Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon ansåg tiden mogen att till de gamla sanningarna lägga en ny, den nämligen, att man vid sträfvandena för kvinnans emancipation bör lägga lika stor vikt vid frågan om del rätta arbetsområdet, som vid själfva arbete *. Och S n notabel frolofning. t måndags eklaterades i Enköping entrolofning, helt visst ägnad att i de vidaste kretsar väcka sympatier och lifligt intresse — och detta icke allenast inom vårt eget land, utan långt utom dess gränser! Den ena af de ungdomliga parterna i d e D n a förening är nämligen bäraren af ett namn, hvars klang, som få af samtidens, nått ut öfver hela den bildade världen. Och äfven den andra parten — den svenska ungmö, som nu från fjärran land bundit en hjärtanskär — är dotter till en fader, som gjort sitt namn högt aktadt, kärt, ja, vi kunna nästan säga dyrkadt bland otaliga lidande och hjälpsökande både i Sverige och vida därutom. Naturligtvis syfta vi på förlofningen mellan grefve Leo Tolstoy d. y., son till den frejdade ryske skriftställaren med samma namn, och fröken Dora Westerlund, dotter till doktor Ernst Westerlund i Enköping och hans maka, född Floderus. Genom godhetsfullt tillmötesgå- ende af närmaste vederbörande, är Idun redan i dag i det angenäma tillfället att för sina läsarinnor kunna framlägga de unga tus porträtt. Grefve Löw Leovitch Tolstoy, som på ren ryska fästmannens fullständiga namn lyder, är den fjärde i ordningen af den ryktFöreläsarinnan fann bare författarens nio det förvånande, att barn, men bland dem man från kvinnohåll alla helt visst den, som kunnat rikta förebrå- stått och står fadern elser mot henne, därnärmast så i hans för att hon pekat på skrifställareverksamdenna begränsninghos het som i hans vidkvinnan. Lika väl lyftiga filantropiska kunde det falla mänarbete. Nu en 26-årig nen in att klaga öfver man, har han själf, att hon ej ville erkänefter medicinska och Fröken DORA WESTERLUND.
Sålunda stadgas i 2 Kap. 3 §, att då laga skifte är i fråga, skall landtmätaren så skyndsamt som möjligt förrättningen företaga, sedan tjenlig årstid infallit; att om förrättningen ej företages inom fyra månader efter det förordnandet erhållits då må Konungens Befallningshafvande, om en eller flera delegare sådant begära, utse annan landtmätare, att det begärda skiftet så fort ske kan verkställa; i 3 kap. 6 §: att om lagligen utsatt landlmäteri-förrältning, sedan den är börjad, blifvit för något laga hinder uppskjuten, och, innan sammanträdet upplöses, dag ej genast utsättes och delegarne kungöres när den ånyo företagas skall, då bör förrättningen, sedan de hinder upphört, som uppskofvet vållat, så snart möjligen ske kan, åter företagas; äfvensom i samma kapitels 14 och 45 §§, att landtmätaren är skyldig att,- så snart förrättningen blifvit börjad, den utan uppskof fortsätta och ordentligen afslula, der icke laga hinder möta; att om skifte är i fråga och det finnes vara af den vidsträckta beskaffenhet, att lotternas uträkning på karta lämpligast kan i landtmätaren hemvist vintertiden verkställas, då må sådant väl vara tillåtet, dock med vilkor att skiftets utstakning på marken och ordentliga afslutande i öfrigt tidigt påföljande vår skall ske; samt alt om landtmätare uppskjuter börjad förrättning utan laga skäl, skall han ansvara såsom för tjenstefel samt ersätta den kostnad och skada, delegare derigenom tillskyndas. Dessa föreskrifter anser Utskottet vara både ganska lämpliga och tillfyllestgörande för att påskynda landtmäteri-förrättningars påbörjande och afslutande inom möjligen kortaste tid.
Denna var långa tider sjuk, och då fick den 13- å 14-åriga Elisabet ensam sköta hela undervisningen af skolans alla barn, omkring 30 till antalet. Dessa små episoder visa tillräckligt tydligt Elisabet Anreps ovanliga intresse och starkt utpräglade begåfning för lärarinnekallet, ett intresse och en begåfning, hvilka under hennes kommande lif skulle sättas på det hårdaste prof och bära de rikaste frukter. En stor förändring inträffade 1872 i den Anrepska familjen, i det att ingeniör Anrep då gifte om sig med Ida Wretman. I hemmet inträdde nu mera ordnade förhållanden, och familjen fick dessutom allt större umgänge. Genom denna förändring kom Elisabet, endast 15-årig och ännu icke konfirmerad, ut i sällskapslifvet, hvari hon med lif och lust deltog. Hennes trägna arbete med egna studier och syskonens läxor hindrade henne dock att på något sätt » gå upp » i sällskapslifvet. Icke heller tyckes detta på något sätt ha lagt sordin på den unga flickans friska, naturliga och okonstlade väsen. Ännu vid 19 års ålder var hon så okunnig i sällskapslifvets sämre sidor, att hon köpte Ekbohrns ordbok öfver främmande ord för att se efter hvad » kurtis » och » koketteri » betydde, hvilka ord hon hört några väninnor ofta använda. I sin halfkusin, fröken Anna Wretman, justitierådets dotter, fann fröken Anrep en hängifven väninna, rättänkande och ädel, som ingöt litet mera allvar i den åtminstoae till det yttre särdeles yra, för att icke säga pojkaktiga flickan. Ett af fröken Anreps största nöjen var simning, hvari hon uppnådde en sådan färdighet, att hon vid 15 års ålder blef » kandidat » och vid 16 år » simmagister *. Så egendomligt det än låter, var det dock hennes intresse för denna sport, som, om än indirekt, ledde henne in på hennes nuvarande filantropiska verksamhet. Åren 1873 — 74 var fröken Anrep anställd som lärarinna vid Stockholms stads simochbadinrättning, men då hon under sistnämnda års sommar började genomgå en kurs för telegrafister, räckte icke tiden till för det myckna arbetet vid simskolan, hvarför hon måste afsäga sig lärarinnebefattningen därstädes.
Som bådas befallningar då ej kunna på en gång efterlelvas; så lärer man väl blifva nödsakad att vägra lydnad åt endera, om ej åt begge. Och hvem, om icke domaren, skall gilla eller Jt. SI. Jusi. Ontbudsm. Emb.-Bcrättelse för år 1851. ~ bestraffa den vägrade lydnaden? Måste då han icke vara skyldig att pröfva, hvilkendera eller huruvida någondera befallningen bordt lydas, d. v. s. om någondera är gällande? Mina i nåder afslagna underdåniga ansökningar om lagförklaringar, äfven i öfrigt klandrade, hafva derjemte blifvit i förevarande ämne anförda såsom bevis emot min tanka. Dessa lagförklaringar, i fall de utkommit, skulle ju, enligt min egen lära, varit ogiltiga, heter det, enär de innefattat verkliga lagförändringar, dem Konungen med Dess Högsta Domstol ej äger vidtaga. De hade då icke kunnat af domaren efterlefvas, eller ock måste jag hafva orätt deruli, att domaren skall pröfva sjelfva lagen. Så hade det förhållit sig, i läll jag påstått, att domaren skall pröfva rigtigheten af en författnings innehåll; hvilket dock för ingen del tillkommer honom När jag deremot endast yrkat, att lagens giltighet beror deraf, huruvida den är stiftad af behörig myndighet, hvilket domaren åligger att pröfva; så hade lagförklaringarne icke kunnat, enligt detta yrkande, blifva ogiltiga i annat fall, än om de angått ämnen, i hvilka lagförklaring ej äger rum. Nu var det i allmän civil och kriminal lag, som förklaringarne söktes; och dessa lagar äger ju Konungen med Dess Högsta Domstol förklara, der så nödigt finnes; hvarföre ock förklaringarne måste åtlydas, äfven om de skulle till innehållet hafva det fel, att innefatta verkliga lagförändringar. Beträffande i öfrigt dessa misslyckade underdåniga lagförklaringsförslag, så är det första nödvändiga att erkänna det af mig i ett af dem begångna misstag, nemligen i det, som rörde bestraffning å qvinna inom viss lid efter det hon födt barn.
Med anledning häraf får Utskottet upplysa, alt då denna fråga sednast vid 1840 och 1841 årens riksdag förevar, hade, på sätt dåvarande Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts betänkande N:o 98 utvisar, i an - 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulshottets Betänkande, N:o 21. ledning af en i enskild väg gjord underdånig ansökning om transitooch nederlags-rätt för Siitö hamn, Kommers-kollegium, General-tullstyrelsen och Konungens befallningshafvande på Gottland infordrade underdåniga yttranden afgifvit och berörde anhållan tillstyrkt, hvarjemte handels-societeterna i de vid östersjön belägna stapelstäderna och i Götheborg blifvit öfver den underdåniga ansökningen hörde och, med några få undantag, likaledes tillstyrkt nådigt bifall tili densamma. Kommers-kollegium hade uti dess, den 2 Maj 1838 afgifna, underdåniga utlåtande yltrat, såsom orden lyda: ”jNTär man betraktar Slilös belägenhet i medelpunkten af Östersjön, ”på nära lika afstånd från de begge kontinenter, som omgifva denna sjö; ”när man vidare afser dess ypperliga hamn, som förenar rymlighet, tillräckligt djup för större fartyg, lätt inoch utsegling, säkerhet för de flena vindar, med egenskapen att sent lägga sig, men tidigt gå upp, samt sålunda onekligen är en af de bästa vid östersjön, så måste man erkänna ”alt denna hamn synes vara af naturen ämnad till en vigtig handelsplats, ”såsom i äldre tider Wisbj^ varit, då dess gamla hamn ännu ej var uppgrundad och man begagnade mindre djupgående fartyg. Kollegium erkänner visserligen att ej ensamt lördelagligt läge eller beviljade privilegier ”förmå göra en ort till betydande handelsplats.
Om jag minns rätt, var han kavallerist, stor fruntimmerskarl och fin gourmet. Han hade gift sig af tre orsaker: för att betala sina skulder, för att bli stadgad karl och för att han var kär. Och det är så sällan man får tillfälle slå tre flugor i en smäll! Pappa hyrde och möblerade en briljant vå- ning, presten sa ' amen, och så flyttade de in med föräldrarnes välsignelser och sina vänners lyckönskningar. Allt artade sig bra i början — tvärt emot det gamla ordspråket: all början är svår. Svärfar var hygglig i positivus, löjtnanten i komparativ form och unga hennes nåd var det personifierade adjektivet älskvärd i superlativus. Solsken, bara solsken! Men hennes nåd med tjugu år på nacken, guldfärgadt hår, ramsvarta ögon och en den lilla täckaste uppnäsa, svärmade för att flytta. Hon ville ha parkettgolf, en budoar i ljusblått med stoppade sidenväggar och en åttkantig salong med växtfönster. Och allt det där fanns nummer det och det vid gatan den och den. Man måste därför flytta. » Jag känner på mig, att det händer en olycka », sa ' löjtnanten profetiskt inne i sina blonda mustascher. Man flyttade. Och olyckan hände. Flyttningen medförde utelif för löjtnanten, små glada middagar som förr i världen, spelpartier på högvakten hos jourhafvande officern, finfina ostronsupéer med strömmar af guldklar Pommery. Det gamla otvungna kamratlifvet med sin öfversvallande glädje sköljde bort de goda föresatserna. Och när lilla hennes nåd ändtligen hade sin budoar med stoppade sidenväggar i ordning, fick hon aldrig höra sin mans sporrar klinga i den; de klingade på annat håll. Han hade kommit i tillfälle att allt för tidigt fresta ungkarlslifvet på nytt. Den gamla smaken satt kvar, och så gick det som det gick. Men lilla hennes nåd med det guldfärgade håret och de mörka ögonen daterar själf sin olycka från flyttningsdagarne. Ja, mina damer, flytten aldrig i otid, aldrig för en nyck — det medför bara förluster.
Memorial, med förslag till stadganden och bestämmelser, rörande sättet, ordningen och vilkoret! för utbetalningen af anslagsoch lönesummor till befrämjande af odlings företag och allmänna arbeten. (U. A.) Sedan Stats-Uskottet af Rikets Ständers Fullmägtige i RiksgäldsContoret fått emottaga ett uppå Utskottets anmodan meddeldt utlåtande, i afseende å de förändringar, hvilka, efter hvad erfarenheten visat, kunde erfordras uti de i 56 §. af nu gällande Reglemente för RiksgäldsContoret meddelade stadganden och bestämmelser för utbetalningen af anslagsoch lånesurnmor, till befrämjande af vatten-communicationer, hamn-anläggningar, odlingsföretag och vägförbättringar, så får Utskottet nu i sådant afseende afgifva följande förslag: i:o De uti åberopade §. i detta afseende införde stadganden afse till en del sådane omständigheter, som böra iakttagas af dem, hvilka hos Kongl. Maj:l i underdånighet söka alt af beviljade Statsbidrag komma i åtnjutande, då en annan del åter endast är beräknad att för Riksgälds-Conloret lända till efterrättelse vid utbetalandet. Enligt hvad erfarenheten vitsordat, hafva, i anledning häraf, understundom svårigheter uppstått för Riksgälds-Contorets Styrelse vid tillämpningen af förstberörde del af föreskrifterne; och anser Utskottet följaktligen de i begge dessa afseenden erforderliga vilkor och bestämmelser böra serskildt upptagas. 2:0 I det förra fallet, eller rörande hvad af dem, som önska att af de å Riksgälds-Contoret anvisade anslagsoch lånesurnmor komma i åtnjutande, bör iakttagas, innan medel af Kongl. Majit till utgående beviljas, föreslår Utskottet, alt Rikets Ständer måtte besluta följande: a) Till Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning och fastställelse skall i underdånighet ingifvas arbetsplan, upptagande tiden både när företaget skall börjas och när det kan anses böra blifva fullbordadt. b) Då fråga är om utdikningar och vattenaflappningar eller vägars anläggning eller förbättring, böra vederböran Bih. till R.
Denna åsigt har, efter min uppfattning, varit allmän, och den har legat till grund icke mindre för de vid förra Riksdagarne fattade besluten om ränte garantien för den i Nerike och Westmanland tillämnade banan, och om anslagen lill jernvägars påbörjande från Malmö och Götheborg, än äfven för Regeringens åtgärd att bestämma, det sistnämnde bana skulle föras öster om Billingen, på det att den såmedelst skulle sammanfalla med den från Skåne mötande banan. Fortsättningen af denna bana måste således gå vidare uppåt genom ^Vestergötland till Nerike och än ytterligare i norr så långt som möjligt, och dess riktning bör i öfrigt bestämmas af lokala förhållanden, som kunna fordra att den drages något mera i öster eller vester, dock alltid så, att den berör såväl Hjelmaren som Mälaren. Ulgreningen till Westerhaget finnes redan, och sedan banan trätfat Mälaren, förekommer först frågan, hvarest grenbanan till Stockholm skall vidtaga, och deri trodde jag mig finna det enda stridiga, ehuru jag föreställde mig, att de fleste skulle förena sig i deri åsigt, ali grenbanan från Köping skulle ledas på ett afstånd af minst 2 mil från Mälaren till Stockholm, och stambanan fortsättas till Sala. Kommunikationen mellan Upsala och Stockholm skulle derefter tillvägabringas genom en bibana. I den man sinnena kunuat förena sig i denna plan och riktningen af banan från Stockholm finnes ostridig, eller genom undersökningar varder bestämd, har jag ansett anslag äfven vid denna Riksdag kunna och böra lemnäs för arbetets början vid Stockholm. Bil. till Stats-Ulskoltcts Utlåtande JYi 62. 61 Om det icke kan nekas, att en bana, i den sträckning jag angifvit, rätteligen häfdar namnet af en riksbana, så skall det ock lika villigt erkännas, att den uppfyller ändamålet af en sådan med den möjligast minsta kostnad; att den genom sitt läge i allmänhet väl egnar sig för anläggning af bibanor; och alt den motsvarar alla de anspråk, hvartill namnet af stambana berättigar; i följd hvaraf den kommer att jemväl lemna all den erfarenhet, sorn är nödig för att bedöma verkan af jernbanor i vårt land, samt lämpligheten af deras anläggande på Statens bekostnad.
Aug, förmodat sig äga Kongl. Majus Nådiga Bref af den 21 Juli 1752, är han dock ännu deraf i saknad, och förmodade att samma Höga Bref blifvit vid någon undersökning eller besigtning! om Bondön inlemnadt, utan att det sedermera är uttaget eller ock torde det finnas hos någon af dem, som vid sådana tillfällen ägt att bevaka Herr Bruks-Patronens rätt; anhållande derföre, att om Högstberörde Nådiga Bref af Härads Syne-rätten anses nödvändigt ytterligare anstånd mätte lemnäs till anskaffandet deraf, hvarefter Bruks Inspectoren inlemnade en afskrift af Kongl. Maj:ts och Pikets Höglofl. Kammar-Gollegii Skrifvelse, så lydande: ”Högvälborne Baron och Landshöfding© samt Riddare af Kongl. Majus Nordstjerne Orden Herr Claes Gustaf Rålamb ! Såsom Hans Kongl. Maj:t medelst Skrifvelse af den 21 sisth Juli i Nåder behagat gifva Kongl. Collegio tillkänna, det Hans Kongl. Maj:t lemnat Rådmannen här i Staden Gustaf Kierrman den försäkran, att så länge han Krono-Hemmanet Bindö-mantalet halft till Får-afvelns underhållande nyttjar, hvilket han nu under åboende-rättighet besitter såsom varande tjenligt till bete för de baggar, som en yiss tid om året böra från tackorna vara afskilja de, 874 Den 7 Juli. de, må vid dess åbo-rattighet orubbadt blifva bibehållen; alltså har Kongl. Collegium ‘Herr ^Landshöfdingen sådant härmedelst velat notificera, med begäran, det Herr Landshöfdingen behagade , till underdånigst följe af Högstberörde Hans Kongl. Maj:ts Nådiga Förordnande , bibehålla [Rådmannen Kierrman vid åbo-rättigheten af ofvanberörde Lindö-hemman, så länge han detsamma till Fårafvelns underhållande nyttjar; och Vi befalle Herr Landshöfdingen samt Riddaren af Kongl. Nordstjerne Orden Gud Allsmägtig. Stockholm den 19 Aug. 175?
– Jag skulle icke vara vid mina sinnens fulla bruk – säger han – om jag icke ville tillstå, att jag bort lefva så, som denna bok lär! Ack, om jag i min lyckas tid läst sådana böcker! Jag vet så visst, att de skulle ha öfvertygat och bättrat mig! Prosten, som genom kommendanten erfarit, att den fångne under de senaste dygnen varit mycket orolig, betraktar honom uppmärksamt och frågar medlidsamt: – Hur står det till med er, min käre grefve? – Illa! Illa! Jag kan icke nog ångra, att jag lefvat så förkastligt, handlat efter så onda bevekelsegrunder och användt så dåliga medel. Mina närvarande omständigheter, ja, själfva min död vållar mig icke sådana bekymmer, som mina dåliga handlingar. Och det är så alldeles omöjligt för mig att godtgöra hvad jag förbrutit! – Jag ber er – ärade vän – blif icke trött på mig och lämna mig icke i sticket. Med en rörelse som en drunknande lyfter Struensee sina armar, tills länken rycker den ena tillbaka. Prosten fattar hans hand och trycker den varmt. Prosten är rörd öfver den djupa bedröfvelse och förtviflan, som delinkventens hela varelse andas; men att redan nu skänka honom lugn och tröst, vore icke välbetänkt. – Jag är mycket belåten med denna ert sinnes oro – försäkrar han tvärtom. – Den skall, hoppas jag till Gud, göra er böjd för att gripa det enda medel, som jag kan anvisa till ert lugnande. Ni kan visserligen icke omintetgöra det onda ni förorsakat; men det finns En, som redan gjort detta för er. Och till Honom måste ni, drifven af er samvetsångest, taga er tillflykt. – Om det blott icke är för sent! Vid det Struensee säger detta, käns det som om han nu icke förmådde hvarken tänka eller lida mer. Det finns en gräns för all spänning, och reaktionen är öfver honom nu. Hans uppmärksamhet slappas, hans förnimmelse flämtar matt. Han hör prosten tala, men orden äro som tomma ljud, långt borta ifrån.
Af dessa anledningar hade ock kommittéen i underdånighet föreslagit för Informations-kapitenen ett arfvode af 1,000 Rrdr, hvilket Kongl. Majrt dock funnit skäligt nedsätta lill 800 R:dr. Beträffande slutligen de föreslagna arfvodena för under-officerare, som tjenstgöra vid Informations-verket, så afsåge dessa uteslutande truppens och del lägre underbefälets undervisning. Vid behandlingen af förevarande lönereglerings-fråga har Utskottet, då de uti motionerna väckta förslag äro, så väl beträffande sjelfva löne-beloppen som i afseende ä indelningen af löne-klasserne inom vissa tjensle-grader, i många fall afvikande från den af Kongl. Maj:t föreslagna stat, meri ofvan omförinälte, af t. f. General-Fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet afgifna underdåniga förslag lill ny lönestat, med hvilket molionärernes framställningar hufvudsakligen skola öfverensstämma, blifvit af Kongl. Majrt pröfvadt, innan den nådiga propositionen till Rikets Ständer afläts, ansett lämpligast att i allmänhet följa de grunder för Jöne-regleringen, hvilka Kongl. Majrt funnit sig böra antaga; och får Utskottet, efter granskning af den föreslagna staten (se den Departements-chefens betänkande åtföljande bilaga litt. 1.), anmäla de erinringar, sorn dervid hos Utskottet förekommit. a) Suhaltcrn-officerare vid Artilleriet äro, som hittills, indelade i 2:ne grader, nemligen Löjtnantsoch Under-löjtnants, med lika antal officerare i hvardera, bestående den förra graden af 2:ne löneklasser, med 1,200 R:dr i den ena och 1,000 R:dr i den andra, samt den sednare graden af en löneklass med 800 R:dr, så att en fjerdedel af desse officerare skulle erhålla första klassens lön, en fjerdedel andra klassens samt hälften Under-löjtnantslön. Vid jemförelse med de aflöningsbelopp, sorn Kongl.
H a n instämde i hennes munterhet, o c h snart satt den lilla trion i gladt samspråk. » M e n hur har fröken kunnat vara så hjärtlös och ej låtit oss få njuta af er härliga talang, » frågade doktorn o m en stund, » det är nästan förräderi af fröken Ståhl att behålla er alldeles för sig själf. » » Det har varit mitt eget val, » svarade Elsa med en barnsligt öfvermodig skakning på hufvudet, » jag måste vara försiktig för att vara riktigt bra i september, ser ni. » » I september. » undrade doktorn, o c h Elsa fortsatte m e d en lätt rodnad på k i n d e r n a: » Jag skall sjunga för operadirektionen då. » Det blef ett ögonblicks tystnad, o c h doktorn förvånade sig öfver den känsla af obehag, som bemäktigade sig h o n o m vid Elsas ord. Han försökte säga något sympatiserande, m e n det ville ej lyckas. » Ni äro just inte uppmuntrande, » återtog Elsa, » m e n det skall, det måste lyckas. Har jag inte arbetat o c h sträfvat för detta mål, se ' n jag var barn! Jag vet, att m i n röst ej är stark, men jag 1898 älskar min sång, o c h jag skall slå mig igenom. » De bruna ö g o n e n fingo ett oroligt jagadt uttryck, och det föreföll s o m o m hon talade m e r för att öfvertyga sig själf än d e andra två. » Jag förstår e j, o m er röst är n o g stark o c h sådant där, jag vet blott, att jag aldrig hört nå- got så vackert, s o m er sång nyss, » sade doktorn och såg m e d oförställdt beundrande blickar på det upphettade barnsliga ansiktet framför h o n o m. » Tack, » sade Elsa, » men, » fortsatte h o n nedslaget, » o m ni visste, hur svåra de äro, d e där operaherrarne. Jag blir het o m ö r o n e n, bara jag tänker på dem. » » Låt ni d e där herrarne fara, » utbrast doktorn, » o c h sjung era visor för era vänner o c h skogens fåglar.
Medvetet eller omedvetet synes mig Utskottet sträckt denna sin frihetsidé långt utöfver en tillbörlig gräns, så vidt icke meningen dermed är, att helt och hållet omintetgöra religionsfrågans lösning vid denna riksdag, då Utskottet med oförtydbara ord uttalat den åsigt, att det kan vara sak samma räkna sig till hedning eller bekänna sig till en kristen religion. Betraktar man hvarthän en sådan frihetsidé kan leda, finner man genast det den undergräfver all sann kristlig religion, hvilken är den enda grundval, hvarpå samhällets bestånd och välbefinnande hvilar, så i religiöst, moraliskt, som medborgerligt hänseende; ja, den rubbar ock allmänna säkerheten i så väsendtlig del, att de största brott kunna saklöst begås. För att visa det behöfves blott erinras, det vår gällande Rättegångs ordning bjuder det ingen är vittnesgild med mindre han kan sin kristendom, synnerligen uti de stycken, som angå edens vigt: häraf följer tyd ligen, att den som utträder utur vår kyrka och icke ingår i något annat tidätet religionssamfund, icke får vittne bära; denna i Utskottet framställda sats har majoriteten icke kunnat förneka. Mycket mera kunde emot Utskottets beslut anföras, men jag har ansett mig sagt nog för lättande af mitt samvete. På grund häraf hemställes, att Utskottets beslut i ofvan anförda delar må afslås: och att Rikets Ständer antaga så väl 1 § i första Förordningen, som 14 § i den sednare, sådana de lyda i Kongl. Maj:ts nådiga förslag, samt i öfrigt återremittera Betänkandet, med förständigande för Lag Utskottet att rätta de bestämmelser, som häraf blifva en fö'jd». Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 4 860. Lag-Utskottet* Betänkande N:o 22. 1 Ant. till Kxp.-Utsk. den 19 April 1860, kl. 2 e. m. Betänkande, i’ anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, med förslag lill stadga angående Högsta Domstolens tjenstgöring pä två afdelningar.