Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Näringarna, om degöra skäl för namnet, böra väl åtminstone kunna nära sig sjelfva; jag har trott, att det till och med just var de, som skulle nära landet. Eller hvem skall nära näringarna? Jag anser dessa rop om näringarnas understödjande vara fåvitska; och jag linner nu deri egentligen ingenting annat, än nya försök att inleda landet i det vidtberyktade statslånesystemet. Regeringen har flera riksdagar sökt vinna detta ändamål på vägen till anslag för försvarsverket; men då Ständerna dervid visat sig obevekliga, har man sökt taga deras enskilda interessen i anspråk. Först ville mati då hafva saken fram genom g:de liufvudtiteln; nu försöker man det i smått för Manuf.disontfondens föregifna behof. Således, och då man icke kunnat genomdrifva saken under framhållande af första och sista Ståndens interessen, vill man nu försöka, hvad det tredje Ståndets interesse kan uträtta. Jag motsätter mig dessa eviga försök att skuldsätta Nationen. Jag tycker, att vi äga tillräcklig erfarenhet om olyckorna af speculationer på pålita penningar, och önskar, att man en gång ville börja inrätta sina speculationer i närmare öfverensstämmelse med sina egna tillgångar. Då skulle också flit och sparsamhet blifva allmännare, dessa säkraste medlen till sann välmåga. Jag yrkar bifall till betänk. Summan, som nu är i fråga, är visst obetydlig; men många bäckar små göra en stor å. Har man blott tagit det första steget, så följa de öfriga snart efter; och det är derföre, som jag vill söka motverka detta första. Hr af Billbergh: Den siste talaren har, såsom jag hoppas, emot bättre vetande sökt pålägga Regeringen principer, hvilka med närvar, fråga icke äga något sammanhang, endast för att förvilla omdömena och afleda det resultat, vi önska. Regeringen har begärt ett ökadt creditiv för näringarna, men icke föreslagit lån. Den frågan är väckt af en enskild ledamot, hvilken inom Utsk. blifvit af andra understödd. Jag vet då icke, huru man kan tillägga Regeringen förslaget. Dessutom är det ett misstag att likna det ifrågavar. lånerörelseförslaget vid ett fondsystem.
Ångest kryper öfver den sjuka. Så har kvinnan ropat natt efter natt, Louise har brukat ligga och undra och tänka helt opersonligt på de otaliga slafvar, till hvilka denna kvinna bar rykande soppa med rötter för en cent. Hon vet icke, hvarför denna jämmerliga, skarpa ton ur det tröstlösa arbetets läger nu tvingar sig in i hennes innersta, borrar sig fast som ett lidande utan storhet, ett grått, trist, bundet något. Hon vill icke! – hvardagen är slut, det stora, det högtidliga är kommet, skall vara kommet, måste vara kommet ... I själfva verket är allt så gapande tomt, så utan själar, hennes matta instinkter trefva efter att skapa nya affekter, hon kan icke lefva af det negativa, lefva på hvad som faktiskt finnes ... – Åh, hvar är du min son, som föddes natt men var död och stum ... Ett ögonblick lade de dig öfver min matta fot, jag kände värmen af din kropp, det var min värme, icke din – ty du var död, du allrakäraste. Hvar är din kropp, hvar är din själ? Din lilla, lilla själ. Ett litet barn, en gosse med ögon, mun, med händer och hufvud – något alldeles nytt i världen – och mitt. När den sista tanken som ett svärd far genom henne, följes den af ett vildt beslut att dö, att resa sig upp och ropa och skrika, tills det värsta månde ske. Att dö af hämnd mot det, som är så grymt, tyckes idel vällust ... Men i samma sekund födes små, små myllrande tankar, splittra sig i något som är mindre än tankar, frön från lifvet, hennes jags starka lif, och som blifva till ny tillvaro. – Något väntar, lockar – om det så icke är annat, än att hon är nattens hjältinna, och att det ensamma ljuset lyser som en stjärna i mörka natten ... Hon lefver, skall kanske till och med blifva stark – ung – vackrare än förr ... Gräsligt – bagateller – hvad luften svänger röda rytmiska rörelser ... O min son, min älskade – min evigt förlorade ... Hon måtte sjunkit i dvala, ty ett knäppande väcker henne. Man går i porten och kommer försiktigt uppför trappan.
Hr Lefre'n: Hr Rosenblad synes hafva uppfattat min tanke, som skulle jag vara en bland dem, hvilka önska att stående armeen skulle möjligtvis kunna upphöra i utbyte mot en utsträckt bevärts-exercis. Sådant borde så mycket mindre kunna förutsättas hos mig, som jag så tydligen uttalat min öfvertygelse vid flera tillfällen, att tillvaron af den indelta armeen just är den lyckliga inrättning, som är Sverige ensam förbehållen, och som är särdeles passande till stam för bevär:n. Jag ser ej hvarföre man skall frukta att uttala den tanke, att om man önskar att få en utsträckning i bevärtns exercis, som är nyttig, man skall frukta, säger jag, att uttala den tanke, att någon lindring i de rostandes besvär vid samma tillfälle må beredas. Detta är något helt aniiat än att tillstyrka någon indragning i den indelta armeen. Här finnas åtskilliga besvär, som tåla lindring, och måhända komma vi i nästa plenum att pröfva en del af deni; och jag ser då ej hvarföre man skall stöta tillbaka dem, som hafva intresse i frågan, hvarföre man skall visa en slags obenägenhet mot dem, hvilkas välvilja man bör söka att P c n ii Augusti e. ra. nit vinna i fråga just om en utsträckt bevärts-exercis. — Hvarföre för sig dölja, att allmänheten har sina stora skäl att icke medgifva denna utsträckning, och att nyttan att behålla sitt folk hemina står i strid med Statens fördel att ungdomen skickas ut för att under öfning inhemta den skicklighet, som fordras för vapnens skötande? Och då måste det vara både klokt och rätt att söka bereda lindring på andra sidan, då man begär nya besvär å den ena. Jag tror icke det vara angeläget att qvarhålla denna fråga som en tvistefråga mellan de särskildta Stånden ejler de olika opinionerna. Jag önskar, alt man måtte förena sig åtminstone i denna punkt, efter den rörer så allvarsamt Statens djupaste intresse, — landets försvar. Det är hög tid, mine herrar! att vi tänka på denna sak; vi hafva haft en långvarig fred, freden är icke evig, och det kan komma den tid, då vi ångra att icke hafva tagit det beslut, som nu kan fattas.
Comrnerce-Collegii Discont beviljade Creditiv kommer att, efter då stadgade grunder, oförändradt bibehållas, nemligen : 1:0 det af Kongl. Collegium, på dess Räkning Klo 8, till understöd för ManufacturFonden begagnade stående eller så kallade tillökta Discont-Lån, emot 3 procents år - Banco-Utsh:s Memorial, N:o ug. lig ränta, utgörande ett belopp af Åttationie 'Tusende Eit Hundrade En Riksdaler 5 sk. 4 rst Ii dr 89,101: 5. 4 3:0 Återstoden af det på Kongl. Commerce-Collegii Räkning K to 5 från äldre tider tillbaka under Discontvilkor och emot 3 procents ränta beviljade anslag till Manufactur-Disconlen, utgörande Två Hundrade Tvä Tusende Ett Hundrade Åttatio Feni Rdr 6 sk. 1 rst. 202,185: 6: 1.. 3:o Den vid 1815 års Riksdag emot lika ränta medgifna tillökning å berörde Summa Tvä Hundrade Tusende Rdr 200,000: 4:o Hvad år 1818 emot enahanda ränteberäkning bestämdes såsåsom ytterligare tillökning af den å samma Räkning beviljade Discont-rättighet till Fem Hundrade Åtta Tusende Sju Hundrade Rdr 1,000,000: Banco-UtsJcs Memorial, N:o 11 g. i3 så alt, för ofvannämde ändamål, af Bankens medel må kunna användas en sammanlagd summa af En Million .Riksdaler Banco, öfver dispositionen hvaraf behörige liqvider vid hvart halft års förlopp upprättas.
Då således, utom de ur allmännare synpunkt obestridligen vigtiga ändamål, som genom Svenska och Norrska tulltaxornas närmande till hvarandra böra afses, i allt fall, efter min tanke, väsendtliga förändringar i Sveriges tullagstiftning äro af behofvet högeligen påkallade och Statsverkets ställning samt de inhemska näringarnes ståndpunkt för genomförandet af sådane förändringar nu äro synnerligt gynnsamma, lärer någon tvekan icke kunna uppstå om angelägenheten att i detta hänBih. lill R. Sl. Prot. 1886 & 1887. i Sami. t Afd. 2 Bd 2 Häft. 8 10 Kungl Majis Nåd. Prop. JV$ SI. seende för liu församlade Rikets Ständer framlägga ett genomfördt förslag till tullagstiftningens ordnande; och jag tillåter mig under sådan förutsättning öfvergå till de särskilda frågor, som härvid torde böra komma under Eders Maj:ts Nådiga bepröfvande. På sätt kornmitterade medelst anförda exempel visat, uppgå de särskilda, utom tullumgälderna, å varor, som ineller utföras, lagda afgifter dels till handelsoch sjöfarts-fonden, dels ock under namn af tolag till städerna, från omkring 16 till mera än 100 procent af sjelfva tullsatsen; och ändock äro flera under olika namn till vissa städer af den utrikes varutrafiken utgående afgifter häri icke inberäknade. Afgiften till handelsoch sjöfarts-fonden, bestämd till 10 procent af införselstullen, utgår således öfverallt lika och i enlighet med de grundsatser, som tullagstiftningen hyllar; men så är icke förhållandet med de afgifter städerna uppbära. Dessa afgifter utgå icke blott med olika belopp, utan ock efter skiljaktiga grunder inom olika städer. I allmänhet beräknas väl den väsendlligaste af dessa afgifter, tolagen, så vida lika, att de i taxan upptagna tullvärden tjena till grund för afgiftens bestämmande, ehuru äfven i detta hänseende undantag finnas. Men i afseende å den procent af tullvärdet, hvartill tolagen beräknas, äro skiljaktigheterna betydliga.
Grefve Cronhjelm, Polycarpus: Jag an håller att i korthet få yttra mig, öfver pfincipen af den ifrågavarande publiciteten. Frågan synes mig sönderfalla i tvenne. Om nemligen publiciteten anfages , huruvida den blott bör fastställas, till dess en realisation möjligen kan vidtagas, eller om den äfven bör åga rum se - Dan 7 Maji f. m dan en sådan skedt. I afseende på den första frågan synes det ligga i sjelfva begreppet om äganderätt, att hvarje fordringsägare uti en mas^ sa, hvilken icke honorerar sina förbindelser, åger rättighet att känna massans tillgångar. Så-» ledes tror jag äfven i afseende på Banken, att till dess den honorerar sina förbindelser, bör dess tillstånd vara kändt. Hvad åter den andra frågan angår, om, sedan en realisation vöre yerkstålld, publiciteten bör fortfara, så tror jag »tt functionerne af en Bank, der utoch in* Växling samt discontering sker, åro i samma förhållande som en enskilt Banquier. Jag tror det således icke ligga i rättsprinciperna, att erj enskilt, som af en Bank eller af en Banquier Utbekommit sin fordran, afven skulle äga att åska framläggandet af taflan öfver dess tjllgån Jag förenar mig derföre rnad Grefve Hård deruti, att blott om de tvenne första punkterne af Utskottets Betänkande beslut nu måtto fat* tas, och att öfver den tredje punkten icke matte beslutas förr, ån frågan blifvit afgjord hu* ruvida en realisation skall äga rum eller ej, Herr Hjerta, Juhan Gujiaf; Jag hade hop* pats att icke behöfva yttra mig i detta ämne.
Så mycket må dock sägas i förväg och till Mengels försvar, att redan såsom radikal, eller kanske snarare » gammalliberal », medlem af bondeståndet röjde han en fördragsamhet mot olika tänkande och en måttfullhet, som ty värr i allmänhet ej höra till dygderna hos herrar framstegsmän. Och om han med åren bortlade och icke ens yille kännas vid sin ungdoms öfverdrifter, så skulle han, liksom så många andra, kunnat försvara denna omsadling och tacka försynen, derför att han blifvit klokare med hvar dag. Detta är ju visst icke något fel, utan tvärt om. Det klandervärda vid sådana fall ligger uti, om man kastar ut barnet med badvattnet. Men helt och hållet kastade Mengel aldrig sin mannaålders åsigter och känslor öfver bord. När Paul Frits Mengel i oktober 1856 gjorde sitt inträde i bondeståndet, kom han med ens att intaga den i yttre måtto mest framskjutna platsen bland » de hedervärde » eller, såsom de stundom titulerades i ceremoniösa tal, Sveriges » redelige danne-mäo ». Upsala läns representanter stodo då främst i förteckningen, och öfverst bland dem satt Mengel såsom representant för Håbo, Åsunda och Trögds härader. Ståndsbröderne hade emellertid tvifvelsutan andra skäl att helsa den nykomne med förtroende. Ett bevis derpå gåfvo de genast, då de insatte honom såsom för-ste suppleant i konstitutionsutskottet. Också fick han snart rycka in såsom deltagare i utskottets arbeten, vid förfall för någon ordinarie ledamot. M. kom sålunda att vara med om den förberedande behandlingen af de mycket vigtiga grundlagsändrings-förslag, som stodo på dagordningen, och deltog i affattandet af det högst märkliga dechargebetänkande, hvarmed utskottet blef fcrdigt på våren 1857. Dessutom invaldes han bland de ledamöter, som — en från hvaije län — borde » upptaga och bereda ståndets egna besvär och angelägenheter ». Händelserna skulle snart visa, att ståndet icke missräknat sig på den nye » brodern Mengel ». Han kastade sig med ensmidt in i de pågående striderna för reformer i allmänhet och förbättrandet af jordbnikarnes ställning i synnerhet.
– Hvad förskaffar mig äran af herrarnes besök? stammade han. Men innan jag får veta detta, vill jag ödmjukast bedja commercerådet Björnberg stiga upp från den där stolen. Det var min salig faders plats, där får ingen sitta. John hade gått fram till sin pulpet och stödde sig mot den, medan han talade. – Det tycks vara en nedärfd vana på det här contoiret att köra upp de besökande! Sist jag var här, blef jag tillsagd att stiga upp från unge herrns plats, och nu är det från gamlingens, sade Björnberg med ett rått skratt. Men han steg icke desto mindre upp, ställde sig midt emot John och såg på honom med sitt ondskapsfulla enda öga. – Herr Hall förstår hvarför vi äro här. Excellensen Wachtmeister lär genom bref ha underrättat min herre om att han tagit mig till sitt ombud, och detta bref har herr Hall i går erhållit. – Jag bröt ej posten i går. Min hustru är i barnsnöd. – Det ena kan väl omöjligen hindra det andra, sade Björnberg. Fast detta är ju herr Halls ensak. Men då min herre ej läst brefvet, får jag nämna, att jag är excellensen Wachtmeister ombud, och att herr Indebetou är enkefru Halls, medan herrar Jenssen, Law och Åkerman ... John Hall afbröt honom. – Det behöfver jag inte veta. – Det behöfver herr Hall visst veta. Det är mycket herr Hall behöfver veta, som herr Hall inte vet, men detta är sannerligen nödvändigt, ty herr Halls hus är cessionsmässigt. – Det är ett misstag af commercerådet Björnberg. Jag har låtit Carnegie uppsätta en förteckning öfver husets tillgångar och skulder, och jag har öfvertygat mig om att huset med dess oerhörda resurser och oinskränkta kredit ej löper den ringaste fara. Det är blott en tillfällig stockning. Jag skall kalla in Carnegie, så kunna herrarne fråga honom. John ryckte upp dörren till det yttre contoiret och ropade: – David Carnegie, David Carnegie, kom in! Det dröjde några ögonblick, innan Carnegie trädde in, och när han det gjorde, stängde han omsorgsfullt dörren efter sig och ställde sig med ryggen mot den.
I stället blefvo officerarne fångna aflorda till Namur. Kommendanten derstädes underrättade Lafayette, att prins Karl af Lothringen skulle komma från Brussel för att af de fångne inhemta närmare upplysning om Frankrikes angelägenheter. Lafayette svarade: » Jag vill ej tro, att man vill tillåta sig att till mig ställa frågor, som jag ej bör besvara. » Prinsen kom, men fick snart erfara, att han hade framför sig en man, som ej kunde förmås till förräderi. Fångarne fördes nu under strängare bevakning till Nivelles. Der infunno sig regeringskommissarier för att lägga beslag på de skatter, som Lafayette naturligtvis skulle hafva tagit med sig; efter sig sjelf dömer man ju så gerna andra. Man hade emellertid här missräknat sig, och harmen deröfver bidrog väl i sin mon att förvärra Lafayettes öde. Fångarne skildes nu i tre grupper: de, som ej tillhört nationalgardet, frigåfvos; nationalgardesofficerarne inspärrades i Antwerpens citadell; men Lafayette jämte tre andra, som varit medlemmar af den konstituerande nationalförsamlingen affordes till Luxemburg. Från Luxemburg fördes de fyra sistnämda fångarne, skilda från hvarandra, till Wesel. Man hade redan låtit dem förstå, att » Lafayettes existens var oförenlig med de europeiska regeringarnes säkerhet. » I Wesel höllos de fyra fångarne inspärrade som grofva förbrytare; vakt stod posterad i sjelfva fängelsemuren, dörrarna tillslötos med riglar och bommar, och ingen beröring med den yttre verlden tilläts. Nu anlände en kommissarie med den preussiska regeringens skrifvelse, hvari Lafayette uppfordrades att gifva upplysningar och råd i och för kriget mot Frankrike, så kärt honom vore att röna en mildare behandling. Med förtrytelse afvisade Lafayette dettatubbningsförsök. Nu utfördes fangarne till Magdeburg, i hvars ohyggliga undeijordiska fängelsehål de måste tillbringa ett helt ar. I maj 1794 affordes Lafayette till Neissei Schle-sien; Alexander Larneth blef deremot nu frigifven.
Men det är modet att storsinnadt gifva sig i dikten – i stället för att delvis stanna utanför densamma – det är eld och enhet, intensitet och koncentration hvilka känneteckna all stor lyrik. Elisabeth Barrett kallade på manligt sätt tingen vid deras rätta namn och trodde ej att dikten blef andlig därför att den blef blodlös. Hon tuktade ej likt andra kvinnor sina känslor till tamhet, och om hon därigenom förlorade en del beundrare af fikonalöfsskolan blef hon i stället, hvad få kvinnor varit, en skald för män, ej blott för kvinnor. Det är emedan Elisabeth Barrett framför hvarje annan kvinnlig lyriker ägt personlighet och modet att ödsla med den, ägt eld och enhet, intensitet och koncentration, som hon, enligt min mening, står öfver äfven dem, G. Brandes t. ex. anser som de enda kvinnor, hvilka kunna nämnas jämnsides med henne, M:me Desbordes-Valmore, Anette Droste-Hülshoff och den nu på italienska diktande Annie Vivanti. Jag sade här ofvan att Elisabeth Barrett var född diktare och därmed menar jag att poesien var hennes oumbärliga och omedelbara uttryck. Hennes snabbaste förnimmelse och hennes djupaste känsla behöfde sången såsom hjärtat behöfver ådrorna. Hon ägde den äkta lyriska konstitutionen, hvilket innebär att intryck, som på vanliga människor verka som en ytlig beröring, genombäfva en dylik organism som elektriska stötar; att tankar, hvilka för andras syn långsamt breda en strimma af dager, för dessa bli blixtrar, hvilka komma fästet att remna och all himlens klarhet att utgjutas; att lidanden, för andra en hudrispa, för dessa bli sår af hvilka de förblöda; att fröjder, för trögare sinnen ett välbehag, ger dessa en råga af gudars salighet. Denna fina organisation hade hos Elisabeth Barrett erhållit, en lika fin kultur. Hennes fantasi hade – genom omfattningen i hennes tankeoch kunskapsområde – en stor vidd att röra sig i och därtill hade hon vunnit sin bildning i djup ro från allt skolpedanteri. De liknelser och hänsyftningar, med hvilka hennes lärdom förser hennes dikt, växa därför fram, liffulla som gullvifvor om våren.
Lagstiftaren har annars tämmeligen iagttagit skilnaden emellan Handlingar, hwilka tilkommit efter mindre öfwerläggning eller med bs - Den 9 Juiik. 649 rädt mod; men i förbindelser af denna beskaffenhet saknas ej sällan föregången pröfning af ämnets wigt, någon rådplägning om grunderne för beslutet af desi framtida lyckliga fortsättning. Begäret bereder och afgör för stunden en öfwerenskommelse, hwars grunder efter njutningen förfalla. Olika omständigheter förekomma nästan i hwarje mäl, dem Lagstiftaren ömarken förmätt eller nägonsin kan forma förutse eller bestämma; och säledes är mål Lagstiftarens allmänna föreskrift "Upfyll en ingängen förbindelse " ostridigt rigtig; men om Lagen skulle lägga hinder i wägen för Konungen, at, efter omständigheterna i sädane mål göra nåd, innan wiste straff öfwergätt Sökanderne, sä skulle intet mildrande skäl finnas gällande Den stadgade bofwen och den lättrörda älskwärda ungdomen ffulle lika behandlas. Hwilkens hjerta kan neka mig, at den Lagen more wäldsam och grym? Jag önskade, at här kunna sluta mätningen af mensklighetens olycksöden, hwilka fordra uti Lagens stadgande näqon rättning; jag önffade at här kunna förbigä et ämne, sä ömtåligt för samhällsordningen, sä betänkligt för det fromma och beskedliga begreppet, sä rysligt för den blödiga föreställningen: — en lättare utwäg för ägtenskapsskilnader; men med förvarande af eget lugn och afbördandet af en högre samfundspligt, kan min Lystnad icke förenas. Ingalunda twiflar jag derpä, at hwar och en anser för det smärtefullaste lidande, at lefwa under oket af et olycksaligt ägtenffap: at tillbringa sin lefnad med en maka, som förbittrar den 65o ZDen 9 Iunlr. den andras stunder, som förorenar desi ära och långsamt plägar desi aftynande llfskrafter.
Som, enligt 2:dra punkten af nyssberörde 3:dje moment, Kassa-Kreditiv jemväl beviljas vid hvartdera Diskont-Verket till högst 20 procent öfver beloppet af de till dylika Kreditiv anvisade 2,000,000 R:dr B:ko, så äro Kassa-kreditiv beviljade: 65 vid Banko-Diskont-Verket a ... B:ko R:dr 1,200,000: » Låne-Kontoret i Götheborg § 600,000: » d:o i Malmö å . 480,000: och » d:o i Wisby å . 120,000: häruti icke inberäknade hvarken ofvanberörde vid Banko-Diskont-Verket i Stockholm till Kreditiv använda 10,000 R:dr B:ko eller de vid Låne-Kontoret i Wisby af derstädes upplånade Sparbanksmedel, B:ko R:dr 10,000, till Kassa-kreditiv anvisade 2,000 R:dr B:ko. Oansedt sålunda Kassa-kreditiv blifvit beviljade till högre belopp, än den dertill anvisade fond bestämmer, hafva uttagningarne å Kreditiv, efter hvad af de lill Fullmäktige för hvarje vecka från Diskont-Verken ingångna rapporter kunnat inhemtas, aldrig öfverstigit sistnämnde fond, utan tvertom, på sätt den redogörelse, som förefinnes bär ofvan i § 42 gifver vid banden, vida understigit fondens verkliga belopp.
Äfvenledes är det möjligt att man lade vigt på den visserligen icke oriktiga anmärkning att de Enskilda Bankerne — hvilkas antal under åren 1835—42, nu vuxit till flera, deribland sällsamt nog, en, Östgötha Banken, var fritagen från solidarisk ansvarighet — alla hade genom deras sedelutgifning efter RiksBankens föredöme ökat i omlopp varande cirkulations eller bytesmedel, sålunda egentligen i strid mot Skotska systemet och derigenom indirekte bringat RiksBanken i förlägenhet om icke i äfventyr, likasom de bestämdt delade dess vinst. Att föreskrifva dem skyldighet infria sina kreditsedlar med hardt mynt — ifall man kunnat genomdrifva det — hade antingen blifvit en död bokstaf, en omöjlighet, så länge allmänheten icke i vexling fordrade annat än Banko-sedlar, eller den skulle ovilkorligen haft till följd att tvinga ut specie-mvntet på Banko sedlarnes bekostnad; således drabba RiksBankens sedelrörelse på dubbelt sätt. Jag har i mina tryckta skrifter, öppet bekänt, att jag redan 1841 började inse att antingen RiksBanken eller PrivatBankerne skulle falla. När nu motståndet mot SedelBankernas sjelfva idé och tillvaro snarare ökades än. minskades, sedan de serskilde Bolagen på ett klandervärdt sätt liksom täflat med hvarannan om att förskaffa sig oerhörda utdelningar, stigande, efter hvad jag hört ända till 18 proc. på insatt kapital, och Regeringen vändande sitt ansigte från de fordom gynnade, anbefallte Landshöfdingen åtminstone i Wermland att förbjuda uppbördsmännen det arrengement som förut på IV. H. 10 146 D en 11 Mars f. m. samma viig fått en direkt upmuntran, nemi. att de sednare kunde med Bankerna uppgöra liqvid för de BrivatBanks-sedlar som erbjödos under uppbörden, så hade hela systemet omsider blifvit inom 10 år afgjordt förhatligt hos allmogen.