Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, de’ va’ hvarken jag eller mor som stal era väfvar härom sistes, det vill jag dö på – svarade flickan ånyo, skrattande, samt sprang sin väg efter det omtalade vedfånget, troligen i spekulation att få eller kunna snatta sig till en smula af välfägnaden, som så rikligen tillreddes i «matmora kök», om just icke efter m:lle Nylanders eller fru Schartaus reglor och ordination. Imellertid var turen vid förhöret kommen till Gunnar i Viken. Han uppropades och framträdde, gjorde reda för sig och sitt hushåll, d. v. s. alla de personer som voro i hans bröd. De voro nu icke få, ty vid det der «Andersa-bruk» hade han äfven statfolk, och kyrkoherden sade, skarpt betraktande Gunnar: – Du slår dig vidt omkring, käre Gunnar! Gud låt allt lyckas dig och gå dig i händer. – Åh ja, hvilket som! – svarade Gunnar, med denna liknöjets och mjeltsjukans blick, hvarmed han betraktade hela universum, Elin undantagen. Kyrkoherden bemärkte äfvenväl detta, och efter några få frågor ur katkesen, hvilka Gunnar genast och ljudeligen besvarade, gjorde presten honom några spörjsmål, allt med sin skarpa blick fästad på den unga mannen, som stod der så hög, så dyster, så mörk i håg, så frånvarande för nästan allt som omgaf honom. Hvad anser du för den största synd? – sporde kyrkoherden, och kastade dervid en flygtig blick bort åt Elin. Denna rodnade starkt. Äfven Gunnars blick följde kyrkoherdens, äfven han såg Elins rodnad, och ett hastigt öfvergående skimmer tycktes äfven för en half sekund upplysa Gunnars bleka anlete; men han vände sig snart åter till kyrkoherden, återtog hela sin pregel af mörk dysterhet och svarade ihåligt, utan att tilllägga ett enda ord: – Mord! – Och om mord blott vore en synd, hvad kallade du då det största brott? – sporde åter kyrkoherden, förvånad och bedragen i sin väntan på Gunnars svar. – Att hafva begått ett mord, och tigande låta en annan lida derför. Kyrkoherden betänkte sig ett ögonblick, men frågade sedan vidare:
Utskottet ej bordt inskränka förslaget till endast medgifvande af arfsrätt efter moder, alldenstund oäkta barn hade enahanda rätt att ärfva sin fader, hvilket vore så mycket vigligare, sorn oäkta barns mödrar i allmänhet äro medellöse. Men sorn ingen af de motioner, öfver hvilka Utskottet haft att sig yttra, innehåller framställning om annan arfsrätt lur oäkta barn, än efter moder, synes inskränkningen ej eller innefattat anledning till anmärkning. Denna inskränkning är dessutom fur närvarande påkallad af särskilda omständigheter, på hvilka Utskottet desto 4 Lag-TJtskottets Utlåtande Avo 49. hellre ausell sig böra fästa uppmärksamhet, sorn Lag-Beredningen deraf afven funnit sig hindrad alt gifva oäkla barns arfsrätt ifrägaställda utsträckning. Det grundade i den anmärkning, hvartill lilskoltels förslag slutligen föranledl, har Utskottet deremot ej kunnat förbise. Man har nemligen ansett barnets offentliggörelse af moder ej böra utgöra något vilkor för åtnjutande af arfsrätt, enär densamma vore obehöflig för ådagaläggande af det förhållande, hvarpå arfsrätten skulle grundas, eller blodsförvandlskapen, samt oftenlliggörelsen ej kunde ske i det fall, att modren allider strax efter barnets födelse; och härutinnan synes äfven anledningen förefinuas dertill, att man i Norrige endast, i fråga om oäkta barns arfsrätt efter fader, gjort dennes offentliga erkännande (ill eli vilkor för barnets rätt att efter fader (aga arf. Då Utskottet i sitt förslag intog föreskrift om offenlliggörelse, hade emellertid Utskottet för afsigt att derigenom undanrödja det skäl, man emot det vid sista riksmöte fattade beslut i ämnet trott sig finna i brist på öfverensstämmelse emellan detta beslut och Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1778 angående barnamord. Då nemligen denna författning gör det möjligt för lägrad qvinna alt, utan att blifva känd, framföda sitt baru, har man ansett barnet ej böra tillerkännas en rättighet, hvars begagnande skulle afslöja den hemlighet, författningen medgifver.
Fortfarande i mitt vördsamma yrkande af återremiss får jag nu, med anledning af discussionen, dervid göra den hemställan, att ett belopp af 10,000 R:dr årligen mätte för den lid nästa statsregleringsperiod omfattar ställas till K.. M:s disposition för att användas till befordrande af Ölbryggeriers anläggande efter Bäjersk metod. Rr von Troil: Afven jag erkänner det vackra och foster ländska syftemål i Frih. Alströmers motion ; men jag kan dock icke underlåta att förklara, det jag, i likhet med Hr Bildt, inom Ulsk. varit af den tanken at! ändamålet icke kan på det sätt vinnas, som den värde motionären föreslagit. Det är mig icke obekant, att inom ganska många af våra Svenska städer och äfven på ett och annat ställe på landsbygden, Bäjerska bryggerier redan finnas anlagde. Det må förhålla sig, såsom Frih. Cederström sagt och hvilket äfven jag vill antaga, att det Svenska öl, som här i landet under namn af Bäjerskt tillverkas, icke är så godt som det Bäjerska. Men dertill tror jag anledningen vara den mindre täflan, som till följd af bryggeriernas ringa antal, här eger rum. Hvad kunskapen i yrket beträffar, tror jag, att redan ganska många af de personer, som anlagt dylika bryggerier, hafva utomlands inhemlat kunskap i ämnet. Men det år gifvet att ett bättre öl kostar mera, emedan dertill fordras dyrbarare råämnen; och då det Bäjerska ölets godhet hufvudsakligen beror på humlans goda 590 Den 30 Juni. egenskaper, äfvensom pä den större eller mindre mängd deraf, som lill ölet begagnas, så är det klari att en bryggare i en stad, derhän blott har en att tälla med, skall tillverka en brygd så godt han kan, men att varan sedermera, i samma mån som den hunnit tillvinna sig kredit, försämras. Jag skulle derföre tro, all i samma män som begärlighelen efter Bajerskt öl (illlager, och detta sker med hvarje år, i samma mån skall äfven, alltefter som den enskilda företagsamheten finner förmånligt att sysselsätta sig med delta yrke, tillverkningen förbättras.
Och skulle Högvördige Preste-Ståndet vänligen inbjudas att sig i detta beslut med Ridderskapet och Adeln förena samt Hedervärda Bonde-Ståndet likaledes vänligen inbjudas att med Ridderskapet och Adeln instämma uti de få delar af ofvannämnde beslut, i hvilka R-idderskapet och Adeln varit från Bonde-Ståndet skiljaktigt. S. D. Biföll Ridderskapet och Adeln Banco Utskottets den a3 sisth April på bordet lagde Memorial N:o 131, med hemställan att i blifvande Banco-Reglemenle måtte intagas ett stadgande, hvarigenom Fullmägtige berättigas att anhålla om Kongl. Maj:ts Nådiga biträde för upptagande af Utrikes Creditiv, till förstärkande af Bankens Silfverfond, Från Högvördige Pre-ste-Stardet. S. D. Föredrogs å nyo BevillningsTJtskottets Memorial N;o 62, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, angående föreslugne förändringar Fröt, Ut dr. d. i Maj 183$. i r oell 2 Ärliklarne af Bevillnings-Förordningen, i sammanhang hvarmed äfven togs i öfvervägande Välluf!. Borgare-Ståndets, genom Proloeolls-Uldrag, af deri 20 April, meddelade inbjudning til] Med-Stånden, att instämma i samma Stånds beslut, angående i/\x 3g och 4o §• §. af 2 Art. i Bevillnings-Förordningen. Presle-Ståndet vidblef sina fattade beslut, gillade de i Utskottets Memorial föreslagne Voterings-Propositioner och lade Vällofl. Borgare-Ståndets inbjudning till handlingarne. S. D. Föredrogs å nyo och bifölls B ane o-Utskottets Utlåtande N: o 135, i anledning af de inom Riks-Stånden framställde anmärkningar vid Utskottets under JN:o 107 afgifne Betänkande. S. D.
Ad. vid bifallande af Strindlunds motion blott reserverar sig rättighet att tillsätta eli stadgande rör:de förbud emot gårdfarihandel, emedan jag anser att redaclionen i Ulslcs förslag icke uppfyller ändamålet. Gr. Cronhjelm: I afseende å frågan om gårdfarihan del, är jag hufvudsakligen förekommen af Gr. florn. Jag anser nemi, att den redaction, som linnes intagen i Frih. Raabs reservation, har företrädet, och hemställer till Hr Lagerhjelm, 3U8 Den 1C Noveni ber f. ni. huruvida del kan vara skäl atl yrka ovillkorligt bibehållande af redactionen i Utsk:s förslag. Hr Gripenstedt: Pä det atl ieke milt forsla yrkande om ovillkorligt bifall lill Slrindlunds motion må vara ett binder för en enklare föredragning, så förenar jag mig helt och hållet i Gr. Horns sista framställning, till hvars resultat jag förmodar att Hr Lagerhjelm också i sjelfva verket syftar. Hr Lagerhjelm: Jag har ingenting emot alt, på sätt Gr. Cronhjelm behagat framställa, den redaclion, som influtit i Frih. Raabs reservation, må komma att uttrycka hvad man vill i afseende på gårdfarihandel. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Då första punkten i mitt förslag går ut på samma ändamål, som de öfriga talarne afsell, nemi. bifall till Slrindlunds motion och förkastande af Ulsk:ns betänk., så ser icke eller jag något hinder för den föreslagna propos., förbehållande mig blott att den andra punkten i mitt förslag sedermera må kunna blifva föremål för föredragning. Frih. Cederström, Jacob: Jag har från början af dis cussionen begärt, atl, i närmaste öfverensstämmelse med Strindlunds motion, man skulle afslä betänk., men förbehålla sig rättighet att besluta öfver beskattningen. Jag vill nemi. hafva beskattningen i samma proportion af all möjlig tillverkning, och jag anhåller att denna fråga mätte blifva fri och öppen, då den första afgöres. I anledn. häraf yttrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att det icke undfallit honom, att Frih.
Arén yisat anslagerjs otillräcklighet, på hafva Riksens Ständer vid 1812 och 1815 årens Riksdagar varit foranlatne att öka en del deraf, men vid en jemt fortfarande stegring af Vahru Priser, samt Arbetspch Dag-löner hade desse tillökningar ändå funnits vid verkställigheten icke i alla delar uppfylla behofven, och detta vöre en serskild^ orgalj hvarföre till betäckande af hristerue för Åren t8x4 och 4815, då de vid sistnämde års Riksdag beviljade tillökningar icke voro att påräkna, den anmärkte återföringen , från gtdje Hyifvud-Titulns Besparingar häldre ansetts höra ske efter tillgång fanns, än att med nya fordringar af Medel Riksens Ständer besvära. Vid öfvervägande af hvad så väl Riksens Ständers Revisorer anmärkt, sorn Kongl. StatsContoiret 4 anledning deraf upplyst och andra - Stats-Utskottets Betänkanden. 4611 git, har Stats-TJtskottet väl funnit Revisorernes åtgärd hafva instämt med deras uti 30 §. af Riksdagsordningen den 10 Februaiii 1810 och Instiuctionen för desse Revisorer af den 10 Junii 1812 utstakade åliggande. Men beträffande sjelfva förhållandet med Qfver-Assigneringen på anslagen, liar Stats-Utskottet trode att afseende bör göras på de skäl och orsaker, som dertill föran}edt.
Deu korta tid, hvarå sådana lån erhållas, och de dermed förenade drvga vilkor med afseende på ränta och andra omkostnader, göra privatbankslånen omöjliga för jordbrukaren. De höra också vara hans sista resurs; ty genom lån på så hårda vilkor arbetar jordbrukaren på sin egen undergång. Hos den enskilde finnas vanligen inga kapitaler nu; ty de ingå genast uti de många privatoch filialbankerna, och genom dessa skola kapitalerne spridas till allmänheten. Att dessa lån äro för dryga, har jag redan antydt. Dessa bankinrättningar äro för mycket baserade på inbringande af enskild vinst. Landtbrukaren, som af sin jord kanske oftast ej har mer än fyra procent på sin fastighetsköpesliilling, bör ej annorlunda än möjligen tillfälligt taga lån ur privateller filialbankerna, enär dessa lån äro rentaf för dyra, För en hastig omsättning i varor kunna privatoch filialbankslånen vara ändamålsenliga, men ej för jordbrukaren. Hypotheksbankerua kunna icke utlemna de lån, som hos dem beviljas, och kunna således icke heller fylla landtbrukarens behof ensamt. Den förlägenhet, hvaruti landt.mannen sig befinner vid dåliga konjunkturförhållanden, är allmänt kunnig; den är nu förhanden och då våra närvarande bankinrättningar icke kunna, efter hvad jag ofvan antydt, fylla landtbrukarens behof, manar det trängande behofvet till beredande af utvägar för detta behofs fyllande. En sådan utväg, och den enda antagliga, föreställer jag mig finnes uti bildandet af provinsbanker med egen sedelutgifningsrätt. Dessa banker tror jag böra bildas inom alla rikets provinser med en grundfond, efter provinsens behof, från en till och med tio millioner Riksdaler Riksmynt. Såsom säkerhet för denna grundfond torde endast böra antagas inteckningar i landtfastigheter inom en tredjedel - » Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 505 del af sista årets taxeringsvärde och i stadsfastigheter inom en tredjedel af dess brandförsäkringsvärde. Delegare i provinsbanken får icke någon annan vinst än den, som ligger uti don låga räntan och fördelaktig amortering af de derur erhålla lånen. Ansvarigheten för bankens verksamhet bör ligga uti de lem nado grundfondshypotheken.
Del gifves med ett ord£ingen^gren af samhällsutvecklingens vilkor, som Norrland icke villigt understödjer och befrämjar, ehuru det sjelft icke kan deraf hemta samma lördelar, som det mellersta och södra Sverige. Norrland, om dermed må förstås de ti nordligaste länen,jaeger likväl en folkmängd af nära 700,000 menniskor, eller omkring en femtedel af hela rikets, och bidrager i samma mån till Statens betydligaste, af konsumtionen beroende inkomster, likasom det i sina skogsoch bergslmiksprodukter|lemnar högst betydliga bidragjtill Sveriges export samt fraktförtjenst. Det kan således icke vara annat än med fullkomlig rättvisa och billighet förenligt, att Stalsmagterna, som förfoga öfver landets tillgångar och till de lyckligare belägna orternas fromma disponerande ojemförligt betydligaste beloppen af Statens inkomster, i sådana alltid^färre frågor, som^omedelbart afse Norrlands väl, ådagalägga en i någon mån utjemnande liberalitet. Då 25 millioner under hvarje statsreglc ringsperiod utgå till stambanors byggande inom mellersta och södra Sverige och då flera millioner dessutom komma samma landsdelar tillgodo såsom understöd för bibanor, vägoch kanalanläggningar, hamnbyggnader m. m. samt derförutom de betydligaste anslagen för Statens mångfaldiga anstalter och inrättningar i första rummet komma dessa landsdelar tillgodo och der förbrukas, synes några millioner för de Norrländska orternas vigtigaste angelägenheter ur rättvisans och billighetens synpunkter kunna och böra medgifvas. Vare delta sagdt utan all missundsamhet eller ens den aflägsnaste mening alt vilja förringa eller nedsätta värdet af de södra orternas anspråk och behof!
B:eo hvartdera året, blifvit verkställde, väl ej funnit något att erinra, enär desamma ägt rum, i följd af K. M:ts Nådiga tillkännagifvanden; men Hrr Revisorerne hafva dock ansett sig böra fästa Betänkande n. 34g R. II. St:rs uppmärksamhet på den olika tolkning, hvartill redactionen af R. H. St:rs ifrågavarande Beslut skulle kunna föranleda. Sedan der först linnes utsatt en summa af66,(i66 R:dr 32 sk. B:co, men utan tilläggning af ordet årlig, samt straxt derefter förekomma orden: motsvarande Creditiv; så skulle härifrån kunna härledas den slutsats, att ordet motsvarande hade afseende på den utsatte summan af 66,666 R:dr 32 sk., och att denna följaktligen skulle utgöra Maximi-beloppet af hvad som intill nästa Riksdag kunde få disponeras. En sådan tolkning hafva Hrr Revisorernc likväl ej ansett vara den rätta, enär bekant vore, att, ifrån längre tid tillbaka, K. Convoy-Commissariatet haft på Stat ett bestämdt årligt Anslag af 66,666 R:dr 32 sk. B:co och att, vid de 2tne sist hällne Riksdagar, någon annan förändring med närande Anslag icke synes hafva blifvit vidtagen, än blott den, att, i stället för att tillförene Anslagssumman kunnat ovillkorligen hvarje år af K. Convoy-Commissariatet lyftas, någon lyftning af det på RiksgäldsContoiret anvisade Creditiv icke får ske förr än behofvet blifvit af K. M:t i Nåder pröfvadt. Vid detta förhållande hafva Hrr Revisorerne ansett sig böra hos R. H. St:r anmäla ofvanberörde anmärkta otydlighet i Beslutet rörande ifrågavarande ämne, på det serskild uppmärksamhet på redactionen af föreskrifterne må egnas, i händelse ett lika beskaffad!
Något fullmoget konstverk eller ens något förstlingsverk med verkligt betydande ansatser tyckes oss dock denna novell ej vara. Den tillhör den sorts skildringar ur det artistiska ungdomslifvet, som i vår literatur förnämligast representeras af » Figges » författare. Och i konstnärsprofilernas raska silhuetterande kan den unge finske förf. täfla med den svenske, ' ehuru konturen för honom emellanåt blir mera » verschwommen ». Och det stockholmska glada humör, som Georg Nordensvan vet anslå i sina konstnärsskizzer, är hos Mikael Lybeck ersatt genomliterära notiser. något af finskt tungsinne på botten äfven af de yraste ämnen. I den tonen finnes åtskilligt i denna bok af tilltalande impressionistisk prosalyrik, ehuru den kärlekshistoria, omkring hvilken handlingen rör sig, är af föga eterisk natur. En annan finsk novellförf., som ock förtjänar att uppmärksammas på denna sidan Östersjön, är Helena West er mark, som fcfr ej länge sedan utsändt en volym » Ur Studieboken. Berättelser och utkast » (Borgå, Werner Söderström 1890, kr. Den innehåller fyra väl berättade och tilltalande kortare skizzer samt en utförligare karakterstuderande novell, » I ungdomen ». Uppgiften har varit svårast i den sistnämnda, som skildrar huru en ung flicka föres från societetslifvet till frälsningsarmen, men är äfven där löst på aktningsbjudande sätt, ehuru särskildt den manliga hufvudfiguren förblir mycket dunkel för läsarens fantasi. Boken kan i det hela rekommenderas såsom familjelektyr. Till förströelse-literaturen torde man ock kunna räkna August Strindberg^ nya häfte, det tredje i ordningen, af » Tryckt och otryckt » (Stockholm, Alb. Bonnier 1891, kr. 3: 25), en brokig samling af korta uppsatser om » litet af hvarje och åtskilligt annat ». Här uttalar sig den spirituelle och käcke förf.
Samtalet rörde sig mest om religiösa ämnen, började vid dagens predikningar, dröjde lätt kritiserande vid de uppträdande predikanternas andliga ställning till Jesus, snuddade med ett lindrigt beklagande vid ett och annat i deras enskilda lif och vände sig slutligen omkring de närvarandes egna intimare »lifserfarenheter». Den yngre af teologerna antydde, att han i början gjort starkt motstånd mot nåden, men att han efter läsningen af Joh. 13 kap. 14 v. plötsligt hade känt, hur liksom ett nytt lif hade börjat spira inom honom. Han hade gifvit sig åt Herren på nåd och onåd, och från den stunden hade han dag från dag känt den Helige Ande verka sitt verk på hans själ. Han visste ej ännu, om han var helgad, men han trodde sig i all ödmjukhet kunna kallas för omvänd. Den andre, som hade tagit teologie-filosofie-examen, ansåg sig sig väl ej ega någon rikare andlig erfarenhet, men trodde sig dock hafva hunnit ett litet steg längre. Han hade på sista tiden tänkt mycket öfver den vigtiga frågan, i hvad mån den gudomliga inspirationen ännu kunde sägas verka på ordets förkunnare. Han önskade gärna höra professorns mening härom. Gudi klagadt finge man altför ofta höra ord från predikstolen, som ej gärna kunde kallas för inspirerade. Men hvar och en, som under bön och åkallan tänkt sig in i det alvarliga kallet att förkunna Herrans ord, hade nog mer än en gång känt, hur ringa hans egna krafter vore, och hur föga han utan Herrens hjälp kunde uträtta. Men han hade också känt, hur stundom hans själ fick liksom vingar, och han ville därför fråga, om professorn ej ansåge, att man äfven i våra dagar kunde tala om något, som – låt vara i ringare grad – dock kunde anses äga karaktären af gudomlig ingifvelse. Medicinarn satt tyst och hörde på och såg from ut. Han hade tydligen inga lifserfarenheter att komma med. Allas ögon riktades på professorn, och professorskan, som just kommit in från köket med smör och kallskuret kött, stannade vid dörren och såg med en förväntansfull blick på sin man. Professorn började sakta och blygsamt, på ett sätt, som tydligt visade, att han ansåg sig själf som en vanlig människa och ej als ville vara förmer än de andra:
Stockfångsten för de nybyggda sågverken är beräknad på köpetimmer från angränsande byar, men huruvida tillgången derpå blifver varaktig för framtiden är mycket tvifvel underkastadt, helst allmogen nu mera börjat medelst handsågning förädla sin skog till plankor och det alltid måste för gifvet antagas, alt bonden på sådant sätt skall för sitt timmer erhålla större ersättning, än sågverksägaren kan honom erbjuda. Beträffande åter de sågverk, som hafva stockfångst från krono-allmänningsskogar, så är väl timmerbrist ännu icke att befara, men då tillgången på de bäst tillgängliga ställena redan är medtagen, blifver åtkomsten af sågstockar allt mer och mer kostsam och besvärlig samt tillverkningspriset isamma mån högre. Missbruk vid huggningsrättens ulöfvande torde ock äga rum samt bidraga till skogarnes ålitande, vida öfver hvad den långsamma återväxten härstädes kan medgifva. Emellertid har dock sågverksrörelsen de sednare åren varit och är för det närvarande en för orten lönande och ganska betydlig inkomstkälla. Skeppsbyggeri. 1 synnerhet under sista åren af den period, som denna Berättelse omfattar, har skeppsbyggeriet härstädes varit mer än vanligt lifligt. Tvänne ordentliga skeppsvarf, det ena i Piteå och det andra i Neder Luleå socken, hafva blifvit anlagda, hvarå flera nya fartyg årligen byggts. Dessutom äro på särskilde byggnadsplatser inom kustlandets socknar flere nya skeppsbyggnader åstadkomne. En stor del af de sålunda byggda fartygen har varit beställd för utländsk räkning, men i anseende till den mindre fördelaktiga ställning, hvari frakt och sjöfart sedermera kommit, hafva dylika beställningar nu mera upphört samt skeppsbyggeriet nära afstannat, till stor skada för orten, som de föregående åren deraf haft en betydlig vinst. Glasbruk. Långviks glasbruk i Piteå socken, det enda som i länet finnes, har under de ifrågavarande fem åren bedrifvits med oafbruten drift. Årliga tillverkningen, som besLått af fönsterglas och buteljer samt något hvitt taffelglas, har i medeltal uppgått lill 19,000 R:dr B:ko. Med undantag af hvad som af tillverkade glaset kunnat i orten afsättas, är resten utskeppad på Stockholm.
Jag ser således ingen annan utväg, än att, ehuru felaktiga de båda första mom:s innehåll och ordalydelse må vara, likväl antaga det l:sta oförändradt, samt, hvad det 2:dra beträffar, vidblifva R. o. Ad:s förra beslut, emedan det, i min tanka, är bättre, än Uisk:s förslag. Men jag hoppas att, när saken till Ulsk. återkommer, skall det vidtaga de rättelser, som både Hr Cederschiöld och Frih. Raab föreslagit. Hvad åter beträffar det sista morn., så är der blott tillagdt ordet alltid. Jag minnes ej om det var Hr Hjärne eller måhända någon annan, som deremot gjorde invändning, och ville, att Ståndet skulle vidblifva sitt beslut. Om R. o. Ad. icke ens medgifver, alt man får tillägga ett dylikt ord och göra i småsaker de rättelser, som kunna vidtagas, utan skiljer sig ifrån de öfriga Stånden, hvad blifver då följden, om icke den, att sammanjemkningen derigenom försvåras för Serskildta Utsk.? Jag hemställer alltså, att Ståndet mätte nödtvunget vidblifva det Irsta mora., att vi måtte göra likaledes med det 2:dra, och att det 3:dje måtte godkännas sådant, som det af Utsk. föreslagits. Frih. Raab: Alla formfrågor äro i allmänhet ledsamma att diskutera. Likväl får jag erkänna, att jag med största tillfredsställelse denna gång bar afhört diskussionen. Om R. o. Ad. påminner sig, så var det jag ensam, som upträdde emot den tolkning, som, på grund af Gr. Lagerbjelkes hemställan, förra Den 7 Oktober f. m. 133 gången gafs åt det sätt, på hvilket man hade rättighet att behandla ifrån Utsk. återkommande mål; men då jag icke vann något understöd, ansåg jag mig ej böra envist vidhålla min mening, åtminstone icke drifva den till någon propos. Nu har åter af Hr von Hartmansdorff en annan framställning blifvit gjord, som inverkar på mig.