Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana tillfällen yppa sig vanligen vid hvarje riksdag derigenom, att Rikets Ständer kunna efterskänka Kongl. Majfis och Kronans rätt till danaarf för att användas till behöflig nybyggnad eller utvidgning af läroverkshusen i de orter, der dahäarfven uppstått. Så t. ex. afstodo Rikets Ständer, vid sist förflutna riksdag, åt Rönneby och Marstrand för ofvannämnda ändamål, Kronans rätt till danaarf, uppgående på det första stället till 486 R:dr 33 öre och på det sednare till 868 R:dr 28 öre R:mt. På sätt närlagda handlingar utvisa finnas uti Göteborgs och Bohusläns Landtränteri, sedan den 13 Augusti 1855 deponerade 572 R:dr 37 sk. 9 rst. Banko eller 859 R:dr 18 öre R:mt tillhöriga sterbhuset efter enkan Britta Christina Sandgren, som aflidit i Strömstad den 15 November 1850. — Då icke inom 10 år, från det kungörelse om arfvet efter henne blifvit i Postoch Inrikes Tidningar införd, någon styrkt sin arfsrätt till denna hennes qvarlåtenskap, borde densamma såsom danaarf tillfalla Kongl. Maj:t och Kronan. På grund af hvad jag ofvan anfört vågar jag dock föreslå, att Rikets Ständer måtte afstå Kongl. Maj:ts och Kronans rätt till detta danaarf, 859 R:dr 18 öre R:mt, till lägre elementarläroverket i Strömstad, för att användas till påbyggnad eller utvidgning af dess läroverkshus. Handlingar styrkande ofvan uppgifna förhållanden bifogas vördsamt. Stockholm den 8 November 1865. Gust. E. Widell. Af Herr Widell, GllSt. E., angående uppförande å ordinarie stat af extra läraretjenst vid Falköpings pedagogi.
N:o 44* drade förhållanden, sorn med Kronopark er och Allmänningar jemte dispositions-rätten öfver ekeskogen tid efter annan inträffat, påkalla en reorganisation af skogsoch jägeri-staterne, I flere Län finnas icke Kronoparken eller Allmänningar, och skogs-beljeniagens åtgärder äro der, sedan ekeskogen å Krono-skatte-jord nu mera blifvit från Kronan inlöst, hufvudsakligen inskränkte till uppsiglen öfver boställs.- och fcronohemroansskogar, jemte det nämnde tjenstemän, i egenskap af jägeri-betjening, ega tillse jagtlagarnes efterlefnad.
Af denna ordalydelse vill jag draga den slutföljd i förenämnda fråga, att stadgandet, det öfverläggningen skall hvila, icke här kan tydas på annat sätt, lin att, om de i 41 §:n Riksd.Ordn. uppräknade personer fortfarande yrka sin rätt att deltaga i bänkm:s-valet, den gamla praxis följes intill dess Const.Utsk. pröfvat Hr Landtnäs vägran, hvarefter, och i fall Hr Landtnäs åsigt dervid ogillas, Ståndet får tillfälle att voterä öfver liufvudfrågan, deraf resultatet visserligen kan blifva en cassation af de förra utsk:svalen; men detta har dock ytterst sin anledning i formvidrigheten af att vägra en propos. uti en fråga af förevarande beskaffenhet, och icke i formenligheten att yrka densamma. Hr Lefre'n: Den siste ledamotens förslag innebär större svårigheter, än hittills under hela discussionen öfver denna fråga visat sig. Om frågan skulle hvila, och Const.Utsk., sedan det blifvit satt, möjligen skulle underkänna HrLaudtm:s Vägran; så följer deraf, att alla utskts-valen voro ogilltiga, samma Utsk. sjelf inbegripet, som yttrat sig öfver Hr Landtnäs vägran. Jag hemställer denna fråga till Hr Dalmans bedömmande, såsom jurist; och han må reda sig ifrån den, om han kan. Frih. Boye, Ludv.: Jemte det jag anhåller att få helt och hållet instämma uti det grundliga anförande, Frih. Cederström nyss afgifvit, utbeder jag mig, att Hr Frih. o. Landtm, måtte gifva oss ett sätt att komma ifrån denna sak, i det Hr Landtm, gör propos. på Frih. Leijonhufvuds förslag, nemi. att hela frågan må förfallå.
Och eget är, att när sorgen kommer, vända våra tankar tillbaka till sagan, till de aningar, hvilka sedan generationers generationer tolkat de gamles tunga känsla af lifvets kval, och där de söka den tröst, som psykologien icke skänker. Åtminstone gjorde mina tankar det, då olyckan bröt in öfver oss en dag i april. Det är nu öfver ett år sedan. Den kom i form af sjukdom och död, och det var vår äldste gosse som dog – han, som var vår kärleks första barn, bekräftelsen på vår lycka, han, som en gång såg dagen under jubel och fröjd, när det var maj och allt blommade omkring oss. Han hann nu icke sin nionde födelsedag, utan sjukdomen tog honom, dödade den späda varelsen, som var vår lycka och vårt hopp. Och detta blef slutet på vår lyckas första år, sedan vi trott oss kunna öfvergifva världen och glömma allt, som bundit oss i trolldomens fjättrar. Hur väl minns jag icke dessa dagar. De voro ej många, men jag minns dem nu, som om de varit månader. Andra dagen hade jag sändt återbud till kontoret, och i sängkammaren, dit vi burit hans bädd, sutto Olga och jag under tystnad kännande huru minuterna gingo, och betraktade gossen som låg med slutna ögon och tungt arbetande bröst. Han brann i feber, och han flämtade som ett ljus, hvilket kan släckas af den minsta vindfläkt. Vi sutto där, utan att tala, men i bådas våra bröst kämpade gråten, och våra fingrar togo krampaktiga tag af smärta, när en af oss försökte att trycka den andres hand. Vi väntade på läkaren, och han kom. Som timmar syntes oss de korta minuter under hvilka han böjde sig öfver vårt barn. Han reste sig upp, sade ett par ord, hvilka ringde i våra öron, som hade de ingen tillämpning på hvad som nu skulle ske. Men när han gick, visste vi, att allt hopp var ute, och att vår lille John om ett par timmar skulle vara död. Hvad som under dessa timmar försiggick med och inom oss båda, det kan jag ju aldrig berätta. Det gick oss, som det alltid går med människor inför döden. Hjälplösa sutto vi där, hjälplösa och rådlösa. Vi hade ingen tröst att gifva, icke ett ord att säga hvarandra.
samt genom S. L-d behållningen af en. försåld skrift, I O I kr. På grund af de resultat, som sålunda redan föreligga af sommarens förberedande arbete, kan man tvifvelsutan hoppas att ädla, tänkande qvinnor och män. inom vida kretsar gerna skola underkasta sig den lilla frivilliga beskattningen af I kr. årligen i 5 .år för att förhjälpa våra unga qvinnor till arbetsskicklighet. och .ekonomiskt oberoende. ' Praktisk välgörenhet, Federationens hjalpkassa. 8 I noin den svenska federationsafdelningen bildades en linekassa, afsedd att med räntefria lan bispringa unga qviiiiior, som i följd af bristande arbetsförtjenst råkat i betryck, och sålunda söka hindra dem att falla till följd af nöd. En hjälpkomite tillsattes som en gång i .. månaden sanimanträder, för att behandla inkomna låneansökningar. Onskar någon af komiténs medleminar emellan dessa sammanträden iitdela ett lån, kan detta omedelbart ske, om endast tväiine andra af komiténs medlemmar dertill gifva sitt samtycke, och anmäles detta sedan vid närmast följande sammanträde. Hjälpkomitdn har strängt hållit pa att endast utdela lån åt unga ogifta qvinnor; då dess tillgångar sådant medgifvit, har den afven försökt hjälpa dem som begått ett felsteg att åter resa sig. Lånen utlenmas mot qvitto, p3 högst ett års tid och till belopp viislande mellan 5 och 60 kronor; de återgäldas vanligen genom afbetalningar, Federationens lånekassa har under sin sjuåriga tillvaro utleinnat tillsammans omkring 2 0 0 dylika lån, hvaraf ro9 blifvit återbetalda. Lånen hafva i allmänhet med stor tacksamhet emottagits, och har man hyst den förhoppning, att de stundom ej allenast varit en hjälp för stunden utan måhända en verklig räddning från frestelse och nöd.
Såsom vidare skäl härtill vill jag endast tillägga hvad jag i mili motion i ämnet anförde, men af Betänkandet är ogilladt_, att Assistancen, genom naturen af sine bemlige operationer, och lätt tillgängliga Lane-bidrag är skadlig, befordrar lättja, misshushållning och tjufnader, och således äfven derföre bör upphäfvas, Det är väl ljämndt uti Betänkandet, ali tjufgods till ett ringare belopp de senadre åren blifvit helåudt än tillförene; men då man lägger till den summa, som på Reqvisition från Stadens Kämners-Rätter blifvit uppgifven för tjufgods, beländt i Assistancen, de öfverskolts-Medel, som årligen influtit för försålda panter, hvilka äfven skäligen kunna anses stulna, emedan dess egare ej innom Natt och År anmält sig till dess utfående; så uppgår summan af pantsatt tjufgods likväl till omkring 6 å 800 R:dr B:co årligen, hvilket ej kan anses för en obetydlighet, utan för elt vig tigt skäl att tillstyrka Riksens Ilöglofl. Ständer att be - 'joo Stats-Utskotlets Be tänk a 11 den. sluta Lombard Inrättningens upphörande, llöglofl. Stats-Utskoltets pluralitet har dock icke funnit dessa anförda skäl gällande, utan vederkännt Afdelningens Utlåtande; hvarföre jag anhåller, att dessa mina särskilda tankar måga få åtfölja llogl. StatsUtskoltets Betänkande till Riksens Högh Ständer. Jag vill endast härtill lägga några anmärkningar: Uti Betänkandet står uppgifvet, att Lombard-Inrättningen på en tid af 5 år vållat Staten en förlust af omkring 64 tusende R:dr B:o; men härnti är ej innebegripen ränta för FörlagsSurqman, sorn per medium årligen utgjort omkring i5o,ooo R:dr, ej eller är i beräkning taget hyra för de hus, som till Verkets bedrifvande begagnas.
Hon rodnade lätt, men svarade ingenting. Vid hörnet af Hornsgatan stod en liten gosse och lekte med några isstycken. Elsa råkade ofrivilligt stöta till honom, så att hans granna byggnad rasade omkull. — Trå dig, du styggetacka — skrek pojken förbittrad efter henne. Förvånad vände hon sig om vid detta tilltal. — Nej se på skepparns Elsa! — skrek pojken, öfverlycklig af denna upptäckt, och sprang ett stycke ned åt gatan. — Se bara hur hon flyger åstad med den granne herrn. Faren I till den elakes gästabud, godt folk? Elsa vardt röd i ansigtet. Ett isstycke, stort som ett äpple, rullade framför hennes fötter. Hon böjde sig ned efter det och vände sig hastigt om mot sin förföljare. — Här skall du få smaka på gästabud — ropade hon, och slungade isstycket efter honom. Grossen förde handen till hufvudet, i det han gaf till ett skrik af smärta. Isstycket hade träffat med olycksbådande säkerhet, och blodet sipprade ymnigt fram ur ett djupt sår midt i pannan, medan han jemrade sig och skrek af alla krafter. Anders ville skynda fram till honom, men Elsa höll honom till baka. — Vill du föra mig i förderfvet — sade hon upprörd — hör du icke, att man ropar på vakten? Han följde henne motvilligt. — Du hade nog tyckt om, Anders — sade hon, då de hunnit öfver slussen — om de fått fatt i mig der uppe och fört mig till tukthuset. — När såg du, att jag ville dig så ondt? — frågade han, ej utan bitterhet. — Men inte skall man bry sig om, hvad barn och dårar ropa. — De skola få kalla en för hvad som helst, menar du? Men du är bara morsk, när du sitter der hemma i spiselvrån hos far och mor, och fast du bär långvärja vid sidan och skägg på hakan, låter du dem säga på gator och gränder hvad dem lyster om mig, fast du friar och fjäsar i orden, kan tänka. — Lugna dig, Elsa, aldrig kunde jag tro, att du skulle bry dig om hvad den lille pojken ropade. — Han kallade mig trollpacka, hörde du; men också du, Anders tror mig nog inte om godt. Du är nog redan led vid mig!
Det är väl sant, att sprit-dryck icke utgör ett nyttigt ret-medel vid måltid; men den föreställningen kan dock hafva e* välgörande verkan, i så måtto att, då förmågan att äta är långt mera begränsad än förmågan att förtära drycker, den sednare förtäringen inskyänkes, då den förra icke kan fortsättas, i fall den tron är temligen allmän, att d.e. böra åtföljas Bih. till R. St. På alla dessa grunder hemställer Utskottet, att den fördelning af bränvinshandelen, som i 1, 2, 3 och 4 föreslås, må fastställas. Hvad som i särdeles hög grad bidragit att sprida bränvinet, har varit, att detta blifvit behandladt nästan som en kram-vara, hvilken funnits i de flesta handelsbodar, i synnerhet i den, såsom det kallas, icke separerade handlen uti mindre städer och på landet. Rättigheten att i sådana bodar sälja så litet, som en kanna, åstadkom nara nog omöjlighet att kontrollera, att icke ännu mindre parti såldes. Utskottet måste derföre, såsom ett nödvändigt vilkor för en väl ordnad handel med bränvin, föreslå, att denna måtte skiljas från och icke få utöfvas i sammanhang med annan sådan handel, till hvars drifvande burskap eller särskildt tillstånd erfordras, vare sig i stad eller på landet. Naturligtvis utgör tillämpningen af denna grundsats icke hinder (ör dem, som idka den fria handelen med kmdtmanna-varor, att äfven försälja bränvin; och Utskottet har ej heller tänkt sig någon nödvändighet att förbjuda andra handlande att köpa och sälja bränvin i större parti (60 kannor och däröfver), eller att, efter vederbörligen vunnen rättighet, idka minut-handel med eller utskänkning af bränvin, blott det sker utan sammanblandning med deras andra handel (§ 5). Sättet och ordningen för vinnande af rättighet att i minut försälja eller utskänka bränvin torde böra förblifva ungefärligen sådana, som förut stadgadt är. Konungens
Skattläggningen efter benämning af mantal är nu mera sä ojämn, att det icke kan undfalla en hwar som nägot känner Landet, att en jämt - Den l2 Gctober. 4wZ jämkning, äfwcn k detta hänseende, är högst nödwäu. digMdjligheten för Styrelsen af sä nödwänbiga underrättelser, om ock ifrän Landets sä mycket olika delar, beror pä en methode i nppställningen som är „« niform, lätt att uppgöra, och sann i sina uppgifter. Fräga om förbättring af folkets representation är uppkommen, och benna är befunnen nödig, men har icke kunnat företagas och afgöras af brist pä kännedom af alla de omständigheter, hwilka förekomma tvid pröfningen af ett sä wigtigt ämne, och förnämligast ligga i en fullständig statistik Oct förkjenar undersökas vin Landet är wcdcrbörligcn bctjenat genom närwarande LacMpningösätt, om folkets bcswär och uppkomna twister derigenom blifwa sä fort och räll afhulpne som Konungen önskar och Folket har rätt att fordra: vm förhällandet emellan Stads och Landtmanna-närinyarne är sädant att det befordrar hwad med regleringen deraf är äsyftadt — allmän förkofran under ätnjutande af beskydd och medborgerliga rättigheter. Äfwen till möjligheten för Styrelsen att kunna taga nödiga nrrsnpiLlliesirs i anseende till det högst angelägna ZörswarSwerket hör en mera specifique ?ocal-kännedom än förhand warande medel erbjuda. Att detta allt, med hivad mera för detta stora behof kan behöfwaS, skulle kunna winnås genom rnfordrande af nödiga upplysningar ifrän alla de auetvriteter i landet, hwilka äro tillsatte, men werka Hwar för sig, utan birett communication med Länsstyrelserne, är desto mindre att wänta, som Landshöfdingarne kjelfwe icke, utan genom länga omwägar, äro i ständ att skaffa sig en kännedom, som ändä, efter den mängfaldiga indelningen af landet, skulle blifwa ofullständig.
Oaktadt vid föregående riksdagar inom detta Stånd väckts motioner om ändring af åtskilliga paragrafer i nu gällande Stängsel-förordning af den 21 December 1857, liar ändring deraf, elium, enligt min tanke, ganska väl behöflig, ännu ej utverkats, och vid sådant förhållande torde det kanske kunna synas som om ytterligare motion i samma syftning ej skulle kunna vinna framgång, men i en punkt är dock författningen sä obillig och orättvis, att jag ej kan underlåta fästa Rikets Ständers upp märksamhet derå. Bestämmelserna i 4 § (om den så kallade ”hälften—principen” vid stängsels upprättande och underhållande) tyckes mig till sin grund endast syfta derhän, att på mindre hemmans bekostnad gynna ett större. Detta visar sig tydligast då ett mindre hemman, t. ex. ^ulels mantal, fått sitt egoskifte utsträckt långs utmed ena sidan af t. ex. ett helt hemmans egorymd. Begge skola då slänga mot hvarandra till hälften hvardera. Obilligheten häraf är så mycket mera i ögonen fallande, som det är klart, att det hela hemmanet, i anseende till större arbetsstyrka och antagligen äfven större tillgång på skog, hvaraf stängsel kan erhållas, kommer alt föga lida af' stängselns upprättande, då deremot för den mindre delen, eller ^dels-mantalet, i större saknad af såväl skog som arbetsstyrka, slängselskyldighetens fullgörande blifver särdeles kännbar. En annan grund än den hittills följda, måste derför, för undvikande af sådan obillighet, uppsökas och jag tror mig hafva funnit den deruti, att stängselskyldighelen utgöres i förhållande till hemmanens areal och öretal. I enlighet härmed vågar jag föreslå: all stängselskyldigheten, vare sig i afseende å uteller mellan-gärdesgårdar, alltid skall grundas för hvarje jordega å dess beräknade hemmanoch örelai, eller annan dermed jemförlig beräkningsgrund. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 19 November 1862. Gustaf Bolin, från Upsala län. 144 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Reservationer: af Prosten Melander: »Lika öfverensstämmande med billighet och rättvisa jag anser det vara alt tillerkänna embetsoch tjenstemän löneförhöjning äfven för år 4857, lika obilligt och orättvist finnér jag Utskottets förfarande att, frånkänna vissa bland desse embetsoch tjenstemän all andel i den föreslagna löneförhöjningsprocenten. Utskottet föreslår nemligen, »att ifrån ifrågavarande förmåns åtnjutande böra undantagas sådane löntagare, hvilka, qvarstående vid sina indelningar, under berörde år uppburit sin aflöning antingen in natura eller efter årets marke»gång. » Jag känner väl icke, buruvidt detta undantags-sladgande sträcker sig med afseende på de öfriga hufvud—titlarne; men att det i betydlig mån angår den 8:de bufvud-titlen och i synnerhet för många tjenstemän vid elementar-läröverken har ganska menliga följder, det anser jag mig vara i tillfälle alt bedöma. För att nu ådagalägga det orättvisa i detta undantags-stadgande, torde jag lä fästa uppmärksamheten på följande omständigheter. Uti motiveringen anser Utskottet »det enda »riktiga vara, att den löneförhöjning, som Rikets Ständer beviljat embetsoch »tjenstemän för de år, den nya statsregleringen omfattar, tages till grund för be»räkningen för år 1857;» men för alt komma i åtnjutande af de nya lönerne har Utskottet i Utlåtandet J\s 148 stadgat, bland andra vilkor, äfven det, »att lärare, »hvilken är berättigad att uppsäga den honom på lön anslagna ränteeller tionde»spaumal till leverering in natura, hädanefter är pligtig att uppbära lösen för »denna lönings-spanmål efter det 40-åriga medel-markegångspris, som i Kongl. »Kungörelsen den 41 Maj 1855 bestämmes.»
Den nuvarande småstadsoch landt-poliseu är till sina verkningar föga bättre i sitt slag, än den gamla nyssnämnda hufvudstads-polisen var på sin tid, och önskligt vore om en förändring till något bättre härutinnan kunde vinnas. Det hör till omöjligheterna, i min tanke, och som jag nämnt, att i småstäderna med en enda, och i större städer med högst två så kallade stadsvaktmästare, de der oftast under nuvarande förhållanden blifva mer eller mindre försupna och omöjliga för sin tjenst, att kunna uppehålla en god polisordning, och på landet, der kronofogdar och länsmän, till följd af sina boställen med utveckladt jordbruk och än mera då de utveckla sig sjelfva till possessiouater, auktionister och homme d’affaires åt hela verlden, sig sjelfve till mycken fromma, och hvarigenom de blifva orternas herrar i stället för deras och lagarnes rörlige tjenare; det är omöjligt, säger jag, under sådana förhållanden att på landet upprätthålla en för allmänheten välgörande och nöjaktig polis. Ett konstapels-system borde, i min tanke, inrättas både för småstäder och landsbygden efter samma mönster, som det Engelska, och hvilket blifvit med så lyckliga resultater inrältadt i hufvudstaden. Beträffande landsbygden borde nuvarande kronofogdeoch länsmansbeställningarne indragas, deras boställen försäljas och kapitaliseras till kontanta löner åt en öfverkonstapel inom hvarje härad, och i förening med behöfliga anslag, ett tillräckligt antal konstaplar under dem. På liknande sätt borde ega rum med afseende på polisen i städerna. Beträffande landsbygden, bör polispersonalen tillsättas af Landshöfdinge-embetet, på förslag af Landstinget, 438 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. Detta blir sålunda min motion, och anhåller jag hos Herr Grefven och Landtmarskalken att det måtte stå mig öppet inkomma med en vidare utveckling af ämnet. Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott, anhåller jag ödmjukast. Stockholm den 29 November 1862. S. Creutz. Af Grefve Wachtmeister* Hans* angående utarbetande af ett förslag till ny Stadga för element ar-läroverken.
I sammanhang med den uti punkten 2:dra gjorda framställning, att de till Allmänna Discont-rörelsen nyligen anslagne 460,000 R:dr måtte derifrån återtagas i d.en mon, desamma kunna användas annorlunda och i t) Banco-Utskottets Betänkande, N:o i 58. öfverensstämmelse med den nya reglering af Bankens rörelse, som Rikets Ständer antaga, har Utskottet förehaft tiris en af Riksdags-fullmagtigen Sone Persson från Skåne väckt motion, innefattande, bland annat, att Discontens utlånings-fonder måtte intill nästa Riksdag ökas med 3 millioner R:dr, och dels ett af Riksdags-fullmägtigen Per Jönsson väckt förslag, att fonden för hvartdera af Bankens Låne-Contoir mätte erhålla förhöjning af * million R:dr. Hvad frågan om tillökning i ullanings-fonderne för Låne-Contoiren beträffar, hafva Banco-fullmäglige till de härom afgifne förslag afstyrkt bifall; hvaremot Ftdlmäglige, under förmälan, att, enligt deras åsigt, den förstärkning af allmänna Discont-fonden i Stockholm, som Rikets Ständer vid denna Riksdag temporairt medgifvit, icke skulle kunna, ulan kännbar olägenhet för allmänheten, densamma undanryckas, hemställt, att allmänna Discont-lånefonden för lån å namn med omsältningsrätt måtte erhålla en förstärkning af * million R:dr, deruti inberäknade de redan temporairt beviljade 46°>o°ö R:dr.
Skulle det visa sig, att någon åtgärd är erforderlig i detta afseende, så torde behofvet böra fyllas genom andra administrativa utvägar; men att återföra det gamla förhållandet, sorn ålade städerna ett sådant onus, mäste jag för min del afstyrka. Jag tillstyrker bifall å Utskts betänkande. Hr von Hartmansdorff: En värd talare liar yttrat, all det vore en ekonomisk grundsats, friheten nemi., som skulle göras gällande vid delta tillfälle. Jag tror att den ekonomiska grundsatsen, Rikets bästa, är den, som företrädesvis bör göras gällande; icke den lheoreti«ka, som man läser sig till, utan den praktiska, som erfarenbeten lärer. Efter den hafva våra förfäder undvikit brist. Vi måtte väl icke vara så doclrinära, att vi hellre blottställa oss för bristen, än våga afvika från den theoretiska grundsatsen. Här har också blifvit yttradt, att man har decreterat sallupplagens obehöflighet. Sakens natur har decreterat deras behöflighet. Kunde det bero af vår fria vilja alt förklara något behof vara afskafjädt, så skulle jag önska alt man kunde förklara alla anslags-behof afskaffade, och att man sålunda sluppe att tvista derom vid riksdagarna. Ty värr är det icke så. Man har sagt, att vi genom saltupplagens afskaffande framryckt på frihetens och upplysningens gebit. Om vi kommit längre fram derpå, så hafva vi gått baklänges på ett annat, nemi. klokhetens och försigtighetens gebit. Det har också blifvit sagdt, att sallupplagen varit gjorda endast för undantags-förhållanden, men deras afskaffande vore regel. Jag erkänner att saltupplagen alltid varit gjorda för undantags-förhållanden. Regeln har varit att köpmännen skulle förse sig med så myckel salt, som behöfdes; men som oförmodade hindel’ kunde inträffa, så skulle saltupplagen vara ali tillgå. Äfvenledes har man yttrat att den enskilda vinsten ej borde uppoffras för allm. fördelar. Jag tänker alt det borde vora tveitom, all den enskilda vinsten måste vika för den allm. fördelen; och tliy förutan lärer intet samhälle kunna bestå.