Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nämnda Kongl. Förordning, deri ändring blifvit yrkad af Herr Doktor Forssell uti en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 25), innehåller följande stadgande: ”Den, sorn gjort sig skyldig tili dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifv et, eller till hel eller half mansbot, eller till straff för det han obetänkt och af hastighet lastat Gud, Hans heliga ord och sakramenten, eller för rån, der ej dödsstraff derå föijer, för stöld eller snatteri, för tvegiftesbrott, för blodskam eller lägersmål i förbudna leder, om dödsstraff derför ej eger rum, för hor eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller gått drucken eller oskriltad till Nattvarden eller, sedan han af prestön, enligt kyrkoordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhälla, eller öfverfallit någon med hugg och slag i kyrka under gudstjenst, eller skuffat eller stött annan eller kifvat och trätit med honom i vredesmode i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, som blifvit dömd förvållande till fosters död efter sednare mom. i 16 Kap. 1 § Missgernings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, må ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är”. Denna författning, som, enligt Kongl. Förordningen den 29 Januari 1861, eger tillämpning äfven å den, som gjort sig skyldig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död, tillhör väl, såsom endast af Bih. till R. St.
Vidare och uppå färjeplats-innehafvarnes gjorda underdåniga anmälan hurusom det genom ofvanomförmälda tvänne nådiga Resolutioner af åren 1824 och 1837 stadgade vitesförbud icke uppfyllde det dermed åsyftade ändamål, enär samma vite tillämpades endast för hvarje åtal, men ej för hvarje öfverträdelse af förbudet, samt de tilltalade således genom målets dragande under högre domstols pröfning, kunde en längre tid uppehålla slutliga afgörande! deraf och un - 4 Kongl. Maj:h Käti. 1’roposiHon N:o 88. der tiden saklöst fortsätta den lagstridiga öfverfraktningen, är genom nådigt Bref af den 13 April 1850 förklarad!, att ifrågavarande vite skall vara tillämpligt för hvarje särskild bevislig öfverträdelse af förbudet och icke blott för hvarje gång sådana öfverträdelser åtalas. Under åberopande af de flere olägenheter, som skulle härflyta deraf, att, enligt ofvananförde föreskrifter, transport af menniskor, kreatur och varor, å öppet vatten, icke finge af en livar verkställas från Oland till Calmar, väcktes hos Rikets åren 1850—1851 församlade Ständer fråga om berörde föreskrifters upphäfvande, så att färjningsrättigheten lemnades öppen för hvar och en, under vilkor att hvarje farkost, som till sådan transport begagnades, skulle af sakkunnige män besigtigas och godkännas, innan densamma finge dertill användas; och som Rikets Ständer funno hvad i ärendet förekom utgöra giltig anledning till det antagande, att anstalterne för bestridande af trafiken emellan Oland och fasta landet icke i allt, uppfyllde de trafikerandes anspråk, anil ollo Rikets Ständer, det Kongl. Majit täcktes låta anbefalla en undersökning, huruvida nämnde anstalter vore af beskaffenhet att uppfylla, det med dem afsedda ändamål, äfvensom vidtaga de åtgärder, som af omständigheterna kunde påkallas.
Vid bevärings-mönstringarne uttagas först de, som anses lämplige att ingå vid kavalleriet; derefter de, som skola insättas vhS Staissami Allm. Besv.- och Ekon.-Vtsk. Betänkande, N:o 23. 3 artillerioch ingenieur-vapnen. Åf åteistuden uttagas genom lönning de, som skola tilihöia infanteriets stam; de återstående blifva infanteriets bevärings-rekryter. Frivilligt byte emellan starnoch bevärings-soldater kan få ega rum, under iakttagande af de vilkor, som för inträde i ena eiler andra vapnet äro föreskrifne. Fullkomlig befrielse från beväring,spligten genom legning är förbjuden. De af beväringen, som ingå i stammen, äro förbundne till ständig tjenstgöring i 6 år, med undantag af pei mitteriiigstiderne. Det öfriga bevärings-manskapet tjenstgör första året 2f dagar, andra året 14 dagar och tredje året äfven 14 dagar, men befrias från tjenstgöring de återstående Irenne åren, under hvilka det i rudorna qvarstår. Kavalleriets gensdarme-sqvadroner, rekryteras af sådant manskap, som med utmärkelse t jent 1 år vid dragonerne. Gardet rekryteras med sådant manskap, som förut vid linien med utmärkelse tjent minst 4 år. Då arméen sättes på krigsfot, skola 2:dra oell 3:dje beväringsklasserne genast ingå i tjenstgöring. Afgång inom arméen ersättes på det sätt, att först 6:te, sedermera 5:te och sist 4:de klassen ingår i tjenstgöring. Först derefter inträder lista klassen eller bevärings-rekryterne i arméens leder. B efordrin gssätU I afseende härå äro åtskiilige bestämmelser gifne. Utredning och Tross. Ålit hvad, som tillhörer arméens allmänna utredning och tross, anskaffas och bekostas af kronan; der så ske kan, efter bestämd brukningstid. Aflöning: Beräknas per dag; minskas för befäl med en tredjedel under permittering och med en fjerdedel under vistande på sjukhus.
Det hade varit skådespelerskan ett nöje att gifva sitt goda lynne luft genom denna förvandling af sin yttre människa — detta var något annat än de snälla t a n t e r n a från de svenska pjäserna 1 — och genom det groteska sätt, på hvilket hon sade sina få repliker. Och talar man med en af kungliga teaterns gamla garde om Helfrid Kinmansson, så på- minner han om en annan biroll, hon utfört på ett öfverlägsct sätt. D e t var i Sardous bloddrypande dram » Allt för fosterlandet ». Hon spelade en kvinna, som blef dragen inför domaren och utan vidare dömd att dränkas. Hon hade få ord att säga, hon berättade, att hon låst i n ' och bränt inne ett dussin soldater, som mördat hennes dotter. Men hon sade dessa ord med en intensif kraft, m e d e n hatets och hämndlystnadens triumf i tonen, som ristade sig in i a h ö r a r n e s m i n n e. 1 ag kominer ihåg hennes tonfall, som hade det varit i gar, jag hörde henne. A t t kunna gifva så mycket i en biroll, som i vanliga fall hvarken regissören eller åskådarne skulle fästat någon vikt vid, det gör endast den äkta konstnären. I Helfrid Kinmanssons gripande tolkning af denna lilla episod i Sardous d r a m a gick något af hennes moders, af Sara F r e d r i k a Tovsslows lidelsefulla, imponerande styrka igen. D e t var eljes från en helt annan sfer, dotterns konstnärsskap kom att hämta sina uppgifter. Hon hade börjat inom den stora konsten, som romantisk hjältinna, hon slutade midt inne i 1880-talets hvardagsrealism. Men i alla sina uppgifter lade hon in sitt friska lynne och sin innerliga, äkta känsla — och sin pietet för den konst, åt hvilken hon ägnat sig, allt sedan hon var ett litet barn. Helfrid Kinmansson — h a r aldrig varit en en god skådespelerska. i lifvet är det bra atl god är ännu b ä t t r e. — har det blifvit sagdt stor, men däremot alltid Och i konsten liksom vara stor, men att vara, Georg Nordensvan.
Utskotten hafva hittills måst utaf alla till Resp. Riks-Stånden ingångna Handlingar låta utskrifva Eem Exemplar, Fyra till Stånden och Ett till Expeditions-Utskottet; men,' om det nu Uppgifna förslag gillas, blifva endast Tvenne skrifna Exemplar af nöden, deC ena till Tryckeriet och det andra att såsom Original förvaras hos detta Utskott, hvarifrån 1 stället tryckta Exemplar kunna till Resp. Riks-* Stånden aflemnas. Då, härmedelst minst hälften af det förut behöfliga antal Kanslister i Utskotten gjordes, umbärlig, skulle Stats-Verket I och för denna inskränkning vid hvarje kommande Riksdag äga en ren besparing af flera jTusen Riksdaler. Expeditions-Utskottet inser nödvändigheten af så väl en viss ordning och säkerhet uti det nya expeditions-sättet af Utskottens BetänJkanden, sorn någon utväg att vid deras befordrande till (rycket vinna äfven den tid, som förspilles under deras afsändande först imellan ett annat Utskott, och Expeditions-Utskottet samt sedermera imellan det sistnämnda och Trye-,’ ke-' Bihang till /Riki-St, Prot. 1S17-1S1S. 19;[4c Sami, N;r 7, §, Expedilions-Ut skot tets Memorial. lccviet; — och Exped. Utskottet vagar vördsam]igeri i dessa delar hemställa följande till efterrättelse : 1. Så snart i något Utskott ett Betänkande, Protokolls-Utdråg eller Förklaring är uppsatt och jusleradl, bör detsamma med tillhörande bilagor genast utskrifvas ark för ark och, i mon af skiifningens fortgång, några ark efter hand afsändas utan omväg till det Boktryckeri, hvarest tryckningen af Utskottets Handlingar besörjes. 2.
En hans grundsats, hvaremot hans eget lynne och umgänge noga svarade, var denna: ”väl vore, om en svensk bergsmans grofhet och en fransysk snushanes galanteri komme att blandas tillsammans, halfparten af hvardera, så att barnet blefve en ärbar frihet och lustighet, med uppqvickad ande och ändock den gamla svenska ärlighetens behåll”. Men han blef öfvertygad, att Drottningen föredrog det fransyska snushaneväsendet obemängdt, utan ringaste svensk tillblandning. Fullständigt bevis derpå erhöll han, när han såg sig undanskjuten i skuggan af den fräcke charlatanen Bourdelot; hvilken han derföre ock gjorde till skott-tafla för hvassa stickord. Äfven om de öfriga favoriterne – t.ex. den till Lejoncrona adlade och till hofråd upphöjde hofskräddaren – sparade han ej infall och epigrammer. Slutligen hände honom, att äfven i afseende på Drottningen sjelf yttra sig med någon sidvördnad 56. Det ena med det andra berättades. Han föll i onåd; och tillsades att oförtöfvadt afresa till Lifland, utan att ens utbekomma sista årets arfvode för sin plats i LagCommissionen. Vid sidan af sin några år tillförne förvärfvade maka, Cäcilia Bure – Hammarsköld, som kallar henne Elisabeth, säger henne varit hans ungdoms-lärares Buræi dotter – tröstade han sig på sin egendom Vasula, med sina barns uppfostran och flerahanda litterära arbeten. ”Hercules”, i utkast färdig redan före 1650, fullbordades der i sitt nuvarande skick. Han utgaf detta poem från trycket i Upsala 1653; troligen under samma besök der, då han i en offentlig och af Drottningen sjelf bivistad Disputations-act försvarade sig mot Terserus, som erhållit hennes tillåtelse att försöka vederlägga sin väns philologiska irrmeningar. Hvad Stjernhjelm tänkte om hennes afsigt härmed, veta vi ej. Men sannolikt nog är, att hans Drottnings lynne, hof och regentvishet stodo för hans själ, när han målade denna ”Flättjaus” bild:
Till vederläggning af hvad den siste talaren anfört, skulle jag nära nog icke behöfva åberopa något mera, än att han sjelf sagt, att han icke förmår inse någon skillnad emellan hemmansklyfning och jordafsöndring. Hela detta Betänk., vid hvilket jag erkänner att jag ganska mycket lagt hand, är så upstäldt, att enhvar, äfven den som minst befattat sig med dessa ärenden, skall kunna finna skillnaden emellan dessa båda frågor. Den är af så grundväsendtlig beskaffenhet, att man icke bordt yttra sig i ämnåt med mindre än man gjort sig reda för densamma. I korthet vill jag redogöra för denna skillnad. Med hemmansklyfning förstås, att ett hemman, hvaraf till Staten uf^år icke blott en viss ränta, utan äfven en mängd prae,- Den 1 Augusti e. m. 47 stationer, såsom skjuts, väghållning m. m. af hvad beskaffenhet som helst, delas så emellan 2, 3, 4, ja 8 eller flere personer, att en hvar får en hemmansdel med alla densamma åtföljande gravationer, d. v. s. erhåller af aila hela hemmanets förmåner så stor del, som motsvarar den klufna delen, men med skyldighet att också ansvara för lika andel i hemmanets alla utskylder och öfriga onera. Nu är det klart, att så länge en stor del af pratstationerne utgå i Sverige efter hemmantalet, låter det sig icke göra att med allvar tala omen obegränsad hemmansklyfning, ty följden blir, att enhvar som äger andel i ett hemman, måste i förhållande till denna andel äfven vidkännas de af hemmanet utgående onera och prmstationer. En person som äger t. ex. TTrVff:<W i ett hemman, måste med y^-ytdel deltaga i hemmanets prrestationer, och således utgifva till soldaten för hemmanet t. ex. y^-^dels strumpa. I fråga om skjutsning skulle han anskaffa T'ö*ö'o:^e 1 s häst, hvilket likväl icke låter sig göras, M. e. o. alla dessa omständigheter tillåta icke hemmansklyfning i oändlighet. Ilen månne en obegränsad hemmansklyfning är under alla förhållanden behöflig?
Det är just detta moment, som jag tager till grund för min anmärkning, det lyder sålunda: att i hvad Rättegång som helst en part väl må vara tillåtit, att, innan Dom eller Utslag fallit, éfter eget val, genom trjck kungöra Inlagor, Besvär och Anklagelse; men att den Part, som af en Rättegång, sedan Utslag eller Dom fallit, mera trycka låter än Dom eller Utslag, såsom en af parternes påståenden, förklaringar, vissa vota eller dylikt, äfven vare skyldig att tryckte bifoga vederpartens motpåståenden, motjörklaringar samt de öfrige Ledamöternes Vota, af den Domstol, hvarvid målet förevarit, således allt, som för nödvändigt hållas bör till upplysning om sakens behandling och Utslagets grunder. Likväl må ej någon anses skyldig att utlösa andra handlingar, än till detta ändamål ovilkorligen oundgänglige äro, och tnå pröfningen derom bero af Domaren, hos hvilken målet förevarit, under lagd 334 Den 3i Ja nu ar i i e, ro. ansvar, om dermed annorlunda förf ares, cin med denna Lags tydliga mening och stadgande öfverensstämmer. Den häremot bryter, bote Femtio Riksdaler. Denna § är så tydlig och till sin afsigt så riktig, att jag ej kan undgå anhålla, det Ridderskapet och Adeln ville till densamma återgå, så mycket häldre, som jag, oaktadt all efterforskning, ej kunnat upptäcka något skäl till förändring, utan derföre stadnat i den gissning, att sättaren verkställt densamma. För öfrigt torde jag få nämna, att, oansedt efterkommande moment stadgar att en Species Facti får uppgöras, så rör detta blott den omständighet om Domaren vill gifva allmänheten en fullständig kännedom af hela målet, men icke den händelsen då en part kan vilja gifva allmänheten kännedom om någon speciel handling, såsom örn han till exempel skulle vilja trycka sin vederparts inlaga eller förklaringar, i händelse der blifvit nyttjadt ett olämpligt eller annars märkvärdigt skrifsätt. En sådan tryckning borde visserligen vara en part tillåten, äfven innan Dom fallit, och äfven utan att Domaren derom behöfver tillfrågas. Ett annat förhållande inträder sedan Dom fallit.
Af mitt förslag blifver första följden, att om flere Härader vilja förena sig om en representant, så behöfver icke afses, om han är boende I, i i8 Den i5 Maji. inom Häradet, utan blott inom Domsagan. Den andra följden är, att inga andra Härader än de, hvilka tillhöra samma Domsaga, kunna förena sig om samma Fullmägtig; och jag tror icke principen bör uttryckas vidare. Om Grefve Frölichs förslag åter antoges, skulle följden blifva, att endast den Allmoge, som bor omkring Stockholm, och hvilken kunde åtaga sig fullmägtigskapet för vida mindre pris, skulle komma att väljas. Sålunda borde, i mintanka, valen inskränkas lill Län och Domsagor. Detta är äfven förenligt med Grundlagens esprit, som vid val af BevillningsUtskottets Ledamöter förutsätter, att de böra känna ort-intressena. Jag anhåller ännu en gång, att den redaction jag föreslagit må blifva framställd till proposition. Den innebär för öfrigt all likhet med Herr von Schulzenheims, utom det, att Fullmägtigen icke behöfver vara vald för sitt eget Härad. Herr Cederschjöld: Emot det förslag, Grefve Frölich uppgifvit, har den siste värde Talaren invändt,att allmänna opinionen säkrare uttryckes för hvarje local, genom val Häradsvis. Men då det finnes Härader, sorn icke lära innehålla i4 å i5 valberättigade hela hemman, inser man lätt, huru möjligt det vore, att inverka på dessa val, hvarest endast några få personer fordras, för att utgöra pluralitet. Dessutom hafva sådane småval samma olägenhet, sorn våra Den 25 Maji. Bänkmansval, och böra af samma skäl afskaffa. Om detta likväl, emot hvad jag hoppas, icke skulle vinna Ridderskapets och Adelns bifall, så anser jag Hr Hjertås förslag ganska väsendtligt, enär det innehåller det vigtiga correctiv, att de väljande icke nödvändigt äro bundna inom Häradet. En annan Ledamot har deremot invändt, att den, som icke har förtroende inom sitt eget Härad, icke eller bör blifva Riksdagsman för något annat.
Och denna så högst egendomliga tidning, stadens veckoblad – jag erinrar mig ej att den hade någon annan titel – såg verkligen dagen. Och dess födelse helsades af ett sådant jubel inom det lilla samhället, hvilket hvarken förr eller sedan haft egna spalter för utbjudandet af sina tankar, att detta jubels styrka endast var att likna vid den klagan, som uppstod, då bladet en dag indrogs: det var den dagen, då bläcket för alltid stelnat i redaktörens bläckhorn, då löjet bytt sig i tårar och en hel flock små svartkantade blad flög ut i staden att mana vänner och bekanta till den sista äretjensten ... Men dit hade man ännu icke på långt när hunnit. Och det var en lustig liten tidning, denna stadens nya krönika, hvilken qväfde de förra. Den hade en sjelftagen rättighet att på ett bitande och qvickt sätt parodiera alla slags svagheter, egenheter och dumheter. I dag skrattade man åt sin granne obarmhertigt, ty huru allegorisk utstyrseln än var, kände man dock så väl igen sin granne. I morgon blef man nödsakad att skratta åt sig sjelf för att icke bli ännu värre beskrattad af den öfriga publiken – och så tröstade man sig med nästa lördag, då någon annans snålhet, småaktighet, grälaktighet, låghet eller dumdryghet uppträdde i form af pennritade karrikatyrer med upplysande text. I öfrigt var tidningens färg afgjordt demokratisk; och som all konungslighet under lång tid varit främmande för staden, som jemt fick sina motioner afslagna vid riksdagarne, så gjorde magnaterna sig icke samvete af att politisera med röda silkesnäsdukar i handen. Båtkarlarne på en uppoch nedvänd köl politiserade med den röda pickelhättan på ena örat, under det pojkarna mellan stenar och krabbor politiserade i blodröda näsor – allt hvad lif och anda hade var liksom elektriseradt af det nya nöjet, och så söndertummade voro slutligen de utomordentliga bladen att de, ehuru skrifna på Bomans bästa papper, ändå icke kunde undgå att blifva så komplett utslitna, att intet enda exemplar numera finnes i behåll för någon samlare.
"Hjelmare dana! oeb Llussverks"bvggnad under de framklutne io ären "kostat 828,4,7:21. u. "Härtill bakva följande bidrag ak allmänna medel "utgätt: "ätatsVerkets understöd ak g:de Hukvudliteln ären "i8,5 oeb 1816, bvilket egenteligen var Smnadt oeb "till en del äfven blifvit användt till gamla Verkets "iständssttande oeb underbull "under bvggnadstiden 5o,ooo "Oet ar 18,8 fran Banken "lemnads läne-biträde 200,000, "samt det ak B. 5t:r Zr 1823 "beviljade Bän frän B^sion - 780,00°. 458 8tatsoek Lsnco-lltskottens "kvaremot äterstoöen 48,4'7- 21. ii. "blikvit ak ^.ctie-ägarnes egne roebel kesti lä. "klvacl nu beträlkar kostnallen för ilet vill sistli"öet ars slut äterstäenöe arbetet, som asokvanansärcle "orsaker mäst uppskjutas, kai' LanalDirectionen i un"ller(l:ket tillkännagikvit, att clenna kostnacl, estel' lis "noggrannaste unöersökningar, kksvit be - "räknaö till 88,948. "att utgå: "^.r 1829 med blör 86,075.
Majit täcktes i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras för att göra me Hanrik sia g ens stadgande i afseende på den landväga införseln gällande i Norge;* varande i sådant afseende hufvudsakligen anförd t : alt ehuru det knappt funnes någon gren af vårt lands kommeröieia förhållanden, som oftare varit föremål för allmänna uppmärksamheten och sakkunnige mäns ompröfning än handelsförhållandena til! Norge, dessa likväl fortfarande befunne sig i ett skick, som, i synnerhet från synpunkten af Sveriges intressen, vore mindre tillfredsställande, samt alt, fastän, inom en tid af 20 år, tvänne särskilda tullkomitéer, sammansatta af ett lika antal Svenskar och Norrmän, varit nedsatta, för att tillvägabringa en mera liflig och ömsesidigt gagnande kommerciel gemenskap emellan de båda rikena, dessa komitéers bemödanden dock icke burit någon frukt och ännu i dag i de tvänne förenade rikenas inbördes handelsförhållanden saknades den reciprocitet i rättigheter, som utgjorde grundvalen för hvarje tillfredsställande reglering af dylika förhållanden äfven mellan för hvarandra helt och hållet främmande stater; hvarföre bland de af detta sakernas tillstånd uppkomna missförhållanden, som, “jemte det att de medförde en årligen vexande förlust för Svenska Statsverket, innefattade en alltför uppenbar kränkning af de i ämnet utfärdade författningars anda och mening, för alt böra längre förbises,“ Rikets Ständers uppmärksamhet särskild! blifvit fästad ä den tillämpning, som nu egde rum af 5 § uti Kongl. Förordningen den 24 Maj 1825 samt af Kongl. Kungörelsen den 25 Februari 1843, angående tullbehandlingen af varor, transporterade öfver Idefjorden öster om Svinesund. Nämnda kungörelse, som innehåller, att transporten af varor öfver berörda fjord antingen i pråmar eller båtar under tvänne kommerslästers dräglighet eller om vintren öfver isen, skall, med hänsigt tili tullväsendet, anses såsom om varorna vore landvågen inelier utförda, bade såsom undantagslag tillkommit på grund af ett enstaka lokall förhållande, påtagligen i afsigt att underlätta varutrafiken mellan gränsboarne på ömse sidor om Idefjorden.
Kungörelsen den 9 November 1836, Posträtterna samt blandade Postoch Rådstufvu-rätterna, äfvensom Kansli-rättens domsrätt i hvad postväsendet angår, upphört, och de till nämnda domstolar hörande mål öfverflyttats till allmänna domstolarne, c) genom Kongl. Förordningea den 19 December 1841, nedre och öfre Boigrätternas, Slottsrättens för Stockholms slott och stad äfvensom utom Stockholm varande Slottsrätters domsrätt upphört, samt målen likaledes till allmänna domstolarne flyttats, hvarjemte Riksmarskalks-embetets befattning med utsökningsärender öfverlemnafs till allmänna exekutorerna, d) enligt Motioner i Borgare-Ståndet 1862. Jty? 241. 465 d) enligt Kongl. Förordningen den 5 Juni 1850, Bergs-tingsrätterne samt den domsrätt, som tillkommit de vid Sala och Stora Kopparberget befintliga G-rufve-rättar, upphört vid slutet af år 1851, samt e) genom Kongl. Förordningen den 2 April 1852 Universiteternas eller rättare deras Konsistoriers domsrätt i tvisteoch brottmål samt andra domareärenden öfverflyttad till Rådstufvu-rätterna, och Univiversitets-rektnrernas befattning med utsökningsmål upphört. Af allt detta synes väl, att, i öfverensstämmelse med Lagkommittéens betänkande den 25 Mars 1815, åtskilligt gjorts till förbättrande af domstolsorganisation, och att således omförmälda betänkande, ehuru knapphändigt affattadt, likväl burit ganska goda frukter; men derjemte är för en hvar, som något tänkt öfver dessa ämnen, klart, att åtskilligt vida vigtigare och följdrikare återstår att göra innan domstolsorganisationen blir sådan, att den säkert och skyndsamt medför rättvisa, utan att den, som lidit rättskränkningen, behöfver,'för att få den afhjelpt, blifva särskildt betungad genom en långvarig och i följd af domstolsorganisationen oviss rättegång. Sjelfva instantiernas inbördes förhållande och funktioner kunna medföra de besynnerligaste och för domstolarnas goda namn och rykte vådligaste tilldragelser.