Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
att han ej kan i tjenst qvarblifva, men tjenstens förlust dock icke får af den allmänna domstolen åläggas, utan måste öfverlemnas till den Rätt, hvarunder hans tjenstefel hörer; alt i förevarande fall icke behöfde undersökas, huruvida klaganden Munck af Rosenschöld skulle, i händelse tidningen »Fäderneslandet» varit af behörig domstol för brottslig förklarad, kunnat inför Consistorium Academicum underkastas disciplinär bestraffning derför att han medverkat till spridande af denna tidning, såvida för afgjordt kunde antagas, att åtminstone icke förr eller i annat fall än att fällandet af laga domstol till ansvar för missbrukad tryckfrihet föregått, någon bestraffning för den tryckta skriftens spridande kunnat lagligen i disciplinär eller annan väg komma i fråga; alt, ehuru Justitie-Ombudsmannen medgåfve befogenheten af Consistorii klagan öfver all den strafflöshet, som författare till offentliggjorda skrifter härigenom kunna åtnjuta, och ej förnekade »den stora vådan för sederna och disciplinen vid Universi»tetet deraf att, på samma gång ett enda muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen »Fäderneslandet» innehölle så många, måste medföra allvarlig näpst, den ojemförligt »större och mera kringgripande osedligheten aflupe strafflös, när den gjort tryckpressen »till sitt verktyg,» Justitie-Ombudsmannen dock trodde denna svåra olägenhet af tryckpressen hvarken väcka förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda; alt nemligen så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppats finna fördelar, hvaraf olägenheterna uppvägas, trodde Justitie-Ombudsmannen det vara nödvändigt, att dessa fördrogos, så vidt de ej kunde afhjelpas genom de rättsmedel, som samhället i lagstiftningen anvisats. Då Justitie-Ombudsmannen trott, att de härmed väckta rättsfrågor förtjenade pröfning, och att han i ett ämne af denna vigt icke bort lemna frihetens anspråk obe vakade, hade Justitie-Ombudsmannen anställt åtalet, och ehuru bland de ledamöter, som hos Consistorium öfvervarit målet, endast nio deltagit uti dess beslut, sådant det R.
Lika med Herr Silverstolpe har Utskottet funnit, att om vid en Grundlagsfrågas afgörande sådane förändringar eller tillsatser skulle obestämdt vara tillåtne, hvilka enligt 56 § kunna af Riksens Ständer öfver andra allmänna ämnen, då de för andra gången återkomma uti deras Plena, beslutas, kunde lätteligen följden deraf blifva, att ett gjordt och förberedt förslag till Grundlagens förtydligande eller fullkomnande igenom en sådan förändring finge en ny och oväntad riktning, hvilken ej allenast för Grundlagens bestånd kunde blifva vådelig, men hvilken snart nog skulle helt och hållet till intet göra de uti ofvannämnde 81, 82 och 84 §§ till erhållande af en med mera mognad förberedd granskning innefattade stadganden. Då Constitutions-Utskottet vid alla de tillfällen, då uti närvarande Grundlag fråga är om förändringar eller tillsatser uti densamma, funnit en äfvenså rigtig som märkbar skillnad vara iakttagen emellan de ämnen, som höra till vilkoren för Samhällets Grundförfattning, och dem, hvilka angå antingen Allmänna Lagens eller Rikshushållningens förbättring, har Utskottet i denna lika visligt som tydligt utmärkta åtskillnad trott sig finna den ledning, som bör bestämma sättet att besluta de förändringar, hvilka uti Grundlagen kunna finnas nödvändiga, och då Utskottet funnit, att Riksens Ständer redan vid dessa frågors väckande underkastat sig inskränkningar och hemstält ämnet till en när - Memorial N:o 11. 169 mare pröfning af erfarenheten och omständigheterne, har Utskottet förmodat, att förslag till ett lika förhållande vid sådane frågors sluteliga afgörande skulle vara instämmande ej allenast med Grundlagens men äfven med Riksens Ständers afsigt.
Oscarshamn belägna fullständiga elementarläroverken i Calmar och Linköping i ett starkt, oafbrutet stigande, så att hvarken byggnader eller lärarekrafter numera förslå, åtminstone ej på det förstnämnda stället. Derföre behöfves snart ytterligare nybyggnad, hvarjemte nästan hvarje termin en ny lärarebefattning vid hvartdera af dessa läroverk blifver af nöden och måste af allmänna medel bekostas. Det är klart, att genom utvidgning af läroverket i Oscarshamn detta förhållande åtminstone i någon mån skulle förbättras. Oscarshamn skulle nemligen då upptaga en ej obetydlig del af de lärjungar, som annars skulle strömma till Calmar och Linköping. Härigenom skulle en besparing å anslaget till lärare å dessa ställen äfvensom i Westervik kunna vinnas, hvarjemte läroverkslokalerna i dessa trenne städer blefve mera tillräckliga; och med afseende härpå kan ifrågasättas, huruvida ej Oscarshamns elementarläroverks utvidgning i sjelfva verket skulle utgöra en besparingsåtgärd, helst läroverkshuset i sistnämnde stad är tilltaget i den skala, att det kan hysa en betydlig mängd lärjungar. På de nu i korthet anförda skälen, får jag föreslå, att Rikets Ständer vid denna riksdag måtte besluta, att Oscarshamns elementarläroverk må till femklassigt utvidgas och att nödiga medel för ändamålet anvisas. Stockholm den 11 November 1865. C. J. Svensén, från Calmar län. Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om Statsanslag för anläggning af en hamn å norra delen af ölands vestra hust. För seglingen genom det af sjöfarande under storm och mörker så mycket fruktade Calmar Sund har visserligen under sednare åren åtskilligt från det allmännas sida blifvit vidgjordt; men ännu återstår såsom ett önskningsmål ej allenast för innevånarne på Öland utan i synnerhet för sjöfarande, som måste passera detta sund, en hamnanläggning på Ölands vestra kust norr om Borgholm. Någon tillflyktsort för seglare finnes nu icke å hela denna sträcka; hvarjemte innevånarne å norra delen af ön för hela vintertiden äro skilda från all kommunikation med fastlandet eller åtminstone måste, för att kunna komma dit och derifrån, 172 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Också var det icke min afsigt att taga din barmhertighet i anspråk för Karmides’ räkning. Han skulle dessutom vara för högmodig att emottaga den, fastän stränghet, tillämpad af dig i detta ögonblick, måste tillintetgöra hela hans framtid. – Det är illa det, men nu ämnar jag verkligen vara sträng, så sträng som möjligt. – Jag ser saken från samma förståndiga sida som du, fortfor Petros, – men skiljnaden är, att jag just i denna samma sak ser något längre än du. – Hvad menar du? – Jag menar, att om du fullföljer din afsigt mot Karmides, så återfår du på långt när icke allt hvad du lånat honom ... – Bah, det vet jag, inföll Baruk med en axelryckning; – den vissheten har förorsakat mig en sömnlös natt, men nu skall jag finna mig i mitt öde. – Och du sätter honom ur stånd att för framtiden godtgöra dig. – Du kommer mig att le. När skulle han någonsin blifva i stånd dertill? Du talar om hans framtid som om något stort och lysande. Jag vill icke ge en obol för densamma. Må hvar och en be den Allsmägtige bevara sig för en sådan framtid! Man behöfver icke vara spåman, för att se, hvarthän den lutar. – Men om du misstager dig? Om Karmides är bestämd att blifva den rikaste man i Athen? – Han skulle då ärfva, menar du? Jag har skaffat mig noggrann underrättelse om hans slägt och hans utsigter i den riktningen. Tyvärr, de äro, icke heller de, värda så mycket som en obol. Han har ärft en gång för alla. Ödet vill icke ösa mer vatten i det sållet. – Här är icke fråga om arf, utom om giftermål. – Om giftermål? inföll Baruk öfverraskad. – Om giftermål och rik hemgift? Är det så du menar? – Just så. – Hm, det skulle då förmodligen vara med mina penningar i hemgift han ville betala sina skulder till mig, tänkte Baruk. – Min biskop, tillade han högt och i betänksam ton, – hvem skulle då den rika arftagerskan vara, till hvilken Karmides friar? – Han friar såvidt jag vet, ännu icke till någon, svarade Petros.
Denna handling angår alla fyra RiksStånden, och det synes mig således nödigt, attuppsigten öfver berörde tryckning lemnäs åt personer af alla Stånden. Jag skulle verkligen tro, att utom ifrågavarande åtgärd, flere andra förberedande finnas, som borde före hvarje Riksdags början vidtagas, såsom det synes mig af någon Comitté, sammansatt af Ledamöter utaf alla RiksStånd. Ibland flere sådana år till exempel frågan om rums anskaffande för Utskot - 542 Den 25 April /. m. ten och deras Canzlier; ty vi håfve ju sett Utskott våljas innan man ännu vetat hvar de skulle komma ihop. I följd häraf hemställer jag om icke man borde vara betänkt på utväg, att genom en sammansatt Comitto besörja om dylika och öfriga Riksens Ständer rörande oeeonomica, och anhåller att detta mitt förslag må få till vederbörligt Utskott åtfölja Grefve Spens’» motion. Undertecknad RiddarhusSecreferaret Jag högaktar visserligen den princip, ; Herr Grefve von Platen framställt, att, då redactionen af Grundlagsfrågorne rörer Nationens Ombud i allmänhet, och dessa utgöras af fyra Stånd, den ifrågavarande tryckningen äfven bör ombesörjas af en Comitté, sammansatt af personer ifrån alla RiksStånden. I afseende på tryckningen, skilld ifrån andra pneliminaira Riksdagsanstalter, tar fjäg mig dock friheten vördsamt hemställa, om icke densamma kunde anförtros åt Riksens Ständers Comitterade till tryckfrihetens vård, hälst det synes mig icke vara olämpligt, att de personer, hvilka, enligt Riksens Ständers vid denna Riksdag fattade beslut, skola vaka öfver Grundlagarnes felfria lifgifvande af trycket,däfven' anmodas, att ombesörja tryckningen af de hvilande förslagen till ändringar af samma Grundlagar.
Det må vara, men då upplyst är att frakten för stenkol emellan Eskilstuna och Mälaren up går till nästan samma belopp sora frakten emellan Thorshälla och Slockholm, så visar delta nogsamt huru mycket frakterna ökas och huru dryga transport-kostnaderna blifva derföre att denna kanal saknas. Man har påstått att omlastning skulle behöfvas vid Mälarestranden. Jag kan icke föreställa mig att man skulle anlägga en kanal, som vore antingen så -smal eller så grund att icke Mälareskulor skulle kunna gå upp der. Det har äfven blifvit nämndt att det redan finnes ångbåtsförbindelser emellan Mälaren och vattenfallen vid Eskilstuna, men dervarande "ångbåt lärer vara lika liten som Necken eller någon dylik härstädes och sålunda gjord för fotgängare men alldeles icke för att tjena till lastdragare. Man har yttrat det vore ett fel i Betänk, att ingen tid blifvit bestämd då företaget skulle börjas. Jag får likväl fästa upmärksamheten derpå huruledes det beslut R. o. Ad. fattat vid Betänk. n:r 157 gjort en sådan föreskrift umbärlig. Jag uprepar hvad jag då anmärkte, alt första punkten i nämnde Betänk, just innehåller att för hvarje företag måste arbetsplanen uptaga tiden då det skall börjas och när det kan anses böra blifva fullbordadt. Således sker detta utan att det behöfver stå i förevarande Betänk. Man har äfven sagt alt betydliga ersättningar skulle kunna komma i fråga och att rätts-anspråk i det fallet torde komma att väckas, på det att icke qvarnar och smedjor eller hvad det må vara, som äro anlaggde vid Nyby, måtte skadas. Detta kan ega rum antingen R. St. utsätta tiden för arbetets begynnelse eller icke, ty laga undersökning kunna Ständerna litet hindra som Konungen, i fall de del ville, hvilket ej kan antagas. Någon anledning till upskof bör från denna omständighet icke kunna hemtas. Man har anmärkt att ordalydelsen är ofullständig, men sådant är till en del af Frih. Cederström vederlagt. När kontrakt skola af Konungen stadfästas, så är klart att fullständiga föreskrifter måste meddelas, äfven om de af R. St. beslutade icke skulle vara tillräckliga.
Afven till S procent uppstår icke ringa fördel deri genom, att Riks-banken icke beräknar ränta från vexelseller anvisningsutgifningsdag, utan först då inlösen eger rum, under hvilken ofta långa mellantid Filialbank har det anvisade beloppet fruktbärande, medan Riks-bankens enskilda kreditiv-tagare, hvilka dessutom erlägga kreditiv-afgift, genast påföras ränta. Skall för Filial-banks kreditiv af Riks-banken stadgas ett ränte-minimum för år räknadt, så bör detta minimum vara 2 procent, men jag ser hellre att föreskriften derom utgår, emedan man svårligen kan befara en lägre afgäld sedan försträckning äfven i form af lån upphör.» Uti Herr Kocks reservation hafva instämt: Herr Friherre Tersmeden, IF. F., Herr Stuart, C. G., Herr af Geijerstam, C. och Herr von Ehrenheim, P. Banko-Utskottets Betänkande M 25. «)1 af Herr A. O. Wallenberg. »Jag föreslår vördsamt att sednare delen af detta moment, innehållande: »dock så att minsta ränte-afkomst, som Riks-banken för kreditiv påför, blifver 2 procent af kreditivets hela belopp, efter år räknadt» måtte utgå. Genom detta tillägg är den vigtiga princip, att en bank aldrig bör understödja en annan bank, annorledes än genom tillfälligt lån eller kreditiv, upphäfd. Utskottet tvingar blifvande Filial-bank att begagna halfva kreditivet som lån, oaktadt alia de goda skäl, som Utskottet sjelft anfört för hela beloppets utanordnande i kreditivform.»
Vid den första uppsättningen af lärare, då folkskolor skulle öfverallt i landet först upprättas och således behofvet var lika öfverallt, kunde en så beskaffad utdelning med något skäl vidtagas; men sedan numera förhållandena utvecklat sig så högst olika på olika ställen, vore det, i Utskottets lanke, icke lämpligt att, utan afseende på befintliga förhållanden och utan pröfning af större eller mindre behof, endast efter innevånare-antalet bestämma Statens bidrag. Vid fastställandet af det bidrag, Staten billigtvis bör lemna till folkskolornas förbättring, måste nemligen afseende fästas ej blott å folkmängden, utan äfven å befolkningens större eller mindre grad af täthet, dess välmåga och den utveckling folkskoleväsendet hittills uppnått i församlingen, äfvensom huruvida församlingen genom fromma stiftelser och donationer må kunna, utan bidrag af Slaten, sjelf utveckla och bekosta sitt skolväsende. Genom skvddsafgiflens öfverlemnande komme slutligen understödet alt gifvas församlingarne i stället för åt skolan, hvilkens behof dock, för det uppvexande släglets väl, bör af Staten med största omsorg vårdas. Det är icke osannolikt, att, der skolans behof redan vore fyldt genom församlingens försorg, församlingen skulle af Statens tillkomna anslag taga sig anledning att återtaga förut gifna bidrag, och Statens bidrag sålunda träda i stället för församlingarnes. Beträffande åter Kongl. Maj:ts nådiga framställning om den personliga skyddsafgiftens anslående till folkundervisningens befrämjande jemväl under nästkommande statsregleringsperiod, har det synts Utskottet, som, enär numera vissa statsinkomster StatsUtskottets Utlåtande N:o 139. 101 icke anvisas för vissa bestämila utgifter, ett lämpligare sätt vid denna riksdag kunde och borde vidtagas för anvisande af de summor, som för folkundervisningens befrämjande af Rikets Ständer anslås.
Vill riksdagsman i den Kammare, hvaraf han är medlem, anmälan göra, att statsrådet, eller någon dess ledamot, eller föredragande, sitt embetspligt ej vederbörligen iakttagit, då skall dervid endast följande ordalag begagnas: »Det är anledning till anmärkning mot statsrådet, eller den eller den ledamoten, eller föredraganden; hvarom remiss begäres till Konstitutions-utskottet, inför hvilket anledningen uppgifvas skall». Sådan remiss skall genast och utan öfverläggning meddelas. Hvarje annan allmän fråga, hvarmed förstås sådant ärende, som kan eller bör under begge Kamrarnes öfverläggning och pröfning komma, skall, sedan den vederbörligen inkommit, först uppläsas, och, derest ej Kammaren enhälligt den till Utskott genast vill förvisa, på bordet ligga lill nästa sammanträde, då den, efter sin ordningsnummer, åter företagas bör. Yrka då fern ledamöter, att den ånyo uppläsas eller bordläggas må till nästa sammanträde; bör det ej vägras. Yid sistnämnda sammanträde skall fråga uppställas, huruvida remiss till Utskott bör ske eller icke? Uppstår derom omröstning och vägra två tredjedelar af Kammarens närvarande ledamöter remiss; anses frågan för den riksdagen förfallen, och må en dylik under densamma ej vidare förnyas. 1 motsatt fall, skall den till Utskott förvisas. Vill ledamot af Kammaren yttrande i frågan afgifva, att remissen åtfölja; ege dertill rätt, oell mlemne det skrifteligen till nästföljande sammanträde. Angår frågan ändring eller stiftande af lag, eller allmän förordning, eller annat allmänt stadgande, och vill annan ledamot bättring i förslaget föreslå; då skall hans förslag, skrifteligen afgifvet, utan vidare omgång, till remissen läggas och till Utskottet insändas. § 98. Ej må Kammare, annorledes än i nästföregående § är sagdt, allmän fråga, som af riksdagsmän blifvit väckt, till afgörande företaga, innan Utskott yttrande deröfver afgifvit. Uppstår fråga, till hvilket Utskott ett mål hänvisas bör, kan en sådan blott för det sammanträdet på bordet läggas, och skall vid det nästföljande ovägerligen afgöras. § 99.
Kronprinsen måtte fördubblas, sedan Högstdensamme blifvit uppdragen att såsom Regent med Konungslig makt och myndighet föra Riksstyrelsen, således att R. då församlade St:r mätte tillvägagå i likhet med hvad som vid Norska Stortinget inträffade. I följd af detta mitt förslag och yrkande aflat Chefen för Finans-Dep:tet Hr Stats-Rådet Gripenstedt till dåvarande StatsUtskrts ordförande en skrifvelse, som samme ordförande, på förekommen anledning, delgaf R. o. Ad. i plenum 6. 20 Februari 1858 (se R. o. Ad:ns prot:r, ll:te häftet pag. 340). Denna skrifvelse innehöll: »att H. K. H. Kronprinsen-Regenten befallt Stats-Rådet att genom ordföranden meddela Stats-Utsk:t Dess önskan, att då frågan om det anslag, som för H. K. H. var nödigt under den tid han förer Riksstyrelsen, blifvit af H. M. ordnad, den väekta motionen (mitt förslag) icke måtte föranleda någon åtgärd från R. St:rs sida.» För att än ytterligare motivera och förtydliga anledningen till berörde skrifvelse, anförde Hr Stats-Rådet Gripenstedt i det åberopade plenum hos R. o. Ad. (se R. o. Ad:s prot:r vid sagde riksdag, litte häftet pag. 334): »att, redan då Propos. framställdes om regeringens öfvertagande af Kronprinsen, K. M., som insåg att ökad hofhållningskostnad deraf skulle blifva en följd, likväl icke ville göra någon framställning till R. St:r om ersättning i detta afseende, utan förklarade K. M. genom till skott från sin civil-lista vilja bestrida dessa utgifter»; således oafsedt deras blifvande belopp.
Vid Ullavi visa sig jemväl de lyckligaste resultat af den rastlösa omvårdnad, hvarmed innehafvaren utaf detta Boställe, öfversten och Riddaren af Eders Kongl. Majus Svärdsorden C. F. von Böhnen omfattat Schäfeiihandteringen; och endast vid Carlslund, der hälsotillståndet bland de äldre fåren äfven varit fullkomligt, och dödslillfällen högst sällsynta, Ilar en starkare afgång bland Lammen ägt runi, i den mohn förädlingen tilltagit; en omständighet, som isynnerhet tillskrifves fårens för thirga parande. Ännu har likväl icke någon bland Länets Allmoge vändt sin håg åt denne näringsgren; och innan den hos Allmänheten vanligt rådande, ehuru billiga farhåga för mell kostnader förenade nya försök hunnit undanrödjas, genom erfarenheten af de fördelar en förädlad nllproduction medförer, lärer Bonden, äfven på det enstaka hemmanet, icke påtänka någon förbättring af racen utaf det inlia niska fårslag, hvars ull vanån gjort honom böjd att anse mest användbar och tjenlig för sitt behof. Så allmänt som varit att förmoda, hafva icke elier, vid betäckningar blifvit begagnade de från Strömsholms Stuteri lill serskild® orter i Länet utgångne Beskällare; hvadan någon synnerlig verkan af denna åtgärd, till Häslafvelns upphjelpande, ännu icke hunnit visa sig. Antalet af i Länet befintlige kreatur är nu uppgifvit utgöra: Hästar 9.34a» eliev på helt hemman något öfver 3 Oxar 12,877, •— Kor 4*>°33» ~ Ungboskap i5,a44* ~"
705 blifvit afrösad, och åboernes skiften äro vida skilde från Soldattorpet, nemligen att den andel, som, när Torpets 23lan inskränkes, tillkommer hvarje delegare, icke kan förenas ined dess skiften, och således blir utan nytta. Till besvarande häraf får Utskottet erinra, att, utom det denna händelse torde vara tern* meligen sällsynt, lärer icke ett sådant fall hvarken kunna eller böra leda sill förändring eller rubbning af ett ifrån längre tid tillbaka stadgadt förhållande, som stödjer sig på billighet och allmänna rättsgrunder} hvilket vördsamt an föres med tillkännagifvande, att Utskottets Betänkande blifvit af de öfriga gine BiksStånden bifallet. Stockholm den 10 Juni 1825. fflhang till RiksSt. Vrot. 1B23, Q: de Sami. Is!:o 45* jo6 Beil/. och Ekon. Utsk. Betänknnåen. Ankom den 18 Juni 1823» Utlåtande i anledning af gjorde anmärkningar vid [Jtskottets Betänkande, om upphäfvande af föreskrift erne rörande husväf naders Stämpling. Vu detta Betänkande, hafva, inom Högv. PrestStåndet, Herr Doctor Svedelius och Herr Prosten Thorssander erinrat, det de ansett öfverflödigt vara att, på sätt Utskottet föreslagit, hos Kongl. Maj.t i underdånighet anhålla om upphäfvande af Kongl. CornmerceCoIlegii ifrågavarande stadgande, emedan det samma redan genom någon författning blifvit upphäfvetj af hvilken anledning äfven Betänkandet blifvit af detta Stånd till Utskottets förnyade åtgärd återremitterädt.
Ofver begge allmänningarne hade vid undersökningarne blifvit företedda kartor, upprättade 1 799 och 1800 och af vederbörande Härads-rält fastställda. Hvad dessa skogars beskaffenhet och värde beträffar, så hade vid undersökningen år 104 6 desamma blifvit af Öfverjägaren Hamnström uppskattade, den östra allmänningen till en årlig afkastning af 357,27 och Hålahults allmänning lill 150,6 stafrum, således hegge allmänningarne tillsammans till 487,87 stafrum af 15 qvarters längd, höjd och bredd, med den anmärkning om den dervid följda method, att tiden ej medgifvit en vidlyftigare och noggrannare uppskattning, och vore hela innehållet af Hålahults allmänning deri uppgifvet utgöra 1,016 tunnland 17 kappland. Totala innehållet af östra allmänningen vore deremot i Hamnströms protokoll icke upptaget och upplysning förekomme ej heller deri om de å allmänningen befintliga lägenheter, hvaremot den underrättelse meddelas, alt begge allmänningarne blifvit för starkt anlitade, så alt uppmärksamhet vid hushållningen med dessa skogar vore af högsta behof, på det ali desamma ej måtte blifva alldeles förstörda. Vid koinmissionsförrältningen år 1850 hade, så vidt protokollet utvisade, någon undersökning af skogarne icke egt rum, men vid den år 1814 funnes en undersökning af allmänningarna vara med noggrannhet utförd af då varande Ofver-jägmästaren i länet, biträdd af Landtmätare, 2;ne Bergs-sesmän och 2:ne Nämndemän, hvilka uppskattat allmänningarne, som då funnos väl vårdade, att kunna lemna 731 stafrum årligen.