Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid förnyad föredragning af Herr af Grubbens, Nils Wilhelm, den 5 dennes å bordet lagda anförande, i anledning af Stats-Utskottets Betänkande N:o 31, angående regleringen af Usta Hufvud-Titeln, beslöt Ridderskapet och Adeln, att samma anförande, tillika med ett denna dag, i anledning deraf, afgifvet yttrande, skulle få åtfölja återremissen af ofvannämnde Utlåtande N:o 31. S. D. Biföll Ridderskapet och Adeln Lag-Utskottets den 2 och 7 dennes på bordet lagda Betänkanden: N:o 33, i anledning af väckt fråga om upphäfvande af Kongl. Brefvet den 3 Juni 1752, angående Hof-Rätterne leinnad tillåtelse att i dråpmål dumma till lottkastning, då ej utrönas kan, hvilken af flere varit den dödes baneman. N:o 34, i anledning af väckt motion, angående de rättigheter, som böra fosterbarn tillkomma. N:o 40, i anledning af väckt fråga om ändring i 16 Cap. 7 §. JordaBalken och upphäfvande af 8 §. i samma Gapitel och Balk. S. D. Återremitterades Lag-Utskottets den 2 dennes på bordet lagde Utlåtanden och Betänkanden: Bih. till R. St. Uldr. d. 16 N:o 32, i anledning af väckt motion om ändring i 47 Capitlet Missgernings-Balken. N:o 35, i anledning af väckte motioner, angående s. k. Undantags-contracts intecknande. S. D. Vid föredragning af Kongl. Maj:ts denna dag på Riks-Salen uppläste Nådiga Tal till Rikets Ständer, fann Ridderskapet och Adeln det icke erfordra annan åtgärd, än att läggas till handiingarne. S. D. Remitterades till Lag-Utskottet Herr Bildts, Knut} den 2 dennes på bordet lagda motion, angående närmare bestämmande af ansvaret för Krigs-Rält, om den afgifver felagtigt domslut. S. D. Biföllos Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 25 sistl.
Motionärerne hafva anfört: Herr Friherre Stael von Holstein', att sättet för kronoskjutsens utgörande vore af den beskaffenhet, att tyngden deraf då den ofta anlitades, biefvo vida känbarare än reservoch hållskjutsen, som vore af en mera bestämd natur och således möjlig att på förhand beräkna. Ett till sådan skjutsning anslaget hemmans innehafvare visste alltid hvar han skulle emottaga den skjuts, hvartill han uppbudades, och huru många dragare han ständigt måste dertill hålla i beredskap, och vore således äfven i tillfälle att kunna träffa aftal med någon dertill hågad att öfvertaga denna skjutsnings-skyldighet, såsom vid entreprenader egde rum, till följd hvaraf ock han genom en för ett eller flere år bestämd penninge-uppoffring blefve befriad från detta onus. Den kronoskjutsskyldige deremot visste aldrig, hvar han kunde blifva anbefalld att emottaga den skjuts, hvartill han uppbudades, förr än han erhöll kallelse, hvilken sällan eller aldrig meddelades honom mera än en dag, stundom ej mer än några timmar förr än han skulle inställa sig. Att den kronoskjuts-skyldige, för att emot - 4 Allm. Besvärsoch Ekon.-UtskoUets Betänkande N:o 123. taga skjutsen, finge begifva sig utom häradets gräns två å tre, stundom ända till sex å åtta mil från hans hem, vore ganska vanligt, och för denna resa fram och åter erhöll han godtgörelse endast för den väg af högst två, ibland blott en mil, som han skjutsat.
Jag vet att tillägget gäller mest medlemmarne af detta lysande Stånd; men jag vet äfven att detsamma icke är lysande blott af yttre Äretecken och Prydnader, det är äfven ly fande af stora förtjenster stora uppoffringar för Fäderneslandet, och med denna förutsätt-, ning kan icke jag tveka, att, då den jordbrukande MedborgareClassett klagar öfver hög och Ojämn Bevillning, densamma må tillåtas åtnjuta den, jag hoppas, betydliga lindring deri, som genom tärågasatte Luxbeskattning blir att påräkna; jordens, beskattning bör minskas, och påkallar det nu, kanske mer än någonsin; Inxens okas, emedan flärd och pragt äro i tilltagande, och det är blott deras försvinnande, deras tillintetgörande, som skall återgifva hvarje Svensk man dess fordna yttre enkelhet, inre kraft, ära och anfeende, På dessa skäl anhåller jag att Höglofl. Utskottets utlåtande måtte återremitteras, åtföljt af detta mitt vördsamma anförande. Grefve Gyllenborg, Johan Henning'. Då jag. nu mera, skulle förgäfves yrka pröfning af de vid 1800 års Riksdag godkände grunder för allmänna bevillningen, sedan Beviiiningsötskottet ej gjordt afseende på min framställning i detta afseende, efter hvilka grunder likväl, blott genom en taxeringsinstance, allmän rättvisa i bevillningsiördelning«D, likaså säkert bereddes, utan kostnader för Staten, som nu i trenne taxeringsinstancer hvarvid kostnaderne onödigtvis uppgå til! emellan 40,000 och 50,000 R:dr, utgörande, jemlikt ifrån RiksgäldsContoret meddelte tabeller, hela Bevillningsinkomsten af Bergverken i Riket, är för mig, vid detta förhållande, endast öfrigt, att pröfva de grunder för blifvande bevillning, som BevillningsUtskottet til! Riksens
Ofta har tidningen för sin tillkomst att tacka någon afsigkommen eller af andra skäl irrande publicist, som med ljus och lykta söker efter en stad der plats finnes för en andra tidning, denna plafs må nu vara aldrig så liten. X-bladet kom till endast för att förtjena penningar. Hur gick det? Förslagets upphofsman är låtom oss antaga det — en äldre konstförvandt med litet skolbildning. Han — éller oftast han i spetsen för ett aktiebolag — köper ett tryckeri med tillbehör. Kontrakt med pappersbruk uppgöres, och§å börjas arbetet, utan de ringaste förutsättningar hvarken i andligt eller materielt hänseende för att lyckas. Kapitalet är för knapt att tillåta engagerandet af en verklig och van tidningsman. Utgifvaren klipper sjelf och. skrifver nödtorftigt ihop en eller annan platsnotis. Hufvud-saken är dock att nedsätta X-allehanda i publikens ögon och med både möjliga och omöjliga medel draga till sig detsammas abonnenter. En lifsfråga för nationen, en märklig debatt inom riksdagen eller en yttring af kraft och lif inom konstens verld är för X-bladet och X-allehanda af ojemförligt mindre intresse än ett tryckfel hos motparten, hvaraf man kan begagna sig för att slå ned på honom. Så pågår kampen utan ände. Konkurrensen fordrar emellertid utvidgningar och “ redaktören “ hinner ej med allt sjelf. Så får han för ett par hundra kronor biträde, i bästa fall af en läroverkskollegaj staden eller en nybakad student, som helst, skrifver i “ estetik “, — i värsta fall af någon på dekadans vorden skrifkunnig man af hvad kaliber som helst. Går bladet en smula framåt binder han vid detsamma med “ fast lön “ den unge studenten, och förhållandet blir då ofta nog detsamma som Gustaf af Gejersstam så träffande skildrar i sin i senaste Svea intagna berättelse “ Ett lefnads-lopp “. Men redaktören vakar öfver honom, att han icke skall skrifva “ halsen af sig “. Allt måste gå lugnt och sansadt till väga och han får aldrig “ bråka “, sådant skadar prenumerationen och minskar annonskontots summa. Göra de magtegande i samhället ett dåligt bruk af denna sin magt — tyst!
Det bör efter mia tanka stå: stf Cylindrisk form 1 kanna, samt 20■, 10, 5, 2 och 1 tumming, samt tills vidare af 25 och 12\ tamming. ff Conisk form, alla de föregående utom de två sistnämnde, och dessutom alla hela kannetal till och med 10 kannor. I afseende på dessa ändringsförslag åberopas hvad jag förut sagt. Tjugutummingen hör till Decimalsystemets serie, men icke tretummingen. Jag förstår väl meningen med den sednares införande, att den nemligen skulle här och der uppfylla jungfrumåttets plats såsom utgörande deraf; men för dyra varor ger detta anledning till ett säljarebedrägeri af 4 procent, och för de mindre dyra förekommer högst sällan något mindre mått än kanna. Jag tror på samma sätt här, som vid frågan om kappmålet, att man bör genast sorgfälligt eliminera sjelfva ideen T\ och kanna; men till en början stanna der, £ och 4 kannan torde böra tillåtas tills vidare qvarblifva; emedlertid synas de ej böra få förfärdigas Coniska, på det att åtminstone det noggrannare mätningssättet må blifva inom Decimalserien. För Coniska målkärl har Don 14 Augusti f. rn. a5 jag föreslagit tillåtelsens utsträckande lill alla hela kannetal till och med tio. I det närvarande förslaget felas nemligen ett gan* ska nödvändigt målkärl, hvars plats den nuvarande half,ankaren fyller. En ifylld tiokanning af koppar är för de flesta våta varor för tung att lyfta, och utan spillning uthälla i en större fastage, som skall uppmätas; 5-kanningens bruk mångdubblar åter antalet af dessa ihällningar, och förlänger uppmätningstiden, som ändå ofta är lång nog. Det målkärl, som vid aflefvering till sådant fastageförvarande nyttjas, bör fåj bestämma sig efter varans tyngd, ju större man kan handtera ju bättre är det. Tre och fyrakanningen blir förmodligen den, som minst blir nyttjad, 7 och 8-kanningen mest. §. 8 Mom. 1. bestämmer, hvilka vigter och lödjor få krönas.
Går jag vidare, så finner jag att skyldigheten att föra bok äfven åligger ”idkare af gröfre och finare smiden”; sådant är ganska bra, men hvarföre äro härifrån undantagna ”idkare af grufvedrift och bergsmanna-lrandlering?” Utsk. har troligen afsett de s. k. brukande bergsmän, ehuru sådant icke finnes tydligt och klart uttryckt. Vidare finner man att Utsk. föreslår att ”de söra i kommission varor till försäljning emottaga” — det slår icke att de skola hafva gjort det till sitt yrke —, skola vara skyldige att föra böcker. Huru mångå personer i Stockholm finnes det icke, som i kommission emottaga varor till försäljning, såsom t. ex. Vaktmästare, och dessa skulle vara skyldige alt föra böcker. Jag vill icke uptaga R. o. Adis tid med att vidare genomgå förslaget, samt påpeka de besynnerligheter, hvartill man genom en sträng tillämpning af dessa §§:r kommer, och hvilka härleda sig derifrån, att Utsk. velat specificera och opräkna näringsidkarne, samt icke följt den grundtanke, som )ag finner uttryckt i Hr Carlesons reservation, och som jag ser vara delad af Högsta Domstolens majoritet, den nemi., att hvar och en näringsidkare, som drifver rörelse af Den 3 November f. m. 247 den vidd och beskaffenhet, att, för vinnande af reda och ordning deri, handelsböcker erfordras, skulle vara skyldig att sådana föra. Jag tror det varit nyttigt alt Ulsk. tillstyrkt något sådant, emedan jag, i likhet med Gr. Sparre, anser det vara af behofvet påkalladt, att hufvudböckerna hädanefter blifva förde med mera reda och ordning än hittills skett. Då jag icke har mig bekant, huru detta förslag blifvit af de öfriga Stånden afgjordt, kan jag icke undgå att yrka återremiss, på det att LagUlsk. må komma i tillfälle att laga i betraktande hvad jag nu haft äran anföra. Gr. Sparre: Jag måste, äfven med fara att blifva tröttande, ingå uti detaljer, för att visa höru det står till med de anmärkn:r, som af Frih. af Ugglas blifvit framställda.
November månads utgång kunde få anvisning på de hyttor, vid hvilka levereringen skulle ske, de förmodade, alt ingen svårighet för socknemännen kunde uppkomma, att, inom den i Kongl. Förordningen den 12 Oktober 1725 bestämda tid, på första åkeföre dem framföra, kommilterade i underdånighet föreslagit, att då så väl Länssom Bergsstyrelsen, härom tillfrågade, uppgifvit, det några hinder icke mötte för den tidigare anordningen i detta afseende, endast förslaget till kolens fördelning inlemnades till KoDgl. Maj:ts Befallningshafvande under September i stöllet för October månad, men ofvannämode fullmägtige icke baft sig uppdraget, alt öfver denna, först vid protokolls-justeringen väckta, fråga något yttrande afgifva, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande måtte erhålla föreskrift att i detta ämne höra vederbörande, och, i händelse de skulle finna sig hugade för ändring i tiden för kol-levereringen, då vidtaga nödiga åtgärder, på det att köldispositionen må tidigare än nu kunna komma till vederbörandes kännedom. Hvad sålunda förekommit tillika med hvad så väl Kammar-och Bergskollegierne, som de till uppgörande af förslag till skatteväsendets samt uppbördsoch redogörelse-verkets förenkling utsedde kommitterade, uti särskildte afgifne underdånige utlåtanden, anfört, har Kongl. Maj:t tagit i öfvervägande, hvarjemte, i sammanhang med ofvan omförmälte ämnen, Kongl. Kongl, ftlaj-.ts Kail.
I min underdåniga hemställan har jag tillkännagifvit, att jag stödde min tanka äfven på lagens förutgående tillämpning hos våra domstolar, der jag ej trodde det hafva varit brukligt, att ens i minnesböckerna anteckna, hvem som lill bevakning uppvisat ett testamente; hvaraf foijer, att han än mindre hehoft vara testamentstagare» sjelf eller af denne försedd med något uppdrag, utom innehafvandet af sjelfva testamentet. — Öfver denna art af autoritet för min mening har Kongl. Maj:ts Jlögsle Domstol icke yttrat sig, men deremot åberopat en annan uti R. H. Ständers vid 18+5 års riksdag fattade ofvan omformälte enhälliga beslut, i anledning af en motion i enahanda syftning, som jag förordat. Om jag häraf bör finna det visserligen icke tillkomma mig att vidare förorda min mening; så är jag dock fullt förvissad, att hos R. H. Ständer intet misstycke skall väckas af den frimodighet, hvarmed jag ansett mig förpligtad att fullända redovisningen af denna min utan framgång förfäktade mening. — Såsom lagsliflningsämne är frågan kanhända af mindre vigt, såvida det nu kan påräknas, att lagskipningen i detta ämne ej mer kommer att vackla. Hade det lyckats mig att vinna den lagförklaring, jag föreslog; så hade mitt ändamål, ”ytterligare omvexliugars förebyggande ”och 137 "och vinnande af sammahang i lagskipningen”, gålt i fullbordan äfven i afseende pä den närvarande lagskipningens sammanhang med den förflutna tidens, hvilket i detta ämne är af desto större vigt, som frågor om tillämpning af äldre testamenten ej sällan förekomma, och hevakningarnes bedömande efter andra lagskipningsåsigter, än som rådde, när bevakningarne skedde, vållar förluster och rubbningar i påräknade rättsförhållanden, hvilka ej mer stå att förebygga. Men detta ändamål kan genom ingen lagstiftningsåtgärd vinnas. Kongl.
Med Hrr von Hartmansdorff och von Troil instämmer jag i den lanken, att belånings-rätligheten bör upphöjas till 66-f proc.; och lika med Hr von Hartmansdorff yrkar jag äfven, att creditivet må förhöjas till 5oo,ooo r:dr. Väl har den ledamot, som här sist yttrat sig, sagt, alt ett sådant behof icke vore kändt, och att det således ej vore riktigt af R. St. att bevilja en summa, hvars behöflighet icke vore bekant. För mig synes det dock, som skulle behofvet af detta crediliv vara att i ia H. 47 3-.o Den 26 Augusti c. m. högsta grad önska, enär det skulle bevisa, att ullculturen i Sverige vore i det tilltagande, sorn den kunde och borde vara, och som jag hoppas den skall vara innan fem år gått till ända. Största hindret, hvarför icke denna 11 HeilItur stigit så högt den bort komma, ligger i svårigheten alt ännu ingen verklig ullhandel existerar i Sverige, emedan den handel, som hittills funnits, varit den directa emellan producenten och fabrikanten. Innan detta förhållande upphör, och innan det kon upphöra, må man förgäfves vänta, att denna vigtiga gren af vår landtcultur får någon uppkomst och befordran. Jag skulle således önska, alt en ullhandel i större scala inom vårt land kunde bildas, intilldess att våra ullqvanliteler blifva nog stora för att kunna hitkalla utländska speculanter; men för att kunna bilda denna vinhandel, tror jag att med de små capitaler, sorn vårt land äger och med den ringa eller helt och hållet bristande sakkännedom, sorn våra handlande äga i denna del af handeln, den hästa uppmuntran blefve, att ett tillräckligt creditiv kunde Jernnäs den assosialion, sorn bildades för den inhemska ullhandeln. Att ingen våda derigenom kan uppkomma för Slaten, derföre måste de reglementariska stndgandena vara en borgen, och i sådant fall anser jag icke någon tvekan böra uppstå att bevilja dessa 5oo,ooo r:dr. Jag skulle snarare önska att fördubbla denna summa, om det vore tänkbart ali det. kunde lyckas. Fril).
©roar. gör närwaranbe fan fåbant (i(fe icfe bringaö i gång utan allmänt unber(föb, icfe blott till inf öp af fartyg och wbffap, utan äfwert berutöf* — i6 — mer; ty om något Dugligt oty maraftigt fM i Denna Del gruitDläggaé, få ntåffe ftjfarena, åtminfione i början, förljpraé fåfom till coopmarDi meD foft om DorD famt färffitD månaDöpenning till uitDerfjåll för fjemmamaram De f>u)frur oty Darit, benita månaDépenning funDe fålunDa Deräfnaé: till fjmart ftfFarefartpg, forn jTall npttjaé till ftjfc på Danfarne ocfj unDer Norrige, forDraé io fullgoDe män oty io jungmätt, eller fjalfTotta. ©e fullgoDe jlulle erhålla mtnft 18 fjögjf 20 3t:Dr Danco oty jungmannen j o 0t:Dr Danco i månaDen famt fri fo(t oty förtäring om DorD. 8:be frågan. ipuru flort antal faDane fartyg jMle mara Det fjögfta font för 23o* fjué £änö jtjlare erforDraDeö? ©mar. ©enna fråga fan fmårligett DejfämDt Defmaraö, eitteDan fmaret Deror af Det affeettDe, forn fäffeö å fjmaD i fmaret å fjerDe frågan Dlifmit före Dertill fttnDe meD förmon anmänDaö, äfmenfont en Del ftfFDåtar, om Defta meD ringa fojfitaD DäcfaDeö. ©etta jTulle i ljög graD miit|fa
Fia nu i sorgens timma lofvade, derpå trodde hennes ömma fostermor. Men likväl låg der liksom en omedveten tvekan i hennes tanke, när hon till sist sade: ”Blommorna ha nu redan börjat vissna på pappas rum. Han ser gerna att de dö ut, då han har fått mig till sig.” ”Får jag då alls icke vattna dem?” frågade Fia gråtande och ödmjuk. ”När de lagt mig bredvid honom, så kan du låta någon van hand sätta ner blommorna igen öfver oss bägge; men sedan – det må du heligt lofva mig – skall du aldrig gå och vattna dem, utan att du den dagen är riktigt nöjd med dig sjelf!” Fia lofvade allting. Ett par veckor senare voro de båda gamla makarne förenade. Och blommorna på deras grafkulle blomstrade under minst en hel månad. Huru det kom sig att de sedan började tvina och slutligen dö, det blef en hemlighet mellan fosterdottern och hennes skyddsande. Dock ... hvem såg in i den hårdt bedömdas hjerta? Teckningar och hågkomster från 1814. En matros förvandlad i konung. Sista hälften af året 1813 hängde äfven öfver Bohuslän såsom ett fullastadt moln, hvilket skulle urladda sig, då den åska, som så länge mullrat öfver grannriket, det gamla Norge, slagit ner och skilt det från Danmark, detta nu så betungade moderland, med hvilket det århundraden igenom varit förenadt. Samma blixt, som antände Norge, skulle kasta krigsfacklans sken öfver Bohuslän, och än en gång finge då Strömstad lägga sig som tröskel att nedtrampas af de fram och åter färdande trupperna, i hvilkas fotspår så mycket förpestadt elände följde. Men medan molnet ännu på afstånd seglade af och an öfver sundet, medförande dunster än från Ryssland, än från Frankrike, hade vår lilla stad lika mycket hopp att slippa undan som invånarne i de små städerna kring Vesuvius ha att slippa ifrån någon allmännare eruption. De lefva ständigt hotade, men man vänjer sig vid allt, äfven vid hotet, och hoppas att det icke blir något mer.
Enligt hvad 1860 års Revisorer omförmält, har genom nådigt Rref den 18 Mars 1856 blifvit tillåtet, dels att, tillsvidare och så länge förhållandena dertill föranledde, en Svensk prestman skulle årligen af Erkebiskopen utses och förordnas att vid helsobrunnen i Carlsbad tjenstgöra såsom predikant för derstädes under brunnstenninen vistande landsmän, dels ock att, för den händelse de till predikantens vedergällning al brunnsgästerna påräknade bidrag något år icke uppginge till 750 Gulden, underdånig anmälan finge göras om det bristande beloppets ersättande af allmänna medel; och hafva Revisorerne, i betraktande deraf, att de Svenskar, som i Carlsbad vistas, icke äro derstädes bosatte, utan endast tillfälligtvis uppehålla sig å nämnda ort under en kortare tid af året, ansett anställningen af särskild predikant derstädes ingalunda vara af behofvel påkallad, helst Statsverket derför fått vidkännas en utgift, uppgående för åren 1856—1858 till icke mindre än 3,407 R:dr 90 öre. 1861 års Revisorer åter hafva, jemte anmälan, alt ersättningen till predikanten vid Carlsbads helsobrunn för år 1859 utgått med 1,121 R:dr 15 öre, meddelat, det E. K. Majit den 12 Januari sistnämnda år funnit godt, att, med ändring af den uti ofvan anmärkta nådiga Bref stadgade grund för Statsverkets bidrag till bemälde predikants aflönande, förordna, att bidraget skulle från och med samma år utgå med ett bestämdt belopp af 600 R:dr R:mt.
Hvad sjelfva satsen beträffar, så anser jag alt man bör bemöda sig alt måningom och, så vidt sådant låter sig göra, bringa Banken jr pcb mer till en ändamålsenlig rörelse; men hvad sedermera Den 12 April e. ni. 357 sjelfva tillämpningen af satsen beträffar, så var Ilr von Hartmansdorff obeskrifligt olycklig i valet af sina exempel. [Ian anförde alt Banken lånar på gold och silfver, som han förmenade alt ingen annan Bank i veriden skulle göra. Förhållandet är motsatt. Jag har läst åtminstone 100 af de största och förnämsta Bankers reglementen i Europa och kan knappt erinra mig alt det är någon ibland dem, som icke har en sådan lånerörelse. De gamla girobankerne lånade på guld ock silfver, dels derföre att sådant ofta kunde gifva de fattigare hjelp, och dels emedan det dessutom var den säkraste rörelse i veriden, emedan de hade valutan uti sin egen vård. Jag medgifver visserligen att jag sett äfven en af de aldra största Banker hafva en högst olämplig lånerörelse, som kan täfla med den olämpligaste rörelse, som Svenska Banken haft. Detta har varit förhållandet med den stora Engelska Banken, som hade nära 5 mill. £ St. utelöpande på papper, hvilkas värde förminskades årligen, ehuru de voro ställda pä vissa år och som voro den minst real isi bia tillgång, som man kunde hafva. Ibland de rörelser, som vår Bank drifver är denna otvifvelaktig! den sämsta, den minst Bankmessiga. I afseende på hvad Hr von-Hartmansdorff anfört att Diskontrörelsen afsåg alt hjelpa de fattiga, så glömde han bort, att första vilkoret för Bankens Diskontrörelse är att lånen lemnäs emot full säkerhet och huru svårt det än kan vara alt iakttaga detta, hvad betänkligheter som kunna finnas vid den långa lid, som lånen äro ställda på, sä har det likväl icke lyckats sä illa om man jemför de förluster, som Banken gjort på denna rörelse, med de förluster, som den gjort på lånen till skifteu och odlingar, hvilken utaf all Bankrörelse är både enl. princip och enligt erfarenhet den aldrasämsla.
För att åstadkomma en riktig beskattning å egendomar måste Taxerings-komitéerne hafva fria händer. De måste hafva föreskrifter så bestämde, att deras verksamhet icke inskränkes. Thy förutan tror jag icke att målet kan vinnas. Då nu principen af en lika beskattning blifvit i, §:n fullkomligt uttryckt, anser jag den vida bättre än 72 § i 1848 års författning. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm:s härefter till bifall å ifrågavar. § framställda propos., besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han funnit ja öfvervägande. § 73. Underl. Ridd.Sekret, tillkännagaf att denna § blifvit bifallen af Presteoch BondeSt:n. Frih. Palmstjerna: Ehuru Presteoch BondeSt:n hafva bifallit denna §, synes mig likväl den deri fastställda minimi-bevilln. å stång - Den 14 Maj e. ra. 467 å stångjernssmidet under nuvar. konjunkturer allt för hög och icke öfverensstämmande med Brukens behållning af smidet. De Bruk, som hafva långa transporter af tackjern och kol, kunna knappt smida med någon förtjenst, och bevilln. derföre ej skäligen bestämmas efter den beräkning, att behållningen skulle utgöra \ af försäljningssumman för hvarje SkS’ stångjern. Lyckligtvis finnas icke många Bruk i denna belägenhet, men det gifves likväl trakter, hvarest Bruken icke kunna komma till en sådan behållning. Det synes mig således vara skäl, att Ulsk. tager denna fråga i närmare öfvervägande och jag föreslår att de Bruk, hvilka hafva en så ofördelaktig belägenhet, beläggas med en mindre bevilln, hvilken enl. min åsigt bör vara beräknad efter en behållning af utaf försäljningvärdet i st. f. ^ som nu är minimi-beloppet. Ulin erfarenhet har visat, att mångå Bruk endast med yttersta svårighet kunna komma derhän, att de för det tillverkade jernet erhålla den köpeskilling, att de kunna draga en bevilln. efter ^ af försäljningsvärdet, och då är det väl billigt, att bevilln. lämpas efter ett sådant förhållande. Ilr von Troil, Sam. Gust.: