Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I Roma titulerades Cæsar och gladiatorn lika, i England får Her Majesty the most graicous Queen and Emperess hålla till godo med samma tilltalsord som den svältfödde irländske arrendatorn eller den hinduiske kulis. Men vi behöfva för ingen del löpa utom egna landamären. I Dalarne benämner man hvarann som bekant ännu i dag på samma sätt som då Engelbrekt Engelbrektsson höjde upprorsfanan eller Herr Göstaff Eriksson omildt malträterade de seländske bågskyttarne, och vördnaden mellan herre och dräng, mellan hög och låg har ej lidit häraf. Vi veta ju alla, eller jag hoppas, att vi alla måtte ha reda på, det vår tid är nationalitetssträfvandets, och att vi skola tänka på de gamla sägnerna, medan vi vandra de nya banorna. Vi äro på goda vägar att få hvad vi aldrig haft, oaktadt vi ju ändå ägt så mycket, nämligen en svensk stil. Våra yppersta och ärligaste vitterlekare hafva velat kläda sin bästa diktning i en skrud, som är svensk i detta vackra ords skönaste bemärkelse, våra förnämsta artister hafva ej aktat för rof att slå sig ned vid snickarens bänk eller smedens städ för att pryda hvardagslifvets enklaste husgeråd med motiv, hämtade från Sveriges flora och fauna. Det är ett kraftigt återupplifvande af urgamla, halft förglömda sedvänjor, af den åldriga, rent svenska handslöjden, som på- går först i våra dagar. De kontinentala papperstapeterna hafva i månget hem fått stryka på foten för allmogeväfnadens enkla, klara färgsammansättningar, vikingarnes dekorativa runslinga har visat sig lika användbar att snidas på de moderna ekmöblerna som på Svithiods bautastenar. Med allt detta för ögonen, hvarför skulle vi ej då desslikes kunna skaffa oss ett svenskt tilltalsord, hvarför ej alldeles utdöma det konstruerade ni för att behålla och utbreda det gamla förtroliga, hvarandra närmande, svenska du! Kanske kommer det i förstone att skorra i dina öron, då det höres från underordnades mun.
Innan han var student läste han i hemlighet med en skolpojke. Hvarken modren eller systrarna visste om det. Vid jultiden kom han och bad sin mor om pengar till en ny kostym, ty den han hade började bli skral. Hon svarade att så gerna hon ville, kunde hon icke skaffa penningar förr än till sommaren. Han bad så bevekande han kunde, föreställande henne att hans kläder började se så sluskiga ut. Hon medgaf det och var färdig att brista i tårar, derför att hon icke kunde gifva honom nya. Då drog han upp femtio kronor, som han förtjent på att läsa med pojken. Modersglädje, triumf och tablå! Nu ligger han i Stockholm för att gå igenom vetrinärinstitutet. Äfven der förtjenar han penningar, trots sitt eget stränga arbete. Han har läst med två pojkar och derpå förtjenat så mycket att han sände respengar till sin syster, Sofi, på det hon skulle följa med de andra två systrarna, som ämna sig till Stockholm i sommar. Men Sofi skickade penningarne tillbaka, ty hon tyckte det var synd att taga dem. Hon förtjenar ju sjelf 48 kronor i månaden på sin skola. Sommaren skall hon tillbringa hos Professor Trägårdhs, der hon lär vara en stor gunstling. Karin har plats i en butik i Norrköping. Allting fritt och 200 kr. om året.37 Ida Trägårdh talade om att Lundegård är deras skolinspektör. Han är der i bland flera dagar i stöten. De tycka mycket om honom. Han är vänlig och treflig. Medgörlig och öfverseende.38 I dag har jag talat med eneqvinnan. Hon bedyrar vid lefvande Guden att hon med egna ögon sett hvad hon berättar. Mor Åke Bengts’ hade sett det vid ett annat tillfälle, i trädgården. Ryktaren, Håkan, har äfven sett det.39 Mötet i Aleboda egde rum i fjol vår, så tidigt på våren att det ännu var bar frost. Således 1883 på våren. Eneqvinnan gick samma väg som de. Först hade kyrkoherden varit inne hos Göransson och bestält en lifrem till sin pels. Derifrån följdes han och Ågren åt.
Man bör likvisst erinra sig, att då sjelfva soldattorpena utgöra en väsendtlig del af soldatens inkomst, samt dessa bostäder vanligen blifvit anlagda på stamrotens utmark, till ingen eller ringa skada för jordägaren, blir roteringsskyldigheten mindre kännbar. Det är väl sannt, att lönerna blifvit större än vid indelningsverkets stiftelse, men detta har tillkommit deraf, att soldatens behof kan Ben 15 Mars e. m. 259 vara olika nu mot förr, äfvensom uppodling och förbättring af det gamla torpets ägovälde vanligast blifvit verkstäldt af soldaten sjelf under dess innehafvande, men efter dess afgång i främsta rummet och fortfarande kommit roten till godo. Man anser indelta arméen af för ringa antal samt öfning, men månne man af sådant skäl skulle indraga densamma? Får indelta arméen tillräcklig och grundlig öfning, sådan som afses med införandet af exersis-kompanier, så anser jag den talrik nog, då beväringen fyller resten. Att arméen skulle vara oanvändbar såsom stam för beväringen, har jag tillförene aldrig hört af någon framställas, och om detta vore fallet, så medger jag gerna, att densamma ju förr dess hellre borde indragas. Men jag är af alldeles motsatt tanka, och anser, med fulländad öfning för gamla stammen, allt hvad man i den vägen kan önska, vara vunnet. Beträffande det onda, att indelta soldaten efter afskedet vanligen ligger församlingarne till last, får jag svara, att detta visserligen inträffat, men förr mera än nu, derföre, att färre kommenderingar beredt tillfälle för manskapet att uppodla egen lägenhet och nu då man är betänkt på införandet af ränteförsäkringar inom arméen, hvarmedelst en hvar vid afskedet blir tillförsäkrad full utkomst för sig och de sina, så förfaller detta påstående. Att soldaten som jordbrukare och husfader skulle i farans stund visa obenägenhet att lemna hemmet, och af sådan orsak visa mindre mannamod i striden, är hvarken af erfarenheten vitsordadt, eller från moralisk sida tänkbart, enär, i motsats häraf, soldaten icke blott har sitt fädernesland, utan jemväl sin egen torfva och ett kärt hem att försvara.
Mtd begärlighet emotsåg också jag det nya förslaget till förändring och förbättring af HandtverksStadgan j —- men min väntan blef alldeles bedragen, och, sedan jag med uppmärksamhet genomläst det gamla SkråReglementet, och de nu projecttrade föiändringarne, nödgas jag, äfven mtd fara att för mina åsigter ömkas, upprigtigt tillstå att jag anser de för hundrade år sedan uppställde grunder för Handtverkerierna, vida nyttigare för Landet, än de nu projecterade föråndringarne. För att icke alldeles missförstås, anser jag mig dock böra nämna, att jag harvid har uttryckligt afseende på det liela i uppställningen och icke på en hop af det reglementariska, som gerna tål ändring. Med detta förutsättande, vill det synas mig, som nästan alla de olägenheter roan öfver klagade, icke haft ain grund i Författningen, utan i dennas öfvertradande} och man har mer än hundra gänger vid detta Riksmöte sagt, att missbruk icke bör komma under Ständernas pröfning. Jag föi klarar hög» LngVtskottets Beiånhanden. :lxi. tidligt, att jag icke älskar gamla former och att jag är så liberal sorn trots någon , men jag år icke och skall aldrig bli någon Ultra. Utan att på minsta sätt vilja klandra de Herrars öfvertygelse, som tänka annorlunda, erkänner jag dock öppet att jag skulle nödgas beskylla mig för överdrift, om jag delade de af B redningen fireslagne grunder. Visserligen klingar ordet Näringsfrihet mycket ■val, och ordet Skråtvång faller i örat som en dissonance; men om man upplöser dissonancen, så torde man lätt komma till den harmoniska accorden af Lagbunden Rättighet och Skyldighet — då deremot en för vidt utsträckt Näringsfrihet ljuder nästan lika med sjelfsvåld. Man säger att hvarje menniska har en naturlig rättighet att få till sitt gagn använda sina krafter. Så var det ock i medeltiden, och ingen annan låg under då ån den som inga krafter hade. Jag tror att samhållsinrättningen är en balance emot dessa naturkrafters får fria utöfning.
Den 27 Zebruarir. ter, enligt Regerings Formens 82 Z. mage i alja afseende» i behörig helgd blifwa hällne, trodde Utskottet ng icke nu wara berattigadt att i nägon mario afwika frän Regerings-Formens bokstafliga innehall och kunde således pä intet satt förandra det uttalande Utskottet en gäng tillförene afqifwit, samt Wallofl. Borgare-Ständet och Heder-värda Bonde-Stäm gillat ock godkänt, tilt luxrg,. Lx krotocollo k. Lades pä bordet. I sammanhang härmed uplästes följande Dictamen af Grefwe LlyllendorZ hollan kksnninZ. Dä jag ägt tillfälle inhämra kännedom af Högloft. OeconomieochBeswärs-.Utskottets sednare Betänkande, i afseende pä Herr Of-verste Lorglrmans anmärkning, wid det förra, om Wargeringens uphäfwande. hwilket rit! Högloft. Ridderftapet och Adeln i desie dagar inkommit samt funnit samma Betänkande wara so» tadt pä g-eundfakser, sorn esker min öfwertygeste, icke med Regerings Formens föreskrift ftä i förening, anhäller jag wördsammeligen att derom fä yttra min mening för akt i sammanhang med berörde Betänkande till Ridderssapers och Aoelus pröfning inkomma. Oeconomie-Ulftollets första Betänkande af den 7 sistl.
Flertalet af dessa medgörliga, älskliga, illistiga små fruar skulle troligen bringas till förtviflan, om de blefve utsatta för en sådan eld af konstgrepp, en sådan säregen » behandling » från sina mäns sida som den, hvilken det faller sig så lätt och naturligt för dem själfva att utöfva, ty hustruns fordringar på maken ställa sig helt olika mot hans på makan; hon fordrar nämligen öppenhet IDUN 220 och förtroende af honom, men han begär icke detta i samma utsträckning, antingen passera de små knepen alldeles obemärkta af honom eller rycker han på axeln och ler blott åt dem. Och han känner sig helt tillfredsställd, mannen och härskaren, föremålet, det stora, vördnadsbjudande, imposanta föremålet för alla dessa mer och mindre dårande och koketta, mer och mindre förslagna och raffinerade konstgrepp, krumbukter och beräkningar. Det påstås, att en nation sällan får en sämre styrelse än den förtjänar, och det är kanske hvad man med ganska mycket fog bör kunna hoppas äfven i fråga om riddarne af toffeln. För de friska olivebladen, dessa bud ifrån Salemsstaden, hvilka kommo till tröst och maning, dessa kärlekens sändebref, dessa fläktar från Herrens Eden, hvilka lättade vandringsleden, dessa hälsningar ifrån som den hemmet, trofasta handen skref. Orden gömmas i hjärtat inne, aldrig glömmes hans vackra minne — Tyste stån I med knäppta händer, Det finnes nog ett antal hustrur, som ganhelgfrid råder i själ och håg. — ska bokstafligt taget regera med toffeln, Tyste stån 1 — i stundens ljusning men dessa torde dock vara mycket sällsynta, höres liksom en sakta-susning. åtminstone bland de bildade klasserna. AnLätta vingeslag stilla fläkta nars kunde där kanske nog äfven finnas män, ro kring kullen vid Erstavåg. — som skulle befunnit sig väl af att hafva blifvit välsignade med kavata och handfasta En suensk kuinna. hustrur.
Hur har hon burit sig åt for att alltid skaffa sig tak öfver hufvudet och mat, efter hon han lefva än? Inte kan nå ’ n ha gått och gifvit henne. Nej, så dumma är inte menniskor. Hur kan hon ha orkat med att dag ut och dag in skaffa sig födan, när det är så svårt och så många, som slåss om den? Han blef liggande kvar på marken, medan solen långsamt dalade mot vester, och hennes heta middagsstrålar förvandlades i stilla aftondager. Men han märkte icke att tiden led, och han rörde sig ej, förrän skymningen låg tung öfver alfvaren, och en kall luft väckte honom till verkligheten och tvang honom att stiga opp. Mekaniskt såg han sig omkring i mörkret, och plötsligt sköt den tanken upp i honom, att nu var allt slut. Det tjänade ingenting till att strida emot längre. Gå ned till sjön. fylla fickorna med sten. springa ut så långt som möjligt. sjunka i det kalla vattnet. och domna bort, innan solen kom tillbaka med en ny dags grubbel och elände. Gråtande som ett barn gick den ensamme mannen öfver slätten fram emot backen, som sluttade nedåt sjön. — Stackars Erik Boman, mumlade han för sig sjelf, återigen som om han talat om en annan. Han duger inte till något annat, och derför skall han dö, innan han hinner göra något orätt i verlden. Då såg han ännu en gång bort mot det håll, der den lilla stugan låg. Dess konturer skymtade endast dunkelt fiam genom den djupa skymningen, men i ett fönster, hvil-ket låg nästan nere vid marken, syntes ett matt, fladdrande eldsken. Det inåtte komma från spiseln, tänkte den ensamme mannen. Han såg lugn ut, men i hans blick kom något rofdjursaktigt. och hans ben darrade, som om han på en gång hyst fruktan och begär. GÅten stannade, och han ändrade riktning. Skälfvande i hela kroppen gick han fram mot den * låga stugan. Han tryckte handen hårdt omkring käppen och andades kort, som om en plötslig feber bränt genom hela hans kropp.Det svaga ljuset vägledde honom, och på den jämna slätten gick han säkert som på ett kammargolf. När han kom närmare, stannade han. Tydligt urskilde han den lilla byggnaden. Den var låg och smal.
OLOF KLAESSON (gömmande sig). Välan, du blinda slump, var än min vän! Än är ej tid att dö! Fjärde scenen. Fångvaktaren. Hertig Karl. Amiral Scheel. Senare en officer. HERTIGEN. Det är således här du låtit sätta in Daniel Hjort? SCHEEL. Det var hans egen önskan. Så snart vi honom löst ur kedjorna, han störtade ur hvalfvet upp och ville, knapt hörande de ord jag lugnande till honom stälde, bort frän slottet fly, till dess han slutligen gick in uppå att hit i tysthet draga sig tillbaka. Uti det ljusaste af rummen här han väntar nu att få Ers Nåde se. HERTIGEN. En sällsam sägen har du mig förtäljt om honom och dock sannolik. Den väcker stolt fröjd uti min själ, på samma gång jag borde förebrå dig, att du så beräknande begagnat denne yngling. SCHEEL. Ers Nåde! HERTIGEN. Nog, jag vet hvad du vill säga. Gif hit den ring, du emottog af honom och som jag fordom skall hans fader skänkt. SCHEEL (ger hertigen ringen). Här är den. HERTIGEN (emottager den). Ja, jag känner den igen. Alt tvifvel om hans sägens sanning flyr. Hvad minnen väcker denna ring ej opp! När den jag gaf, jag var ännu helt ung, och icke drömde då jag om den lott, jag var bestämd till. Djärfva tankar bodde dock redan då hos mig, varm kärlek till min faders stolta verk, vår svenska frihet, den friska plantan, knapt till knoppning hunnen, och ofta knöt jag maktlös vredes hand, då mina äldre bröders vankelmod och lejda präster och hersklysten adel det stora verket skakade till fall. Det kom min tid. Den kom som stormen kommer, och såsom stormen skall jag rensa norden från alt det kvalm, som ligger i dess luft, från alt det grus, som samlats på dess jord. Min segren är, och den skall så begagnas, att ingen arm skall mer mig den bestrida. Min domen är, och den skall fällas så, att ingen pjunkig nåd skall yxan hämma.
Jag anser, alt vi ej hafva gjort någon uppodling för stor, blott vi kunna vinna denna enighet; tvedräglen kan bringa det största rike i förderf, det mäktigaste folk till undergång; enigheten gör den svages kraft tiodubbel. 3:o Hr Mannerskantz har anfört såsom skäl för de af honom påvrkade classvalen, att de rike skilja sig så mycket från de fattigare och fattige i lefnadsvanor, att de ej kunde förås samman vid fråga om statsangelägenheternas afgörande; men hvad som är hufvudsak ligaste fordran vid dessas afgörande, som kan och bör vara gemensamt för alla sambällsclasser, är kärleken till fäderneslandet; den finnes ej mer än uti en enda skepnad, lika hos den fattige som hos millionär ren, och kan saknas hos dem båda; det är en dygd, sorn lika ofta fostras i kojorna, som den är en främling i palalserna. 4-.o Flere äldre talare hafva vttrat sig för bibehållandet af del representationssätt vi äga. Jag vördar dessa röster, hvilka komma likt en varning från fäders grafvar; det är mig kärl, att män från ett tidehvarf, som snart icke iner är, söka öfvertyga oss om värdet af det pröfvade gamla, vilja vai na oss för att storma in på en okänd bana. Men tiden går framåt, den rycker oss med sig, likasåväl sorn den kastar dem tillbaka; då de sjelfve måste vika för tiden, må de icke undra öfver, om hvad som svntes dem nytt, ungt och lefnadsfrisk!, synes oss föråldrad); nog känna de ödets lag, "allt är förgängligt under solen." Det hör till de menskligt svagheterna att älska det, hvarmed man blifvit uppfödd; Den 17 Octo ber f. m. i3i så älskar den gamle gammaldagsdrägt, seder oell bruk, oell kan sällan tillbakabålla sin klagan öfver den nya lidens brister, hvilka tilltaga i samma mån som bans ålderdomskrämpor. Jag vördar den tid, som varit, men tror alt vi böra älska den som är, lefva med densamma och söka att förstå den.
Under innevar. år är utförseln af spanmål det vanligaste; och jag begagnar således denna, för att visa hos hvilketdera Riket vinsten eller förlusten af denna handel skall stanna. Den sprn vill tillbyta sig en ankare brännvin för varor af egen afvel, medtager vanligast till Norrige en tunna råg Och 2!ne, d:o hafre, för hvilket medelpriset i Norrska städerna är, för låg q och för hafren 4 r:dr ‘iksg. tunnan —■ således för lasset 12 r:dr b:co. Bonden köper sig först en ankare brännvin, som kostar 10 r:dr b:co, och har nu öfver på s.itt lass 2 r:dr, hvilket är otillräckligt för de nödvändigaste behofverna under en resa af omkring från 8 till 20 och 3o mil Iram och åter; men han kan ock icke hemkomma från Norrige utan att i sina fickor medföra några vackra dukar, band o s. v., samt i sitt skrin något få kaffe o. s. v., för bvars uppköp han alltid måste medhafva en särskild cassa. Hade det nu varit bonden tillåtet att sjelf få af sitt spanmålslass tillverka brännvin, så hade han deraf erhållit 'ij kannor. Arbetet vid tillverkningen, ved och nötning af brännvinsapparaten är fullkomligt ersatt genom den besparade långa resan; och dr a rik en må vara oberäknad, så blir dock en vinst af 12 r:dr 3?. sk. på hvarje forslande. Efter denna ganska lågt tilltagna beräkning, tillföres Norrige en vinst af minst 3i6 r:dr 3?. sk. b:co dagligen på hvarje större farväg, men som blir iida större, om man beräknar alla de luxartiklar vår allmoge vant sig att, så obemärkt och utan att kunna förhindras, hemplocka , hvilken ovana nu kan anses vara hos den öfvergången till ett behof, på alla mot Norrige tillstötande gränsorter. Det har till och med lyckats Norrska köpmannen att inympa hos en och annan Svensk bonde smak för vin, men den otroligt större mängd kaffe, som, genom handeln med Norrige, kommit i bruk i aila gränsorter, mot i Rikets inre provinser, är dock mest synbar.
Enligt förslaget skulle kostnaden för. ombyggnaden på guvernements-boställels tomt uppgå lil! 8,812 sp. dir 50 cents, — för uppförande af vakthus på två af batterierna till 644 sp. dir 30 cents, för reparationer och en del tomters afrödjande (då pastorsbostället blifvit föreslaget lill försäljning), lill 1,074 sp. dir 33 cents ocb för en landningsbrygga till 298 sp. dir, eller tillsammans 10,829 sp. dir 13 cents; hvarförutan för den nya staten skulle erfordras ett tillökadt anslag, motsvarande 5,282 sp. dir, eller tillsammans med hvad nuvarande stat består 12,798 sp. dir. Transport Ridr 54,800: — *- 53,800: Kongl. Mnj:ts Nåd. Prop. till B. St. 1847. 57 Transport R:dr Då iståndsättande af kronans byggnader och tUlhörigheler å nämnde koloni icke synes böra elier kunna längre uppskjutas, emedan kostnaden ökas om genom ett sådant uppskof byggnaderna få sa förfalla, alt de ej mera kunna repareras; då guvernören allt sedan boställets förstöring år 1837 ej haft några sammanhängande boningslägenheter, utan måst herbergera sig i rum och lägenheter, som höra till tre serskilda tomter och i följd hvaraf en särskild byresersättning till juslitiarien ärligen utgått — samt då dessa rum och lägenheter uppgifvits vara särdeles oansenliga och förfallna, likasom samtelig» byggnaderna i allmänhet, enär de å dem verkställda oundgängligaste reparationerna ej kunnat motstå klimatets åverkan, har Kongl. Maj:t funnit nödigt, aLt guvernementsbostället återställes samt att de öfriga kronans byggnader repareras, enligt ofvannämnda kostnadsförslag, äfvensom att för materielens iståndsättande, hvartill särskildt förslag från guvernören införväntas, anvisas omkring 1,000 sp. d:r, då hela kostnaden skulle blifva 11,829 sp. d:r eller i svenskt banko omkring 30,600 R:dr.
Jag får fästa uppmärksamheten derå, att vid behandlingen af denna fråga i Utsktn det icke var den omständigheten, att uti beräkningen af statsverkets inkomster den obetydliga vacanceafgiften var upptagen, som gjorde, alt jag ansåg frågan i grundlagsenlig väg vara så afgjord, alt den icke vidare kunde pröfvas; utan det var den omständigheten, att StatsUtsk. vid inkomstberäkningen uti betänk. N:o 64 litt. K, gjort RiksSCn uppmärksamma derå, alt vid i834 års riksdag denna fråga var afgjord, på såsätt, att den oroterade jorden skulle betala en vacanceafgift, motsvarande hvad det verkliga roteringsverket kostade för en 200 Den 12 Juni c. ra. rote, hvilken afgift skulle erläggas efter fastställd markegång. StatsUtsk. ansåg denna beräkningsgrund vara rättsenlig, billig och riklig, och underställde denna fråga Ståndens ytterligare pröfning, hvilka då voro i tillfälle alt ändra de grunder, som vid i834 års riksdag blifvit antagna; men Stånden stadfästade dessa grunder, förklarande sig vara af samma tanke sorn StatsUtsk. Jag fruktar då, att när dessa grunder äro antagna, icke blott vid förra riksdagen, utan äfven vid denna, det vore att bryta mot grundlagen att upprifva detta beslut, och jag anser således att R. o. Ad. icke under något villkor kan godkänna hvad de förenade Utsk:n antagit. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Då betänk. N:o 160 föredrogs, talade jag för bifall dertill. Min mening 0111 riktigheten af det beslut, som R. o. Ad. då fattade, är på intet sätt rubbad. Jag skulle hafva många anmärkningar att göra vid Statsoch Ekon.Ulsk:ns sednare betänk. Men dä det svnes vara förgäfves att hoppas ett beslut, öfverensstämmande med mitt begrepp om det riktiga, och då man i allmänna förhandlingar ofta måste åtnöja sig med det som är något så när lätt, anser jag min pligt vara alt nu låta dervid bero. Endast för att få ett slut, hvarmed man kan vara någorlunda belåten, tillstyrker jag R. o.
Ridderjkapet och 'Adeln sig i sistnämd! erindran förena; men som BondeStändet redan förut uppdragit Utskottet ukcrdekände of Znstructlon för Fullmäktige i RrkkgäldsContoiret 06) Ständers Ledamöter l berörde Utskott nu äswen tillkännogafwo akt en sadan Instrum»» wore under utarbetning, fann Ständer nägon ytterligare ätgärd i afseende derpä icke wara af nöden; hwarom de öfnga Respcclive Ständen wördsamt och wänltgen ffulle underrättas. kA 1'npsg. S. D. I anstdning ak Konzl. Majus Nädiga Proposition, bestutade BondeStändet akt utse 24 Ledamöter till deltagande uti en Deputation som pä Kongl. LustSiottet Drottningholm upps waktar Hans Kongl. Höghet KronPrmsen, Prins 0 b lillian af Schlswig Hollstein, Son derburg Augustenburg, i afsigt akt örwerlemna Föreningsoch WalActeu, rörande Högbrmälde Herres utkörande till KronPrms, samt alt emottaga Haus Kongl. Höghets Försäkran till Riksens Ständer. Härom skulle de öfrige Nespective Ständen genom ProkocollsUtdrag wördsamt och wäntigen underrättas, Ur iuxea. Ux ?rvtocol!o 8. U. Ut, 978 Deri 2Z Ianuarir. Utdr ag af Protokollet, häller bos Vsnde» Gränder dcn n Januar» i8io. SDFöredrogs BancoUtjkottets