Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då skulle jag tro, att en sådan bevilln., långt ifrån att fastställas till det belopp, Hr v. Hohenhausen i allmänhet föreslagit, bör inskränkas lill hvad han ansett vara behöfligt i de norra länen, nemi. i a i sk., hvilken afgift deremot bör erläggas af hvarje mantalsskrifven mansperson. Då blefve hvar och en interesserad att tillse, det oloflig jagt ej må idkas, hvaremot villebrådet, i fall endast en del af landets invånare erlade afgiften och sålunda förvärfvade sig rättigheten att ensamma jaga, af det öfriga folket endast vore att anse såsom en prydnad för skogen. Jag anhåller, att betänk, må återremitteras. Hr von Hohenhausen: Af den siste talarens yttranden märker jag, att han icke hunnit genomläsa förevar, betänk. Utsk. har icke afstyrkt, att hvar och en må få bära gevär, och ej heller jag har i min reservation gjort det; det har således varit öfverflödigt att derom orda. Jag har tvärtom gjort det förebehåll, att intet hinder eller band må läggas för begagnandet af gevär; men om jag skall begagna det och har mer nytta af att skjuta i skogen än på en stång, mäste man äfven tillse, alt skogen kommer att innehålla foglar, på hvilka man kan skjuta. På salt som nu hushållas med jagten (och det är omöjligt, alt i dess nuvar. skick deröfver hafva nödig tillsyn), blir den' mer och mer förstörd. Att erhålla en god hushållning dermed anses i alla andra länder såsom ett behof. Jag vet icke heller hvarföre, då man ej utsätter en hög, utan en låg afgift, såsom den af i å 2 sk., hvilken jag föreslagit för de norra länen, Den io Maj c. m. 43i der jagten väl vårdas, man bör befara, att jägaren ej vill erlägga en sådan afgift, hvilken ej uppgår till värdet af en sup brännvin. Ifrågayar. afgift skulle skapa ett storL jagtförbund och kunde gifva anledning att hilda jagtförbund i provinserna.
Län gifves : att deremot penningestockön, eller tillgången pä penningar inom Landet visserligen ej mindskats, i den mårt penninge-rentan på de sednare åren uppstigit, tror Utskottet ej behöfva vidlyftigt bevisas I frågan om det anmärkta Lånsystemets ska lighet och bidragande till ocker och Hög penninge» renta, kan Utskottet ej erkänna sig hafva tagit verkan fits orsak oeh tvärtom. Den värde Ledarn btefi Den 17 Juli. moten synes egentligen hafva i sigte, blott det missbruk med Malmö Disconts 3 proCents-Sed]ar, att de af Speculanter till underpris inköpas. Detta är visserligen en betydlig verkan af förirtgåeride orsaker. Utskottet ater har i synnerhet haft afseende på den nödvändiga följd a£ ett slikt Lånesystem, att om Lånen fran ett för ortens • behof och beqvämlighet inrättadt Låne-verk kunde i rentor och omkostnader draga omkring 20 proCent årligen, utom flera besvärliga omvägar; mäste Låntagare o* vilkorligen' anse som en stor forman af privat Capitalist, utan omväg erhålla Lån mot 18 proCent; och härtill måtte rätta orsaken ligga uti den anstalt, att såsom Lån, emot strängare vilkor än vanligt, utgifva särskilta Sedlar, utan att varn betänkt på deras bibehållande i värde mot det gångbara rnyntet. 1 öfrigt har BancoUtskottet af den varda Ledamotens upplysande underrättelser blifvit styrkt i den öfvertygelse, att Utskottets tanka om samma utlånings skadlighet ej varit öfverdrifven. Då Banco-Utskottet ansett nödigt, att tillen början alla nya lån i dessa Reverser inställas, tore dess mening vara tydelig, att summan af utelöpande dylika Sedlar ej ma forökas; heldst Utskoret derjemte nämner successiva afbe.talningar och omsättningar.
Om alltså Gotland sjelft icke kan komma att med lärare förse sina relativt mycket talrika folkskolor, hvilkas antal dessutom nästan årligen plär ökas derigenom att annexförsamlingarne skilja sig från moderförsamlingen och anlägga egna skolor; — så måste dessa lärare påräknas från fastlandet. Men dervid finnas omständigheter, som otvifvelaktigt skola föranleda stora svårigheter. Först och främst kan antagas, att fastlands-seminariernas utexaminerade lärjungar alltid skola företrädesvis söka anställning i de respektive hembygderna, och endast de minst begåfvade skola kanhända finna sig hågade att å andra orter söka sig verksamhet och nödtorftig bergning. Men äfven för många af dessa torde resan öfver hafvet till den aflägsna öprovinsen blifva afskräckande, och Gotland skulle på sin höjd få dem, som blifva öfver, sedan folkskolorna på fastlandet försett sig med de bästa och med de bättre. Vidare är väl bekant, att på Gotlands landsbygd, liksom i Dalarnes, fortlefver ännu bland allmogen en mycket egendomlig, för fastlandsbon länge obegriplig provinciel mun-art, liksom ock många i lynne och folksed starkt utpräglade egendomligheter, och man torde lätt kunna föreställa sig den ömsesidiga svårbegriplighet, som skall uppstå, när 116 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 50. från någon provins på fastlandet en son af folket, med sin provins’ starkare eller svagare språkbrytning, skall uppträda såsom barnalärare bland en befolkning med en för honom ny dialekt, nya folkseder och mångartade egendomliga förhållanden, hvilka den, enligt snart föråldradt språkbruk, så kallade ”främlingen” icke förstår och kanske aldrig skall lära sig att rätt uppfatta. Folkskolelärarens framgång beror ock till stor del på hans förhållande till föräldrahemmen; men den främmande läraren, hur skicklig han i sin egentliga sak än må vara, torde aldrig så kunna sätta sig in i nyss antydda säregna förhållanden, som en infödd. Hvad angår Wisby folkskolelärare-seminarium, som våren 1864 räknade 24 elever, hafva dess till och med nämnda år utexaminerade 129 lärjungar (hvilka med mycket få undantag egnat sig åt lärarekallet) alla vunnit anställning. För seminariets nuvarande lärjungar blir det efterhand tillräckliga ledigheter.
Ester fulländad vswerlä gning härom beflöt Bondc-Ständet att gilla hwad Utskottet! alse nde pä första ock tredje Puncterne sig yttras med örhe.)ä , att om en gäng all Säteri-jord i -Riket blifwcr underkastad roteling in Natura, Gräsö dä icke mera an andra Hemman därifrän warder frikallad, emot det -tt . Rote - fribets afgiftcne erläggande dä uphörer, hwaremot si ägan om Humlegärden klef i aalednina af gjorde anmärlningar till Stats-Ut,kottet äterremitterad. Om betia Beslut, stulle de öfriga Nespective Slänten wördsamt och manligen underrättas. lltZvxrs. S. D. Beslöt Bonde-Ssändet, att Stats-Utstottets den 22 nastlidne December afjsifne betänkande, angäeude ätstilliga Krono-lägenheter, säshm Qwarnar, Fisken, Broar och Krogar med flere, stulle till Utskottet äterförwisas, nud den a' manna anmärkning, att Utskottet närmare borbo fvreslä huru, efter den betingade Arende-tidens förlopp, de samma stola disponeras och med anmodan, att i anledning sä wäl deraf, som de i öfrigt hos Ständer gjorde anmärkningar meo nytt utlätande inkomma ; härom stulle de öfriga Nespective Ständen wördsamt och wänligen underrättaslllt suxirz. klx Urotocollo. V. L. rr^rrstli. > " ^ ' UL. Den 17 April. Air Utdrag af Protokollet, hållet/ hos Bonde-Ständet Veu Januari läro. S. D. DcslZt Donde-Ständet, att wid nästa Tess sion företaga den hittils oafgiorda fräga, om sattet för tvål af Fullmägtige i Banque» och Riksgälds -Conto ret och att i sammanhang därmed wal till Ledamöter» sistnämnde Werk ofördröjeligen werkställa.
Hufvudman, som fyllt 21 år och, utom hvad åldern beträffar, Motsv sjelf vore berättigad att säte och stämma å Riddarhuset inlaga, § 8 må kunna dertill annan Adelsman för alten befullmäktiga. Rhs-O Ar äter hufvudman, enligt hvad nu sagdt är, ej till ingifvande af fullmakt behörig, då inträder för tillfället närmaste ättemän, för hvilken något af ofvannämnda hinder icke möter, i hufvudmannens ställe att fullmakt för ätten utfärda. Fullmakten skall vara med utgifvarens stil öfverallt skrifven och underskrifven eller af vittnen bestyrkt samt författad efter följande formulär: »Till Ridderskapet och Adelns allmänna (särskilda) Sammankomst, som börjas (börjats) den 15 Februari (innevarande eller nästkommande är) — (för särskild Sammankomst den dag, som i kallelsen är bestämd) — befullmäktigas härmed (titel och namn) att för Grefliga 1 Friherrlig» \ ~Uen N_ N N.Q fl() CommendorsI Adeliga 1 intaga säte och stämma på Riddarhuset, hvarvid han förpligtas att ställa sig Riddarhus-Ordningen till efterrättelse. Ort och datum Namn. Sigill. Titel. 10 Riddarhus-Utskottcts Betänkaude N-.o 8. § 11. Motsv Bänkarnc i Riddarhussalen numereras så, att forsta bänken § 9. blifver den främsta till tioner om Ordförandens plats, andra den Rhs-O. framsta till venster, tredje deri andra till höger o. s. v. Vid början of hvarje Sammankomst bestämmes alla lefvande ätters säten å Riddarhuset, så att de främste intaga första bänken, de derefter följande andra o', s. v. § 12. d:o§10. Adelsman, som uti Ridderskapet och'' Adelns Samman Rhs-O. komster vill taga del och, enligt hvad här ofvan sägs, är dertill berättigad, bör för sådant ändamål sig personligen anmäla vid de anteckningar, som inför Riddarhus-Directionen skola ega rum å den för Sammankomstens början bestämda dag samt den derpå nästföljande helgfria.
Utskottet bade ock sjelft erkänt vigten för Lasarettet att hafva en på det ändamålsenligaste sätt ordnad tvättinrättning och under full egande rätt innehafva den plats, hvarå densamma vore uppförd; och yrkades med stöd af hvad sålunda blifvit arifördt, alt den i frågan väckta motionen måtte bifallas. Utskottet har, med anledning af de erhållna ålerremisserne, tagit frågan i förnyadt öfvervägande och finner sig på grund af ofvanberörde, inom tre Riks-Stånd framställda anmärkningar böra, med frånträdande af sitt förra utlåtande, tillstyrka Rikets Ständer ej mindre att för deras del besluta, att den, jemlikt Kongl. Rrefvet den 20 Januari 1837, från Kongl. Maj:ts och Kronans egendom N:ris 1 och 2 i qvarteret Glasbruket å Kungsholmen på vissa år åt Kongl. Serafimer-Ordens-Lasarettet mot årligt arrende upplåtna plats må utan afgift åt Kongl. Serafimer-Lasarettet för alltid öfverlåtas; än äfven att i sammanhang härmed åt Kongl. Karolinska Mediko-Kirurgiska Inslutet anslå en summa, motsvarande den arrendeafgift, som nu af Lasarettet till Institutet erlägges, eller 200 Stats-Utskollets Utlåtande, JYi 234. 13 R:dr, att af Riksgälds-Kontoret af dess om bänder hafvande medel utbetalas, till dess Rikets Ständer framdeles kunna besluta om dessa medels uppförande på Institutets stat; och torde Rikets Ständer, derest de bifalla Utskottets nu framställda förslag angående upplåtande åt Lasarettet af berörde plats, uti aflåtande underdånig skrifvelse anhålla örn Kongl. Maj:ts Nådiga stadfästelse derå. Stockholm den 4 Augusti 1854. Ank. lill Exp.-Utsk. d. 12 Aug. 18S4, kl. 2 e. m. Utlåtande, angående upplåtande af rum och lagenheter inom Rikets Ständers hus mellan Riksdagarne. (R:gs Afd.)
«Håll till godo, det var icke att tacka på.» Lena svarade fräckt: «Jo, minsann!» och pratade för skålen. Mamsell Sara tog det nygifta paret i hand, önskade dem omigen lycka och höll ett litet lämpligt tal, hvaraf Gunnar hörde och besinnade hvartenda ord utan att förändra uppsyn, men hvaråt Lena grät floder af tårar och kraftigt torkade sig på halsdukssnibben utan att dock höra eller tänka på ett enda ord. Patronen smög sig under talet ut, och detta lättade Gunnars föresats att slutligen bedja om den der «tittningen på loftet» för att «roa lilla Elin». – Åh ja, gerna det, mina barn – svarade mamsell Sara småleende. – Din syster Elin – fortfor hon vändande sig till Lena – är minsann en så hygglig och anständig flicka, att jag gerna vill lemna min tillåtelse till detta, om det just roar henne. Gå derför ned och bed henne komma upp nu, så skall jag följa med, jag har ändå något smått att uträtta deruppe. Och härmed tog hon sin gröna ullshawl, letade upp de stora rostiga nycklarne i sitt nyckelskåp, medan Lena gick ned efter Elin. Denna kom allena upp, och man låtsade ej märka att Lena stannade qvar der nere. – Så att du är så nyfiken på väpnareloftet och grefvekammarn, kära barn – sade mamsell Sara vänligt skämtande till Elin, under det att de alla tre gingo de många, höga trapporne uppföre. – Ack ja! – sade Elin, och skämdes verkligen öfver att den gamla «galanta mamsellen» skulle hafva ett sådant besvär för hennes skull. – Ack ja, det är Gunnars fel, som satt mig en så’n åtrå i hufvudet till det dera «loftet» och den deringe «kammarn», för tocket har jag aldrig förr sett. Nu voro de uppe: mamsell Sara öppnade dörren till loftet, men gick sedan bort på vind för att se på en gammal slädfäll, som hängde der, om den var maläten eller ej. Gunnar och Elin gingo deremot in i det rum, som kallades «väpnareloftet».
Det anmärkes att andra länder hafva årliga riksdagar och deraf befinna sig väl. Må vara! Men förhållandena der äro också i många andra hänseenden högst olika. I stora stater, t. ex. England och Frankrike, sorn äro mycket invecklade i den yttre verldspolitiken, der sakerna äro underkastade snabba och täta vexlingar, behöfvas just med afseende härpå årliga riksdagar. I mindre länder, såsom Danmark och de tyska stater, sorn blifvit anförda, der afstånden från riksdagsorten äro kortare och ärendena i allmänhet färre och enklare, hafva årliga riksdagar icke så många olägenheter, som förhållandet skulle blifva i vårt glest bebodda land, med sina stora afstånd, sin mångfald af de mest heterogena ärenden och sitt invecklade riksdags-machineri. Jag inser icke, hvarföre vi Svenskar alltid skola härma utländska mönster: det kan väl finnas något, som är passande och egendomligt för oss, och som icke bör föraktas och förkastas, derföre att det icke är utländskt, utan svenskt. Behofvet af årliga riksdagar, om något sådant finnes, blifvcr betydligen förminskadt, om, såsom är att förmoda, förslaget om länsnämnder blifver antaget. Många ärender kunna der utredas och förberedas under mellantiderna, så att hela Riksförsamlingen icke så ofta behöfver sammanträda och sammanträdet icke behöfver blifva så långvarigt. För min del tror jag icke, att detta behof är så allmänt erkändt, som man velat förespegla; tvertom torde den allmänna tanken vara den, att vi hafva mer än tillräckligt af de riksdagar, vi hafva. Många flera och säkert äfven bättre skäl torde kunna anföras emot förslaget till årliga riksdagar, men redan dessa hafva för mig varit tillräckliga, för att motivera mitt afstyrkande af dess antagande att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag”. I denna reservation hafva Herrar G. W von Francken, G. II. Ehrenhoff och D. Hadorph samt Herr Doktor C. II. llundgren och Herr Kyrkoherden E.
SELIGMANNS FÖRLAG. STOCKHOLM STOCKHOLM ISAAC MARCUS' FÖRORD. _______ konsten öfverhufvud en Biblia pauperum, en Teatern har länge förefallit mig vara liksom bibel i bild för dem som icke kunna läsa skrifvet eller tryckt, och teaterförfattaren en lekmannapredikant som kolporterar tidens tankar i populär form, så populär att medelklassen, som hufvudsakligen befolkar teatern, kan utan mycket hufför alltid varit en folkskola för ungdom, halfvudbry fatta hvarom frågan är. Teatern har derbildade och qvinnor, hvilka ännu ega qvar den lägre förmågan att bedraga sig sjelfva och låta sig bedras, det vill saga få illusion, emottaga suggestionen af författaren. Det har derför i vår tid, då det rudimentära, ofullständiga tänkandet, som försiggår genom fantasien, synes utveckla sig som om teatern, liksom religionen, vore stadd på väg att läggas ner som en utdöende form, till reflexion, undersökning, pröfning, förefallit mig till hvars njutande vi sakna de erforderliga vilkoren. För detta antagande talar den genomoch icke minst den omständigheten att i de gående teaterkrisen, som nu regerar hela Europa, kulturland der tidehvarfvets största tänkare alstrats, VI nämligen England och Tyskland, dramatiken är I andra länder åter har man trott sig kunna död, likasom mestadels de andra sköna konsterna. skapa ett nytt drama genom att fylla de gamla ha de nya tankarne ännu icke haft tid att formerna med nyare tidens innehåll; men dels populariseras, så att publiken egt förståndet att fatta hvarom fråga var, dels ha partistriderna hettat upp sinnena, så att en ren ointresserad njutning icke kunnat inträda, der man blifvit motsagd i sitt innersta, och der en applåderande eller hvisslande majoritet öfvat sitt förtryck så offentligt som ske kan i en teatersalong, dels har man icke fatt den nya formen åt det nya innehållet, så att det nya vinet sprängt de gamla flaskorna. göra något nytt ty det kan man inte utan I föreliggande dram har jag sökt, icke att endast att modernisera formen efter de fordringar jag tänkt mig tidens nya menniskor skulle ställa på denna konst.
Och då den framställda planen för bevärings-manskapets beklädnad synes Rikets Ständer vara den ändamålsenligaste, så väl i afseende å sättet för behofvets fyllande, som med hänsigt till anordnandet af bestvret med persedlarnes omsättning och värd, hafva Rikets Ständer, som redan, enligt hvad i underdånig skrifvelse den 21 sistledne Januari är anmäldt, till beklädnadsoch utrednings-persedlars anskaffande för bevärings-manskapet beviljat ett belopp af 238,668 R:dr 32 sk., eller .j:del af den äskade summan 716,000 R:dr, nu för ifrågavarande ändamål, utöfver det förut beviljade beloppet af 238,666 R:dr 32 sk., ytterligare anvisat en summa af 477,333 R:dr 16 sk., att från Riksgälds-konloret utgå, med hälften under hvarldera af åren 1855 och 1856. Hvarjemte och då, i fråga om det anslag af 54,000 R:dr, som, i händelse af den föreslagna planens verkställande, skulle för bevärings-munderingarnes underhållande erfordras utöfver den derför å anslaget till försvarsverket i allmänhet förut befintliga tillgäng af 30,000 R:dr, behofvet häraf äfven blifvit fullständigt utredt och ådagalagdt, hafva Rikets Ständer, som, vid regleringen af ulgiflerne under Riks-Statens 4:de Hufvudtitel, redan beslutat öfverflyttning lill ordinarie stat af det vid näsllidne riksdag till kompletterande af beväringens reserv-förråd beviljade extra anslngs-belopp af 26,666 R:dr 32 sk., nu anvisat återstoden, 27,333 R:dr 16 sk., att för det afsedda ändamålet under hvarldera af nästkommande 3 år från Riksgälds-konloret utgå. 4:o för Topografiska korpsens arbeten: Till detta föremål har slutligen E. K.
Det kunde nemi. hända, att då depositions-sedeln förföll, Banken icke innehade silfver att förnöja Sedelhafvaren med. Han fick då dubbelt skäl att klaga ; både öfver att lian icke erhållit silfver, och blifvit sviken uti ett speciell derpå gifvit löfte. Jag anhåller att nu få besvara några serskilta emot mitt anförande riktade anmärkningar. Herr Rosensköld har, för - 43 Den 9 Jij I i i f. m. mod ligen af nit för realisationen, föreslagit räntebetalningens utgående i silfver, samt äfven upptagit det fall, då ej funnes tillgång hos Bankens Gäldenärer på silfver till räntans erläggande, men hjelpt sig derifrån med tillstyrkandet af rättighet att uppsäga capitalet. I en tid, då penningebrist äger rum, och jag vill påminna mig hafva hört, att Herr Rosensköld medgifvit ett sådant förhållande nu vara för handen, vore antagandet af hans project ett tvång, som jag, förliknar med att nyttja tumskrufvar. Till Herr Stråles eget omdöme öfverlemnar jag, om det icke vore en sammanblandning af Statens och Bankens medel, att såsom han föreslagit, gifva Slaten rättighet att genom RiksgäidsConloiret upplåna silfver åt Banken. Om jag ej bedrager mig, uppgifves ett af realisationens hufvudsyften vara, alt skilja Banken från gemenskap med Staten, och detta motverkades rakt genom bifall till HerrStråles åsigt. Jag har äfven hört sägas, att Banken skulle komma att behålla alla räntorna och ej gifva med sig. Utom det att sådant strider emot Bankens grundreglor, hemställer jag, hvad fördel skulle återstå för det allmänna, och om man ej då lika så väl kunde förklara Banken för ett Sedel-innehafvarnes, som ett Rikets Ständers institut. Jag anhåller om återremiss, och att dessa anmärkningar måtte få åtfölja. Herr Rosenbladj Bernhard: Jag ber om 0 c n 9 J u I i i f. m. 4<3 om förlåtelse, för det jag börjar med att återgå till Utlåtandet N:o i, men några af Herr Bruncrona gjorde anmärkningar föranleda mig dertill.
Liksom värdinnan voro de temligen säkra på att icke träffa den mindre vänligt sinnade värden i huset. Hela verlden visste, att sedan återkomsten före Brumaire lefde generalen och hans gemål som hund och katt, att han ibland dagvis icke sågs i familjekretsen, och att det blott var af brist på tid och ovilja mot en öppen skandal, som skulle draga Europas uppmärksamhet på hans husliga förhållanden och kanske skada honom i hans ställning, att han ännu ej formelt gjort steg till skilsmessa, hvilket isynnerhet hans bröder ifrigt tillrådde och öppet talade om. Joséphine visste det lika väl som hennes gäster, men hon var så van att dansa på kanten af en afgrund, att faran vid nöjet blott var en tjusning mera. Dessutom hade hon svårt att tro, att det definitivt kunde vara förbi med hennes makt öfver den man, som engång så häftigt älskat henne. Der satt hon nu, glad och förnöjd i den långa, gula soffan midtemot kaminen bredvid sin väninna Madame Tallien, och hörde på de vitsar och kvickheter, kavaljeren, som lutade sig öfver sidostödet, uppvaktade dem med. Det var «vännen» Hippolyte Charles, favoriten, som general Bonaparte i sin tid med så skandalös eklat jagat från sitt högkvarter i Italien, och som sedan — tack vare hans frus fortsatta protektion — i Paris fått en inbringande plats i det stora leveranskompaniet Louis Bodin. Han uppträdde sedan dess i allra högsta grad «inimaginable», och under generalens bortovaro i Egypten hade Madame Joséphine så fräckt affischerat sitt förhållande till honom, att det till och med blef Direktoriets societet för starkt.
Och har, vid sådant förhållande, Utsk:t funnit de af endast 1 RiksStånd i hvarje af dessa delar framställda anm:r icke böra föranleda till ändring i Utsk:ts förslag, utan i den mån sådant påkallas af möjligen skeende förändringar i andra delar af j örslaget.» Nu säger Hr Dalman, att då PresteSt:t ej godkänt ifrågav-.de gg, utan endast lemnat dem utan anm., borde Utsk:t hafva uptagit till besvarande de anm:r, sorn af R. o. Ad. vid nämnde §§ blifvit framkastade. Att den åsigt, Hr Dalman hyser i afs:de å PresteSt:ts beslut, är helt och hållet falsk och att Utsk:ts är den rätta, torde bäst bevisas af det förhållande, som i går afton vid PresteSt:ts plenum egde rum. Samma yrkande, som nu af Hr Dalman framställdes, anfördes äfven då af en ledamot af det Iiögv. Ståndet, att man nemi. ej skulle anse Ståndets beslut innefatta ett godkännande af nämnde §§. Vid yrkande om åtskilliga förändringar af dessa §§, tillkännagaf Hr Talman och Erkebiskopen att han af grundlagens föreskrifter ansåg sig förhindrad att framställa någon propos. i detta afs:de, alldenstund dessa §§ en gång blifvit af Ståndet bifallna. Af denna omständighet torde Hr Dalman inse, att Utsk:ts upfattning af PresteSt:ts beslut i denna fråga har i allo varit riktig, och jag frågar Eder, Mine Hrr! om J skolén finna, att Utsk:t haft rättighet att komma till det resultatet, då Utsk:t från PresteSt:t emottagit ett prot.-utdr. så lydande: »Förslagets öfriga delar lemuades utan anm.
2^1 disposition, skulle ifrån 500 Rdr, förhöjas till 666 f R:dr Banco. Vid anstald noggrann undersökning, om de blifvande goromålens mångd och omfattning, har Stats-Utskottct funnit, att desamma kunna besorjas af den personal, som det foreslagne Reglementet utsätter, derest Fullmågtige åro uti tillfälle, att, mot särskild gratification eller vedergålning, låta besörja ett och annat arbete af sådan beskaffenhet, att det kan på lediga stunder forråttas och icke ovilkorligen måste fästas vid någon viss tjenste-befattning såsom t. ex, upprättandet af General Bevillnings Sammandraget med mera, och år det på denna grund, som ofvanberorde förhöjning uti gratifications-Summan blifvit föreslagen. Stockholm d. 26 November 1823* 342 Stats-Utskottets Betänkanden. Förslag till Riksens Ständers Allm.