Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Allmogen i hvart Härad välje, efter hemantalet, till Riksdagman af BondeStåndet, en inom Domsagan besuten Krono-j Kronoskatteeller Frälseskatte - Hemmansegare, hvilken icke tillförene hört till annat RiksStåndj eller någon ordinarie beställning i Rikets tjenst innehaft. Vilja flere Härader inom samma Domsaga förena sig om en Fullmägtig, vare sådant dem obetaget. Om man nyttjade dessa uttryck, vore ändamålet vunnet. Friherre Cederström: Det är egentli gen endast i afseende på ett exempel, som Den a5 Maji. Herr Hjerta anfört, att intrig skulle vara begagnad vid val, sorn jag vill fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att i 112 §:n RegeringsFormen finnes ansvar af tjenstens förlust för den, som verkar på valen. Orden lyda sålunda : Uti Riksdagsm anna-valen må icke någon Em~ betsoch Tjensteman med sin Embetsmyndighet obehörigen verka. Gör någon det, miste sysslan. Jag tror således, att yttranden derom, att sådant skall skett, fordra bevisning, eller ock böra anses obehörige. I afseende på hufvudfrågan förenar jag mig med Herr von Schulzenheim, och begär proposition å hvad han föreslagit. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt, Gustaf: Jag vill alldeles icke ingå i stridigheten om intrigerne i afseende på föreningar om Riksdagsmän. Det kunde hända, attalia dessa föreningar, som äro stämplade med uttrycket af ett allmänt förtroende, hafva lika mycken grund i intriger, som andra val kunna hafva det. Jag tror ej, att dessa ämnen stå uti något egentligt sammanhang med redactionsförändringen. Jag kan ej annat än förena mig i det förslag, som af Herr von Schulzenheim blifvit framstäldt, och i afseende på den inskränkning, sorn af Herr Hjerta blifvit yrkad, förenar jag mig äfven med hvad Herr von Schulzenheim anfört, såsom öfverensstämmande med 14 9* 132 Deri i5 Maji. §. Riksdagsordningen. Jag anhåller om Hr Grefvens och LandtMarskalkens proposition i detta afseende. Friherre Anckar swärd:
Häraf behagade R. o. Ad. finna att 2:ne Stånd satt ett nytt mom. främst, innehållande en ansvarighet af en för alla och alla för en. Jag vågar tillstyrka bifall till detta tillägg, äfvensom till nummereringen af mom:n, på sätt BorgareSt. föreslagit, och sedan att 6 för 100 sättes i stället för 8 för 100. Äfven anhåller jag att få föreslå ett 5 morn., taget ur 1824 års banklag, så lydande: ”Ingen enskild bank må någonsin kunna påräkna något understöd af allmänna medel, eller Staten under någon förevändning kunna blifva mera i privatbanks än i andra enskildes företag inblandad eller på något sätt komma att bidraga till deras upprätthållande eller utredning;” anhållandes jag om Hr Frih. o. Landtnäs propos. härå. Frih. Cederström: Äfven jag instämmer i detafBorgareoch BondeSt:n föreslagna 1 mom. och emot nummereringen har jag icke heller någonting alt invända; deremot anser jag att PresteSt:s förslag till ett nytt 2 mom. i delta förslag är vida bättre än hvad de öfriga Stånden beslutat, och tillstyrker alltså, alt denna redaction måtte antagas, emedan hvad här står, rör:de privatbanks sättande i concurstillstånd, icke är lämpligt, icke i öfverensstämmelse med lag uppfättadt, och kommer att medföra den besynnerliga omständigheten, att, i händelse Konungens Bef:h:de, vid den undersökning som honom enl. Utsk:ns förslag åligger alt anställa, skulle finna alt banken äger tillgångar att sina borgenärer förnöja och alltså ej försätter banken i concurstillstånd, men sedan ett annat förhållande skulle sig, i afseende på bankens ställning, förete; så skulle ovillkorligen inträffa ett af två, antingen alt landshöfdingen skall med bankens delägare inträda i solidarisk ansvarighet, för det att han icke i rättan lid ställde verket under concurs, eller ock skall han indragas i en rättegång, kanske långvarig nog, som kunde medföra hans ekonomiska obestånd och i öfrigt för ho - 556
Ridd. och Ad. Justerades Pleni-Protocollet för d. 19 sistledne Martii. Justerades följande: Utdrag af Protocollet, hållit hos Högloft. Ridderskap och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, den 7 April 1818- S. D. Beslöt Högloflige Ridderskapet och Adeln att till det för star kta Stats-Utskottet öfverlemna Bevillnings-Urskottets i Memorial af den 6 dennes gjorde Anmälan, att vid förnyad föredragning af Utskottets under den 26 sistledne Martii afgifne ytterligare Utlåtande, angående Grunderne för den Allmänna Bevillningen, Bonde-Ståndet förblifvit vid dess den 19 i samma månad fattade beslut i de delar, som angå Capitations-afgiften och Beskattningen af vissa Öfverflöds-Varor; men deremot fränträdt detsamma i frågan rörande Bevillnings-grunden för a:dra Arriceln och i den delen instämdt i Utskottets uppgifne och af de öfrige Riks Stånden gillade Förslag} hvarigenom a dra Puncten bland de af Utskottet framställde Omröstningsfrågor förfaller. Ut supra. S. D. Vid föredragning af Preste-Stån. dets den 1 dennes aflätne Protocolls-Utdrag) innefattande inbjudande till de Öfrige Riks* Stånden, att med Preste-Ståndet instämma i det beslut, att de vidlyftigare Utlåtanden, hvilkas tryckning kunde fordra en längre tid, skrif Den 8 April. 507 teligen måtte blifva till Riks-Ståndens granskning inlemnade, på det att genom afbidande af tryckningen, Riksdagen icke måtte förlängas; fann Högloflige Ridderskapet och Adeln för godt, att för sin del öfverlemna till Herrar Ord, förande i Utskotten, att under återstående delen af detta Riksmöte, med afseende ej mindre å Målens vidlyftighet än den skyndsamhet de kunna fordra, läts besörja att Expeditjonerne antingen tryckte eller skrifne varda till Riks* Stånden inlemnade.
Det synes mig derföre, om man annars tror att landet har behof af några näringar, vara ett alltför högt och vådligt spel dermed och derjemte högst opolitiskt, att i ett ögonblick, då uppmuntrande institutioner ovedersägligen skulle öka och consolidera redan vunna fördelar, föreslå sådana, som bestämdt måste varna och afskräcka från alla vidare företag. Är det något verkligt alfvar i den önskan, att landets näringar måtte vidgas och förkofras, så erbjuder sig dertill sjelfmant vida naturligare och säkrare medel, hvilka alla igenfinnas i en uppmuntrad och betryggad inhemsk täflan. Man behöfver ju icke mycket hafva studerat menniskans lynne och historia, för att finna, huru mägtigt egennyttan inverkar på hennes förhandlingar. Om man nu skulle söka leda denna egennytta på företag, sorn på en gång beredde den enskildes och Statens oberoende, skulle icke derigenom en täflan uppstå, som medförde och utvecklade de yppersta resultaten. Men vilkoret måste vara trygghet för en öfverlägsen medtäflan. Den säkra bergning, som derigenom förespeglades näringsidkaren, skulle ju onekligen inom kort tid inlocka ett tillräckligt antal speculanter i industriens alla grenar, lill inbördes täflan ooh verklig fromma för Staten. Hvarje näringsgren skulle icke då, som nu, sparsamt se sig tilldelad någon ny medlem med kraft och vilja, under det att iootdetals af ynglingar begärligt exspectera Statens bröd och skaror af sökande infinna sig lill vinnande af hvarje ledig Embetsmannaplats. Är det fullt axiomatiskt, att i allmänhet endast vissheten om oeconomiska fördelar uppmanar till industriela företag, så är corollarium, att den utländska täflan, sora försvagar och upphäfver denna visshet, långt ifrån att gifva näringslifvet någon ny kraft och fart, bestämdt skall föra med sig dess aftynande och förfall. De skäl, sora blifvit öppet uttalade, torde sålunda kunna anses förfallne.
Eller är din tid såsom ens menniskos tid; eller din år såsom ens mans år; Att du frågar efter mina orättfärdighet, och uppsöker mina synd; Ändå du vetst, att jag icke är ogudaktig; ändå det är ingen, som kan fria ifrå dine hand? Dina händer hafva fliteliga gjort mig, och allansamman beredt mig; och du nedsänker mig så alldeles. Tänk dock uppå, att du hafver gjort mig af ler, och skall åter låta mig komma till jord igen. Hafver du icke molkat mig såsom mjölk, och låtit mig ystas såsom ost? Du hafver klädt mig uti hud och kött; med ben och senor hafver du sammanfogat mig. Lif och välgerning hafver du gjort mig, och ditt uppseende bevarar min anda. Och ändå att du fördöljer sådana i ditt hjerta, så vet jag dock likväl, att du kommer det ihåg. Om jag syndar, så märker du det straxt, och låter mina missgerning icke vara ostraffad. Är jag ogudaktig, så är mig ve; är jag rättfärdig, så tör jag likväl icke upplyfta mitt hufvud, som den der full är med föraktelse, och ser mina eländhet; Och såsom ett upprest lejon jagar du mig, och handlar åter grufveliga med mig. Du förnyar din vittne emot mig, och gör dina vrede mycken öfver mig; mig plågar det ena öfver det andra. Hvi hafver du låtit mig komma utaf moderlifvet? Ack! att jag dock hade varit förgjord, att intet öga hade sett mig; Så vore jag, såsom den der intet hafver varit till, buren ifrå moderlifvet till grafvena. Vill då icke mitt korta lif hafva en ända? Vill du icke låta af mig, att jag något litet måtte vederqvickas; Förr än jag går bort, och kommer intet igen, nämliga i mörkrens och töcknones land? Det ett land är, hvilkets ljus är tjocka mörkret, och der som ingen skickelighet är; der skenet är såsom en töckna. Då svarade Zophar af Naema, och sade: När en hafver länge talat, måste han ock icke höra? Eller skall en sqvallrare alltid hafva rätt?
föranledt af den skyndsamhet, hvarmed tryckningen borde verkställas; för hvilket fel GrefBih. till R. St. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840, ven underkastade sig det lagliga ansvar, hvartill Kongl. Majit kunde anse honom skyldig. Emot dessa å Grefve Cronstedts sida anförda omständigheter förekomme likväl, att Förvaltningen, uti dess underdåniga skrifvelse af den 18 Juni‘i 836, den Grefven äfven undertecknat, uppgifvit sig hafva granskat och godkänt det förslag till ifrågavarande Reglemente, som då till Kongl. Majrts nådiga stadfästelse blef öfverlemnadt; en uppgift, ytterligare bekräftad af Förvaltningens ledamöter, med förklarande, att, vid berörde tillfälle, förslaget ansågs vara afslutadt och hafva all den fullbordan, som erfordrades; att Kongl. Majit, efter hvåd dess nådiga Reskript till Förvaltningen af den 28 nästpåföljde September utvisade, pröfvat detta af Förvaltningen upprättade förslag, och, med vissa förändringar och tillägg, fastställt detsamma, såsom både uppfyllande det dermed åsyftade hufvudsakliga ändamål och ledande till en icke obetydlig framtida besparing för Kronan; att sålunda Grefve Cronstedts föregifvande om förslagets ofullständighet måste finnas icke blott obestyrkt, utan fullkomligen vederlaget, hvarmedelst ock denna af honom åberopade anledning till hans åtalade åtgärd försvunnit: att ifrågavarande
Patron Fabian kastade till sitt biträde några "hackor", och så snart den sist uppträdande personen i denna korta scen begifvit sig af, lade sig vår jägare, uttröttad af jagtens mödor, ned på marken, med sitt byte bredvid sig, och fortsatte snart derefter den dröm, hvarur hans Ulgenie uppväckt honom. "I skogen och på sjön har jag lefvat Mången dag! Ho ho ho, Hå hå hå, Det är så konstigt i verlden!" Så sjöng eller rättare smågnolade Calle, under det han gick framåt, och allt emellanåt återtog han den sista raden: "Det är så konstigt i verlden!" Bäst han så gick, kom det öfver honom en bjert lust att göra ett springande in i skogen och höra på skogens sång. Calle kunde njuta så, att hela raden af stora tårar rullade utför hans bruna kinder, då han lyssnade till vindarnas suckande sus i de gamla jättekronorna. Då satte han sig så andäktig som han brukade sitta i kyrkan och lyssnade och nickade och smålog, men han omtalade aldrig för någon hvad han erfor, och huru skulle han det hafva gjort han kom ju aldrig sjelf att tänka på hvarföre det var så eller så inom honom: han blott följde sin lust. Och så gjorde han äfven nu. Men han hade icke gått långt, då han fick en syn, som med ens kom honom att glömma skogens sång. Han såg nemligen, just då han skulle stiga öfver inhägnaden, den sofvande jägaren i busksnåret och det inbjudande vildbrådet der bredvid. Straxt rann det upp för Calles minne att Magda aldrig kunde tåla patronen hvarföre, visste Calle icke bestämdt, men sjelf hatade han patronen af instinkt. Dernäst rann ett annat minne upp: Magda hade sagt: "Ack, den som endast kunde få en hare eller orre men allt skall till herrgården!" Calle började nu skratta, men mycket sakta. Derpå lutade han sig långt framåt, hvarefter han åter drog sig tillbaka liksom han betänkt sig.
B:co per mil förböja nuvarande skjutslegan för en häst, på alla de ställen, der entreprenader kunna till vägabringas, med åliggande för de skjutsningsskyldige, att, på de ställen, der de beslutade entreprenader ensamt emot denna förmon icke kunna åstadkommas, till dess befremjande sammanskjuta ett öfverenskommet ytterligare tillskott i penningar eller varor, samt att, för sådant ändamål och i nära öfverensstämmelse med af Bonde-Ståndet afgifvet förslag, stadga nödige föreskrifter; men att dervid förekommit, å ena sidan, att en stor och ändamålet troligen motverkande oreda syntes kunna uppstå inom de skjulslag, der entreprenad hade af de fleste blifvit beslutad, derest icke minoriteten vore förpligtad att underkasta sig pluralitelens beslut, samt, å andra sidan, att E. K. M. icke ansett Sig, utan Rikets Ständers medverkan, kunna ålägga någon skjutsskyldig att, utan sitt eget frivilliga begifvande, nu och för framtiden, utbyta de honom åliggande prsesta tioner emot en i penningar eller varor utgående afgift; hvadan E. K. Sig böra med Dess hufvudsakliga beslut i ämnet uppskjuta och velat i Nåder inhemta Rikets Ständers underdåniga yttrande, huruvida Sländerne för deras del vilja, på sätt Bonde-Ståndet vid sistförfiutna Riksdag föreslagit, förklara: att inom de skjutslag, der pluraliteten yttrat sig villig att, på uppgjorda vilkor, ingå på öfverenskommelse om entreprenad, emot upphörande af hålloch reserv-skjutsskyldigheten, minoriteten ovilkorlig, n må vara förpligtad alt undeikasta sig majoritetens och de frånvarande de närvarandes beslut, äfvensom E. K. M. i Nåder förklarat Sig, med anledning af hvad Ri - Expeditions-Utskottcts Förslag till tind. Skrifvelsej N.o 201. 45i kets Ständer derom yttrat och ytterligare kunna finna nödigt i ämnet föreslå, samt E. K. M. pröfvar till ändamålets ledande, vilja Sitt Nådiga beslut meddela.
Denna af Utskottet förordade nådiga framställning är af Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden bifallen, dock med förklarande af PresteStåndet, att det Högvördiga Ståndets bifall lemnade under den förutsättning, att termins-afgifterna vid skolan icke uppginge till högre belopp samt användes för A Stats-Utskottets Ullålande M 178. annat ändamål, än vid öfrige elementar-läroverken i riket; — och har jemväl Bonde-Ståndet i så måtto godkänt Utskottets yttrande, som Ståndet beviljat dels 5 af de föreslagna nya adjunktslönerna, dels ock’hela det till exercitiemästarnes aflöning äskade anslaget, men i öfrigt har sistbemälde Riks-Stånd afslagit den gjorda framställningen. Då sålunda genom beslut af tre Riks-Stånd — Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch Bonde-Stånden — frågan om anslag till S af de begärda nya adjunktslönerna, äfvensom till aflöning åt exercitiemästarne, är afgjord, vid hvilket förhållande den af Preste-Ståndet för dess bifall till den nådiga framställningen i sin helhet antagna ofvanomförmälda förutsättning icke kan å berörda fråga vara af något inflytande; men, beträffande de två öfriga af Kongl. Maj:t äskade adjunktslönerna samt anslaget till hyresmedel åt rektor, endast tvänne Riks-Stånd, nemligen Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, ovilkorligen godkänt Utskottets tillstyrkande, har Utskottet, för meningarnes sammanjemkande härutinnan, ansett sig böra inbjuda Preste-Ståndet att i denna del fatta enahanda beslut, som Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet. 7:o.
St. beslutade, och af KM. sanctionerade nya förordningen om bysättningslagen äfven står, att bysättning skall äga rum på sätt lagen stadgar, och ehuru vid förordningens stiftande hvar och en ansåg, att, då tillgång saknades, hysättning skulle kunna tillämpas, så befans likväl, då samma förordning skulle sättas i verkställighet, af den auctoritet, som hade rättighet att förklara lagen, det vara klart, att bysättning icke kunde äga rum, emedan de särskilda stadgaudena i detta afseende voro ändrade. Om nu här äfven intoges uti den föreslagna redactionen: ”med ändring af 4, 5 och 6 §§ i 24 cap. Byggn.b:n, det varder stadgadt, som följer,” så kan man väl icke tro, att de lagrum, för hvilka ändring i det nya stadgandet är intagen, i alla fall skola till fullt gällande kraft qvarstå. Detta mäste likväl vara meningen, då afsigteu med detta nya stadgande icke synes vara att på de orter, der icke några särskilda brandstodsbolag äro inrättade, frikalla landets innebyggare från de nuvar. häradsbrandstodsbolagen. På sådan grund, skulle jag tro det vara af högsta vigt, att någon annan ingress beslutades, än den som i Utsk:ns förslag här är intagen, och vägar jag i detta afseende förena mig i det förslag, som af Gr. Sparre här blifvit framstäldt. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då ingen af R. o. Ad:s ledamöter yrkat bifall till Utskuis betänk, utan förändring, ansåg sig böra framställa propos. i öfverensstämmelse med hvad Gr.
I följd af de utaf Rikets Ständer redan beslutade innehållningar kommer, såsom förut är upplyst, denna fond vid innevarande års utgång att förminskas till 10,200,000 R:dr; och enär fondens fördelning torde, med ofvannämnda undanlag för Låne-kontoret i Wisby, böra för följande tre åren ske i enlighet med den proportion, som i Banko-reglementets åberopade 153 § finnes bestämd, så skulle, med summornas utförande i jemna tal, tillkomma Banko-diskont-verket i Stockholm R:dr 6,230,000. Låne-kontoret i Göteborg » 2,550,000. Låne-kontoret i Malmö » 1,270,000. Låne-kontoret i Wisby » 150,000. S:r R:dr 10,200,000. Genom 154 § 1 mom. Banko-reglementet är vordet stadgadt, bland annat, att räntan vid diskontering och utlåning från Handelsoch Närings-diskont-fonden utgör minst fyra, högst sex procent och bestämmes af Fullmägtige med afseende å penninge-ställningen och andra omständigheter, som till räntans höjning eller sänkning kunna föranleda. Bih. lill R. 1 berörde stadgande hafva Banko fullmiigtige hemställt om den ändring att, enär åtminstone vid vissa tillfällen lån mot real-säkerhet borde få meddelas mot lägre ränta, än den vid diskontering och å löpande förskrifning gällande, Fullmägtige måtte berättigas att bestämma olika ränta för försträckningar på de olika säkerheter, hvilka i Handelsoch Närings-diskonten få belånas.
Transport j 658 Z4 81 Den sg E.piembsk tts Transport Enkan Maria Jönsdotter i Saltwiks stugan, Bälinge Socken, Nyköpings Län,' 78 gammal, gansta stor fattigdom, för upföstcade 8 egna och 22 främmande barn, Nädegafwa, enl. KonglBrefwet 658 8 d. ar Now. 18 6 Lflvcrsten v. Mätetns Dotterstadd i törstighet, enl. Kongl Brefwet d. ro io -i Deeeirtb. ^ - > Fandrick Dentjelstjernas Enka, enl. Kongl. Brefwet d. 21 Martil 18 y föd hennes brstyrkra fattigdom. Henne» Mans 7-äriga fängelse i Dannemark under förL5 - ra »kriget, hälften af Mantiens Pension Fändrik Adlers Enka, D:o d. 2 Maji 18 9, 8 är, för fattigdom och säsoM redan Lläsificerad till pension pä Ord. 6S L4 > Stat . Erneral Lieutenanten Friherre Mörners Dotter, D-o d. 19 D<c. 1759 och 112 Aoril 1791, Fattigdom och andre sär» stildte omständigheter - « Lagmannen Bergh mans Dotter, enl. Kongl. Brefwet d. 17 Maji 1791, för 66 i ZL fNttigdnm - Särads-Zogdcn Keijs Dotter, D-o d. t; ZZ r6 April 178? och 2; Maji ,790 d-o Migistrats Secrcteraren Åkermans Dotter, 6 z2 enl,. «ongl. Brefwet d. 20 Aug. b:o 7 24 Bokhållaren Flygares Dotter enl. Kongl. -24 IBrefwet drs Julii 1772 för fattigdom. 7 Summa I L99 ll8j z Mttetigen afstrifwit intygar: j.. Den 29 September. 'Mist.
»Jag vet inte. Jag hade god lust att ge mig af i dag – hvarthän som helst, bara för att komma härifrån. Men jag hinner nog inte.» »Så i morgon då. Hvart styr du kosan hän?» »Det vet jag inte. Jag sätter mig på en ångbåt, så får det bära hvart det bära vill.» »Till Trosa, kanske?» »Åhnej. Jag ska väl laga att jag kommer på en af kanalbåtarne.» »Tittar du upp innan du far?» »Absolut nej! Det får jag inte tid till.» »Nå. Och man får väl aldrig höra af dig heller?» »Det är inte troligt. Det skulle kännas som ett band ifall jag lofvade det.» »Så lofvar du ingenting.» »Farväl», sade han och räckte henne sin hand. »Farväl. Och lycklig resa!» Han gick mot dörren; han hade på läpparne en liten sarkasm öfver det konventionella i hennes sista ord, men han kom sig icke för att uttala den. Tanken på, att modern skulle sitta ensam kvar i staden föll med ens öfver honom. Han vände sig om i dörren och gick åter fram emot henne. »Och du sjelf?» sade han. »Blir du i sta’n hela sommaren?» »Det tror jag nog. Jag har rest tillräckligt i mina dagar.» »Du skulle åtminstone lägga dig på landet nånstans ute i skärgården.» »Nej. Jag har det bättre här.» Han stod ett ögonblick tveksam. Han hade en känsla som om han glömt något, han borde säga och han ansträngde sig fåfängt med att utgrunda hvad det var. Så vände han sig hastigt om, med en nick till farväl. På aftonen vid niotiden medan hon låg på sin chäslong och hvilade ut efter dagens arbete, blef hon behagligt öfverraskad af att höra hans steg i entréen. Men när han kom in såg hon strax på hans uppsyn att hans besök måste ha någon annan grund än blott sonlig längtan att tillbringa sista aftonen före skilsmessan i sin mors sällskap. Han ryckte också utan preludier fram med hvad han hade på hjertat. Det var naturligtvis om pengarne. Han ville säga det rentut: han skulle troligen komma att känna detta som ett band och den känslan skulle hädanefter göra honom ännu mer reserverad.
Vid sådant Siats-Utskottets Betänkande, N:o 28G. 15 förhållande, anser sig Utskottet, med anledning af den ytterligare framställning, som under innevarande riksdag härom blifvit gjord, böra hemställa, att Rikets Ständer måtte bifalla, att hvad som från och med år 1S30, i egenskap af rotefrihetsbevillning eller rotefrihetsafgift utaf nyhemmanen inom Norrbottens Län, fur tiden intill 1846 års slut influtit i nämnde Läns ränteri, må, efter afdrag af hvad häraf för rotehållarnes räkning redan utbekommits eller, efter Landskontorets utredning, befinnes derifrån böra afgå, utaf Riksgäldskontoret i förut stadgad ordning utbetalas. Stockholm den 28 Juli 1851. Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Juli 1851, kl. 2 e. in. Utlåtande, anågende restitution af bevillning för den utaf Konungariket Norriges bidrag till Konvoykassan utgående aflöning.
M:l lill efterrättelse utfärdade beslut, alt länsmän skulle vara berättigade att vid afskedstagande! undfå årlig pension af 200 fiidr B:ko, komma i åtnjutande af eli sålunda förhöjdt pen siön's belopp, men E. K. M:l genom nådigt bref den 16 Mars 1855 förklarat sig icke kunna bi falla berörde ansökning, enär retroaktiv tillämpning af stadgandet om förhöjning af Länsmännens pensions-rädt icke linge ega runi, så hade, enligt hvad i E. K. Mits den 21 November 1856 lill Rikets Ständer alin tua nådiga 1’roposition omförmäles, bemälde Helleberg, uti en af Landshöfdinge-embetet i nämnda län till E. K. M:t ÖfVerleinnad, med förord beledsagad skrift, underdånigst anhållit, alt, då han, i följd af et! origlig uppfattning af E. K. M:ls nådiga beslut, i anledning af hillis första underdåniga ansökning om afsked, påskyndat sill afskedstagande, men hans ansökning derom likväl först blifvit bifallen, sedan Rikets Ständer godkänt E. ti. Mits nådiga framställning om Läiismanspénsionernas förhöjning, hvadan, om Helleberg endast fen månad uppskjutit att ingifva siri afskedsansökiiing, han skulle hafva kommit i åtnjutande af del nu bestämda högre pensionsbeloppet, E. K. M:t, på det sökanden, som inom kort uppnådde 70 års ålder och således efter all anledning ej länge kunde komma ali betunga Stats verket, under sina återstående dagar skulle sakna lifvets oumbärligaste förnödenheter eller fälla fattigvården till last, matte hos Rikets Ständer göra nådig framställning öm anvisande af erforderliga medel lill förhöjande af hans nuvarande pension från 100 R:dr till 200 Ridr Banko; och har, med afseende å sålunda förekommande serskilda omständigheter, E. K.