tänkte så, beslöt jag att göra ett försök. Jag reste till ett ställe, där ingen kände mig. Nästa dag fick jag läsa i tidningen, att tåget, som jag farit med, kört öfver en banvakt.
Han hade icke haft » klara papper ». Det hade ej kunnat bli någon lysning af. Detta berodde därpå, att han rymt från bruden förra gången. Det drog ut på tiden, innan kyrkoherden hann skrifva till konsistorium om hans sak och utverka tillåtelse åt honom att få ingå nytt äktenskap.54° MORS PORTRÄTT. Så länge väntetiden varade, kom gamle Mattsson in till staden hvarje expeditionsdag. Han satte sig nere vid dörren i pastorsexpeditionen och dröjde där i tyst förbidan till dess alla andra talat ut. Då reste han sig och frågade, om kyrkoherden hade någonting till honom. Nej, det hade han inte. Kyrkoherden förvånade sig öfver den makt, som den allt betvingande kärleken fått öfver denne gamle man. Där satt han i tjock, stickad ylletröja, höga sjöstöflar och vindfaren sydvest med ett skarpt, klokt ansikte och långt, grått hår och väntade på att få lof att gifta sig. Kyrkoherden tänkte sig honom alltid såsom rätt nedstigen från en af Hagborgs taflor. Det var eget, att den där fiskargubben kunde fattats af så ifrig längtan. — Mattsson har brådtom med det här giftermålet —, sade kyrkoherden. — Åhja, det är bäst, att det blir gjort snart. — Kunde inte Mattsson lika så gärna afstå från hela saken? Mattsson är inte ung längre. Kyrkoherden skulle inte förundra sig allt för mycket. Han visste nog, att han var för gammal, men han var tvungen att gifta sig. Det var ingen hjälp för det. Och så kom han igen vecka efter vecka under ett halft år, till dess ändtligen tillåtelsen kom. Under hela denna tid var gamle Mattsson en jagad man. Rundt om den gröna torkplatsen, där de bruna fiskgarnen voro uthängda, längs de cementklädda murarna kring hamnen, vid fiskborden på torget, där torsken och krabborna såldes, och långt ute på Sundet, där sillstimmen förföljdes, brusade en storm af undran och åtlöje. — Jaså, han skulle gifta sig, han, Mattsson, som löpte bort från sitt eget bröllop! Och man skonade hvarken brud eller brudgum. Men värst för honom var, att ingen kunde skratta mer åt hela saken, än han själf. Ingen kunde finna den löjligare.
LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll, att de förut beslutade tvenne inbjudningar till de öfrige RiksStånden, att förena sig i de beslut Ridder - Den 27 Noyembcr. 10 3, skåpet och Adelil fattat, rörande Bankens lån på vågeffecter, och fortfarandet af de så kallade Silfverlånen, må så fort sig göra låter, och innan BancoUtskottets förevarande Utlåtande blifvit af Ridderskapet och Adeln i allo pröfvadt, uppsättas, för att genom serskildt ProtocollsUtdrag till de öfrige RiksStånden expedieras. Ropades Ja. Herr Munck af Rosenschöld: Jag får yördsamt anhålla om enahanda åtgärd, i afseende på det beslut Ridderskapet och Adelil i sista plenum fattat: att det må vara tillåtit de gäldenär er , sorn lios Banken häfta för lån mot intekning och förbindelse att liqvideras pä 33f år med 2 procent ärligen i Silfver, utaf länecapitalets primitiva belopp, att i dess ställe, om och enär de det åstunda, inbetala i Bancosedlar sex procent för är räknadt af samma Capitalbelopp, dä Banken kommer att, med de sålunda inflytande betalningsposter, öka sin Silfverupphandlingsfond, och deremot använda af sitt redan ägande Silf ver, medelst afföring efter rff shillings pris, så mycket som i betalning ä lånet deremot svarar. Hans Exccllence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll, att de öfrige Riksstånden mätte inbjudas, att förena sig i Den 27 November, Ridderskapets och Adelns nyss omförmälte heslut, samt att ProtoeollsUtdrag derom må» så fort sig göra låter, uppsättas, för att till de öfrige RiksStånden expedieras. Ropades Ja. Grefve von Schwerin:
Då dess innehåll jemnföres med 5:te paragraphens stadgande om Konungens höga rätt att låta seqvestrera och indraga sådana, Den 22 September 1810 59 till missnöje hos andra magter föranledande skrifter, hvarigenom någon redbar allmän uplysning icke vinnes, men Statens fred kan äfven tyras, så synes Lagens ändamål bäst vinnas derigenom, att aila de tryckfrihetens missbruk, hvarom 9 mom. i 3:dje § handlar, undantagas ifrån Domarens befattning och den dermed förenade publicitet, som till dessa missbrukens vådliga följder närmast bidrager. Jag hemställer derföre, att de uti detta moment stadgade bestraffningar skola alldeles uphöra och hvarje sådant tryckfrihetens missbruk hämmas genom qvarstad och confiscation af skriften, på det sätt och i den ordning, som jag vid 2 och 5 §§ ernar föreslå. Om, ibland andra påminnelser emot detta förslag, äfven den kan göras, att ett sådant tryckfrihetens missbruk, som kunnat hafva de elakaste afsigter och följder, derigenom förskonas ifrån böter, som åtfölja de mindre missbruken, så anser jag mig med skäl kunna svara, dels att publiciteten, oskiljaktig från Domarens åtgärd, är i detta fall ett större ondt än eftergiften af böter, dels ock att man icke bör tilltro eller ålägga Domaren att klart fatta och rätt tillämpa begreppen derom, huruvida Författares yttranden och omdömen åsyfta eller kunna bidraga till osämja med främmande magter, då endast kännaren af ministeriella förhållanden kan afgöra, om icke ett annars likgiltigt omdöme eller yttrande kan, i den stund då det tryckes, Utaf en främmande magt blifva användt såsom bevis på osämja. ■ riib! 4:de § 2 & 3 mom.
Ty ene skökos läppar äro en hannogskaka, och hennes hals är halare än olja; Men framdeles bäsk som malört, och skarp såsom ett tveeggadt svärd. Hennes fötter löpa neder till döden; hennes råd gånger få helvetet. Hon går icke rätt fram på lifsens väg; ostadig äro hennes steg, så att hon icke vet hvart hon går. Så hörer mig nu, min barn, och viker icke ifrå mins muns tal. Låt dina vägar vara fjerran ifrå henne, och nalkas intet intill hennes husdörr; Att du icke skall gifva dina äro dem främmandom, och din år dem grymma; Att främmande icke skola mätta sig af dine förmågo, och ditt arbete icke vara uti ens annars hus; Och du måtte framdeles sucka, när du ditt lif och gods förtärt hafver; Och säga: Ack! huru hafver jag hatat tuktan, och mitt hjerta straff försmått; Och hafver icke lydt mina lärares röst, och icke böjt min öron till dem som mig lärde? Jag är fulltnär i all olycko kommen, att jag den meniga hopen och sällskapet följt hafver. Drick vatten utaf dina gropar, och hvad af dinom brunn utflyter. Låt dina källor utflyta, och vattubäckerna uppå gatorna; Men haf du dem allena, och ingen främmande med dig. Din brunn vare välsignad, och gläd dig af dins ungdoms hustru. Hon är ljuflig såsom en hind, och täck såsom en rå; låt hennes kärlek alltid mätta dig, och förlusta dig alltid uti hennes kärlek. Min son, hvi vill du förlusta dig med en främmande, och famntager ens annars? Ty hvars och ens mans vägar äro för Herranom, och han mäter alla deras gångar. Dens ogudaktigas misshandel skall gripa honom, och med sina synders snaro skall han hållen varda. Han skall dö, derföre att han icke vill låta lära sig, och för sin stora dårskaps skull vill fara. Min son, varder du lofvetsman för din nästa, så hafver du häktat dina hand intill en främmanda; Du äst invefvad med dins muns tal, och gripen uti dins muns ord.
Jo döden, ingenting annat, tomheten, det oformliga intet. Medgif mig nu, att det onda så väl som det goda tillhör skapelsen och bidrager till dess harmoni, dess tillvarelse och eviga bestånd. — Jag har verkligen tänkt något deråt, men det förvånar mig att finna dessa idéer hos en affärsman som ni, Wehler. Hvart vill ni egentligen komma dermed? — Komma dermed? — sade Wehler skrattande. — Ah, min vän, med dylika idéer kommer man alls ingen väg, min själ! I fall jag skulle tillämpa mina åsigter, så blefve deraf ingen tillämpning alls: jag skulle bli helt och hållet overksam, såsom Indiens dervischer, hvilka, i parentes sagt, synas mig som den yttersta konsekvensen af dessa tänkesätt, ty i grund och botten af denna teori ligger den förfärligaste, mest själsmördande fatalism. — Ni har rätt, men jag tycker icke om att låta tanken voltigera så der handlöst; man träffar helt oväntadt på afgrunder, i hvilkas mörker man förgås. — Jag skall säga er en sak, mr Cameron, att jag alls icke heller skulle låta den ”voltigera”, som ni säger, om det icke vore med mina idéer alldeles som med en hop vilda och ostyriga barn: de tillåta sig alla möjliga farliga lekar och upptåg, i den trygga öfvertygelsen, att deras fars öga i alla händelser ser och vakar öfver dem; jag fruktar icke dessa afgrunder, ty jag tror på ett ljus, som hinner äfven dit, — sade Wehler, med ett uttryck och en blick, som väckte min sympati. Jag räckte honom ofrivilligt handen med samma känsla, tror jag, som en liten gosse, hvilken helt glad igenkänner sin bror, som med en näsduk öfver hufvudet stått bakom dörren för att skrämma honom. — Men för tusan, kommer då aldrig den hederlige Jonas? Det blir, på min ära, alldeles mörkt, innan vi hinna tillbaka till Aukwoodhouse, och att taga squire Emanuels gästfrihet i anspråk, det är betänkligt, han skulle icke hinna utdela befallningen derom, innan solen vore på himlen igen, — sade Wehler och steg upp. — Ni persifflerar den stackars karlen, Wehler!