Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då således en i laglig ferm begärd Remiss icke kan vägras, bör ett bestämdt svar derå lika litet kunna förnekas elter Riksens Ständer hänvisas ti l ett för dem ännu okändt beslut, som skall innefattas i det tillkommande generella Betänkandet öfver samtelige Protocollerne, och hvilket ännu icke hunnit inkomma. Hurti Din 25 April. 303 kan ett sådant behandlingssätt förenas med Riksdags-Ordningens föreskrift i dess 37 §. som Stadgar att: Utskotten böra i den mohn arenderna lunna utarbetas, så fort sig göra låter, med sina yttranden till Ståndens Plena inkomma. Här finner jag intet undantag för Constituons-Utskottet, och man later ej bära befara, att nämnde Höglofljge Utskott, i hvars vård Grundlagens helgd är anförtrodd, skulle vilja utan Sanction af Konung och Ständer deruti göra ändring eller tillåta sig förklaringar lämpade efter ämnet och tillfället. Ändamålet med Riksens Ständers rätt att pröfva förenämnde Embetsmäns åtgärder, skulle ock alldeles förfelas, om Constitutions-Utskottet skulle vilja undvika att gifva serskildta Svar på enskildta Anmärkningar; ty då nämnde Utskott ensamt äger tillgång till Stats-Rådets Protocoller, är det blott hvad Utskottet under granskningen deraf kan finna anmärkningsyärdt, sorn i dess Betänkande upptages; men de anledningar, som kunna förekomma och från något af RiksStånden remitteras öfver kända händelser och allmänna mått och steg, blifva på ett sådant Sätt obesvarade. Ett lika svar som detta kan ock vid alla tillfällen äga rum, om det nu skuianses nöjagtigt. Ty alla sådana ämnen måste nödvändigt i Stats-Rådets Protocoller förekom, ma/, och således vid granskningen igenfinnas; hvartill tjente då att ifrån Riks-Stånden remittera Anmärkningar, då hela svaret blef att så. dana voro förut af Utskottet gjorda, och hvars resultat man finge afbida och kunde icke så 304 Ben 25 April. gerna hela elen lagliga form 29 §• Riksdagsordningen föreskrifver ur densamma försvinna.
Fredrik von Zweighergks motion om älerbekommande af ett hos honom för Bankens räkning uttaget penninge-belopp; samt N:o 21, i anledn. af väckt motion, att fastighetslån, som pä complette lånchandlingar i Banken beviljats, måtte utgå, äfven i händelse låntagaren skulle aflidit förrän lånet hunnit utfalla, eller Banken åtminstone till förbindas att ersätta kostnaderne För länelia nd linga roes anskaffande. Vid förnyad föredragning af Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskis d. 13 dennes f. m. pä bordet lagda utlåt. N:o 2, i anledn. af väckt fråga, att Calmare län mätte i 2:ne landshöfdingedömen fördelas, hlef detsamma af R. o. Ad. bifallet. Föredrogs Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Ulskms d. 13 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 3 i anledn. af väckt motion om rättighet för rustoch rotehållare i Barne, Wiste, Åse och Kållands m. fl. härader i Skaraborgs län, att erhålla utsyning å närmast belägne kronoskog för knekteslugors uppbyggande. Hr af Ström, Israel Adolph, anförde skriftligen: Utsk. har ganska sanningsenligt bevisat, alt sökanderne icke ägde någon laglig räll till den utsyning från kronoparkerne, som de begärt; men Utsk. har icke haft kännedom om, alt K. M. och Kronan redan frän kronoparken i Skaraborgs län afslätt skog och mark åt Skaraborgs läns innevånare till en betydlig sträcka, så att om desse dem ti lfaI Ine parkdelar riktigt sköttes, skulle de hafva tillgång pä skog håde till soldatstugor och andre hellof, utom hvad de kunde hafva haft pä egna ägor; men i st. för att sköta och vårda egne skogar anse de mycket vigare att fä tillgripa den skog, som på Kronans bekostnad blifvit sådd eller omvårdad.
»Vi ha det väl inte värre vi än andra,» sade hon. »Men tänker ni då aldrig på, hur förfärligt ni har det? Lider ni aldrig af den tanken?» »Jag har en som kan trösta, fröken. Hade man inte honom, så vore det inte godt att lefva. Herran ske pris och lof!» »Hjälper han?» »Den som ångrar sina synder och ödmjukar sig och tror, den hjälper han för visst. Kanske fröken också en gång i nödens stund flyr till den ende hjälparen. Utanför byn låg ett nybyggdt hus, spåntäckt och hvitrappadt, i hvilket »läsarne» höllo bönemöten. En höstkväll satt Sigrid Bergdahl inne i den stora salen, på bänken innanför dörren, där de brukade hålla till, som ännu inte voro »omvända». Hon hade oförmärkt smugit sig hemifrån; när hon inträdt genom dörren, hade alla ansikten vändt sig emot henne och där hade gått som ett sus genom församlingen. Hon ryste inför åsynen af dessa människor, mest åldringar och barn, med ledbrutna kroppar, med ansikten vanställda af laster och umbäranden. Det var samhällets fula frånsida och Herrans utvalda, de som himmelriket hörde till. På katedern stod en medelålders man, som hade förbrytarens och fanatikerns typ och som liknade Kristus på Munkaczys duk. Hans skägg var glest, hans tunna långa hår kammadt uppåt och bakåt från pannan, hans anlete fadt och uppblött. Men det hiskligaste vid mannen var, att ur denna sammansjunkna kropp, som såg ut att tillhöra en lungsjuk, och ur denna mun, som saknade tänder, kom en stark och skallande stämma: »Se, lifvets hela lust är såsom ett rödt och gyllene äpple, hvilket invärtes är fullt med maskens gångar. Människornas ånger är Herren täckelig; den är för honom som socker och sött vin för vår gom. Och vore än dina synder svartare än den mörkaste natt, – sannerligen, säger Herren, de skola varda tvättade så hvita som ull i Lammets blod. Därför kommen till Herren, I alle som ären tyngde af synd; edra bördor skola tagas från eder, och I skolen varda mättade af nådens manna.»
Han fortgår derpå till ätt gifva skäl för sin framställning af hvad han kallar den absoluta etikens nödvändiga öfverlägsenhet öfver den relativa etiken, och under formulerandet af en lag, hvars bud äro att betrakta såsom absolut riktiga eller mindre orätta, framhåller han att detta må betraktas såsom en fana för vår ledning vid den bästa möjliga lösning af problemerna för vårt uppförande. Och här måste vi afsluta. vår ofullständiga uppräkning, det enda som varit oss möjligt — af de olika ämnen, hvilka blifvit behandlade af Herbert Spencer i hans stora verk. Vi äro med ledsnad blott ajltför medvetna derom, att vi icke kunnat skänka någon adeqvat föreställning om de olika frågorna, sådana de blifvit af honom behandlade. Han är en så koncis tänkare, att det är omöjligt att excerpera honom eller att sammanslå hans tankar. Han försvarar sin ställning med en kraft och en skicklighet, som framkalla beundran och öfverraskning samt nästan framtvinga med-gifvande. De talrika punkter, i hvilka hans slutledningar visa sig kraftigt Öfverensstämmande, den oväntade färdighet, hvarmed företeelser i forntidens och samtidens historia, i vetenskap, literatur och konst ordnas, förklaras och illustreras, äro egnade att taga läsarne med storm. Hans inflytande på det allmänna tänkesättet i England är utan fråga i tillväxt. Han har inträngt djupare i nationens anda, än man kanske ännu varsnar, ty han är både uttrycket för en speciel tidsriktning och faktorn som sätter densamma i rörelse. Det är frågan om aktion och reaktion, alltför djup för att analyseras, förr än tiden gifver oss det riktiga perspektivet. Då och endast då kan HerbertSpencers verkliga ställning i det engelska tänkandets historia under nittonde århundradet anses bestämd. Emellertid har han for egen del nått, hvad Goethe bestämmer såsom den högsta sällhet hvilken kan uppnås af dödliga, då han säger: » Das schönste Glück des denkenden Menschen ist das Er-forschliche erforscht zu haben, und das Unerforschliche ruhig zu verehren] ». Herbert Spencers läsare kunna njuta en afspegling af denna sällhet. &lt;chapter name Af A. Cantor " &gt; De senaste politiska förvecklingarne i Danmark. Af A.
Ser ni, där uppe i den ena grenen har jag huggit fast en yxa. Det skall komma en morgon, då jag sätter den yxan till roten ... Han stod kvar och betraktade den slocknande tyrstickan. – Goda människor och onda, sade jag ... Aldrig såg jag en härligare man än vår store konung, men åren göra honom allt strängare och hårdare. Han har hvarken ömkan för djurs eller människors kvidan. Ett jämmerskrik kan icke ens locka honom att vända på hufvudet. Hans vinter är kommen med den långsamma döden. Hur skulle vi inte begråtit honom, om han fått falla i sin ungdoms år! Ingen tid skulle ha hälsat ett större och renare namn än hans. Si denna tyrsticka, hur långsamt hon slocknar, hur hon ryker och förpestar med sin sura brandlukt! Hvarför inte hellre med en enda liten rörelse af handen trycka henne djupt ned, hastigt, utan väntan ... så att hon kommer ännu klart glödande i mullen ... Soldaterna förstodo honom icke utan svarade endast: – Måtte aldrig något ondt hända vår älskade herre och konung! Han tog ett par steg för att följa dem, men Ljusastaksbjörken sträckte besvärjande sina grenar öfver honom, och han förblef stående och talade vid sig själf. – Hvem tänker på ondt? Tolle Årasson fattar musköten, han den föraktade, den utstötte, som fått gå från gård till gård och tigga nådebröd. Han fattar musköten och lägger fingret på trycket. Det skottet skall ropa hela folk till försoning. Om än alla Fredrikstens kanoner den natten dundra, ingen skall höra dem. Soldaterna skola tycka, att det är så tyst som på en aflägsen och frusen fjällsjö. De skola bara höra det enda skottet. Det skall genljuda från natt till natt, från dag till dag så länge människor lefva på jorden. När jag uppgräft de femtio dukaterna, skall jag gå fram till generalerna och kasta alla guldslantarna öfver deras hattar och peruker och säga: Fram med handklofvarna, go’ herrar! Där ha ni drickspengar för omaket. Töm min skål i äkta vin! Det är jag, som har skjutit Hans kongliga majestät!
Men jag får blott på förhand förklara, att om Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt att, med frånträdande af dess en gång fattade beslut, låta bero vid hvad ConstitutionsUtskottet härutinnan tillgjort; nödgas jag deremot anmäla min reservation, och protest mot Utskottets förfarande, så väl i detta mål, som i de följande af samma art. 1 Herr Schutzercrantz, Herman, yrkade på proposition till bifall af den utaf ConstitutionsUtskottet föreslagne redaction. Friherre Åkerhjelm-. I anledning af hvad Herr Cederschjöld nyss anfört, finner jag att a:ne aaker nu äro i fråga. Den första otn re - Dan II Junii f. m. dactionen är antaglig, och d^n andra om Con~ stitutionsUtskottet handlat rätt, då det ej sökt jemka de öfrige RiksStåndens beslut efter de hos Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar. Men likt mycken anledning jag tror mig äga att hemställa, huruvida desse anmärkningar äro så magtpåliggande, att de till Nämnd böra öfverlemnas, då jag ej enssm är af den öfvertygelse, att den föreslagne nya $:n,om den ock kunde blifya prydligare, likväl genom tydlighet och de strängt begränsade negativerne i det möjeligaste skall förebygga alla missbruk, lika mycket skäl anser jag mig äga att, med den lilla kännedom jag om vår Grundlag kunnat förvärfva, tryggt påstå, det ConstitutionsUtskottet för dess handlingsätt i förevarande fråga icke följt någon annan väg, än den af samma Grundlag utstakade, och det är i stöd häraf, jag vördsamt anhåller, att redactionen måtte antagas. Hans Excellence Herr Grefven och handtMarvatten frågade, om Ridderskapet och Adela ansåg öfverläggningen fulländad. Ropades Ja. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om icke, enär den af ConstitutionsUtskoftet föreslagne redaction redan blifvit af de öfrige 3:ne RiksStånden, till den behandling 56 §.
-78 Den 16 December. eller teknad, ware alla sädane Sedlar ogillade. Wid wal af Personer nyttjas jkrisne sedlar, som skola wara enkle, flumé, hoprullade, omärkte och friade fran all tn» lydighet sä wäl i anseepde till personen»- namn som frän origtighet i anseende till deras antal; böran» des sm flik» walsrdlars bcskffenhet altid före walet fullständig skristelig underrättelse anfläs pä lika sätt som i anseende till voterings propositioner är stadgadt; Alwen skola alla wal, dagen förut till Ridderskapet och Adelns underrättelse, lika som till Plena och Utskott skee, ordenteliqcn anflas. Wid Voteringar nyttja» trykte skdlar med Ja och Nej, som uti RiddarHur-Cancelliet skola wara att tillgä, sä wäl som pä ctt innanför dörren i stora Riddarhus.Salen srawstäldt bord, hwadan all» sädane skrefne såsom olaglige anses. 54. §. Af den Ordförande wid Bordet öpnas Sedlar» ne seda» Votering», eller Walupropen äro flutade, päsc» af de öftige, hwaraf Fyra föra särskildta Prowcoller, som sedermera kollationeras och derefter uprättas ctt wal eller omröstnings-protocoll hwilket underskrifwes af alla som wid Bordet suttit och förseglaför att sedermera in Pleno upbrytas och kungöras. 55. k. Wid hwarje Riksdag ware flg lagtima eller Urtima, wälje Rldderskapet och Adeln pa sätt söreqäende §.§. stadga g:ne Fullmägtige uti Riksens Ständer» Bank, lika antal Fullmägtige mi Riksgälds Csntoiret samt sex Revisorer som innan nästföljande Riksdag skola öswerse och, granska Etats-rverkel, Bankens Den i6 December. 979 och Niksgälds.Cknlvirtts tillstånd och styrelse och för, wallning.
Bifalla Beredningens Ledamöter, att till minnande af tid, i stället för det förut Upgjorde förslag till Bemillning för bränwinsbränning, en be, stämd afgift utsattes pä alla hemman och jordläge», heter ä landet, af s R.d, pä Hele hemman, och prv. porkisnaliter pa de mindre, dock ej under 4 H., samt cher personalen i siäderne, och att derjämke en hwar> som Den 24 November. rZS7 som will branwinsbränning begagna, stall erlägga särskild afgift efter pannerymdcn, pä fäkt derom upräktad tabell utwisar? Det a bifölls utaf Beredningens samtelig? Le, damöccr, Utom Hof-Mc.rstalkcn Herr Baron Ku6- beck, som andreg, att han för sin enskilda del, icke kunde finna nägon rättwisa uki detta förflag. Herr Baron och Hof-istkarstalken kunde icke undgå arr sädant anmärka, och grundade Verra sitt anförande pä den öswerkygclft, art någon rättwisare priucip för taxering till bewillning för bcanwinsbränning icke kunde pafinnas än efter hemmantalet. Han trodde sig således icke böra främräda det beslut, som Beredningen förur i delta ämne fattat, och yrkade, sa i betraktande häraf, som ock den omständighet, att den summa, som under tiktel af Husbehofsbrännerimedel bör Slaten till godo komma, icke kan med fullkomlig säkerhet genom der nu gjorde projcctet, päräknaS, samt att denne bewillning endast bör äläggas hemman och städer, men icke pannor, undantagande den progrcsiiva afgift, som derföre uti förra projectet blifwit bestämd; Bcgärandeo Herr Baron och Hof-Marstalken, arr denna hang enstilda tanka, ma mi protokollet ameknas, och jämte Ulstottens betänkande till Rikse.ls Häglof!. Gkänder ätfölja. lält supra. Lx krotocollo §. 6. Inxman. iss» Den -4 November.
Ilan måste således oftast lita till de skäl, sorn af hans närmaste underordnade för honom andragas; men huru mången gång kan han icke härigenom blifva missledd? Huru mången gång kan icke den löredragande härigenom befordra sina egna intressen? Huru mången gång kan icke den ordentlige, duglige och inom det samhälle, der han vistas, omtyckte Ijenstemännen, genom en nyck eller eli missförstånd, för att icke säga genom personlig ovilja blifva störtad ? Munga af Telegrafverkets tjenstemän äro bofasta personer och hafva familjer. För dem kan en förflyttning vara lill stort men. De kunna derigenom blifva helt och hållet ruinerade. En transport är för dem ett straff, ehuru de icke begått något fel. I alla afseenden måste det menligt inverka på Ijenstemännens moralitet all veta sig stå i eli sådant beroende af förmän. Rättigheten att transportera Ijenstemännen har ock flere gånger blifvit af Styrelsen så begagnad, att man svårligen deruti kan finna någon rättvisa; snarare skulle man kunna deruti uppspåra förföljelser. De utgifter, sorn tillskyndas Staten genom utbetalda reseersättningar för från hvarandra långt 828 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 509. aflägsna stationer — ja till och med från Landskrona till Haparanda, frå Kalix lill Trelleborg — torde dessutom kunna lämpligare användas. Elektriska telegrafen är visserligen ännu icke ett verk, som blifvit taget under Rikets Ständers hägn, men det är ändock ett verk, hvaraf vårt fosterland numera aldrig kan vara i mistning. Det är derföre på tiden afl Rikets Ständer hos Kongl. Majit hemställa, att Telegrafverkets tjenstemän malle blifva i åtnjutande af de förmåner, som hvarje redlig tjensteman äro tillförsäkrade.
Staten bör komma ifrågavande barmhertighets-inrätlning till hjelp, hvilket ej allenast, på sätt ofvan är framställdt, är för Inrättnin - 6 Den 29 Juli. gens bestånd oundgängligen nödigt, utan ock torde vara på billighet grundadt ur de flere skäl, som Direkt, i dess omförmälda und. skrifvelse omständligen anfört och till hvilken jag, för att undvika en onödig vidlyftighet i denna motion torde få hänvisa. Såsom det efter min tanke lämpligaste sätt för Staten alt gifva ytterligare bidrag för ifrågavar:de ändamål, föreslår jag, att R. St. måtte besluta, att Allmänna Barnhuset i Stockholm, hvilken inrättning utaf den inom hufvudsladen inflytande kortstämplingsafgiften f. u. åtnjuter en sk. b:co för hvarje kortlek, hädanefter i stället skall få upbära antingen hela berörde afgift, utgörande 8 sk. b:co för hvarje kortlek, som i Stockholm stämplas, med afdrag endast af hvad för annat ändamål redan är vordet anvisadt, eller åtminstone hälften af denna afgift, upgående till 4 sk. b:co för hvarje kortlek. Såsom ett ytterligare skäl för R. St. alt härtill lemna bifall, torde jag få i minnet återföra, att Allmänna Barnhuset i följd af R. Sus beslut vid 1815 års riksdag, fått sig tillagd halfva bevillnings-stämpligsafgiften för spelkort, eller en sk. för hvarje kortlek. Då sedermera afgiften blifvit förhöjd först år 1835 från 2 till 6 sk. och vidare år 1842 till 8 sk. för hvarje kortlek, har Barnhuset, vid en sålunda tillkommen förhöjning, icke fått tillgodonjuta någon inkomst utöfver den ena skilling, som ntgjorde bevillniugens primitiva hälft; — en förlust, sä mycket kännbarare, som korlstämplingsafgiften, både i följd af berörde förhöjning och på grund af dermed förenade strängare kontroller, här i Stockholm stigit så betydligt, att afgiften, som år 1835 utgjorde 572 r:dr b:co nästl. år uppgått till 24,582 R:dr samma mynt.
Sedan häröfver blifvit infordradt Utlåtande af Banco-Fullmägtige, sorn i ämnet hört Bankens Commissarial, har Utskottet omförmälde framställning under pröfning tagit, vid genomgående af föreskrifterne i 3 Art. 1 och 2 Afdelningarne af i83o års Banco-Reglemente, för att tillse, om och hvilka förändringar kunna vara i desamma af behofvet påkallade, samt dervid låtit sig föredragas, ej mindre Commissariatets, än Banco-Fullmägtiges Utlåtanden i ämnet, deruti hufvudsakligen blifvit anfördt; af Commissariatet, alt det visserligen ansåg ordet Tjenstegrad i Banken, likasom uti andra publika Verk, vara synonymt med och betvda detsamma som grad af Tjenst, men trodde dock ingalunda deraf kunna dragas den slutsats, att, i fråga om vidare befordran inom Verket, en yngre Tjensteman, sorn, i afseende å Tjenstemännens classification efter iöne-vilkoren, befunne sig i en lägre afdelning inom samma tjenstegrad, skulle ega tour lika med dem, som tillhörde en högre afdelning deraf; att, då i Banco-Reglementet under den 19 December i8a3, Art. 3 Afd. 1, sorn hade till öfverskrift: ”Tjenstegrader,” och hvars 1 §. innehåller: ”Ordinarie tjensteoch bef ordrings-grader inom Banco-Verket äro åtta,” indelningen i grader blifvit rättad efter lönernes olika belopp, under iakttagande, att Äldste Låne-Banco-Revisoren, likasom alltid tillförene, blifvit liili. lill R. St.
Jag stödjer mig således på den af Frih. Boye uppgifna auctoritet, nemi. Lag~comite'en år i8i5, sorn först vidrörde frågan och behandlade den förståndigt. Detta är också en auctoritet, och den är temmeligen respectabel. Jag afstår från min begäran om afslag och yrkar återremiss, samt ber att LagUtsk. måtte fästa noga och sin förnämsta uppmärksamhet just på detta förslag af 1815 års män, emedan frågan måste upptagas från sin grund, dåden verkligen i detta ögonblick är förfuskad och bortfuskad, genom en behandling utan afseende på dess rälta art och grund, — 1815 års förslag. Frih. Raab: Frih Boye har missförstått mig, om han förmenar alt jag gjort honom någon sorts beskyllning. Bränn vinsfrågan hörer visserligen icke hit; men jag får erinra, alt jag, då den förevar, försvarade Utsk. emot en beskyllning, som jag trodde Frihin hafva gjort emot Utsk., men visst icke emot honom riklade någon beskyllning. — Hvad åter förevar, fråga beträffar, så har den värde Frihtn förmenat, att jag gjort honom den beskyllning, alt han ändrat sina åsigter sedan sisth riksdag. Det har jag icke sagt. Jag har blott yttrat, att de herrar, som nu försvara lagmansrätterna, icke såsom vid sista riksdagen uppställa huruledes lagmansrätterna äro i och för sig sjelfva i folkets opinion grundade och ändamålsenliga, utan blott uppställa huru det skulle se ut om lagmansrätterna upphäfdes. — Hvad åter sjelfva saken beträffar har Frih.
Ni kan inte låta bli att tänka att jag skall vara rå, derför att jag är bondson, och derför är ni rädd att innan det kommit en varmare och fullt gemensam känsla emellan oss ge mig en förlofvad mans rättigheter. Är det inte så?» »Vet inte», svarade Marianne så sakta att det nästan lät som endast ett djupt draget andetag. Hur annorlunda var icke hennes egen stämning än hvad hon förestält sig! Hon kände sig blyg och allvarsam som om hon stått i en helt annan ålder än sin egen. Det kändes som om hon aldrig varit så ung som nu. »Men det får du inte tänka, Marianne», sade han i det han böjde sig på stolen framåt utan att se upp, »vi bönder kunna också ha finkänslighet, fast man inte tror det om oss.» »Ni är ju inte bonde!» Hon nästan ropade det med förskräckelse. »Inte till det yttre, nej. Men det ligger en i blodet, man hänger fast vid det gamla med tusen rötter. Om man också blir polerad till det finaste som fins, så har man ändå kärnveden qvar, och nere i ens eget sinne fins det alltid något af det nedärfda, någonting godt kanske, men ändå någonting olika mot er.» Hans röst lät så sympatisk och hon kastade en snabb blick på hans nedböjda ansigte, hon såg det tättvuxna, glanslöst krusade håret. Hon hade en öfvergående lust att smekande stryka sin hand deröfver för att visa att hon icke var rädd, eller för att säga honom att han inte fick vara ledsen. »Och om det inte kan bli något af», sade han monotont och nästan likgiltigt, »då är det bäst att jag får veta det nu.» Det klack till. – Ingenting bli af! Nej det var icke hennes mening. Det skulle vara nästan som att skiljas vid någon af sina anhöriga. »Jag bara tycker det är så brådstört», invände hon. »Som ni vill», sade han i fullkomligt förändrad ton och reste sig. »Det är en vacker våning frökens föräldrar ha, det slår en så fort man kommer in.» Hon kände sig förödmjukad, tillintetgjord. Hon rodnade ända till tårar, medan hon utan att se upp rullade den lilla gröna massan mellan sina fingrar. »Det är väl fröken som spelar?» sade han med en blick på pianot.
Köparen, anmäle sig med detta, jemte Gravations-bevis, hos Domstolens Ordförande i den ort, der Fastigheten är belägen, och Ordföranden ege, att genom anslag å Rättens dörr och Kungörelse, hvilken, genom Köparens försorg, bör 3'.ne gånger införas i Allmänna Tidningame, kalla och förelägga de - Inteckr.ingshafvare, som antingen alldeles intet ' ellet endast till någon del fått sine Inteckningar utur köpeskillingen guldne, alt, i Stad inom en månad från den dag, kungörelsen i Tidningarne sista gången finnes införd, och å Landet vid det ting, som först infaller, sedan en månad från sista Kungörelse-dagen förflutit, hos Dornstoten anmäla, huruvida emot deras Inteckningars dödande kan vara något att påminna; åliggande Domaren, ehvad Inteckningshafvarne då begagna rättigheten, att varda hörde eller icke, och jemväl utan hinder deraf, att Original-Intéckoings-handlingarne icke uppvisas, angående Inteckningarnes dödande sig utlåta. Riksens Ständer framhärda etc. iil Unéiräåniga Skrif retur, N:o 3 8 5. Expeditions Ut »kat tets Memorial till Riksens Ständer, med öfverlemnande af nytt förslag till underd, Skrifvelse, rörande ytterligare understöd för Nybyggare i de Norra Provincerne, Sedan Expeditions-Utskottet, i öfveren«stammel»e med Riksens Höglofl. Ständers Stats. Bevill. ningssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie.