Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I trakten af Liljeholmen äro dessutom åtskilliga fabriksanläggningar och en mängd landställen belägne, som för framtiden tillförsäkrade jernvägen en betydande trafik. Sedan Stockholms stads Magistrat och LSorgerskaps Äldste i underdånighet framställt deras önskan, att bangården mätte anläggas i trakten kring Fatlrarsjön, samt tillkännagifvit att de, i och för samma anläggning samt för jernvägens sträckning derifrån till Arstaviken, kostnadsfritt ville tili Kronan dels afstå den visserligen ringa, staden tillhöriga jord samt de gator och platser, som, enligt upprättad karta, erfordrades, dels aflåta äganderätten till hela den mark, som vid Fatbursjöns fyllning uppkomme och derjemte till Kronan utbetala en summa i ett för allt af Etthundra Femtio Tusen Riksdaler Kunt, med förbehåll, att Fatbursjöu i sin helhet, utan vidare kostnader för staden, klofve på ett ändäftlålsenligt sätt igenfylld, så har Eders Kongl. Maj:t, i nådig skrifvelse af den Irsta Juni 1858, med antagandet af det gjorda anbudet, meddelat nådig stadfästelse å planen för ifrågavarande anläggning och banans ledande derifrån genom staden och öfver Arstaviken till Liljeholmen. Stockholms stad kan således anses hafva icke allenast leinnat plats för bangård, utan äfven bekostat en del af den exproprierade jorden till sjelfva banan nedåt Liljeholmen, då Fatbursjöns fyllning och stationsplatsens ordnande på långt när icke uppgått till det af staden lemnade kontanta bidraget. Staten har dessutom vid den ifrågavarande sjöns fyllning erhållit ett utöfver behofvet för bangården betydligt område, som framdeles blir af stort värde. För att bereda praktikabel mark öfver hela Fatbursjöns område beräknades, att dels genom utvidgning af det såkallade stadens dike aftappa nämnda sjö, dels att, sedan bank öfver Arstaviken och rörlig bro vid Liljeholmen blifvit färdiga, med lokomotiv transportera fvllnadsänmen at sten och grus från tunneloch öfriga sprängningsarbeten vid Liljeholmen, dels ock att under tiden låta utföra byggnadsgrus från andra i staden pågående arbeten, hvilken sistnämnde åtgärd redan samma är tog sin början.
268 » » angående utgången af voteringen • -276 » skärgård, angående en farled genom . 158: 28. 21 Storsjön, angående sänkning af Storån, angående upprensning af . Strinnholm, A. M., angående understöd för Slångjernssmidet, angående beskattningen af Stångsundet, angående en kanal genom . Strömsholms kanal, angående upplåtelse af jord till » » angående återremiss härå . Strömstad, angående lån till hamnbyggnad i Studstorp och Sund, angående statsbidrag till väganläggning mellan . Sundbij, angående afsöndring af jord från Sundhets-kollegium, angående anslag till Svanberg, Jöns, Professor, angående pension till hans döttrar »Sveriges flora», angående understöd för arbetet . Svenskt Diplomatarium, angående anslag till . Svenska språket, angående anslag till en ordbok öfver . »Svenska språkets lagan, angående anslag för fortsättning af Svenska svamparter, angående anslag till planchverk öfver Sydow, A. E. von, Öfver-direktör, angående pension till hans enka Sädestorknings-anslalter, angående understöd för Söderhamn och Bollnäs, angående en kommunikationsled mellan Södermalm, angående en jernvägsstationsgård å Södermanlands regemente, angående aflöningsspanmål för Söderön, angående väganläggning å Sörby Tall, angående skattläggning af T. 7'ackjernstillverknmg och Stångjernssmide, angående beskattningen å Tegelved, angående förvandling af räntepersedeln . Teknologiska institutet, angående anslag till Telegra)förbindelser, angående anslag till . Tham, H. J., Tull-inspektor, angående pension till Theorell, S. L., Justitie-ombudsman, angående pension till » angående verkställd omröstning rörande dito Thorsång, angående statsbidrag för en flottbro vid . Thulin, Chr., angående pension till . Tjellmo, angående sjösänkningar inom Tinglöf, Catharina, angående danaarf efter
Nu innehöll, i förevarande fråga, Rikets Ständers förslag: att löpande forsk ritningar, som icke innehålla viss betalningstid, böra behandlas efter den beräkningsgrund, som 3 § af 1798 års Förordning utstakar, och att om gäldenär förbundit sig till betalning af sådan skuldsedel inom viss tid efter skeende uppsägning, och densamma verkställes så tidigt, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet, detsamma bör medföra enahanda verkan, som i händelse betalning varit inom besagde tid utfäst. Denna Rikets Ständers hemställan, intagen i sjelfva den utfärdade författningen (Kongl. Förordn. den 31 Juli 1815), är af Kongl. Maj:t bifallen, och enligt sjelfva Förordningens ord är det i öfverensstämmelse med denna hemställan, som Kongl. Maj:t meddelat sitt nådiga förordnande i ämnet. Skulle likväl detta nådiga förordnande, hvilket derefter följer, icke tydligen uttrycka samma mening, som uti Rikets Ständers hemställan innefattas; så syntes mig intet tvifvel kunna uppstå, att ju det otydliga måste förklaras i öfverensstämmelse med samma hemställan, med hvilken författningen sjelf säger det nådiga förordnandet öfverensstämma. Då nu i det nådiga förordnandet eller fastställelse!] på Rikets Ständers beslut förekommer, att om betalningen icke fordras eiler lagsökningen anställes inom sex månader efter den i 1798 års Förordning stadgade längsta betalningstid tolf månader, och således sammanlagdt inom aderton månader från den dag, förskrifningen är utgifven, denna förlorat sin strängare exsekutifva kraft; trodde jag det otydliga i dessa ordalag, eller den icke uttryckta meningen, ii. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berätlelse för år 1853. 4 - 26 — antingen betalningstiden efter uppsägning behöfver inträffa inom tolf månader eller ej, visserligen icke kunna få annan antaglig förklaring, än den som innefattas i Rikets Ständers beslut, att nemligen uppsägningen skall vara så tidigt verkställd, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet.
Södr unbcrbdniga ffrtfmetfe af bett 10 9?tar3 betta dr titnef)dtter, äfmcnfom SÖt bcftdmt fättet octj crbtttngctt för bcjja mcbetä förmattnuig famt utt ftftnämnbe ffrtfmctfe Ijärom t;o3 Äongt. ättaj:t gjort unber 33 nabot för bet uuber initemaranbe år upptagna Ian tift förrättning af Statens jcrnmågSbpggnaber, pafioe 2Bi anmifat följanbe finnmor, nemligen: l:o $ör anläggning af en till begagnaitbe meb ångfraft af Ipbanbe å Svcnfft mynt od) utfärbabe, på 9tif’etg Ställberg vägnar, af 9tifggä(b§: S affccnbe på Statgregleringen od) röranbe bc tneb Statgvcrfet gemenfiPap egaube ämnen åberope Söt för öfrigt Södre bcrout, mtber Sttfgbageng lopp, till kongl. 9Jiaj:t aflåttie unberbåniga ffrifvclfer, fåfottt vöre befamtiia t betta 9iil’§
Uppå härefter framstäld propos. blef Hr Aminoffs ifrågavar. motion jemte de i anledn. deraf afgifne yttranden remitterad lill Ridd.Utsk. Uplästes följande af Frih. Lagerfelt, Israel Carl Adam inlemnade mern. Förhindrad af enskilde angelägenheter, alt, vid utgången af den tjenstledighet mig blifvit beviljad, kunna återkomma lill riksdagen, måste jag härmedelst vördsammast afsäga mig min plats såsom ledamot i H. Const.Utsk.; anhållande dock att vid min riksdagsmannarätt få varda bibehållen. R. o. Ad. lemnade till denna anhållan sitt bifall, hvarefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer alt sammanträda till val af en ledamot i Const.Utsk. i st. f. Frih. Lagerfelt. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne utlåt:n och betänk., nemi. från Stats-Utskottet: N:o 93, i anledn. af K. M:s nådiga propos., ang:de uplåtelse åt staden Jönköping af plats lill skolhus å den Jönköpings f. d. fästning tillhörande mark; N:o 94, i anledn. af väckt motion om anslag af statsmedel till upförande af en fast bro öfver Dalelfven vid Nås färjställe; N:o 95, i anledn. af väckt motion om anslag af allmänna medel till förbättring af Häradsskrifvares löne vilkor; N:o 96, dels i anledn. af erhållne återremisser af vissa punkter af betänk. n:o 30, ang:de R. St:rs Revisorers berättelse om verkstäld granskning af Statsverkets och andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren 1846 och 1847, dels i följd af RiksSuns beslut i öfriga delar af samma betänk.; N:o 97, i anledn. af väckt motion om lönefyllnad åt Häradsskrifvaren i Wadsbo Fögderi af Skaraborgs län; 250 Den 2 April. Bevillnings-Utskottet : N:o 3, i anledn. af K.
Kammar-Collegii och Kongl. Stats - Contoirets, uppå Kongl. Maj:ts Nådiga befallning den 16 Mars 1821, grundade Circulaire-Bref af den 9 April samma år, redan blifvit vederbörande till verkställighet anbefaldt, så är i denna del någon vidare åtgärd icke erforderlig; men, med anledning af hvad uti 1822 års Revisions-Berättelse är omförmäldt, att de vid 1820 års slut uti Finland innestående Balancer å Charlas - Sigillatas-uppbörden utgöra icke mindre än 27,908 R:dr i5 sk. 6 rst., anser Utskottet sig böra understödja Revisorernes dervid gjorde hemställan, att Riksens Högloft. Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att dessa betydliga fordringar måga i Ministeriel väg varda infordrade för att Stats-Verket, i behörig ordning, tillgodokomma. Stats-Utskottet har jemväl inhämtat af hvad i följd af 1820 och 1822 årens Revisions-förättningar är anmäldt i afseende på särskildte Committerades förvaltning af sådane medel, som efter Traetater med främ - Stats-Utskottets Betänkandev. 34 5 mande Makter influtit, att, utom Contänte Cassa-behällningen, utgörande 1792 R:dr 2 sk. Silfver Specie, 11,014 R.‘dr 18 sk. 10 rst. Banco-Sedlar, samt 2,000 R:dr Hamburger-Baneofonden, såsom balancerade lordringar, skulle ega bos Kongl. Preusiske Regeringen: återstod på köpeskillingen för Pommern 1,200,000 R:dr i Preusisk Courant. Andel i Krigs-Contributionerne under Fåltloget i Tyskland 1,193,389 Francs 11 Centimer samt återstående återbäring af Lösen för Armeens donerade Domainer i Pommern 8,000 R:dr Svenskt Banco; hvaremot Fondens skulder utgjorde tillsammans 60,469 R:dr 8 sk.
5 B. käst 4r » ZZ8 Den 5 I<uruani. dan följa hwar och en i dest hushälls detailler, och ännu mindre wäga t.likännagifwa den förolämpande iörwodan af orikilg uppgift, utan att kunna sädant i berris leda; fä lärer wäl TepermAömännens Åtgärd pä Landet i allmänhet icke blifwa an» nan än arc nred stillatigande de fkecnde uppgift rer emorraga. — Med detta förhäll^nde ärv de skattskyldig! jjrlfwe likwäi mindre berätne, hälst det kunde hända att en Egendoms ägare, hwars Egenbom af tillfälli.gheter, mitzwöxt, kanske murbre god hushållning lemnabe en rmgare afkastning, kunde gansta oskyldigt blifwa mitzränkt för oriktig uppgitt, dä mun stoll wara förbunden att uppge sitt Bokslut, och enär i ett sammanhang man bör öfwera aga olla möjeliga följder of en Författning, bör det icke undfalla uppmärksamheten, att, en mindre granlagenhet, äfwen Lhicauen, kunde möjeligen nägon gäng begagna sädane sannolikheter, emedan TaxeringSmännen hwarkcn äro berättigade alt fordra eller förbundne att emottaga och uppgöra Räkningar med de Skattskyldig!, men pä halswa Sockne Beredningens förklarande, hwilkrn bestär af 2 Adelsmän, 1 Ståndsperson och z Bönder, 2lrr de anse den Skarrskyldlge bör öga större inkomst än han uppgistvir, äro de dock berättigade att honom högre debitera, utan all förbindelse att detta -Omdöme med stjäl dertill beled-aga, elier nägon ansvarighet och annan upprättelse för detta stvmfande beslut, än att den Skattstyldrge med omgång, kostnad och beswär, kan of rn Cowpromitz omsider, dock icke utan företeende af vrdenteiige och nppiysande Räkenskaper i förenämnde bestin, möjeligen winna en förändring.
Sedan hos Rikets Ständer blifvit hemstäldt, att Staten måtte öfvertaga den förre Lokomotivföraren G. A. Riex ådömda ersättningsskyldighet till åtskilliga personer i följd af den vid Sandsjö jernvägsstation den 23 December 1864 genom två bantågs sammanstötning timade olyckshändelse, hafva Rikets Ständer, som hvad särskildt beträffar nämnda fråga, inhemtat, att densamma redan utgjort föremål för E. K. Maj:ts nådiga pröfning, likväl, med anledning häraf, funnit sig böra i underdånighet anhålla, det E. K. Maj:t måtte låta, på sätt som kan i nåder pröfvas lämpligt, undersöka och utreda, huruvida icke särskilda lagstadganden må vara behöfliga i afseende på Statens och enBih. till R. St. Skrifvelse, M 91. skilda jernvägsbolags skyldighet att, såsom i åtskilliga andra länder lärer vara föreskrifvet, i händelse af olycksfall vid jernvägstrafiken, utbetala ersättningar för skada å person eller egendom. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 19 Juni 1866. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 18 Juni 1866. Preste-Ståndet den 18 Borgare-St&ndet den 19 Bonde-Ståndet den 19 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af år 1865 verkställd revision af Statsverkets med flera allmänna fonders förvaltning under år 1863. (Stats-Utskottets Utlåtande N:o 127.) S. A. K. I anledning af hvad Rikets Ständers sistlidet år församlade Revisorer rörande då verkställd granskning af Statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1863 uti afgifven berättelse anmält, samt vederbörande förvaltande verk och myndigheter uti deröfver afgifna underdåniga förklaringar hos E. K. Majit andragit, få Rikets Ständer i nedan omförmälda ämnen, hvilka blifvit upptagna särskildt för hvarje dermed befattning egande embetsverk eller myndighet, i underdånighet anföra följande: Statskontoret.
S. D. Torgare-Ständet bcstök, att med stu» telig granskning af Statsoch Banco - Utskottens insände Protocolls.-Utdrag, det förras af den gusti och det scnarcs af den 26:te i samma mänad, angäcndc desse Utskotts sammanträde, för att öfwer, lägga om säkerheten för de af Banque» gjorde för, skott, skulle anstä till dess projcct till en Finance-plan hinner utarbetas och till Riksens Ständer inkomma; Hwarom de Respektive Mcd-Ständcn wördsamt och vänligen underrättas skulle, blt tupra. kx krotocollo bl. kctei ton. Utdrag af Protokollet, hällct uti Borgare, Ständcts ktenum wid Riksdagen i Stockholm den iz September 1809. S. O. Uppä Ständeks Remiss k anledning af Herr Borgmästaren Isinstkjui5t8 Memorial, rörande indragning af twänne utaf Pastor i Fogeläs inne hafwande Ofweilopps-Skommar, Grimseryd och Systratorp, hade Högloft. StatS-Utskottet i Protocolls» Utdrag af den 12 dennes sig yttrat, att ehuru Utskottet icke funnit stäk att tillstyrka desse Skommaranfläcnde till nybyggande eller reparation af Staden Hjos Rädhus, säsom Herr Borgmästaren begärt, an, söge dock Utskottet det tillhöra Kongl. MajrtS och Ri« - ket< Den rg September. 607 krts Kammar-Collegium, att pä sätt och i den ordning Försa ttningarne föreskrifwa undersöka, huruwida berörde Stomm - Hemman kunna till Kronan indragaeller icke.
Att höra berättas sagor, var på denna tid ett nöje, också för fullvuxna, icke uteslutande en barnfägnad; eljest hade väl föga Hebla varit så fallen för att föreslå sagolek. Den saken var också Peder med om. Sigrid steg opp, bortlade den prydliga boken och sade: ”Nå hvarför icke. Vill ni höra sagan om de två fångna barnen?” Ja, det var naturligtvis allt bra, och Sigrid började: ”Det var en gång en kung och en drottning. De hade tvänne barn, en gosse och en flicka. Och gossen var fager, som en dag, och hade långa gyllne lockar, som föllo utför axlarne, och hans ögon lyste som stjernor, och på honom sågo alla, och alla prisade och smekte honom, och kungen lät göra åt honom en liten guldkrona, på det folket skulle veta att han skulle bli kung. Men flickan hon var just ej vacker, utan sådan som folket mest är, och ingen brydde sig om att se på henne, ty alla sade att sådana flickor kan man nog få se i hvarje stuga, icke behöfde man söka opp en prinsessa dertill, och icke frågade brodern heller efter systern, fast han gerna lekte med henne, för att hon var så from och tålmodig, och aldrig motsade honom. Men gossen hette Veli, och han var stolt öfver sitt guldgula hår och sina fagra stjernögon, och han märkte ej att systerns hjerta var fagrare än guld och stjernor. Fanns det så vid hofvet en hög herre, som var slägt med kungen, och som sjelf ville bli kung, när den gamle kungen skulle dö, och han beslöt att döda de bägge barnen för att sjelf få ärfva kungariket. Och han ställde in sig hos hofvets giftblanderska, en stygg och ohygglig qvinna, och lofvade gifta sig med henne, bara hon ville taga de båda barnen af daga. Men giftblanderskan tänkte: ”dödar jag barnen, så håller han ej ord, och gifter sig ej med mig. Nej, jag måste hålla dem vid lif sålänge, och gömma dem för att skrämma honom med dem.”
Då det är Lagstiftarens ovilkorliga pligt, att för Rättsökande undanrödja de kostnader för Rättegångars utförande, som möjligen kunde undvikas, äfvensom svårigheternas hinder för Rättegångars behöriga fullföljande; får jag vördsammeligen hemställa, om icke Föreskrifterne till Personlig inställelse, eller Fullmäktigs ställande vid Domstolarne, borde undergå en sådan granskning, att i de flesta fall Fullmäktig kunde undvikas, om Parterne vid HäradsRätterne voro berättigade, att, efter af Käranden aflemnadt Påstående å ena, samt å andra sidan, efter afgifvande af Stämning och Yttrande deröfver, kunna, om de åstunda, utan ansvar vara från Tinget frånvarande, med förbindelse likväl till inställelse vid Domstolen, då den kunde nödigt anse; äfvensom det synes kunna medgifvas i de högre Instancer, att utan Fullmäktigs biträde, få de till ändrings sökande nödiga Handlingar ingifva; men hvad Den 5 Januarii. 317 jag i synnerhet anser tarfva Rättelse, är det korta rådrum, som Lagen föreskrifver, för att i behörig ordning bereda en Rättighet, att söka ändring i en högre Instance. Den till åtta dagar inskränkta tid, till Vads erläggande emot Häradsoch LagmansRätternas Domar, äfvensom saknad kännedom afliden, då Dom i HofRätterne utfaller, hvari äfven, inom få dagar, rättigheten till ändrings sökande är inskränkt, föranleder icke sällan, att Fatalier förloras, hvari mig synes, att Lagförändring till allmän nytta kunde fordras, samt att, som i Civila Mål verkställes, den vinnande Parfen kunde i alla Instancer åligga att communicera alla IJnderRätternas Domar och äfven HofRätternes Domar med YederParterne, och ifrån Communications-tiden, Fatalier till VadePenningars erläggande och ändrings sökande borde beräknas, hvilken tid icke borde vara mycket inskränkt, och kunde något förhöjda VadePenningar deponeras i LandtRänteriet i Provincen eller annat föreskrifvit ställe, och Bevis öfver Depositionen biläggas Handlingarne, som ingifvas i nästa Instance.
Hon öppnade porten, som gnisslade på sina gångjern, och steg in. Intet vänligt ramande helsade henne välkommen. En kylig, rå luft slog henne till mötes; hon tyckte sig se huru de tomma båsen gapade emot henne i mörkret, och hon ryste och gick åter ut. Till fårens katte, till stallet, till svinstian och hönshuset — hon gläntade på alla dörrar, öfverallt mötte henne samma mörker, samma råa obebodda luft och samma tomhet. Hon slog igen dörr efter dörr och vred dem alla i lås, liksom ville hon stänga otrefnaden inne. Till sist vek hon af ned i ledet, som bar till brunnen Hon hade slätten nedanom, och hon spejade ut i dunklet framför sig. Hennes ögon voro skarpa och vana att se. Vid horisonten, bortom skogsgränsen, hvilken hon urskiljde som en mörkare strimma i det öfriga mörkret, lystes himmelen upp af ett fjerran sken, den stora stadens ljus. Och detta skimmer, som bon aldrig förr egnat någon tanke, fylde nu med ens upp hennes inre med en obestämd fasa, och hon stannade. i r-v i i R I I L-J U IN användas och marginal lemnas. Namn och adress torde alltid noga angifvas, och kan fullkomlig diskretion från redaktionens sida påräknas. Det föreföll henne — nu när hon hade det att frukta — som ett blodrödt återsken från en härjande brand, en brand hvars lågor girigt förtärde allt det hon kallat sitt, allt det vid hvilket hennes naiva hjerta varit bundet. Allt hade man röfvat ifrån henne och störtat dit in, och sjelf skulle hon i morgon slitas från roten och offras i flamman. En gnista af ett outsägligt hat tändes inom henne och blossar upp, häftigare än krut, till en svidande eld. Hennes blod, sjudande af hetta, spänner i ådrorna under hennes hårda hud, och, betagen af den vanmägtiga vredens raseri, höjer hon sin knutna hand. I det samma hör hon tunga steg bakom sig och en stark arm lägges beskyddande öfver hennes skuldror. Det är mannen, som osedd kommit öfver henne i mörkret, och han frågar henne lågmäldt: » Hvad gör du här så ensam, Maja?
Får jag taga papper i portföljen? LEONORA. jag ha reda på allt om mrs. Kally. Fy att ni inte skäms för er smak! MAX (ser på henne). Hvar du vill! Farväl, Max! I morgon måste Leonora. (Emilie slår häftigt igen dörren till kabinettet.) Det har jag sannerligen ingen anledning till, fru Fru Leonora. 34 Tionde scenen. (Leonora står ett ögonblick allena och ser efter Max, som låser tamburdörren efter sig, småler och vänder sig om med en suck. Murare Nielsen sticker hufvudet in genom matsalsdörren.) LEONORA. LEONORA. NIELSEN. Hvad är det nu? NIELSEN. Det är bara jag, frun. Nu är jag färdig. LEONORA. är jag skyldig? (Går bort till sekretären.) NIELSEN. Å, är det bara ni, Nielsen. Ja så, hur mycket Å, det är som frun själf tycker... LEONORA (ger honom några silfverpengar). Var så god. Och tack, Nielsen. NIELSEN (filosofiskt, i det han omsorgsfullt stoppar pengarna i sin börs). Ja, en annan får ju arbeta sig till hvar krona i sitt anletes svett. Om man var som den där SchwartsHansen, som nyss körde härifrån... LEONORA (förströdd). Känner ni honom, Nielsen? 35 NIELSEN. han är förman. Om jag känner honom! Min son arbetar där, LEONORA. inte gift. Er son? Har ni någon son, Nielsen? Ni är ju NIELSEN. Men det var en, som ville ha mig. Nej, det är jag ju inte. Inte riktigt nej... LEONORA (otåligt, vill slippa ifrån honom). Jag menar pojken... Jag menar det kunde väl inte hjälpa, när ni inte ville ha henne. NIELSEN. Herre gud, Nielsen det kunde väl inte hjälpa... Jo, det kunde det för se, hon flyttade till mig. LEONORA (misstroget). för sig? Utan vidare? Med pick och pack? Kan det gå NIELSEN. men jag är nu så beskedlig. Och när ett fruntimmer inte så där köra henne på dörren. Hon hade också
Hertha hade fått sträng befallning att vara läkt på hälen till måndagen den 10, då vi tre kamrater, med bihang af Ambrosius, ämnade bryta upp till ny vandring; hvarthän hade vi ännu ej klart för oss Våra två kamrater hade slagit sig i ro med virkning och broderi. Kandidaten stoppade strumpor, med sinnet uppfyldt af nit mot husflugor och åtskilliga myggarter med intressant benbyggnad och utmärkta sugapparater. Hon hade med äkta qvinligt tålamod funnit sig i, att de på viddernes kärrmarker, deras fädernesland kringsvärmat oss värre än friare kring en rik arftagerska och varit efterhängsna som handelsexpediter, näsvisa som pensionsflickor och snarstickna som unga literatörer, men att de myggorna här fortsatte samma lefnadssätt och idkade samma födkrok, det bringade kandidatens blod i kokning. Och när så husflugorna klefvo ner sig i gräddskålen, trampade sockret under sina fötter, gjorde en konst i bordduken då de anstälde flygöfningar kring steken och hade simmuppvisning i soppterrinen, då sprang kandidaten upp från sitt säte och anstälde, med servetens tillhjelp, en jagt så det hven om öronen på både flugor och menniskor. Häraf kom det sig att hon ej i skjutsboken ville, i likhet med oss andra, skrifva ett par erkännande ord om gästers behandling på Skjäggestad. Vår första upptäcktsfärd från nämde ställe gälde en skomakare, och redan samma qväll, som vi anlände dit, gingo vi fyra kamrater 3 kilometers landsväg för att träffa en sådan karl, men fingo så höra, att han gått till fjells för att skörda hö. Folk samlades kring oss, och vi pressade hvarje vuxen mansperson för att söka väcka möjligen slumrande becksömsanlag, men förgäfves. Ja, det vill säga, att vi funno flere, som vidkändes dylika anlag, men de voro ännu så outvecklade att de bäfvade tillbaka för svenska fruntimmersskor af så bedröfligt utseende som våra. Vi hade jagat en dylik slumrande skomakaresjäl in i en loge, men han räddade sig genom att ropa: »Der kommer ju skomakaren!»