Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre nu yrkat var af honom under diskussionen begärd och del måtte då vara bans rätt att få den dragen under R. o. Ad:s pröfning. Ja-ptopros. är bestämd, men då Gr. Sparre begär en annan conlrapropos. än den föreslagna, sä skall väl äfven deröfver beslutas. Gr. Mörner: Jag skall afstå från mitt yrkande, till dess jag fått höra huru ja-propos:n är upställd och kan ej föreställa mig Gr. Lagerbjelkes mening kunna vara att diktera både jaoch nej-propros:ne. Frih. Cederström: Då Gr. Lagerbjelke vid åtskilliga tillfällen, när frågan varit om besluts fattande öfver Utsk:s beiänk:n med mig öfverensstämt deri, att det svar, Ståndet afgifvil på Hr Frih. o. Landtnäs framställning i hvarje fråga bör, enl. Landtnäs upfattning deraf, anses som eli af Ståndet fattadl beslut, intilldess detsamma tilläfventyrs blifver genom votering kullkastad!, tror jag Gr. Lagerbjelke vara både för sanni liberal i god bemärkelse, och likaledes nog konsequent för att ej den värde Gr:n ju skulle medgifva att enahanda formfrågor fordra samma behandlingssätt, nu såsom tillförene. Gr. Sparre: Jag finner för min del delta talande högst onödigt och olämpligt. Saken är belt enkel: ja-proposm innehåller bifall till Gr. Lagerbjelkes förslag och huru contropropos. skall lyda, derom är just frågan, nemi. antingen afslag eller den propos. jag föreslagit. Hr Gr. o. Ordf:n förklarade, alt han ansåg, att i ja-propos:n borde intagas den del af Gr. Lagerbjelkes förslag, hvarå Hr Gr. o. Ordfm framställt propos., som han ansett afslagen, samt att i fråga om conlraproposm horde afgöras, huruvida dertill skulle antagas, antingen afslag på nyssnämnde del af Gr. Lagerbjelkes förslag, eller bifall till den mindre del af samma förslag, som Gr. Sparre förordat. Den 29 Augusti f. m. 573 Frih.
Längre bort, där trängseln var mindre stark, stodo gipsfabrikanter, krukmakare och glashandlare mellan lederna av sina ofta konstnärligt fulländade arbeten; och än fjärmare från det livligaste vimlet av sorlande och gestikulerande människor kring äreporten, som skulle påminna om kassanderska rytteriets nederlag, voro lysande bodar, till vilka dyrbara tyger från öarna och Asien, rökverk och salvor från Arabien och Indien, juvelerarearbeten och överflödsvaror av allehanda slag lockade välklädda avnämare av båda könen. Karmides och Olympiodoros, som, innan vi träffade dem, redan hade hunnit besöka baden och hårfrisören, gingo nu att öka antalet av de unga sprättar, som genom någon märkvärdig ödets skickelse kommit ut så tidigt på förmiddagen och utan annat ärende än att öka trängseln och tillfredsställa sin nyfikenhet armbågade sig genom de köpslående grupperna, än nickande åt någon fager tärna från kvarteret Skambonide, än granskande de till salu utbjudna slavinnorna, som, samlade hit från olika land, läto ögat fritt skåda alla skiftningar av kvinnliga behag, från den svarta etiopiskans till den rodnande syriska flickans.
Vem kan förstå naturens djup, dess lagar, resurser och vilja!! Nu må du tro, Ragna hade både sagor och sägner »åt Eriks gosse». Han fostrades vid dikt. Det tunga, jordiska, utslitna i henne försvann. Hon blev vad det led åter Ragna, sådan hon var, när hon låg under trädet och läste Don Quijote. Efter bara ett års äktenskap blev Ragna änka för andra gången. Det stärkte henne i hennes tro, att hon endast följt »Guds vilja». Med självaktningen kom lugnet tillbaka. Om sommaren tog hon ofta gossen med sig till kyrkogården. Hos den rätta fadern, som låg i familjegrav, lämnade de alltid blommor, men deras ’hem’, deras hjärtans sorgeoch glädjerum, var kullen, där Erik sov. Så blev Erik, trots döden, ändå gossens far. Många bruk och likheter tog nog gossen upp efter de sägner han hörde. Han ville bli lik Erik, och det lyckades förundransvärt, men två saker fattades: Eriks oavvisliga behov att stå på egen grund — och så musiken!! Men den strängen i Erik hade ju Ragna aldrig ägt, också saknade hon den aldrig. För mig blev det en stor glädje att ur min dammiga hjärnkammare plocka fram hyllagda kunskaper och söka flytta över dem i lill’ Eriks vakna, vetgiriga huvud — ty vaken och vetgirig var han — och full av formsinne och känsla för klang. Och god var han. Utan godhet kan man inte dikta om lidandet. Jag trodde, trodde så säkert att han skulle bli var diktare-Messias, ty borde inte han vara svept i det underbaras skimmer? Han var inte mer än 12 år, när han skrev sin första poetiska sägen. Ah, vad Ragna och jag beundrade den! Vi beundrade för övrigt allt han gjorde. Ragnas religiösa extas hade nu blivit en personlighetskult igen. Ibland undrade jag, om hon glömt den rätta Erik — men så var det nog inte — det var nog bara samma tråd, som fortlöpte så lika stark genom dem båda, att hon inte längre kunde skilja dem åt. Många gånger föreslog jag, att vi borde sätta lill’Erik i skola — men Ragna blev vit inför bara tanken — och själv var jag inte säker.
Genon* detta förslagvinnas d'e fördelar t i :.o För Staten; Att ali BoställsJ ord lia idad af en i sill. hesittnings-räfct tryggad och icke genomtillfällig cohjunctur eller filska uppgifter, eller sluteligen Aucti-on.shottaii inlockad Glass, af idogebesutne och ny 11 ige Medborgare, skall kunna bidraga till ökad produetion och förmögenhet. ’ 2:0 För Inde Idta Armeen, att den, i den jemnl stigande Boställseller Städje-Cassan, eger en tillgång, att i framtiden höja penningelönerne, i mån af de behof deraf, som myntvärdets fall kunde förorsaka.”' Härmed förenade sig Herr Ordföranden Grefve Posse, Herr Grefve af Ugglas, Herr Landshöfdingen Friherre Ridderstolpe, Herr Landshöfdingen Törne, Herr Öfversten Hjerne, Herr Prosten Öst - S t a t s-U t s kottets 33 e t ä n k anden. 535 berg, Herr '"‘Commerce Rådet Santesson och Herr Lagmannen Noraeus, tinder åberopande af sine förut i timnet anmälte Reservationer; Äfvensom Herr Lenning förklarade sig icke kunna.instämma i Utskottens tillstyrkan, om upphörande af de såkallade 3o:årige Arrenden, hvilka Herr Lenning, för sin del, ansåg ’'gagneliga både för det Allmänna, och Indelning,shaf•varen. Herr f) fvers te-L i e u ten an ten Friherre "af "Nordin yttrade: ”1 HÖgloflige Utskottens Beslut, hvarigenom ali vidare Utairendering af Militia1-Boställen skulle komma att upphöra, kan jag icke instämma, emedan det synes mig cenora föregående tiders erfarenhet, styrkt, att menliga följder uppstått så viii för Amneus Befäl, sora ock för Boslälls-Jordens skötsel, genom de täta om b vt en , sorn i Armeens lägre grader dageligen inträffa, hvadan jag för min del anser i8o5 års Kong!.
Detta är den enda omständighet, som kan leda dertill , att målet icke bör handläggas och således icke heller af Oeeon.Utsk. Denna fråga kan återigen ingen annan afgöra, än Hr Gr. o. Landtm, sjelf; och således afhållen jag mig från allt yttrande i saken. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg Oeeon.Utsk. skyldigt att till pröfning upptaga de ifrågavar. motionerna om riksdagens prorogerande. Ropades nej och ja. H. Ex. förnyade sin sednast framställda propos., hvilken bifölls. Gr. Horn: Sedan det nu är ett gifvet factum, att 1 Stånd stadnat emot 3, emedan af det nyss upplästa prot.- utdr. från PresteSt. in hem tas, att detta Stånd fattat, enahanda beslut med R. o. Ad., anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa den propos., om icke R. o. Ad. genast vill öfverlemna frågan till Gonstit.Utsk:s afgörande. I anledn. häraf beslöt R. o. Ad., att Gonstit.Utsk., med anledn. af 3 mom. i 44 § Riksd.Ordn., borde rör:de motionernas behandling sig utlåta. Gr. von Fersen, Hans: Mot det af R. o. Ad. nu fattade beslut får jag reservera mig, emedan det blott innefattar ett beslut, huruvida grundlagen skall följas eller icke. Uti 49 § Riksd.Ordn. står, om jag icke missm innes-, att då 1 Stånd stadna mot 2, i frågor sådana som denna, bör saken till Constit.Utsk:s afgörande förvisas, och således erfoi1- drades icke något beslut härom. Jag stödjer min reservation derpå, alt uti ett likartad! fall, nemi. uti frågan om Gr. Crorihjelms motion ang:de tolagen, en annan behandling ägt rum. Det är således mot 2:ne likartade frågors olika behandling, jag till protoc. velat nedlägga min reservation. Uppå begäran af Hr Dalman, Wilh. Fredr, samt Frih.
Jag har väl här hört omtalas, huru farlig en sådan man skulle kunna vara vid en Konungs död , derigenom att han vunnit insteg, och utöfvade detta välde, till den blifvande Konungens missnöje. Men jag tror likväl icke, att derföre, att vien gång sett en Bigtfader blifva Minister, vi böra säga, att aldrig någon Bigtfader mer bör finnas. Tvärtom, då Konungen kan entlediga sina Rådgifvare efter behag , torde det likväl vara nyttigt, att, såsom en fastare länk, bibehålla JustitiaeStats-Ministern, som icke kan afsättas. Och om det funnes en så besynnerlig man, som ville stadna qvar i Rådkammaren då han icke öfverensstämde med Konungens elier de öfrige Rådgifvarnes tänkesätt, skulle han väl snart blifva på annat sätt tillrättavisad, när den dag kom, då opinions-nämnden sammantiädde. Antingen skulle man då aflägsna en man , som emot Monarkens vilja beklädde en post, den han icke förtjente, eller ock skulle Nationen förlorat all den kraft den äger i sina händer. Jag anhåller äfven att få påminna hvad man yttrat rörande befordringar. Man har väl sagt, att befordringar ske genom Stats-Secreterarne allena ; men de äga aldrig rum , utan vid JustiRidd. o. AdPrat. XI. Band. 6 82 Ren 1 December f. rn. tias-Stats-Ministerns närvaro i Stats-Rådet. Man kan dä icke säga , atr han ingen del har deri 5 tvärtom har han så mycken , som en Konungens Rådgifvare kan och bör äga. Hvad det beträffar, att han icke skulle kunna upplysa sig om huru Lagskipningen verkställes , så sker detta lättast derigenom , att han deltar i Högsta Domstolens åtgärder.
Förordningen ang:de handelsböcker och handelsräkningar den 4 Maj 1855; N:o 68, i ani. af motion om närmare bestämmelse af sättet för inteckning om nyttjanderätt till fast egendom; N:o 69, i ani. af motioner om arfsrätt för oäkta barn; och N:o 70, med förslag till voter:s-propos:r i ani. af de inom Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utsk:ts Utlåt. N:o 55, öfver gjorda anmärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i ani. af Utsk:ts Betänk. N:o 35, öfver dels Iv. M:s Nåd. Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmåls-Iagstiftningen. Efter tillkännagifvande, att Riks-Ståndens Hrr Talmän vid hållet sammanträde öfverenskommit föreslå de respektive Stånden att nästa Onsdag den 14 dennes företaga val af ledamöter Den 14 Oktober. 15 i förstärkt Lag-Utsk., hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. behagade besluta, att det ifrågav:de valet skulle å sagde dag förrättas. Ropades ja. Vidare föreslog Hr Gr. o. Landtm., att utom de 26 ordinarie ledamöterne skulle utses 6 suppleanter, så att hvarje vallista komme att upptaga namnen å 32 personer; hvilket jemväl bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ 3 e. m. In fidem, 0. Brakel. Onsdagen den 14 Oktober 1863. Plenum kl. 10 f. m. Justerades 8 prot.-utdrag för den 10 dennes. Upplästes och godkändes Exped.-Utsk:ts skrifvelse-förslag: N:o 133, ang:de reglering af utgifterna under riksstatens fjerde hufvudtitel; och N:o 134. i fråga om anskaffande af medel till jernvägsbyggnader.
Jag för min del tror att Utsk:ts förslag, sådant det är, har företrädet framför hvad som blifvit föreslaget, ty, efter mitt omdöme, är det ifrågasatta tillägget alldeles onödigt och måhända till och med mera skadligt än gagneligt. Det måste nemi. anses onödigt att jemt och samt behöfva påminna bankofullmägtige om att det är deras skyldighet att se på bankens fördel, och det kan blifva skadligt derigenom att det lemnar rum för olika tolkning om hvad som är fördelaktigt eller ej. Somliga kunna anse att fördelen egentligen består i den direkta vinsten, då de få betalt efter 37 rdr för en Kölnisk mark finsilfver, fastän den endast utmyntas till 36 |:dels rdr; andra åter deruti att banken genom utlemnande af plantsar befrias från myntnings-kostnaden; och slutligen andra måhända framför allt deruti, att silfver icke föres ur landet, äfven om detta medför kostnader både för banken och de enskilda. Sålunda kunna ganska stora tvistigheter i afseende på tolkningen uppkomma. Jag vill icke nu vara vidlyftigare i detta afseende, utan endast förklara, att jag anser Utskrts förslag, sådant det här blifvit framstäldt, enär detsamma just afser att lemna friare händer åt fullmägtige, — vara det alternativ, som bör föredragas, hvarföre jag ock anhåller om bifall dertill. Hr Lilliehöök, Carl Bertil: För min del tror jag att detta tillägg är ganska behöfligt, för att tjena såsom stöd för de åtgärder, som fullmägtige komma att vidtaga; ett stöd, hvilket med den lydelse, som Utsk:ts förslag har, alldeles skulle komma att saknas; och om R. o. Ad. önskar att ett tillägg i denna syftning skall inflyta i paragrafen i det blifvande bankoreglementet, så anser jag att det vore skal oatt derom fatta beslut nu, och jag anhåller om bifall till Hr Åkermans förslag. Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh.:
Häradsskrifvare 400- Hvarförutan, då ej heller något i berörde författning är bestämdt om länsmäns med indelt lön pensionsrätt, densamma synes böra fastställas till i5o. allt likväl under det i 1818 års stadgande upptagna vilkor, alt, i den händelse dessa indelta löntagare tjena med löner, som, uträknade efter förvandling och markegång för de fem nästförflutna åren, understiga de nu föreslagna pensionsbeloppen, de ej till högre, än mot lönerna efter sådan beräkning svarande, pensioner må vara berättigade. 'Anhållande jag i följd häi-af, att StatsUtsk:s utlåt, i denna del må varda till dess vidare åtgärd återremitteradt samt att dessa anmärkningar dervid få åtfölja. StatsUtskrs utlåt. N:o 89 återremitterades. Frih. Boye, Ludv.: Under vördsam erinran derom, att, då det s. k. principbetänk. !V:o 78 var under öfverläggning, jag begärde återremiss deraf, med tillkännagifvande, att mitt ändamål dermed var att slutligen hålla öppen den pröfningsrätt, som för 11. St. återstod, ang:de sjelfva de uti utlät. ISr:o 78 föreslagna beslut, nemi. att R. St. skulle sjelfva betaga sig rättigheten att göra anslag på öfverskottsmedlen, hvilken pröfning icke kunde äga rum, förrän detailutlåt:na förevarit; ser jag mig nu, sedan dessa utlåt:n numera förevarit, i tillfälle, icke blott att ingå i den pröfning, Den 2 Juni e. ra. hvarom jag gjort förbehåll, utan äfven att till granskning upptaga hela projectct, sådant det af Utsk. blifvit föreslaget. Jag utgår då från samma grundsats, som jag uti discussiolien först åberopade. Jag tror nemi., att de behof, som bestå pröfningen, ovilkorligen måste fyllas, och till följd af <lenna grundsats går jag att glanska Utsk:s förfarande idet liela.
Adolf Fredrik, denna lustiga blandning af underofficer och småborgare, hvilken alltid äfven på de mest svassande paradbilderna – som till exempel Paschs och Cornelius’ å Gripsholm – i den blå sammetsmanteln, som pöser som en påfågelstjärt, och med den höga middagsfärgen öfver det godlynta ansiktet, ser ut som en operacomique-monark, var afhållen för sin välvilja, men ej i stånd att göra något umgängeslif lysande och förnämt. Lovisa Ulrika, snillrik, skapad att vara en strålig midtpunkt, hade af naturen alla gåfvor för att spela sin drottningsroll med både behag och majestät, men besvikenheten och alla de förödmjukelser hon genomgått hade låtit hennes leende förfrysa och allt det hårda i hennes inre bryta fram. Hon var ej längre den älskvärda prinsessa Antoine Pesne älskade att måla med morgonstjärnan öfver hufvudet, som mytologisk gudinna med ögon glimmande af ungdom och röd körsbärsmun; hon hade fått den typ af ensamhet, agg, föraktfullt och hvasst förstånd Lundberg så mästerligt förevigat i sin profilbild af drottningen från äldre år, ett hårdt skuret kamée-ansikte med skarpa drag och trötta emaljblå ögon. Slagen i det stora spelet om krona och spira hämnades hon i det lilla med stickord och ohöfligheter, med alla de medel genom hvilka en drottning och en kvinna kan i societetslifvet hämnas lidna motgångar. Ensamt bland sina böcker och sina lärda kände hon sig ej sårad till sinnes och hemmastadd, intellektuell som hon var ut i fingertopparna. Eljes kom med åren mer och mer fram hos henne – liksom hos hennes stora broder – den medfödda preussiska brutaliteten, som den franska uppfostrans fernissa blott ytligt dolde. »Hoffröknarna behandlades af henne,» skrifver Claës Julius Ekeblad, »som pigor hvilkas conduite man supponerar som något felaktig.»
Då nu utgifvaren eller utgifvarno kommit i tillfälle att upprulla diplomatiens sibyllinska böcker, har man trott sig berättigad att använda denna signatur.För min del hade jag den turen att icke behöfva vänta mer än tio dagar, och då kom plakatet med sjelfva lord Salis-burys namn. För öfrigt hade jag mycket nöjsamt under ränt-ningstiden i sällskap med en medarbetarinna i Dagens Krönika, Helen Zimmern, en liten förtjusande Miss, alls icke blåstrumpe-aktig, och med Edmund Gosse, hvilken var korrespondent Ma London, på den tiden Ny Hl. Tidning utgafs af dr Wieselgren. Gosse är numera professor i Cambridge men bor qvar i London. Detta i förbigående nämdt. I Paris voro väntans dagar icke mer än tvänne, och efter jag kom att nyss nämna i hvad sällskap jag dvaldes under min förbidan i London, så kan jag ju också fä omtala en bekantskap från Paris — Max Nordau. Då jag trädde in till honom, kom jag besynnerligt nog att tänka på en hvithårig och rödlätt Upsalaprofessor, och det var riktigt med ett slags tentamen skänsla, som jag såg en liten jovialisk figur träda ut från ett inre rum och välkomna mig. Jag vet inte egentligen hvad jag var rädd för, ty nog var Kon-ventionela samhällslögner m. m. q vicka och skarpa böcker, men inte ville jag precis svärja på deras innehåll och behöfde derför inte heller känna någon så outgrundelig respekt för författaren. Men sanningen är dock, att jag nästan väntade att han, redan innan jag hunnit sätta mig i soffan, skulle säga till mig, liksom min llpsalaprofessor i verlden: Hvad förstår herrn nxd praktisk filosofi, och att han derefter skulle göra liksom Munch-hausen med vargen: vända ut och in på mig. I stället frågade han emellertid mycket vänligt: Hur länge stannar ni i Paris, Monsieur. — Så länge, svarade jag » tills jag far ert löfte, Monsieur, om en originalartikel till Dagens Krönika. Detta tyckte han visst icke var illa svaradt, ty han blef nu mycket meddelsam och utvecklade bl.
Att begära verkställandet af förra Ständers beslut kail icke misstydas, isynnerhet då man år styrd af en Regering — grundad på de constitutionella Författningar, hvilka böra trygga oss från sjelfsvåldet, och befäst-' den lagbundna frihet, som ännu aldrig kunnat med bestånd fråntagas Svenska Fplket, N;o 9. Friherre Raab, Jacob'. En yard Ledamot af detta Stånd har uppgifvit, att den af Riksens Höglofl. Ständer beslutade Extra Rotering i Riket icke drabbat någon enda Skattebonde, men jag får härvid anmärka; att undantag bordt göras för Skåne, der SkatteHemman, som icke till rustning varit in~ delte, äfven blifvit Extra roterade, oansedt de från skyldigheten att hålla Soldat tillförene varit befriade, hvaraf synes, att icke på sätt, den värde Ledamoten äfven yttradt, ”Skånes förmogne och upplyste Possessionater kunna emottaga enskilt en tacksamhetsgärd för tvenne liela, sköna Regementers uppsättande;” i synnerhet då äfven mångfaldiga FrälseHemman af Allmogen innehafvas. Öm härmed afsea Extra Ro teringen så var jDen 3 Martil* dess uppsättande en pligt, enär Riksens Högloft. Ständer sådant beslutat; och detta beslut, ledande till Fäderneslandets försvar i vådans stund, ägde icke något motbjudande, oansedt dess verkställighet medförde uppoffring af fordna rättigheter. — Afses åter förvandlingen af denna Extra Rotering uti en permanent under både krig och fred, kan jag, såsom Skånsk Possessionat icke tillägna mig något beröm derföre, emedan jag aldrig hvarken begärt eller bifallit en sådan förändring, hvars stadga jag förmodar ännu icke vara befästad;, och jag utber mig tillåtelse att vördsamt få framställa, grunderne för denna min, öfvertygelse. Vid 181S års Riksdag, [utgjorde Skånska Roteringen ett föremål för Riksens Högloft, Ständers granskning, efter den då förekomne, klagan öfver det sätt, hvarpå Extra Roteringen i denna provins blifvit förvandlad till permanent.
Resen var ense med honom härutinnan, gick så bort och hemtade två stora slagor, af hvilka han sjelf fattade den ena. När de nu skulle tröska, förmådde pojken icke lyfta sin slaga, så stor och tung som den var. Han grep då en käpp och bultade i golfvet lika fort, som jätten tröskade. Jätten märkte ingenting, och de fortforo sålunda intills dager blef ljus. Då sade pojken: »nu vilja vi gå hem och äta dagvard.» ’Ja’, mälte jätten, ’mig tyckes vi hafva haft ett styft måla-bete.’ Någon tid derefter satte jätten sin dräng att plöja. Han undervisade honom tillika: »när hunden kommer skall du lösa oxarne och ställa in dem, hvarest han går förut.» Pojken lofvade göra såsom sagdt var. Men när oxarne blifvit lösta, kröp jättens hund in under grundvalen till en byggnad, hvarpå icke fanns någon dörr. Resen hade härmed för afsigt att röna, om hans dräng var nog stark, att ensam lyfta upp huset och ställa in oxarne i deras bås. Pojken eftersinnade både länge och väl hvad nu stod att göra; slutligen fann han på råd, slagtade öken och kastade deras kroppar in genom gluggen. När han nu kom hem, frågade jätten om han fått in oxarne i stallet. »Ja,» svarar drängen, »väl fick jag dem in, ehuru jag bytte på dem.» Nu begynte jätten fatta misstankar, och öfverlade med jätte-qvinnan huru de skulle bringa drängen af daga. Käringen sade: »det är mitt råd, att du tager din klubba och slår ihjel honom i natt, medan han sofver.» Jätten tyckte detta vara ett godt råd, och lofvade göra såsom hon hade sagt. Men pojken stod på lur, och lyssnade till deras samtal. När nu qvällen kom lade han en mjölk-kärna i sängen, och gömde sig sjelf bakom dörren. Vid midnattstid stiger resen upp, griper sin jätte-klubba, och slår till mjölkkärnan, så att flöten stänkte honom i ansigtet.
Vidare kan man icke, förrän uti October månad, bestämma sina foderförråder, då man till dessa räknar jordfrukterna, som jag hoppas inom vårt fädernesland snart skola till betydlig del öka och således hädanefter alltid räknas bland fodertillgångarna. Ännu vid denna tid hafva mångå jordbrukare i södra delen af Sverige icke slutat sin höstsådd, och från October till Jul förrättas största delen af sädens uttröskning. Under October månad anser jag det således vara aldra svårast för en landtbrukare alt vara frånvar., och äfven längre fram på hösten är det, ringast sagdt, olägligt att resa ifrån sin hushållning. Jag får förklara, att jag hellre en annan årstid skulle vara frånvar. 3 gånger så länge, än jag är borta i October och November månad. Vid sidan af dessa påminnelser, får jag erinra om de mångfalldiga icke ogrundade anmärkningar, som äro gjorda vid R. o. Ad:s sammansättning på Riddarhuset, nemi. att det stöl sia antalet af dess ledamöter utgöres af enibetsmannapersonalen i Stockholm samt högre embetsman från landsorterna. Jag erinrar mig, att 4 H. 60 474 Den 26 Mars f. m. jag, vid i834 års riksdag, under flera månader var alldeles ensam från vår provins; och jag skulle knappast tro, att här då var mer än en ledamot från Skåne. Af dessa anledningar, och då jag skulle tro, att de fleste landthushållare instämma med mig deruti, att det under October månad för dem är svårast att vara frånvar., yrkar jag afslag å den föreslagna förändringen af i frågavar. grund!ags-§. — Medan jag har ordet får jag äfven tillägga, alt, om vi antoge denna §., blefve närmaste följden den, att vi ej kunde få någon lagtima riksdag före October månad år i845, då vi i annat fall kunde bestämma denna riksdags öppnande till början af nämnda år. Detta är för mig ett ytterligare skäl att tillstyrka vidblifvandet af paragrafens gamla ordalydelse. Hr Lefre'n: