Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kära gufar, kan man förekomma h ändelser att hända i verl denTror gufar ej i alla länder En liten dumhet sker i bland? Ah, med en vack er jungfru händer Man l ätt tar miste om en tand. Men likväl , hvad som angår henne, Vi handlat så vår sak är ren, Vi haft besvär att dra ut tvänne, Fast hon betal t för bara en. DOCT. 9 D O C T . Det f attas inte mer, än att du l åti t henne betal a fö r bägge. Tvärtom, d'ä du som bordt betal a henne. N I C L . Men, gufar, såg j ag nånsin maken? Ska flickan till betalni ng få? Fan! om hon rätt betraktar saken, Hon ensam vunnit har derpå; Den tanden som jag operera Är nu för masken i förvar, Och lättare att conservera, Än då den satt i käf ten qvar. D O C T . Ett h ärligt skäl . Jag hoppas du inte är så dum so m du talar till; du skulle då bli en vacker doc tor med tiden ... hvad gör Julie? N I C L . Hon sitter i sin kammare och broderar; hon arbetar från morgon till qvällen. Jag trodde att det v ar ves tar åt mej jo pytt ock nu har hon börj at en ny, utan att j ag vet det minsta hvar hon gjort af den hon slutat; jag får i ngen ting jag . D O C T . D 'ä klart, du har ju ingen verld, du har ju inte skick; du f örstår inte att ställa dej in hos henne. N I C L . Jag? Jo alldrig någon fin sekter Så sirligt fjäsar, och så tjusar, Som j ag, då för cousine jag krusar, Och om en souveni r jag ber. Då hon plär väfva sina fransar, Då hon s yr blommor och tambour, Jag hoppar kring dess stol, jag dansar Så täck och lätt som en amou r. Då någon ves t hon färdig hinner, Victoria! jag tror vesten få; Jo pytt, i byrån den försvinner Och jag får flat på dörren gå. D O C T . Men du har ju inte rätt att fordra någon; hvad har du skänkt henne? N I C L . Ingen ting.
I och med detsamma man bestämt alla dessa förhållanden, hvaraf konstprodukterna äro uttryck, är ock en ästetik gifven, ty denna bör vara historisk och konstaterande lagar, ej, såsom den förut gifna, dogmatisk och preceptiv. Konsterna sönderfalla i tvänne afdelningar: de imiterande: poesien, måleriet och skulpturen, och de icke imiterande: arkitekturen och musiken. Hvad de förra beträffar är dock ej den slafviska imitationen deras mål, h vilket framgår af tvänne fakta: dels skulle då fotografien lemna de bästa taflorna, och stenografien, använd vid rättegångs-förhandlingar, de bästa dramerna, dels skulle inom skulpturen marmorns rena hvithet och frånvaro af pupiller utgöra en brist, enär dermed likheten med verkligt lefvande menniskor blefve mindre. Men det är tvärt om dessa egenskaper, som gifva dess alster detta uttryck af gudomligt lugn och upphöjdhet, dels skulle man då ej på ett litet papper kunna afteckna en menniska, hvilket dock är en af konstens lättaste uppgifter. Imitationen sträcker sig derför blott till delarne§ ömsesidiga beroende af och förhållande till hvarandra, eller, med andra ord uttryckt, till kroppens logik. Dermed framhäfves en viss väsentlig karakter hos objektet, en egenskap, hvarur alla andra enligt bestämda förbindelser följa. Konsten öfverträffar häri naturen. Dessa bestämningar sakna tillämpning på de icke imiterande konsterna, för så vidt det talas om en urbilds förhållande till en afbild, ty dessa konster framställa endast matematiska proportioner, arkitekturen sådana för ögat, musiken för örat, hvartill som en specifik bestämning för musiken kommer, att denna genom tonernas likhet med mennisko-rösten kan tolka känslostämningar. Men sjelfva resultatet af denna undersökning angående imitationen kan dock till-lämpas på alla konster, i det att de manifestera en väsentlig bestämning hos det framstälda, hvarvid de använda ett helt af förenade delar, hvilkas förhållanden konstnären modifierar. Vetenskapen framställer det väsentliga genom abstrakta termer, konsten genom sinliga bilder.
Utskotten inse ock, vill jemförelse af cle olika ssigter efter kvilka cletaillefragorne klikvit keclömlle, uncier clet meningarne i allmänliet förenat sig oi» sä val nattan ock nöllväncligketen af en m^ntkestämning, som oin klen föreslagne kestämningsgrunclen, att IIIskotten icke misstagit sig uti cleras lörsta kekan,liing af äinnet; men, till efterkommanlle gf cle inom 8tunllen vttracle önskningar, ock seclan Iltskolien, uncier cici, iörn^gcle pröfning af <Iem nu anställts, löljt clen motsatta utvägen, att göra cletsillef, ägoi ne till föremal för öeras första öfverläggning»!', utan att lietta verkat L e t ä nk a n cl e n, lVto i H. >6T till någon änclrinF i lien af Utskotten i liiisv»<lfrägan rerlan ^ttracle öfvertygelse, vilja clock Utskotten nu uti ett gemensamt Letänkanile upptaga alla cle frågor, sona innefattas uti förut algilne serskilcla Iltlätanclen. Detta Letänkanile clelar sig, i afseencle pä fragornes keskalsenket, uti Z:ne kulvuclafclelningar, af kvilka cfc/r ^o>xts innefatta,' frägorne, om kestämmanclet af Lancosecllens sillverväi cle; om ticlen för 8ilfverutvcxlingons körjan; om cle atgärcler, som köra vicltagas, till kelorclrancle af allmänna rörelsen, uncier ticlen intill sillverutvexlingen körjir; ock om cle staclgancien, som kunna vars lämplige i afseencle pä föista enketen ock uncler-afclelningarne af llet metalliska rn^ntet i silfver. Dccr crcrcfcct upptager frägorne om 8tatsVerkels förkallancle till Lanken.
Like! Jag förstår inte. Vi äro ju alla likar. Ja tro nu inte jag är otacksam. Hennes nåd Jag? Jag har ju aldrig varit i tillfälle göra ELISABET. är nog godt för den fattige att få arbete och hjälp, Ja, men hur många komma i håg det! Det men ett hjärtligt deltagande är tusen gånger mer. (Mycket sakta.) Yttre nöd är inte alltid det värsta. 31 ANNA (som hört henne med uppsätter sig bredvid henne). om någon sorg tryckte er ? (Elisabeth böjer sitt hufvud trodde er till någon, kanske kunde det lätta? ELISABET. Jag kan inte. (Hon brister i gråt. Paus.) ANNA. Lefva edra föräldrar? ELISABET. Nej. ANNA. Har ni några anförvandter? ELISABET. alldeles ensam! Nej ingen i hela världen! Jag är ensam ANNA (böjer sig vänligt intill henne). Vill ni inte förtro er till mig? ELISABET. nej det är omöjligt. (Ser sig oroligt omkring.) ANNA. Hvarför är det omöjligt? Ja, vi äro alldeles ensamma ingen hör oss. Till er! Om jag kunde, om jag vågade; men Elisabet, det har flere gånger förefallit mig, som märksamhet, tar en stol och i sina händer. Anna flyttar sig närmare.) Om ni för 32 ELISABET (reser sig hastigt). Nej, inte här! Någon kunde komma. ANNA (reser sig äfven). Låt oss gå in i mitt rum då. ELISABET (står en stund tveksam, hand). fröken Anna, lofva mig! därpå griper hon hastigt Annas Nej inte nu inte här men (bedjande), ANNA (enkelt). Hvad skall jag lofva? ELISABET (ångestfullt). hos mig Kom till mig blott en enda gång där hemma ANNA (lugnt, men vänligt). Gärna. När vill ni? ELISABET. Men då lofvar ni då komma? Säkert? ANNA (fast). Ja, det lofvar jag. ELISABET. Inte förr än jag sänder bud efter er, inte förr! förskräckt tillsammans och drar sig hastigt emot dörren. Majorskan inträder. Anna går ut i matsalen.) Tack, tack! (Man hör ett lätt buller. Elisabet far
Rikets Ständers Banks sedelstock Vid 1829 års slut , Riksgälds-sedlar vid samma tid, evalverade i Bankomynt , 3,417,356: 2,347,663: 24,685,744: 5,630,403: Enligt 1854 och 1835 ars riksdags statsreglering: Beräknade ordinarie inkomster, utom indelningar ne B:ko R:dr 1,986,500: Beräknade extra ordinarie inkomster och restantier , 1835 års uttaxerade allmänna bevillning. ... , Rikets Ständers Banks sedelstock vid 1834 års slut , Riksgälds-sedlar vid samma tid, evalverade i Bankomynt , 4,633,750: — 2,473,336: — 24,059,590: 6,208,578: Enligt 1840 och. 4844 ars riksdags statsreglering: Beräknade ordinarie slats-inkomster för år 1842och följande år, utom indelningarne, B:ko R:dr2,051,060: Dito extra ordinarie inkomster och restantier för dito , 1842 års uttaxerade allmänna bevillning , Rikets Ständers Banks sedelstock vid 1841 års slut 4,790,150: 2,074,643: n Riksgälds-sedlar vid samma tid , 25,232,099: 369,240: Påräknade stats-inkomster. Hör till Stats-Utskottets Memorial N:o 160. 11 Enligt 4844 och 1845 års riksdags statsreglering: Beräknade ordinarie slals-inkomster, utom indelningarne B:ko R:dr 2,052,260:
" Skeppen " sågo litet betänkliga ut; de liknade smA flata tråg och måste flitigt ösas, men då far försäkrade, att det ej var farligt, begåfvo vi oss af. Under färden började det småregna och blåsa, och vår roddare började tala om " cykloner ". Om han själf trodde på en storms annalkande, eller om han blott ville skrämma oss, vet jag ej. Emellertid var det med stor glädje jag såg oss alla välbergade i land. Då vi skulle betala våra roddare, vor0 de lika omöjliga som fadern; icke ett öre ville de taga emot. Regnet upphörde snart, och alla mödor och all rädsla glömdes, då vi välkomnades af Annas mor och systrar. Också kunde vi vara nöjda med oss själfva: vi hade gått dugtigt, icke ätit någon ordentlig middag och varit med om en äfventyrlig båtfiird. Efter en stunds livila, och sedan vi efter Annas ordination fått " mycket mat ", sprang ungdomen ' sista paret ut ", och slutligen tog man sig en svängom. Flickorna tycktes icke hafva blifvit uttröttade af förmiddagens vandring. Vi tillbragte sedan nikgra glada dagar p5 Botorp. Vid Sommens station, dit vi kommit öfver Gripenberg, togo vi in på det lilla hotellet. Jag gjorde der samma iakttagelse som i fjol: att bo på hotell är för ungdom något mycket tilltalande. Man är der sin egen herre, och så är det något " ovanligt ". Då vi om aftonen sutto kring tebordet, brast munterheten riktigt lös, och det ville aldrig taga slut på skolhistorier. Vi stodo nu vid ingången till " det okända landet. " Dittills hade vi färdats i kända trakter och för det mästa bland vänner och bekanta, men nu skulle vi rakt igenom Östergötland till Gamleby, genom bygder, der ingen jernväg finnes, och der vi endast obetydligt kunde begagna oss af ångbåtar. " Det okända landet " hade något lockande för flickorna. Der kanske vi kunde finna " ladan ". 1 följande dag stodo vi på Norra Vi brygga i Ydre härad, sedan vi med ångbåt farit öfver Sommen. Dagens m81 var Ed, en egendom, der vi genom en god väns bemedling skulle få inackordera oss några dagar.
Med iakttagande allenast af den härmed antydda skiljaktigheten mellan de egendomar, som tillhöra Kronan och de, som tillhöra allmänna inrättningar, men eljest i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut vid riksdagen 1856—1858, hemställer Utskottet vördsamligen, att Rikets Ständer i fråga om förvaltningen och användandet af de skogar, som tillhöra utarrenderade publika egendomar, må uttrycka den åsigt: att skogar å kungsgårdar, kungsladugårdar, till Kronan indragna boställen samt andra hemman och lägenheter, hvilka förvaltas eller äro utarrenderade för Kronans räkning, skola, så vidt de ej ligga i samfällighet med enskild egendom eller annat hinder möter, till regelbunden hushållning indelas, samt, der de äro af större betydenhet, ställas under särskild vård och förvaltning af Skogsstyrelsen, och der de icke ega sådan betydenhet, men deras indelning till regelbunden hushållning dlock pröfvas böra ske, std under uppsigt af Skogsstyrelsen, i hvilket sednare fall vid hemmanens utarrendering bör stadgas förbindelse för Sammans. Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtsk. BetänkandeN:o 50. 83 för arrendatorn att, der indelning blifvit eller varder verkställd, ställa sig vederbörligen uppgjord plan i afseende på skogens behandling och vård till efterlefnad, mot rättighet för honom att fä disponera hvad af skogens årliga afkastning. icke åtgår till hemmanets behof, samt att skogar å allmänna inrättningars hemman och lägenheten skola, såvidt ej sådana hinder, sorn härofvan omförmälas, möta, till regelbunden hushållning indelas och stå under Skogsstyrelsens uppsigt. 1 åtskilliga delar härifrån skiljaktigt företer sig förhållandet med skogarue å de boställen, som fortfarande äro till sådant ändamål använda, ej mindre om man tager i betraktande den gällande lagstiftningen, än med afseende på de redan af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer uttalade åsigter, som kunna på den ifrågaställda regleringen i detta afseende inverka.
St. skulle antaga ifrågavar. förslag, tror jag ännu icke någon tid vara försutten, att ju icke Coust.Utsk., med anledn. deraf, kan vid denna riksdag inkomma med förslag till samma paragrafers uteslutande ur grundlagarna, hvilket åter kan sanctioneras vid Den S September f. m. nästa riksdag. Jag vågar ej förmoda, att deras Högvördigheter skulle taga så ilia vid sig om de hlefvo förvissade, att efter deras död Gustaf Trolles och Hans Brasks stolar kom» mo att stå tomma, — tomma — endast omsväfvade nf minnen om kyrkans herrsklystnad och makt och religionens missbruk; jag vågar icke tro, säger jag, att de skulle taga denna underrättelse så illa vid sig, att de alla samt och synnerligen skulle innan nästa riksdag hasta hädan; de kunde tvertorn trösta sig med Codrus, att man ej funnit någon värdig alt efterträda dem. Jag sade Gustaf Trolles och Hans Brasks stolar; ty genom antagandet af denna förändring inom kyrkan anser jag blott en orolig, herrsklysten och skadlig politisk makt vara besvuren, ingen religiös idde angripen. Om vi likna våra protestantiska broder uti Tyskland, med hvilka vi hafva gemensam trosbekännelse, ufven deruti, att vi så litet som möjligt vilja hafva något, som kan påminna örn den tid, då påfvar och biskopar regerade och låta biskopsnamnet med sina mäktiga minnen försvinna ur dagens språk, och detta embete, sedan dess siste innehafvare ingått i kryptan, ej mer får spöka för en tid, för hvilken det längesedan upphört att vara lefvande, — om vi, i likhet med dem, besluta afskalfandet af biskops-embetena med sina hierarchiska anspråk på politisk betydelse: så tror jag vi icke gått för långt, hvarken i protestantism eller reformalions-ifver. Jag vill ej dermed hafva sagt, alt ingen stiftsstyrelse skulle finnas, eller att ingen man skall stå i spetsen för densamma.
» ä l s k a d e Lisen, det var då orimligt! » &gt; Lilla du, det var ju, då vi hade majorens hos oss — vi voro j u rätt många till middagen o c h godt kött är ej det billigaste. » » Låt det vara, » sade han m e d sin djupaste domareröst, » men säkert är, att vi måste iakttaga mera sparsamhet. Det här bär sig inte — jag tror då alldeles visst, att det kan göras b e. tydliga besparingar, o c h vore bra tacksam, o m - du ville gå mig till mötes. H o n hoppades varmt, att Alphons måtte få korgen af sin Criquette, s o m då verkligen var den banalaste kvinna, hon någonsin hört talas om. Och medan häradshöfding A x e l m e d melodisk stämma bemödade sig att göra rättvisa åt den store fransmannens deliciosa prosa, virkade den unga frun på sin kudde, med mörka o c h dystra hämndetankar i sitt lilla oskyldiga hufvud. Det var dagen därpå. A x e l hade druckit sitt té o c h ätit sin kotlett m e d g o d aptit o c h satt nu på sitt ämbetsrum i sitt bästa lynne o c h rökte tankfullt på sin morgoncigarr, medan han funderade på ett s. k. » vattenmål » af hemsk o c h fasansväckande natur. Han hade just inte varit gift så länge, vår lärde jurist, o c h därför var det ej underligt, o m han såg en krusig lugg o c h ett par klara, bruna ögon g e n o m den blå cigarröken, allt under det han öfvade sitt juridiska skarpsinne på » oskift fiskevatten » och » lägger man mjärde eller not i annans fiskevatten » o c h jämförde m e d fiskeristadgan o c h strafflagen o c b hade all möda ospard för att få en stackars arrendator d ö m d till det högsta o c h grymmaste straff, lagen megifver. Då knackade det på dörren, o c h in trädde en vaktmästare m e d viktig min o c h byråkratiska rynkor i pannan. Han lämnade ett par kort, o c h glad öfver att få någon omväxling bad A x e l h o n o m bedja herrarne stiga in.
Döling, som icke på bedrägligt sätt förskaffat sig denna kommission, skulle vara beredd att derför visa redo, men Levander deremot, enär redovisningen uteblifvit, och Dölings mening påtagligen vore att genom bedrägeri och svek, i likhet med hvad han förut gjort sig känd, förnärma Levanders rätt, yrkat Dölings inmanande i häkte, intill dess han rätt för sig gjort; förklarade Öfverståthållare-embetet, genom beslut sistnämnde dag, med kännedom deraf, att Döling ofta varit tilltalad för bedrägligt förhållande i handel och vandel samt derför äfven vid särskilda tillfällen blifvit häktad, Döling skyldig att genast träda i allmänt häkte; hvarefter Öfverståthållareembetet den 7 och 8 April fortsatte förhören och slutligen den 10 i samma månad, då Levander, lill säkerhet för hvars fordringsanspråk Döling erbjudit andra hos honom vid häktandet anhållna skuldsedlar, ansett dessa icke innefatta den säkerhet, att Levander kunde bestämma sig för nedläggande af sin talan, hänvisade målet tili fullföljd vid Stockholms Kämnersrätt, med tillägg, att Döling borde i häkte afbida ransakning. När målet sedermera den 27 i sistberörde månad hos Kämnersrätten förekom, dervid Levander fullföljde sitt hos Öfverståthållare-embetet anmälda påstående om Dölings förpligtande att fullgöra hvad han, genom sin ifrågavarande förbindelse, sig åtagit, och Döling, jemte svaromål i hufvudsaken, yrkade, att han, som förmente sig icke hafva på något brottsligt sätt förfarit, mätte fran häktet lösgifvas, meddelade Kämnersrätten, sorn icke fann den emot Döling väckta talan så beskaffad, att han i och för detta mål borde i häkte hållas, förordnande derom, att han genast komme att till Öfverståthållare-embetet öfverlemnas, för att, i fall annat hinder icke mötte, ställas på fri fot. Under fortsatt handläggning af målet den 11 derpåföljde
Stats-Utskottet vill ingalunda förneka vigten af de betänkligheter eller bestrida riktigheten af de åsigter, som sålunda vid flera tillfällen gjort sig gällande i fråga om Statens skuldsättning, så vida dennas anledning och ändamål skulle vara att bereda tillgångar till så beskaffade allmänna utgifter, som inom hvarje samhälle oupphörligen måste förefalla och för hvilkas bestridande hvar och en generation bör underkasta sig erforderliga uppoffringar. Men om, å ena sidan, den statsmakt, som Bih. till R. St. Brot. 1855 & 1854. 4 Sand. 1 Åfd. 2 Band. 47 Haft. 2 10 Siats-Utskottets Betänkande, JY§ 272. har den allmänna beskattnings-rälten sig tillerkänd, bör sorgfälligt undvika att belasta framtiden med ökade skatter för afbördandet af skulder, deraf denna icke skördar någon nytta och genom hvilka hvarken statens sjelfständighet och fortfarande tillvaro betryggas eller hela nationen hotande olyckor förekommas, är det, å andra sidan, samma statsmakts skyldighet att icke förbise samtidens rättmätiga anspråk att i skatteväg ej vara öfver höfvan betungad för åstadkommande af företag, de der hufvudsakligen afse efterföljande generationers gagn och egentligen bereda dem förmåner. När statens skuldsättning har ett sådant syftemål och alltså befrämjar national-förmögenhetens fortfarande tillökning, bör åter den dermed förenade framgena skatteförhöjning desto minJre kunna väcka efterkommandes missbelåtenhet, som landets allmänna välmåga just efter den skedda skuldsättningen och de derigenom åstadkomna företag ökats samt nya tillgångar sålunda beredts till ej mindre de förut utgående, än de förhöjda skattebeloppens framgena erläggande. Deremot skulle en öfverdrifven farhåga för skuldsättnings-banans beträdande samt uraktlåtenheten att medelst dess begagnande företaga och utföra arbeten, som inom andra länder visat sig befordra odlingens och industriens utveckling samt både den allmänna och enskilda förmögenhetens tillväxt, verkligen gifva grundade anledningar till efterkommandes klagomål öfver förbiseendet af deras sannskyldiga fördelar.
Med djup sanning säger Elisabeth Barrett Browning »att en Fourier och andra grepo miste, emedan de icke voro skalder nog att inse huru lifvet börjar inifrån; huru det fordras en själ för att lyfta hopen, om också blott till en renare stia! » Elisabeth Barrett Brownings sociala program var således icke att – som den tidigare socialismen ville – grusa det bestående, för att af dess stoft skapa en ny samhällsorganism, i hvilken den sedan hoppades inblåsa en lefvande anda. Hon trodde tvärtom, som nutidens individualistiska och evolutionära socialister, att det nya tillståndet organiskt måste framväxa ur det gamla. Elisabeth Barrett Browning ville inga utopiska lycksalighetstillstånd, ty hon insåg stridens och lidandets betydelse för utvecklingen. Och hon – individualisten, hvilken om sig kunde säga att hennes bästa egenskap var att se med egna ögon och känna med sin egen själ – ville minst af allt ett tillstånd, där »individen skulle malas samman med massan och samhällets framsteg återhållas, emedan geniet, som leder framstegen, blefve tillbakahållet». Den politik, den samfundsordning, hvilken skulle kunna få fram individualiteten öfverallt, var för henne den bästa, medan hon däremot »fruktade en socialistisk utjämningsstat värre än tsarens spira». Det är dessa tankar, Romney Leigh uttalar som sin, genom sina misstag vunna, öfvertygelse i bokens slutscen. Aurora, som är berättaren i boken, skildrar först hänryckningen i deras möte, vid hvilket alla missförstånd upplösas i lycka och sedan deras samtal i den florentinska månskensnatten While we two sat together, leaned that night So close my very garments crept and thrilled With strange, electric life, and both my cheeks Grew red, than pale, with touches from my hair In which his breath was Under detta samtal brukar Elisabeth Barrett Browning samma bild som vår Almqvist för lifvets fullhet: the human, vital, fructuous rose, hvars innersta är the love of wedded souls men hvilken i sin blomma äfven holds the multitude of leaves genom hvilka mångfalden bildar en enhet.
Hvilken tjenst jag kan göra på Bibliothekerna, åtager jag mig med glädje. Men – har Dansken verkligen gjort någon solid upptätkt? Säg mig den. Jag är Svensk: och interesserar mig för Oden, och för Dagsnäs. (NB. jag måste taga hemvägen genom Lidköping: jag berodde af Hackson, som ägde equipaget!) Nu tar jag mig den friheten, att skicka inneslutna lapprier. I det första har jag tillskrifvit, hvad Lagens svärd (ånyo upplyftadt emot dem, som våga tänka publikt) borthuggit197. Det andra är i conjuncturen: en idee af evig Politik, som jag ansåg vigtig. – Aldrig får jag nu mer M. N. Herres fulminationer af kritik öfver det jag skickar! Värdigas besinna, att jag, i litterär form, liknar förmycket en Titan, som uppstiger för att hota Gudarne, och som väl förtjenar en och annan blixt. Riksdagen198 tyckes ha ingen karakter; hvarken rätt gemen, eller rätt hederlig. Kungen väntas hit i afton, för att se repetitionen af en ny Opera; som skall blifva hans första Hallelujah öfver Gefle-fänaden. Tham till Thorild. Dagsnäs den 15 Februari 1792. Herr Thorild! Sedan jag skref ifrån Dahla, reste jag hit; och fann Min Herres angenäma bref, med båda afhandlingarna, här. Litterära kritiker äro utom, eller öfver, min spher. Jag läser Min Herres bok: men eljest blott Wormius, Ulfila, Rudbecks Atlantica. Jag afritar gamla grafkummel; låter komma runstenar m. m. – Jag tänker slutligen att kunna bevisa: att Gylfe bodde ofvanföre, och Oden midt emot Dagsnäs; att de gamla Asarne voro Ulfsparrar från Asa i Småland, mina förfäder; att Kung Arngrimer på Bolmsö i Småland, Kung Frode i Halland, Långeben Rese i Bohuslän, voro samtida med Kung Smör i Vestergyllen; att Unaman, Vinaman och Sunaman voro intoleranta fähundar, hvilka Ulfsparrarne dränkte såsom ett extremum af att döpas; att S.