Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström afgifna anförande finge i prot. intagas, blef härefter framställd och besvarad med ja och nej, hvarpå H. Ex. förklarade, det han trott sig finna, att ja härvid varit öfvervägande. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm: Efter det beslut, som R. o. Ad. nu lättat, får jag vördsamt anhålla, att de ord jag nyss yttrat, må, såsom onödige, få ur protocollet utgå. Med föranledande häraf erinrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att R. o. Ad. tillåtit, att Frih. Cederströms anförande finge intagas i prot., hvarefter Gr. Löwenhjelm tillkännagaf, att han misstagit sig om beslutet. Upplästes följande af Hr Fitinghoff, Conrad Blechert, inlemnade anförande: Sedan såväl inom H. R. o. Ad. motion blifvit väckt af Rivon Ehrenheim, ang:de beviljandet af ett lån för mig, lill återuppbyggandet af det genom Röjd-elfvens öfversvämning sisth år förstörde Conradsforss bruk, som äfven i Hederv. BondeSt. densamma motionen blifvit upptagen af häradets riksdagsman såsom dess egen, och understödd af alla representanter från provinsen Wermland, m. fl., äfvensom inom Högv. PresteSt. förordad, och jag således haft den tillfredsställelsen att se deltagandet för den mig öfvergångna, svåra olycka, förenas med önskningarne, att en eljest arm och vanlottad landsbygd måtte genom brukets återupprättande blifva försatt i en bättre belägenhet i framtiden; vågar jag vördsamt anhålla att få till H. StatsUtsk. afgifva följande förklaring, för att vid målets handläggning lända till upplysning. 2(iO Den 10 Februari. Derest nemi. Utsk. finnér det föreslagna låneunderstödet af 30,000 r:drb:co böra H.
Jag har njutit rättvisa deruti, att alla, som uppstigit emot mig, hafva funnit misstag i dessa motiver; någon har kallat dem för en oaktsamhet, en annan irrläror, oriktigt sätt att se grundlagen o. s. v. Mera kan jag icke vänta mig af de försigtiga talare, som på andra sidan yttrat sig. H. Ex. Gr. Mörner har sagt, alt de utgjorde blott en ledamots tanke. Jag tror mig äfven hafva uttryckligen förklarat den öfvertygelsen, att Konungen icke känner dessa olyckliga motiver; och jag ber få fästa H. Ex. Gr. af Wetterstedts uppmärksamhet derpå, att jag sagt, att jag bestämdt undantager Konungens Rådgifvare, utom StatsSecreteraren för financeärenderna, från delaktighet i desamma, och medger gerna den siste talaren, att man eljest hade bort veta ställa bättre till, än att framlägga dessa motiver för Ständerna. Den förebråelsen, jag i detta afseende uppburit, torde således vara oförtjent. Hr Gr. Mörner har äfven yttrat, att då frågan till slutligt afgörande förekommer, kan man besluta en remiss till Constit.Utsk.; men jag fruktar, att vi emedlertid kunde, på sätt StatsSecreteraren föreslagit, hafva fått den nya ^cdactionen till 72 §. Reg.F. antagen genom bifall till banklagen och derigenom begå en grundlagsvidrighet. Hr Cederschjöld förmenar, att 1 mom. i 2g §. Riksd.Ordn. icke kan tillämpas här, emedan Constit.Utsk. endast äger fordra StatsRådets protocoll intill Riksdagens början. Uti samma mom. Den ii Mars e. m. *77 morn. står likväl: ”Constit.Utsk. åliggeatt fordra de uti StalsRådet förda protocoll,” och jag finner Utsk. deraf icke förhindradt att äfven till granskning begära de under Riksdagen i StatsRådet öfver något visst mål förda protocoll. Men jag har sagt, att jag i detta afseende icke ville göra någon anmärkning och att jag icke ens ville fortsätta discussionen härom. Frih.
Med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit framhärdar. Stor mäktig ste, Aller n ådig s te Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåte: C. A. MANDERSTRÖM. Willi. Inqelotz Stockholm den 6 December 1864. Svenska Akademiens underdåniga utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkning vid Akademiens räkenskaper för år 1862. Storm äktigste, A llernådigste Konung! I nådig remiss den 23 sistlidne November har Eders Kongl. Maj:t anbefallt Svenska Akademien, att inkomma med underdånigt utlåtande i anledning af en uti Rikets Ständers Revisorers berättelse angående verkställd granskning af statsverkets jemte andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1862 framställd anmärkning emot Akademiens räkenskaper för samma år; och får Akademien, i anledning häraf, i underdånighet anföra, följande:
När det nu blef serla, och folket skulle lägga sig, ville hofmannen ingalunda gå bort, utan beddes få stadna hos den unga tärnan. Singorra biföll denna begäran. Men rätt som det var, utbrast hon: »ack! nu minns jag; jag har icke stängt in kalfven, och det får jag inte glömma.» Hofmannen var genast redo, och erbjöd sig att göra det i hennes ställe. Mön tackade, och sade: »kalfven är svår att fånga, säg mig till när du har honom fast!» ’Ja, nu har jag honom,’ svarade hofmannen, och fattade kalfven i svansen. Då ropade prinsessan: »Kalf håll karl, och karl håll kalf, och spring öfver berg, och spring öfver dal, ända tills dager blir ljus!» Nu blef der en lustig skjuts; ty kalfven till att springa öfver både berg och dalar, och hofmannen till att springa efter, med händerna fast vid kalf-rumpan. De lupo så hela natten igenom, ända tills sol gick upp; men då var hofmannen så trött, att han näppeligen förmådde röra sig. Han vände nu igen till kungs-gården, och tyckte att det blef honom till ringa heder, om någon sporde huru hans färd hade aflupit. Medan allt detta timade, gingo konungen och drottningen till råds med hvarandra, att prinsen skulle gifta sig. Svennen efterkom deras vilja härutinnan, for så bort i främmande land, och fäste sig en fager konunga-dotter. Derefter lagades till bröllopp, och allt var lust och gamman öfver hela kungs-gården. Det hände sig så en dag, att prinsen var ute och åkte med sin unga brud, och kom till stugan, hvarest Singorra satt hos den blinde gubben. Vid de nu skulle fara förbi, blefvo hästarne bångstyriga, bröto af tistel-stången, slogo sönder karmen, och rände sin kos, så ingen kunde taga dem fatt. Nu blef stort bryderi och öfverläggning, huru de unga tu skulle komma hem till kungs-gården igen. Då sågo de tre hofmännen på hvarandra, och den ene tog till orda: »väl vet jag hvar vi skola få oss en ny tistel-stång.
Vi hafva inom detta Stånd, vid denna riksdag, begagnat en sådan rättighet, sorn förut aldrig varit ifrågasatt, du nemi. Ståndet sjelf utsåg de ledamöter, sorn boide biträda Landtm, i talmansconclaven. Det förundrar mig, om praxis är grundlag, att Landtm, ej äfven vid denna riksdag, såsom vid de föregående, utsåg dessa ledamöter sjelf. Jag protesterar således, att praxis är grundlag. Skulle så vara, torde vidare åberopas, att ända från början af vårt nuvar. statsskick hafva vid hvarje riksdag anslagen blifvit ökade; om nu skulle ifrågakomma att göra minskning i skatterna, skulle ilian vara färdig alt säga, alt en sådan nedsättning i skatterna vore emot praxis, och emedan praxis Den 26 Februari f. m. praxis är grundlag, äfven mot grundlagen. Detla yrkande innefattade en verklig revolution, en säkerhetsakt, hvaremot jag högeligen reserverar mig. Jag hörde sedermera en annan värd ledamot på första bänken uppmana inig att ingå i vederläggning af den deduction, med hvilken han började debatten; jag skulle tro, att han bort filina, alt jag icke ansåg en sådan vederläggning af behofvet påkallad, och numera kari jag icke villfara hans önskan, emedan jag icke, efter en så King stund, har ordalagen i minnet. — Denne ledamot, som äfven yrkat, att grundlagen förbjuder oss att vidtaga den åtgärd jag föreslog, han har här inför R. o. Ad. gjort den bekännelse, att han fordom sökt utvidga Representationens rättigheter utöfver hvad grundlagen medgifver, men alt han nu afsvurit sin fordna taktik. Detta är berömligt. Alen det händer, att då man kommit alt ligga för mycket på en bog, och vill återtaga medellinien, så kränger män öfver åt andra sidan; och detta mätte afven vara orsaken, hvarlöie den värde ledamoten nu vill bestrida Ständerne en rättighet, sorn icke är dem af grundlagen betagen.
St. bevilja löneförhöjningar vid någon riksdag, är det skäl, att äfven den summa, som skall motsvara centonalen, må förhöjas till ett derefter lämpadt förhållande på grund af sjelfva principen af centonal-afgifter. I annat fall skulle den summa, sorn vid denna riksdag bestämmes såsom ersättning, ständigt förblifva oförändrad, hvilket jag anser obilligt och orättvist emot dem, som erhållit donationen. Hvad återigen angår den punkten, som rör K. M:s rätt att fritt disponera besparingarna iuom hufvudtitlarna, kan jag icke, vid jemnförandet af 62 §. Reg.F. och 2 mom. af 3o §. Riksd.Ordn., finna annat, än att denna rättighet, då jag juridiskt betraktar saken, är alldeles oemotsäglig. Jag är för min enskilda del af den tanke, att den grundsats, Utsk. framställt, är klok, och jag skulle önska, att Regeringen icke administrerade efter annan grundsats, emedan den skulle nödsaka Regeringen att väl begrunda hvarje utgift, för att förekomma brist på de för öfrigt behöfliga medlen; men jag skiljer denna sak, såsom en klokhet och princip ä Regeringens sida, från Konungens rätt att fritt disponera besparingarna inom titeln. Jag vill således hvad Utsk. föreslagit, om den tanken hos K. M. framställes i form af en und. önskan, och i sådant fall gillar jag den lifligen; men jag ogillar denna tanke, om den framställes såsom ett beslut, hvartill R, St. förmena sig äga rätt. Jag har uttryckt denna min mening förr och derföre framställt den i större korthet. Jag begär, att Utsk. måtte collationera och citera de grundlags-^. som, bokstafligen tolkade, kunna anföras till stöd för Utsk:s tanke. Jag får slutligen förklara, att jag för min enskilda del är lika mån som någon annan derom, att Regeringen icke må träda R. St:s rätt för nära, men att jag på andra sidan är lika ömtålig om, att R. St. icke må träda Konungens rättigheter för nära. En ömsesidig varsamhet bör äga rum, på det friheten må bibehållas och onödiga tvistigheter förekommas. Hr Stuart, Carl Gust.:
Min erfarenhet sträcker sig icke så långt, att jag minnes den tid, då redbart mynt fanns i rörelsen, och jag kan således icke döma om ställningen då; mén jag inser likväl, att dess försvinnande ur rörelsen endast medelbarligen verkat till nöden , i så måtto, att derigenom beredts möjligheten för de våldsamma bryt ningar i värt pennmgeverk, som närmast ver« kat nöden. Om BancoSedelns vanvärde derigenom vore bevisadt, att den icke efter sitt innehåll inlöses med silfver, kunde detta vanvärde icke motsägas, men i allt annat fall anser jag uppgiften derom för ett misstag. Då Bankens utelöpande Sedelstock säges utgöra 30 millioner och dess fond i Silfver 5 millionej Specie, och Den 17 Jpril f. tn. denna senare aldrig blifvit genom olagliga tillgrepp minskad, måste man antaga, hvad också Comitéen antagit, att. åtminstone 25 millioner i sedlar blifvit utgifne, utan att motsvarande valuta i silfver blifvit i Banken insatt. De hafva således aldrig ägt och aldrig bordt äga högre värde än efter den cours, sorn var gällande, då de utgåfvos, och om jemnfö* reisen derefter sker, tror jag, att de någorlun. da bibehållit sitt värde, eller att innehafvaren i detta afseende icke förlorat. Om man betragtar BancoSedeln i dess förhållande till blott inhemske värden, har den snarare stigit än fallit; men om äfven BancoSedeln, i dessa förhållanden betragtad, skulle förlorat något af sitt värde, är denna förlust rikligen ersattt genom qvantiteten af Baocosedlar eller enskildas derpå lydande skuldförbindelser, hvilken ännu mera skall ökas, då den gäldbundne jordbrukaren icke betalar räntan utaf afkastning, utan med minskning af sin capitalförmögenhet. Den tid är icke aflägsen, då Fastighetsmassan i Sverige troligen icke var intecknad för knappt sjettedelen af det belopp, som nu, men dess värde i otvungen handel åtminstone uppgick till hälften emot nu.
Anna var orolig och nervös hela tiden och höll stilla med virkningen hvarannan minut för att lyssna om icke Alice skulle komma snart. Slutligen kunde hon icke hålla ut längre. – Eva, hon såg allvarligt på kusinen. Hvad tror du om detta? – Ja, något är der emellan dem, det är säkert. Jag tycker verkligen, tillade hon indignerad, att Alice kunde anförtro oss det – det är då inte mer än hennes skyldighet. Anna suckade. Om jag ändå kunde begripa, hvad hon ser på den karlen! – Ååh – Eva drog på det, förvånad. Han är då verkligen rätt stilig, vet du. – Stil och stil! Det bryr jag mig inte ett dugg om. Men om du vore mera erfaren, kära du, skulle du se, hur depraverad han ser ut. Der är inte spår af kraft eller sedligt allvar. – Ja, sade Eva eftertänksamt, inte är der mycket med honom. Men pappa tycker ju också om honom. – Morbror har naturligtvis samma smak som Alice, det tycker jag du borde veta. Hon steg upp och började gå fram och tillbaka på sandgången. Jag ville hellre hon skulle tycka om häradshöfdingen – eller hvilken annan som helst – om nu galet engång skall vara. – Ja, det vore förstås ett mycket bättre parti. – Och en mycket bättre karl, ifrade Anna. Kan väl vara, att han har måne i hufv’et, men han är då åtminstone öppen och upprigtig. Tror du – hon lade handen på Evas skuldra – tror du, att de äro förlofvade? – Nej, sade Eva bestämdt och skakade på hufvudet. Icke ännu. Men Gud vet, tillade hon mystiskt, hur det kan gå. – Tror du inte det? — Åhnej, då skulle hon väl ändå sagt det. Måtte det bara inte bli af! – det blir hennes olycka. Men just den eftermiddagen blef det af. Alice hade inte hemligen smugit sig till något öfverenskommet rendez-vous, som Anna i sitt innersta fruktade. Hon hade helt enkelt gått till stationen med ett bref, så som hon och de andra flickorna brukade göra nästan hvarenda eftermiddag. I dag hade hon blott icke bedt dem göra sällskap – hon ville verkligen helst gå ensam.
Då förfallodag eller annan tid, som i denna lag bestämmes, skall räknas efter vecka, månad eller år, varde den dag för förfalloeller slutdag ansedd, som genom sitt namn i veckan eller sin nummer i månaden motsvarar den, från hvilken tidräkningen börjas: börjas den på dag, mot hvilken ej någon svarar i den månad, hvarunder räkningen slutas; varde sista dagen i den månad för förfalloeller slutdag ansedd; skall något ske midt i en månad; vare femtonde dagen i månaden laga tid dertill. 95 §. Infaller tid, då något efter denna lag fullgöras bör, å helgedag; varde det nästa söcknedag derefter fullgjordt 96 §. Har vexelinnehafvare förlorat talan efter vexelrätt, förthy att han uraktlåtit något, som i denna lag vid sådant äfventyr föreskrifvet finnes; stånde honom dock öppet att fordran, såsom i vanligt skuldfordringsmål, utsöka hos den vexelgäldenär, som ej handlat i god tro, eller som, der fordringen förfölle, skulle göra en vinst till fordringsegarens skada. Kommande denna lag att gälla från den i Januari 1852 för alla vexlar, sorn derefter utgifvas. 24 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 39. De i Stats-rådet och Högsta Domstolen förda protokoll bifogas; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kong! nåd ooh ynnest städse välbevågen. Stockholms Slott den 22 April 1851. OSCAR. G. A. Sparre.” Jemte Stats-rådets och Högsta Domstolens vid den nådiga propositionen fogade protokoll, har Utskottet äfven erhållit del af det utaf Lagberedningen upprättade förslag till vexellag med motiver; och dä Utskottet, efter omsorgsfull granskning af det nådiga förslaget, nu går att deröfver afgifva utlåtande, anser sig Utskottet böra tillkännagifva att Utskottet inhemtat flere för insigt i ämnet kände affärsmäns tankar till ledning vid förslagets pröfning.
Borttagandet af berörde tull-lindringar skulle verka i hög grad menligt för vår jernoch trädvaru-utförsel, för den större handeln, för skeppsrederierne och alla dermed samband egande yrken och näringar, utan att jag förmår inse, att den stora 104 Bevillnings utskottets Betänkande, M 5. massan af konsumenter utaf socker, kafle, tobak m. m., derutaf skulle hemta ringaste fördel; tvertom synes mig erfarenheten och de gängse priserne här å dessa artiklar hafva under de sednare åren ådagalagt, att jemväl konsumenterne uti sin mån haft fördel af ifrågavarande tull-lindringar. Uti Utskottets utlåtande anföres väl utur Kongl. Koinmerse-kollegii berättelse för 1849, alt utaf de svenska fartyg, som nämnde år besökt Brasilien, Buenos Ayres och Havanna, endast cirka femtedelen (till lästetalet) återgått direkte till Sverige, och att hela återstoden varit använd i fraktfart emellan främmande länder, hvaraf den slutföljden vill insinueras, alt tulllindringen skulle vara öfverflödig för alt upprätthålla Sveriges transatlantiska sjöfart. Men det anförda sifferexemplet bevisar alldeles icke hvad Utskottet dermed vill göra sannolikt. Ty vissheten alt, derest förmånliga frakter på de transatlantiska platserne ej stå att erhålla, i värsta fallet kunna intaga återlast på Sverige, är just det sorn gifvit våra skeppsrederier mod och företagsamhet, att med sina fartyg våga dessa aflägsna och kostsamma färder. Den höga siffran af fraktsökande svenska fartyg på dessa platser ådagalägger emellertid, hvilken stark konkurrens, som Englands fartyg der möta uti vår handelsflotta, och jag finner således visst icke underligt, alt engelska kabinettet »pä diplomatisk vagn velat aflägsna denna konkurrens genom yrkandet på lull -1 i nd ringarnes borttagande; likasom det ifrån en annan synpunkt visserligen ock skulle vara för Englands ej mindre än för Hollands intressen högst fördelaktigt, om Sverige indirekt öfver London och Rotterdam hemtade sitt behof utaf råsocker, kafle, tobak, risgryn, arrak, romm m. fl. transatlantiska produkter, i stället för direkt från produktionsorterne.
Går saken till Nämnd, kan ändamålet förfelas, och att inbjudningar hafva sina olägenheter, hafva vi under denna Riksdag sett. Jag tillstyrker derföre bifall 3 Herr Bråkenhjelms förslag. I afseende på senare momentet är jag äfven af samma tanka, som Herr Bråkenhjelm. Jag tror, att vilkoret visserligen har sina olägenheter, men om husen fingo säljas, och å en annan local skulle byggas, torde penningarne icke räcka till, och Veterinärinrättningen blifva en sak, som jag befarar kunna lika med Götha Canal föranleda till kostnader i oändlighet. Den ?.i December e. m. *9^ Herr Rosengvist: Jag tackar Pierr Bråkenhjelm för den mig tillagde eloge att vara geneureux; men jag skulle rodna, om jag förtjent den, \ fråga om allmänna medels användande. Jag skall icke eller denna gång vara mig olik; hvarföre jag också fortfar att bestrida de af Utskottet föreslagna 5ooo R:drs öfverlemnande lill Veterinairlnrättningen, om jag ock derigenom skulle förvärfva mig Herr Bråkenhjelms benämning af njugg. De hus, som jag uppräknat, äro verkligen tillhöriga Ladugårdslands Bränneri, så vida den ifrån MagazinsDirection erhållna förteckning öfver desamma är vigtig, hvarom jag icke tviflar, heldst Friherre af Nordin högtidligen inom detta Hus förklarat sig hafva uppgjort den. Jag kan således icke frånträda hvad jag yrkat och jemt skall yrka: att om de öfverflödige af de till öfverlemnande åt Veterinairelnrättningen föreslagne hus försäljas, komma de att lemna en tillräcklig fond åt samma Inrättning. Grefve Brahe: I sjelfva saken förenar jag mig med Herr Crusenstolpe, och hemställer, om icke de, hvilka nitälska för Yeterinair - Inrättningen, skulle vilja biträda Herr Bråkenhjelm i dess framställda åsigt. Då afgjordes saken af 3:ne Stånd. Det är. visserligen sannt, att frågan kunde af54 H. 13* ig6
Efter den ifrån Kongs. Hos Stall.Contoiret meddeldke upgifk, äro detze ängar, som nu äro borttar. 14 s2 Den 2i December. arrenderade och hwarukaf till Kongl. Hss-Stallet lef, wereras »Zzj parmar arrende hö ärligen, följande nemligen: Stockholms Län. Mora Äng i Långhundra Härad och Lagga Socken giswer i arrende g 6 parmar hs. Conkracret derom uphör med igr6 ärö bergning. Mällösa Äng i Wallentuna Socken giswer i arrende parmar hö och arrende-contractet ders om uphör med 1826 ärs sim. I Upsala Län Upsala Äng i Waxala Härad och DanncmarkS Socken, gifwer i ärligt arrende s6 parmar hö, hwar, o,n contractek Uphör med detta ärs bergning. Desi» utom leswererar Arrendatorn af denna äng io parmar HS ärligen till Landshöfdingen i Upsala, säsom honom pä lön ansiagnc: Rorsägns Ängen i Bro Härad och Näs Socken giswer i arrende 14^ parmar hö. Conlrae tet derom uphör men 1826 ärs sink. d Ryda Äng borttarrenderad tillika med Ryda Kungsgård pä go är lill Midsasian 18Z;, enligt Kongl. Kammar» Collegii conlrack af den 6 Innii 1804, och erlägges i arrende ir parmar hö för ängen ärligen. A ' ^ Den 21 December. 14 I Swarrsjö Län. wändtholmo Äirg i Färentuna Härad oZ) Hillersjö Socken, giswer 12 parmar hö ärligen, och uphör contracket derom med iZrb ars sint. Eldgarns Mg, giswer i ärligt arrende 10 parmar hö samt innehaswes af Ståthållare,Emberet öfwer Drottningsholms och Swartsjö Slolt och Län, enligt Kongl Brefwet den 5 Junti 1787. I Södermanlands Län.
Det är icke meningen att man skulle tillgripa alla både lofliga och olofliga medel för att lå sin vilja fram, såsom den siste värde talaren tycks förmoda; också skulle jag icke velat satt i fråga att rifva upp ett beslut, som R. o. Ad. lättat, om vi icke hade några prejudikater i den vägen, såväl från föreg:de riksdagar som äfven vid denna. IIrr:ne torde påminna sig att vi sednast i går hörde att ett annat Stånd antagit en inbjudning och sålunda ändrat sitt första beslut. Såsom skäl härför anfördes att pluraliteten vid nämnde besluts fattande icke var så* särdeles stor. Här var icke heller pluraliteten så särdeles stor, när beslutet fattades ang:de Salabanan; den var nemi. blott 5 röster. Jag vill dock icke envist yrka på att R. o. Ad. skall frångå sitt beslut, utan är det så farligt, så skall jag hädanefter hålla mig passiv. Blir det votering, så kommer jag naturligtvis att votera efter mina åsigter. Många af dem, som röstade för Upsalabanan, gjorde det derföre, att man sade att det var ett stort mål som afsågs, 476 Den 23 Maj. nemi. att få bestämd riktningen af den norra stambanan. Om Upsala får en bana till Stockholm, är icke så vigtigt, men det är af stor vigt att få ett system. Jag anhåller således att R. o. Ad. måtte bifalla Borgareoch Boride-Stms inbjudning, och jag hoppas att R. o. Ad. gerna går dessa båda Stånds önskningar till mötes, så att de icke må kunna säga att man i allt sätter sig emot hvad de föreslå. Frih. af Ugglas, Gustaf: Jag kan icke neka att det var med en viss förvåning som jag hörde att Borgareoch BondeSt:n beslutat att inbjuda R. o. Ad. att förena sig med dem uti deras beslut i afseende på banan mellan Upsala och Sala, emedan det innefattade en begäran, att R. o. Ad. skulle upprifva ett beslut, som R. o. Ad. fattat, och bifalla ett förslag, som Ståndet efter en långvarig diskussion förkastat genom votering.
Förslaget ogillades af Bidderskapet och Adeln, Prestoch Bonde - Stånden, men bifölls af Borgare-Ståndet. 92 §. Förslaget afslogs af Ridderskapet och Adeln och Prest Ståndet, men gillades af Borgareoch Bonde-Stånden. 93 §. Bidderskapet och Adeln, Prest-och Bonde-Stånden afslogo, men Borgare - Ståndet antog Förslaget. 96 §. Anmärkningen vid denna §. förföll genom enhälligt beslut. 97 §. Förslaget antogs af alla Fyra Stånden. Förslaget blef enhälligt ogilladt. 103 §. Alla hvilande Förslag rörande denna §. gillades. 105 §. Den dervid gjorde anmärkning Ogillades af alla Stånden. 106 §. Förslaget ogillades enhälligt. 107 §. Likaledes. 108 §• Likaledes. 110 §. Likaledes. 111 §. Likaledes. 114 §. Likaledes. 1 afseende på Riksdags-Ordningen är förhållandet sorn följer: 14 §. Det Förslag som sedan 1810 års Riksdag hvilat, hlef enhälligt af Stånden antaget, och det sedan 1812 ogilladt. 17 §. Förslaget afslogs enhälligt. 19 §. Förslaget antogs enhälligt. 21 §. Af de hvilande Förslagen till ändring i denna §. afslogos alla, utom förändringen i Femte Momentet, hvilken enhälligt antogs. 34 §. Det deri föreslagna tillägg antogs enhälligt, 36 §. Förslaget ogillades af alla Fyra Stånden. 38 §. De sedan 1809 Och 10 hvilande Förslagen antogos af Riddérskapet och Adeln, Rorgare - och Ronde - Stånden, men afslogs af !P rest-Ståndet. Det Förslag som hvilat sedan 1813 afslogs enhälligt. 46 §. Förslaget afslogs af alla Stånden. *5 §. Förslaget gillades af alla Stånden. 57 §• 10» Den 2 Juli. §. Likaledes. 63 §. Likaledes. 78 §•