Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En sista bläddring — och omsorgsfullt vek han ihop det eländiga manuskriptet och gaf mig det tillbaka med ett skämtsamt slag på handen. — Lilla toka, inte är jag svartsjuk på ett gammalt flicktycke — drömmar göra mig ingenting förnär. Han drog mig till sig och hviskade: — Det är mitt fel, jag har varit för länge borta från min hustru. Medan min själ allt hårdare slöt sig inför detta kränkande oförstående, hvilade mitt hufvud mekaniskt på hans axel och min hand i hans ... Hu, de äckla mig dessa papper! Jag vill gå fram till elden, där den falnar därborta och och kasta dem in och se, hur den lilla blå lågan, flämtande öfver glöden, långsamt förtär dem, en för en, tills de krympa samman och blifva till det sprödaste af allt sprödt och slutligen en knifsudd stoft. När göken gol. Våraftonsolen gled öfver torgets små borgarhus och lämnade efter hand rådstugans urtafla och brunnens väldiga lejongap i frostig skugga. Men då hon hunnit till kyrkans torn, hoppade plötsligt ett gult sken in genom smutsiga små rutor på kopparslagarekan Burmeisters värkstad och blottade allt ärggrönt i kärlens blanka kulör. Vid den glödande ässjan stod konstförfarne unggesällen Svante Nikodemus Kopp, het af spänning, och förtennte en kopparbolle till kärestans ullgarnsnystan. Som det var hans fierabend, gapade öfriga härdar dödt. Blott lärpojken Jonas hängde fräknig och lat öfver bänken och vred sin röda peruk i en jättetopp, under det han vanvördigt brydde: — Tror inte I, jag kan finna ut eran käresta! — hon är väl snedögd, kan jag tänka, och skackbenter och led som ett blåkullatroll. Gesällen fördrog det godmodigt nog, men när ljusstrimman bröt in, kastade han lödkolfven med sådan fart i baljan, att vattnet fräsande for upp i pojkens näsborrar. Och medan imman ringlade sig mot det svarta taket, kröp Kopp kvickt ur förskinnet, stötte upp den bastanta dörren till portgången och blickade rädd in på gården.
Sjöbeväring, 5 klasser enligt 1850 års skrifning 21,000: — Handelsflottans sjöfolk emellan 20 och 30 år cirka 2,500: — Extra rotering, som vid krig uppsåttes 1,535: — Stadsbåtsman d:o d:o . 892: —• Summa befäl och trupp 33,807: — Denna styrka, utgörande, sedan derifiån afräknats marin-regementet, större delen af extra roteringen och stadsbåtsmännen, hvilka till bevakning af fästningsverken och etablissementerne samt arbeten på varfven vid krig företrädesvis borde användas, 29,999 man, befäl och underbefäl oberäkuadt, skulle, med afseende på fallenhet för det ena eller andra vapnet, fördelas ,1 yttre sjöförsvaret: Skeppsgossar i Carlskrona v 205: — Matroser och jungmän . 400: — Båtsmän af Blekinge, Södermöre, Ölands och Gottlands kompanier . 2,866: — Handelsflottans sjöfolk . \ 2,500: Slats-Utshotlets Utlåtande, N:o 162. 11 Sjöbeväring, deraf af 4 klassers beväring kunde anses tjenlig att vid första utbrott af krig användas å yttre sjöförsvarets krigsfartyg 1,000: — tillhopa 6,971: — Å kustförsvaret: Skeppsgossar i Stockholm 50: — Kanonicrer 150: — Båtsmän återstående kompanier . 2,828: — Sjöbeväring resterande 20,000: — tillsammans 23,028: — eller lill båda sjöförsvaren > 29,999: — då härifrån afginge reserven, beräknad till i eller omkring . 9,999: — återstode effektivt manskap till båda sjöförsvaren 20,000 m. hvaraf ungefärligen 5,500 man skulle användas till det yttre och 14,500 man till kustförsvaret.
Först måste jag uttrycka min förundran deröfver, att Regeringen låtsat sig ignorera, att Stats* Ilo Den io November. ig Utsk. tillförne under denna riksdag nfstyrkt och att R. St, H afslagit 2:ne motioner om statslån för enahanda ändamål H som den K. proposrn, nemi. af Frihtna Ehrenborgh och Boye, B äfvensom, om jag ej minnes orätt, af en BorgareSt:s leda mot. Enär nu § Riksd.Ordn. stadgar: ”Skulle 2 Stånd stadna emot 2, förfalle frågan och förblifve vid S det, som tillförne stadgadt varit, utan att samma fråga må kunna vid den riksdagen ånyo väckas eller upptagas;” E så synes det mig, som berörde grundlags-§ bort lägga B hinder i vägen för Konungens rådgifvare att tillstyrka den K. propostn. Men då Hr Gr. o. Landtm, icke funnit sig deraf föranledd att vägra remiss, och anmärkningen således torde komma för sent, inskränker jag mig att blott begära den till prof., såsom min mening. Besynnerligt förefaller det, att sedan R. St. förklarat frågan om utländskt statslån böra förfalla, den K. propostn innehåller, att Regeringen ej kunde erkänna giltigheten af R. Sits skäl, utan att något annat motiv för ogillandet anföres, än att dessa skäl ej öfverensstämde med sista riksdagens åsigter. Jag vet ej någon auetoritet, som kan afgöra, att sista riksdagens åsigter voro ofelbara eller att de skola utgöra en typ för alla blifvande Ständers. För min del skulle jag i slikt fall mycket beklaga det fattiga landet, och torde mången med mig anse denna riksdags åsigter långt riktigare och mera båtande för folket. Regeringen yttrar vidare, att hon förväntar, det Ständerna, oansedt de för några veckor sedan beslutat, att frågan skulle förfalla, måtte frångå detta beslut. Jag skulle tro, att det beslut, Ständerna lättat, är val betänkt och derföre ej af dem bör frånträdas, och jag finner inga nya skäl anförda, som dertill borde föranleda. Man säger: än hypotheksföreningarna då?
– Du hör, inföll Jussuf, hur han vågar smäda äfven ditt majestät! – Välan, svarade konungen, jag hör men förlåter den olycklige; ty jag ser att hans sinnen, som ej kunna uthärda åsynen och afhörandet af så många underbara ting, blifvit rubbade. Sapetman, gif honom på stället en dryck, som återkallar förståndet! Konstmakaren skyndade sig att hämta en flaska. Jag mottog den och uttömde den på altaret, ropande: det är gift! Se hur det fräser på glöden! – Gud! utropade Jussuf, han har utsläckt den heliga elden. Hvem skall skydda mig och mitt altar, då icke engång konungen sjelf förmår det? Se, nu nalkas han åter med vilda blickar; nu tänker han kanhända omstöta min hylla och utgjuta alla de helsovatten, som voro bestämda till ditt och således mensklighetens bästa! Vill du ej låta gripa den ursinnige? Schahens ansigte upplågade af vrede. Rustan! om icke all sansning öfvergifvit dig, så igenkänner du i mig din herre och konung. Jag befaller dig att gå, och att aldrig mer våga ett försök att ofreda denna man. Han må vara din Jussuf eller ej, så står han nu under mitt beskydd, och du måste i detta ögonblick aflägsna dig. – Mera lugnad, försökte jag att förklara mig; men Schahens hotande blick tillät mig ej välja något annat, än att genast lemna rummet. Följande dagen begaf jag mig tidigt till konungen, och besvor honom vid allt heligt, att tillåta mig några ögonblicks samtal med Jussuf. – Jag har måst tillstå för Sapetman, svarade han, att jag tillåtit dig att lyssna på vårt samtal, och jag har, för att tillfredsställa honom, nödgats lofva vid Propheten, att hädanefter icke tala ett ord om honom, hvarken med dig eller någon annan, än mindre tillstädja någon komma i hans närvaro. Jag är således ledsen, att jag för första gången måste afslå din begäran, ehuru jag säkert vet, att dess uppfyllande skulle gagna dig till intet.
Jag kan icke tolka detta stadgande så, utan synes mig den, som vill afyttra sina egna arbeten, alldeles oberoende af sådan anmälan tryegt kunna både föryttra dem och sådan föryttring genom allmänna lidningarne kungöra. För öfrigt finnér jag det icke vara lämpligt att taga bort den kontroll, som kan ligga i en anmälan hos Justitie-Stats-Ministern angide bokhandels idkande, och då man vet alt hvad som stadgas i grundlag måste iakttagas framför stadganden i den ekonomiska lagstiftningen, komme idkare af bokhandel, om i fråga vide grundlagens stadgande försvunne, icke att någorstädes anmäla sin rörelse. Detta anser jag dock vara en näringsidkares skyldighet, och anser i öfrigt det vara af vigt för JustilieStats-Ministern att veta hvar bokhandeln finnes, när han vill lägga qvarstad på en skrift. Sannt är, att skrifter kunna spridas på annat sätt än genom bokhandel, men detta sätt att göra skrifter tillgängliga, anlitas dock företrädesvis, och då jag anser nu gällande föreskrift ändamålsenlig, anhåller jag att R. o. Ad. behagade förkasta förslaget. Hr von Ehrenheim, Per: Äfven jag har inom Utsk:t understöd! den föreslagna grundlagsändringen, förnämligast af det skäl, att jag icke kan finna denna § tydlig och klar. Den innehåller att: »hvarje författare eller förläggare stånde fritt att en honom, i följd af sådan egenskap, tillhörig skrift antingen 90 Den 14 Meri t. m. sjelf eller genom andra föryttra; dock vare hvar och en, som antingen i öppen bod eller eljest, med rättighet att derom i allmänna tidningarne få kungörelse införa, bokhandel idka eller böcker försälja vill, förbunden, att, på sätt om boktryckeriers anläggning stadgadt är, och vid samma ansvar, anmälan derom hos Justitie-Stats-Ministern göra.» Rättigheten att i allmänna tidningarne införa annonser om böcker till salu, är gjord beroende af anmälan hos Justitie-StatsMinistern, och den författare eller förläggare, som vill sig af denna rättighet begagna, är således skyldig att, vid stadgadt äfventyr, göra sådan anmälan. Att detta icke är med Tryckfrihetsförordnms anda öfverensstämmande, ligger i öppen dag.
Pleni-protocollen för den 34 och 37 hermes. De» 3i J anu ar ii f. m. Företog H. R. o. Ad. val af Bänkman; och befunnos, efter valförrättningens slut, följande Herrar hafva dertill blifvit utsedde för I :sta Bänkm:s-Afd. N:o 12. Gr. Stenbock; Fullm. Gr. Lö venhjelm, Gustaf, General, R. o. C K. M. O. 2.-dra. Bänkm.s Afd. Gr. Posse, Arwid, GeneralTuIlDirectör, Kammarh. C. N. O. 3:dfe Blinkm.-s-Afd. N:o 90. Gr. von Hermansson, Carl, Brukspatron. /f:de Bänkm:s-Afd. N:o io5. Gr. af Ugglas, Gustaf, f. d. Stats-Råd, R. o. C. K. M. O. 5:te Bänkm.s-Afd. N:o 13r. Gr. De Geer till Löfsta, Carl, En af Rikets Herrar, R. o. C. K. M. O. 6:te Bänkm.s-Afd. N:o 133. Gr. Snoilsky, Nils, HofRättsRåd, R. N. Ö. 7.'de Bänkm.s-Afd. N:o 5g. Frih. Rålamb, Claes, Landshöfd. , R. N. O. 8:de Bänkm:s-Afd. N:o 110. Frih. Taube, Carl, f. d. Envoye', Kammarh., C. N. O. g.-de Bänkm:s-Afd N:o 170. Frih. Sack; Fullm. Frih. Stael von Holstein, Otto Wilhelm, Kammarh., R. N. O. 10.de drik, ÖfversteKammarjunkare, R. N. O. II .te Bänkm.s-AJd. Frih.
De måste för hvarje sådant tillfälle ingå med serskild ansökan derom, och vid Embetets förlust är dem förbjudit att låta på annat sätt någon i sitt ställe detsamma förrätta. De hafva hvarken den förmon att, efter välbehag, härtill kunna använda underordnade personer, eller öfverenskomma, såsom i flere andra Embetsclasser, med sin Kamrat eller närmaste man i tjensten att fylla deras platsVidare, och då de äfven genom de mäst gällande hinder befinna sig ur tillfälle att sjelfva Vara tjenstbara, måste de på egen bekostnad aflöna sina vicarier. Men, utom allt detta har tidernas skick verkat derhän, att då fordom Anscultanter och Extraordinarier icke sällan erlade betalning för det de, under Tingen föjjagtige fingo vinna öfning och tilldanande, kunna nu nästan icke emot vedergällning skicklige biträden erhållas. Ynglingar hafva i senare tid funnit vida bättre utsigter för deras bergning o-~h fortkomst inom andra mindre besvärliga, men mera säkra och lönande tjenstegrenar. Ordinarie UnderDomrarne, om de äro samvetsöm ine för sitt kall, tvingas häraf, med uppoffring af hälsa och krafter i förtid, till en starkare, ofta öfverdrifven ansträngning; aldrahälst aom medborgerliga utvecklingen, jemte pä ord rån de af en hastigare, men ordentligare behandling med brottmålen - Dtn i5 Maji e. m. 177 malen, baft en märkbar inflytelse i allmätÄel på rättegångarnes mängd och vidlyftighet, så att på åtskilige ställen fordoni Dombokan för ett helt år knappast utgjordt hälften i arktslj emot Domboken nu blott för ett enda Ting; inom samma Tingelag. De häraf uppkomna följder hafva naturligtvis närmast träffat UnderDomarena, och i sin mon jemväl på mångahanda sätt spridt verkningen deraf till Samhället.
Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag hemställer, om det är lämpligt att säga, pä sätt Utsk. uttryckt sig, ”att U. St. ville, med erkännande af K. M:s räll, i afseende på förbuds utfärdande.” Om det är K.. M:s rätt, så bchöfver den icke af 11. St. erkännas. För min del skulle jag derföre tro det vara lämpligare, om det hette: ”att R. St. i anseende lill K. M:s räll alt utfärda förbud” etc. Uppå härefter af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., biföll R. o. Ad. Ulsk:s förslag med den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändring, all deruti, i st. f. orden ”med erkännande af K. M:s rätt i afseende på förbuds utfärdande, ” skulle införas orden ”i anseende till K. M:s rätt alt utfärda förbud.” Gr Mörner, Carl Göran Detloff: Emot det af R. o. Ad. på f. m. genom votering fattade beslut, anhåller jag att få aninä G H. 34 Den 14 Januari e. m. la min reservation, icke allenast med afseende derpå, alt genomdetta beslut, Ståndet har, enligt min tanka, st räckt sina åtgärder längre än grundlagen medgifver, utan äfven med afseende på de äfventyrliga följder delta beslut kan medföra. Kunna R. St. i en fråga bestämma en tid för skatternas utgörande, olika med den, sora grundlagen stadgar, så kunna de det i flera. Kunna de bestämma en sådan lid lill 1847, så kunna de frka vät bestämma den lill 1947. Grundlagen tillägger icke R. St. någon rätt att åtaga sig bevillning längre äu till nästföljande riksdag. Del beslut R. o. Ad. fallat alt skilja emellan den liden, då cn liv lull skall gälla och den tiden, dä Konungen kan disponera öfver tullen, är enligt min åsigt ett frånträdande af den grundsats, som i grundlagen tydligen är utslakad.
Vid förnyad föredragning återremitterades Stats-Utskottets Utlåtande N:o 157, i anledning af väckte frågor om upphörande af den skattlagde qvarnar och sågverk åsatte kronoränta, och 158, i anledning af väckt motion om eftergift af hemmanet Rannäs Holstagård påförde ränta. S. D. Ånyo föredrogs och bifölls Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 43, angående föreslaget förbud för tjenstemän vid Embets-Verken att på samma gång innehafva mera än en tjenst med lön på Stat. S. D. Vid förnyad föredragning af Stats-Utskottets memorial N:o 169, angående bestämmandet af aflöningen för den vid Riks-Ståndens och Utskottens Canzlier anställde personal, fann Ståndet för godt att detta memorial godkänna; likväl med förklarande, att då Rikets Ständer bifallit Stats-Utskottets Utlåtande N:o 10, derutinnan aflöningen för ifrågavarande personal är bestämd att utsrå från antagnings-dagen, och Ståndets Secreterare blifvit utnämnd den 11 Januari3 Ståndet ansåg Utskottets förslag, i memorialet N:o 169, alt nämnde Secreterares arfvode ej skulle beräknas, förrän från den 14 i samma månad, vara tillkommet genom ett skrifeller tryckfel. Utdr. d. 27 Juni 1840• Den 27 Juni 1840 f. m. Från Högloft. Ridderskapet och Adels. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet Herr DanckwardtCarlj den 20 dennes på bordet lagda motion, att ett capital, svarande emot den hemmanet Rannäs Holstagård påförda årliga ränta, måtte af Rikets Stunders Riksgälds-Contoir till Bredaryds församling eller dess rätts innehafvare utbetalas, tillika med de denna dag i ämnet afgifne yttranden.
J a g vill i stället vända dina tankar från din allra närmaste omgifning till dem, som stå utom din krets och likväl äga rätt till din hjälp och din vänskap, särskildt när vintern kommer, när julen kommer. M å h ä n d a är d u en af döttrarna i ett lyckligt h e m; k a n s k e tänker d u vid genomläsandet af dessa rader, att det är nog om dina föräldrar hjälpa de nödställda med penningegåfvor, såsom det understundom sker. Som svar vill j a g då framställa för dig en julbild, som torde kunna mana till efterföljd i ett godt verk. D e t är några dagar före julafton. Mörkret har redan inbrutit och stjärnorna tindra klart på den mörkblå vinterhimlen, hvilken tycks båda kallt, frostigt julväder. Människoströmmen skyndar framåt på gatorna, som täckas af knarrande, glittrande snö. D i t bort till dei stora huset med de klart upplysta fönstren s y n a s åtskilliga styra sina steg. Låtom oss följa dem och se, hvad som kan föranleda, att så m å n g a människor samlas där midt under julbrådskan. V i g å uppfor trappan, göra hos portvakten några förfrågningar och begifva oss efter erhållen tillåtelse längre Efraim Rosenius. I den s. k. fosterlandstäflingen komma de återstående fyra prisen, som fortfarande stå deponerade hos notarius publicus, att utdelas i början af nästa år — efler hvad vi nu tro o s s med säkerhet kunna beräkna senast inom februari månads utgång. Red. af Idun. Bengta. Stickad dörrmatta. Med t r e 6 0 c m. långa och 1 cm. breda. l å n g kedja. Den virkade kanten skall imit e r a flossa. Moster Emma. Skärm till fotografi. Brinner utan veke. h ö g o c h 10 c m. Belle-soeur. Värmeprofvare f ö r luggtången. i f y r k a n t. Belle-soeur. Pump-fodral.
Domstolens ledamöter icke behöfva höras öfver lagförslag, är äfven StatRådets ledamöters yttrande öfverflödigt, endast K. M. kan erhålla en kon - 320 Den 31 Oktober e. m. trasignant. Men hvarthän leder väl detta? Jag anhåller, att hvar och en, sora intresserar sig för Grunglagens efterlefnad, ville genomläsa dessa §§, och jag frågar, om de kunna annorlunda tolkas? Man har äfven sagt, att Konungens Rådgifvare böra stiillas under åtal, om de öfverträdt Grundlagen. Den, som så önskar, må göra det; men om så sker, kan jag likväl icke se, att lt. St:r derigenom få erfara ledaraöternes i Högsta Domstolen tankar om det i den Kongl. Propos-.n framställda förslaget. Såsom auktoritet i grundlagsfrågor har Hr Hjerta åberopat Hr Erkebiskopen Reuterdahl. Jag vet ej om det smickrar Hr Erkebiskopen att af Hr Hjerta vid detta tillfälle åberopas såsom auktoritet; icke heller känner jag i hvad mån Hr Erkebiskopen sjelf eger anspråk på att vara en auktoritet i fråga om Grundlagarnas tolkning, och jag får tillika i förbigående nämna, att jag icke hörde allt hvad Hr Hjerta derom yttrade eller upläste; men om jag ock icke kan instämma uti det adprobatur, som af Hr Hjerta nu tilldelats Hr Erkebiskopen såsom auktoritet i afs:de på Grundlagarnas tolkning, så kan Hr Erkebiskopen deremot vara viss om att af mig erhålla adprobatur uti många frågor, hvari Hr Hjerta sannolikt gifver honom improbatur. — En annan talare har uttryckt sin tacksamhet för det K. M. afgifvit sin Propos. före sitt insjuknande.
»Jo, bevars, den är alldeles utmärkt», svarade Agnes, »men hvarken herr Kielland eller någon annan författare, hur snillrik han än är, skall kunna inbilla mig ...» »Hvarken herr Kielland eller någon annan författare ska’ kunna inbilla mig att verlden består af bara dumma och usla menniskor», ifylde Cecilia. Flickorna Arnell talade alltid på en gång; Cecilia i synnerhet hade svårt att låta systern tala till punkt, och som de för det mesta tyckte det samma, gick det mycket bra att tala unisont. »Om vi nu först tänka på hjeltinnan», fortsatte Agnes, sekunderad af systern, »så förlorar hon ju allt intresse, derigenom att hon är totalt slapp och viljelös. Det är icke alls naturligt, det der – det är säkert – det fins ingen qvinna, som inte skulle strida och kämpa och lida under liknande förhållanden ...» Herr Vigert gjorde en afvärjande rörelse med handen och skakade på hufvudet. »Ah, så ni pratar!» utropade han, medlidsamt småleende. »Fröken tror att det der ä’ någonting ovanligt, någonting att göra affär af? Sådant der händer ju alla dagar, d’ä’ det allra vanligaste under solen och d’ä’ inte värdt att bråka så mycket för det. Om vi taga reda på saken, så finge vi se att mest hvarannan qvinna ...» »Nå, nå, herr Vigert!» afbröt fru Hedenstam med en ogillande skakning på hufvudet. »Ja, jag ber er om ursäkt, mina damer», svarade herr Vigert, »jag uttrycker mig kanske icke nog förfinadt. Men felet är icke mitt, utan vår Herres, som varit nog oridderlig att ställa så till här i verlden, att man icke kan tala derom i bättre fruntimmers sällskap.» »Fy, hvad ni är otäck!» utropade begge fröknarna, till hälften skrattande, till hälften förargade. »Det är icke vår Herre, utan menniskorna som ställa så illa till», sade fru Hedenstam allvarligt. »Ja, men efter er troslära är det ju ändå vår Herre, som har skapat menniskan. Hur ska’ det gå ihop?»
Beträffande dernäst frågan derom, att tillställd och godkänd eller oklandrad räkning å borgade varor måtte medföra samma betalningsförbindelse, som löpande skuldebref; så anser Utskottet sig ej eller kunna understödja det i denna del framställda förslag. Då alsigten med lagstittarens tillåtelse att utgifva dessa i hvar mans hand gällande skuldebref varit, atL genom den ovilkorliga belalningsgildhet, soin vid dem lastades, göra dylika lorskrilningar, såsom penninge-represenlaliv man och man emellan, gångbare, i den månde, i följd af utgifvarens vederhäftighet och redbarhet, voro dertill tjenlige samt att dymedelst för varuförsäljare förminska olägenheterne af det betalningsanstånd, som vid varu-omsättningar ur första i andra hand vanligen betingas; så följer deraf, aLt denna, al förskrifningens form beroende ovilkorliga belalningsgildhet, likasom den måste anses stödd på uttryckligt aftal emellan den, som gifver, och den, som tager försträckningen, icke eller kan tillämpas på försträckningar och utborgningar, vid hviIka en sådan strängare form för fordringsbeviset icke blifvit aftalad och öfverenskommen. Ändamålet med stadgandet: att godkänd eller oklandrad räkning är lika utmätningsgild, som annat för - 4 Lag-Utskottets Betänkande , N\o 88. Ja/let skuldebref, har deremot, enligt hvad ofvan är antydt, varit dels alt förekomma, det stridigheter om qvantiteter och priser å borgade varor icke må, efter en viss lid sedan räkningen blifvit gäldenären tillställd, kunna af honom uppväckas, dels ock att bestämma, det gäldenärens tysta eller uttryckliga erkännande af räkningens formela riktighet tillika innebär erkännande af hans egen betalningsskyldighet. Berörde fordringar äro således^ äfven sedan räkningen på omförmälda sätt blifvit utmätningsgild, icke af annan beskaffenhet än de, som grundas på till viss man ställde förskrifningar eller dermed likartade försträckningsformer, och synas följaktligen ej eller höra tillerkännas en större kraft än dessa.
Hrr Fullmägtige såväl i Banken som Riksg.cont. voro dock härtill oskyldiga, di vilket skönjes deraf, att, då under loppet af år i83a ett bemödande gjordes till åstadkommande af en gemensam medverkan från Banken och Riksg.cont., för att vinna det åsyftade ändamålet, rätta tidpunkten visserligen redan var försummad, hvarigenom conjuncturen blifvit mycket försvårad; men egentliga orsaken, hvarföre detta bemödande tillintetgjordes, var likväl den, att i832 års Statsrevisorer förklarade R. St:s föreskrifter icke innebära eller ens medgifva en sådan combination af realisationens fullbordande med lånets upptagande. Sålunda hade troligen båda dessa vigtiga angelägenheter än i denna stund fortfarit att utgöra lekbollar för stridiga interessen och olika åsigter, om icke K. M., af omtanka för folkets välfärd och det allmänna bästa, sammankallat i834 års Ständer för att bringa i verkställighet, hvad )83o års Ständer beslutat. Jag bestrider ej, att ett samband emellan realisationen och det beslutade länet varit åsyftadt, såsom det ännu bör åsyftas, och jag medgifveräf - Den ag December f. m. 4qi veu, att realisationens skyndsamma bafrämjande genom lånets upptagande bort äga rum; men jag kan icke tro, att realisationens påskyndande varit hufvudsakliga ändamålet med lånet , enär R. St:s föreskrifter ej medgåfvo en sådan combination af dessa angelägenheter, hvilket bevisar, att hufvudsakliga ändamålet med lånet måste hafva varit något annat, än det Utsk. har sagt. Deremot anser jag, att realisationens vidmagthållande har varit och ännu är det verkliga samband, som kan och bör finnas emellan realisationen och ifrågavar. lån, och tillika utgör det hufvudsakligaste ändamål, som dermed åsyftas. Till realisationens vidmagthållande erfordras något iner än Bancostyrelsens autorisation att, medelst utländska creditiv, införskaffa silfver vid inträffande behof; ty endast dermed kan realisationen ej i längden vidmagthållas. En talare, Gr. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970