Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett dylikt sammanförande af alldeles olika ämnen, som förekorama i denna författning och ofta inom samma punkt, medelst mellanmeningar, förorsakar mycken svårighet vid tillämpningen, och bör derföre sorgfälligt undanrödjas vid en förnyelse. En mängd föreskrifter blifva öfverflödiga, då man blott icke aflägsnar sig från grundideen , alt det är inkomsten som beskattas, samt att taxeringsmännen äga att, oberoende af uppgifterna, efter samvete och öfvertygelse, påföra en hvar bevillning, det vare sig till höjning eller nedsättning. Man här genom föreskrifter velat förekomma oriktiga uppgifter om yrket, t. ex. fogde och rättare; men då taxeringsmännen ensamt hålla sig till inkomsten , och denna bör ej kunna döljas, synes titeln vara en likgilltig sak. Antages detta, så blifva ock de å pag. 3o utförda punkter öfverflödiga. Detsamma kan sägas om anledningen till de flesta uteslutningar, som här blifvit gjorda. Resande utländningar, som till Riket inkomma att gifva hvarjehanda representationer, kunna, såsom i mantalslängd icke upptagna , ej heller påföras för året utgående skyddseller b e v i I In i n gs-afgifter, hvilket dessutom ej låter sig göra af den orsak, att det ensamt tillkommer de valda Taxerts-comiteerna att slik beskattningsåtgärd utöfva, och hvilkas sammanträden blott en gång om året infalla, sä att under mellantiden ingen myndighet egentligen finnes, sorn är behörig att taxera dylika, ofta ankommande 1Ö0 Den i februari. resande. Man har derföre i detta project och särskild 5 utfört, huruledes en bestämd afgift'för hvarje representation bör utgå; men då man besinnar, att inhernske, som gifva dylika representationer, utom särskilda afgift ef derföre, erlägga personella skyddsoch beVillningsafgifter, så synes det skydd, hvarföre de sistnämnde skatta, böra komma dem till godo, och således ifrågavar. utländske resande affordras uti representations-afgift, minst så mycket som motsvarar hvad de inhernske uti sammanräknade skydds-, bevillningsoch representations-afgifter erlägga.
Utaf de inom riket anställde 26 extra provincialläkare hafva 21 erhållit ornlörmälda löneförhöjning, så att endast 5, hvilka tillika äro bataljonsläkare, ännu åtnjuta det lägre arfvodet med 1.000 rdr. Den af K. M:t nu föreslagna öfverflyttningen af extra provincialläkarne, som ej innehafva annan tjenst, till ordinarie, kommer ej att för det närvarande orsaka Staten någon ökad utgift. För tjensternas innehafvare är dylik öfverflyttning ganska vigtig. De hafva nemligen ej, så länge de äro anställde som extra, rättighet till inträde uti civilstatens pensionskassa, kunna ej vid 65 års ålder komma i åtnjutande af pension på indragningsstat, samt ega ej rätt att komma i fråga till erhållande af den löneförhöjning, som är beviljad för de 20 äldsteordinarie provincialläkarne. Under sådana förhållanden synes det mig mindre med billighet och rättvisa öfverensstämmande att förneka dessa extra-ordinarie tjenstemän, då de hafva enahanda åligganden som de ordinarie, att erhålla äfven de ordinaries rättigheter, hvadan jag anhåller om bifall till K. M:ts Propos. i enlighet med hvad I7tsk:t hemställt. Gr. Posse: Enligt hvad R. o. Ad. behagade finna al det den K. Proposm bilagda Statsråds-prot., har i Statsrådet fråga icke förekommit om förändring af vilkoren, utan endast derom, att anslaget borde uppflyttas från extra stat till ordinarie. Efter härmed slutad öfverläggning blef Utsk:ts förevarande hemställan, uppå gjord propos., af R. o. Ad. bifallen. 80:de punkten. Utsk:ts hemställan bifölls. Den 28 April f. m. 8l:sta punkten. Hr H uss: DS jag vid denna frågas behandling inom Utsk:t reserverat mig emot det sint, hvartill Utsk:t i afseende å densamma kommit, anhåller jag att få fästa några ögonblicks uppmärksamhet på de skäl, som dertill föranledt mig. Vid sednaste riksdagen beviljade R. St:r på K.
Jag anhåller, att H. R. o. Ad. förenar sig i den uppmaning till BancoUtsk., att det må fästa ett rättmätigt lika afseende på båda dessa omständigheter. Lades på bordet. Hr Gripenstedt hade ytterligare inlemnat ett så lydande anförande: Om fördelen af spisinrättningar utan spirituosa har mycket blifvit skrifvet och ännu mera ordadt. Meningen med denna uppsats är således ej att vidlyftigt utbreda sig öfver ämnet, utan endast att vid sjelfva principen göra några anmärkningar, likväl utan ali syftning att tillämpa dem på de personer, hvilka med oförtrutet nit omfattat denna fråga, såsom, efter deras tanka, högst välgörande för den arbetande classen. Syftemålet för denna ide' har, som nogsamt är kändt, varit att förekomma böjelsen för brännvin, och tillika skaffa arbetaren väl kokad mat för lågt pris. Att denna afsigt Den i Mart e. m. förråder god vilja, är utom ali fråga; men huruvida den goda viljan ensamt är tillräcklig, såväl i denna som vid andra sakers afgörande och behandling, är hvad vi tro de flesta med någon erfarenhet bestämdt neka. Att hjelpa utan ali urskillning är oftast att skada i stället för att hjelpa; ty den arbetsföre lättingen, som genom en förställd uselhet erhåller alraosor till sitt uppehälle, blir efter någon tid, genom vanan att ingenting göra, ej allenast oduglig till arbete, utan äfven genom syslolösheten helt och hållet förhärdad. Då kroppen får hvila, äro tankarna i stället så mycket mera occuperade med utfunderandet af alla möjliga knep, för att lättast kunna lefva på andras bekostnad. Att påstå, det brännvinssupande! afböjes och förekommes genom dessa anstalter, är någonting så barnsligt, att vi ej begripa, huru denna sats kunnat erhålla flera aktningsvärda försvarare.
St:s namn och å deras vägnar, garantera fullgörandet af skuldförbindelser, sorn utgifvas af hypotheksföreningar, hvilka äro organiserade enligt stadgade hufvudgrunder; dock att sammanräknade beloppet af lånet, som Räksg.cont. får garantera för alla hypotheksföreningar tillsammans, ej må öfverstiga 2,000,000 r:dr silfverspecie eller 5,333,333-J r:dr b:co; 2:0 att, innan denna garanti meddelas, hypotheksföreningens styrelse bör till Riksg.cont. aflemna en dess förbindelse, hvaruti samma styrelse, å egna och samtliga delägares uti föreningen vägnar, förklarar sig skyldig att gemensamt ansvara Riksg.cont. fölall den förlust, som möjligen kan uppkomma genom urakt - Den 3 Februari c. m. lutenhet att fullgöra den garanterade skuldförbindelsens innehåll. Hr Cederschjöld: Jag har med fägnad under discussionen hört mina motståndare försäkra, att hypotheksföreningarnas medlemmar skulle ikläda sig ansvarighet en för alla och alla för en. Alen i PresteSt:s beslut talas endast om gemensamt ansvar, hvilket uttryck är otydligt. Jag föreslår derföre, att meningen må blifva bestämdt uttryckt. Gr. Frölich: I anledn. af den siste talarens anmärka, anser jag mig böra upplysa, att med gemensam ansvarighet alltid menas solidarisk. Något ytterligare förtydligande behöfves således icke, ehuru det visserligen äfven är min tanka, att delägarne i hypoteksföreningen skola ikläda sig ansvar en för alla och alla för en, ehuru icke derföre såsom för egen skuld. Ilr Cederschjöld: Jag förmodar, att man ej skall tveka att bestämdt uttrycka den mening, som man säger sig hysa. Frih. Boye: Jag kan icke instämma med Ilr Cederschjöld om behofvet af något förtydligande; ty, efter min uppfattning, är ansvarigheten här tillräckligen bestämd. Hr Cederschjöld: Jag anser den af mig begärda förändringen i uttrycket af sådan vigt, att jag nödgas begära särskild propos. derå. Frih. Cederström:
Stockholm, H E n J* kulturbild, grund for Idun af Algot Sandberg. » » Kol, » svarade Petter, s o m var idel öra under hela tiden. &gt;Det är rätt. M a n använder kol därtill. » A, nog vet någon det. » » Från fjärdingsmannen, » svarade Olof skrattande. » Jaså, från fjärdingsmannen. j a, det kan nog hända, men. » » Jo, m o r h o n tar allt där h o n om nätterna, fastän inte fjärdigsmannen vet om det. » Kerstin blef alldeles förvirrad. Det var icke omöjligt, ty så ringa erfarenhet h o n än kunnat förvärfva om barnen och deras hem p å denna enda dag, förstod hon, att begreppen om rätt och orätt icke voro vidare klara. Det var emellertid slut m e d läsningen för den gången. K a n s k e på dem skulle följa ä n n u flere liknande svar, ägnade att ytterligare röja, h v a d hon icke hade allt för brådt m e d att lära känna. Kerstin h a d e tänkt sig, att hon skulle sluta hvarje dags arbete med sång. » frågade hon. K ä n n a ni till ett stycke i er läsebok, s o m lyder s å: Du gamla, d u friska du fjällhöga n o r d ». » Ja, j a, » ropade barnen i korus. » Då skall j a g sjunga den för er och spela på det här instrumentet, s o m kallas för gitarr, och s å få ni försöka att sjunga efter, så godt ni kunna. » Hon började den vackra sången. Men intet af barnen öppnade m u n n e n för annat än att gapa af förvåning. Kerstin log, då hon såg deras beteende. » Tyckte ni det var vackert, barn, » sporde h o n. » Ja, j a! » ropade lille Petter s å förljust, att h a n nära nog klappade händerna, » Då skall j a g spela och sjunga för er, när ni äro snälla och lydiga, och lära er m å n g a vackra sånger också. M e n nu får det vara nog för i dag. Stå u p p, s å göra vi b ö n. » Efter bönen fingo tre af flickorna stanna kvar och s o p a skolsalen.
Då Ståndet beslutit den förän - Den 3 Juli. 445 (liing, alt en hvar som sådant åslundar, kan inskränka sin bränvinstillverkning till blott en månad om året, så synes mig gifvit, såsom jag redan nämnt, alt, om en förhöjning i bränvinsskalten äger runi, bon icke kominer att egentligen drabba husbehofsbränningen, ty dä en bonde eller hvilken landtman som helst äger blott under en månad om året, utöfva bränvinsbränning och sålunda inskränka afgiften derföre till | utaf den lägsta afgiften efter 1845 års författning, enl. hvilken minsta afgiften beräknades för 3 månader, kan denna afgift för dem icke blifva betungande. Om nu en förhöjd beskattning drabbar dem, som tillverka bränvin till afsalu, lärer val icke sådant kunna med ovilja anses af dem, som förfäkta husbebofsbränningen. Om på andra sidan de, som idka denna tillverkning för afsalu, få skatta något mera, kan sådant icke skada, då enl. min tanka hela näringen är skadlig. Jag anhåller derföre om bifall till Frih. Raabs förslag, serdeles om det förhåller sig så, som han förmält och jag äfven hört nemi. att PresteSt. antagit detsamma. Skulle underrättelse derom hafva till R. o. Ad. inkommit, så anhåller jag att Ridd.secreteraren mätte sådant upplysa. I anledn. häraf tillkännagaf undert. Ridd.secret. att någon underrättelse om de öfriga RiksStins uti förevaride ämne fattade beslut ännu icke blifvit R. o. Ari. meddelad. Då nu Hr Gr. o. Landtm., enär ingen yrkat bifall till Utskins förslag, hemställde, om R. o. Ad. behagade antaga den af Frih. Raab uti förevaride utlåt, bifogade reservation föreslagna tariff för pannerymds-afgiften, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att härvid ja varit öfvervägande. Frih. Raab:
Pennan kunde knappast följa med så snabt som hans tankar jagade; hvarifrån han fått orden till sången visste han ej, de kommo alldeles af sig sjelfva med tonerna. Han skref nästan utan att förstå hvad han skref, utan att veta om det var någon musikalisk enhet deri; melodier och harmonier tumlade om hvarandra i hans hjerna, det gälde blott att i inspirationens hetaste ögonblick gripa dem och fästa dem på papperet. Hans fantasi hade blifvit så våldsamt, så oväntadt befruktad, att det förvirrade honom sjelf. Då han slutat skrifva, läste han igenom dikten, utan att dock kunna fatta eller bedöma den. Han hade ännu icke kommit ur den, han stod midt inuti, och den hvirflade omkring honom som en osammanhängande, dunkel skönhet. Det var en kärlekssång, något i samma stil som Beethovens Adelaide. Månskenssonatens dystra svärmeri gick igen deri, och på samma gång en passionerad, men icke hopplös längtan. Natthimlens skönhet, vattenfallets sorl, skogarnes djupa tystnad, den första, hemlighetsfulla berusningen, innan kärleken vaknar – allt detta andades i hans toner. Han lade ifrån sig manuskriptet och kastade sig på soffan. En ögonblicklig domning kom öfver honom. Den våldsamma kris, hans inre undergått, reagerade. Det var som om någonting på en gång tjusande och qväfvande slitits ur hans bröst, så att han kunde draga ett fritt andetag. Men så grep honom febern å nyo. Han kände en brinnande längtan, att få höra sin sång utföras. Han vandrade af och an på golfvet; sömnen flydde honom, hans pulsar brände, inom honom sjöd och arbetade en hel verld, som ville få lif i toner. Vilda framtidsplaner jagade förbi honom; han tänkte under dessa timmar hvarken på Berta eller de band som fängslade honom; den så länge återhållna kraften brusade fram med en hänsynslös styrka. Då morgongryningen föll in i rummet, blef han lugnare. Han släckte ljuset och drog gardinen för fönstret. Han försökte sofva en stund, och han somnade verkligen, men det var en orolig sömn, skakad och afbruten af den lidelse, som upphettade honom. Klockan åtta vaknade han och for häftigt upp.
Alla dessa enhets-bilder blifva då, enhvar för sig, medelpunkter åt verldar, dem de ur sig framföda, och dem de alltsedan, lysande och värmande, omhulda med föräldra-vård, under det att dessa i barnslig lydnad kretsa omkring dem, än i närmare, än i fjermare banor. Genom sina sphärers beröringar, sammanflätningar och samverkningar bilda dessa verlds-medelpunkter och verlds-kretsar, såsom solar och stjern-systemer, ett helt, som är den fullkomligaste af Naturlighetens former, den himmelska; hvilken, i sin åskådlighet, är hvad vi kalla Firmament. Ett namn, som har sin orsak, dels i formens orubbliga varaktighet eller oföränderligt stadgade skick, hvaraf allt annat lif grundlägges, ordnas, uppbäres; dels deri, att alla dess beståndsdelar ömsesidigt befästa (firmera) och stadfästa (constabiliera) hvarandra i en harmonisk samvaro, der allas njutning består i att vara till för hvarandra och för det hela. Ingen har der, eller tillegnar sig, något såsom sitt eget, annorlunda, än att den ur ett Gemensamt mottager någonting såsom sitt, för att återbära det till detta Gemensamma; väl såsom någonting på eget vis användt, men användt till det Gemensammas tjenst. Enhvar sträfvar, efter sin bästa förmåga, att tillbakalemna, eller vidare fortleda, hvad den mottagit, till alla de öfriga, till samtliga Universum; hvarföre de aldrig stänga sina bloss inom sina egna sphärer, utan kringsprida deras ljus det längsta de förmå, – ända till de aflägsnaste och minst genomträngliga kroppar. – Det är framförallt härigenom, som den himmelska formen är alla andra formers urbild och förebild. Föröfrigt kan på strängaste sätt bevisas, att denna form är den af alla naturformer fullkomligaste. De allmänna naturformerna äro deri hvarandra lika, att de befinna sig, enligt en viss ordning, i ett stigande uppåt, hvars orsak och beskaffenhet är, att hvardera formen, i och med detsamma den utvecklas till sin högsta fullkomlighet, öfvergår eller förvandlar sig till en följande.
När Sparre vid utskottsvalen under 1878 års riksdag ej blef omvald, skref en tidning: » Att en person, hvilken i likhet med grefve Sp. har så många juridiska härfvor att för egen räkning reda, blifvit förskonad från att syssla äfven med statslagstiftningen, är ett drag af kammarmajoritetens takt och hänsyn för grefve Sparre personligen — en takt och en hänsyn, som ju ingen kan klandra. » En dylik prickning måste ju naturligtvis alltid vara genant, men vid 1873 års riksdag hade den vissa direkta små olägenheter med sig. Sparre var då ännnu icke hus-egare, utan hyrde sig rum; men icke vän af någon onödig bekvämlighet bodde han trängt och undvek onödiga omkostnader. Derför förde han med sig från Venersborg vid somliga riksdagar sin länsnotarie och i allmänhet sin be-tjent. Den förre gjordes till utskottssekreterare och till Sparres privatsekreterare, hvilken senare befattning naturligtvis var i mer än ett hänseende lärorik för en ' ung man. Betjenten åter gjordes till vaktmästare. Till utskottslokalen förläde. Sparre sin privata affärsbyrå och der förvarades — hans respels. Vid uppkomsten till. 1873 års riksdag fick betjenten från stationen gå direkt med pelsen till utskottet; en eller två dagar efteråt var utskottsval med dea för Sparre så oväntade påföljden, att både pelsen fick hämtas tillbaka och betjenten nöja sig med betjentsysslan samt i stället för den goda vaktmästarelönen vara hänvisad till hvad hans herre kunde afstå af sitt knappa riksdagsmanna-arvode. Det var ju litet snopet. En likartad historia var den långt tidigare om vagns-köpet. Riksarkivarien Nordström och Sparre hade att resa till Norge och reste med en af Sparre på gemensamt konto anskaffad vagn och med gemensam vaktmästare. Enligt hvad historien förmäler, kom Nordström under återresan under fund med, dels att vaktmästaren endäst uppburit den af N. inbetalade andelen i aflöningen — Sparre ansåg tvif-velsutan, att det var mera till hans nytta att fa den Spar-reska andelen på en gång såsom. en samlad styfver — och dels att det var i Sparres gamla på annat sätt orealiserbara vagn de åkte.
I denna sin okunnighet erhåller och betalar köparen den förtäring han begärt, dervid allt tillgår i handlingssätt och yttre former lika öppet, sorn på hvarje annan privilegierad krog eller näringsställe. Nu frågas: har denna köparen verkligen begått något brott, eller kan han sägas de facto vara delaktig i säljarens förbrytelse? Skulle denna fråga, emot förmodan, af någon besvaras Bihang till R. St. Prot. i834 och 1835. 5-te Sami. 2:dra Afd. 8 8ide Håflet. 58 Bea.-, Lagsamt Allm. JBesp.- och Oecon.- Utshs Utlåtande N:o 8. med ja! torde till vederläggning böra framställas en annan, om köparenär delaktig i säljarens brott, hvarföre harman icke i förslaget, med anledning af allmänna Lagens bud i 61 Cap. Missgernings-Balken, för denna delaktighet stadgadt ansvar? Underlåtandet af ett sådant stadgande bevisar mera än allt annat, att Lagstiftningen, nu så väl som i förra Bränvins-Förfaltningar, tacite ansett köparen icke vara att anse som delaktig i den olofliga bränvinsförsäljningen. Det är således säljaren, och ingen annan, som är primitivt den brottslige i denna fråga. Beträffande andra omständigheten, eller att, med köparens godkännande såsom vittne, tillfälle beredes honom att tillika vara angifvare. I denna omständighet torde föga behöfva att anföras mera, än att sådant kan inträffa äfven med andre vittnen i brottmål; förekommandet deraf ligger nästan alltid utom Lagstiftarens och Domarens förmåga, såsom beroende hufvudsakjigast på vittnets samvetsgrannhet, å ena, och åklagarens grannlagenhet, å andra sidan, att ej gagna en så låg bevisningsutväg. Då köpare får vittna om, det bränvin till andre personer vid samma tillfälle blifvit såldt, hvad, om ej hans eget samvete, hindrar honom att derom äfven vara angifvare? Sedan jag sålunda, efter förmåga, sökt vederlägga och undanröja de hufvudsakligaste inkast, hvilka kunnat göras och blifvit gjorde inom Höglofl.
Om andra ledamöter bär och i de öfriga Stånden tro så med, och hvarföre skulle de icke det, när en gammal Bancofullmäktig och realisationens forne hefrämjare är så stark i sin tro; så frågas, huru många millioner nya sedlar skulle då under ordet förskott utlemnas, utan motsvarande redbarheter i banken. På det att dessa förskott ej måtte blifva så stora att förskjutaren råkar i obestånd, måste man nödvändigt återkomma till den frågan: huru mycket sedlar tål hankens silfyerfond. R, St. hafva en 1 H.4 15 lii Deu 7 Augusti. gång, efter långa öfverläggningar, stannat vid förhållandet af 5 lill 2. Om denna siffra är den bestämdt riktiga, vill jag hvarken neka eller bejaka; en längre erfarenhet skall visa det. Men innan man viker derifrån, skall man väl betänka hvad man gör, särdeles under närvar, omständigheter, då silfverfonden utan andra motgångar, än en trög afsättning på jern, inom få år nedsjunkit under hälften af sitt förra belopp, och då en nu hotande missväxt snart kan, för brödfödans anskaffande, ytterligare förringa de återstående millionerna. Att under sådana förhållanden hoppa öfver hufvudfrågan om vexelbankcus bestånd, för att åt lånebanken förskaffa 950,000 r:dr större tillgång, synes mig vara förhastadt. Om det likväl skedde, hvad skulle dermed uträttas? 350,000 r:dr i allmänna disconten är en droppa i hafvet. Den skulle för ögonblicket förnöja dem, som äro närmast i ordningen till discontlåns erhållande, men lemna den stora mängden lika otillfredsställd. Vid förra riksdagen ökades denna fond med 500,000 r:dr, och Fullmäktige hafva sedan tillagt 350,000 r:dr. Hr Rosenblads uppgifter bevisa, att medlens otillräcklighet är lika nu som tillförene. Och hurudana äro de fordringar, som banken får i stället för sina med silfver inlösbara sedlar?
Om en afvikelse från den 1853 beträdda vägen eller en återgång till förhållandet dessförinnan, då en del af Post - Den 10 Mare f. ra. 231 verkets inkomster anvisades till andra statsutgifter, har icke heller något förslag blifvit väckt. Ett ytterligare skäl att tillstyrka bifall till K. M:ts Propos. har Utsk:t funnit deruti att, ehuru vårt postväsende under de sednare åren tagit en ofantlig utveckling, dock ännu mycket återstår, innan kommunikationerna, i synnerhet mellan vissa orter, blifva så lättade som de böra vara, och att Postverket för detta ändamål väl behöfver det understöd, det hittills åtnjutit. De anmärkningar, som 1863 års Revisorer hafva framställt, beröra icke den frågan, att anslaget till Postverket bör förminskas, utan afse hufvudsakligen uppförandet å riksstat af Postverkets aflöningsstat; det torde således vara för tidigt att nu upptaga dessa anmärkningar till pröfning, utan torde väl dermed kunna lämpligast uppskjutas, till dess Revisorernas berättelse i vederbörlig ordning inkommer till Stånden och der blir föremål för behandling. Häraf är äfven klart, att det förslag, som en loreg:de talare framställt, att R. St:r skulle besluta att till K. M:t ingå med en hemställan om uppgörande af fullständig aflöningsstat för Postverket till nästa riksdag, icke heller nu bör föranleda till något R. o. Ad:ns beslut, utan framdeles behandlas i sammanhang med Revisorernas anmärkningar. Jag anhåller, att R. o Ad. måtte fatta sitt beslut ang:de den nu föredragna 9:de punkten utan sammanblandning med andra icke dithörande frågor, samt får för öfrigt anmärka, att jag icke kan inse, hvartill en återremiss af punkten skulle tjena, då 2 Stånd redan bifallit Utsk:ts hemställan; ty, om Utsk:t icke frångår gammal praxis, vidhåller Utsk:t i sådana fall sitt förra beslut. Frih. Hamilton, Hugo: Jag är till en del förekommen af den siste värde talaren och instämmer helt och hållet i hvad han, rörande den nu föredragna punkten, yttrat.
Dietrichson, s. o. s. 243. Schack, ”Geschichte d. dramatischen Literatur und Kunst in Spanien.” I. s. 26. Tertullianus omtalar en ”Medea;” från 4:de eller 5:te seklet äro ”Ludus septem sapientium” af Ausonius samt ”Querolus.” Dessa samt den grekiska ”Clytemnestra” från 5:te eller 6:te seklet och tragedien Xρνσάργνρος af Timotheus af Gaza, skrifven till kejsar Anastasii ära, äro de sista litterära produkterna af antika dramat, men tvifvelaktigt är om de varit uppförda på skådebanan. Se Alt, ”Theater und Kirche” (Berlin 1846); 23 kap. har till titel: ”Stimmen der Kirchenväter, Kirchenund Staatsgesetze über das Theater.” Se härom Alt, ”Der christliche Cultus.” (Berlin 1851). I. s. 184 och följ. samt s. 201 och följ. Jfr Alt, ”Theater und Kirche.” (Berlin 1846). s. 336—40. Den på sednare stället lemnade skildring af grekiska kyrkans liturgik finnes i sammandrag införd i Devrients ”Geschichte d. deutschen Schauspeilkunst” (Leipzig 1848) och är derifrån öfversatt i Mankells ”Medeltidens skådespel.” s. 9—13. Om än den teckning Alt här lemnar af denna liturgi är något apokryfisk, så står det dock fast, att i den österländska kyrkan voro de liturgiska bruken mera utbildade och det symboliska elementet starkare framträdande. Schack, s. o. I. s. 18—19. Mone, ”Schauspiele des Mittelalters.” (Karlsruhe 1846). s. 6. Mone, ”Altteutsche Schauspiele.” (Quedlingburg und Leipzig 1841). s. 14.