Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mms Nådig(t Skrifvelse N:o 26. af 24,9 man linner Kongl. Maj:t alltså vara Mott till en del föranledd af ioreskrifterne i den Nådiga Iustructionen, men hufvudsakligen tiilkommen af lnstructionens tillämpning och Comiterades opinion om Blekingska hemmanens beskaffenhet och förmåga att bära rustningsbördan. Men då, i sina följder på Rikets sjöförsvar, berörde tillämpning var af så mycken vigt, hade Kongl. Maj:t väntat, att Comiterade, med begagnande af den rätt, Instructionens c) §. dem medgaf, förut underställt densamma Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, helst, enligt klara ordalydelsen i lnstructionens ingress, den åsyftade lindringen i ortens Båtsmanshåll egentligen skulle tillvägabringa s genom rustningsbesvärets jemnare fördelning rusthållare och räntegifvare emellan. Huruvida berörde förminskning, ehuru således icke bestämdt af Kgl. Majit tillåten elier föreskrifven, tilläfventyrs kunnat vara af andra serskilda omständigheter påkallad, har vidare utgjort föremål för Kongl. Majrts Nådiga uppmärksamhet; och har Kongl. Maj:t alltså varit föranlåten å nyo skärskåda de grunder, som för ifrågavarande förminskning vederbörande tid efter annan i underdånighet anfört.
BondeSt. hade beslutat, att i stället för ordet landsväg skulle införas ordet landvågen. §:n blef antagen med den af BondeSt. beslutade förändring. 57 §• Hr Stuart: Det finnes en mängd varor, isynnerhet på apothekeu, som kunna hänföras under namn af spirituösa drycker, dels sådana, hvaraf man blott behöfver en mindre quantitet, dels ock af den dyrbarhet, att man icke vill tillhandla sig något större quantum, för att icke belasta sig med en betydligare utgift. För att nu icke antingen hindra försäljning af sådana' varor eller tvinga allmänheten att köpa mer, än som motsvarar dess behof för tillfället, yrkar jag uteslutande af denna 5y §. Jag vet icke, hvarföre man bär, der fråga allenast är om brännvinsbränningen och hvad dermed gemenskap äger, sammanblandat brännvin med andra varor, och tror, att Utsk:n sjelfva bort finna, att de gått utom ämnet. Hr Hjärne: Lika med den siste talaren tror jag denna § icke höra hit. Den tillköra i följd af en slags concession åt dem, som berusa sig med brännvin, emedan, då man stadgade så mycket i afseende på dem, man ansåg sig äfven böra stadga något i afseende på en annan dass, som bar bättre råd och tager sitt rus af andra starka drycker. Jag skulle likväl tro, att man ej i denna författning, sorn endast angår brännvinet, behöfver stadga något för den sednare samhällsdassens conduite. Hr af Billbergh: Denna § har afseende på ett miss - Den ag Januari f. m. bruk, som, “i fall det icke förekommes, skulle göra hela författningen i öfrigt till en nullitet. Det har nemi. hittills ofta handt, att man nyttjat arrac, cognac och rum i stället för brännvin, och dermed drifvit oloflig minuteringsrörelse. Jag tillstyrker derföre bibehållande af §:n , men anser nödigt att bestämdt utsätta, att den endast afser försäljning af arrac, cognac och rum. Gr. Horn:
II, Emot Utskottets antagna hufvud-princip och dess utveckling i Betänkandet har af några Talare blifvit anmärkt; att Utskottet ej framkommit med något nytt, utan egentligen afskrifvit 1823 års Bevillningsstadganden; att syftningen till Jordbrukets alltför härda beskattning derigenom vore synbar; att ojemnhet såmedelst uppkommit emellan Ilandet och Städerna, samt att jern-haiidteringen vore, enligt yttrade olika meningar, än för lindrigt och än för hårdt beskattad, I det afgifna Betänkandet har Utskottet tillkännagifva, att, i dess tanka, de sedan en längre tid följda grunder för Bevillningen borde, med några föreslagna jemkningar, hufvudsakligen bibehållas sådana de år 1823 antogos. Långt ifrån alt instämma i lika mening, som en och annan Talare uttryckt till förringande af hitintills gällande bevillnings-syslém , har Utskottet fattat den öfvertygelse, att det gamla , af erfarenheten till sin brukbarhet vilis - io F.cvillnings-Utskottets Utlåtande N.o 28. ordade, bör, med behöfligä jemkningar, blifva beståndande, om icke betydliga olä* genlieter dervid möta , i synnerhet derest nya projecter i detta .ämne icke innebära elementen till något påtagligen bättre och mera .ändamålsenligt. Flera i detta hänseende afgifna yttranden äro sins emellan stridiga, utan att innehålla eller åtminstone utveckla någon egentlig beskattningsgrund; och någon ledning för Utskottet bar följaktligen icke deraf kunnat hemtas. Utskottet bar hvarken föreställt sig alt kunna tillfredsställa alla fordringar eller uppgifvit sina förslag såsom ofelbara och fullt motsvarande ändamålet; men då VäHofi.
Utskottet har, då detta ärende af Utskottet första gången handlades* ingalunda:förbisett .vigten af de, till stöd för Kongl. KammarCollegii åsigt, andragne grunder, men då emedlertid, enligt hvad Utskottet tillförlitligen inhemtat, arrendatorn Lannge genom en utmärkt drift och omtanka förmått uppdrifva egendomens afkastning derhän, alt det uti nu gällande contract bestämde arrende, hvilket, efter hvad Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i. Stockholms Län vitsordat, synes vara det högsta, som för hemmanet är att vid förnyad auction påräkna, kunnat utan olägenhet för arrendatorn utgöras, hvilket deremot icke varit förhållandet under den tid, egendomen af Lannges företrädare i arrendet innehafts, har Utskottet, i öfverensstämmelse med dess vid flere tillfällen yttrade åsigt, att bibehållandet af en driftig och pålitlig arrendator är för Kronan af mera fördel, Stats-Utskottcts Utlåtandej JY.o 18J. 19 än elen tillfälliga förhöjning i arrénde-beloppet, som vid ett Kronohemmans förn jade bortauetionerande tan erhållas, ansett sig böra, i enlighet med Kongl. Majrts Befallningshafvandes tillstyrkande, understödja arrendatorn Lannges anhållan om förlängning af arrendet; och Utskottet har af de nu framställde anmärkningarne icke hemtat anledning att frånträda sin förut yttrade tanke, hvilken af 2:ne Riks-Stånd blifvit godkänd. På grund häraf och med förtydligande af hvad Utskottets förra hemställan, i hänseende till arrendevillkoren, innehåller, får Utskottet föreslå, att arrendatorn Lannge må på ytterligare trettio års tid, räknadt från midfastan år 1846, undfå prolongation af dess innehafvande arrende af Lunda Kronohemman, emot skyldighet ej mindre att derför utgöra nu belöpande arrende-afgift, 81 tunnor 16 kappar spanmål, hälften råg oell hälften korn, än ock alt fullgöra öfriga genom nu gällande arrende-contract bestämde villkor.
M:s sålunda yttrade åsigt, godtfunnit alt, såsom följd af den föreslagna förändringen i stadgandet, rörande minimi-beloppet af inkomster vid Pastorat, der indragning af behaglig tids förlänings-spanmål hädanefter bör ega rum, förklara, att den spanmål af omförmälde beskaffenhet, som efter kungörandet af E. K. M:s förenämnde Nådiga beslut af den 2 Februari 1838 blifvit provisoriskt till Stats-Verket indragen vid Pastorat , hvarest Kyrkoherdens behållne löneförmoner, på ofvanberörde sätt beräknade, icke uppgå till värdet af 150 tunnor spanmål, skall till innehafvare af dessa Pastorat ifrån och med nästkommande år återgå och Kyrkoherde-beställningarne framdeles åtfölja, under iagtagande likväl, alt så beskaffad restitution icke må ega rum till högre belopp, än alt pastoralierne derigenom i värde uppå ett maximum af 150 tunnor spanmål, hvaremot, i händelse dylik indragning blifvit verkställd vid Pastorat, hvaraf Kyrkoherden uppbär högre löne-inkomst än 150 tunnor, den indragna förläningsspanmålen bör Stats-Verket oförryckt tillgodokomma. Beträffande dernäst E. K. M:s Nådiga framställning, rörande den indragna behaglig tids förlänings-spanmålens användande till förbättring af de Ky rkoherde-löner, hvilka för närvarande understiga värdet af 100 tunnor spanmål; så och då erfai’enheten vitsordar, att det allt för ringa beloppet af de med vissa Kyrkoherde-beställningar förenade löneförmoner ofta medfört menliga följder, i det att dels svårighet förefunnits att till dylika tjenster erhålla lämplige sökande, dels innehafvarne af sådane svagt lönade Pastors-befattningar af närings-omsorger förhindrats att åt embetsgöromålen uteslutande Expediilons-Utskoltels Förslag till und. Skrifvelse > IV.
I Amerika, der framgången af statsinstitutioner mera, än i något annat land, beror af folkets sympathier, utöfvar denna konsideration inflytande på alla offentliga berättelser, hvilka vanligen äro affattade till fördel för de publika inrättningarne. Det nya systemet fann snart löfsångare i Europeiska tidningar och ströskrifter; det understöddes, af skäl som ligga djupare, än att de här kunna utvecklas, af den högre Statsförvaltningen och isynnerhet af de tjensteman, hvilka i ett eller annat afseende tillhörde fångstyrelserna; och mer än en fastade, såsom det gemenligen sker, vid systemet sin egen uppkomst. Detta straffsystem kom den började reformen i Europas Criminallagsliftning till mötes, såsom det enda, hvi 1 ket rätt väl kunde förenas med den godtyckliga makt öfver medborgares välfärd, man genom den så kallade latituden i lagskipningen lagt i domarens hand, och fann derföre äfven ett stöd i dornare-corpsen. Saken blef slutligen ett mode, sanningens röst hördes icke, och erfarenheten, när den började tala högt, nedtystades eller jäfvades. Då man väntade sig af detta system så stora resultater, var det naturligt, att fångstyrelserna skulle bemöda sig att öfverbjuda hvarandra med lysande resultater, helst med de öfverspända förhoppningarna ett annat förhållande skulle skrif vas på förvaltningens räkning; hvarföre också de flesta origtiga och ensidiga framställningar om detta system hittills utgått från fängelsernas funktionärer. Dessa författares åsigter bära vanligen stämpeln af den största ensidighet , och man söker göra dem gällande med ett visst öfvermod emot olika tänkande och med förnekande af erfarenhetens vitsord. 28 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, JV:o g3. Efter detta system inneslulcs fången i enrum under hela strafftiders och får ej utan trängande nöd derifrån utkomma. Han är död för hela verlden, för mensklighet en och naturen, och liksom den skendöde i sin graf, dit ingen underrättelse, knappt ett enda ljud, från den öfriga vertden framtränger. De ömmaste förbindelser, som fästade honom vid lifvet, äro upplösta.
Den 9 Julli. iZ8r ett Jord as wid Söderköping, ber nämnas; men dä desse Jngifwclser bära lika sä m>cken stämpel af brist pä statistisk-localoch sok-lännedom, ftm öswerflöd pä ilista och missundsamhet emot ett allmänt Företag, om e> af något än wärre; ia tola de söga werka pä den tänkande, och ett ståndaktigt hastande till mälet, frambringa den i alla hanseenden sakraste wederläggning, uti uppställande af det största, det nyttigaste Nationalstöeetag, som för Swenoe är tänkbart. Mätte Försynen förläna Eders Kongl. Mant denna för en Folkets Fader tillfredsställande ära! och denna den sanna arans mmneswaro, lika vförgängclig med, som oumbärlig för Swerigewalfärd och bestånd, stall i Secler öfwerletwa alla tein, sorn segrar, blodsutgjutelser och inkrakmlngar rest, eller komma att resa, ät den äran, som efterleta» med fäfängans irrbloss. Med djup undersåtlig wördnad, nit och trohet framhärdar Skormägtigste Allernädigste Konung! Eders Kongl. Majtts Undcrdänigste, tropligtigsle tjenare och undersäte L. von kl atén. Enligheten med den, under försegling, till ferr Ordföranden i Riksens Ständers Banco-Utskott, insände owidimerade Afffrift, intygar Efter befallning Hl. UPP - IZ82 Den 9 Julik. E^enom Utdrag af Protocollet under den 6 i denna manad, har Högloft. Ridderstam och Adeln, med anledning af gjorde anmärkningar, till BancoUlstotlet behagat återremittera, dess under den 2§>:de ststledne Junii, angående Disconterne, med mera, afgifne wördfamma Memorial; atföljdt af anmärkningarne.
Jag hade anfört skäl, hvarföre jag ej fann mig kunna med egna tillägg understödja dem; men jag åberopade dem alla, utan inskränkning till några vissa eller uteslutande af andra, då jag yrkade pröfning af allt hvad remissen till grund för åtalet innehöll. Så litet hade jag nedlagt eller låtit förfalla något af den mig uppdragna remissens innehåll. För målets utgång tror jag mig således icke hafva någon skuld. Hade det blifvit efter Svensk rättegångs-ordning behandladt och till pröfning upptaget i det skick, jag detsamma öfverlemnat; så hade ej kommit att saknas behörigt yttrande af Riksrätten, huruvida Rikets grundlag var af Svaranderna genom det åtalade förfarandet öfverträdd eller ej. Härmed skall dock troligen' den klandrande opinionen icke åtnöjas, hvilken velat göra till min pligt att med allt mitt bemödande understödja det uppdrag, jag hade att utföra, och således lägger mig till last, att jag ingenting gjort till befrämjande af mina kommittenters afsigter, utan snarare motarbetat, dem, yttrat tvifvelsmål och ej otydligen ogillande omdömen om de satser och yrkanden, som i remissen innehöllos. Jag kan icke lemna dessa tillvitelser alldeles obesvarade. — 19 — Utan tvifvel kan man komma i förhållanden, der man blir skyldig att understödja, hvad man ogillar; och särdeles gäller väl detta om fall, som förekomma i tjensteutöfning. Men så framt man med godt samvete skall arbeta för en afsigt, sorn man ogillar, får man dock för densamma säkerligen icke göra mer, än hvad afsigten fordrar, och således pligten ovilkorligen bjuder. Hvad derutöfver sker kan ej ens urskuldas, än mindre vara af pligt föreskrifvet. Efter den af Riksrätten följda rättegångsordning skulle det kunnat anses bero af mig att nedlägga det mig uppdragna åtal, äfvenså väl beit och hållet, som till vissa delar. Hade detta varit förhållandet, och sakens fullföljande således ankommit på min fria vilja; då hade jag ofelbart varit skyldig att nedlägga den, i fall jag fann den stridande mot rättvisan.
Särdeles anser jag mig böra fästa uppmärksamheten på mitt förslag att lemna fullmägtige vilkorlig rätt att med indragning af ena commissariebeslällningen kunna förbättra den andras vilkor. Commissariebefattningarna äro de vigtigaste inom directionen. Ensamma inom den verkets tjenstemän, är det på deras förutgående granskning af alla lånehandlingar, attester m. m., deras vård af säkerhetshandlingarna, deras oafbrutna tillsyn af alla göromålens lagenliga gång inom conior och cancelli, som verkets säkerhet hufvudsakligen beror, och hvarigenom man kan förekomma sådana egennyttans missbruk att inrota sig och vinna burskap, hvilka sedermera icke ulan de största svårigheter, strider och äfven uppoffringar, kunna utrotas. Dessa tjenstemän böra sålunda vara så betalta, att de sättas utöfver de inskränktare behofven. Nu är likväl förhållandet, att den commissarie, sorn tilläfventyrs innehar yngre lön, har inalles i44° r’dr b:co, vida mindre än hvad de honom underordnade tjenstemän kunna påräkna, som hafva lönande commissioner. Men härtill kommer en annan omständighet. Commissarierna äro förbjudna att hafva commissioner, och för ingen vore en sådan rätt så betänklig som för dem, som icke endast äro ledamöter af directionen, utan ock de, som genom den föregående granskningen mest kunna inflyta på beslutet. Jag är skyldig de närvarande redliga och nitiska män, som innehafva dessa tjenster, den rättvisa, att icke den aflägnaste misstanka finnes, alt de tillåta sig afsteg från förbudet om commissioner; men huru lätt skulle det icke kunna blifva för den mindre samvetsgranne att på detta sätt förhöja klena lönevilkor, och hvilka kunde icke följderna blifva, äfven om han i början tänkte utöfva denna eludering oväldigt? Del rätta sältet att afhjelpa lönens svaghet vore att stalia den på procent af den verkliga vinst, förvaltningen gaf (ett systern, som borde äga rum i afseende på bela direclionen); men då detta nu ej låter sig göra, är det bättre att indraga den ena platsen, för alt aflöna den andraså mycket bättre.
Om vid föreningens ingående anledningar möjligen förefunnos för Noriges folk att i Grundlagen stadga inskränkningar i Konungens rätt till lika disposition öfver Noriges försvarsmedel, som den Svenska Grundlagen lemnar honom öfver Sveriges, så lära vill dessa anledningar nu, efter ett halft sekel, hafva förlorat all betydelse och således deras uphäfvande böra villigt medgifvas. Vigten dera att båda rikenas försvarsanstalter eller gemensam plan ordnas, tor de ej behöfva närmare utvecklas, då det uppenbarligen utgör vil koret för att föreningen skall lör de bådn rikena upfyila sitt hufvudsakliga syftemål. Grunderna tor bestridande af kostnader för gememensamma ändamål finnas nu icke de båda rikena emellan genom lag stadgade. Att denna brist trängande klafver att afhjelpas lider intet tvifvel. Den sammanhänger dock sfi nära med grunderne för forén i n gs fö rd ra "et i öfrigt, att den lämpligast och bäst synes i sammanhang med öfriga delar af föreningsfördraget böra ordnas och fastställas. Till föreningens bestånd synes likaledes oundgängligen nödvändigt att, då i gemensamma angelägenheter de håda rikenas representationer stanna i olika beslut, en utväg finnes att med bagges rätt slutligen afgöra frågan. Detta kan icke ske på annat sätt, än att representanter från båda rikena sammanträda och efter hållna öfverliiggningar slutligen afgöra frågan. En sådan unionel kongress eller representation saknas nu alldeles och frågan om sättet för dess bildande och verksamhet synes K. St. böra blifva ett af de vigtigaste föremålen för en blifvande revision af föreningsfördraget. I enlighet med hvad R. St. sålunda andragit, få R. St. i underdånighet anhålla, det E. K. M:t måtte täckas genom en af Svenska och Norska män bestående Komité eller pä annat sätt, som E. K. M:t pröfvar lämpligare, låta verkställa revision afstadganderna för föreningen mellan Sverige och Norige och upgöra förslag till ett nytt fullständigt föreningsfördrag, samt derefter till R. St. och Noriges Storting aflåta Nådig Propos. med förslag till fullständigt ordnande af föreningsförhållauderue de båda rikena emellan.
Sveriges allmoge icke bör plågas för vetenskapliga theoriers skull, hvilka, om de ock voro aldrig så fullkomliga, lätteligen kunna väcka missnöje och obelåtenhet, om de icke med varsamhet lämpas efter folkets bildning och behof, Hans Eoccellence Herr Grefven och LancltMarska/ken tillkännagaf, att bland Ridderskapets och Adelns Herrar Bänkman så mångå vacancer för närvarande funnos, att något sammanträde af Herrar Bänkmän ej kunnat äga rum; och föreslog Hans Excellence, i anledning häraf, att val till nya Bänkmän inom de Bankmans-afdelningar, för hvilka Bänkman äro vacante, nemligen r, 2, 4, 6, g, 10, ii, i3, 14, 23, 26, 27, 3r, 34, 37, 4?, 42, 44, 46 och 5o, Bänkmans-afdelningarne mätte företagas nästkommande Onsdag den i3 dennes e. m. vid Pleni början. Bifölls. D< n i i J n n u a r i i e. m. 3 9 Hans Excellcnce Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, oin ieke Ridderskapet och Adela behagade utse en Ledamot efter Grefve Hamilton, Gustaf Wathier, som från Riksdagen afrest, för att, å Ridderskapets och Adelns vägnar deltaga i de så kallade TalmansConferencerne. Herr von Harmansdorff', Aubust: Tillförene har Ridderskapet och Adeln alltid öfverlemnat åt Herr Grefven och LandtMarskalken att sjelf utvälja de Ledamöter, hvilka dellaga i TalmansConferencerne, och som jag förmodar Ståndets mening äfven nu vara densamma, anhåller jag om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition derå. Då Ridderskapet och Adeln hördes deruti allmänt instämma, hemställde Hans Eoccellence Herr Grefven och.
Stånd, så kunna vi också besluta öfver det hela; ty om vi ej hafva rätt att besluta öfver det hela, så kunna vi ej heller besluta öfver ett tillägg dertill. Att vi nu skulle kunna besluta öfver detta nya tillägg, men ej öfver den föregående 5 punkten» är en logik öfver grundlagarnes tillämpning, som jag lemnar alldeles derhän, men som jag icke vill för min del antaga. Ståndets rätt att besluta öfver så väl den första som den sista punkten i betänk., anser jag vara alldeles obestridlig och förnyar min begäran om propos. derpå. Frih. Boye: Med Hr von Hartmansdorff och Frih. Hamilton instämmer jag fullkomligt deruti, att upprifning af B. St:s beslut är grundlagsvidrig och ledande till de största faror. Vi skilja oss i en vigtig punkt, nemi. begreppet om hvad som är B. Sl:s definitiva beslut eller ej; vi skilja oss i den vigtiga frågan, om Utsktn skola vara våra förmyndare, om vi skola låna ifrån Utsk:n vår rätt att pröfva förekommande mål eller ej. Jag anser ej något definitivt beslut vara fattadt, förr än det sisla betänk, undergått pröfning. Mine herrar! man vill vid denna riksdag rent af tillintetgöra B. o. Ad. Dertill hörer äfven detta försök att fråntaga oss våra rättigheter; dit hörer flera Utsk:ns ådagalagda maktinkräkfningsbegär; det tillhör tiden att vilja ställa R. St. under Utsk:ns lydnad och under deras uppseende. Jag protesterar deremot och för att nu komma tillbaka till saken, så uppmanar jag hvarje ledamot inom detta Hus, att uppgifva ett enda tillfälle, då R. o. Ad. ansett sig genom sitt första beslut vara betaget rättigheten att pröfva Utsk:s sednare betänkande. Må man uppgifva ett enda exempel derpå; kan man det ej, så måste detta vara en nyhet, och då denna nyhet leder till inskränkning i R. St:s makt och förökning of Utsk:ns makt öfver R. St., så bestrider jag den ocb hoppas att kunna fullgöra allt livad på mig ankommer. Jag bar gjort det lill en samvetspligt, att vid denna riksdag försvara mitt Stånd så mycket jag kan.
Åtminstone har man sett de två tomma kistorna, från hvilka Ludvig XVIII i lön lät bortröfva deras lik, bevisande att en konung kan vara lika låg i sin hämnd som pöbeln en gång var det vid S:t Denis. Det som i synnerhet förbryllar främlingen är, att det sitter en ryttare på monumentets krön och att denna ryttare vid närmare påseende visar sig bära trekantig hatt och epåletter. Ändtligen upplyser en tillfrågad genevesare, att i denna präktiga graf hvilar utländingen, hertigen af Braunschweig. Hertigen af Braunschweig? Man tror sig till en början djupt okunnig och söker att slå bort hela saken med ett pligtskyldigt: – Aha! Ja visst, hertigen af Braunschweig! – Först sedan man ryckt upp en mängd igenrostade dörrar till minnets skräprum får man dock rätt klart för sig, hvem denna hertig egentligen var och hur han råkat att få sin graf i Genèves förnämsta park. Jo, denna gåtfulla person var »diamantfurstens», Karl af Braunschweig, som den 7:de september 1830 flydde från sitt residensoch fäderneslott, sedan det stuckits i brand af hans upproriska undersåtar. Det var han, som i sin magts dagar nästan betraktades som en liten modern Nero. Det var om honom man berättade den kanske mera betecknande än sanna historien, att han för att kväsa sina högättade hofmän än lät dem hoppa öfver sin käpp, då han hvisslade. Anekdotförtäljaren hade emellertid visat mer menniskokännedom, om han berättat, att fursten låtit sitt rikes uppkomlingar, sina hofleverantörer och lycksökare hoppa öfver käppen. Högadeln har en styf ryggrad, och särskildt i Braunschweig, der det ju just var den som förorsakade hertigens fall, tycks den icke ha varit att leka med. Det var han som, sedan han vid sin flykt medtagit alla familjeklenoder, i Paris blef demimondens hjelte, omgifven med en gloria af pikanta skandalhistorier.