Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Härvid synes det dock betänkligt att, såsom en motionär föreslagit, på Kyrkoherdens bekostnad, öfverflytta en del af dennes i lag grundade rättighet till byggnadshjelp af församlingen på Comministern, likasom det jern väl lärer böra få hero på den förres frivilliga begifvande att, der vederbörande auctorileter derjemte härtill lemna bifall, under sin lifstid lill den sistnämnde öfverlåta såsom boställe innehafvande, å lön anslagne, mensaleller slom-hemman; varande församlingen i Öfrigt obetaget att, der någon sådan läsenhet, som bär blifvit ställd i fråga, utan serdeles skada och förfång lör pastorsbostället, må kunna från detsamma afsöndras, vid inträffande kyrkoherdei-ledighet härom i vederbörlig ordning anmälan göra. Utskottet finner för öfrigt af flera giltiga skäl, de der lätt af en hvar' torde inses, angeläget, att Commiiristrarne ega fasta bostäder. Då emedlertid, enligt hvad upplyst blifvit, desse tjenstemän flerestädes äro helt och hållet i saknad af dylika boställshus, torde ett sådant för hållande böra påkalla någon lämplig åtgärd å Rikets Ständers sida; i följd hvaraf Utskottet vördsamt föreslår, att Rikets Ständer ville till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse, med anhållan, att i de Stift, der Comnrinistrar finnas, hvilka ej äro med boställshus forsed de eller derföre åtnjuta vederlag, vederbörande Consistorium måtte lå sig ålagdt föranstalta, det socknemännen varda till allmän sockenstämma kallade, i ändamål, att vänlig förening om beredandet af ifrågavarande, för församlingens bemälde lärare nödiga, förmon der må kunna lilivägabi ingas.
Bref och Förordnanden blifvit förändradt, allt till rote hål - Den ao Februarii e. m. 65 hållar nes bästa och förmån. Dessa med flera punkter af den gamla stiftelsen, som slutar med, "att Contracltt skulle i allo hällas f halva blifvit förändrade och förbättrade, till såväl rotehållarnes egen som soldaternes förmån, i förening med nyare stridssätt och armeers hållning; alltid med ömsesidig öfverenskommelse mellan Konung och Folk, men aldrig med våld, magtspråk eller hemliga insinuationer, sedan den enväldige Stiftarens och hans mägtige Sons tid. Hvad vill då motionären? Vill han Svenska krigsmagtens tillbakagående lill det skick, den varvid Åhus Prestgård? Vill han denna beklädnad och denna personal af pressade lättingar och brottslingar? Han vill påstå, att ”anskaffandet af knekt och knektehållet, i betydlig mån, nu "är förknippadt med större svårigheter, än utgifterna derför calculerades uppgå eller enligt contractet voro, då öfver”enskommelsen afslutades.” Jag bestrider alldeles detta: 1:0 med erfarenheten sedan Conscriptionens införande 1812, då hvar man vet, huru lätt det sedan den tiden är att få indelt soldat inom dessa classer; och 2:0 med K. Carl XT:s eget förfarande, som, sedan han först måst tillgripa löst folk, lättingar och driftekarlar, sedermera, när detta ändå icke förslog, nödgades, genom en hemlig instruetion till sina Landshöfdingar, medgifva lega till 5o, 60, 70 och ända till 100 daler sant med det märkliga språk: ”sä kunnen j val låta det fä passera, likasom visste j intet stort deraf!!!” Sådant var detta ideal, den beprisade tiden, rotebållarens förmån och soldatens värde! Att förordningar icke åtlydas, det har Grefven visat; men i den tiden. Men, Hr Grefve, applicera icke sådana tider på vår tid!
N:o 56, ang:de bevillningsmedlens beräknade belopp; N:o 57, ang:de förändrade stadganden i afseende å frejdebetyg; N:o 58, ang:de ett särskildt kreditiv till försvarsverkets fullständigare ordnande; N:o 59, ang:de tullbevillningen; N:o 60, ang:de underd. skrifvelser i bevillningsfrågor; N:o 61, ang:de skogshushållningen; N:o 62, ang:de ny jagtstadga; N:o 63, ang:de ny strafflag m. m.; N:o 64, ang:de ändring i 18:de kap. 12:te §:n kyrkolagen; N:o 65, ang:de förändring i stadgandena om giftomannarätt; N:o 66, ang:de inteckning om nyttjande-rätt till fast egen dom; N:o 67, ang:de arfsrätt för oäkta barn; och N:o 68, ang:de dag för nästa riksdags början. Upplästes och lades till handlingarne från Med-Stånden ankomne prot.-utdrag för tiden från den 16 sistl. November. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 1 e. m. In fidem, O. Brakel. Plenum kl. £ 10 f. m. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Gr. Mörner, Carl Göran, benäget åtagit sig att anföra den afskedsdeputation, som i afton komme att afgå till de öfriga Riks-Stånden, samt anmodade de Hrr ledamöter af R. o. Ad., som önskade i deputationen deltaga, att anmäla sig hos Riddarh.-Fiskalen. Sedan anmäldt blifvit, att de öfriga Riks-Stånden afgått från sina samlingsrum samt gingo förbi Riddarhuset på väg till K. Slottet, afgick Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad., företrädde af 2 härolder, till Storkyrkan, hvarest riksdagspredikan hölls af Riskopen i Wexiö Stift, Ledamoten af K.
Så tror förf., att saken på båda ställen är densamma, men lifvet i München i grunden osedligare. Det finnes lätt, att genom den form den har i Wien, många samhällsklasser skola indragas i hvirfveln; men sakkunnige göra också i München icke undantag för någon klass. Exemplet uppifrån, bigotteriet och stadens egenskap att vara den bildande konstens säte verka här detsamma, som lefnadslusten och toleransen i Wien. Om vi från detta ämne öfvergå till «Frohnleichnahms»-processionen, så torde steget ej vara så stort, som det synes. I alla händelser är det ej en religiös handling, utan ett offentligt spektakel, hvarom fråga är, ehuru dagen benämnes «Herrans lekamens dag». Frohn är nemligen ett nu eljest obrukligt uttryck för Herre; hvarifrån orden «frohnen» och «frôhnen», tjena en herre, träla. Dagen firades fordom (d. 18 Juni) öfver hela den katolska kristenheten, nu endast i vissa länder och orter, med processioner. År 1841 måste ceremonien i München för regnig väderlek uppskjutas flera serskilda gånger. Slutligen ringde en morgon alla klockor, trumslag och musik hördes från alla håll, och stadens militär, både den krigiska och den fredliga, denna bestående af välfödda borgare, var i rörelse. En del af deltagarne i uppträdet bivistade gudstjensten i Metropolitan-kyrkan; de öfriga stodo väntande på gatorna mellan en haye af dels infanteri, dels kavalleritrupper. Processionens bestämmelse var, att genom de förnämsta gatorna tåga till fyra serskilda öppna platser, der altaren voro uppresta, vid hvilka ett kapitel ur de fyra Evangelierna upplästes och välsignelsen utdelades. I densamma deltogo 1:o de skilda skråna ock embetena med deras fanor. Mästarne sjelfva gjorde till större delen militärtjenst, och hvarje skrå representerades derföre af några få personer. Gesäller och lärgossar buro de merendels gamla och söndriga fanorna. Allt detta tog sig lappigt ut.
1 Omkring kl. 5 efter romerska räknesättet, som vid denna tid, tillika med många andra romerska bruk, gjort sig gällande i Grekland. - Vem söker du? frågade han. - Går jag rätt? Jag söker Krysanteus, arkonten. - Detta är Krysanteus' hus. Men han är icke hemma. - När hemväntas han? - Därpå kan jag icke giva dig säkert svar. Men har du tid att invänta honom, så är du välkommen över hans tröskel. - Jag tackar dig. - Jag tycker mig se, att du är främling i staden ... kanske långväga resande? - Så är det. - Måhända gammal vän till min herre? fortfor portvakten, som av välmening blottställde sig för att synas nyfiken. - Nej, svarade främlingen. Jag känner honom endast av ryktet. - Ja, vem gör icke det? sade portvakten med stolthet. Men du är alltid välkommen. Min herre är glad att se främmande filosofer i sitt hus. Under samtalet hade portvakten stängt dörren till gatan och ledsagat främlingen till motsatta dörren. Han öppnade denna, bjöd gästen stiga in i aulan, vinkade en ung slav, vilken tjänstgjorde som atriensis, och återvände till sin portkammare. Okos, den unge slaven, portvaktarens son, en yngling med glad uppsyn och städat skick, underrättade främlingen, att det torde dröja något länge, innan hans herre hemkomme; det vore därför hans, Okos', skyldighet att visa gästen, var han skulle finna badrummet, om han ville bada, biblioteket, om han ville läsa, ett avskilt gästrum, om han vore trött och föredroge ett sådant framför vilosofforna i aulan. Främlingen valde biblioteket. Han visades dit, betraktade en stund de sköna målningarna, skakade därvid på huvudet, tog en pappersrulle och slog sig ned i en bekväm vilosoffa för att läsa. Några ögonblick därefter inträdde en gosse, Okos' yngre bror, och ställde bredvid gästen ett litet runt bord med frukter, konfityrer och krystallflaskor, den ena med vin, den andra med vatten, nyss hämtat i trädgårdskällan. Sedan detta skett, gick gossen, men återvände snart med friska, välluktande blommor, som han utbytte mot andra, ännu icke vissnade, i en blomstervas under draperiet vid ingången till rummet.
Då emellertid, i jemförelse med de betydliga summor, som numera för lotsoch fyrinrättningens behof anvisas, den för samma ändamål afsedda andel i afgiften vid Landsorts fyrbåk icke är af någon särdeles betydenhet, har det synts Utskottet skäligen kunna ifrågasättas, huruvida ett sådant bidrag fortfarande bör till lotsverket ingå, helst, såvidt Utskottet varit i tillfälle inhemta, ifrågavarande uppbörd grundar sig på ett undantagsstadgande, hvarigenom fartyg, som passera Landsort, äro förpligtade att, utom vanliga båkoch fyrafgifter, jemväl erlägga s. k. lastpenningar. Sistnämnda afgift, hvilken uppkom redan på 1600- talet, då denna fyrbåk af enskild person anlades, var afsedd att motsvara kostnaden för fyrens undeidiåll, och har sedermera, med någon förändring i beloppen, alltjemt utgått, äfven sedan fyren år 1840 genom köp öfvergått till Kronan. Utaf uppbördssumman äro två t tredjedelar för lotsverkets behof anvisade åt Förvaltningen af Sjöärendena och återstående tredjedelen ingår i tulluppbörden. Med hänseende till hvad sålunda förekommit och då Utskottet, som icke varit i tillfälle att verkställa den fullständiga utredning af frågan, som för dess hufvudsakliga bedömande vore erforderlig, likväl funnit önskvärdt, att den särskilda uppbörden vid Landsort kunde till lättnad för sjöfarten upphöra, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Maj:t, efter det ärendet blifvit behörigen utredt, ville taga i nådigt öfvervägande, huruvida den särskilda uppbörden vid Landsorts fyrbåk bör fortfarande bibehållas. 13:o.
T)å nu å nyo föredrogs Banco-Ut-' skottets den 21 dennes under N:o 80 afgifne , samt följande dagen på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande, rörande väckte motioner i afseende på Bauco-Discont-Styrelsens sammansättning och det reglementariska för samma Discont - Verks förvaltning; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit af Ridderskapet och Adela De» November f, n?. Rifallet, Utskottets ifrågavarande Utlåtande Jaerde läggas till handlingarne. Företogs till pröfning Stats Utskottets den 18 dennes under N:o 610 afgifne, samt den 20 derpåföljde e. ra, på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut med - deldte Betänkande, i fråga om ersättning af Staten för Svenske medborgares liduf förluster genom uppbringningar, Herr Hjerta, Gustaf: Hel ifrågavarande målet är, som mig synes, af stor vigt, På dess behöriga afgörande beror tili en stor del, om Svenska Handeln under politiska vändningar skall kunna fortfara ända till oroligheternes verkliga utbrott; eller om hvarje rygte skall vålla 1 den ett afstadnande. Då skola företagen i otid hindras, och fruktan göra , att vår handel går under, och våra export - varor få ligga oförsålde. Vår handel i allmänhet har litet skydd emot andra Nationer. Vi hafva en Flotta, det är sant, men den ar obetydlig, och egenleligen grundad på vårt sjelfförsvar. Vår handel har ej annat skydd än det represalie systehne, sorn finnes be« stämdt i Riksens Ständers underdåniga skrifvelse af 1810. Dessutom ber jag alt få fästa uppmärksamheten derpå, att 1812 års Ständer afskiefvo Riksguids-ConloireU skulder
Det är den påskrift på en vexel, sorn innebär ansvarighet för endossenlen, och kan jemväl finnas på reverser, ställde till ordres, på det sätt, att ordalydelsen af denna påskrift innebär full ansvarighet för hvar och en af endossentcrne. Om påskriften innebär ansvarighet för hvar och en af dem, så är jag viss på att vår lag känner den ansvarighet, hvartill de derigenom tillförbindas, och alt vid execution deraf intet hinder skulle möta af någon lagens otydlighet. Då emedlertid denna nyhet icke tyckes vara antaglig pä något sätt af dem, som i ämnel yttrat sig, så, och ehuruväl min sats gäller på andra sidan Östersjön, vill jag icke vidare yrka detta beslut, i synnerhet som de öfrige Stånden fattat beslut, som härifrån afvika; utan vill jag för min del låta förslaget falla, nöjd för tillfället att min mening ligger i prot. förvarad till en annan tid, då det förmodligen kommer i bruk äfven här, norr om Östersjön. Hvad Gr. Björnstjernas yttrande angår om vexlar, som af gäldenären dragas på fordringsägaren såsom betalning för någon handel, så vore det väl om dessa vexlar kunde skiljas ifrån andra; men vid pröfningen i Disconten blir det svårt att kunna åtskilja de begge slagen, så att afsigten att gifva dem företräde framför de andra, svårligen torde kunna gå i verkställighet. Hvad BorgareShs förslag angår, sä mäste jag säga, att det icke kan fullt Den 15 April. 391 tillfredsställa mig. Det lyder nemi. sålunda: ”alt ifrån och med år 184(5 inrikes vexlar och accepterade invisningar, betalbara” etc. För min del skulle jag tro, att man bör fordra, alt dessa inrikes vexlar äfven böra vara accepterade och endosserade, äfvensom invisningarne endosserade, på det att de måtte innebära mera säkerhet än en blott accepterad sedel; ty är invisningen blott och bart accepterad, så innebär den icke säkerhet mer än i acceptanlens hand, och det är det sämsta af alla, som äro utställde af fordringsägaren på gäldenären.
Han såg då ut som en vanlig menniska och var klädd som morbror Janne. En annan gång, i parken, djupt inne i skuggan under de höga träden, stannar en officer på en häst. Han »gör honnör» för tant, håller in hästen, tilltalar tant och frågar gossen hvad han heter. Han svarar som sanningen är, ehuru något blyg. Det mörka ansigtet ser på honom med goda ögon och han hör ett djupt, dånande skratt. Derpå försvinner ryttaren. Det var kronprinsen! Kronprinsen hade talat till honom! Han känner sig lyftad och liksom tryggare. Den förfärlige magthafvaren var ju snäll. En dag får han veta att far och faster äro gamla bekanta med en herre, som bor på stora slottet och går i trekantig hatt och har sabel. Slottet får ett annat, vänligare utseende. Han är liksom bekant med dem deruppe, ty kronprinsen har talat med honom och pappa kallar kamrern du. Numera förstår han att de granna lakejerna stå under honom, i synnerhet när han får veta att köksan promenerar med en sådan om qvällarne. Han har fått nys om den sociala skalan och upptäckt att han icke står lägst åtminstone. Innan han vet ordet af är trollsagan slut. Soplåren och råttorna stå der igen, men vicevärdens Kalle begagnar icke mer sin auktoritet, när Johan vill gräfva upp stenläggningen; ty Johan »har talat med kronprinsen,» och herrskapet har »bott på sommarnöje». Gossen har sett öfverklassens herrlighet i fjerran. Han längtar dit som till ett hemland, men moderns slafblod uppreser sig deremot. Han vördar af instinkt öfverklassen, vördar den för mycket att våga hoppas komma dit. Och han känner att han icke hör dit. Men han hör icke till slafvarne heller. Detta blir en af slitningarne i hans lif. Dressyren börjar. Stormen hade gått förbi. Slägtassociationen började upplösa sig. Man kunde gå sjelf. Men öfverbefolkningen, familjens tragiska öde, pågick. Dock, döden gallrade. I huset fans alltid svarta papper från begrafningskarameller klistrade opp på barnkammarväggarne.
Utskottet tagaS under närmare öfwerwäganbe, pä dct likväl Ständet mä hafwa fria händer alt öfwer hela benn» framställning sedermera widtaga det Beslut, som om» ständighcterne och sakenS natl>r kräfwer, när Statsutskottets fullständigt utarbetade Finance-plan hunnit komma till Riksens StänderS hufwudsakliga afgörande. Härom skulle sä wäl de öfrige Respective RikSStänbcn, som Statsoch Banco-Utskottcn genom Protocolls-Utdrag wbrdsamt och vänligen underrättas, ve luprs. Lx krotocollcr 8. L. Urbrag af Protocollet, hället hoS BonbeStändet den 6 September 1829. <I. D. Wid behörig granskning af BancoUtssottctS ProtocollS-Utdrag den 28 ststlcdae Augusti, rörande afhjelpandet af de olägenheter, som i LanöSor, tern - 584 Den !9 September. terne deraf inträffa, att en mängd förflitne samt nästan aldeles obrukbar? smärre Banco - Sedlar, likväl mäste utk allmänna rörelsen emotkagas; ansäg BondeStänbet, i likhet med hwad Utskottet föreflagit, detta ämne säsom ett Regerings,mäl böra af Riksens Ständer hos Kongl. Ma):t i underdänighet anmälas, till minnande af den ätgärd, igenom samtclige KroNanS Upbbrdsmän, som Kongl. Majtt kan i nädcr finna för ändamälct närmast tjenande; och skulle de öfrige Respektive Ständcn härom wördsamt och wänligcn underrättas genom Protocolls-Utdrag. vt supra. Lx krotocoiic» 8. L. IrLgäräk.
I allt öfrigt lärer en hvar för det mesta få bereda sig att fördraga, hvad som ej kan hjelpas. Och alla omdömets irringar stå väl icke att afhjelpa, så länge dess yttrande skall fortfara att äga någon frihet. För öfrigt är frågan icke blott, hvad granskningen verkar eller icke verkar på sjelfva lagskipningen och dess närvarande gång. Det är jemväl för ett annat stort ändamål, som den blifvit anbefalld. Nationen vill af dess resultat uti de omtvistade embetsberättelserna se det tillstånd, som är för hand, för att erfara, huruvida det befinnes sådant, att det må anses tillfredsställande, eller om det påkallar omsorger å nationens sida för dess upphjelpande till en bättre belägenhet. Detta mål har jag således icke bordt lemna ur sigte; och jag har för allmänna uppmärksamheten framlagt de förhållanden, från hvilka jag trott mig kunna härleda bristerna, och uppgifvit de utvägar, jag kunnat tänka mig såsom användbara, för att gifva åt högsta lagskipnings-anstalten ett mera ändamålsenligt skick. Jag har yttrat min tanka om den försämring, som jag trott vara att förvänta, i stället för all förbättring eller framskridande, i läll sakerne lemnäs derhän, utan verksam omsorg om hvad behofvet fordrar. Sålunda har jag sökt att i domstolarnes inrättning och aflöning, i befordringsväsendet och icke minst uti Opinionsnämndens ändamålsvidriga beskaffenhet, utreda de grundfel, hvarifrån brister i lagskipningen måste härröra, och med hvilkas oförändrade bibehållande följaktligen en väsendtlig förbättring ej ens kan begäras. Kanhända hade jag bordt kunna hoppas, att mina tadlare fästat någon uppmärksamhet derpå, för att försöka, om de kunde undanrödja detta resultat af min forskning, innan de afkunnade sin mening om ändamålslösheten af hela mitt försök. Deremot inser jag utan svårighet, att just det stora, närmaste ändamålet, lagskipningens förbättring, dess upplyftande öfver den grad af ostrafflighet, hvartill den kan bringas genom laga ansvar, varit det, som uppskrämt den oäkta byråkratien och bragt den att understödja radikalismen. Ty denna högre lyftning öfverstiger den vulgära byråkratiens anspråk.
Beträffande den andra punkten uti min reservation, eller att genom medgifvandet af ifrågav:de understöd den grundsats skulle rubbas, som Stats-Utskit för sin del vid denna riksdag velat iakttaga, att ej besluta anslag eller lån till några nya, ej ännu påbörjade banor, har någon anmärkning ej blifvit framställd. Detta är verkligen första gången (jtsk:t frångått nämnde grundsats, hvilken hittills blifvit följd till stor fromma för det allmänna och för Statsverkets närvale bedröfliga tillstånd. Det är derför jag anser det ej vara skäl att nu gifva efter för Utsk:ts hemställan, i stället för att skipa lika rätt mot alla, ty jagtror, att många af de såväl allmänna, som enskildta jernbansföretag, till hvilka under innev:de riksdag bidrag förgäfves blifvit begärda, äro af en vida mera fördelaktig natur och ömmande beskaffenhet, än den ifrågavrde banan, hvilken, -jag tog mig friheten att i Utskrt begagna detta uttryck, — har hvarken hufvud eller svans. Den börjar nemi. I j mil från Nora och slutar vid öfra ändan af sjön Möckeln. Kan det väl vara skäl, att sålunda anlägga en bana midt inne i landet, der den ej mynnar ut vid någon annan bana, som deraf kunde hemta direkt nytta? Man säger, att den skall befordra malmtransport till Carlskoga bergslag. Ja, det kan nog vara möjligt; men deruti ser jag ej något skäl, hvarför Staten för denna bana skall göra en så betydlig uppoffring, då andra banor af vida fördelaktigare natur måst hålla till godo med afslag å deras gjorda anhållan om understöd från Statens sida. Man har äfven framhållit, att nordvestra Den 17 Maj e. m. 379 stambanan tagit vägen öfver Degerfors, emedan den hade den ifrågav:de banan i sigte. Jag tror emedlertid, att man skall blifva oss skyldig beviset härför.
IO Allm. Besv.- och Oecon.-Utsh. Betänkande N:o i34- Utskottet, sora anser ett sammandrag i eu Författning af de spridda, tid efter annan utkomne och förändrade Stadganden om skjutsning och hvad dermed gemenskap eger, vara af behofvet påkalladt, men dermed dock kunna lämpligen anstå, tilldess sig visat, om det föreslagna nya systemet i skjntsväsendet vinner framgång och stadga, har likväl funnit sig böra tillstyrka RikeLs Höglofl. Ständer, att hos Kongl. Majt frambära den underd. önskan, att, utan afseende på tiden, när en omarbetad Gästgifveri-Ordning kan varda utfärdad, den nuvarande måtte erhålla följande tillägg och förändringar: 1:0 att ingen öfvermage eller qvinsperson får, såsom skjutsande, begagnas, utan den resandes begifvande; 2:0 att alla med vederbörlige rese-pass försedde personer, och följaktligen äfven Gesäller, må få begagna Gästgifvarskjuts; 3:o att inga ostron-, hummereller fogel-lass hädanefter må fortskaffas med Gästgifvarskjuts. Härvid får Utskottet vördsamt erinra, att Utskottets förra Betänkande innehåller i denna del ett ytterligare 4'de moment, hvari hemställes, att så väl resandes, som den skjutsandes rättigheter och skyldigheter borde noggrannt bestämmas, samt att stadgandet om viss körningstid skulle sammanföras med det om vårdslös körning, utan afseende på den längre tid, sorn för milen är beräknad. Men denna hemställan hade afseende på förslag till grunder för en ny eller omarbetad Skjuts-Författning, som då af Utskottet tillstyrktes; hvadan Utskottet, som nu inskränkt sin åtgärd, att endast tillstyrka nödige tillägg eller ändringar i nu varande GästgifveriOrdning, hvilken i förrbarörde afseende innefattar bestämda Stadganden, ansett detta moment böra förfalla.