Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den uppoch utlåningsanstalt, som för sådant ändamål inrättades, borde icke med banken förenas, utan heldre åt riksgälds-konloret uppdragas. De förbindelser, staten komme att utgifva, skulle grundas på goda inteckningar i landtegendomar; den årliga ränta, som af fastighelsegarne erlades, skulle betäcka den, som staten å sina förbindelser vidkändes, och den årliga afbelalningen å kapitalet användas till successivt återköp af obligationerna. 19 Enligt det betänkande, stals-utskottet öfver denna nådiga framställning afgaf, fann utskottet, ehuru det erkände, att staten borde så litet som möjligt inblandas i enskilda förhållanden, statens mellankomst till beredande af nöd ig lättnad i en del faslighetsegares förlägenhet likväl vara af omständigheterna påkallad, och böra begagnas, såvida staten kunde lemna något biträde, utan våda för sig i detta hänseende och utan tyngd för närvarande eller kommande tiders skattdragande; och på utskottets förslag bi föll o Rikets Ständer upptagandet af ett lån för statens räkning af högst 2 millioner r:dr silfver-specie, i ändamål att anvisas till lån mot inteckning i jordegendom å landet och i städerna; dock att verkställigheten af denna uppoch utlåning icke finge af Rikets Ständers bank bedrifvas, utan skulle åt riksgäldskontoret uppdragas. De för denna uppoch utlåning fastställda grunder voro hufvudsakligen följaude: l:o att lånet skulle af riksgälds-kontoret upptagas i silfver, mot lifgifvande af obligationer, löpande med 4 procent ränta, vid hvilkas försäljning kapital-rabatt af högst 8 procent finge medgifvas; 2:o att af de sålunda upplånade medel lån skalle meddelas åt egare af jordegendom, så på landet som i städerna, emot sådana säkerhetshandlingar, som för bankolån erfordrades; 3:o att för dessa lån skulle erläggas årligen fi procent, deraf 5 i ränta och 1 såsom amortering; dock finge, så länge tillräckligt antal sökande anmälde sig lill erhållande af lån på dessa vilkor, något lån icke meddelas till högre belopp än 30,000 r:dr, och icke lill lägre än 200 r:dr b:ko, samt aldrig öfverstiga £ af taxeringsvärdet.
Klandras ej sökandens fång inom utsatt tid, varde första uppbudet meddeladt och gånge lagfarten fort, på sätt i allmänhet stadgadt är, bördemans rätt oförkränkt.» 3:o »Försummar den, som fäst egendom förvärfvat, att söka lagfart, i staden inom 3 månader samt å landet sist vid det ting, som infaller näst efter 6 månader, sedan köp, skifte eller gåfva skett eller testamente eller arfskifte vunnit laga kraft, Lag-Utskottets lietänkande JM 31. 3 bote så mycket som svarar emot värdet af det stämplade papper, hvarmed ålkomstbrefvet förses bör, eller, om handlingen är för stämpladt papper fri, 20 R:dr, allt till tveskiftes emellan åklagaren och socknens fattige, och fullgöre lika fullt skyldigheten att med stämpladt papper sitt åtkomstbref belägga; åliggande det domstolen att genom föreläggande af viss tid och vite tillhålla den försumlige att lagfarten fullfölja.» Dessa framställningar, hvaröfver Lag-Utskottets yttrande blifvit iufordradt, har Utskottet funnit äga det inre samband, att de lämpligen böra i ett Betänkande be svaras. De afse nemligen samtlige att betrygga äganderätten till fast egendom, hvaraf åter realkreditens stadga i så väsentlig mån är beroende, — och för ögonblicket synas få lagstiftnings-ämnen inom civilrättens område vara mera än detta förtjenla af lagstiftande magtens synnerliga uppmärksamhet. Vigten af trygghet och säkerhet i ifrågavarande hänseende har redan länge varit insedd; men de medel, man valt, synnerligen under den lagstiftnings-period, som börjat med vår nu gällande lag, hafva ingalunda ledt till det sökta målet. I öfverensstämmelse med de äldre Landskaps-lagarna, var i '18 Kap, Jorda-Balken af Landslagen hufvudsakligen stadgadt, att en hvar, som ansåg sig äga bättre rätt till fast egendom, än innehafvaren deraf, borde klandra dennes åtkomst inom tre år, vid påföljd att åtkomsten eljest skulle anses fast och orubbad. Undantag var endast med gifvet till förmån för utrikes vistande, fånge, mö och öfvermage.
Men allt deras välförhållande blef aldrig bekantgjordt. Törhända insåg general-befälet sitt misstag, att till ett så vigtigt företag afsända en så liten styrka, och underlät derföre att till Kongl. Maj:t inberätta dessa händelser. Ryssarnes rapport innehöll, att de den 10 Juli slagit 4,500 Svenskar under grefve Cronstedts befäl. Sådana voro vanligen Ryssarnes uppgifter. Det var major Ehrenroth, med 500 man af grefve Cronstedts brigad, som här blef slagen. Den 13 Juli marscherade brigaden till Kauhava, två och trefjerdedels mil från Härmä, samt en och en half mil nära Lappo. Vid Kauhava och Härmä inträffade hela den öfriga arméen samma dag, för att den följande, under general Adlercreutz's anförande, anfalla Lappo, der Ryssarnes hufvudstyrka nu var samlad. Om denna drabbning som bordt blifva ännu mera hedrande för Finska hären, i fall man rigtigt begagnat alla sina fördelar, nödgas jag lemna en vidlöftigare beskrifning; emedan den i flera delar måste skilja sig från den framställning general Adlercreutz derom gjorde i sin ingifna rapport. Så snart det blef bekant, att Lappo af oss skulle anfallas, lemnade major Ehrenroth, som nyligen varit i Lappo och derifrån blifvit af Ryssarne fördrifven, åt general Adlercreutz nödiga upplysningar om belägenheten i och omkring detta ställe, bland annat äfven derom, att icke långt ifrån Kauhava, der vi nu stodo, fanns en skogsväg, som af infanteri och jägare kunde begagnas. Den förenar sig, ¼ mil öster om Lappo, med vägen från nyssnämde ort till Salmi, hvarest den delar sig åt Savolaks genom Lintulaks, samt åt Tammerfors genom Kuortane. Ehrenroth ansåg det nödvändigt, att på den vägen afsända trupper, för att afskära Ryssarne återtåget åt Savolaks sidan, dit de, i händelse af nederlag, naturligtvis skulle söka sin tillflykt, emedan de omkring Lintulaks hade en betydligare styrka.
Om kistan ställes i vedboden, törs jag inte gå efter ved att elda med, och ställer en den på vindskontoret, går jag aldrig efter bröd.” ”Hu, så obehagligt!” ”Det är ändå inte allt. Här är också en qvinna, som jemrar sig tie gånger värre än herrn i förmaket, för hon säger att en liten orm eller annat litet djur krupit in genom örat på henne.” Men vi skola ej gå längre. Det anförda kan vara tillräckligt att förklara det jag, för min del åtminstone, hur gerna jag än gjorde erfarenheter, helst reste ifrån sådana erfarenheter som dessa. Men vi återvända till prestgårdarne. Bland dessa utmärkte sig en genom att i sitt sköte sluta tre olika intressanta originaler. Prestgården hette Pjetteryd efter pastoratet och prosten hette Bråkenhjelm, en man på en gång känd för sin gästfrihet och sin snålhet, sin rättskaffenhet och sin egensinnighet, sin despotism och sitt högmod. Han hade alla dessa egenskaper och ännu en hop andra, som ömsesidigt fingo företrädet och tillsammans bildade en man full af egenheter, men alltid en utmärkt och aktad man. Kyrkan i Pjetteryd var gammal, prosten var gammal, hans hustru var gammal och hans ogifta dotter var som sådan också gammal. Dessutom fanns med afseende på såväl kyrkan som huset och hushållet en mängd genom åldern dyrbara vanor, för hvilka prosten Bråkenhjelm hellre velat afstå från hvad som helst än se dem rubbade, och nästan var det otänkbart att en makt kunde finnas, som skulle vilja ställa sig i opposition mot herr prostens egen fruktade makt eller försöka en rubbning af dessa förrostade principer. I huset gick under det dagliga lifvet så till: Man möttes i en stor sal med en stor spis, på hvars häll nästan alltid en jättebrasa flammade. Midt emot spisen i rummets fond satt på en lång soffa, klädd med grönt ylletyg, prostinnan, ett mörklagdt stort och starkt bygdt fruntimmer af ett hjertans godmodigt, men obegripligt likgiltigt utseende. Hon satt här med ett litet bord bredvid sig och en nystvinda framför sig och drack kaffe tre gånger om förmiddagen och tre gånger om eftermiddagen.
Utsk. den 19 Febr. 1863, kl. 12 middi Utlåtande, i anledning af Kongl. Majis nådiga Proposition, angående upplåtande under ständig besittningsrätt af en jordrymd vid Kungsöhrs norra kungsladugård. (I. A.) Till Kongl. hade, enligt hvad högstberörda den 31 Oktober sistlidet år till Rikets Ständer allåtna nådiga Proposition (införd under N:o 31 i 1 :sta Samlingen af Bihanget till Riks-Ståndens protokoll) innehåller, Dess Befallningshafvande i Westmanlands län, jemte underdånigt memorial af den 17 Oktober 1860, öfverlemnat en af Possessionaten J. M. Stenbäck i underdånighet gjord ansökning, att en å bifogad karta beskrifven, å egorna till Kungsöhrs norra kungsladugård, i Kungs Barkarö socken och Åkerbo härad af nämnda län, på södra sluttningen af den s. k. Örsåsen belägen och i sitt närvarande skick oländig och vanprydande plats om 4 tunnland och 4 kappland, måtte, lill bebyggande och plantering, åt sökanden under ständig besittningsrätt upplåtas emot den afgäld i dagsverken till kungsladugården, som derför kunde i behörig ordning bestämmas, till hvilken begäran sökanden erhållit arrendatorn af kungsladugården C. A. Langs begifvande, enär ifrågavarande jordrymd vore af så föga värde, att det alltid blefve en vinst för egendomen att, i stället för besittningsrätten dertill, erhålla ett skäligt antal dagsverken för densamma. Sedan Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium, uti häröfver afgifvet utlålåtande af den 3 Februari 1861, förklarat sig anse den sökta upplåtelsen jemte platsens bebyggande och plantering komma att medföra både fördel och prydnad för kungsladugården och derföre hemställt, att nådig Proposition i ämnet måtte till Rikets Ständer aflåtas, samt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som i ofvannämnda memorial icke för egen del yttrat sig öfver den gjorda ansökningen, till följd af härom Stats-VIskottets Utlåtande N:o 52.
Utlåtandena N:ris 52 oell 212, angående mötespassevolance-afgiflens framtida utgörande, vore åsyftadt att från jordbrukarne å öfrige landets skattskvldige invånare öfverflytta en betydlig skattebörda, Utskotten för närvarande anse sig icke kunna med skäl tillstyrka Rikets Ständer att, utöfver hvad härvid redan blifvit föreslaget, bevilja ytterligare anslag till IV Ilan da af de behof, som skulle uppkomma genom nedsättning i ti osspassevolanceafgiften, hvadan Utskotten, som anse, att denna afgift, hädanefter såsom hittills, bör utgå elder de derom upprättade och gällande conlract, hemställa, att den i ofvanberörde afseende väckta motionen icke må lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 27 November 1840. Ank. till Exp. Utsk. den 27 Norember, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga örn upphörande af eller nedsättning uti af giften till fFadstenci Krigsmanshussamt Amiralitets-Krigsmans-Cassorna vid köp af rusthåll eller båtsmansrotehemman.
Den allmänna öfvertygelsen synes deremot vara, att öfverflöd på jern i verldsmarknaden, genom en i andra länder jemväl högt drifven till verkning , förorsakat den ofördelaktiga konjunktur, som för afsättning af denna vara uppstått här i landet, och utan tvifvel äger denna öfvertygelse sin grund; men hvad Wermlands-jernet angår, torde andra omständigheter äfven hafva något bidragit att nedtrycka priset derpå. Så länge nemligen tackjernshandeln icke var fri, förbrukades inom Länet endast sådant jern, tillverkadt af malm från Wermlands grufvor, och detta godartade tackjern kunde på den vanliga buteller bryt-smides-melhoden mycket väl tillgodo - göras, men sedan tackjernshandeln frigafs, infördes lill Wermland ett sämre tackjern från Nya Kopparberget. Efter hvad ofvanstående uppgifter visa, liar tackjerns-tillverkningen i Länet icke motsvarat stångjerns-produktionen, afven med beräkning af det så kallade öfverjernet eller skillnaden emellan tackjernsoch stångjerns-vigterne, utan en brist i tackjerns-tillgången förefunnits, som med tackjern från andra orter måst fyllas. Med behandlingen af det främmande lackjernet var åter smeden icke bekant, och följden blef produktens försämring der det begagnades. Smedens aflöning har äfven vavit så ställd, att han endast ägt intresse af en hög tillverkning, åstadkommen med en ringa kolqvantitet. En annan omständighet är den, att bruksägaren sällan i tid haft eller förskaffat sig kännedom om beskaffenheten af det jern, sorn för tillfället varit bäst afsättligt, så att han derefter kunnat rätta sitt smide. Bemödandet att förbättra sin tillverkning bar dock nu blifvit temligen allmänt hos bruksägarne, och vid åtskilige af de Wermländska jernverken är i detta afseende redan mycket tillgjordt. Vid Lesjöfors bruk i Fernebo härad har sålunda, under ledning af brukets kunnige och för handteringen nitiske Disponent, Lancashire-smides-methoden blifvit oafbrutet i flera år använd och till den fullkomlighet drifven, att ett särdeles godt, jemntochför stålberedning passande jern vunnits.
Biman öppnades till Södertelge den 1 Dec. 1860; — Banan öppnades till Jonsered den 1 Dec. 1856; — Banan öppnades till Lund den 1 Dec. 1856; » » till Jerna d. 1 Juni 1861; » » till Wårgårda d. 1 Dec. 1857; » » till Örtofta d. 1 Dec. 1857; » » till Gnesta d. 1 Okt. 1861. » » till Falköping d. 15 Okt. 1858; » » till Höör d. 1 Okt. 1858; » » till Töreboda d. 1 Sept. 1859. » » till Sösdala d. 12 Juli 1859; » » till Hessleholm d. 1 Dec. 1860. 64 Kanaler och strömrensningar. Fyrar. Sjömärken. Lotsar. Det är att beklaga, att denna gång ändamålet ej kunnat vinnas, då de i femårsberättelserna namngifna ångfartyg i riket vid 1860 års utgång ej gifva rätta antalet, som enligt Eders Kongl. Majrts och Rikets KommerseKollegii underdåniga berättelse för samma år är uppgifvet till 203. Anmärkningsvärdt synes vara, att Anjasjön i Jemtland omkring 1,500 fot öfver hafvet redan befares af ångbåt. Frågan om trafiklinierna å inre vattendrag har fått en ökad vigt genom möjligheten af förening med jernvägsnätet, och mångenstädes skall utan tvifvel härigenom främjas en välgörande utveckling, då jemväl genom ångfartyg en nödig skyndsamhet kan beredas. Enligt de upplysningar, som till en del innehållas i femårsberättelserna, till större delen hemtats från Vägoch Vattenbyggnads-Styreisen, uppgick längden af våra kanaler och kanaliserade vattendrag vid 1860 års slut till omkring 55 mil.
– Bah, sade Myro, – är du brottslig, derför att du älskat och blifvit bedragen? – Derför att jag brutit mot mina föräldrars vilja och mitt folks lag, sade Rakel. – Vår Gud är en mägtig hämnare, som straffar fäders och mödrars missgerningar på barnen. Jag har genom min olydnad och mitt lättsinne dödat min mor. Det är rysligt, Myro. Jag ser för mina ögon den stund, då jag icke längre kunde dölja min belägenhet för henne. Hon blef dödsblek och mållös af förskräckelse. Jag fick icke nalkas hennes bädd, då hon blef sjuk. Hon dog omgifven af tjenarinnorna. Men jag ser henne ständigt för mina ögon, om dagen och om natten. Jag säger dig, Myro, att hon i natt har stått vid min säng, stum och blek och hotande. Hon pekade på den lille, för att påminna mig, att min missgerning skall straffas på honom ... – Hu, det är förskräckligt, sade Myro. – Men det är väl endast en inbillning, kära Rakel. Annars vore det hemskt att vara i ditt grannskap om natten, när din mor återkommer. Vi skola låta lampan brinna intill morgonen. Jag törs icke mer vara i mörkret. Att ej din mor får ro i sin graf! Det måste då vara någonting grufligt, du har begått, efter ditt folks föreställning, fast jag för min del tycker, att du endast älskat och blifvit bedragen, stackars flicka. Men ha vi olja, Rakel? Tänk, om vi icke ha olja till lampan! – Jag vet icke. – Jag skall se efter, sade Myro, i det hon, nästan nykter af sin hastigt påkomna fruktan, steg upp från soffan, på hvilken hon nedkastat sig. Hon började leta på en hylla, belamrad med krukor och flaskor, hela och sönderslagna, men måtte icke funnit hvad hon sökte, ty hon slog ihop händerna och utbrasf: – Barmhertige gudar! Hvad skall jag göra? Icke en oljdroppe qvar. – Myro, hon söker icke dig, utan mig. Du kan sofva lugnt ... O Gud, Gud, hvar finner jag frid och förlåtelse? Bland menniskor icke. Mitt folk har förskjutit mig. Jag är utplånad ur Israel. Var barmhertig, Herre!
Den förste mäktige främlingen följde honom ända till Rialto. Då de stigit i land vid Riva degli Schiavoni, sade han till fiskaren: »Så snart det dagas, skall du gå till dogen och säga honom hvad du sett i natt. Säg honom, att San Marco och San Giorgio och San Nicolo i natt hafva kämpat med demonerna, som ville förstöra Venedig, och fördrifvit dem.» »Ja, herre,» sade fiskaren, »jag skall berätta allt. Men hur skall jag kunna tala så, att jag blir trodd af dogen? Då räckte San Marco honom en ring med en förunderligt strålande ädelsten. »Visa denna för dogen,» sade han, »så förstår han, att du för bud från mig. Han känner min ring.» Fiskaren tog ringen och kysste den vördnadsfullt. »Än vidare skall du säga dogen,» sade den helige, »att jag ger denna ring som en underpant på att jag aldrig skall öfvergifva Venedig. Äfven då den siste dogen flyttat bort ur Palazzo ducale, skall jag upprätthålla Venedig. Äfven om Venedig förlorar österns öar och herraväldet öfver hafvet, och ingen doge mer drager ut på Bucentauren, så skall jag bevara staden skön och strålande. Alltid skall den vara rik och älskad, alltid besjungen och prisad, alltid ljuflig för människor att lefva i. Säg detta, Cecco, och dogen skall ej öfvergifva dig på dina gamla dagar.» Så försvann aposteln, och kort efteråt steg solen upp öfver hafsporten vid Torcello. Med de första härliga strålarna kastade den ett rosenskimmer öfver det hvita Venedig och det mångskiftande hafvet. Röda strålade kyrkorna San Giorgio och San Marco och hela den palatsprydda stranden. Och i den vackra morgonen kommo strålande venetianskor ut på loggierna och logo mot dagen. Åter var Venedig den sköna gudinnan, som tronar öfver vågen i den rosigt glittrande snäckan. Skön, som aldrig förr, redde hon ut sitt guldhår och axlade purpurmanteln för att möta en af sina sällaste dagar.
St:rs och allmänhetens välvilja, denna väl vilja då är ganska god att ega. Vidare föreslår motionären antagandet af ett inhemskt fondsystem. Frågan om införandet af ett dylikt system utgör numera nästan det enda samtalsämnet emellan personer, som tala om finanser. Jag tror visserligen att det är nyttigt, men ber likväl att få anmärka, att derest ett sådant system skall införas, bör det ske med största försigtighet; ty alla de kapitaler, som för närv:de stå intecknade i real-säkerheter, skulle förmodligen blifva dragna derifrån för att förvandlas i fond-obligationer, hvilka lemna kapitalisten lika mycken säkerhet, och i allmänhet efter försäljningen lika hög ränta. Häraf är lätt att finna, hvilka kastningar och 476 Den 30 November f. m. svårigheter detta skulle medföra för alla de näringar, hvilka iiro skuldsatta. Men hvad jag framför allt ber motionären ursäkta, att jag icke kan ingå uppå, är att han vill inrymma privata personer delaktighet i Banken till ett belopp, som han vill hafva representerad t med 5 millioner rdr. Det som, enl. min öfvertygelse, är grundvalen för all rörelse, är att värdemätaren är fast. Hvarpå beror denna värdemätare? Jo, på det förhållande, som existerar mellan den metalliska kassan och mynt-representativet, som på den är grundadt. 1830 års myntlag bestämde, att förhållandet emellan silfver och sedlar skulle vara som 2 till 5, d. v. s. emot ett silfver kapital af 10 millioner rdr, egde Banken rätt att utsläppa sedlar till 25 millioner. På denna grundval byggde man sitt förtroende till Bankens säkerhet och förmåga att hålla värdemätaren stabel. Efter ett tiotal af år ändrades detta så, att det bestämdes ett minimum af metallisk kassa, för hvilket Banken tilläts att utsläppa en sedelstock af 30 millioner. 10 millioner var då den metalliska kassan, och på den kunde Banken utgifva 40 millioner i sedlar. Hrrrne finna således, att då det förut var 10 millioner metallisk valuta och 30 millioner sedlar, så blef det nu 10 millioner metallisk kassa och 40 millioner sedlar.
Då jag anser alt Const.Utsk. utöfvar det kall i anseende till handlingen, som St:s revisorer utöfva - Den i Juli c. m. öfva i anseende lill siffran, är det icke min mening att klandra, det Const.Utsfe. till fl. St:s pröfning framlagt alla de anmärkn:s-an!edn:r, hvilka grunda sig på de historiska upplysningar och factiska bevis, sorn varit (Jtsk. tillgängliga; men jag hade önskat, ali Utsk., medelst dessa materia liers grupperande i vissa hufvudpunkter , hade gjort en mera åskådlig tableau öfver styrelse systemet, än det detta betänk, erbjuder. Genom det nu följda uppstaIIningssättet försvagas total-intrycket af det hela; ty, då af en sådan massa anmärkntr mångå naturligtvis skola röra formfel af mindre betydenhet, och då icke mera vigt lägges på de stora än på de små, får Utsk., i följe deraf, en anstrykning af småaktighetsanda i anmärkningsväg , som nedsäller värdet af det constitutioneila statsskicket och den constitutionella ansvarigheten; mången förbiser de stora anmärk n:na , fäster sig mera uteslutande vid de små; man skall då med förundran utropa : var det ingenting värre man hade att förebrå Styrelsen? Jag öfverlemna!- åt dem, som hafva mera förtroende till sina krafter och sin förmåga, än jag, att handlöst inkasta sig på en bana, hvartill Const.Utsk. öppnat ingång, men ingen utgång, och inskränker mig alt, dels på grund af den mängd besvärande facta, delta betänk, innehåller, dels med ledning af andra förhållanden, utpeka, om icke utveckla, de hufvudsak ligaste gravamina, hvilka, enl. min åsigt, legat Styrelsen till last. Som inledn. dertill anser jag mig böra kasta en kort blick på Europas allmänna samhällstillstånd. Det politiska och borgerliga statsskicket antogs fordom af nationerna som ett factum, det man uoderkastadé sig utan att undersöka rättsenligheten deraf. Denna en forntids blinda tro finnes icke mera. Från religionens fält har protestantismens anda inträngt äfven på det politiska.
Härpå ett gapskratt följde, som hördes vida och trängde fram till Stortorgets andra sida.Emellertid var akten nu slut, och då naturligtvis från platsen de flesta gå, och snart jemväl förbrunnet var föremålet samt blott en hög af aska det stora bålet. Nåväl, då tomt var torget och stilla allt, till bålet man såg träda en blyg gestalt, ungdomlig, blek, och tycke han bar af Balder, men svärmisk smått var blicken, likt den hos skalder. Det var vår lilla David, af alla känd, som nu i hast kom sättandes från en gränd, ja han, hvars vackra verser vi girigt sluka, men harpan nu var utbytt emot en — kruka. Och uti denna samlar han askan all, att intet af den samma förkomma skall. Han hade ej haft mod att bevista festen, hvad af hans sorgsna uppsyn man såg för resten. Men hvar var gerningsmannen? — så frågar ni, och härvid jag ej heller skall svarslös bli: nåväl, med uppvikt krage och arg af satan han hade stått i hörnet af Svartmangatan. Och hvar detalj han kände, ty allt han sett, och skamligt mot hans stilprof man sig betett, så tyckte han, och ännu i dag han tycker, att värre tryckfel har man båd ’ tryckt och trycker. En tröst för honom är det alltjemt ändå, att till odödligheten han nu skall gå, en önskan, som för visso ej uppfyld blifvit om Claesons äreminne han icke skrifvit.Musikalisk revy Äf Volontaire. Ouverlure: Thema ur Op. Hamlet: Etre ou non, med variationer. K. Stora Teatern: Repriser af » Fidelio », » Tannhäuser », » Don Juan *, » Den Stumma », » Aida ». Vasateatern: » Den nya Mikado ». Hr Littmarcks recensentmatiné. » Att vara eller icke varal »