Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag, tvänne serskilda slags egodelningar verkställas, nemligen Storskiften, enligt Kongl. Förordningen d. 12 Augusti 1783, och Enskiften, i öfverensstämmelse med Kongl. I afseende på de för verkställighets-åtgärderne föreskrifne former, Rättegångs-sättet och vissa andra förhållanden, såsom utflyttning, samt bidrag dertill och till odling, finnas visserligen ganska väsendtliga olikheter emellan dessa serskildta i lag godkända sätt att erhålla skifte; men, i afseende på sjelfva det hufvudsakliga syftemålet, nemligen jordens delning emellan de serskilde egarne deraf, utgå dessa Författningar, till det mesta, från enahanda grunder, och hafva än ytterligare blifvit bragta till den närmaste likhet med hvarandra, genom Kongl. Kungörelsen den 20 Febru - 8 Lagsamt Allm. Besv. o. Occ. Vtsh. Bet. N. o 8. arii 1821, hvari blifvit stadgadt, att, å sådana ställen, der locala förhållanden så fordrade, kunde, med tillämpning i öfrigt qf Enskiftes - Författningarne, delning af egor ske till och med uti tre skiften till hvarje hemmansdel. En stor oformlighet måste likväl alltid hafva legat i den afvikelse från grunderne för Lagstiftning i allmänhet, att för verkställighet af samma sak, tvänne serskilda, med hvarandra i vissa delar olika Författningar fortforo att på en och samma tid vara gällande, och hvar för sig medföra laga kraft, likväl med sådan inskränkning, att denna laga kraft, då den tillkommit på grund af den äldre Storskiftes-Stadgan, måste vika för tillämpningen af Enskiftes-Förordningen, då fråga derom väcktes. — Om än ett sådant stadgande varit nödvändigt, och, under en längre tid an vändt, medfört serdeles nyttiga följder till beredande af en mera redig, beqväm och för jordegaren gagnelig indelning af jorden; så kan det dock icke nekas, att deraf uppkom en osäkerhet i egande-rätten, som lade de största hinder i vägen för alla odlingsföretag å sådan jord, som icke redan blifvit enskiftad, och för besittningen hvaraf säkerhet saknades.
Jag har icke varit af den tanka, att den tableau, som blifvit ifrågaställd, borde till granskning öfver-’ lemnas åt Lagcommitte'ens ledamöter. Sådant har jag visserligen icke yttrat, och den slutföljd, Hr Dalman deraf drager, alt jag skulle anse en tableau, upprättad af andra än Lagcommitte'ens ledamöter, icke kunna blifva tillförlitlig, instämmer ej med förhållandet. Af grannlagenhet för båda sidornas lika rätt att framträda till slutlig pröfning; af grannlagenhet, att ingen fiendskap, hvarken å den ena eller andra sidan, må äga rum; af grannlagenhet för gamla lagens alla skäl och för dess rätt att få sina bevis framställda har jag begärt, att tableaun måtte framställas af andra än dem, som i 20 års tid haft befattning med den nya lagen, och hvilkas egen tillfredsställelse skall bero af pröfningens utgång. Men för att fullgöra grannlagenheten lika mycket å den 9 H. 44 34* Den ii Juli e. ra. andra sidan, liar jag sagt, att den tableau, som sålunda Liefve uppgjord af andra personer, än Lagcommitte'ens ledamöter, skulle till dem lemnäs till erinringar, ingalunda till granskning. Detta föreslog jag, på det att, i fall de förra hade för litet gjort den nya lagens motiver gällande, Lagcommitteens ledamöter måtte erhålla tillfälle att bevaka dess rätt. Jag hänskjuter till hvar man, som har ide' om livad opartiskhet vill säga, om det är möjligt att gå längre i opartiskhet. Sjelfva vigten af frågan och dess inflytande på nuvar. och kommande generationers väl, skulle de ej förtjena, att man ej så blindt kastade sig på någondera sidan och först gjorde sjg väl bekant med båda sidornas skäl. Ingen kan hysa mer aktning för Lagcommitte'ens ledamöter än jag, och jag tackar dem för deras arbete, ehuru jag omöjligen kan godkänna allt; men är jag fiende, för det jag understår mig att icke anse allt vara godt. Om R. o. Ad. kan antaga en sådan mening, har jag icke ett ord att säga; men jag påstår, att det är jag, som begär en opartisk granskning. En värd ledamot midtemot har sagt, att jag skulle föreslagit en ny committé.
Jag vet väl, att man säger: detta är en inskränkt åsigt till sin princip; men då fråga är om de directa skatterna, hör jag icke detsamma sägas. Jag röstar för Utskts betänk. Hr Stuart: Om man anser den föreslagna lindringen i utförseltullen å stångjern komma hvarken bruksidkaren eller Svenska köpmannen, utan endast den utländske handlanden till godo, inser jag ej skälet, hvarföre man icke påyrkar och bestämmer denna tulls förhöjning ända till id a56 Den 16 December f. m. r:dr Sk®. Det synes dock vara obestridligt, att en sådan tull äfvensom hvarje tullförhöjning skulle skada näringen och vara menlig för dess idkare, 'samt att följaktligen motsatsen häraf eller hvarje nedsättning i utförseltull är förmånlig för densamma. Jag anser det för öfrigt icke heller vara lämpligt och välbetänkt att åstadkomma ökade intrader för statsverket genom hög beskattning på näringarnas och konstflitens produeter, enär man härigenom minskar sjelfva förmågan till produetion, hvilken ar den enda säkra grundvalen för ett samhälles stigande och fortfarande välstånd. Jag fäster emedlertid, på sätt jag tillförne yttrat, mindre vigt vid denna fråga, så länge bruksidkarne, i följd af det stadgade förbudet mot tackjcrns utförsel, äro försäkrade att erhålla sitt behof af denna rudimaleria till det pris, som de behaga bestämma. Men för att consequent fullfölja den bana, Ståndet förut beträdt genom antagandet af Tullcommitte'eus förslag i afseende på de föregående punkterna af artikeln jern, tillstyrker jag, att R. o. Ad. måtte jemväl bifalla, hvad Frih. Rantzou, i Öfverensstämmelse med bemälda committé', rörtde utförseltullen å stångjern föreslagit. Hr Lefren: Från rr\ilt påstående har Hr Dalman velat härleda, snart sagdt, hvilken orimlighet som helst, det behagat honom att uppställa. Om Hr Dalman anser en förhöjning i tullen kunna hafva samma påföljd som en nedsättning, må det vara honom förbehållet.
OM VÅRA FÖRFATTARE FÖR SCENEN FORTFARA HALMKRANS OCH UTROPAS SOM FÖRRÄDARE; BILDEN NUMMER ALLT ERKÄNNANDE FÖR SIN PIETETSFULLA TOLKNING AF LANDTATT MED SAMMA IFVER SOM UNDER DEN SENASTE TIDEN BETVÅ ÄR SLUTSCENEN I ANDRA AKTEN, DÅ KARIN MÅNSDOTTER GREFVE HERMANS LILLA UPPGIFT. SÅVÄL KÖRERNA SOM GAGNA SIG AF SVERIGES HÄFDER SOM UNDERLAG FÖR SINA BEFALLER GÖRAN PERSSON ATT GÅ OCH OMBESTYRA BRÖLLOPSK. ' HOFKAPELLET SKÖTTE SIG NU OM MÖJLIGT ÄN BÄTTRE DIKTVERK, TORDE VI INOM KORT HA EN GANSKA FULLSTÄNDIG HÖGTIDLIGHETERNA; BILDEN NUMMER TRE FRAMSTÄLLER NILS ÄN SENAST UNDER HR Stenhammars INTELLIGENTA OCH STURES MORD, NUMMER FYRA KUNG ERIK FÄNGSLAS AF LIFLIGA LEDNING. DET HELA BLEF TILL EN VACKER OCH DRAMATISK RUNDMÅLNING AF VÅR HISTORIA. FÖR NÄRVAHERTIG KARL OCH BILDEN NUMMER FEM SLUTLIGEN AFSKEDSF RANDE STÅ TVÅ DRAMER OM VASAÄTTEN PÅ SPELLISTORNA, ÖRTJÄNT FRAMGÅNG FÖR SÄLLSKAPET OCH BELÖNADES OCK SCENEN MELLAN ERIK OCH KARIN MÅNSDOTTER Å GRIPSOCH DET TREDJE ÄR UNDER INÖFNING. MED DE NÄRVARANDES LJUDLIGA BIFALL.
Revisorerne hafva fästat Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att rcsultaterne af hufvudboken för denna fond icke funnes intagna uti rikshufvudboken, ehuru desamma, enligt revisorernes tanka, derstädes hort i serskild så kallad generalräkning inflyta, i likhet med hvad för öfrige af krigskollegium förvaltade samt: andra af allmänna, medel bestående fonder egde rum. I, afseende härå får Utskottet upplysa, att så väl uti näst afgifvande rikshufvudbok, som ock framgent, en s. k. generalräkning öfver ifrågavarande fond kommer att intagas; och lärer, vid sådant förhållande, revisorernes. framställning icke påkalla, vidare tillgörande. Norrbottens Hästjägare-squadr onsdondl i §. 36; (1847 års Rev. Ber. pag. 131. För kl; pag. 358.) Då någon redovisning för denna fond ej heller funnes i rikshufvudboken intagen, hvilket, efter revisorernes åsigt, bort på ofvan angifnesätt ega rum, hade revisorerne ansett sig ej böra förbigå denna omständighet; och får Stats-utskottet, af sådan anledning, hemställa, det ville Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj;t anhålla örn nådig befallnings meddelande till Statskontoret att för framtiden tillse, det s. k. general-räkning öfver Norrbottens hästjägare-squadrons-fond varder uti rikshufvudboken intagen. s. 37. (1847 års Rev. Ber. pag. i3r. Förkl. pag. 357.) Enär Kongl. Maj:t, uti nådigt bref den 7 December 1840, förklarat Sig Stats-Utskottets Utlåtande, J\! o 206.
Till någon del har den siste talaren haft godheten att vederlägga sig sjelf, då han bevisar, att hela landet nu betalar en försäkringsafgift för att vara tryggad t mot vådan att lida brist på salf, ty detta innefattar ju ett ostridigt medgifvande, att saltet onödigtvis alltid är dyrare, så länge vi hafva saltupplagen. Om dessa borttoges, skulle ju saltpriset i allmänhet falla. Det fanns en tid, då Hr v. Hartmansdorff ofta påminde oss om ändamålsenligheten af de Norrska institutionerna. Den liden är förbi. Jag skulle likväl önskat, att Hr v. Hartmansdorff äfven i detta fall velat meddela upplysning örn förhållandet i Norrige; ty man skulle då erfarit, att detta land, hvars hufvudsakliga exportartikel består i fisk och som således årligen använder en högst betydlig qvantitet salt, emot andra länder, egentligen aldrig lidit sådan brist på salt, som icke inom få dagar på det ställe, der bristen tillfälligtvis yppat sig, blifvit afhulpen, oansedt derstädes hvarken gifvas försäkringsafgifter eller allmänna saltupplag. Man har sagt, att, då salt numera liitföres mycket lättare än förr genom den efter continentalsystemet förminskade frakthandeln i förening med concurrensen med utländningen efter reciprocitetssystömels införande och productplacatets upphäfvande, skyldigheten alt hålla saltupplag väl icke bör försvinna, i samma mån det blir lättare att fullgöra denna skyldighet. Detta skulle jag visserligen anse vara riktigt, i händelse salttillgången vore ställd under en de handlandes egen tillsyn. Men sådant är icke förhållandet, utan de handlande måste hålla dubbla saltlager, ett för deras rörelse och ett, som de icke få se oftare, än då det inventeras, eller de särskildt begära tillträde dertill. Inventeringen har på åtskilliga ställen icke kunnat ske på flera år, emedan saltet legat sammangyttradt i en klump, hvadan det endast årligen blifvit något påfyldt. Jag skulle vara för, att handelscorpserna ägde skyldighet att hålla saltupplag, såvida de finge behålla dem under deras egen vård, underkastade inventering, när så påfordrades. De kunde då sälja undan det äldsta och sköta det, såsom de nu sköta sina enskilda saltlager.
En omständighet, som, vid bedömande af förevarande ämne, icke får förbises är, att de enskilda Bankerne kunna hafva sina affärer så ordnade, att de, hvilket ögonblick som helst, kunna anskaffa riksmynt från annat ställe, än Bankens kassakista; och denna omständighet, i förening med den af Utskottet i dess förra Betänkande anförda, att om enskild Bank egde rätt att å Riksmynts-kassa, som blifvit upplånad emot förskrifning, utgifva egna banksedlar, den skulle kunna utgifva dubbla förskrifningar för samma valuta, och detta till ganska enorma belopp, utvisar mer än tillräckligt, att den hos enskilda Bankerne inneliggande, till be - 16 Bankooch Lag Utskottets Utlåtande N:o 6. loppet fluetuerande Riksmynt-kassan, är alldeles otjenlig att taga till norm för dessa Bankers sedel-emission. Om åter rättigheten till sedelutgifning på grund af kassa-kreditiv-handlingar, inskränktes eller borttoges, är det Utskottets öfvertygelse, att kreditiv-rörelsen snart skulle i samma mån inskränkas eller upphöra och utbytas emot diskontrörelse, till stor skada för näringarne; ty svårligen skulle Bank-styrelserna anse sig tillständigt, att bestämma högre procent på kreditiv-tagarnes uttagna belopp, än på de insatta, för att såmedelst hålla sig skadeslösa för den förlorade sedelutgifningsrätten. Också äro kreditiv-handlingarne verkliga, i Bankernes vård beiintliga, valutor, hvilka, såsom norm för sedelutgifning måste medgifvas vara betydligt bättre, än den fluetuerande delen af Riksmynt-kassan,. som ena dagen kan vara mångfaldiga gånger större än den andra. Att inskränka den sedelutgifning, som grundas på grundfonds-hypotheker, kan, efter Utskottets åsigt, icke eller gerna ifrågakomma, då dessa hypotheker måste i allmänhet antagas vara de bästa säkerheter Bankerne innehafva. Då emellertid genom
St:rs pröfning vid nu varande Riksdag i Nåder hafva hänskjutit detta mål.” 19:0 Briggen Minerva> befraktad i Amsterdam år 1802 för Franska Regeringens räkning, men befraktningen upphäfven å nämnde Regerings sida. —Ersättning härföre reclamerad af Handelsbolaget G. M. & J. N. Donner. Den Kgl. Remissen, i afseende på detta reclamationsmål, är af följande lydelse: ”K. M:t, som, vid öfvervägande af den i hosföljande Handlingar förekommande fråga om ersättning till Handelshuset i Wisby G. M. & J. N. Donner för liden förlust genom en med Franska Republiken år 1802 öfverenskommen, men sedermera upphäfven befraktning af Handelshusets egande Fartyg Minerva , funnit någon ersättning icke kunna reclamenterne i Nåder tillerkännas med tillämpning af de grunder R. 3i6 S t a t s - U t s k o 11 e t s St:r under den 21 December 1823 i underd. uppgifvit för godtgörande af Svenske Medborgares förluster genom uppbringningar, vill likväl, med afseende på det i målet förekornne serskilta förhållande, i Wäder hafva öfverlemnat detsamma till Rikets nu församlade St:rs pröfning.” Jemväl har från Vällofl. BorgareStåndet till StatsTJtskottet blifvit remitterad en af RiksdagsFullmäktigen för Staden Wisby G. W. Donner till nyssnämnde RiksStånd ingifvet Memorial, jemte en till R. H. St:r ställd Skrift, med bifogade Handlingar, deruti begäres ersättning för Galeasen Delphin och dess Last, (bär ofvan upptagen i i5 punkten), samt godtgörelse af den frakt, som för Briggen Minerva blifvit med Franska Regeringen öfverenskommen; och hvilket reclamationsmål äfven finnes upptaget under 19 punkten.
Harald hade ännu icke fått en klar öfverblick af den räddades utseende och drägt, dels för skymningen, dels för den allt annat öfverflyglande ifver, hvarmed han förfarit. Men nu, sedan han stigit i stugan och torparens hustru lagade sig att afkläda den späda flickan, blef så väl han, som de andra, förvånad öfver ett så fabelaktigt utseende och en så fabelaktig drägt. Man hade kunnat taga henne för en skön elfdrottning, såframt ej hela nedra delen af hennes kostym burit färg efter kärrets dy och således påminnt om jordiska förhållanden. Bröststycket, den enda oskadade delen, var någonsorts korsett af ljusrödt siden med allahanda fantastiska utskärningar och sirater. Sjelfva klädningen räckte blott till knät; tricotunderkläder hade utgjort det öfriga. Torparens hustru kände först uppå denna luftiga kropp, förmodligen för att förvissa sig, att flickan verkeligen var af kött och blod och icke en ande, hvilken kunnat i en blink försvinna för dödliges åsyn. Sjelfva afklädandet verkställde hon med en delicatess, hvaraf få torparhustrur äro mäktiga, och lade henne i den varma sängen. Som Harald ansåg, att den djupa sömn, i hvilken flickan fallit, mer än allt annat skulle verka välgörande, så släckte gubben snart sitt pertbloss, såg efter om de luckor han föregående afton stängt till ännu voro stängda och ingaf sluteligen sin hustru mod att gå lägga sig vid det okända fruntimret. Snart var hela huset i djup sömn. Endast Harald vakade. Han tänkte, huru underligt och med huru fina trådar de händelser kunna vara spunna, som ha inflytande på varelsers lif eller död, väl eller ve. Hade hans fart ifrån gästgifvargården varit starkare eller svagare, så hade han kommit för tidigt måhända eller för sent; hade han icke låtit hästen pusta just på det stället; ja tillochmed, hade han icke åtnöjt sig med en vanlig bondkärra ... hade nu en enda af dessa tillfälligheter icke inträffat, så hade troligen den arma, späda flickan blifvit ett offer för en våldsam död.
Vid öfverläggning om ämnet funno de flesta ledamöterne inom Utsk., alt fjerdingsmannabestyret, sådant det nu är, verkligen är ett kronobestyr. Fjerdingsmannen är nu kronans tjensteman och alldeles ieke kommunens, ty han kan af kommunen icke anbefallas det ringaste, utan endast af sina förmän, länsmannen, kronofogden och K. bef:de. På grund deraf, tyckte också pluraliteten sig i början finna, att det var uppenbart, alt säteri samt rå- och rörs - 480 Den 10 Maj. hemman icke borde deltaga i den kostnad, som skulle äga rum för fjerdingsmannens aflöning af den orsak, att i R. o. A:ds privilegier af år 1723 finnes, jemte andra friheter för säterier och frälse, äfven uppräknad friheten ifrån kronobestyr; men då man gjorde sig reda för behandlingen af denna fråga vid flere föreg:de riksdagar, så fann man att, då K. M. uti Sin nåd. propos. vid 1830 års riksd. om statsverkets tillstånd och behof sökte en tillökning i lönerne för landtstaten, så slutade denna K. propos. dermed att fjerdingsmännen vore att anse såsom kommunala tjenstemän, och derföre icke kunde upptagas i den då föreslagna regleringen af landtstatens löner. Sedermera förekom frågan vid 1840 års riksd. Då förklarade StatsOtsk. att dessa tjenstemän voro af kommunalbeskaffenhet och alt således inga löner kunde till dem anslås, hvarom motion då var väckt, utan tvertom, som det var upplyst att fjerdingsmännen, synnerligast inom Östergöthlands län hade både boställen och löner, och alt detta äfven var förhållandet inom åtskilliga andra län, så skulle dessa boställen och löner indragas på elen grund, att detta var ett kommunalbestyr. Delta beslut år stadfästadl af K. M. och bar gått i verkställighet i den mån, sora fjerdingsmanstjenster blifvit lediga. Frågan koni åter före vid 1844 års riksd. Då beslöt StatsUtsk. alldeles lika med hvad förevar, betänk, innehåller.
Jill löneförbättring, utöfver ntittitnMönett, 400 9f£:br ont året, åt epaminerabe folfffolclärare 90,000: » ititbcrftöb åt fåbana förfantliugar, forn i följb af mebellöölfet icfe funna tift erforberligt be» lopp befofta aflöning åt fin folfffolclärare . 60,000: » inrättanbe inom @cflefiaftif*©epartementet af cit fårffitb fn;rå för ärettben angåettbc folf* ffclemäfenbet 13,500: » löneförbättring åt @unbf;etö*@ollegii embetS @anbal;l i f;itfnntbftabcit inrättabe mcbico #ör befoftanbe, i fmftoubftabeit, af offentliga ute» tcnffapliga förebrag i fåbaita ämnen, font företräbeöioiö tillböra allmän btlbnittg 30,000: » unberfjåll af fri Sftif öbagö "©rnenffa fpra» tets tagar" 4,500: — Sitt Slrtiften 9t. SJianbelgren, för loerfftättanbc af refor inom rilet, i odj för fortfatt aftcdnanbe af fprfliga monumenter .. 4,500: — » fiittjografen ©. 3. SMflmarf, för fortfatt ut» gifmaitbe af pland)emerfct: "©merige, agoarett» titbografier od) tontrpcf" 2,400: — §ör fortfatt utgifmanbe af ptandfeinerfet: "$orb« tta od) uartoaranbe ©tocrige" 1,200: — » uppförattbe å (Saroltuffa Suftitutetö tomt af en ni) bpggnab för ben fPatl)ologifft I Stfb. 2 Sånö. (3tifSbng8
Sjelfva 6 hyenan biter ej ihjäl den ena ungen, för att föda den andra, men skiftar emellan dem lika prof af kärlek; och, utrustade med samma kapital af krafter, lemna de slutligen sitt bo. Allt hvad mina förfäder förvärfvat öfverlåter deremot samhället i min brors hand, och jag bortstötes såsom ett föraktadt, ett fattigt, uselt frillobarn. Är det kanske på det fattigdomen icke skall dö bort? Då är den naturrätt, som sitter på banditens dolk, ärligare: med den får man åtminstone kämpa om sina fördelar. Stiger jag ned i den uslaste koja, skiftar föräldrakärleken det sämsta, trasigaste plagg lika mellan sina barn; det är blott bland de såkallade bättre, som den äldste sonen föddes till palatsernas rikedomar, och de öfriga att dö i backstugorna; den förre att deltaga i landets angelägenheter, lysa i prakt, lefva i rikedom, njuta af lifvets alla håfvor; och den andre att kämpa sig fram, med nöd, armod och elände. C. LÖFVENSTRÅLE (nalkas B. Löfvenstråle). Du har rätt! Ve öfver fideikommissförfattningen! (Afsides.) Snart hoppas jag att minan skall springa. Ett parti till! SPELAREN. Aktning och ära förtjena blott de, hvilkas värde hvilar på det fasta lagret af personlig förtjenst och medborgerlig dygd. Den yngste sonen kan deri vara den förste, och den äldste sonen den yngste. Försynen skiftar ofta sina rikedomar annorlunda än samhället. Nu äro båda mogna. (Går ut, Spelaren följer.) Tredje Scenen. I hvarje samhälle fortgår en oupphörlig strid. Att ingripa i den, att med förstånd och vishet kämpa under det ädlas och rättas fana, egnar mannen. Det namn, man på sådant sätt förvärfvar, skakar ingen storm ned från häfdernas ättarträd. B.LÖFVENSTRÅLE. C. LÖFVENSRTÅLE (afsides). B. LÖFVENSTRÅLE. 7 Fjerde Scenen. B. LÖFVENSTRÅLE. A.
Uti den Utskottet meddelade svenska öfversättningen af Norges lag angående bränvins försäljning och utskänkning, är 6 § af lagen den 19 Augusti 1848 så lydande: »Hädanefter är det förbjudet vid de i städerna hållna marknader att på torg eller gata utskänka eller i mindre delar än 40 potter utsälja bränvin»; Och uti 20 § i lagen af den 6 Sept. 1845 stadgas: »Vid kyrka, på ling, på auktioner eller vid annan offentlig sammankomst får ingen utdelning af bränvin ega rum vid böter af 1 till 10 Spdr.» I öfverensstämmelse därmed var 24 § i Bet. N:o 13 redigerad och sid. 18 motiverad, samt blef af Presteståndet godkänd. — Nu äro mom 1, 2 ändrade enligt Adelns beslut, och två nya mom. tillagde. Till undvikande af missförstånd om rätta meningen af sista mom. böra orden: »eller invid» borttagas. Ingen bör klaga däröfver, att bränvin ej får säljas ä sjelfva marknadsplatsen eller det torg, där salustånden äro uppsatte eller försäljningslassen eller varorna äro utställde. § 31 kunde lyda sålunda: »Ej må betalning utsökas för bränvin som blifvit vid minuthandel till mindre belopp än en kanna eller vid utskänkning borgadt». — Men äfven här kunde för minuthandel och utskänkning bestämmas enahanda belopp: i hvilket fall § kunde lyda: »som utborgats till mindre belopp än en kanna.» § 39. Uti Bet. N:o 13 lydde detta mom. sålunda: »Den som säljer bränvin i mindre belopp, än hvartill han enligt 1 eller 2 § i hvarje fall är berättigad, bote» etc. En ledamot af Borgareståndet yttrade, att genom denna redak - 23 tion vore ej straff å (vanligt) lönnkrogen stadgadt. En annan anmärkte att detta ytrande säkerligen härledde sig deraf, att man icke betänkte, att rättigheten att sälja bränvin till större belopp än det i 1 § vöre allmän: i följd hvaraf ock nämnde § hade redigerats i blott förbjudande (negatif) form. — Alle tre ifrågavarande §§ voro medlertid klare och otvätydige.