Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi finna då (om vi se klart), att figurens beskaffenhet egentligen betecknar föremålets kraft, eller i allmänhet dess qvantitativa varelse, hvaraf dess styrkas mått är närmaste följden; att färgens beskaffenhet åter betecknar föremålets grad af eld, af inre daning, af qvalitet; att fasthetens beskaffenhet, i proportion af dess finhet och fullgjordhet, betecknar föremålets inre mognad; slutligen, att alla tre gemensamt utgöra, i denna sin gemensamhet, föremålets grad af fullkomlig daning (d. ä. graden och arten af dess andel i det Helas form), samt fördenskull beteckna föremålets inre grad af fullkomlig varelse (d. ä. graden och arten af dess andel i det Helas lif). Men fullkomlig varelse uttryckt i fullkomlig daning, hvad är den annat, än lefvande – Styrka och Skönhet? Härvid, eller i frågan om Gestalt, bör äfven iakttagas, att figuren är der både det första och det sista; ty den är ju den inre styrkans åskådliga mått, och, såsom sådant, så väl grundvillkoret för alla föremålets öfriga egenskaper, som ock yttersta begränsningen af deras sammanstämning till all för det föremålet möjlig fulländning. Man märke, ”för det föremålet möjlig”: nämligen enligt dess grad, dess art. Ty uti Naturen måste finnas ett Lägre och Lägsta, just för att der skall kunna finnas ett Högre och Högsta; eller ett mindre och minst Fullkomligt, som göres just i planen af ett mera och mest Fullkomligt, eller göres med detta till syftemål. Daningen af en Svamp är i Naturen lika nödvändig, som daningen af en Apollo, och – så långt den i sina svampegenskaper äger allt, hvad den kan äga – i förhållande till sin varelse-punkt lika förträfflig.
Krigsmans-kassan, Amiralitets» 114—115. Krigs-vetenskaps-akademien » 76. Kronans lias i Slockholm » 68, 183. Kronoarbets-korpsen » 154—159. Bilagan litt. R och tabellen vid » 155. Tabellen vid » 155. Krono-inspektion, Avesta » 33 — 34. -— magasinerna » 29 — 30. — räkenskaper, Stockholms stads Krutoch salpeter-för säljuings-medlen Krut-tillverkningen » <75. Kungsholmen, hospital-byggnad å » 69—70. Köping och Hult, jernvägs-anläggning mellan » 27. Landskrona, Krigs-rätts sammanträde i » 76, 285. Landtbruks-akademiens räkenskaper » 170—171. Landtbruks-institut, Ultuna » 171—175. Landtmäteri-lcontoret » 41—42. Langska testaments-fonden, bilagan litt. P. vid » lil. Lappmarks ecklesiastik-verk, fonden för » 21—22. Lazar etts-direktionens, Serafimer-, räkenskaper » 210—211. Lidköpings elementar-läroverks räkenskap » 236. Linköpings stifts Konsistorii räkenskaper » 227—233. Liqvid med liiksgälds-kontoret » 9, 27—29. Lotsoch fyring sv er ket » 101. 106:—107. Lunds Domkyrkas räkenskaper » 224. — stifts Konsistorii dito » 246—-251. Lunds Universitets räkenskaper Lustslottens dito Lyahållningen, yttre, å Stockholms slott Lånens redogörelser Länsfängelse-byggnadcrna Bilagan litt. S. vid Magasins-fonden Magasins-ärendena, allmänna Malmö Navigationsskola Bilagan litt. 0. vid — straffoch arbetsfängelse Mariebergs Artilleri-läroverk Mariestads Elementar-lär overks räkenskap
Den metalliska tillgång, som vid deras början varit i Banken samlad, har efter hand försvunnit och gått till utrikes ort, och man har under tiden måst för rörelsens underlättnad tillgripa ånyo pappersmyntet. Så var händelsen efter 1777 års realisation. Den från början samlade metalliska fonden var år 1799 så medtagen, att Banken icke egde i behåll mer än 1,260,000 R:dr Specie; och ända från 1788 hade de då införda Riksgäldssedlarne småningom utträngt Speciemynlet ur rörelsen. Den metalliska tillgång, hvarmed realisationen år i8o3 började för att inlösa Riksgäldssedlarne, blef, oaktadt agio å dessa sattes till 5o i stället för 33jidels procent, som förut var afgjordt, icke längre qvarstående i Banken, än alt man måste inom Irenne år minska och kort derpå upphöra med vidare vexling; hvarefter Banco-sedlarne, hvilkas antal efter 1809 års Regementsförändring ansenligt föröktes, nu i 28 års tid utgjort landets enda rörelse-capital. Det är visserligen sannt, att nämnde pappersmynt, Riksgäldssedlarne, för deras lid, och Bancosedlarne för sin, icke i allt uppfyllt de egenskaper man fordrar hos penningen, hvilket medfört många olägenheter; men det tan icke heller bestridas, att denna skapning af sedelmynt, när reela myntet mot behofvet i den inre rörelsens liqvidationer trutit, äfven inneburit sina fördelar.
Liksom i sagorna älfvor och sjörån utöfva en hemlighetsfull makt öfver människan, sä förhöll det sig i själfva verket med den mystiska föreställningen om en andekraft, som med osynliga band sammanbinder människa och natur och kanske blott med en vindpust i trädets krona sänder till själen en hviskning, som tänder stämningen, böjer viljan, bestämmer handlingen. Det klingar vackert i skaldens varma, melodiska sång, men för den starka, klara anden är det som tron på älfvornas dans i sommarnatten. Hon reste sig och gick tillbaka utefter den smala skogsstigen. — Dagen var skön, och hon stannade än iör att betrakta ett perspektiv mellan träden, åt hvilket olika belysningar syntes gifva ett djup, som aldrig ville taga slut, än för att böja sig ned öfver en blomma och njuta dess doft, denna ljuft berusande andedräkt, hvarigenom växten utandas sin längtan för att ditlocka giftomannen, den surrande insekt, som skall förena den med dess älskade. Där ljöd ett kort hundskall. Ja, där borta, där stigen krökte sig, hade en vacker jakthund kommit fram. Det var öfverraskningen att se henne, som aftvungit honom detta gläfs; nu såg den sig hastigt tillbaka och fortsatte så sin väg med nosen tätt efter marken, på spår efter något, Gud vet hvad. Men efter honom kom han, den unge, vackre, smärte jägaren med bössan öfver axeln och jaktväskan vid sidan. I samma ögonblick som han blef synlig, såg hon, hur bra han tog sig ut mot denna bakgrund; och — besynnerligt nog — med denna första hastiga blick hade hon så uppfångat hans bild, som om hon sett den många, många gånger — länge — ja alltid. Men i nästa sekund sänkte hon blicken till jorden. Nu hade han passerat henne, i det han med ett nästan barnsligt, förläget leende ovilkorligt fört handen till hatten och gjort en lätt helsning; men i hans blick det föreföll henne, som hade han hviskat, talat, nej, sjungit en himmelsk hymn, hvars like i härlighet hon icke känt förr, vare sig i dikt eller musik. Där borta stod rosenbusken vid stigen. Då hon nyss gick förbi, fanns där en knopp, hvars skönhet hon lagt märke till, färdig, som den var, att slå ut.
Bko, deraf 210 lldr 14 sk. s. m. blifvit nämnde kassa godtgjorda genom 13 silfveroch 141 bronzmedaljers försäljning; och återstår nu af denna medalj, sedan Myntkabinetten i Upsala och Lund kostnadsfritt erhållit hvar sitt exemplar i silfver, oförsålda endast 9 exemplar i brons,. Ridd. o. Adeln torde finna, att denna anmälan icke erfordrar någon åtgärd. Slutligen har Direktionen anmält, att vid anställd inventering i ett å Riddarhusets vind beläget rum, der en massa äldre, till största delen tryckta, oinbundna och inkompletta Riksdagshandlingar varit förvarade, nyligen blifvit på träffad t ett konvolut, försegladt med åtskilliga sigiller och försedt med följande påskrift: »Här äro inneslutne Riksens Ständers Herrar Banxo-Deputerades »secrete relationer från år 1698 till och med 1772, hvilka intet »blifva öppnade utan i Banquen af Högloft Ridderskapet och Adeln.» Jemte denna anmälan och då snart nog den tidpunkt inträffar, hvarförinnan, enligt Tryckfrihets-Förordningen, de äldste under försegling å Riddarhuset förvarade Hemliga Utskottets protokoller och handlingar, icke kunna, utan Regeringens tillstånd, utgifvas eller utbekommas, har lliddarhus-Direktionen anhållit, att det Högloft Ståndet måtte taga i öfvervägande om och hvad åtgärd i afseende på berörde konvolut och Utskotts-protokoil samt handlingar böra vidtagas. I anledning häraf hemställer Utskottet att ej mindre det Konvolut som förmäles innehålla Riksens Ständers Herrar Deputerades secrete Relationer från 1698 till 1772, iin äfven de under försegling å Riddarhuset förvarade Hemliga Utskottets protokoller och handlingar, från och med 1809 års Riksdag, hvilka höra till ett sednare tidehvarf än för minst 50 år tillbaka, må af RiddarhusDirektionen öppnas samt inbindas för att bland öfrige på Riddarhuset befintliga Riksdagshandlingar uppställas.
Margret är flitig,» sade Truls. «Ja, hon läser öfver sina lexor,» svarade fader Per belåtet. De gingo rundt om gafveln: huset hade ingång bara från framsidan. De kommo in i en trång förstuga med tegelstensgolf; fader Per öppnade en låg dörr med gammaldags klinka och bjöd sin gäst vara så god. Unga Margret hade rest sig upp och kisade hän mot dörren, der det var helt dunkelt. När hon såg, hvem det var, neg hon vackert och blef förläget stående. Truls tog henne i hand. «Nå, hvad är det du läser på, Margret?» Jo, det var svenska historien. «Du ska nemligen veta,» sade fader Per till Truls med en blinkning af underförstånd, «att det ibland kniper med historien. Mäster har till och med en gång luggat henne. Icke sannt, Margret? Du sade ju, att det var Karl den tolfte, som gjorde tåget öfver Bält.» Margret skrattade med full hals och värjde sig energiskt, medan den grå elden tändes inne under den tjocka hårmanen. «Ja, ja,» menade Truls, «det är visst bäst, att jag förhör dig i kväll, Margret, innan du går och lägger dig.» «Det kan vara sen,» afgjorde fader Per. «Ställ nu först om, att vi få lite varmt vatten, och sätt så fram rhum och glas och den andra remedian!» Margret sprang ut i köket, der man snart hörde henne rumstera; och fader Per satte fram gamla skinnklädda länstolen och bad sin gäst taga plats. Derpå hemtade han ned från ett hörnskåp af mörk ek i mycket gammaldags stil, med många afsatser och utskärningar och svarfvade småpelare, ett tobaksschatull af svart torfmosse-ek och med figurer af menniskor och andra föremål i inlagdt arbete. Tog stora sjöskumspipan från väggen bakom pulpeten, satte sig i en annan skinntäckt länstol, stoppade, tände, rökte sjelf de första dragen till afprobering, torkade munstycket och räckte instrumentet åt Truls. Derefter samma procedur med pipan till hans eget bruk.
Domstolens lagförklaring skall som lag antagas eller blifva förkastad; och skulle den händelse inträffa, att Högsta Domstolens ledamöter af en eller annan händelse skulle hafva bestämt en lagförklaring, som skulle vara i strid med lagens anda och möjligen skadlig, så följer deraf, att Ständerna begagna sin rättighet att utesluta sådana ledamöter från Domstolen, hvilkas förstånd icke varit tillräckligt att bedömma en lags rätta mening. Man har ofta klandrat denna institution, som är egen för Sverige, emedan man icke vill förstå dess mening. Jag för min del afstyrker förslaget såsom orätt. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Här är sagdt, att erfarenheten visat angelägenheten eller nödvändigheten af en förändrings införande i grundlagen med afseende på lagförklaringar. Jag kan för närvar, icke påminna mig, att många sådana lagförklaringar från Högsta Domstolen emanerat. Egentligen erinrar jag mig blott den sista rör:de bysätlniugslagen, hvilken Hr Dalman ansåg utgöra ett talande bevis för nödvändigheten af en ändring i närvar, stadgande ang:de tillkomsten af lagförklaringar. Jag kan icke finna att deruti ligger något skäl för upphäfvande af sjelfva stadgandet, men väl kan deruti ligga ett skäl för Ständerna att upphäfva denna lagförklaring. Att en lagförklaring gafs af Högsta Domstolen anser jag hafva varit ganska angeläget, enär det verkligen inträffade, att i det ena länet dömdes till bysättning på den grund, att det nyss gifna stadgandet icke var så lydande, som Högsta Domstolen sedermera ansåg det, då i andra län återigen icke dömdes lill bysättning för likartade frågor. I de län der by - Den 21 September fi nt. 351 sättning ålades, kunde det hända, att utslaget blef af hofrätten upphäfdt om det öfverklagades. Således tillämpades denna af Konung och Ständer vid föreg:de riksdag beslutade lagförändring i särskilda län olika, icke allenast i afseende på personers egendom, utan i afseende på deras personliga frihet. Ett sådant tillstånd borde väl icke fortfara. Någon allmänt gällande regel skulle väl föreskrifvas, så att hvarje medborgare skedde lika rätt och att det icke berodde på hans bostad, huruvida han kunde blifva ålagd en härdare påföljd eller en lindrigare.
Frih. Hamilton, Hugo, begärde votering. Hr Frih. o. Lan d t m. yttrade, att hvad voter:s-prpos:n anginge, så borde i ja-propos:n upptagas att en reservfond skall bildas genom en million af den upplagda bancovinsten; men hvad contra-propos:n anginge, så förekomme tvänne meningar, som sökt att göra sig gällande. Hr Stuart: Jag anhåller att, i anledn. af Hr Frih. o. Landtmis yttrande, vördsamt få erinra att bancovinsten icke för närvar, är upplagd, fastän den är till R. St:s disposition reserverad, hvarföre det sednare uttrycket torde i propos:n böra begagnas, i stället för det förra. Hr Deri 3i No vtml) er c. m. 233 H r Frill. o. Landtm, yttrade, att Hr Stunrts anmärkn. enl. Hr Landtni:s tanke, vnre ganska riklig och borde iakttagas vid voter:s-propos:ns författande skriftligen. Hr Lagerhjelm: Jag får hemställa, om icke contraproposm bör blifva denna: ”Vinner nej1, afslår R. o. Ad. Utsk:s förslag i denna punkt.” Frill. Cederström: Jag är af samma tanke som den siste värde talaren, blott med den skilnad, att jag anser uttrycken böra blifva följande: "Vinner nej, anser R. o. Ad. en reservfond för banken af en million r:dr icke böra bildas/’ Hr Frih. o. Landtm, yttrade, attfHr Lagerhjelms förslag lill conlra-propos. varit: Vinner nej, afslår R. o. Ad. BancoUtsk:s förslag i denna del; Hr von HartmansdorfFs vöre: Vinner nej, anser R. o. Ad. bankens grundfond 5,ooo,ooo i;dr b:co för närvar, icke behöfva förstärkas med någon del af bankens sedan sista riksmöte besparade räntevinst. Gr. Frölich:
Hvaraf alltså visar sig alt mellersta Sverige, med en folkmängd af nära hälften emot den södra delen af riket, visserligen skulle nu komma i en såvida förbättrad ställning, att det hugnades med något mera än en sjettedel af statsanslagen till jernvägs anläggningar, ehuru man likväl bort föreställa sig, att, derest en rättvis fördelning skett, enär anspråken äro fuilt lika berättigade å ena sorn andra sidan, anslagen till jernbanor i mellersta Sverige nu borde beviljas till omkring 55,000,000 lt:dr, för att åstadkomma en biiiig proportion. Man hänvisar gemenligen till framtiden för att jenina detta förhållande, men det kan icke rimligtvis antagas, alt Staten oupphörligen skall kunna framgå på den beträdda skuldsåltningshanan, hvadan alltså förespeglingarne om blifvande understöd mäste med misstroende betraktas, Beati possidentes — väl dem, som redan bekommit brorslotten, och måtte det lända till fäderneslandets fromma, ehuru starka tvifvelsmål i många afseeuden kunna hysas, huruvida den riglning, hvaruti stambanorna blifvit ledda, blifvit bestämd efter en välbetänkt plan, så genialisk den äfven må af somliga beundras, och hvarom vä! framtiden kanske snart nog kommer att fälla domen. StaisUtskottets Utlåtande ]Sr:o 88. 35 För min del håller jag före, att det ännu är tid för Rikets Höglofliga Ständer att skipa någon rättvisa i det angifna missförhållandet. Någon nedprutning i anslagen tili de påbörjade stambanorna är väl icke skäl att ifrågasätta, emedan Staten utan deras slutliga fullbordan kunde gå i mistning af de inkomster, hvilka igenom deras anläggande blifvit påräknade. Deremot torde alia skäl förefinnas att tillsvidare inställa bidragen till åtskilliga af de nu föreslagna bibanorna.
För Bergs-Fögderierne år deremot af StatsCommissarien Widegren föreslaget, att exempelvis 181 7 års råntor skola upptagas och redovisas i samma års Lands-Bok , samt uti Special-Rakningen , som löper från den 1 Januarii Revisorers Berättelse. 55 till den 30 April, skall endast redovisas föregående årets restantier, emedan någon uppbörd för året då annu icke kan bestämmas, men deremot uti Restantie-Råkningen, som löper från den 1 Maji till årets slut, sjelfva uppbörden debiteras och redovisas, hvarförutan en särskild Jern-Räkning, som utreder huru mycket Jern blifvit å våg levereradt , eller med contant bör lösas, äfven som en Balance-utredning för fört a årens rester år vorden ansedd nödig. Att vid omsluten af de redan författade och afgifne Redogörelser, till begagnande vid de för förra åren uppgörande Riks-Hufvud-böcker, denna utväg kan vara användbar må icke bestridas, men att såsom methode för framtiden antagas, fordrar nåimare öfvervägande.
Det är redan af Ridderskapet och Adeln beslutadt, att i RiddarhusOrdningen skall inflyta stadgandet, alt publicitet äger rum vid Ståndets Den i April f. ra. >9 plena; och LandlMarskalken aflägger Ed att följa RiddnrhusOrdningen. Således skulle LandlMarskalken, om ej något derjemte vore bestämdt i afseende å denna publicitets upphörande vid serskildta tillfällen, aldrig ensam kunna tillsäga Åhörarne att aflägsna sig. Men om visse Ledamöter lemnades rättighet att, utan LandtMarskalkens medgifvande, utvisa Åhörarne, så skulle de kunna hindra iakttagandet af hvad LandtMarskalken besvurit. Denne måste hafva, enligt RiddarhusOrdningen, ovilkorlig rättighet att gifva sitt bifall eller afslag i väckt fråga om Åhörarnes aflägsnande. Och jag tror, att den säkraste garanti mot missbruk vinnes, om såsom vilkor för Åhörarnes utvisning stadgas, att dertill fordras en Ledamots af LandtMarskalken bifallna begäran. Det är ej länkbart, att LandtMarskalken skulle afslå en sådan anhållan, om den har skäl för sig. Jag kan ej inse några vådliga följder af att lemna LandtMarskalken och en Ledamot denna beslutande rätt. Friherre Boije har sagt, att det kunde hända, att en Ledamot funne sig sårad eller förnärmad af något yttrande i främmande Åhörares närvaro. Detta förutsätter ju, att Åhörarne redan hört hvad som blifvit yttradt; ty icke måtte fråga kunna vara, om hvad som kommer att sägas och då hjelpes ju ej saken. Jag kan blott tänka mig det fall för Åhörares utvi - 20 Den i A p r i 1 f. m. sande, att någon Ledamot skulle ämna väcka en Motion, eller en öfverläggning äga rum, sorn angick personliga förhållanden, eller något så beskaffadt allmänt ämne, som vore af vigt, att för ögonblicket söka hålla hemligt.
Prot. 1840. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 3 l8 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 56. XXII Cap. 1 §- De två första punkterne i denna §. erhålla följande lydelse: J Hof-Rätt skall någor af Rättens ledamöter, i lagvadda eller der instämda saker, skriftlig berättelse om deras sammanhang uppsätta, innan de till dom företagas. 1 Under-Rätt måge parter* ne det ej äska, der Rätten ej sjelf finnér, att sakens vigt eller vidlyftighet det fordrar. 2 §• Tredje punkten i denna §. skall lyda sålunda: Sist uppteknas inlagorne, att kunna Rätten föreläsas, efter den tid, som de inkommit, och Rätten gifve sedan den berättelse till parterne ut, med förelagd tid och vite, i Hof-Rätten tio, i Under-Rätten fem daler, att den hvar för sig genomse, underskrifva och återställa. XXIII Cap. 1 §- Denna sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 15 Juni 1818, ändras sålunda: A Härads-Ting, så ock vid laga syn i jorda tvist må ej dömas, der ej sju i Nämnden äro. Rådstufvu-Rätt vare domför, der tre i Rätten sitta. I Hof-Rätt må ej färre än fem ledamöter döma i mål, som å ära och lif gå. I andra mål må fyra ledamöter utgöra domfört antal, der alle om slutet ense äro. 2 §• Denna §. skall hafva följande lydelse: När dom å Härads-Ting fällas skall, underråtte Häradshöfding Nämnden om saken, och de skäl deri äro, så ock hvad lag i thy fall säger; varder Nämnd från Häradshöfding skiljaktig, gä/le den mening, som Nämnden faller på, och sva re den för dom sin. Äro ej alla i Nämnden ense; stånde vid det, som Häradshöfding rättvist pr öfvar. Lag-Utskottets Betänkande , N.-o 56. *9 XXIV Gip. 5 §• Denna sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 10 September 1823, andras sålunda:
Stadfästelse-Bref äro stadgade, eller genom framdeles utfärdande Reglemente kunde varda stadgade, för åtnjutande af pensionsrättighet i denna Cassa. Revisorerne hafva, efler noga öfvervägande af hvad Banco-Fullmägtige sålunda, i denna fråga, åtgjort och beslutat, icke kunnat undgå, till en början, fästa Deras uppmärksamhet derå, att Banco-Fullmägtige, vid Notarien Bagges antagande lill Tumba Bruks Förvaltare, tillerkänt honom en årlig aflöning af tillsammans 1,700 R:dr Banco, fastän Banco-Reglemenlet af den 26 Maj i835, i §. a54 mom. 2 stadgar, att Förvaltaren tillko m m e Lön och Årjvode på Brukets Stat, till det belopp, han då åtnjöt, hvilket sammanlagdt utgjorde endast 1,080 R:dr samma mynt. Men då Bagge funnits innehafva de för Brukets behöriga drift erforderlige Chemiska och Mechaniska insigler, och således kan, utan främmande biträde, anordna de, i afseende å pappersfabrikationen, nödige åtgärder, öfver hvilkas verkställighet hans företrädare endast egt tillsynen, och Banco-Fullmägtige derigenom blifvit i tillfälle, så väl att indraga det årliga arfvode af 333 R:dr 16 sk. Banco, hvilket Herr Professoren Åkerman dittills, för vetenskapligt biträde vid pappersfabrikationen, åtnjutit, som att bespara åtskillige andra, på samina väg, utgångne kostnader, och berörde löneförhöjning derigenom kan anses fullt betäckt; hafva Revisorerne funnit denna Banco-Fullmägtiges åtgärd icke påkalla något vidare åtgörande från Revisorernes sida, än att förhållandet härmedelst för Rikets Ständer anmäla.
Riksgälds-kontorets förvaltning sedan sista riksdag, sid. 5 — 6, afgifna yttrande, angående de utaf Fullmäktiges Sekreterare förda anteckningsböcker öfver Riksgäldskontorets utgifter; dervid Utskottet förklarade sig, i sammanhang med de under denna riksdag ifrågakommande förändringar och tillägg uti tjenstgörrngsordningen vid nämnde verk, vilja taga i öfvervägande, huruvida icke för framtiden bestämda stadganden borde meddelas, angående upprättandet och förandet af sådane anteckningsböcker ej allenast öfver do i Riksgälds-kontorets reglemente föreskrifna utgifter, utan älven öfver detta verks i samma reglemente upptagna inkomster. Ehuru dylika anteckningsböcker, enligt Utskottets åsigt, äro serdeles upplysande cch således äfven böra framgent föras samt vederbörligen fortsättas, har dock Utskottet, sorn förmodar, att erforderlig föreskrift härom kommer att meddelas i sammanhang med andra Stats-Utskollels Memoria/, N:o 344. 7 nya eller förändrade stadganden rörande görornålen vid Riksgäldskontoret, a&sett sig ej behöfva tillstyrka Rikets Ständer, att i omförmäida hänseende fatta något serskildt beslut, utan torde åt Fullmäktige böra öfverlemnas att, under tiden intilldess den nya tjenstgöringsordningen varder utfärdad, i sådant afseende vidtaga den åtgärd, Fullmäktige finna lämplig. 2,11 g, angående aflöningen för tjenstemanna-personalen och vaktbetjeningen vid Riksgäldskontoret, eger samma lydelse, som början af nu gällande reglementes 189 §. Slutmeningen af samma §, angående ledigblifna tjensteis indragning, har, till följd af hvad den här ofvau föreslagna 201 § innehåller, ansetts böra uteslutas.