Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 27 jemväl nämnde det fall, att dyrkar begagnades för alt inkomma, utmärkande således på det mest otvifvelaktiga sätt, att bestraffningen för inbrottet, ehvad dyrkar eller andra listiga eller våldsamma medel dervid blifvit använda, borde efter samma lagstiftningsgrunder bestämmas, utan alt i första fallet, lika litet som i nugot af de öfriga, kunna ökas eller försvåras på grund af annan lag, hvilket emedlertid, efter Häradsrättens förmenande, skulle ske enligt Kongl. Förordningen af år 1756. Men denna Författning anginge ej den fullbordade gerningen, eller ett med dyrk verkstäldt inbrott, ulan afhandlade blott den, såsom presumeradt försök dertill betraktade, händelse, alt dyrkar innehades af obehörig person, hvarför ansvar, fastän skada icke skedi, vore stadgadt; och tillämpning af ansvar på en gång för fullbordadt brott och för innehafvande af medel till dess utförande vore ej heller i någondera af ofvannämnda Författningar i ringaste mån antydd och kunde följaktligen destomindre äga rum, som allmän rättsgrund bjöd, att, då tvänne eller liera brott af lika art föröfvades, det svårare borde anses inbegripa det ringare och bestraffningen för det förra således äfven försona det sednare, om än för ett hvar af dem lika straff funnes stadgadt, när nemligen iteration af svårare brottet ej ifrågakomme. Att här antaga ett motsatt förhållande, så länge den regel i lagskipningen vore gällande, att å flera ställen i afsigt att stjäla föiöfvade inbrott, hvilka i en lagsökning emot gerningsmannen åtalades, icke medförde högre bestraffning, än ett enda, vore lika orimligt som orättvist, helst derigenom inträffade, att, endast i anseende till medlet för verkställande af ett inbrott, den brottslige skulle straffas hårdare, än den till liera inbrott förvunne och i samma mån gröfre förbrytaren; en högst betänklig afvikelse från oemotsägliga rättsbegrepp, hvartill dock lagen icke föranledde, och hvilken följaktligen ej i något hänseende finge dess stiftare tillräknas.
Bland de af Utsk:t till stöd för dess afstyrkande af motionen i denna del framställda skäl måste jag i viss mån medgifva giltigheten af det första skälet. Det synes mig dock, som om Utsk:t, med föranledande af motionen och för att i verkligheten bevisa sin ömhet för fastighetsköpare, bordt kunna föreslå, att fastebrefsafgiften helt och hållet afskaffades, hvarigenom i sjelfva verket de anmärkta olägenheterna försvinna och en lättnad beredes i afseende å fastighets förvärf; så mycket hellre kunde detta varit i sin ordning, som det synes mig högst oegentligt, att fastedomar skola draga högre stämpelafgift, än andra domstolsbeslut. Som emellertid ett förslag i detta syfte icke i min motion varit uttryckligen framställdt, anser jag mig nu icke böra i denna punkt framställa något särskildt yrkande, utan låter bero vid hvad Utsk:t hemställt. Efter härmed slutad öfverläggning och på gjord propos. biel' Utsk:ts hemställan af R. o. Ad:n bifallen. Utskits hemställan öfverst å sid. 3. Hr Fåhraius: Frågan om stämpelafgift å morgongåfvobref och äktenskapsförord är af mindre vigt. Orsaken hvarföre jag tillstyrkt denna afgifts borttagande är, att icke dubbel bevillning måtte för samma egendom erläggas, såsom nu sker, då inkomstbevillning för egendomen äfven skall betalas. Hvad beträffar kartan å skuldebref och godkända räkningar, kan jag icke godkänna de af Utsk:t för dess afslag anförda skäl. Att genom karta vid inteckning ännu mer fördyra penningarna för en fattig gäldenär är att lägga sten på börda; liksom det är orimligt, att vid lagsökning, fordringsegaren, derest gäldenären är insolvent, 36(1 Den 16 Mars. icke allenast förlorar sin fordran, utan äfven måste betala stämpelafgift. Ehuru jag är tacksam för den af Utsk:t längre fram i Betänk:t föreslagna nedsättning i denna afgift, måste jag dock af dessa skäl anhålla om afslag å Utsk:ts hemställan i denna punkt och att hvad jag i min motion föreslagit, måtte bifallas.
Stats-Contoiret tror för sin underdåniga del, att alla olägenheter härvid skulle till det mesta blifva afhulpne, om Eders Kongl. Maj.-ts Hofstall återfinge enahanda rättighet, som det ifrån äldre tider och intill 1810 ägt, nemligen: att med de Rentegifvare i Upsala, Stockholms, Södermanlands och Westmanlands Län, hvilkas Rente-Hö och Halm är anslaget till Hof-Stallets utfodring , öfverenskomma, antingen levererin gen - Den 14 Juli. 133? gen deraf bor ske in natura, eller sek lösen med penningar derföre må äga rum, till det pris, sorn i sådant fall af Hof-Stallet, med afseende å upphandlingen af motsvarande qvantum , varder utsatt, samt att Hof-Stallet sedermera sjelft besörjer om emottagandet och hit-transporteran? det af allt det, som in natura levereras. Rentegifvarne förlora ingenting härvid, ty det står alltid i deras fria behag, att antingen leverera in natura, eller betala med penningar efter det utsättande priset , om de finna det för sig förmånligare eller beqvämligare, en fördel den de nu icke äga, då allt måste ovilkorligen in natura levereras; men Hof-Stallet vinner deremot den förmån, att det kan förse sig med ea duglig och fullgod utfodring, samt , jemte vidtagande af förr vanliga anstalter till säkerhet vid antagningen, äfven kan afpassa transporten af det levererade på sådana tider, då emottagnin* gen här vid Hof-Stallet är beqvämast och icke hindrad eller uppehållen af andra på samma tid inträffande leverenngar, hvilket nu hvarken har kunnat eller kan förekotnmas , då befraktnimgen. af Stats Contoiret måste besörjas, genom beting med legda Skeppare. Den enda utgift Staten härvid skulle komma att vidkännas, vöre, efter Stats-Contoirets underdåniga tänka, befraktnings - kostnaden för det, som hit-transporteras, den Stats Contoiret anser kunna utgå af besparingarna på första Hufvud-titeln.
Då Rikets Ständer i sednare tider beviljat och anslagit betydliga bidrag från Banken, till öppnande af nya farleder inom landet, samt lill åstadkommande af Communicationer emellan Landskaper af Riket, som hittills saknat dylika, och hvilkas Näringsgrenar således icke förut åtnjutit och påräknat den större och friare afsättning för sina produeter, hvilken endast derigenom kunnat dem tillskyndas, förmoda Utskotten sig med säkerhet kunna förutse, alt Rikets Ständer äfvenledes lära finna så mycket mera anledning, att icke medgifva upphörandet af en redan från längre lider bestående Canalfart till förening emel - lan Slät s-XJ tskoLtets B etä n k a b de n. 6ij lan betydliga afsältnings-orter och flere de vigtigaste af Rikets inre delar, der Bergshandteringeu ocdi andra Näringar , just genom den lättade afsättningen och de derpå grundade beräkningar, gjort så betydliga framsteg, sedan det, länge såsom högst vigtig! eftersträf/ande, sambandet emellan Mälaren och Hjelmaten ändteligen med stor kostnad och nitfull omsorg blifvit fulikomnadt af den bland Sveriges store Konungar som i Rikets inre författnings ordnande, samt dess särskilda hushållsgrenars fullkomnande och utvidgande lemna t de mäst oförgätliga minnen. Det är ock, i anseende till denna förutsättning, samt då Utskotten funnit det nu företedda kostnads-förslaget, vara grundadt på en fullständig undersökning af localen och det under sjelfva arbetet befunna tjenligaste sältet för dess bedrifvande, äfven som för sjelfva Canalens sträckning och^ byggnadens beskaffenhet; och dessutom uppgjord t efter en rigtig beräkning enligt de grunder, hvilka en på stället vunnen erfarenhet vitsordat; som Utskotten ansett icke ansett sig böra tveka alt till Rikets Högloflige Ständer hemställa det de begärdte anslagen må varda anvisa - 4:de Sami.
Maj:t inkomma med underdånig anhållan om återfåendet af 8000 R:dr, som voro skänkte till de brandskadade i Borås; och hvilka brandskadades tröstlösa belägenhet, långt ifrån att genom allmänna medel i öfrigt lindras, blifvit ännu mera försvårad, genom indrifvandet utaf det efter första branden erhållne lån från RiksgäldsContoiret, hvilket efter nya branden, i enlighet med Rikets Ständers beslut 1823, måste återbetalas. Skulle Rikets Ständer tillstyrkas, att ingå med en sådan anhållan? »— Jag åtminstone skulle varit den sista, att låna min röst till någonting så besynnerligt. Rikets Ständer böra vid hvarje tillfälle gifva uttryck åt den orubbeliga föresats, att begagna sine Constitutionela rättigheter oafkortade; men också utan intrång uti verkställande Makten. Rikets Ständer böra genom sine, efter sakens beskaffenhet, afmätte beslut visa verlden, att de anse småsaker för hvad de äro, men att, när Grundlagarnes helgd är i fråga, viker man ej ett steg hvarken till höger eller vänster. — Och i allmänhet är jag af den öfvertygelse, att Rikets Ständer aldrig böra besvära Kongl. Maj:t med någon underdånig anhållan, så snart det angår allmänna medel. Rikets Ständer kunna då tala ett % 54 Den 19 Mars f. m. annat språk. Min öfvertygelse är den, att om dispositionen af allmänna medel bestämt strider emot Rikets Ständers föreskrifter, eller beslutade vilkor, eller, med ett ord, emot Grundlag, så bör 106 §. Regeringsformen få tillämpning. Om dispositionen ej är sådan, utan endast emot andan i allmänhet, emot syftningen och ändamålet med lemnade anslag, och detta sker, eller skett, vid åtskilliga eller särdeles vigtiga tillfällen, då blir begagnandet af 107 §. RegeringsFormen lämpelig. Men är saken något tvetydig eller obetydlig, då är min öfvertygelse, att Nationalrepresentationen måste fördraga, och till nästa gång bättre taga sina försigtighetsmått.
Förteckning å de Rikets Ständers vid 1850 och 1851 årens Riksdag aflåtne underdåniga skrifvelser, hvilka tillhört Kongl. Civil-Departementets föredragning, jemte anteckning af de i anledning deraf vidtagne åtgärder och fattade beslut. »ro af den 15 Februari 1851, med anhållan att Hamnordningen af den 24 Januari 1771 måtte öfverses och förbättras (10). 1852 den 29 Juni i underdånighet anmäld; då Kongl. Majit, som under samma dag i nåder fastställde en förnyad Fiskeristadga, i sammanhang dermed behagade förklara, att Hamnord - — 63 — ningen från och med den 1 Januari 1853, då bemälde Fiskeristadga skulle träda i verkställighet, komme att till all kraft och verkan förfalla. §»:o af den 26 Februari 1851, med anhållan om Riksdagens förlängning (15). 1851 den 27 Februari i underdånighet anmäld och bifallen. *»:o af den 1 Mars 1851, angående undersökning om ändamålsenligheten af anstalterne för färjningens bestridande mellan Oland och Calmar (22). 1851 den 11 Mars anmäld, och remitterad till Kammar-Collegium att, sedan vederbörande blifvit hörde, afgifva underdånigt utlåtande, hvilket ännu icke inkommit. »O:o af den 1 Mars 1851, med anhållan om upphörande i vissa läll af Vågafgifter till Stockholms stad och Våginspektoren derstädes (21). Vid underdånig föredragning häraf den 21 November 1851 täcktes Kongl. Majit, med) bifall till Rikets Ständers underdåniga anhållan, i nåder förklara: att Vågafgift för Tackjern och andra på Metallvåg vågbara ellekter, som passera Stockholms slussliriie, utan att på vågen föras, komme att från och med år 1852 upphöra. Nådigt bref härom afgick till Bergs-Collegium.
De hafva nemi. vant sig vid det oroliga lifvet på sjön och de dermed förenade begreppen om lif och död, och tron J då, Mina Hrr, att en sådan menniska vid hemkomsten skulle kunna älska sin stuga och det stilla lifvet der. Men jag har icke velat på en gång upprycka hela denna institution, utan blott och bart föreslagit indragning af en de! deraf. Det är derföre, som jag velat föreslå båtsmanshållets upphjelpande derigenom, att båtsmannen inträder i tjenst vid yngre år än hittills, att han får bättre aflöning, mera öfning m. m., samt att blott på försök och bredvid båtsmanshållet en mindre trupp af 400 värfvade matroser ur Sveriges kustbefolkning skulle uppsättas. Det är ledsamt, att jag eger bevis på motsatsen af nästan allt hvad Hr Lilliehöök yttrat. Han har sagt, att på 1820-talet funnos i Carlskrona s. k. koopwerdi-karlar, samt att man förmodligen upphörde dermed derföre att de ansågos odugliga. Jag är nog lycklig, att just ifrån Carlskrona ega ett omdöme om detta manskap. Det lyder sålunda: »För omkring 50 å 60 år sedan hade flottan i. sin tjenst några hundra af dessa (fiskare ifrån Kalmar och Öland) kallade koopwerdi-karlar. De voro 76 Den 15 November f. m. anvärfvade ungefär som Wermlands jägare, stodo under krigsartiklarna, seglade till koopwerdi från Kalmar, hade intet befäl i landsorten, men infunno sig här i Carlskrona, då de uppkallades. Deras vilkor i öfrigt känner jag ej; men det var, då jag kom in på flottan, ett allmänt tal hos de äldre officerarne om dugligheten och raskheten hos detta folk, hvilket de aldrig nog kunde prisa, alltid med tilläggen: »det var sjöfolk det», »det var annat än våra båtsmän», »det var stor skada att flottan gjorde sig af med detta folk,» o. s. v.
Sedan öfvevläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framstälde H. Exc. propos. å §:ns antagande och, då dervid svarades ja och nej i blandning, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Hr Carleson begärde votering. TJplästes och godkändes följande voterings-propos. Den 24 Mera e. m. 35S Den, som bifaller 54 §:n af LagUtsk:ts uti Betänk. N:o 28 framstälda författningsförslag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. nämnde g. Vid voteringens slut bade rösterna utfallit sålunda: Ja — 23. Nej — 37. Hr Dalman: Då jag ieke varit närvide, då It. o. Ad. behandlat nu förev:de ämne, anhåller jag att få till prot. antecknadt, att jag för min del icke kan instämma i R. o. Ad:s beslut, utan anser det vida mer brottsligt att efter aftal om duell dräpa en person, än att göra det af brådskillnad eller af hastigt mode. §§ 55 och 56. Biföllos. § 57. Hr Dalman: Jag anser denna g vara af högst betänklig beskaffenhet, och instämmer i detta hänseende med hvad 2:ne af Högsta Domstme ledamöter, Just.Rådm Södergren och Iggeström, samt en reservant i Utsk:t föreslagit. Jag föreställer mig, att rättigheten för fångvaktare eller dylik person, att mot fänge eller häktad person, som rymmer utan att sätta sig till motvärn, begagna våld, som möjligen kan hafva till följd lifvets förlust, är på det högsta vådlig. Jag tror ej eller, att den afsigt, lagstiftaren haft med den uti ifrågav:de g stadgade stränga påföljd, vinnes.
Utskottet säger, alt hvad som sålunda indrages skall i den goda tiden användas till silfrerköp, på hvilken ökade sillve.rqvantitet genast nya sedlar kunna i Cassa-creditivsväg utställas. Hvar och en inser lätt, alt uppfyllandet af denna åt credilivsökande gillia förhoppning hell och hållet beror af tvännc omständigheter, nemligen huruvida silfverfonden bibehåller sig, såsom 2 till 5, eller huruvida conjuneturen tillåter silfverköp, då denna proportion blir rubbad, men att, om proportionen sjunker ned lill 2 mot 5, och icke någon gynnsam handelsconjunctur infinner si», så måste strypningeu gå hand i liand med silfverutvexiingen och creditivsrätten sakna verklighet. Om nu Rikets Ständer besluta, att en eller annan af förenämnde gummor skola i anslagseller låneväg ovilkorligen utgifvas, så verkar detta ingenting i hufvudsaken, endast till ombyte emellan median lill proportionens återställande. Jernbandelns faveur, goda skördar, och ökad industri kan afböja dessa vådor, men de senare årens erfarenhet leni nar i detta afseende icke goda förhoppningar,-och en korrt öfversigt af förhållandena torde härom öfvertyga OSS. • ~ ' •■ ■ Utskottet yttrar, att silfrets skeppning till eller ifrån Riket skall gifva den säkraste ledning för bedömandet af näringarnes eller allmänna hushållningens ställning och sätta Regeringen i tillfälle alt vidtaga möjligtvis erforderliga åtgärder till de förras upphjelpande. Jag gillar denna tanka, emedan det äY en allmänt erkänd sak', att landels industri måste reglera rörelse-capitalels värde. Då man eger i omlopp ett lätlräknadt pappersmynt sorn ej är användbart i utländsk handel, så sker denna reglering genom cursens stigande eller fallande; lemporaira rubbningar kunna af många lian - Ratuo-TJiikotteti -J}gt
«Min söta gumma, det är ju det enda vi kunna bjuda vår goda friherrinna på,» sade ryttmästaren, «att dela vår lilla glädje.» – «Ack, låtsa bara, som om jag vore en af familjen,» svarade Nanna, och höll tillbaka en bekännelse, att andras glädje vore numera den enda hon kunde njuta. – «Med friherrinnans tillåtelse då,» sade ryttmästaren, då han ur det gamla slitna fodralet tog upp glasögonen och började läsa brefvet. Men det ena af glasögonen var spräckt, så att han ej såg rätt väl, och han öfverlemnade derföre brefvet att läsas upp af Lydia. Hon började: «Välborne herr ryttmästare! Ändtligen har jag blifvit satt i tillfälle att meddela herr ryttmästaren ett projekt, hvilket, i händelse dess antagande konvenerar herr ryttmästaren, jag hoppas kunde bereda herr ryttmästaren och dess aktade familj en mindre bekymmersam framtid. Jag vet knappast, om jag vågar komma fram dermed, emedan jag så många gånger förut blifvit tillvättavisad, då jag på detta viset lagt mig i andras affärer, men jag är i alla fall skyldig att söka reparera det fel, för hvilket jag redan en gång anhållit om förlåtelse, och den jag ännu är oviss om jag erhållit. Förhållandet är helt enkelt detta. En af mina intimaste vänner, en artist vid namn Albert, om hvilken herr ryttmästaren måhända hört talas, har någon tid uppehållit sig hos excellencen B. på Säfstalund, för att åt hans excellens måla en tafla. Vi kommo öfverens, då vi skildes åt, att i händelse någon af oss skulle få höra af någon förmånlig plats, som kunde blifva ledig för herr ryttmästaren, att vi då skulle hafva äran att derom underrätta; och nu har det händt så, att just excellensen B. på en af sina smärre egendomar behöfver en arrendator. Arrendet är högst billigt, egendomen är försedd med kreatur och fulla inventarier, och de kontanta utgifterna för bosättningen blifva alltså högst obetydliga.
^ 26 år voro der 6 jernångfartyg af tillsammans 470 hästars kraft under utförande, förutom ångpannor och diverse mindre arbeten. Genom ett från handeln och sjöfarten lemnadl anslag af 69,310 R:dr samt bidrag från staden, har uppmundringen af segelleden från Pampus uppför Motala ström till staden på en sträcka af omkring en mil blifvit fulländad, sä alt 16 fots djupgående fartj'g numera kunna lasta och lossa vid dess broar. Arbetet börjades i Juni månad 1852 och fullbordades i November 1855. Den härigenom ökade sjötrafiken har gjort till en nödvändighet att ombygga och utvidga lastkajerna inom staden, hvilket arbete äfven snart lärer vara fullbordadt. På strömmens norra sida blifver då en skeppsbro af betydlig längd från Packhuset till gamla varfvet öppnad, och är det vid denna som Fiskeby jernväg slutar. Antalet af Norrköpings seglande fartyg minskas årligen, hvaremot antalet och lästetalet af staden tillhöriga ångfartyg ökas. Ar 1850 hade staden 18 seglande och 5 ångfartyg med tillsammans 737Vid slutet af sistlidne år hade antalet af segelfartyg nedgått till 13 stycken om 278t(Tö läster, hvaremot staden nu äger 10 ångfartyg om tillsammans 583 hästkrafter, och af hvilka tväune göra regelbundna resor på utrikes ort. I anseende till de med hvarje riksdag nedsatte beloppen af den allmänna bevillningen och andra afgifter, villna de direkta statsbidragen endast ofullkomligt om stadens förkofran i handel och rörelse, hvilken deremot tydligen röjer sig i de uppgifter rörande de indirekta beviilningarue, Tull* Postoch Stämplade pappers-afgifterne, som här underdänigsl meddelas. År. Inrikes Utrikes Importens Exportens Tull-uppbörd. ankomne afgångne ankomne afgångne Fartygs Antal. Lästetal. Lästetal. Utskeppade. Caffe. Fisk. Olja. cn a> Rätt socker. Spanmål. Tobaksblad. Vin & spirituosa. g Bomullsgarn. Hudar. _ Talg. Bräder & Plank. Färg, röd. ' Jern. Koppar. Papper. Spanmål. Tjära.
Majit ofördröjligen inkomma med underdånigt förslag till instruction för Comilerade, hvarefter och sedan instructionen blifvit i Nåder fastställd och utfärdad, Kongl. Majit ville meddela Stats-Contoret Nådig föreskrift om anordnande, efter vederbörande Landshöfdingars requisilion, ai' det utaf Rikets Ständer beviljade anslag; men i afseende på sättet för en del nyhemmans prestation af roteringsbesvärel genom förhöjd rolefrihetsafgift, som Kongl. Majit i ofvanberörde målto funnit lämplig, ville Kongl. Majit inhemta Ständernas underdåniga yttrande. lili det af Riksdagsfullmägtige från Westerbotten och Norrbotten afgifne anförande, har deremot blifvit yrkadt, att Rikets Ständer måtte aflåta en förnyad framställning om skyndsamt företagande af den beslutade definitiva rotejemkningen, helst örtens invånare rimligen ej längre borde vänta på en förmon, som långt tillförene blifvit dem af båda Slatsmaglerne försäkrad, och den definitiva rolejemkningens uppskjutande till dess afvillringarne i Norrland hunnit fullbordas och hela landet blifvit odladt, vore detsamma, som att i flera sekler förbjuda jemkningens definitiva verkställande. Den provisionel jemkning, som Kongl. Majit funnit lämplig, vore äfven beledsagad med många onödiga omgångar och vidlyfligheter, emedan mångå undersökningar och förhör voro, såsom blotta förberedelser, påtänkte, samt offentliga auclorileler oc-h en myckenhet enskilde personer re - 4 Statssamt AllmBesv. och Oecon.-Utskottens Utlåtande N:o 36. quirerade att dervid tillhandagå; och ehuru Rikets Ständers afsigt varit, att en del af Ledanlölerne uti Roterings-Commissionen skulle dilkallas af sina medborgares förtroende, antydde dock den Kongl. Skrifvelsen, att denna valrätt nu skulle utöfvas af Kongl. Maj;ts Befallningshafvande.
Ett par dagar efter hennes jordfästnings-akt skref han till en vän: ”Salig var den stunden, en stilla segersoch frids-fest. Jag offrade åt den Evige allt, allt, och fick hans välsignelse tillbaka. Den jord jag trampar har för mig fått långt mera betydelse, sedan jag sett hennes sköte öppna sig för att mottaga min Mors stoft. Hon drager mig nu med den magnetiska, magiska kraft, med hvilken du vet att böljan lockar. Jag har blifvit vän med döden, grafven, natten. Men också lifvet, ljuset, uppståndelsen, känner jag bättre; jag ser med kärlek solens uppgång, då hennes strålar färga molnens bräm, der jag tänker min Mor stå, och tillika skimra genom fönstret in på väggarne af det mm, der jag blickar och längtar. – Hela hans följande lefnadshistoria är i dessa rader innehållen. Från både fader och moder hade han ärft ett sjukdomsanlag, dittills gömdt under en yta, hvars blomstring allsicke tycktes vara lungsigtighetens intyg eller förebud. Dess utveckling, befrämjad af smärtan vid modrens qval och oafbrutet framskridande häntyning, påskyndades af den ansträngning, hvarmed han sökte i möjligaste måtto afleda hennes tankar från den bittra sorgekalk, som tömdes af honom sjelf. Denna kamp, af ett så känsligt hjerta genomkämpad i lifvets ömtåligaste ålder, bröt för alltid hans helsas kraft. Men den var ock en skärseld, som renande utbildade hans egentliga inre lif, och der framkallade den ton, som hädanefter genomgick alla hans tankes och känslas yttringar. Den naturliga älskvärdheten skirades nu fullt till barnasinnet af en himmelsk oskuld; den tjusta öfverlåtenheten åt fantasiens mångskimrande rikedom gaf rum för en djup och klar känsla af enfaldens höghet; det ovissa svårmodet förbyttes till det lika vissa som heliga vemod, för hvilket väl förgängligheten af allt jordiskt är synlig, men ock oförgängligheten af den genomskinande nya skapelse, som derutur genom gudomlig nåd uppstår. – En så beskaffad sorg kunde ej förslappa eller förlama.