Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var nog så, att det var den helige ande, som verkat detta goda i henne utan hennes vetskap; då hon ibland känt varma rörelser af hvad hon trodde vara hennes bättre jag, hennes medfödda ädlare naturanlag, då var det nog den tredje personen i gudomen, som rörde strängaspelet i hennes inre, spelade på henne som ett dödt, själlöst instrument — ty » af oss sjelfva kunna vi intet göra ». Hon hade läst om magnetisörer, som kunna få sina medier att tala och handla som maskiner alldeles efter sitt eget godtycke; så tänkte hon sig äfven detta förhållande. Om hon alltså någon gång tänkte något ädelt och godt eller handlat så, att vår frälsare kunde ha varit nöjd med det, så var det icke hennes egen förtjenst, hon hade bara varit ett blindt och ofritt verktyg för den store magnetisören — ty den naturliga, ännu ej af nåden berörda menniskan tycks ju endast ha frihet till det onda, icke till det goda. Det gjorde ett så förfärligt nedstämmande intryck på henne, detta, att hon ej fick vara något på egen grund, hon tyckte, att det tog ifrån henne allt ansvar, all värdighet som menniska. Värdighet! Der stack egenkärleken fram igenl Äh, den var visst så djupt inrotad hos henne, att den aldrig kunde ryckas upp. Hon ertappade sig sjelf med att sitta långa stunder oeh draga sig till minnes små obetydliga händelser från sin barndom, innan hon ännu ej alls börjat tänka på Gud och sitt gudsförhållande — så att derifrån kunde det icke komma; små drag, som bevisade, att det fans en sund och ärlig grundmateria hos henne redan som helt liten. Hon hade t ex. aldrig haft anlag för att ljuga; en af torparnes pojkar hade försökt uppvigla henne till det, men hon hade haft så svårt för att lära sig den konsten, och det hade aldrig lyckats henne ordentligt, ty gjorde hon någon gång i följd af denna yttre påverkan ett försök att vara osann eller oärlig, så måste hon genast ange sig sjelf, fast än hon visste, att hon skulle få straff; så förfärligt blygdes hon. Men huru häogde detta ihop med, att vi äro alla af naturen lögnens barn och det fins icke en ärlig blodsdroppe i våra ådror?
I denna skrifvelse, som expedierades den 6 Mars, anfördes hufvudsakligen, hurusom, i det bref af den 18 Juni 1864, deri förslag om ifrågavarande obligationsutbyte först framställdes, från Riksgälds-kontorets sida gjordes uttryckligt förbehåll derom att denna operation icke skulle få utöfva någon inverkan på bestämmelserna i lånekontraktet, hvaraf åter blefve en följd dels att den till inbetalning fixt öfvertagna fjerdedel af lånet skulle, i enlighet med kontraktet, oafkortadt till Riksgälds-kontoret inbetalas, oberoende af obligationsbytet och alldeles så som om någon fråga derom icke uppstått och dels att ifrågaställda 45,000 Pund Sterling borde gå i afräkning på den andel af lånet, som enligt kontraktets innehåll var för viss tid ställd till Schröder & Comp:s option. Afsigten med operationen kunde naturligtvis icke vara att underlätta inbetalningarna på den andel af lånet, som vore fixt öfvertagen och den Schröder & Comp. alltså hade skyldighet att leverera, men väl att under en tid då Tyska Thaler-obligationerna visade sig vara lättare säljbara än de Engelska, underlätta öfvertagandet af optionsandelen. Hade Fullmägtige för egen räkning låtit försälja de Tyska Thaler-obligationerna, skulle naturligtvis priset för dem kommit Riksgälds-kontoret omedelbart tillgodo, utan minskning af den fixa låneandelen, och då nu Fullmägtige, af ofvannämnda anledning, i stället lemnade dessa obligationer till Schröder & Comp. att till penningar förvandlas, var det lika naturligt, att deras pris efter aftalad kurs skulle till Riksgälds-kontoret inbetalas, men i afräkning på optionsandelen och mot erhållande af motsvarande belopp af de obligationer, som hörde till det med Schröder & Comp. afslutade lån. Skedde annorlunda, skulle det vid obligationsbytet fästade förbehåll icke ' blifva uppfyldt och Riksgälds-kontoret gå i mistning af de öfverlemnade Tyska obligationernas värde eller pris, derest optionsandelens öfvertagande icke ifrågakomme. Delades af Schröder &
Och har Kongl. Maj:t vid beviljandet af förenämnde lönebidrag i nåder förklarat, att, när extra licent-medlen dertill icke lemna full tillgång, bristen bör utgå af de till manufakturernas befrämjande under Kollegii förvaltning ställda medel. Under de tjugufem år eller från och med år 1833, som extra licent-medlen sednast varit ställda under Kollegii förvaltning, hafva dessa medel åren 1839—1853, eller tillsammans 16 år, lemnat tillgång till bestridande af omförmälda lönebidrag till Eskilstuna tjenstemän, hvaremot under den öfriga tiden, eller sammanlagda nio år, de till manufakturernas befrämjande anvista medel måst för berörde ändamål lemna tillskott till ett sammanräknadt belopp af 3,732 R:dr 16 sk. 1 r:st. Beträffande frågan, huruvida ofvannämnde utgift må anses fortfarande böra af stats-verket bestridas, så förekommer, att, efter hvad af de hos Kollegium tillgängliga handlingar kunnat inhemtas, aflöningen för Eskilstuna fristads tjenstemän" varit anvisad å extra licent-medlen ända till dess fristaden och den s. k. gamla staden år 1833 lades under gemensam styrelse, men att, genom den af Kongl. Majit den 2 Mars berörde år, efter invånarnes i det förenade samhället hörande, fastställda aflöningsoch utgifts-stat, det belopp, som af fristaden derefter borde bestridas för aflöning af stadens tjenstemän samt till åtskilliga allmänna utgifter, bestämdes till 4,128 R:dr 16 sk., deraf i lön för Borgmästaren 416 R:dr 32 sk. och till Stadsläkaren 100 R:dr; och skulle härtill användas påräknad inkomst af källar-rörelse, arrenden af krogar och spisqvarter samt af de till staden donerade hemman m. m., till ett beräknadt belopp af 1,483 R:dr 16 sk., hvarefter återstoden borde genom uttaxering af stadens invånare erhållas. Då således
Nej, blandade med Ja samt, efter sedermera gjord hemställan om E. o. Ad., m.ed afslag å Utsk:s framställning, behagade förklara K. M:s ifrågav;de Nåd. Propos. hvilande til! nästa Riksdag, Hr Frih. o. Ordfiden, sedan svaren härvid blifvit afgifna med starka Ja jemte åtskilliga Nej, förklarade det han nu funnit Ja öfvervägande. Föredrogs och lades till handlingarne Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och EkoniUtskis den 16 dennes på bordet lagda Utlåt.. N:o 39, i anleda, af återremiss af Utslcs Betänk. N:o 35, rörande väckt motion om förändradt sätt för utfärdande af sådana författningar, hvarigenom förut gällande lagstiftning i en eller flere delar förändras. Föredrogs men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, nedannärnnde den 16 dennes på bordet lagda Utlut:n och Betänkm, nemi. från Sammansalla Lagsami Allm. Besv.- och Ekon.Ulskollet. N:o 40, i anledn. af återremiss af Utsk:s Betänk. N;o 14, Den 25 November e. m. 78!) rörande ändring och tillägg till 4 kap. 2 § samt ö kap. 2 oell 3 §§ BygggnirrgaBalken; N:o 41, i anledn. af återremiss af Utsk:s Betänk. N:o 5, ang:de ändring i gällande stadganden i fråga om skyldighet att bygga och underhålla vägar; Ailm. Besv.- och Elion.Ulskoltet.
Hvari har jag då försyndat mig – ifall det händelsevis skulle vara jag som mot min vilja framkallat dina tårar?” ”Och det frågar du?” yttrade Henriette med en ton af det djupaste förakt. ”Ja visst – och nu väntar jag tåligt på svaret, om du behagar gifva det.” ”Men jag ärnar icke svara! Du kan förolämpa mig så mycket du vill, men du kan icke tvinga ett ord öfver mina läppar, då jag föresatt mig att tiga!” Och aftagande den eleganta hatten – den hon nu utan misskund slängde på sitsen framför sig – knöt hon en svart shalett kring hufvudet och kastade sig sedan tillbaka mot vagnshörnet. Om Henriette med denna lilla scen haft den beräkningen att göra någon större effekt, så kostade det utan tvifvel oerhördt på henne att se Johan snart med samma orörlighet som förut försjunka inom sig sjelf. Ännu hade ej en qvart förflutit, då han tycktes hafva glömt att någonting passerat ja, han syntes till och med glömma att han icke var ensam, ty han suckade flere gånger på detta sätt, som tillkännager själens djupare rörelser. Det kunde gerna hafva fortfarit så ända till Barkarby, om Henriette älskat den passiva rol, som hon utförde. Men passivitet hörde, som man vet, icke till denna unga frus karakter. Hastigt reste hon sig upp och började, knackande på glasrutorna, af alla krafter att ropa: ”Patrik, Patrik!” Men vagnens buller och Patriks samtal med kusken förtog derute allt annat ljud. ”Vill du Patrik något?” frågade Johan, i det han utsträckte handen för att få upp fönstret. ”Jag ärnade blott fråga honom, om han ej nu tänker erbjuda dig cigarren och kuskbocken – de måtte begge vara särdeles lifgifvande!” ”Hade du ingenting annat att säga honom?” ”Var icke det nog?” ”Det var till och med alldeles för mycket, ty om du tillåter, sitter jag långt heldre qvar.” ”Åh ja, man suckar och grubblar mera beqvämt i en tillsluten vagn!” ”Du har rätt.” ”Man störes der af ingenting, icke ens af tanken på sin granne – ty ingen menniska lär väl genera sig för sin halfbrors hustru.”
Proposition N:o 1 om Statsverket 1865. De af föredragande Herr Departements-chefen sålunda i afseende på beräkningen af Statsverkets inkomster gjorda underdåniga hemställanden och förslag, i hvilka Statsrådets öfriga ledamöter instämde, behagade Hans Maj:t Konungen i nåder gilla och bifalla. Innan Herr Departements-chefen härefter öfvergick till underdånig anmälan af de särskilda, till Departementet hörande, Hufvudtitlarne samt der förekommande så väl ordinarie som extra anslag, yttrade Herr Departements-chefen i underdånighet: »Sedan längre tid tillbaka, har det vid alla föregående Riksdagar varit brukligt, att de anslag, som afsett behof af mera tillfällig beskaffenhet, icke blifvit sammanförda med de ordinarie utgifterna, utan såsom extra anslag upptagits i den s. k. extra statsregleringen. Med anledning af en utaf 1860 års Revisorer gjord framställning i ämnet, föreslog likväl Eders Kongl. Majit vid sistlidne Riksdag, att åtskilliga af dessa, till den extra statsregleringen hörande utgifter, hvilka voro af mera permanent egenskap, måtte bland de ordinarie utgifterna upptagas för 3 år i sender, hvarigenom den omgång och oegentlighet skulle undvikas, att medel, hvilka, under namn af bidrag till bestridande af de på Riksgäldskontoret anvisade utgifter, förut blifvit från Statskontoret till Riksgäldskontoret öfverlemnade, sedermera måste derifrån åter af Statskontoret reqvireras till utbetalning. Då emellertid en dylik öfverflyttning från den s. k. extra till den ordinarie statsregleringen af Rikets Ständer ej ansågs böra i allmänhet ega rum, torde ej heller nu någon sådan åtgärd böra ifrågasättas, utan liksom hittills de för tillfälliga behof nödiga medlen särskildt äskas och under hvarje Hufvudtitel såsom extra anslag upptagas. Vid föregående Riksdagar, då Rikets Ständers nästa sammankomst ej med sannolikhet kunnat motses förr än efter en tidrymd af tre år, har häraf varit en naturlig följd, att alla de tillfälliga behof, som under denna period bort uppfyllas, äfven måst vid hvarje Riksdag framställas, och att den s. k. extra statsregleringen sålunda kommit att omfatta en tid af tre år i sender.
Sedan saken i i^:de seklet på nästan hvarje Riksdag förevarit, upptogs den åter af Envåldskonungen Carl XII, hvilken, ehuru så mycket sysselsatt på andra håll, alt man ej skulle trott honom hafva någon tid öfrig för ekonomiska företag, likväl äfven fästade sig vid detta förslag och fann dess nödvändighet. De tider, som kommo efter honom, skulle man kanske trott hafva varit af annan tanka. Men sådant var ingalunda förhållandet. Man insåg äfven då vigten af företaget och gjorde äfven tillbud att realisera det; men kunskaperne voro då ännu icke nog framskridne, för att verkställigheten kunde svara mot syftemålet. Man afskräcktes likväl icke. Arbetet började och betydlige företag verkställdes, då ett Bolag 1750 formerades, för att öfvervinna de vid Trollhättan befintlige naturhindren. Detta försök misslyckades likväl totalt; men Ständerne ansågo sig icke destomindre pligtige att uppfylla sina förbindelser emot Bolaget, ehuru resultatet varit intet, och räntan, som år 1749 försäkrades Bolaget till 12 procent i 100 år, betalas ännu, endast med det afdrag, som Den 26 Mars f. m. den enväldige Konungen derå gjorde år 1800, så att den numera utgår med 9 procent. Efter den tiden afsvalnade väl ideen något; men Gustaf lil upptog den åter. Gustafs och Gustaf Adolphs Slussar byggdes, och Konungen anbefallde en undersökning öfver hela Riket, för ideens ytterligare utförande. Ritningar härom af ÖfverDirectören Thunberg finnas ännu i behåll. Arbetet vid Trollhättan fortgick under tiden, och ändtligen öfvertogs det och utfördes af ett enskildt Bolag. Härvid torde den upplysning böra lemnäs, att under samma tid företag af enahanda beskaffenhet på andra ställen förehades, såsom vid Strömsholmsoch Hjelmare-Canaler; ty att använda en summa för sådant ändamål, har alltid fästat Regeringens uppmärksamhet; emedan det är en gifven sanning, att, öfver allt på hela jordklotet, Styrelserne, äfven de liushållsaktigaste, gerna fästa sin omvårdnad vid sådane företag, Styrelsesättet må för öfrigt vara Republikanskt, Despotiskt eller Monarkiskt.
Af det Kongl. Maj:ts proposition bilagde protokoll öfver finansärenden af deri 9 November 1847 inhemtas, att, enligt vederbörande besigtningsman vitsord, takrn å kastelltornen till berörde slott, så väl som sjelfva tornen, hvaraf två sammanhänga med slottets gallar, äro, de förra, angripna af röta, och de sednare färdiga att rasa; vid hvilket förhållande och då en fortfarande underlåtenhet att verkställa nödige reparationer å ifrågavarande byggnad otvifvelaktigt snart skulle vålla dess fullkomliga förstörelse, Utskottet, då Statsverkets ringa tillgångar icke torde medgifva utbetalning af hela den äskade summan, ansett sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer måtte, till förekommande af Wadstena slottsbyggnads ytterligare förfall, å Riksgäldskontoret anvisa ett anslag af 8,000 r:dr. c) Det redan år 1840 hos Rikets Ständer uppgifna behofvet afökadt utrymme för länsstyrelsen i Calmar, har Kongl. Majit ansett på lämpligaste sätt kunna afhjelpas genom det nuvarande residenshusets tillbyggnad, hvartill, enligt of vederbörande länsarkitekt uppgjordt kostnadsförslag, skulle, utöfver värdet af en kronan tillhörig, till landtmäterikontor och arkiv nn begagnad och i värde till 1,333 r:dr 16 skuppskattad byggnad, materialhusct kallad, erfordras omkring 7,000 r:dr; på grund hvaraf och da, i följd af det årliga byggnadsanslagets anlitande för flera större reparationsoch byggnadsarbeten, bland hvilka sednare förekomme fulländandet af ett nytt tandshöfdinge-residenshus i Östersund, nyssnämnda anslag ej eller lemnade tillgång för nu ifrågavarande mindre summa, Kongl. Majit föreslagit, att Rikets Ständer, jemte Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 91. lä medgifvande af det s. k. materialhusets försäljning med dertill hörande byggnader och tomt genom offentlig auktion samt den inflytande köpeskillingens användande såsom bidrag till kostnaden för landshöfdinge-residensets i Calmar tillbyggnad, måtte för samma ändamål anvisa ett ytterligare serskildt anslag af 7,000 r:dr.
Hvad någre af dem angår, åsyfta de blott att förekomma, hvad man behagar kalla; Tidningars fjeljsvåld. Man tror, att detta bäst sker genom ökade penningestraff. Jag tror, att detta sått ar i vårt land både onyttigt och öfverflödigt, och att TryckfrihetsLagen år ganska tillräcklig i afseende gå Tidningar, äfven om 8 momentet i 4:de §;n borttages; och jag beder att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid de då kraftågande stadganden i ofvannåmnde lag. Tredje §;n innehåller i 13 momenter ganska tillräckligt, allt hvad som år förbjudet att trycka. Deruti finnes allt omnåmndt, som tarfvar lagbud, för att trygga inre Ingn och yttre säkerhet. Jag ser ej heller, att högre ansvar kan åläggas för dess öfvertrådande, än hvad redan år stadgadt, och tror således ej, att för Tidningar något annat straff behöfves, ån de dubbla böter, som för den» åro bestämde, i fall brottet med böter kan försonas. Tillräcklig trygghet lemnäs äfven af 5:te §:n, der RåttegångsOrdningen finnes föreskrifven. Huruvida det, som en vård Ledamot anmärkt, år ratt, att Jury enligt denna lag användes, hör ej till denna fråga, och vill jag således blott yttra, att den nu år föreskrifven, att den ej vi<§ delta Riksmöte kan förändras, och att 4o3 Den 2! Maji J. m. jag, för min del, anser den ganska användbar, äfven i Tryckfrihets mål. Men, då nu tillfälle år för mig, att yttra mig öfver denna del af TryckfrihetsLagen. år det med verklig glädje, som jag ser den person vara hår närvarande, hvilken haft sig uppdragen indragnings, rätten af
Det är troligen af detta skäl, eller att de hittills ej fritt fått utveckla sig, och derföre ännu behöfva ett skydd, hvilket annars ej vore af nöden", som Utsk. ansett sig böra omhägna dem med skyddsafgifter, som i sjelfva verket äro jemngoda med förbud, och egentligen endast skilja sig derifrån i ord, ej i sak, då råämnet för den ena handteringen, tack jernet, är belagdt med en så stark export-tull, att all utförsel sannolikt blir omöjlig, och sjelfva varan, brännvinet, i det andra fallet med en så stark import-tull, att den kan anses svara mot mer än 100 proc. af dess värde. I det skick, dessa näringar, i följd af ett välment, ehuru, efter min tanke, lika menligt som irrationell fönnyndare-systeme, ännu befinna sig, måste jag gilla denna försigtighet, emedan det vore obilligt att ej skydda näringar, som, i följd af oriktiga principer, ännu befinna sig i ett barndomstillstånd; men så mycket större skäl är det, att så fort ske kan frigöra dessa näringar från de band, som nu hindra deras rätta bedrifvande, och då skola de också inom kort kunna bestå, utan ett så starkt skydd, som nu är föreslaget. För det närvar, tror jag likväl, att Bevilln. Utsk. likaså gerna hade kunnat bibehålla ordet förbud för tackjernet och brännvinet, som att medgifva export och import deraf, emot så dryga afgifter, som det föreslagit. Detta innebär mera en ordlek, som jag anser mindre värdig i ett R. Sits beslut, än att öppet uttala skälen, hvarför förbud vid dessa artiklar ännu måste tills vidare bibehållas. — Jag loide härvid upplysningsvis få tillägga, att Allm. Besvärsoch Ekon.Utsk. i ett betänk., som roed det snaraste inkommer till RiksSttn, trott sig böra tillstyrka R.
Rätt lydande, ej annat kan än öka det lidande, hwaruti desse medöorgenärer genom Gäldenärens oförmögenhet och CeS. sion blifwit försatte. Föremälet för JntekningS Domarens pröfning «r: 1:0 om fordran är laglig; 2:0 cm Egendomen, som blifwit inteknad, tillhörde Gäldenären, dä Jntekningen söktes, och zw om, när Jntekningen skedde, Gäldenärens fattigdom war allmänt känd. Den 2.dra omständigheten kan med lika, den förra och z:dje med större wiss. het af Concours. Domstolen, som är den, der Gäldenären bor, än JntekningS.Domaren, utredas och pröfwas. Skulle Eder Kongl. Mast finna desse mina underdäniga tankar förtjena afseende, sä hemställes i underdänighet om icke Högste Dömstalen öfwer de föreflagne ändringar i Lagen mä höras". Och täcktes Kongl. Maj:t öfwer samma underdäniga utlätande i Näder infordra Högste Domstolens yttrande, i anseende till den här. »timian föreflagne nya Lag. Lx ?rotocol!o L. LerZeoLölä. Utdrag i6o >- Den io Jdllii. Utdrag af Protocollet öfwer JustitiäÄrenLcr hällit i Konungens Högste Domstol TiSdagcn den io Julii 1810. Narwarande: Hans Exccllence Justitiä Stats»Ministern Herr Grefwe Gyllenborg. Justitiä-Räden Lagerheim. Jserhjelm. Nibelius. Ziervogel. Poppius. Blom. ^>ans E^cellence Herr Grefwen och JustitiäMinistern tillkännagaf, alt Kongl. Magt wid sista Justitiä - Conseillen den i denne mänad, täckts i Räder infordra Högste Domstolens underdäniga utlätande angäende följande Mi StatsRådets Friherre Rosenblads yttrande, i anledning af Riksens Ständers underdäniga skrifrvelse om förklaring öfwer 7. Cap. §.
Hon medgaf, att hon då hade besvarat hans blickar och helsningar, och hon hade slutligen flera gånger samtalat med honom från altanen af huset. Karmides hade vackra månskensaftnar infunnit sig under denna, medförande en cittra, spelande på henne och talande på ett sätt, som intog Rakels hjerta. Han hade ändtligen förklarat, att han älskade henne och att han icke kunde lefva utan hennes kärlek. Då hade Rakel tröstat honom dermed, att äfven hon älskade honom. Detta var allt, hvad Rakel vågade tillstå. Hon gjorde det stammande, rodnande af blygsel, alltsom oftast döljande sitt ansigte i händerna och fruktande att möta sin faders ögon. Sjelf hade hon icke klart begrepp om det förskräckliga i det, som hon förteg, men hennes jungfruliga instinkt vägrade att låta ett ord derom komma öfver hennes läppar, och hon kände en aning derom, att en sådan upptäckt skulle förkrossa hennes faders hjerta. En sten föll ifrån Baruks bröst. Han upplyfte sin dotter, bad henne lugna sig och förklarade, att han skulle förgäta hennes felsteg, om hon hädanefter toge sig nogsamt tillvara och erinrade sig, hvad hon vore skyldig sig sjelf, sina föräldrar, sin trolofvade, sina fäders religion och sitt namns ära. Dessa pligter vore heliga; bröte hon dem, så skulle hon föra sin faders grå hår med sorg i grafven. Han bad henne väpna sig med tanken härpå; då skulle hon lätteligen bekämpa den böjelse, som uppstått i hennes hjerta, för en yngling, som icke blott var hedning, utan äfven en storslösare, en lastbar, förderfvad och samvetslös menniska. Baruk hoppades, att dessa skäl skulle verka, och förtröstade för öfrigt på sin faderliga myndighet. Rakel hade varit nära att falla i en afgrund, men lyckligtvis var hennes ära, så tänkte den gamle, ännu obefläckad. Således var ännu ingenting förloradt. Den lättsinnige förföraren hade bedårat henne med sitt vackra utseende, sina skenfagra ord, men Rakels böjelse för honom kunde ännu icke hafva djupa rötter. Den skulle snart försvinna, sedan hon insett, att en oöfverstiglig skiljemur stodo mellan henne och honom.
Det dröjsmål, sorn derigenom inträffar, torde icke kunna anses vådligt eller af menligt inflytande på Samhällsordningen , enär i betraktande t ages, dels att det brott, hvarom fråga är, hitintills, åtminstone i de fleste landsorter, varit allde-' les okändt och högst sällan i Hufvudstaden, eller någon af Rikets större Städer inträffat, och anledning icke synes vara att befara, 26 LagUtskoiteit Betänkande N:o nfi och 117. att det hädanefter skall blifva mera allmänt, dels ock att, i händelse en sadan brottslighet varder utöfvad , den samma hädanefter som hittills torde kunna bedömas , lika med brott root personliga friheten i allmänhet, enligt ao Cap. 7 §. och 2 2 Cap. 5 §. MissgerningsBalken , och således icke i saknad af tillämplig Bag blifver strafflös lemnad. Jag afstyrker alltså, på de nu anförda skäl, antagandet för närvarande af Kongl. Majus Nådiga Proposition , och anhåller, att denna min serskilda mening må Betänkan; det åtfölja.” N:o 117, Ankom till Exped. Utsk, den 21 Öctober 1829. Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående tillägg uti 25 Cap. 5 $, Rättegångs -Balken. Sedan KonglMajit, som , efter öfvervägande al hvad Rikets Ständer, i Skrifvelse LagUtskottets Betänkande N.-o 117* 27 af den 16 Martii innevarande år, i underdånighet anfört, angående gränsen för Hofrätts skärskådande och pröfning af Underrätts ransakning och Utslag i så kallade Underställningsmål vid de tillfällen , då en för något af de i j5 Cap. 5 §.