Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvo. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 30. handlingarne med päskrift om fastställelse, till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande insända dels uppgift å de utflyttningar, som vid skiftet blifvit beslutade, innefattande underrättelser om hemmansinnehnfvarens namn och heinmansdelens förmedlade mantal samt om aila eller blott vissa åbyggnader skola utflyttas, och dels bestyrkt afskrift af beviset derom, att skiftet blifvit fastsläldt. § 4. När utflyttande hemmansinnehafvare vill lyfta utflyttningsunderstöd af allmänna medel, skall han derom hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande göra ansökning, hvarvid bifogas bevis af Häradsskrifvaren i orten, att sökanden innehar det till utflyttning dömda hemmanet och huru stort dettas förmedlade mantal är, hvilket bevis utan lösen skall utgifvas. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skall derefter, utan någon sökandens kostnad, enligt den i § 1 stadgade grund, bestämma ulllyttningsuuderstödets belopp, och detsamma anordna samt, emot behörigt qvitto, såsom förskott af statsmedlen, i Landt-ränteriet lata utbetala. § 5. Inom den IS Januari hvarje år bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande till Stats-kontoret insända verificeradt reqvisitionsförslag å ersättning till Landt-ränteriet för derifrån under föregående året förskjutna utflyttningsmedel; och bör Stats-kontoret dels meddela ersättning genom anordning ä de dertill, under Riks-statens Sjette Hufvudtite! anslagna medel, emot redovisning i Landsboken, samt dels till Kongl. Majit inom den 1 Maj ingifva ett sammandrag öfver alla de utflyttningsmedel, som i länen under det föregående året blifvit utbetalda. Utskottet kan icke annat än instämma med motionären deruti, att nu gällande bestämmelser uti ifrågavarande hänseende aro nog omständliga och böra kunna mycket förenklas, utan alt nödig kontroll derföre behöfver åsidosättas. Kongl.
Derefter får jag erinra, att år 1818 ingen indragning af Ban - Den u Februari i e. m. 3i7 ko-sedlar beslutades. Tvärtom erhöll Banko-sedelstocken just då en ej obetydlig förökning. Och dessutom minskades Bankosedelstockens dittills fortsatta amortering med en half million årligen; så att man åtminstone ej har anledning att klaga öfver någon då skedd indragning af Banko-sedlar. Örn för Öfrigt någon crisis då ägde rum i penninge-rörelsen i anseende till Disconternas fall, så var detta endast en reaction. emot sedel-utsläppningarne åren i8oq och 1810; och nu är denna crisis i alla fall förbi. Derföre vore det högst obetänksamt att nu gifva anledning till nya olyckor genom nya utsläppningar. En annan värd Talare har gjort en mycket grundlig utredning af förhållandet emellan jordbrukets skatter och andra näringars; men omöjligheten att vid blotta afhörandet kunna följa så hastiga manövreringar med stora corpser af siffror, sätter mig ur stånd att ingå i besvarande deraf. Jag vill derföre blott upptaga ett eller annat uttryck lill besvarande. Han har yttrat, att det tillkom i synnerhet Ridderskapet och Adeln att hylla jordbrukarens intresse. Deruti instämmer äfven jag; men tror att det sker bäst, om man följer en viss Landshöfdings exempel, som, efter hvad jag hört omtalas, anhöll i Disconten, att hans Läns innevånare skulle få så litet lån som möjligt, hvarigenom han ock räddade sitt Län ifrån de olyc - 318 Den n Februarii e. m. lior, hvaraf många andra varit så liårdt tryckte. Samma värde Talare har sagt, alt jordbruket icke lemnar mer än 4 procents afkastning. Nå väl, då är det ju ogudaktigt att locka dem att låna mot 6 procent; ty de skola ju arbeta under sig med 2 procent. Det vore då bättre alt livar och ert uppmuntrades att sälja den jord han icke sjelf äger, och blott behålla den, hvaraf han sjelf vore egare. Han skulle då af denna mindre delen, som vore hans egen tillhörighet, helt visst hafva större behållning, än af det hela, som han för det mästa brukat åt sina fordringsegare..
Det ena är det säll, hvarpå vi nyligen haft exempel, alt chartonia eftergöras, hvilket jag hoppas må blifva förekommet genom en förbättrad method alt tillverka chartonia. Det andra är missbruk, hvarigenom det kan inträ lia, alt chartor icke begagnas vid sådana doeumenter, vid hvilka deras bruk är föreskrifveL. 110 Den 8 Januari e. m. Det nr i delta afseende, som conlroller hafva varit föresiagne. Trenne särskilda förslag hafva blifvit afgifne inom det Collegium, som haft sig uppdragen pröfningen af detta ärende. Ett ibland dessa har af Etsk. blifvit begagnadt. Missbruken bestå hufvudsakligen deruti, att sådana documenler, som höra vara försedda med charlot', försetts dermed först i det ögonblick, då de skola produceras inför en domstol, och då en mängd documenter aldrig komma att framläggas för en sådan autoritet, så kan missbruket derigenom uppslå. Det är deremot man nu sökt att (inna botemedel. Det enklaste sättet vore visserligen det, om chartan kunde finnas vidfästad hvarje document, och om chartan aflemnades i detta skick innan den producerades för vederbörande auclorilet, sä att den icke hade något samband eller någon gemenskap med sjelfva uppbörden. Delta är en sak, som jag tror vid de afhandlingar, hvilka här egentligen äro i fråga, d. v. s. vid köpe-, gåfvo-, bytesoch fastebref i vårt land icke låter sig göra. Också hafva alla tre de särskilda meningarne deruti instämt, ty för dessa handlingar hafva de ansett, alt chartan icke bör finnas vid sjelfva aden. Man har delat sig i flera meningar. En del bar ansett, alt chartan bör finnas och hållas domstolen tillhanda vid handlingens inlemnande der, men att den sedermera skall skiljas från sjelfva aclen, och enligt Kammarrättens förslag insändas lill Kammarrättens Ofverrcvisionsdeparlemcnt. Utskottets förslag, hvilket äfven lärer varit hylindt af minoriteten inom Kammarrätten, afscr att chartonia skulle insändas till hofrälterna med domslolarncs renoverade protocoller.
»Så hett skiner solen på nilvågen ner,» myggen dansa kring Freudenburgs lilla päronnäsa. Det börjar bli kusligt på landsvägen. »Hör mig, du lurfvige kusk, säg, hinna vi snart ej till målet, Svara mig, dumbom och Jöns, har du ej mål i din mun?» »Jo, vi ha fälle ännu en mil fr-r-ram,» svarade Jöns på sin breda dialekt. »En hel mil,» suckade Freudenburg. – »O himmel! stackars min lilla mage,» och han klappade sig melankoliskt på nämnde, allt annat än lilla kroppsdel – »du försvinner nog alldeles innan jag hinner till Strömborg.» »Hvad heter den gården der? du, surlimpornas ättelägg.» »Ved inte!» »Hvad heter den der då?» »Fan i mej ja de ved heller.» »Hvad fan vet du då, hvad kan du då? Äro alla skåningar lika dumma som du, så må fan ta dem.» »Hörru herre han, jag kan sjonga!» »Sjonga!! Höga olymp! O, Jupiter slunga din stråle ned i hans trångbodda själ, – sjunga! – nå sjung då ditt fä! »He, he, de’ ska väl va en lystiger visa då?» »Ja visst fan, någonting riktigt piffigt, din kanalje!» »Nå, de kan jag fälle, må han tro: Dä va’ en gång en herre som många ä’ väl de’ För sjung hopp, hopp, hopp, För sjung aj aj aj aj aj. Han skulle uppå resor sig nu en dag bege. För sjung etc. Han ville ner i Skåne, den löstige krabat. För sjung etc. Han ville ner å smaka på skåningarnes mat. För sjung etc. Han smorde sig så tappert med limpor å’ med gröt, För sjung etc. Men allra bäst han tyckte ändå om svenska hö’t. För sjung etc. För si, de skånska töser, de gerna kyssas de. För sjung etc, Fastän de alltid ropa: »la’ ble, la’ ble, la’ ble!»1 För sjung etc. Och pigorna ä’ glada å’ höet det är blött
Ve den dag då Sveriges R. St. så kunna afsigtligt handla. Rätt är att uppbörden lämpeligen bör fördelas under uppbördsåret, icke kalenderåret, på flera terminer, men icke dem komiterade och Utsk. föreslagit, hvilket tillstyrkande bör ogillas. För den ordinarie räntan bör den fördelas efter de årstider de olika produkterne af de skattskyldiga upphämtas eller inberga». De blifva då flera än 2. Ja möjligen 12 eller månatliga, men då låter ej den löjligheten tänka sig, att till 2ne persedlar nedsätta all ränta. Spannmål kan med lätthet till j'2:del månadtligen levereras från October lill och med Mars, om kammar-colhi förslag till markegångssättningen godkändes, så att denna tillbakaflyttades till första dagarne i October, men icke kunde hemmansinnehafvarne då afsäga sig rättigheten att leverera spannmålen in natura. Fisk, hö, ägg och skogsprodukter m. fl., vinter-, vår-och sommartiden; men en sådan förändring borde alltid vara frivillig, så att den som ville afbörda sin skatt å afradsdagen, d. 25 Februari, borde ock dertill vara berättigad, det blir eljest våld. Några eftergifter af kronans ordinarie inkomster kommer då ej i frågan. Utsk:s tillstyrkande N:o 56, rörande uppbörd s-böter för uraktlåten betalning vid första uppbär ds stämman Bör ogillas, då hemmansinnehafvare icke lagligen kunna tvingas, att betala sina räntor före afradsdagen och statsinkomsterne rätteligen icke behöfves i kassa förr än den sista April hvarje år. Örn uppbörds-författningarne strängt handhafvas, så att fogde inom 8 dagar efter hvarje uppbördsmöte levererat den erhållna uppbörden och häradsskrifvaren redan dagen efter mötet insänder förteckning öfver fogdens uppbörd samt K:s bef:de då han af dessa förteckningar erfar, att rest inom något fögderi uppkommit utöfver 500 r:dr, genast pålyser restransakning, så är intet tvifvel, att uppbörden går in och pantningsåtgärder sällsynt inträffa. Hvad Utsk. härom föreslagit är vida mindre ändamålsenligt. Utsk:s tillstyrkande N:o 57.
Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern anmälde i underdånighet: att, sedan Rikets Ständer, medelst skrifvelse den 5 Juni 1811, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmält, huruledes Rikets Ständer beviljat särskilda anslag för uppförande, så långt anslagen hunno, af nya fängelser efter cellsystemet, nemligen 900,000 R:dr till länsfängelser, 100,000 R.dr till häradsfängelser och 300,000 R:dr till stadsfängelser, och Rikets Ständer tillika framburit den önskan, att en fullständig plan måtte varda uppgjord i afseende på erforderliga fängelser af dessa slag inom hela riket; så hade dels åtskilliga cellfängelsebyggnad 3r blifvit företagna och fullbordade, dels i öfrigt, för ofvanberördé ändamål, förberedande åtgärder egt rum, efter hvad här nedan förmäles. De redan fullbordade fängelserna voro: för Stockholms län med 90 celler, för Linköpings län med 102 celler, för Christianstads län med 90 celler, för Gefleborgs län med 66 celler och för Carlstads län med 78 celler; och vore af Mariestads länsfängele ena flygeln med 42 celler alldeles färdig; länsfängelset i Fahlun med 66 celler i det närmaste fullbordadt, äfvensom det i Wexiö med 90 celler borde blifva färdigt under nästa år. Nya fängelsebyggnader voro beslutade och till grundläggning påbörjade: för Stockholms stad med 169, för Wenersborgs län med 90 och för Carlskrona län med 90 celler; hvarförutan tomt vore inköpt för ett häradsoch stadsfängelse vid Wimmerby. Under oinförmäidta cellantal beräknades emedlertid icke de till disciplinära straffrum ämnade mörka cellerna och ej heller de ljusa celler, hvilka användas, icke såsom fängelserum, utan till administration och bevakning.
– Ja, ja, lofvad vare härskarornas förste! – eftersade svenskarna mumlande, och alla lyfte de långsamt hattarna från sina hufvud. SI MINA BARN! Korporalen Anders Gråberg stod med sin vattenflaska på Saracenska heden. Rundt omkring vacklade och gick den sista skaran af flyende svenskar och zaporoger, och på vagnarna lågo sårade från Poltava. Hela natten och morgonen hade Anders Gråberg uthärdat törsten för att spara de sista vattendropparna till det yttersta, och plågorna blefvo honom nu öfvermäktiga – men i samma stund han lyfte flaskan till läpparna, sänkte han den åter. – Min Gud, min Gud, – stammade han, – hvarför skulle jag ensam dricka, när alla de andra törsta! Om du för oss bort i ödemarken och steppen, då är det för att du en gång skall kunna säga: Från eder arma snöbygd lät jag eder gå ut i världen med musköten på axeln till att hälsas som hjältar och segrare, men när jag läste i edra hjärtan och såg, att de förblefvo rena, att ni voro mina barn, då ref jag edra kläder i stycken och satte kryckor i edra händer och träben under eder kropp, på det att ni icke längre skulle fika efter makt öfver människor utan samlas bland mina heliga. Så mycken storhet unnade jag eder. Anders Gråberg stod ännu en stund med flaskan framför sig. Så gick han bort och räckte den till konungen, som låg i brinnande feber bland halmpåsarna på sin vagn. Konungens läppar voro fasttorkade vid tänderna, och de brusto och blödde, när han öppnade dem. – Nej, nej, – hviskade han. – Gif vattnet till de sårade. Jag har nyss fått en bägare. Anders Gråberg visste godt, att konungen intet vatten hade fått. Själf var han den enda, som tänkt på morgondagen och gömt, och hvarken brunnar eller kärr funnos inom många mil. Men när han nu vände sig från vagnen, kommo åter svagheten och frestelsen öfver honom. Han hängde flaskan tillbaka vid sidan och fortsatte att gå och gå utan att räcka den till de sårade. Han kramade blecklocket, han stred i sitt sinne, men hvar gång han höjde flaskan till munnen, lät han den åter sjunka och nändes icke dricka af vattnet.
Förnödenheterna måste till sin godhet vara ungefär lika för alla; det finnes nemligen icke något slags tarfligare kanoner, fästningar eller gevär, som kunna anstå den mindre staten och för honom göra samma gagn som de af bättre slag för den större. Båda måste hafva allt af bästa slaget. Men detta måste naturligen blifva dyrare för en stat med mindre tillgångar än för en med större. Alla de sammanställningar, som icke sällan göras mellan olika staters folkmängd och utgifter för deras försvar, i akt och mening att visa det prisvärda deruti, att mindre stater för sitt försvar icke betala jemförelsevis mera än de större staterna, äro derföre falska och vilseledande, emedan, der en sådan likhet inträffade, försvaret nödvändigt vore klent och otillräckligt. Detta är en allvarlig sida af saken, som bör öppet framhållas, på det att alla föreställningar om ett godtköpsförsvar måtte från början förebyggas. Ett sådant är redan för en stor stat omöjligt, för en mindre fullkomligen orimligt. 17 Förhållandet är detsamma som i det enskilda lifvet, der alla kostnader måste kännas tyngre för den, som blott eger ett mindre hus, än för grannen, som rår om hela qvarteret; och der det alltid faller sig dyrare, att vara fri med eget hem, än att tjena. En enskild person med ringare tillgångar kan, oaktadt all sparsamhet, oaktadt han måste nöja sig med mindre, dock icke inskränka sina behof så mycket i jemförelse med den rikares, att de icke komma att stå honom dyrare än dennes; han kan exempelvis icke skafta sig en anständig utstyrsel, som har så mycket mindre värde än den rikares, som hans tillgångar äro mindre än dennes. Det är, med ett ord, alltid dyrare att vara fattig, än att vara rik. — En stat, likasom en enskild, har valet fritt mellan att med små tillgångar och större uppoffringar sätta eget bo och njuta friheten i eget hem, eller ock att med mindre bekymmer ställa sig i tjenst under en annans styrelse, — men, sedan valet en gång är gjordt, har ingendera skäl att undra eller klaga öfver de större kostnaderna, ty dessa ligga i sakens natur. En annan för små stater försvårande omständighet vid sitt försvar är den, att öfver lägsenheten i antal har större vigt, är mera afgörande för striden i våra dagar, än förr.
Detta måtfe syfta på Hr Hjärnes yttrande, ty jag har aldrig förordat något annat än den jemnlikhet i beskattning, hvilkenJL St:r alltid afsett. För att komma derhän, synes man icke kunna taga till säker efterrättelse något annat, än köpesluten inom de serskilda länen under de sista 10 åren. Medeltalet af dessa köp bör, emedan de flesta varit frivilliga, visa rätta egendomsvärdet. Efter detta medelpris å hemman af hvarje serskild natur inom länet, upskattar man dem. Likaledes fortgår man för alla de öfriga länen. När man på sådant sätt utrönt fastighetsvärdet öfver hela Riket, så fördelar man på denna summa hela fastighets-bevillnm i medeltal under de sista 10 åren. Då finnér man huru många skir belöpa sig på hvart 100-tal af taxeringsvärde, på hvarje serskild natur af Frälse-, Skatte-, eller Kronohemman inom hvart län för sig. Dermed är saken slut. Det behöfves blott en Komité, som sitter här i Stockholm och får sina uplysningar från samtlige HofRätterna. Finner man sedermera efter 20 till 30 år, att enahanda förrättning behöfver göras om, så är det en enkel sak. Det är gifvet att så, som Gr. af Ugglas omförmält, det är fruktan för en högre beskattning i det hela, som afhåller R. Stilfrån att göra rättvisa i det mindre. Men då ingen annan än de kan pålägga någon bevilln., så bör man ej tro dem vara nog fega för att af räddhåga för sig sjelfva, icke vilja göra rätt ät dem som äro lidande? Man säger det vara förgäfves, att till Bevilln.Utsk. återremittera denna fråga, emedan det redan förehaft henne och icke vidare vill veta deraf. Om så är, få vi eli afstyrkande tillbaka. Men deraf är hvarken detta Stånd, eller något annai, förhindradt att fatta ett skiljaktigt beslut om saken, eller hos Konungen be - Den 27 Maj f. m. 365 gära dea föreslagna ålgärdens vidtagande. 68:de §:n må gerna vara sådan han är; ty den åtgärd jag begärt afser en kommande tid.
Medan de feta åren i Götheborg varade, hade Backman haft ganska lätt att anskaffa de erforderliga medlen till de många processernas förande, nu under de magra åren blef detta betydligt vanskligare. Slutligen, då trångmålet var som störst, och processen mot kuratorerna i konkursen stod på vippen att nedläggas till följd af bristande medel, öppnade en af Stockholmstidningarne en subskription till förmån för John Hall, på det att han måtte kunna uppehålla denna process. När subskriptionen öppnades, satt John Hall i bysättningshäkte, men allmänhetens deltagande för honom var så stort, att subskriptionen inom kort nådde ett resultat af öfver två tusen riksdaler banco och John Hall blef utsläppt. Med förteckningen i tidningen på de ädla gifvarne och på de summor, hvarmed de bidragit, följde också några deviser, som på det högsta uppmuntrade John Hall, men gjorde herrar kuratorer heta om öronen. En devis lydde: »Om jag finge tag i den lede björn, Som satt Hall på Gillboaberg, Han skulle i mitt kammarhörn Förbyta hudens färg.» En annan devis blef så populär, att den sjöngs efter John Hall på gatorna: »De män i gyllne nästen, Som hittills ärft din far, Dig säkert lämna resten, Då ingenting är kvar! Och så föll ändtligen Extra Rådhusrättens dom den 24 augusti 1820. Den lydde på att kuratorerna dömdes att betala John Halls återstående skulder och till honom återställa hvad af den uppgifna egendomen ännu var odisponeradt samt att dessförutan gälda en ofantlig ersättningssumma, nämligen 800,000 riksdaler banco jämte det ytterligare skadestånd, som i vissa fall skulle af gode män bestämmas. Det blef en gräslig bestörtning och uppståndelse i staden. Hela börsen beslöt att i deputation uppvakta landshöfdingen, grefve Axel von Rosen, och anhålla, att han ville hos Kungliga Majestät intercedera om nådig uppmärksamhet i denna uppseendeväckande sak, som kunde medföra en hel stads olycka. Men landshöfdingen afstyrkte detta tilltag, då det möjligen kunde väcka kungens missnöje.
Under åren 1827 till och med i83i, hade stadens utskylder i medeltal utgjort 20,795 R:dr 12 sk. 7 rst., och under åren 1802 till och med i836, likaledes i medeltal 19,673 R:dr 6 sk. 6 rst. Efter det omförmälde, vid sista Riksdag, staden beviljade lindring i allmänna bevillning, samt anståndet med capital-afbetafningarne å ofvanberörde lån numera upphört, komme, från och med innevarande år, stadens årliga utskylder, jemte inbetalningarne å dessa lån, att uppgå till det stadens framtida bestånd helt och hållet förstörande belopp af 35,800 R:dr. Fastän nära en tredjedel af stadens tomter ännu voro obebygda, hade de redan uppförda husen, hvaraf en stor del var till concursmassor och inleckningshafvare öfverlemnad, i brist af köpare, fallit till ett ytterligt vanpris. Med anledning af dessa, jemte flera andra, uppgifna och till en del af bifogade handlingar styrkta förhållanden, har Herr Bydi/t anhållit, att Rikets Ständer måtte bevilja afskrifning af Riksgälds-Contorels ännu återstående fordringar hos staden Borås för förrberörde byggnadslån, helst härigenom äfven Elfsborgs Län komme att tillgodonjuta någon del af de högst betydliga bidrag, sorn derifrån, under förflutna tider, i skatte-väg utgått, och hvilka förut uteslutande blifvit till andra Läns förmon använda.
Ungdomen öfverånstränges och håg för studier qväfves genom mångläseri samt öfverdrifvet hemarbete. Kristendoms-undervisningen är föråldrad, den börjar med Lindbloms katekes och slutar med en annan, ännu tråkigare utanlexa, dogmatiken. Kursen i mathematik är fullständig, men kan ej med nuvarande ringa timmtal genomgås, än mindre praktiskt föreläsas. Bristande repetition försvårar all verklig historisk eller geografisk kunskap. In^ gen den ringaste undervisning meddelas i vår egen statsförfattning; ett fel som intet annat fritt land torde låta komma sig till last. Onödig tid användes på filosofi; nödig logik borde i samband med modersmålet meddelas. Den alltför öfvervägande vigt, som fästes vid grammatikans inpluggande, förvandlar språkstudiet till en odräglig minneslexa, som icke medför någon förmåga att förstå hvad som läses. 6 grammatikor på en gång, alla med 100-tals reglor och 1,OOO-tals undantag, månne detta icke är mer än nog att drifva, äfven den flitigaste yngling, till förtviflan. Genom att börja med latinet i 5:dje klassen delas skolan redan der i 2:ne li - Motioner hos liidderskapet och Adeln 1862. 343 nier, med andra ord, vid 11 års ålder uppmanas gossen att bestämma sitt blifvande lefoadsyrke. De båda klassiska språken, latin och grekiska, upptaga ensamme lika mycken tid som mathematik, lefvande språk, historia, geografi och naturvetenskap tillsammans; lägges härtill hemlexorna, samt de hvarje vecka återkommande latinska uppsatserna, torde utan öfverdrift kunna antagas, att de båda döda språken upptaga halfva skoltiden. Jag medgifver latinets stora värde, vill således ingalunda borttaga det ur skolan, men tror början dermed kunna uppskjutas till S:te klassen, utan att kursen derföre skall behöfva särdeles förminskas, svnnerligast om latinskrifningen inskränkes till, hvad den bör vara, formlärans inöfvande. Att offra 5 timmar i veckan på grekiska, när mathematiken i samma klass blott får 4 och historien 3, kan icke försvaras.
Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 25 Nov. 182fh Preste-Ståndet d. 25 — —1 Borgare-Ståndet d. 27 Bonde-Ståndet d. 30 — Rikets Ständers underdåniga. Skrifvelse angående hegardt fortfarande anslag åt Lärarne vid Stockholms Stads Undervisningsverk. S. A. K. Hos R. St. har, vid innevarande Riksmöte, framställning blifvit gjord, hurusom, då, i enlighet med hvad vid sistförflutna Riksdag jemväl anmäldt blifvit, efter den nya organisationen af Hufvudstadens Undervisningsverk, erB i han g t. R. S:s Prot. 42 Exp. Utah. Förslag till uriel. Skrifa. A.'o 256» forderliga medel saknades till Lärarnes aflönande, enär, i stället för en KatedralSchola och sju KyrkoScholor, uppkommit ett Gymnasium, två TrivialScholor, sex ApologistScholor och tre Allmänna BarnScholor, behofvet oundgängligen erfordrade, äfven med inskränkning till det aldranödtorftigaste , hvarförutan undervisningens gång i flera Hufvudstadens Scholor skulle alldeles afbrytas, att, till reparation emellan de eljest, uti för ålderdom eller sjuklighet dels afskedades, dels permitterades ställen, lönlöst vicarierande och duplicerande Lärarne, de af förra Ständer beviljade och af E. K. M. i Nåder bifallna i6o| Tunnor Spannmål af behaglig tids förläningen, fingo tills vidare fortfara under enahanda vilkor, att successive åter indragas, i mon af skeende förändringar genom de tjenstfries afgång eller befordran, hvarom ScholDirectionen borde till E. K. Majlis och Rikets StatsContoir årligen afgifva berättelse. R.