Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I betraktande häraf, och då i ett land med Sveriges glesa befolkning, jernvägarnes betydenhet företrädesvis varder beroende af deras förmåga att kunna transportera stora qvantiteter landtmanna-, skogsoch bergsprodukter, hvilkas forslande förutsätter billiga fraktpriser och stor materiel, men fraktprisernas ytterligare nedsättning, på sätt Trafikstyrelsen ådagalagt, närmast betingas af materielens tillräcklighet, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att Rikets Ständer, med bifall till hvad Kongl. Maj:t i sådant afseende äskat, behagade till komplettering af bristande trafikmateriel å Statens redan anlagda stambanor, anvisa det för detta ändamål nödiga belopp i jemnadt tal med Två Millioner Riksdaler, att från Riksgälds-kontoret i mån af behof utbetalas, mot det att den från och med år 1867 uppkommande behållningen å trafikinkomsterna från Statens jernvägar varder till nämnda Kontor levererad. Stockholm den 2 Februari 1866. Reservationer: af Herr Friherre Klinckowström, K. BL, Professoren Selander, N. H. och Herr Bager, J. P., hvilka ansett, att anslag till förstärkning af den rörliga jernvägsmaterieleu bör af Rikets Ständer beviljas till hela det belopp af 2,250,000 Riksdaler, som Trafikstyrelsen för sådant ändamål ansett erforderligt. af Herr L. J. Hierta: ”För min del anser jag det af Jernvägs-styrelsen begärda anslag af 2,250,000 Riksdaler till komplettering af rörelsematerielen på stambanorna icke tåla vid någon afprutning, såvida icke ny missräkning skall uppstå.
Maj 1846 ; På grund hvaraf allt och då Utskottet, ehuru ändring i 2 mom. icke genom någon till Utskottet öfverlemnad motion uttryckligen blifvit begärd, anser sig, med stöd af ordalydelsen i 34 § Riksdags-Ordningen, berättigadt att, med anledning af det framställda förslaget om ändring uti Fabriksoch Handtverks-Ordningen, jemväl till pröfning upptaga lämpligheten af stadgandet i nyssnämnde moment, Utskottet får härmedelst vördsamligen föreslå, det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla om upphäfvande af Usta och 2:dra momenten i 40 § uti Fabriksoch Ilandtverks-Ordningen den 22 December 1846. Stockholm den 7 Juli 1857. Reservation af Herr Lundh, som yttrade: »Då jag icke kan finna de motiver fullt giltiga, som Utskottet begagnat för afslag till den gjorda framställning derom, »att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit anhålla om en kommittés tillsättande för att, med ledning af vunnen erfarenhet, föreslå sådana ändringar uti de af Kongl Majit i Nåder utfärdade Handelssamt Fabriksoch Handtverks-Ordningar af den 22 December 1846, som befunnits vara af behofvet påkallade»; så får jag emot desamma mig reservera. Utskottet har grundat sitt omdöme om författningarnes ändamålsenlighet dels på den omständigheten, att de vid sistlidne riksdag föreslagna förändringar icke vunno Rikets Ständers bifall, dels, och som det vill synas, hufvudsakligast derpå, att nu blott en motionär föreslagit en mindre väsentlig förändring deri.
Maj:ts nådiga Skrifvelse, i fråga om löneförhöjning för år 1857 åt de vid storskiftet i Stora Kopparbergs län samt afvittringen i Vester-Norrlands, Vesterbottens och Norrbottens län anställde Landtmätare. (U. A.) Af högstberörda den 17 November nästlidet år till Rikets Ständer aflåtna nådiga Skrifvelse (införd under JV7. 60 i 1:sta Samlingen af Bihanget till samtlige Riks-Ståndens Protokoll) inhemtas, att Öfver-direktören vid Landtmäteriet, uti ett till Kongl. Maj:t ingifvet underdånigt memorial anfört att, sedan de vid storskiftesoch afvittringsverken anställde tjenstemäns arfvoden blifvit genom Kongl. Brefvet den 11 Juni 1858 för innevarande statsreglerings-period bestämda, samt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stora Kopparbergs, Vester-Norrlands, Vesterbottens och Norrbottens län, uppå Öfver-direktörens anmodan, afgifvit specifika förslag å den särskilda tillökning uti innehafvande arfvoden, sorn, på grund af Rikets Ständers beslut om löneförhöjning åt Statens embetsoch tjenstemän för år 1857, ansetts böra äfven bemälde tjenstemän för samma år tillkomma, så och efter det berörda förslag, uti hvilka aflöningsförhöjningen beräknats för Styresmannen och Landtmätarne vid storskiftesverket i Stora Kopparbergs län till 4,379 R:dr 69 öre, för Styresmannen och Landtmätarne vid afvittringen i Vester-Norrlands län till 1,697 R:dr 92 öre, för Afvittrings-landtmätarne inom Vesterbottens län till 1,600 R:dr samt för Styresmannen och Landtmätarne vid afvittringen i Norrbottens län till 2,900
Det är ledsamt att höra hans barnkammarsqvaller på far och mor, att läsa hans krior, kärleksbref och långa gradualafhandlingar; att följa hans små »öfningar i att promenera på Karl XIII:s torg med högburet hufvud och ledigt hängande armar»; att genomgå förteckningen på hans flammor med eller utan bleksot eller vattsot, att räkna alla de gånger – han supit sig full eller firat »Afrodite Pandæmos». Inventariet å en soplårs innehåll är också en verklighetsskildring, men kan derför icke göra anspråk på deltagande. Icke heller har förf. sörjt för att hufvudfiguren i dessa teckningar kan tillvinna sig läsarens sympatier. Det är icke en stark själ, som kämpar mot lifvets vedervärdigheter och besegrar dem, icke heller en god och ädel ande, som dukar under i striden, men luttrad och förbättrad; det är icke ett ömt och mildt väsen som vinner veka hjertan, icke en frisk fyr som fröjdar manliga sinnen. Han aftvingar oss sällan någon medkänsla vare sig af glädje eller sorg, men drifver allt för ofta vår likgiltighet till vämjelse. Några stordåd uträttar han icke till dato; något godt i det lilla gör han ej heller. Så egoistiska äro verkligen menniskorna, att de då fråga sig: hvad hafva vi med denne att skaffa? Hvarför skall berättelsen om ett sådant lif sättas på tryck i stora volymer? Svaret på denna fråga ligger måhända i slutet af andra afdelningen, der det vid berättelsen om Johans afsked från universitetet heter: »Han skulle snart finna, att uppfostran gjort honom oduglig för samhället, och när han icke fann sig i att vara utvisad, började hans tvifvel vakna, om icke samhället, till hvilket skolan och universitetet hörde, också hade en skuld i hans uppfostran, och om icke hela samhället hade fel som borde botas.» Här hafva vi det. Tjensteqvinnans son är apologien för en förfelad existens, och det är samhället i alla dess institutioner, som skall dragas till ansvar för den samma. Skulden börjar med föräldrarna och hemmet, fortgår genom skolan och stannar vid universitetet.
•se en inpräglad, fäderneärfd vana, och då beror det tydligen på denna vanas beskaffenhet, om hon är ett godt eller ondt. Men man kan ock i henne se någonting annat t. ex. en färdighet att förvärfva sig lycksaligheten eller som saken i våra dagar vanligen fattas, den beskaffenheten hos vår vilja, att hon är riktad ej blott på vår egen, utan ock på andras lycka. I sådant fall kan den väl vara nyttig, men i och för sig saknar den ali betydelse. Ingen kan tadla någon därföre, att han gör som han gör, om man än kan säga, att det varit önskvärdt för andra, måhända för honom själf, att han handlat annorlunda. Men hvad han gjort, det har han gjort af naturnödvändighet, och rätt har han att göra det, som han har makt att göra. Hvad åter angår religionen, så blir väl här en omöjlighet att i henne se något annat än ett, på lägre bildningsstadium måhända nödvändigt och nyttigt, men i grunden dock falskt föreställningssätt hos människan, hvilket hon, då hon kommit längre, öfvergifven Till ali religion hör, att människan är absolut beroende, och medveten om att hon är detta. Nu är ju obestridligt, att människan är beroende af naturen, och ätt hon under vissa förutsättningar kan fatta detta beroende som absolut, så tillvida som hon känner sin vanmakt gent emot naturens krafter. Men på detta sätt komma vi dock ej fram till religion i egentlig bemärkelse. Det absoluta beroendet måste för att ega religiös betydelse vara af en särskild art; det måste vara människan möjligt att ställa sig i olika förhållanden till den makt, af hvilken hon beror, i harmoni eller strid mot densamma, och det beroende, hvarom fråga är, måste framträda däruti, att det harmoniska förhållandet, den fria subordinationen blir vårt högsta goda (saligheten), strid eller opposition åter det onda, Mycket olika kan väl detta sedan fattas. Men det nu anförda torde dock erkännas vara för ali religion väsentligt. Men antag, att frågan vore,om beroende af en naturmakt; hvilken rimlig betydelse skulle väl då subordinationen egentligen ega? Föga rör det väl en naturmakt, om vi älska eller hata henne — föga vinna vi på det förra.
Desse, säsom i frid stäende och öfwade ssulle wara mycket mera anwandbara wid början af ett krig, an Wargeringen, hwilken» dä i hast uppsatt behöft en tid att exerceras Om i anseende till folkbrist, desse Jägare icke skulle kunna anwärfwas för nu päräknade laga pris, kunde utskrifning göras af ungdom utaf alla Ständ emellan 21 och 24 ärs älder: och dä wisscrligen icke alla inom denna älder behöfdes för att hälla Jägare-Battaillonerne complette, borde de som funnos öfwerflödiga frikänna? igenom lottning, till undwikande af egennytta och mannaman. För att bestrida Lenna kostnad fär jag förestå, att Riksens Höglvfl. Ständer öka den f.iststälde Bewillningen med 4 procent hwars jemte hwad igenom nägon -el af Cavalleriets förändring ti«l 144 -Den Z April. till Infanteri bibringas, bör blifwa tillräckligt till 2ö Z »4 sädane Zagarc-Batailloners undcrhällandc» Herr Grefwen och Landt-Marskalken, proponerade, att detta Herr Lsrzllm-ms Dictamcn mätte till allmänna Beswärs-och Oeconomie-UtskotteL fä remitteras. Herr Viintrscdölä, krut, hade ingenting emot denna xemiff, men dä Herr LerZdinsn afwen föreslagit, att Bea rvillningen med 4 procent skulle förhöjas, trodde han, att hans Förslag afwen till Vewilliungs-Ulflottet borde hänwisas. Herr Grefwen och Landt-Marskalken, ansäg sugen fräga om förhöjningen af Bewillningen kunna aga rum. Friherre LellerLti-sm, stgcob. Belvillningen kan wiss serligc:- höjas och säledcs den delen af Herr Lsrgdw-mg yttrande ej remitteras. Der öfriga mä fä hänwisas till Allmänna BeswärS-och Deconomll-Utstottet.
När han blott är mantalsskrifven, och derigenom liksom säger till den stvrande makten: ”Här finnes jag; bevaken ”mig, och se efter hvad jag tager mig fö”, ref bör han ock få njuta sin frihet; och jag hoppas att Ridderskapet och Adeln skall hysa aktning för Guds beläte, äfven hos dessa, som icke födas lill annat arf, än naturens. Grefve Brahe, Magnus: Ehuru jag anser öfverflödigt att fördröja discussionen i ett ämne, som redan i tre Stånd blifvit afgjordt, har jag likväl trott mig böra med några ord yttra, att jag delar deras tanka, som anse äran att försvara Fäderneslandet icke någonsin böra få utgöra ett straff. Dock tror jag det vara af mycken vigt, att Styrelsen sättes i författning att hafva ett band äfven på lösdrifvare, som icke stämplat sig med någon vanfrejd, samt att Styrelsen i sådant afseende kommer i tillfälle att organisera arbets-compagnier. — Jag yrkar således bifall på Utlåtandet. Herr Lefren, Johan Pehr: Äfven jag 58 H. a* 20 Den 20 J a n u a r i i f. n>. anhåller att ordet krigstjenst, må utbytas root ordet: arbets-eompagnier. Jag instämmer till alla delar med Grefvarne Brahe och Gyldenstolpe, alt krigstjenst icke bör anses såsom något, hvartill man dömes. Friherre ÅkerhjelmGustaf Fredrik: Då man betraktar det närvarande tillståndet i landet, så väl bland dero, som äga sin frihet, som dem, hvilka förverkat den, lärer man komma öfverens derom, alt lagstiftningen i denna väg påkallar någon förbättring. Man anser såsom en sträng föreskrift, att vanart, liderlighet och lättja ära tillräckliga anledningar för tillämpningen af correctionsstraff.
Med undantag af 8:de hufvudtiteln, hvars betydligt ökade anslag på sednare tider uppkommit till följd af behofvet att bringa läroverken i ett fullständigare skick, lärer det väl ändock vara militär-hufvudtitlarna, som behöft och äfven erhållit de största anslags-förhöjningarna. 1 afseende på de anslag, som af K. M. blifvit vid denna riksdag äskade, får jag för min del förklara, att jag icke anser 5:te hufvudtiteln vara den, som blifvit minst val lottad; der finnes nemi. föreslagen en tillökning i ordinarie anslaget al omkring en million rdr på 3 år, och samina förhållande eger jemväl rum i afseende på extra anslaget, hvarigenom således en tillökning i det hela af mera än två millioner uppstår. Jag vill härmed ingalunda hafva sagt, att detta är för mycket, och att det ej vore önskligt, om man kunde disponera ännu mera för dessa vigtiga ändamål; men jag vill blott påminna derom att utom nämnda behof finnas jemväl andra, som ej kunna afvisas, och, vid jemförelse dem emellan, tror jag det svårligen kunna förnekas, att K. M. sökt afväga förhållandena så rättvist som möjligt. Också synes motionären sjelf hafva ansett, att af de medel, som varit tillgängliga, måhända icke mera kunnat användas till sjöförsvaret, och han har derföre också föreslagit en särskild utväg till erhållande af ökade tillgångar, genom höjande af tullen på socker. Jag tror visserligen äfven för min del att man på detta sätt skulle kunna ganska omärkbart skaffa sig en tillgång af en mil lion om året, men man bör dock ej af den omständigheten, att en skatt kan omärkbart utgå, låta förleda sig att anse densamma af så ringa vigt, som om den ej existerade; ty det blir dock ett faktum att dessa penningar mäste upptagas. De kunna således ej, hvilket troligen eljest blifvit händelsen, i form af små besparingar bilda kapitaler, som direkte, eller genom förmedling af lämpliga kredit-anstalter, kunde nedläggas i produktiva företag, lifva industrien och befordra arbetet.
de unga döttrarna själfva måste begynna » kamI denna förening, som m e d särskildt intresse pen för tillvaron ». Minas första plats var hos STOCKHOLM, IDUNS KUNGL. HOFBOKTRYCKERI. omfattade det sedan lång tid tillbaka af katolska kyrkan förtryckta lilla bergsfolket, Valdenserna i Piemonts dalar, blef snart Mina Jägerström själen o c h utvecklade därvid en ovanlig energi. Sålunda höllos symöten, växelvis såväl i herrgårdens stora sal som i arbetarnes små stugor, hvarvid fröken Jägerström tillklippte och utdelade arbeten, som m e d lif och lust af flitiga händer förarbetades till nyttiga plagg o c h sedan en gång o m året försåldes v i d offentlig auktion för att i penningar afgå till sin bestämmelse. Denna verksamhet återföll med välsignelse på arbeterskorna själfva och väckte hos dem allt djupare ideella b e - hof. V i d sammankomsterna förelästes intressanta och lifvande berättelser ur missionshistorien, o c h helt säkert voro de många, som från dessa stunder räknade begynnelsen till ett uppspirande nytt lif. Föreningens årsmöten besöktes ock mången gång af främmande talare jämte åhörare från närgränsande socknar, hvarvid samlingen blef så stor, att föredragen måste hållas under de lummiga träden på den vackra gårdsplanen. Under denna vidgade verksamhet kände sig fröken Jägerström allt innerligare fästad, icke blott v i d familjen på stället, utan ock v i d bruksbefolkningen, som v i d alla förefallande behof såg upp till henne som till en personlig vän. Att hennes lif härigenom blef så rikt och fullt, att det ej gaf rum för någon känsla af tomhet eller obestämd längtan, är klart. Och så åldrades hon stilla o c h obemärkt, utan att hon själf eller hennes vänner märkte det. » Tant Mina blir aldrig gammal », hette det alltjämt af dem, och lika ungdomligt som hennes yttre figur var också hennes sinne. Friherrinnan Sparre hade under tiden ingått nytt äktenskap m e d brukspatron Lundström, och för sonen i senare giftet blef nu fröken Jägerström under hans skolår i hemmet o c h hufvudstaden samma trogna vän som förut för de äldre halfsyskonen, vakande öfver hans lekar och läxor.
Gif dem hvar sin dukat för bortspilld tid och bed dem ej vidare fuska i knektars yrke. Mörner sänkte stämman. – Det finns också andra mer högtbetrodda buskekrypare. Jag har nyss från prosten Brenner fått ett nytt angifvelsebref om hemliga konspirationer mot krona och lif. Finge man tro honom, skulle farliga fiender i detta nu stå här omkring på knappt fem armslängders afstånd. – Så må de stå, ifall de inte behaga sitta. I krigsdagar är inte tid att ransaka. Mörners dvärg, Luxemburg, framkom nu med vattenflaskan. När konungen hade druckit, räckte han dvärgen sin blankslitna enpåk liksom för att rusta den lilla mannen och sade till honom: – En turk har spått mig, att jag skall vakta mig för narrarna. Du kan nu pröfva, om jag är rädd. Luxemburg tog enpåken och knäppte och spelade på den som på en guitarr samt uppstämde en fransysk kärleksvisa. Mörner steg då konungen närmre och hviskade bakom hatten: – Manskapet svälter. – Mätt soldat gör trögt sin tjänst. – Men ihjälhungrad soldat tappar musköten. – Om man smälter snö, blir det vatten. Om man tuggar på en grankvist, kan hungern mycket väl bedöfvas i långa timmar. – Folket här ha vi åtminstone under våra ögon ... men sinnena där hemma ... Prästerna lära nu i predikstolen öppet nedkalla hämd från ofvan. De mena, att sedan Gud slagit de svenske och gifvit tecknet att deras välde måste styckas, fäktar ers majestät för egen ära allena, – Blef då deras ära och min två skilda ting? De trotsade, och jag svarade. Jag vill tvinga dem att hålla ut till det yttersta. Är det inte likaväl för deras egen skull, som för min? De säga, att jag frestar Gud. Jag svarar, att jag följer honom. Det är mitt kungsord! I rättfärdighetens namn, det är min ed! Ho är skiljedomaren? Med dessa ord påsatte konungen pälsmössan och slog upp kappkragen samt lade sig så roligt till sömns på grankvistarna, som hade ingen ovän funnits i världen. Düker ropade med hetta sina befallningar till officerarna.
Jag förnyar alltså min anhållan om bifall. Frih. Cederström, Rud.: Om R. St. skola inför Timonen påräkna tillbörligt afseende å deras framställningar, är det nödvändigt, alt de icke afgifva dem i andra än vigtigaro mål, och isynnerhet icke i andra än sådana, som hafva verkliga skäl för sig. Mig vill dock synas, att, i afseende på frågan om stapelslads-rätt åt Sölvitsborg, fiunas lika många, om icke flera skäl emot än för sådan. R. St. hafva vid flere Riksdagar afslagil frågan, på samma sätt har K. M. förfarit. Ilr Flach har ansett det af K. M:s Beflnde afgifna Utlåt, vara af serdeles afgörande vigt. Jag anser att K. M:s nämnde Beflnde sett frågan ur delta lilla läns synpunkt, och alldeles icke ur Rikets eller det allmännas. Har icke Kammar-Colhm afstyrkt bifall. Kongl. General-Tull-Styrelsen har yttrat: ”att som det vore af vigt såväl för tull-kontrollen, som tull-administrationen i öfrigt, ali stapelstädernes antal icke blefve öfver behofvet utsträckt, Sölvitsborg icke borde beviljas vidsträcktare rättigheter i afseende på handels-kommunikationen med utrikes orter, än dem, hvaraf staden redan vore i åtnjutande;” R. o. Ad. känner mer än väl, hvilken vigt det ligger deruppå, ali tull-inkomsterna, på hvilkas belopp man med skäl fäster betydande afseende och stora förhoppningar, må kunna riktigt inflyta, samt alt de icke varda förminskade. Kan det då vara skäl att, i strid med Kongl. General-Tull-Styrelsen, i strid med Kongl. Commerce-Colhm, i strid med R. St:s hittills hyllade mening, i strid med K. M:s nyligen tillkännagifna åsigter, anhålla om stapelstadsrätt för Sölvitsborg? Jag anser skäl icke förefinnas. Utsk. har såsom stöd för en deremot stridande åsigt anfört: ”alt läste-talet af de staden tillhöriga fartyg ökats från 3G8 till 448.”
första gången på många år, som hon ej minst en hel vecka på förhand börjat längta efter sin namnsdag oeh räkna timmarna till dess, ty då visste hon ju, att hans bref skulle komma, kort oeh föga hjertligt, men likväl skrifvet af hans kära hand. Hon hade varit så upptagen af Ingrid, att hon ej haft tid att tänka på sin gosse. Hon hade nästan samvetsförebråelser derför. Men nu, då krisen var genomkämpad och segern vunnen, nu skulle hon också lemna Ingrid alldeles åt sig sjelf och åt den högste och bäste ledaren, som tagit hand om henne; nu skulle hon ta sin skada igen och egna Erik alla de tankar, som ej egnades de himmelska tingen. Hon lade brefvet på ett af fönsterborden i salen midt i solskenet. Hon nändes icke öppna det än. Hon brukade alltid först njuta ett par timmar af dess utansidor. Hon gick af och an mellan sitt rum och Ingrids dörr, och under hela promenaden kunde hon se brefvet, och då hon gått förbi och vände det ryggen, skyndade hon omedvetet på stegen för att snart få vända om igen. Och utan att hon sjelf visste af det, gnolade hon helt förnöjdt för sig sjelf med en liten sprucken och pipig röst, och det var ingen andlig sång, nej, det var melodien till » Jag såg en fjäril kring en blomma svärma », som dök upp ur någon skum och dammig vrå af det förflutna. Då klockan slog nio, gick hon och gläntade på Ingrids dörr. Den unga flickan sof ännu, och Henrika tyckte det var bäst att låta henne få sofva ut efter nattens våldsamma själsskakning. Hon gick och slog sig ner vid frukostbordet, men innan dess tog hon till sig Eriks bref och stälde upp det mot mjölktillbringaren framför sig. Då hon slutat frukosten, klädde hon på sig och gick ut med brefvet i klädningsfickan. Hon sade till tjenstflickan, att hon icke skulle väcka fröken Ingrid, utan hålla kaffet varmt åt henne, om hon också icke skulle komma ut ur sitt rum förr än kloekan tolf. Hon styrde stegen nedåt Götgatan, och öfver det eljes så mulna ansigtet låg ett sådant solsken, att en och annan af dem hon mötte och som kände henne till utseendet, ej kunde låta bli att vända sig om efter henne.
Ständer börde hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att till Consistorierne eller de större Communerne måtte öfverlemnas att bestämma vid hvad timma Gudstjänsten å serskilde ställen bör begynnas. Utskottet Inar tagit kännedem af de i ämnet tid efter annan gällande stadganden och får upplysningsvis anföra: att sedan 2 Cap. af 1686 års Kyrko-ordning bestämt tiden för Gudstjensternes början, nemligen: för ottesång i Stockholm och Rikets större Städer till kl. 5, i smärre Städefne till kl, 6 och å landsbygden, der ottesång endast å visse högtidsdagar förrättas, så alt dgn kunde vara slutad vid pass kl. 8, för högmässa i Städerne till kl. 8. och å landet kl.' 9 f. m. samt för aftonsång, hvilken en - Allm. Be sd. och Oecon. Utsk. Utlåtande N.o 74 9 endast i Släderne Förrättas, till kl. half 2 e. m., så har Kongl. Maj:t sedermera uti serskilde Nådige Bref den 7 Januarii 1748, den 1 Oclober i8o5, den 10 Mars 1813 och den 3 December i8a3 förordnat: 1:0 Alt Gudstjensterne i Städerne skulle börjas eu limma senare än Kyrkolagen föreskrifver, 2:0 Att Ottesång borde i Stockholm börjas kl. half 8 och Högmässa kl. 10 f. ra., med undantag af Maji, Junii, Julii och Augusti månader, då Ottesång skulle börjas kl 6 och Högmässa kl. g, hvilket stadgande derefter till Rikets öfrige Städer jemväl blifvit utsträckt, Hernösands Stift undantaget, 3:o Att Ottesång och Högmässa i Stockholm borde under hela året börjas å lika tid; och 4:o Att, i likhet med hvad Rikets Högloft.