Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarpå grundar sig BankoInrättningars fördel? Jo, derpå, att de genom upptagande af lån på längre tid kunna utlåna på kortare tid, och dymedelst förskaffa sig en ökad räntevinst. Så handla Den 2 December f. ai. 23 cnskildta Bankierer, — så måsle äfven Publika Banker handla, om de skola bära sig. Nu inträffar ofta, att enskildta assignera på växelräkningen mera, än de betala ränta för till Banken, och 20 å 3o gånger öfver det belopp de hafva insatt i Banken. Häraf kunna många vådligheter uppslå. Deremot är icke något för en Bank att befara, om den försättes i tillfälle att influera på rörelsecapitalet, utan att derföre endast öka sedelstocken. Jag förenar mig alltså till alla delar häri med Friherre Boye. Men nu kommer jag till hvad som blifvit sagdt om Obligationernes influence på RörelseCapitalet. Det är klart, att hvarje ny Obligation skall öka RörelseCapitalet, men det skadar icke, så länge Operationen rättas efter behofvet, och icke sträckes derutöfver. Den erbjuder tvärtom alla fördelar af ett godt creditpapper. Jag har försökt utveckla följderne af räntebärande Obligationer å vista. Förutsatt derjemte, alt Obligalionssystemet skulle införas såsom ett försök till nästa Riksdag och en förebild för inrättandet af PrivatBanker, kan jag icke annat än yrka antagandet deraf. Hvad som blifvit yflradt om AfskrifningsRäkningens begagnande, vill jag icke motsätta mig. Jag lemnar dock derhän, hvad fördel deraf kan hämtas, men hoppas, att BankoFullmägtige rätta sig efter omsländigheterne, och utvälja det bästa. Jag befarar äfven hastigare va - 24 Den i December f. m. riationer deraf, än af Obliga tionssystemet, ensamt begagnadt. Friherre Boye: Af beskyllningar äro de lindrigaste, oskyldigaste och beskedligasle de, sorn inskränka sig till händelser, hvilka äro i sin grund absolut omöjliga. Och absolut omöjligt är det, att hvad jag föreslagit angående nya sedlar, kan förminska deras värde.
Maj:ts nedannämnde denna dag ankomna Nådiga Propositioner till Rikets Ständer af den 1 4.ennes: 36 Prot.-Utdrag, den 14 Augusti i844- l:o angående förändrad lydelse af 1 § i 23 Cap. Ärfda-Balken och tillägg till 7 § i 20 Cap. af samma Balk; 2:o om vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyttanderälts-inteckning; 3:o angående intecknande af ej mindre lifslids-slädja och undanlags-aftal, än ock all annan afhandling om nyttjande-rätt till fast egendom ä Jandet; 4:o angående tillägg till 3 Cap. 5 § Ilandels-Balken, samt förklaring öfver 32 § i Ridderskapets och Adelns privilegier den 16 Ocloher 1723, i afseende på der stadgade afgifter vid utftyltning till utrikes ort. S. D. Remitterades till Bevilinings-Utskoltet ett denna dag af Herr Fåhreeusj Olof Immanuelj afgifvet yttrande i anledning af Herr von HohenhausenSj Michael Silvius, den 10 dennes till samma Utskott remilterade motion om förhöjning af tullen å åtskilliga imporlartiklar samt upphörande af credit-upplag.
Huru friskt liket var, kunde man se deraf, att delar af ögat ännu tydligen kunde urskiljas. Likartade lemningar hade två år tidigare träffats något längre bort från Lenas mynning, men hvarken blifvit undersökta eller tillvaratagna.236 Ett nytt fynd gjordes år 1839, då åter ett helt mammutdjur blottades genom ett jordras vid stranden af en stor sjö på vestra sidan om Jenisejs mynningsvik, sjuttio werst från Ishafvet. Det var ursprungligen ganska oskadadt, så att till och med snabeln tyckes hafva funnits i behåll, att döma af infödingarnes uppgift, att en svart tunga, lång som en månadsgammal renkalf, hängt ut från munnen, men hade, då det år 1842 genom köpmannen Trofimows försorg afhemtades, redan blifvit mycket förstördt.237 Näst efter den Trofimowska mammuten komma Middendorffs och Schmidts mammut-fynd. Det förra gjordes år 1843 vid Tajmur-flodens strand under 75° n. br.; det senare år 1866 på Gyda-tundran vester om Jenisejs mynningsvik vid 70°13′ n. br. De mjuka delarne vid dessa fynd voro mindre väl bibehållna än vid de förut anförda. Men fynden blefvo i alla fall för vetenskapen af en vida större betydelse derigenom, att fyndställena till fullo undersöktes af dertill fullt förberedda vetenskapsmän. Middendorff kom till det resultat, att det af honom funna djuret från sydligare trakter flutit ned till det ställe, der det träffades. Schmidt deremot fann, att det mammutförande lagret hvilade på ett marint lerlager, innehållande skal af samma högnordiska snäckarter, som ännu lefva i Ishafvet, och att det täcktes med lager af sand vexlande med ¼ till ½ fot mäktiga bäddar af förmultnade växtlemningar, hvilka fullkomligt öfverensstämde med de torfbäddar, som fortfarande bilda sig i tundrans sjöar.
Hittills hafva dessa läroanstalter merändels varit betraktade såsom öfvergångsplatser till bättre och förmånligare vid elementarläroverken eller ock såsom bihang till andra befattningar t. ex komministraturer. Att, enligt Eckiesiaslikmatrikeln, af nuvarande seminarielärare blott en enda är filosofie magister är visserligen icke något bevis mot dessa lärares duglighet för deras ansvarsfulla kall, men utvisar dock, att detta ingalunda är lockande för större förmågor. § 12 stadgar att ”ingen får till semiuarie-elev antagas, som är behäftad med så beskaffadt lyte, som gör honom till folkskolelärare oskicklig.” Delta stadgande är icke nytt, men bar sannolikt icke hindrat någon enda lytt och ofärdig yngling, som dertill anmält sig, att blifva seminarie-elev. Bland de vid seminarierna studerande finnes alltid ett antal ynglingar, som äro puckelryggiga, missbildade, halta, lytta och ofärdiga på eli eiler annat sätt. Detta förhållande synes härröra af 2:ne temligen allmänna antaganden, det ena nemligen, att sådana personer icke duga till något annat än barnalärare; det andra att den kroppsligen svage vanligen är så mycket rikare andligen begåfvad. Någon vederläggning af dessa satser lärer väl icke behöfvas. Endast det må i förbigående anmärkas, att många göromål både vid jordbruket och handtverkerierna äro för helsan långt mindre påkostande än lärarekallet. § lif föreskrifver att ”undervisningen bör, så vidt sig göra låter, utgå från och ansluta sig lill åskådningen” och § 2 i upplager bland läroämnena naturkun nighet, deruti inbegripna en utförligare framställning rörande de naturalster, som det med afseende på deras nytta eller skadlighet är vigtigast att känna, hutvudreglorna för helsans bevarande, förklaring af de allmännast brukliga fysikaliska inslrumenter och machiner m. m. — Att undervisningen i naturkunnigheten, om den skall medföra någon slags nytta, måsle vara åskådlig och praktisk, är obestridligt. För delta ändamål fordras dock nödvändigt undervisningsmateriel, men hvarifrån denna skall fås angifver ej den Kongl. Förordningen.
Hvad för öfrigt angår länets indelning och qvarstående administrativa oregelbundenheter samt dess naturbeskaffenhet i allmänhet, hänvisas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förut afgifna femårsberättelse. 2. Innevånare. Tab. N:o 1. Enligt sista femårsberättelsen utgjorde folkmängden på landet i Malmöhus län vid 1855 års slut 226,708 personer och efter bifogade tabell N:o 1 hade den vid 1860 års slut stigit till 235,823, eller på fem år ökats med 9,115 personer. Orsaken till denna folkökning är förnämligast att söka uti ökade hemmansklyfningar och jordafsöndringar och i jordbrukets framåtskridande i allmänhet med åtföljande större efterfrågan på arbetare och ökad tillgång på medel för deras uppehälle. Inom Färs och Frosta härader, belägna i det inre af Skåne, hafva stora sträckor ganska bördig jord, som legat till beteseller fälads(fselleds Sådane ingås ofta af s. k. statfolk å de större herregårdarne utan att familjens ekonomiska ställning är tryggad. Bland statfolk finnes derföre ett jemförelsevis stort antal, som sjelfve eller genom sina ofta vanvårdade barn falla fattigvården till last. Arbetarne vid Höganäs stenkolsgrufva, som vanligen redan vid myndighetsåldern erhålla de löneförmåner, som de för sin framtid kunna påräkna, ingå ofta äktenskap mycket tidigt, utan att dock de angående statfolksklassen anmärkte olägenheterna deraf uppstå. Tab. Litt. a. Bland städerne intager Malmö främsta rummet i afseende å folkökningen. Förhållandet dermed under innevarande århundrade ådagalägges af nedanstående tab. Litt. A. Vid 1855 års slut uppgick folkmängden härstädes till 14,439 personer och har alltså under nu ifrågavarande period ökats med 3,526, hvilket hufvudsakligen härrört af arbetsfolks inflyttning från landsbygden. De inflyttade, som hittills sällan här saknat arbetsförtjenst, hafva vid sin hitkomst ofta varit i så utblottade omständigheter, att de vid inträffande sjukdom nödgats anlita fattigvården. Enahanda är förhållandet med en stor del af de till staden Lund inflyttade arbetarefamiljer.
Magistratens tillståndsbref att såsom försörjningsmedel med egna händer idka handtverk här i staden, bland hvilka likväl under tiden sju uppsagt eller eljest afträdt ifrån denna näringsrättighet, så att vid 1850 års slut endast femtiofyra sådane handtverksidkare funnos. Fattigvården handhafves för närvarande, enligt det genom Eders Kongl. Majrts Befallningshafvandes resolution den 20 Juni 1848 för densamma fastställda reglemente, af en särskild styrelse som jemväl har inseende öfver en i sammanhang med fattigvården organiserad arbetsinrättning, hvilken sednare tog sin början redan den 1 December 1845. De fattige äro antingen utackorderade mot viss årlig afgift, eiler njuta understöd i mat från fattighuset, eller ock erhålla de penningeunderstöd, förnämligast till hushyra. Åtskilliga gamla, orkeslösa fattighjon och sådana värnlösa barn, för hvilka icke erhållits tillfälle till utackordering, äro intagne å fattighuset, der de få mat, kläder och husrum, samt verkställa för inrättningens räkning hvarjehanda arbeten, lämpade efter hjonens ålder och kroppskrafter, jemte det barnen få begagna stadens folkskola. Såsom egentliga arbetshjon äro uti fattigoch arbetshuset intagne dels arbetsföre fattige, som sakna annan arbetsförtjenst, dels lösdrifvare och lättingar, hvilka besvärat samhället med bettlande och som här sysselsättas, när tjenligt arbete utom inrättningen icke kunnat åt dem anskaffas; och erhålla de i fattigoch arbetsinrättningen intagne arbetshjonen, lika med fattighjonen, mat, kläder och husrum på stället.
Utskottet remitterad motion, ”att Svenska och JNorrska Consuler i Hamburg och Lybeck måtte åläggas att, då de utfärda pass lill Sverige för resande Handels-Expediter, i passen tydligen utsätta, att de resa i affairer,” i noggrant öfvervägande; och som inskränkning af tiden för utländske Handel.sExpediters vistande inom Riket, äfven om controll öfver inskränkningens efterlefnad kunde åstadkommas, icke skulle leda till det dermed afsedda ändamål, och det i i5 § Bevillnings-Förordningen intagne stadgande, att den utländningar, som resa omkring i landet och försälja varor, derför åliggande Bevillning skall förskottsvis erläggas, då deras pass påtecknas eller nytt pass meddelas, synes innebära full säkerhet, att bevillningen behörigen utgöres, samt 5 och 7 Capitlen Handels-Balken och g § uti Kongl. Förordningen den 22 Dec. 1841 > angående oloflig införsel och utförsel af varor, utstaka nog stränga straffbestämmelser för alt, så vidt brott dymedelst kunna förekommas, trygga emot sådane lagöfverträdelser, motionären förutsatt, anse Utskotten skäl icke hafva förekommit att till hvad i Herr Bobergs samt aldra och 3:dje punkterna af Herr Almgrens motion blifvit föreslaget tillstyrka bifall. Stockholm den 24 Oclober 1844 Bevilln ngs-, Lagsamt Allm. Bear, oell E'\on. Utah. Bil., N/o 2. 3 Reser ration af Herr K AAhngren: ”Emot det beslut, hvari de sammansatta Utskot ten stadna!:, rörande a alra och 3:dje punkterne i min motion, angående de i landet kringresande utländske handels-expediter, får jag mig reservera. Utskotten hafva ansett, i stället för hvad jag föreslagit, til! hämmande af den skada desse resande handels-agenter förorsaka, att, hvad föreskrifvet. är uti 5 och 7 Cai). Handels-Balken, samt c) § uti Kongl.
Thorselius på 30 år intill den 14 Mars 1869, emot ett årligt arrende af 3 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, jemte tillagd forlön, samt en kontant penningeafgift af 6 R:dr Banko; och som ifrågavarande boställe borde för regementets löningsfonds räkning utarrenderas, samt Wansö församling, hvilken redan egde 7,8 kappland nära kyrkan belägen jord, hvarå dess nuvarande skolhus vore uppfördt, icke kunde för ungdomens undervisning i trädgårdsskötsel och till planteringsland åt skolläraren behöfva använda hela bostället, utan borde åtnöjas med en mindre del deraf, ansågo sig Kollegierna endast kunna i underdånighet tillstyrka, att af den till bostället hörande, kyrkan jemväl närbelägna jord finge, vid arrendetidens utgång den 14 Mars 1869 eller derförinnan, derest öfverenskommelse med nuvarande arrendatoren derom kunde träffas, till församlingen upplåtas så stor rymd, att den i enlighet med 3 mom. 4 § i Kongl. Stadgan den 18 Juni 1842, angående folkundervisningen i riket, blefve tillräcklig såväl till skollärarens behof af jordfrukter, som till undervisning i trädplantering och trädgårdsskötsel; för hvilken jordrymd, som vid behörig landtmäteriförrättning i vederbörandes närvaro skulle utses, församlingen borde till boställets arrendator erlägga årlig afgäld, att bestämmas enligt 9 § i Kongl. Förordningen den 6 Augusti 1864, angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning och jordafsöndring. Med afseende å bostället Bränn Årbys ringa areal af endast 13 tunnland 7V,a kappland, i följd hvaraf så väl Boställs-direktionen som Chefsembetet vid 4 Stats-Utskottets Utlåtande J\S 20.
Nio 3o. öfver väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter j arigide deltagnirtgsskyldighet i kyrko-och prestgårds-byggnad; Nio 3r» öfver väckt motion om iipphäfvandé af nii gällande föreskrifter öm husbyggnad å hemman å landet; N:o 31, i atiledn. af vackt fråga oin skyldighet för Rikets Hofrättér och Gollegier att vid hvarje riksdag inkom-1 ina med utlåtm öfver lagstiftningens verkningar; Allin. Besvärsoch Oecon.-Utskottet: N:o 137. i anledn, af väckta motioner oin reglering dels af den till stapelstäderna utgående tolagj dels af de s. k. Stadsandelarna i uppstäderna; N:o i38. i änledn, af väckta motioner öm utvidgad sågningsrätt å såväl skatllagdä som husbehofssågqvarnar. Gr. vön Fersén, Hans: Jag anhåller, att det nu bordlagda StatsUtsk:s betänk. Nio 357 'n® uppföräs först på föredragningslistan, på det förstärkta StalsUtski snärt må komina i verksamhet och till afgörande af de frågor, hvarpå Bevilln.Utsk:s slutliga bevillnisförslag beror, Och att utlåt. N:o 358, såsom äfven innehållande en voterispropos., näst efter det nyssnämnda måtte få föredragas. Gr. v. Feisens begäran blef af R. ö. Ad. bifallen. Vidare upplästes Och lades på bördet följande från Ridd.Utsk. inkornne Hör sam ste Memorial! Hr Silfverhjelm, Carl Adam, har hös H. R. o. Ad. väckt motion om en fullständigare redactioh af 24 § Bidd.Ordn., Så vidt den angår ansVarsskyIdiglieten för de R. o.
Frih. Cederström, Rudolf. » 983. » Cronacker, fullm. Hr Nordenfelt, Leonard Magnus. » 1846.A.» Fock, fullm. Frih. Alströmer, Carl Jonas Oscar. » 1598. » Svedenborg, fullm. Gr. von Rosen, Fredrik Carl. » 1736.B.» Hallenborg, Rolivar Magnus. » 1931. » Eckstedt, Johan Fredrik. » 2144. » Rosensvärd, Johan Henrik. » 2231. » af Burén, Didrik Pontus. » 2261. » af Borneman, fullm. Hr af Klint, Erik Magnus. » 2331. » Ros, Anders Emanuel. Suppleanter: » 1703. Hr Blomcreutz, fuihn. Gr. Posse, Knut. « 1187. » Haij, fullm. Gr Lagerberg, Gustaf Fredrik. » 460. » von Krusenstjerna, Mauritz Adolf. » 2142. » Liljensparre, fullm. Gr. Sparre, Erik Theodor. Expedition s-Utskottet. Ledamöter: » 282. Frih. Rudbeck, Reinhold Carl Gabriel. » 99. Hr Silfversparre, Carl Wolmar. » 1479. » Ulfhjelm, fullm. Hr Edelstam, Carl Fabian. Ledamöter: » 124. Gr. Sandels, Samuel August. » 110. Frih. Taube, Carl Evert Bernhard. » 150. » von Otter, Fredrik Wilhelm. » 211. » Cederström, Claes Henrik. » 297. » Liljencrantz, Johan. » 313. » von Plalen, Carl Baltzar. » 361. » Edelcreutz, Jacob Daniel. » 713. Hr Cremer, fullm. Frih. Beck-Friis, Joachim Tavast. » 1039. » Stjernhoff, fullm. Ur von Knorring, Erik Oscar. » 1112. » Lagerberg, Carl Pontus. 42 Dea 30 Oktober.
Vetgirig som han var, sysselsatte han sig uteslutande med studier, och då nöden mången gång stod för dörren, måste han tillgripa de ytterste åtgärder för ätt skydda sig för undergång. Så berätta häfdatecknarne, att han, ifrigt studerande om nätterna, måste använda dagarne till kroppsligt arbete för att kunna uppehålla lifvet. De gröfsta och simplaste arbeten skydde han icke heller. Än såg man honom såsom skoputsare på värdshusen; än såsom ryktare i stallen. Det var isynnerhet i Wilna som hans mödosammaste tid förflöt. Så hände det omsider, att han för att lifnära sig måste för bröd pantsätta sin faders dagbok för åren 1566 och 1567. Men under det tidens stormar brusade omkring honom; under det farbroderns ränker omvärfde honom och mången gång hotade att störta honom i forderf, framstod ändock prins Gustaf såsom en personlighet, vida höjd öfver menniskornas usla småsinne. Detta bevisas bäst derutaf, att kärleken till hans fädernesland, hvarifrån han tidt och ofta fick röna så mycket ondt, likväl bibehöll sig ren i hans själ. Aldrig, äfven vid de största frestelser, tvekade han i valet, och hans vägran att ingå på ryska czarens anbud, då han varit tvungen att uppträda såsom Sveriges fiende, bevisar tydligt, att hans själ var ren som ett barns, som en ynglings, hvilken håller minnet af föräldrar och fädernesland såsom dess käraste skatt. Svensken känner allt för litet Gustaf Eriksson. Måtte dessa enkla rader lära honom att inse att i vår historia finnes en uppenbarelse, en ny Hamlet, värd det svenska folkets kärlek; en vemodig, poetisk natur, hvilkens snillegåfvor erkändes af hans samtid, som också för hans djupa insigt i kemin benämde honom: den andre Paracelsus. Det skulle blifva allt för långt att här redogöra för Gustafs alla öden. Vi inskränka oss för den skull att omnämna, det han omsider lyckades få träffa systern Sigrid på en ö i Stockholms skärgård och under stark bevakning, samt något senare, modern i Reval.
Nio 37, ang:de beräkningen af statsverkets inkomster; N:o 37, Litt. A. i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de nedsättning uti den af Stora Kopparbergs bergslag utgående kopparränta från hvart 10 till hvart 30:de Skia af tillverkningen, samt upphörande af allmogens inom åtskilliga socknar af Stora Kopparbergs län skyldighet att in natura till bergslaget leverera sina hemmans-ränteoch mantalseller qvarnlulls-kol; Nio 37, Litt. B, i anledn. af väckt motion om upphörande af tionde-afgift ä Alun; Nio 37, Litt. C, i fråga om upphörande af de bland statsverkets ordinarie inkomster upptagne gerningsören; Nto 38, angtde regleringen af utgiflerne under riksstatens lista hufvudlitel; Nio 39, angide regleringen af utgiflerne under riksstatens 2:dra hufvudtitel; Nio 40, angide regleringen af utgiflerne under riksstatens 3idje hufvudtitel. Banko-Utskottet: Nio 11, med hemställan om afskrifning af ett utaf grosshandlaren A. Broberg Andersson i lifstiden uti banken upptaget lån; Nio 12, i anledn. af väckt motion om skyldighet för bankens tjenstemän att afsäga sig tjenstebefatlningar i andra verk; Nio 13, i anledn. af väckt motion om ersättning af banken för 3:ne falska bankosedlar; Nio 14, angide verkstäld undersökning om styrelsen och förvaltningen af B.
Maj sistlidna år, innehållande: att ”ehuru anledning förekommit, som skulle, sedan lagmannen Barthelson, på sätt han sjelf lill en början uppgifvit, låtit losen och afgift for stämpladi papper å en del af ifråga varande fem fastebref antecknas i riksgäldssedel-, lagmannen uttagit de för lästebrefven salunda debiterade belopp, såsom om de utgjort bankomynt, och således fordrat for nämnde fastebref mera, än påskriften lösen; dock som lagmannen sedermera förklarat, att han endast af misstag uppgifvit sig hafva beräknat och påtecknat de ifrågavarande expeditionerna stämpladt papper och lösen i riksgäldssedel-, men att han sedermera genom noggrannare efterforskningar kommit lill visshet derom, att han dervid, såsom i afseende på öfriga från Häradsrätterna i lagmannens domsaga utfärdade lingsexpeditioner, beräknat sådana afgift er i banko, vid hvilket förhållande och om än, på sätt det af advokatfiskals-cmbetet företedda betyg innehöll, för fastebrefvet dell 7 Februari 1843 lösen blifvit erlagd med 23 R:dr 24 sk. banko, lagmannen i allt fall derigenom icke kunde anses hafva R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847. 39 fordrat högre lösen, än som varit expeditionen påtecknad; funne Kongl. Hofrätten, det lagmannen icke kunde till det för sådan förbrytelse stadgade ansvar fällas.
Hiuuvida dessa försigtighetsmått kunna anses tillräckliga till förekommande af missbruk och underslef vid idkandet af utrikes segelfart med båtar och farkoster af sådan beskaffenhet, som dessa, hvilka med mera lätthet än större fartyg naturligtvis kunna i oloflig afsigt inlöpa uti de flera i förenämnde skärgårdar varande vikar och landningsställen, är en omständighet, hvarom Utskotten ej tilltro sig kunna falla något omdöme; men att någon större säkerhet dervid skulle kunna vinnas derigenom, att, på sätt Herr Assessoren Darin föreslagit, dylika Båtskeppare blefvo förbundne att om Burskap i Stad sig anmäla, och derstädes sig bosätta, dertill synes, efter Utskottens tanka, så mycket mindre någon anledning förekomma, som dessa, likasom Skeppare i allmänhet, till följe af högstberörde förordnande, i allt fall äro ställde under vederbörande Tullkammares och Tullbetjentes tillsyn och uppmärksamhet; hvarföre ock Utskotten ej finna sig äga skäl föreslå Riksens Ständer, att hos Kongl. Majit i underdånighet tillstyrka en anstalt, hvilken, utan egenteligt ändamål, skulle leda till tvång och tunga för dessa Fäns Allmoge vid begagnandet af den seglations-frihet , som densamma är medgifven. Hvad åter angar »den gjorda anmärkningen rörande den tillåtelse, som uti 1774 års FiskeriStadga är lemnad , att till Trankokerierna och Sillsalteri-verken i Skärgården inlöpa med fartyg och der utlossa de för samma verks drift och arbetarnes behof erforderliga förnödenheter; så skulle det efter Utskottens tanka synas, som den rta - Den 7 Ju/i. 9 39 na rättighet nu mera upphört, sedan de skäl redan for detta förfallit, som till densamma föranledt, och hemställa derföre, om icke Riksens Ständer skulle finna anledning, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet yttra den önskan, att under tillämpning af hvad > dylika frågor är i allmänhet stadgadt, låta i afseende härå meddela sådana Nådiga föreskrifter, sorn med allmänna ändamålet instämma. Detta underställes vördsamt Riksens Höglofl. Ständers ompröfvande.