Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Statens skyldighet att föda sina tje - Den 26 Mere f. ra. 309 nare torde ock vara lika stor som den enskildes. Sättet att föda truppen på förknappningsstat hafva vi qvar sedan den tid, då personer dömdes till tjenstgöring såsom soldater; ett arf, hvars olyckliga verkan uppenbarar sig deri, att vi ofta se den uttjenta soldaten gripa till tiggarstalven och, utan att kunna uträtta något, lifnära sig af de allmosor, som de erhålla af den medömkande allmänheten. Ar detta den ställning, som bör grundläggas för den soldat, som med varmaste nit gått i statens tjenstl Är det staten värdigt! Förhållandet har på sednare tid förbättrats och något bättre utsigter hafva visat sig för den värfvade truppen; dock återstår ännu mycket att önska. Vi böra eftersträfva att få den värfvade truppen sammansatt af personer, som, med aktning för sig sjelfva, äfven kunna bjuda aktning hos andra; af personer, åt hvilka vakten öfver statens dyrbaraste egendom kan anförtros. Det är derför nödvändigt, att dessa personer kunna utväljas, så mycket mer, som landets beväringsskyldige ungdom måste insättas i ledet bland dem. Det kan icke vara föräldrar och målsmän likgiltigt, om deras söner sättas i ledet tillsammans med förderfvade eller ordentliga personer, utan staten bör på allt sätt befordra det goda uppförandet. Med de goda anlag, som finnas hos Svenska allmogen, behöfver man blott bibringa honom undervisning, underhålla och behandla honom väl, för att han skall få sinne och håg för sina pligter och skyldigheter och söka förströelser och vederqvickelser, som aldrig finnas i dåligt sällskap. Kan man vänta någon lyftning hos soldaten, om han ställes i en ställning, der han icke kan uppehålla aktning för sig sjelf och icke kan hoppas vinna sådan af andra sina medborgare. Det är derför jag anser nödigt att förbättra den värfvade soldatens ställning och, i hvad nu här är i fråga, förbättra den mathållning, som f. n. är truppen anslagen. Hvad nu behandlingen af frågan vidkommer, har K. M. låtit Krigs-Coll. göra en utredning af det belopp, hvartill denna utspisningsstat skulle uppgå.
»Jag sade ju er nyss att jag var hypokondrisk och lefde i mina inbillningar.» Fru d’Ottange ger honom en blick af godt förstånd, och han söker där förgäfves efter det medlidande han ofrivilligt väntar få se lysa fram. I stället får hon ett nästan muntert uttryck, det kommer lif i de lustiga munvinklarna, och hon säger gladt: »När man en gång lefver i inbillningar, är det ju klokast att göra dem ljusa och glada i stället för dystra och tungsinta.» »Ja, det är så godt att säga, men i själfva verket skämtar man icke med en förföljare, som ödelagt lifvet för en under långa tider.» »Har ni då alltid varit så olycklig att vara ensam med er plågoande? Har ni aldrig anförtrott er åt någon, som kunnat skingra edra bekymmer?» »Åjo – jag har flytt från läkare till läkare med dem, och senast har jag rest Italien rundt för att slippa undan dem.» »Jag menar, om ni inte träffat en vän, som med sin sympati förmått värma er och stämma om er och jaga bort edra dystra tankar?» »Hm ...! Ja och nej! Jag tror icke de kunna jagas bort af en aldrig så uppoffrande vänskap eller kärlek. Själf den mest outtröttliga omsorg har visat sig vanmäktig mot dem. Felet ligger icke i det yttre, inte hos omgifningarna, jag bär det hos mig härinne, ser ni ...» Klercken för handen till sitt bröst och suckar djupt. Hans hela person är i ett nu förändrad, det är som om hans försvunna ångest kommit öfver honom igen vid blotta tanken på den. Hans ansikte är blekt, och de halföppna läpparna skälfva med ett uttryck af så djupt och allvarligt lidande, att fru d’Ottanges smålöje vissnar på hennes läppar. Hon ser sig orolig om ett ögonblick, obeslutsam, tappande sin redan färdiga, uppmuntrande replik inför det allvar, som hon så oförsiktigt frammanat. När hon icke finner det rätta förlösande ordet och då Klercken fortfarande sitter framför henne med ett nästan vansinnigt stelt drag af ångestfullhet, som han ej förmår behärska, blir hon hemsk till mods och reser sig upp för att gå.
Utskottet vill medgifva, att detta på-, stående i visst hänseende ej saknar grund; men enär härvid torde kunna anmärkas, att grödan redan i November är inbergad, och genom proftröskningar lätteligen kan utrö* nas, i hvad nion Säden är gifvande eller icke, och Spannemålspriset derigenom någorlunda säkert förutses, hvarjemnte, hvad Victualievarorna angår, priset derå äfven torde kunna temmeligen nära bestämmas, ehuru någon full säkerhet hvarken då eller i Januari månad kan vinnas, enär erfarenhet ådagalägger, att priserna ofta flere gångor om året kunna förändras; Och då härtill läggas de grunder, som Ekonomiutskottet äfven vid 1815 års Riksdag åberopat, nämligen nödvändigheten, att en så lång tid bestämmes, emellan dagen för Markegångssättningen, och den dag då Ees v. och Ekon. Utsi. Betänkande». ifij Rentetagare och Rentegifvare böra lenina hvarannan underrättelser om Tiondeafraden eller Rentan skall in natura eller med penningar utgöras, samt att då Besvär blifva öfver Markeglngssättningen anförda, desamma ej allenast kunna hinna vara af Kongl. KammarCollegium pröfvade, utan äfven bemäldte Kongl. Collegii beslut binna att till vederbörandes underrättelse allmänneligen kungöras, innan Terminen för tillsägelsen om sättet för Rentornas utgörande infaller; ■ anser Utskottet sig äga grundade anledningar att ej tillstyrka bifall å den i detta afseende väckta motion. Hvilket dock till Riksens Höglofl. Ständers eget godtfinnande vördsamt öfverlemnas. Stockholm den ro Febr. i8t8. N:r 49 Jiiksens Höglofl. Ständers Allmänna Be~ svärs~ och EkorwmiUtskotts Betänkande i anledning af väckt fråga om Boskapsajvelns uppmuntrande i Blekinge, "Uti ett till Hedervärda BondeStåndet ingifvet, och derifrån tili Utskottet remitteradt Memorial af Riksdagsmannen Måns Pärsson från Blekinge anföres: att sedan Kongl.
Väl hade han äfven skyggat derför ... ty Stellas börd var troligen för hög för ett äktenskap med honom ... ett äktenskap, på hvilket den djerfve redan kastade älskande blickar; men en gång, när han dragit på den strängen, hade Stella ömt förebrående svarat honom: – du är stygg, då du misstror din Stella. Hända hvad som helst, dig skall jag anse för tillräckligt förnäm för mig, ty jag har ju sagt, att jag älskar dig. Ja Erik, du är den förnämaste i verlden. Härvid slog hon honom med en knut, som hon bundit på sin näsduk och hon fläktade sålunda bort hans barnsliga farhåga. Stella brydde sig icke om någon annan förnämhet, än själens. När någon gång Harald och Irene båda på engång voro der, så voro de stunderna de sällaste för dem alla fyra. Att vara ensam med sin kärleks föremål är visst sällt och lyckligt, men att vid sig ha ännu tvenne andra älskande, som tillika äro våra vänner och förstå oss, är bland alla kärlekens variationer den ljufvaste. På Ristilä voro Harald och Irene småningom mera försigtiga blefne, än vi funno dem sednast. Detta förhindrade dock ej, att fröken Assar engång sjelf obemärkt såg dem vexla kyssar. Hon drog sig genast undan, i den fullkomligaste förvirring; hon insåg nu det rätta sammanhanget och hon rosade icke nu sin brors sak och än mindre sin egen. En elak och intrigerande svartsjuka fyllde nu hela hennes själ och hon beslöt att icke skona Irene. Så godt hon kunde, sökte hon dock beherrska sig. En besynnerlig och konstig plan stack upp i hennes hufvud. Hon och hennes bror voro bjudna att passera julhelgen hos en kusin, en fru Arendal boende på landsbygden tolf mil ifrån Ristilä vid Helsingfors’ vägen. Till denna fru skref nu Emilie ett bref, deri hon uppmanade henne att äfven inbjuda fröken Irene Henning, samt Ristilä informatorn, magister Thalberg; fröken Irene skulle genom sin skönhet och sina behag nog imponera på landtflickorna; magister Thalberg var en treflig ung man, af hvilken både unga och gamla hade nöje. Sådana skäl visste Emili nog skulle inverka kraftigt på kusinen.
Företogs till pröfning StateUlskottets den 3 dennes under N:o 515 afgifne, samt den 9 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde Utlå - 9° Den 17 Octoher c, m. tande, angående väckte anspråk på ersättning af Svenska Staten för Svenska Medborgares lidne förluster genom uppbringningar af Magter, med hvilka Riket varit i fredligt förhållandet Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus'. Då jag nu uppstår för att yttra mig öfver StatsUtskottets Utlåtande, rörande reclamationsfrågan, -torde det blifva ganska svårt att i ämnet säga något, som icke är Förut sagdt; men jag nödgas bekänna, att, efter flera gångers genomläsning af Setänkandet, jag dock funnit det vara omöjeligr, att komma till samma slutsatser och resultat som det Högloflige StatsUtskottet. Om jag går till sjelfva grunden, så finner jag, hvad vi redan förut veta, att det egenteligen är fråga om den besynnerliga händelse, som år 1812 inträffade, att nemligen Sverige qvittade sin skuld till Fransyska undersåter, till ett belopp af öfver 8 millioner — ett steg, som föranleddes af de kränkningar i folkrätten af alla slag, hvilka Franska Regeringen antingen genom sine Auctoriteter eller kapare emot Svenska Medborgare utöfvade. Det är allmänt bekant, att långvariga negociationer egde rum, hvarunder man söLte förmå Fran. ska Styrelsen på alla sätt att lemna någon ersättning; men förgäfves, allt afslops. Slutligen fann man det vara omöjeligt, att tillvägabringa ändamålet annorlunda än genom repressalier. Nu frågar jag när ibland de lidanden, som inträffade, och hvaribland äfven var occupationen af Pomern, betydliga förluster tillfogades Svenska undersåter, icke under öppet krig, ty då måste hvar och en taga sitt öde, så som det faller sig, men Den 17 Octobcr e. m. 91 under ett 6å kalladt freds—tilIständ, jag frågar, säg<?r jag, om icke desse undersäter voro berättigade, då tillgång fanns af Fransk egendom, att deraf tillgodonjuta någon ersättning? Om icke de
Bruksegendomar värderas av bergsmästaren och kronoeller bergsfogden biträdd av män som är kunniga om sådana byggnader. Allmänna Brandförsäkringsdirektionen granskar och fastställer värdet för stenhus med ½ %, korsvirkeshus med ¾ % och för trähus 1 % av värdet årligen. Skulle man anse att större våda föreligger höjs procenten med ¼ %. Avgiften betalas lika de tre första åren, sedan sjunker avgiften. Efter 12 år är huset helförsäkrat och avgiften upphör. Har ett hus brunnit, men byggs upp till lika värde gäller den gamla försäkringen även på det nya huset. Stockholm den 6 augusti 1805 A N EDELCRANTZ, LEYONMARK M FL Ett blad som visar revisionen av Brandförsäkringsfonden. Stockholm den 31 maj 1805 C R NAUCKHOFF, L af SEGERSTRÖM Kungörelse angående tullavgifter för pälsverk; Stockholm den 26 augusti 1805. Till en tull av 4 % på värdet är det tillåtet att införa alla slags pälsvaror, beredda som oberedda. Stockholm den 26 augusti 1805 J LILJENCRANTS Förordning angående ansvar för dem som överfaller militärer, ämbetsoch tjänstemän; Bäckaskog den 7 oktober 1805 Den som överfaller någon militär ämbetsman eller tjänsteman, då han har uniform med sidogevär, som befinner sig inom stad eller fästning där garnison är förlagd eller på skepp och i läger eller tågande krigsman, kommer att dömas till dubbelt kroppsstraff mot om sådant ofredande hänt i allmänhet. Bäckaskog den 7 oktober 1805 GUSTAF ADOLPH Reglemente varefter styrelsen på Ön S: t Barhelemy i Västindien, så väl i justitie, polis och ekonomiärenden, som i allt övrigt kommer att förvaltas och utövas; Bäckaskog den 15 oktober 1805. Svenska Västindiska kompaniets privilegium kommer att upphöra med detta års slut. Styrelsen för ön S: t Barthelemy vad gäller justitiepolisoch ekonomiärenden, vilket reglemente tillkom 1786, för att gälla under kompaniets oktrojtid kommer att upphöra, liksom att upptaga de publika inkomsterna.
Jag beger mig nu till den siste talaren, af hvilken vi äro vana att emottaga gedigna yttranden. Han har börjat med den modesta förklaring, att han icke fullt insåg systemet, och han har äfven så naivt visat sig icke förstå det, att han bör blifva trodd på sina ord; men han har derjemte icke varit lycklig i de exempel, han valt till stöd för sina invändningar. Han har nemi. sagt, att då fonden vore sådan, att den skulle amorteras med i proc. af de 6, som årligen inbetalas, men man icke kunde erhålla lån emot sådana vilkor, att i pi’oc. återstod utöfver räntan till amortering, vore systemet icke antagligt. Jag får härvid erinra, ätt hvad först räntan angår, är det orätt att hålla sig vid den ränta, som gäller här i landet; ty det är väl sannt, att Riksg.cont haft svårighet att inom landet få lån mot 5 pfoc.; men hvarföre söka lån inom landet? Jag tviflaricke, att Den 5 Juni f. m. att de utomlands kunna erhållas mot 4 proc. Men oberoende af allt afseende på räntan, finnes det ett annat satt för amortering, som till och med kan verkställas i större scala, så att tiden för ett låns amorterande blir kortare; och jag vill derpå anföra ett ovedersägligt exempel. Om fonden, hvarpå systemet skulle grundas, vore 148,000 r:dr, behöfver man blott inrätta upplåningen efter beräkning af en fond på 100,000 r:dr för att hafva 5o proc. af den verkliga fond en tili amortissepient; ty örn 100,000 r:dr fordrades för betackande af räntan, hade man 48,000 r:dr till amortissement. Man kan således, oberoende af räntans belopp^ alltid till amoi tissement använda en del af sjelfva fonden, utan skada för systemet. Jag anhåller, att dessa erinringar få lill Utsk. åtfölja remissen af motionen. Frih. Gederström, Jac.: En ledamot har gjort anmärkningar emot Frih.
Sålunda har Styrelsen trott, att till denna afdelning, endast bör hänföras afiöningen till Styrelsens Embetsoch Tjenstemän samt Vaktbetjening, Direktörer, Redogörare, Arbetsföreståndare, Läkare, Predikanter och Orgelnister vid StrafToch Arbetssamt Nya Cellfängelserne, äfvensom Befäl, Stab och Underbefäl vid Krono-Arbetskorpsen; hvaremot, beträffande afiöningen till Predikanter och Läkare vid gamla Länsfängelserna, Bevakningspersonalen vid fängelserna i allmänhet, Fånggevaldiger, Skarprättare och Profosser vid Länsfängelserna, samt Tillsyningsman vid Kronohäktena, så, enär Predikanter och Läkarnes vid gamla Länsoch Kronohäktena aflöning lärer komma att undergå ny reglering i samma mån som nya Länsfängelset" efter det antagna Cellsystemet hinna upföras, och hvad angår bevaknings^personalen, hvartill Fånggevaldigerne jemväl kunna räknas, så väl aflö-r nings-beloppet till som antalet af desamma i väsendtlig mån är beroende af tillfälliga förhållanden, såsom fångantalets tillväxt eller minskning, beskaffenheten af de arbeten, som vid fängelserna införas, med flera i afseende på säkerheten och ordningen inom fängelserna förekommande omständigheter, hvarjemte i afseende å den öfriga här ofvanupptagne Kongl. Maj:ts Prop. om Statsverk. 1850. 23 tjenstepersonalen förekommmer, att tillsyningsmännens vid Kronohäkfena befattning är af tillfällig beskaffenhet och torde framdeles kunna indragas; att skarprättare som i lön endast åtnjuta ett belopp af 16 r:dr hvardera, i åtskilliga
I öfrigt hafva Rikets Ständer icke funnit skäl till några erinringar vid de föreslagne staterna, hvadan, med iakttagande af de jemkningar deri, som, enligt hvad här ofvan är anmäldt, ansetts nödiga, de erforderliga anslags-tiilökningarne blifva: för Svea Hof-riilt 30,700: — för Götha 31,200: — och för Hof-rätlen öfver Skåne och Blekinge 17,800: — eller tillsammans Kalr 79,700: — Beträffande verkställigheten af ifrågavarande löne-reglering, liar E. K. M:l, i af seende dertill, att i Hof-rällerne funnes dels ålskillige tjenstemän, hvilkas befattningar skulle komma att upphöra, och dels andra tjenstemän, hvilkas göromål och sporlel-inkomsler skulle i väsentlig mån förändras, samt att uppförandet af de tili indragning bestämda tjensterna på indragningsslat, med rättighet för innehafvarne att ulan vidare Ijenslgöringsskvldighel undfå ersättning lör löner och sportler, sannolikt kommc att medföra en icke obetydlig utgift för slals-verket, föreslagit ali, fastän löne-regleringen icke torde genast kunna bringas till verkställighet, Rikets Ständer ändock måtte medgifva, att, intilldess sådant kan ske, de behöfiige anslagen finge utgå och af E. K. M;t disponeras, på sätt lämpligast lunnes, för befordrande af göromålens obehindrnde gång. I betraktande af de utaf E. K. M:l anförda omständigheter, finna jemväl Rikets Ständer hinder för närvarande mota för tillvägabriugande af en definitiv löne-reglering för Hofrrällene, hvarföre Rikets Ständer ock anse lämpligast, att de erforderliga anslags - Expeditions-Utskottets Förslog till underd. Skrifvelse N:o 192. 639 tillökningarne må, på säll föreslaget är. af E. K.
Brot. 1880 & 1881. 10 Somt., 2 Afd. 2 10 Expeditions-Utskoltets Memorial, M 12. njutit i och för inseendet öfver tryckningen af Bihanget tili Riks-Ståndens protokoll, ingalunda kunde anses motsvara den tid och omtanka, han ät denna befattning egnat och hvarigenom han i icke ringa mån medverkat till riksdags-ärendenas skyndsammare handläggning, tillägga honom en förhöjning af I R:dr banko om dagen i berörde arfvode; och då bemälde Kongl. Bibliothekarie äfven innevarande riksdag med samma utmärkta skicklighet, nit och drift utöfvat nämnda besvärliga befattning samt följaktligen äfven nu gjort sig lika förtjent af en dylik arfvodestillökning, får Utskottet vördsamt hemställa, att ett till 4 R:dr 24 sk. B:ko förhöjdt dagligt arfvode, beräknadt från och med den 1 Dec. sistl. år, måtte Kongl. Bibliothekarien Arwidsson tilläggas, samt skillnaden emellan detta förhöjda och det, han hittills uppburit, alltså honom lillgodokomma. Stockholm den 18 Aug. 1851. Memorial till Rikets Stander, i anledning af skiljaktiga beslut i fråga om Skrifvelse-/årslaget 136 och forslagetj Jfs 8, till § i Riksdagsbeslutet. « Jemlikt till Expeditions-lJtskottet inkomna utdrag af vällofl. Borgare-Ståndets och hedervärda Bonde-Ståndets protokoll för den 18 innevarande månad, hafva bernälda bada Riksstånd beslutat, det i Utskottets af högloll.
Då till de nya pastorernas aflöning den ökade tionden icke torde kunna blifva tillfyllestgörande, skulle en lönereglering, sluten inom hvart stift, stänga de bidrag, som eljest till de nya lönerna kunnat erhållas, och således göra Statens mellankomst nödvändig uti högre grad. än eljest möjligen blefve förhållandet. Gr. Hamilton, Henning: Företaget att försöka en re glering af presterskapets löner är pä en gång så svårt och så grannlaga, att jag icke kan annat än vara glad och tacksam öfver mildheten af de anmärkningar, som blifvit framställda mot det förslag, jag underställt K. M:s nåd. pröfning, och sorn också blifvit af honom för 11. St:r framlagdt. Jag ber således, att de Hrr, som mot detta förslag gjort en eller annan anmärkning, icke må anse såsom någon granntyckthet af mig, då jag nu uptager dem till besvarande; ty min afsigt är blott att. med några ord få angifva skälet, hvarföre förslaget blifvit sådant det är, och hvarföre deruti icke intagits stadganden af den syftning, som här blifvit framställd, och hvarpå jag dock under utarbetande af förslaget noga tänkt. Den första här väckta frågan är utarrenderingen af presterskapets bostället!. Det är redan anmärkt, att 11. St:r vid sista Riksdagen, i sin skrifvelse till K. M. ang:de lönereglering för presterskapet, uttryckt sin bestämda åsigt, att en sådan utarrendering icke borde ega rum, och jag har derföre ansett såsom en pligt att, då en sådan åsigt blifvit fastställd, icke söka att drifva saken längre än att, i den mån en utarrendering funnes nyttig och nödig, den måtte kunna ske, eller begära mer, än att den ordning, i hvilken utarrenderingen bör ega rum, måtte blifva utstakad. Jag tror visserligen icke att de nuvande hindren för utarrenderingen af boställena på längre tid, vid alla möjliga tillfällen haft alla de olägenheter, sorn de möjligen kunnat hafva, och hvilken jag också påpekat i det protokoll, som åtföljer K.
Vid ”sådana inqvarteringar må afseende ej göras på hemmantalet, utan på ”matlaget, emedan en åbo med större gårdsbruk ändock sällan har mera ”utrymme i sina boningsrum än den, som innehafver mindre hemmans”del, dock bör den som äger mera än ett belt hemman vidkännas något ”större onus;” har Riksdagsfullmägtigen Måns Jössesson från Christianstads Län, biträdd af Per Jönsson från samma Län, uti ett, från Hedervärda Bonde-Ståndet lill detta Utskott remitteradt Memorial, föreslagit, att berörde stadgande måtte undergå en ändamålsenlig förändring, och vid skeende inqvarteringar afseende fästas å hemmantalet då detsamma understiger i:dels mantal. Såsom skäl för denna framställning är af Motionären anfördt: att, då ifrågavarande författning utfärdades, var förhållandet med hemmantalen helt annorlunda än nu: att fastighetsegare då sällan innehade under i eller ^:dels mantal, och alt det då icke kunde vara så noga, örn den Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkandej N:o y8. (ira truppens förnödenheter den tiden sammantogs från hela orter och utdelades af Kronobetjeningen på stället der inqvartering skedde; men sedan heinmansdelarne numera blifvit klufne ända till g6:delar och vida derutöfver, hafva äfven utvägarne, att emottaga större inqvartering, betydligen minskats, enär hvarje jordegare merendels förskaffar sig utrymme i förhållande till sitt jordbruk: och sedan den gamla seden, att sammantaga proviant, äfvenledes upphört, och hvar och en i följd deraf nödsakas, att af eget förråd förse det inqvarterade manskapet emot en kostnaden understigande ersättning, måste det för de mindre heinmansinnehafvarne blifva alltför kännbart att draga en lika inqvarteringstunga med de större samt jemväl inqvarteringstagarne blifva lidande, då hvad dera rätteligen borde tillkomma, stundom icke finnes att tillgå.
Men nu blir det för brokigt, och man tröttnar äfven på det. Vi stufvade således in oss i vår beqväma vagn och rullade derifrån, bort från Ramlösas gamla träd, mot sundet, som blinkade framför oss, och mot den vänliga lilla staden på dess strand. Hednatur. Det är tyst här ute på heden, och icke ett ljud når ert öra – jo, der borta på vägen bullret af en skraltig vagn, men den aflägsnar sig allt mer, och nu är det åter stilla. Icke alla förstå att uppfatta skönheten hos ett landskap sådant som detta, icke alla veta att njuta af denna naturens storslagna hvila. Och dock är den så öfverväldigande stämningsfull. Den, som en gång med öppna ögon och vaket sinne sett ett sådant hedlandskap, som man kan finna dem i norra Skånes skogsbygder, han förstår att man kan älska en dylik karg natur. Men så måste man också ha sett det, icke som en resande, den der endast längtar efter målet och i förbifarten kastar en blick på omgifningarna, icke heller i sällskap, förande med sig konvenansens stela former och meningslösa pladder, utan ensam som heden och fri som den. Helst en sensommardag, när ljungen skiftar från djupaste brunt till sammetslik grönska. Enen växer i frodiga knippor mellan mossgråa stenar och lingonriset breder sig ut med rodnande bär. Man kastar sig i det korta gräset på någon backsluttning, öfverskuggad af ett par vilsekomna björkar, och blickar ut öfver nejden! I kullar och dalar höjer och sänker den sig, och öfver allt har den magra grusmarken klädt sig i samma yppiga skrud. Mörka färger, men dess bättre afteckna de sig mot den blåa himlen. Mellan ett par höjder synes den stolta skogen, och långt i fjerran spetsen af någon kyrka. Icke ett spår af odling i hela grannskapet, icke en mensklig varelse; men nere i en dalsänkning, der ett källsprång framkallat en smula gräs, gå några kor och hästar på bete; genom sin lugna välmåga göra de taflan mindre ödslig än den annars skulle ha varit.