Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Progress är, - enligt denna lära, en egenhet blott för det menskliga samhället och ar afven der i regeln nsgot abnormt, koristladt eller natur-: stridigt. Deraf pastor Fzerdens öfverraskande definition på ~konstprodukt~. Om man bör använda ord så, saga en konstprodukt vara ett fören~ål zif de lefvandes slag, ett föremål med inneboende anlag till utveckling och till ständigt förnyade afpass.ningar efter omgifningen, sa sysslar evolutionismen (den nya naturläran) verkligen bittida och sent med konstprodukter, ja med nästan ingenting annat. Om menniskornas allmännaste näringsämne bör kallas gråsten, så sysselsätta sig verkligen bagarne med att baka gråsten. Men det kallas annars i dagligt. tal, bröd %. Vidkommande författarens satt att sålunda använda ord' boken, att saga wonaturligtw, nar han menar wnaturligt D, Dsvartw, när han menar whvitt, o. s. v., vore för öfrigt ingenting allvarsamt att tillägga. Man. kunde ju tvärtom inskränka sig till att förklara det vara ganska lustigt. Men .det värsta ar, att läsaren snart upptäcker en politiskt afsigtlig metod i denna ' genialitet, liksom Polonius upptäckte metod i Hamlets galenskap. Den användes mdast vid namngifvandet af företeelser inom det, för pastor Fzrden tydligen till alla delar obekanta arbetet i nutidens samhälle och inom naturen. S3 ofta han sysslar med studium af något annat, laser och skrifver han som vanliga bildade menniskor. Så ofta han kommer till utveclzlingsarbetet, tillämpar lian sin hebreiska metod: läser hvar * enda rad baklänges. Vid en något omsorgsfullare granskning af hela hans arbete skall man finna, att definitionen på konstprodukt här i början icke ar ett fristaende infall. Nej, den ar författarens alltillräckliga, alltid å nyo tillgripna argzlme~t, ända från sidan 3 nedtill och sedan intill slutet af boken. Den utgör rentaf klaven till hans askadning af universum. Kristallisati0,n a r för honom den enda riktigt naturliga af alla naturlagarne. Kristallerna se så ordentliga ut, s5 disciplinariska och regelratta.
Hvad nu särskildt dessa betänkligheter beträffar, så har redan en föreg:de talare erinrat derom, att det måste finnas en viss gräns, då den kroppsliga aga, som föräldrar eller upfostrare kunna tilldela, uphör att vara strafflös och der lagens tillämpning orri straff vidtager. Då det nu lärer böra anses rent af nödvändigt, att föräldrar eller de, som hafva barn att upfostra, måste emot dem kunna begagna aga, har Utskit ansett, att denria gräns för lagens tilllämpning om straff för öfverskridandet af lofgifven aga ej närmare eller på annat sätt, än som i denna § sägs, kan bestämmas. Jag begagnar tillfället, då jag nu har ordet, att på samma gång nämna det denna § är aldeles lika lydande med 34 § 17 Kap. i Lagberedningens förslag till Straffbalk, så att hvad som i 340 Den 24 Mars f. m. detta afs. blifvit af K. M:t proponeradt är ej annat än hvad Lagkomitéen och Lagberedningen förut framställt. Jag anhåller derföre om bifall till den föredragna §:n i oförändradt skick. Gr. Sparre: En talare, Hr v. Ehrenheim, har sagt, att det är målsegaren sjelf, som skall angifva saken. Derigenom skulle en gosse, som af sin lar eller mor blifvit tillrättavisad, sjelf blifva målsegare. Skulle det vara lämpligt och riktigt tillstäldt, om lagen upmanade gossen att gå till den allmänna åklagaren och ställa till brak, derföre att han af sin läder fått en skråma eller blånad, på samma gång jag bibehåller min lagliga rätt, att aga unga tjenare, som stå under min upsigt? För öfrigt är jag fullkomligt öfvertygad, att man alltid skall finna tillfälle till missnöje vid så ömtåliga frågor som denna. För min del har jag, såsom jag förut nämnt, ingen anledning att yrka någon förändring i Utskits förslag, hvarföre jag fortfarande yrkar bifall dertill. Hr v. Ehrenheim: Gr. Sparre har frågat om ett barn, som blifvit agadt, sjelft skulle hos allmänna åklagaren anmäla saken till domstols bepröfvande eller hvem eljest skulle göra det.
Såsom Utsk. föreslagit räntan och capitalafbetalningen, blir det ganska onerösa lån, när man besinnar, att efter de 5 första årens belopp skall erläggas 5 proc. ränta och 3 proc. i afbetalning, eller tillsammans 8 proc., beräknade å primitiva capitalbeloppet, och att låntagaren dessförutan skall vidkännas proc.afgift för byggnadernas capitalvärde till Brandförsäkringsbolaget, inteckning m. m. hvarigenom räntan måhända uppgår ända till 10 h 12 proc. Den efter K. M:s nåd. propos. bestämda räntan lill 4 och capitalafbetalningen till 2 proc. tror jag icke bör förhöjas, så framt de farhågor för framtida afskrifningar, hvarom yttradt blifvit, skola försvinna. Hr von Troil: Anledningen, hvarföre StatsUtsk. föreslagit räntan lill 5 proc, är den, att Utsk. icke vågar hoppas, att lliksg cont. kan upplåna medlen till bättre pris; ty under de 5 räntefria åren kommer denna räntefrihet att medföra ett statsanslag, svarande mot räntan å bela det upplånade capitalet. Utsk. har, för mera redighet skull, ansett detta statsanslag böra utgå under en viss följd af år och sedermera upphöra, d. v. s. att så snart staden skall börja erlägga ränta, densamma bör utgöras lill belopp, alt lliksg.cont. kan vara fullt betäckt; och 0111 derföre R. o. Ad. skulle vilja bevilja återremiss, vågar jag likväl hoppas, att den ej kommer att föranleda till ändring i denna del. Då Hr Hjärne till mig directe framställt en fråga, anser jag mig vara skyldig att besvara densamma. Han har nemi. frågat, huru förhållas skall med de afskrifningar, som ägt rum med Borås stad. Jag kan icke erinra mig, att någon afskrifning ägt rum med Borås derföre, att medlen icke kunnat utgå.
49 förande kraftigare exekutiv egenskap för sådane fordringsbevis, än åt reverser kunnat gifvas. b) Ifrågasättas kan visserligen, att möjligen större totalbelopp kan utställas af Skattkammaren än budgeten vilkorat, men då, under hänvisande på hela anstaltens macliineri, hvilket medgifver de hastigaste och mest direkta kontroller, ville jag blott erinra, att man nu är temligen säker på att kreditsedelutgifningen i Banken icke sker rakt emot Ständernas föreskrift, utan att. moralisk garanti derför, liksom juridisk, anses vara vunnen. Jag vet då icke hvarföre man skulle förutsätta eller afse möjligheten af bristande regelmässighet under det föreslagna systemet, som är mycket enklare. Således i afseende på administrationen vinnes större säkerhet. R. St., såsom lagstiftare för banken och dess vårdare, få väl icke heller misstro sina egna framtida böjelser! De måste städse vilja uprättbålla god tro! Skilnaden, som genom reformen upkommer, är den, att Ständerna genom sitt reglemente nu icke kunna bestämma sedelemissionens totalbelopp, emedan sådant beror af depositionen i Banken af metallisk valuta, hvaruppå sedlar måste ulgifvas, äfven om cirkulationen eller landels behof af bytesmedel redan är öfverfyldt; men efter mitt förslag är en gräns satt för att Statens pappersmynt — ifall man så vill kalla Skattevexlarne — nånsin öfverskrider Ständernas afsigt med deras fabrikation, hvilken också är vorden inskränkt blott för att gifva Regeringen ett för allmänheten beqvämare instrument att bestrida sina utgifter med, än om de skulle erläggas i metallisktmynt, lemnande åt handel och industri att begagna kreditsedlar. Då jag här åter nämnt Skattevexlarne, under namn af pappersmynt, det namn, som mången ännu torde vilja gifva (jern, endast för att kunna påstå, att deras natur och halt föga skiljer sig från Bankosedeln eller Kreditmynt (hvilka jag förklarat otjenliga instrumenter till Statsmynt), så är dock icke min mening, att här åter ingå i vidare vetenskaplig analys af begreppet om penningar, betraktadt under annan form, än det metalliska mynt, som eger intresserikt kapitalvärde.
Den i3 Maj f. m. 597 anser, att när vi äga något i denna väg, så kunna vi framdeles få mer och förkofra oss, samt, genom intagande af en aktningsbjudande ställning, både visa våra fiender hvad vi kunna åstadkomma, och vinna våra vänners hjelp, då de se, att vi sjelfve äga något. Jag glömde förra gången, jag hade ordet, att säga, och får derföre tillägga, att jag yrkar, det StatsUtsk. måtte tillstyrka hvad Konungen äskat till exercis för flottan, såsom af behofvet högst påkalladt; samt alt, i händelse StatsUtsk. ej vill gå in på, att vi skola äga en linieflotta, Ulsk. ville uppgifva, huru och på hvad sätt den del af våra kuster, der skärgårdsfartyg ej kunna användas, skall försvaras emot sköfling och fiendtligt infall, äfvensom huru vår handel skall beskyddas emot en fiende, som äger linieflotta. Hr Nordensköld: Jag förmodar, att hvad Ilr Hagelstam nämnt om den fregatt, som sjönk, att det var en af dc skärgårdsfregalter, som byggdes efter samma dimensioner med dem, som togos på Sveaborg, och hvilken under cn segling i Stockholmseller Östgöthaskären stötte med stark fart på, men kom flott i och med detsamma, till följe af den starka farten; men om hvilken påstötning dock chefen icke vid framkomsten afgaf någon rapport, så att fartyget ej blef undersökt. Jag skulle derföre tro, att någon sten, som vid påstötningen ingick i fartyget, fastnat i bordläggningen och fyllde hålet, hvarigenom ingen skada vid tillfället förmärktes, men sedermera föll ut, hvaraf olyckan inträffade, då Hr Hagelstam räddade sig i slupen. På annat sätt kan ej händelsen förklaras, men det kati ej blifva någon fort för Carlskrona station. Gr. von Platen: Med samma skäl som Hr Blomstedt begärt af StatsUtsk. en plan, huru vi skulle kunna försvara oss utan linieskepp, begär jag, att han ville uppgifva, huru man skall försvara den öppna kusten med endast 10 linieskepp. StatsUtsk:s utlåt.
Ridderskapets och Adelns Protocoll, för samma dag, af Herr Kongl. Förste Archiatem och Corn mend euren D. von Schulzenheim, hvaruti Herr Professoren Munck af Rosenschölds yttranden vederläggas och antagande af det vile Herr Professoren Trafvenfelt föreslagit, uppå anförda grunder, tillstyrkes; samt 5:0 Herr Professoren Munck af Rosenschölds ytterligare munteliga anförande till samma Protocoll, innehållande förnyadt förklarande af Herr Professorens öfvertygelse, att Riksens Ständer inga directa tvångs-medel för vaccinationens befrämjande borde bifalla, rnen deremot yrkar på Quaranlaine-Mesurer, till förekommande af koppfarsoten , — samt vidtagandet af indirecta tvångsmedel tili vaccinationens befrämjande. — Af detta allt, så val som hvad i öfrigt till hufvudsaklig upplysning uti målet lända .kunnat, har Utskottet företagit en noga och sorgfällig granskning, samt får i anledning deraf härmedelst till Riksens Höglofl. Ständer öfverlemna hvad Utskottet, för sin del, ansett behörigt och nödvändigt. — Het synes, enligt Utskottets öfvertygelse, både uti moraliskt och politiskt afseende, vaxa en Regeripgs ej allenast ostridiga rättighet, utan till och med ovilkorliga skyldighet, att, genom tjenliga författningar, söka skydda undersåtarna ifrån sinitiosainma sjukdomar, sorn dels i för - ■1344 Den 28 Juni. förtid lägga dem i grsfven, dels gora många lytte oeh vanstälde; hvilken princip gäller, och uti de flesta Stater utöfvas, i anseende till pes ten och alla andra mycket folködande farsoter.
Återstår att se till, om de olägenheter, som Utsk:t ansett mitt förslag skola medföra, hro så stora, att man derför bör uppoffra de lördelar, som kunna vinnas. Enligt min tanke bör man bålla ögonen på dem, som sälja bränvin, och icke, såsom Utsk:t vill, vaka öfver dem, som köpa denna vara. Detta kan jag icke gilla, icke ens om det sker för det goda ändamålet att minska bränvinssupandet. Stadganden i den rigtningen skulle blifva alltför inqvisitoriska och vexatoriska, mer ingripa i den personliga friheten, än man kan medgifva. Med afseende på de 30 kannorna, säger Utsk:t, att betydliga olägenheter skulle förorsakas alla dem, hvilka, boende på landet långt ifrån utskänkningsoch minuthandelsställen, ej förmådde på en gång köpa 30 kannor. Detta skäl tror jag ej vara af någon vigt, ty för den, som kan köpa 15 kannor, kan det göra ungefär detsamma, om han får köpa 30 på en gång. Konsumenter i något större skala, af emellan 15—30 kannor, må för öfrigt lika väl underkastas olägenheten att köpa af minutören och betala min:s-afgilt, som de hvilka konsumera under 15, t. ex. 12 å 14 kannor. Enligt den erfarenhet, jag haft på landet, tror jag, att man slår sig ganska bra ut vid superiets utrotande, om man har någorlunda långt till sådana ställen, der bränvinsförsäljning idkas. Jag har nemi. under tio år haft en egendom i Östergöthland. De första åren brändes öfver allt och en mängd lönnkrogar ut öfvade sitt skadliga inflytande, men possessionaterna förenade sig sedermera uti, att de icke skulle bränna bränvin, icke tillåta sina arrendatorer att göra det och ej heller tillstädja någon slags bränvinsförsäljning på sina gods. Följden häraf blef, att bränvin nu icke finnes att köpa på 3 mils omkrets. 1 början klagade visserligen de, som voro begifna på bränvin, meri sedan hafva alla varit tacksamma mot de husbönder, som åstadkommit detta, och liela orten mådde och mår bra derutaf.
Leendet, som ofta spelade kring hans läppar och som på ett förtjusande lustigt sätt kontrasterade med hans ofvannämda värdighet, var ingenting annat än ett återsken af hans hjertegodhet. Också hans röst hade, ehuru den var manlig och klangfull, något barnsligt i sin timbre, något som påminde om en skogsfågel; och när han talade, trängde rösten så direkt till hjertat, som om den icke haft nödigt att taga omvägen genom öronen. Han talade hannoveransk dialekt — och Hannover med omnejd är kändt för sitt vackra uttal. Det var en stor fördel för mig att mitt öra på så sätt ända från min tidigaste barndom vandes vid ett omsorgsfullt uttal af tyska språket, medan man eljes i vår goda stad talade Rhenländernas förskräckliga rotvälska I düsseldorfarnes språk märker man redan öfvergången till de holländska träskens grodkväkande. Jag vill visst icke frånkänna det holländska språket ett grand af dess egendomliga skönhet, men jag måste tillstå, att jag icke har öra för den. Jag vill icke ens bestrida, att vårt eget tyska språk, enligt hvad vissa patriotiska språkforskare från Nederländerna påstå, icke är annat än en urartad holländska. Det är möjligt att så är. Men påståendet påminner onekligen om den åsigt, som en kosmopolitisk zoolog en gång häfdat: att aporna äro menniskornas stamherrar och menniskorna således endast utvecklade, ja öfverciviliserade apor. Om aporna kunde tala, skulle de säkert säga, att menniskorna endast äro degenererade apor, liksom det tyska språket enligt de holländska patrioternas mening endast är en degenererad holländska. Jag sade: om aporna kunde tala; men jag är icke alldeles på det klara med, om de icke möjligen ega denna förmåga. Negrerna vid Senegal försäkra, att aporna äro menniskor alldeles som vi, endast klokare: de af hålla sig från att tala för att icke bli igenkända som menniskor och tvingade att arbeta; deras scurrila apgyckel är idel fiffighet; de vilja synas jordens maktegande odugliga till arbete, för att icke som vi andre bli exploaterade.
Man har sagt alt, så länge begge egendomarne äro i samma egares hand, så kan jag, (för att bibehålla exemplet af egendomarne X och Y) om jag har inteckning i X, begära inteckning äfven i Y; men om andra personer efter mig erhållit inteckning i Y, så kan jag det icke, och talaren har sjelf medgifvit att, om egendomarne kommit i fremmande händer, blir sådant en omöjlighet. Dessutom om inteckningarne äro oupsägbara inom 5 år, så har jag ingen möjlighet att reda mig. Om jag lemnat, som det ofta händer, låntagaren försäkran att icke fä sitt lån till betalning upsagdt inom 10 år, så är den säkerhet jag vunnit genom inteckningen förlorad, och mina 500 r:dr ohjelpligen borta. Slutligen har man sagt at LagUtsk. vid förra riksdagen icke vidrört denna fråga: detta är en sanning och talaren sade, dels att Utsk. icke tänkt derpå, dels att Utsk. öfverlemnat frågans afgörande lill lagskipningen. Ja, det sednare är verkligen förhållandet, Den 15 Juli 411 meu Ulsk. hade öfvertygelse derom, att ingen lagskipare skulle tilläta sig att tillägga en lag tillbakaverkande kraft. Jag har icke hört, att domare någonsin tänkt på en sådan lagtolkning; då Utsk. således vid förra riksdagen öfverlemnade detta ät Lagskipningen, så tror jag åtminstone för min del, att det var Ulsk:s öfvertygelse att Lagskipningen skulle dömma så, som Utsk. nu tillstyrkt alt besluta; men då frågan nu blifvit bragt å bane genom Konungens nåd. propos., ansåg Utsk. lämpligt att uttala sin åsigt. Jag anser mig icke böra vara vidlyftigare; R. o. Ad. torde hafva bort tillräckligen diskuteras i ämnet och jag slutar med hvad jag började eller att förklara det jag finner förslaget ytterst förtjenstfull!, atl jag anser det komma att göra ett slut på elt ledsami, intrassladt och på den allmänna krediten menligt inverkande förhållande.
Det förundrar mig, att Herr Tham och Herr af Billbergh, som voro närvarande här, när anslagen beviljades till Sjukhus och Casserner i Stock - Den i5 Januarii e. rn. 245 holm, då alls icke hördes af, men då frågan är om lindring i andre städers inqvarteringshesvär, tala emot den. Jag får, för att bidraga till häfvande af farhågan för byggnader, som skulle blifva för dyra, äran upplysa, att inqvarterings-tolagen å inkommande varor i Stockholm utgör årligen 32,000 R:dr B:co. Dessa medel böra användas till nödiga byggnader för inqvarteringen; dessa, jemte flere andra inkomster, göra således alla Bevillningsbidrag för samma ändamål öfverflödiga. Jag kan ej afstå ifrån att yrka bifall till Utlåtandet i sin helhet. Herr Tham: Jag förenar mig med Herr Ribbing i afseende på Contra-propositionen. Herr Lefrén, Johan Pehr: Redan inom Utskotten har jag försökt visa olämpligheten af att på samma gång som frågan var under utredning, företaga några positiva åtgärder. Då jag anser att Ridderskapet och Adelil bör handla consequent, bör något beslut rörande hufvudfrågan, under sådane omständigheter, icke fattas. Det är naturligt, att lindring i städernas inqvarteringstunga måste sökas i en jemnare fördelning städerna emellan, men först måste saken utredas. En annan fråga är ej eller i Utlåtandet utredd, nemligen huru förhållas bör under krigstid. Jag instämmer med de Herrar, som vilja inskränka åtgärden till att begära utredning samt förslag lill lindring och jemkning uti inqvarteringsbesväret städerna emel - 240 Den 15 J a n u a r i i e. tu. Ian, emedan emot medborgerliga rättigheter äfven böra svara medborgerliga skyldigheter. Hans Excellence Herr Grefven och LcindtMcirskalken gjorde proposition till bifall å Stalsoch EkonomiUtskottens förevarande Utlåtande. Ropades Ja och Nej. Herr Hjerta:
Hvad formen för uppgifterne angår, finner jag det enklaste vara att BancoUtskottet genast inkommer med uppgiften om Bankens ställning. Def är visserligen icke min mening att den skall uppgöras efter nu varande tillståndet, utan blott efter sista Bokslutet och med anmälan om de förändringar som utan svårighet kunna i hast Den 7 Maji f m. 117 upplysas och för att lätta detta, torde ej bellöfvas annan åtgärd, än att BancoUtskottet genast lemnar Riksens Ständer del af de uppgifter, som blifvit afgifne iill FinanceBeredningen, så framt desamma tillika visa förhållandet emellan Bankens Sedelstock och reela Fond från 1776 intill närvarande tid, hvarom uppgift i annat fall bör tilläggas, Friherre Ccdcrjcrorn : Det är endast i afseende* på den yrkade propositionen om upplifvandeaf ya §. i BancoOrdningen, söm jag har begärt ordet. Upplifvandet af denna §. hörer blott och egentligen till det Reglemente som vid Riksdagens slut skall fastställas. Delar vigtigt att vid detta tillfälle besluta hvad som i Banken skall hemligt hållas, och det är af den anledning jag föreslåratt detta må inskränkas till enskilte person ers räkningar med Banken. Således skulle Utskottets rätt att besluta blott inskränkas till sådane mål. Jag får tillägga, att ingen annan proposition sedan lärer behöfvas, än att Banken anmodas så fort sig göra låter ånkomma med uppgift af Bankens ställning enligt sista Bokslut. Herr Liljejirdle9 Gujiaf: Om och da en realisationsplan, så säker, så fullkomligen god, följagteligen så antaglig, ksn Rikets Ständer föreläggas, att man med dess antagande ser Rikets välfärd vara förenad, då och sedan den blifvit gillad och allmänneligen godkänd, blifver det nödvändigt att medgifva Bankens publicitet; I 1x8 Den 7 Maji f. m men innan detta aker eller skett, bestrider jag densamma till alla delar. Herr Grefven ocfi Landt Marfkalken frågade, Om Ridderskapet och Adeln ansåg Öfyerlåggningen fulländad. Ropades Ja.
Man fann snart, att hälften af jorden, begagnad till åker, lemnade långt rikare skörd än förut, och att den andra halfparten, besådd med gräsväxter, lemnade en förut saknad tillgång till godt foder och ett rikt bete, samt att vallning eller tjudring af kreaturen dessutom kostade långt mindre än gärdesgårdarnes underhåll, och lära äfven de mindre jordbrukarne i Skåne i allmänhet borttagit gärdesgårdarne inom egna områden. Om raan 1111 vårdar sina kreatur inom egna gärden, framträder ännu skarpare orimligheten deraf, att nödgas stänga i den yttre gränsen af egorna för att vara fredad för grannens fä; börande det icke eller lemnäs oanmärkt, alt genom vallning lemnäs den halfvnxna ungdomen ett tillfälle till arbetsförtjenst, som för den fattige ofta är ganska välkommet.” ”Den, enligt hvad 1111 torde vara ådagalagdl, af rättvisa och nytta lika högt påkallade förpligtelse till sådan vård om hemdjur, alt de ej göra skada å annans egor, är ej eller nu för Svensk lag alldeles främmande. Den är för vinlertiden stadgad genom Kongl. Förordn. d. 6 Okl. 1815, och hvad i detta hänseende för lagstiftningen återstår, är således egentligen ej annat, än att till öfriga årstider utsträcka denna förpligtelse.” ”Vöre således de lokala förhållandena inom landel lika, kunde antagandet af ifrågavar:de grundsats såsom gemensam egofrids-lag för hela landet ulan tvekan tillstyrkas.” ”Nu är förhållandet likväl icke sådant. Landet omvexlar med slätter och skogar; och dessa omvexlingar ligga hvarandra så nära, ingå så uti hvarannan, att det icke eller är möjligt updraga någon bestämd gråns emellan slättland och skogsbygd. Få slättlandet fö - Den 6 September f. ni. 265 rekomma nemi. skogstrakter och i skogsbygden stora slätter. Häraf kommer oek den svårighet man funnit att tillämpa särskilda egofrids-lagar för skogsbygd och slättland.
Då mindre tillgång är på säd, och halm alldeles brister. 2 kannor hafra ii lispund hö. N:o 4. Då än mindre tillgång är på säd, och halm alldeles brister. 1 kanna hafra x \ lispund hö. N:o 5. Då säd och halm brista. 2 lispund hö. N:o 6. Då hö och halm fattas. 4 kannor hafra, aldrig deröfver. Underrättelse: I brist af hafra kan fourrageras med råg och korn, eller rågoch kornmjöl, som gifves på våt hackelse i den proportion, att emot 5 qvarter hafra gifves 3 qvarter råg eller rågmjöl, eller 4 qvarter korn eller kornmjöl. Två kannor hackelse svara emot i mark råghalm. Då någon förknappning på halm eller hackelse behöfver göras, gifves i mark hö i stället för 4 kannor hackelse eller 2 marker halm. STOCKHOLM, tryckt i Ecksteinskä Boktryckeriet iS34* Stitssamt Alim, Besv. och Oecon.-JJt skottens XJ t mande N:o 48. 1 N:o 48. Ankom till Exp.-TJlsk. den 3 Dec, Utlåtandej i anledning af väckt motionj angående roteni/gen i Skäne. Vid sistförflutne Riksdag gjordes Lös Rikets Ständer framställning om de flere origtiglieler och misstag, hvilka skola blifvit begångne vid extra voteringens i Skåne förvandling till ständigt eller ordinarie Knektehåll, i sammanhang hvarmed hemställdes ej mindre, ”att alla de hemman och lägenheter i Skåne, hvilkas egare vid de sammanträden, som år 1813 varit ”af Kongl. Majis