Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tack för allt — och mest för detta! » Hon räckte honom sin hand, och han visste, att han tryckte den för sista gången. » Karin » sade hon, då de blifvit ensamma. » Du måste uträtta något åt mig. » » Allt hvad du vill! » Den sjuka kunde ej fortsätta. Hennes blickar hade fallit på Karin, där denna stod framför henne, svällande af helsa och lefnadslust, med röda kinder och fasta, senfulla lemmar. Hvilken skilnad emellan dem båda! Hon blundade för att slippa se. » Är det en prest du önskar? » frågade K a - rin efter en stunds förlopp. » Nej! » kom svaret, otåligt som ofta förut. » Jag går raka vägen till min Gud och behöfver inga medlare. » » Men ändå — vi äro ju syndare alla! » Lisen svarade ej. Syndat hade hon väl mer än de flesta, om det var en synd att älska — alltid älska — tänka på och lefva för någon, som tillhörde en annan? Men hvad oudt hade hon väl gjort denne? V a r det ej en rikedom — en skatt, hon gifvit bort i tysthet? En gåfva — den största som kan utdelas här i tiden. Om den gått förlorad? Hvad mer! Kunde den ens gå förlorad? — Eller om den gjort det — skulle den ej återfinnas en gång? » Jag behöfver ingen prest, » sade hon retligt. » Gif mig bibeln! » Karin tog den från bokhyllan. » Skall jag läsa för dig? » » Nej! G i f mig den. » Mellan två, löst sammanfästade blad låg ett försegladt bref, och då Lisen fått det i sina händer drog ett skimmer af lycka öfver hennes ansikte. En stund höll hon det kvar — det såg ut, som hade hon svårt att lemna det ifrån sig — så räckte hon det åt Karin, som nyfiket granskade adressen. » Hofrättsrådet Hjorth! Känner du honom? Det är ju hans döttrar, som. » Karin visste, att hon bleknade. » Ä r det? Jag trodde. Skall han sätta upp ditt testamente? » Hon kunde ej låta bli att fråga, om det så gällt hennes lif. Det är ju de där flickorna, som Lisen varit så svag för • — skola de ärfva henne, kanske? — tänkte hon. Lisen betraktade henne förvånad.
Nog af, efter att först hafva smickrat mig med att tacka för Anttis bref "med de många vackra orden" samt meddelat honom allting om årsväxten, väderleken, kornas helsotillstånd o.s.v., öfvergick hon till att hon nu hade att omförmäla en mycket ledsam händelse, för hvilken hon icke kunde annat än ödmjukeligen bedja om förlåtelse. Det var ju första gången något sådant passerat och derföre skulle Antti inte bli ond, hon ångrade sig redan så bittert o.s.v. Jag läste brefvet högt för min vän, som först myste helt förnöjd öfver de goda underrättelserna, men sedan såg alltmera förvånad ut ju längre preludierna och bönerna om förlåtelse räckte. Så kom knalleffekten: familjen hade för en tid sedan ökats med en son! Anttis pipa föll ur hans mun troligen för första gången i tiden, men han sade intet annat än: "har man sett på f n!" Jag visste inte rätt hvad slags min jag skulle hålla, men ansåg det ändå för min skyldighet att försöka komma fram med några tröstegrunder, hvilka Antti tycktes åhöra med stor andakt. Men när jag slutade såg han bara stint på mig och sade en gång till: "har man sett på f n!" Och så steg han upp och gick, lemnande både pipa och bref i min värjo. Den aftonen låg Antti full utanför lägret, dödfull tillochmed för första gången på två och ett halft år. Han hade gått direkte till kommissariatsbutiken, köpt en flaska "cognac" och satt sig att dricka på en sten utanför sofbaracken. Der hade han suttit tills flaskan var tom och då hade han rullat ned från stenen samt somnat der han låg, allt utan att säga ett ord till någon menniska. Det hade nu harmen och bedröfvelsen gjort. Följande morgon kom han till mig redan innan manskapet blifvit utblåst till arbete, iförd sina bästa kläder, tvättad, kammad och utan andra spår af föregående dagens bekymmer än ett resolut drag öfver munnen och ögonen. Han ville hafva sin likvid, sade han, ty nu skulle han hem. Det tycktes inte duga att dröja alltför länge borta.
Efter omförmälande af de åtgärder, som allt sedan början af 1820-talet blifvit af Regeringen vidtagna för att befrämja inrättandet och begagnandet af sädestorkningsanslalter samt hvad från Landtbruks-akademiens sida för sådant ändamål lillgjorts, har Akademien upplyst, alt utsatta prisbelöningar jemte andra uppmuntringar visserligen för tillfället framkallat ett ej obetydligt antal tork-inrättningar; men oaktadt de år 1851 bestämda premierna uppgingo till ett belopp, som vid då gällande låga priser nära ersatte kostnaderna för dyhka inrättningars uppförande och således borde verka kraftigare än de nu föreslagna räntefria lånen, bade derigenom den tvifvelsutan högst gagneliga torkningen af tröskad eller 'otröskad säd icke kunnat allmänt införas hvarken i städerna eller på landet. Med stöd af mångårig erfarenhet ansåge derföre Akademien, som erkände vigten och nödvändigheten för jordbrukaren att, genom anläggande af torkinrättningar, bereda sig utväg att äfven under ogynsam bergniogsväderlek göra säden tjenlig för både utsäde och försäljning, att den af husbållnings-sällskaperna föreslagna utvägen icke ledde till det åsyftade ändamålets vinnande. Derjemte bar Akademien emot det i sagde hänseende framställda förslaget erinrat, att Staten icke borde lemna understöd åt andra företag, än sådane, som öfvers tege den enskildes förmåga och således icke kunde af honom med egna krafter utföras. Då nu uppbyggandet af rior eller andra tork-inrättningar för säd icke medförde så betydliga kostnader, alt dessa ej skulle kunna af enskilda personer bestridas; och då den höga betalning, som vore alt påräkna för torkad spanmäl, borde fullt betacka räntan å kostnaden för tork-inrällningarnes uppförande, ansåge Akademien, att anläggningen af desamma borde öfverlemnas åt den enskilda omtankan, utan att Staten för sådant ändamål behöfde inledas i betydliga utgifter samt invecklas i en mängd detaljer och kontroller, hvilkas omfång icke på förhand kunde beräknas.
Den 22 December f. m. 61 fått yttra detta, sora är min enskilta opinion, så skulle det kunnat ske med några ord, utan behof af någon tillrättavisning. Jag ber Herrarne blott tänka på, att denna Kongl. Proposition äfven läses ilandsorterne, och jag har full anledning säga, alt den der väckt oro och bekymmer, då man icke kunnat göra sig någon reda för, hvartill ett BelägringsArtillerie skulle behöfvas. Jag uppskjuter till ett annat tillfälle att besvara hvad Herr Tham i ett annat memorial yttrat om juridiska oreda. Jag vill allenast nu nämna, att jag hade trott, det någon af Ministerens Ledamöter skulle hafva upptagit till tillrättavisning hans skriftliga yttrande i förhanden varande motion, då han säger att de saker, som härom finnas i den Kongl. Propositionen anförda, utmärka ett fortfarande bemödande, att uppmuntra och underlätta rättegångar. Sådant skulle jag i sanning icke någonsin kunnat säga till Regeringen. Herr Tham, Wolrath: Då mitt memorial gifvit anledning till en så ganska lång discussion, anser jag mig skyldig det Stånd, af hvilket jag hav äran vara Jjedamot, att söka göra reda för mina åsigter, för att visa, att icke något klandringsoch kittslighetsbegär varit grunden Lill hvad jag yttrat, utan endast tillgifvenhet för Regering och fädernesland. 6i Den 12 December f. m. Det vigtigaste, som förekommer i Kongl. Majlis Nådiga Proposition, är frågan om löneregleringen. Jag skall derföre spara den till sist, och först vidröra några mindre frågor, sorn här blifvit upptagna. Jag erkänner, att i afseende på de fem millioner Riksdaler, som iden Kongl. Propositionen finnas upptagne, såsom en besparad behållning för kommande tider, jag i så måtto misstagit mig, att jag ibland de skulder, som StatsContoirets berättelse omnämner, icke erindrade, att skulden till Ranken var Statens skuld, sedan 180S års krig, och ordsaken till detta misstag bärrörde deraf, att denna skuld icke ingår uti Statens vanliga utgifter, eller deraf betäckes.
Bifölls. 4:de punkten, ang:de § 7. Hr von Hartmansdorff: Jag förmodar* att med orden ”inom de 6 första månaderna af hvarje år” förstås icke kalender-, utan rörelse-året, emedan uttrycket eljest skulle kunna allt för olika lydas, då man tänker sig att rörelse-året beräknas än från d. 1 April, än från 1 Okt., och än från 1 November. Jag hemställer derföre om det icke bör heta: ”Inom de 6 första månaderna af hvarje år, för hvilket rörelse idkas, skall ock” etc. II. Ex. Gr. Sparre: På sätt jag förra gången yttrade, då denna fråga hos R. o. Ad. förevar, anser jag §:n i dess ursprungliga skick innefatta erforderlig tydlighet, men då denna åsigt icke delats af de serskildta RiksStåuden, finner jag den af Utsk. föreslagna omskrifning i uttrycket icke vara af den beskaffenhet att jag deremot har något att invända. Den innefattar endast ett förtydligande af den mening, som ligger till grund för §:n. Jag tror att den bör af R. o. Ad. antagas, sådan den af Utsk. är föreslagen, och anser den af Hr von Hartmansdorff påyrkade förändring deri obehöflig. Jag finner nemi. det vara påtagligt, att med orden ”de 6 första månaderne” icke kan förstås annat än dessa 6 månader af rörelse-året. Utsk:s i förevande punkt gjorde förslag blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallet. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n iukomne Mern., Ullåt:n och Betänkm, nemi. från Expedition s-Utskottet: JVå 14, i anledn. af återremiss å Skrifvelse-förslaget M 174; S ta ts -U ts ko t te t: JVS 342, i anledn. af väckt motion om en ändring i R. Stms beslut, i fråga om ett tillökadt anslag för afvittringarnes fortskyndande i Rikets 3:ne nordligaste län; M 343, i anledn. af väckt motion om tillägg uti R.
Vid sådant förhållande, och då det icke lärer kunna förnekas, att de i mera än ett afseende stora fördelar, som läroverkens närhet intill egen bostad medför, väl äro värda någon uppoffring samt iullt uppväga de kostnader, som utöfver de sålunda bildade byggnadskassornas tillgångar kunna erfordras till nödiga läroverkslokaler, så kan jag, för min del, numera icke finna något talande skäl för andra understöd från Statens sida för ifrågavarande ändamål än hvad som i vissa fall möjligen genom lån kan beredas, och detta så mycket hellre, som dylika lån, vanligen lemnade mot låg ränta och ringa amortering samt afgiftsfria under 5 års tid, synas vara föga betungande ,sedan de ökade terminsafgifterna lemna en ny tillgång för låntagarne att afbörda både ränta och amortering. — Vill man dessutom anställa en jemförelse mellan ifrågasatta uppoffringar för stadskommunerna och den kostnad och andra olägenheter, som den aflägse boende landtbefolkningen måste underkastas för sina barns Bih. till B. St. (Fortsättning.) undervisning ensamt i folkskolan och ännu mera om någon lärdomsskola vill anlitas, så torde billigheten af mitt ofvan gjorda påstående finnas vara än mera påtaglig. På grund häraf föranlåtes jag vördsamt hemställa, det Rikets Ständer måtte, med bifall till de föreslagna lånebeloppen, besluta, att de af Utskottet tillstyrkta anslagssummorna äfven beviljas att för ändamålet utgå såsom lån i stället för anslag." Vid 100:de punkten, mom. e (angående anslag för läroverkshus i Westervik): af Riksdagsfullmägtigen C. J. Svensén från Calmar län: “Utskottets förslag derom, att anslag och lån till läroverksbyggnaden i Westervik skall af Staten lemnäs mot vilkor, att landstinget för samma ändamål bidrager med en viss summa, har jag icke kunnat godkänna. Utan att vilja framhålla de kostnader, som landsbygden för folkskoleväsendet och dertill hörande byggnader får vidkännas, vill jag endast erinra derom, att landstinget i och för sig sjelft torde få betraktas såsom en sjelfständig representation af länets kommuner, inom hvilka förutsättningen, att frivilligt bidraga till skolhusbyggn ad i Westervik, ännu kan vara tvifvelaktig.
V i våga, hoppas, att den medfört sin nytta, såsom hvarje öppet och ärligt meningsutbyte är ägnadt att skingra fördomar och utjämna stridigheter. O m så är, har också Ysabels lilla skiss — man må nu gilla dess tendens eller förkasta den — ingalunda varit skrifven förgäfves. REDAKTIONEN ". EN KVINNORNAS IDUN 1899. PRÄST. VIOLER. SKISS AF AMY PALM. U TE V A R SOL OCH V Å R, blå himmel, ljumma vindar, svällande knoppar och spirande grönt. Blåsippor lyste som leende barnaögon i backsluttningar och snår, hvitsippor stodo i klunga på ängen och tussilago stack upp sitt guldgula hufvud vid vägkanten, där små rännilar sipprade och porlade fram. Hvita dufvor kuttrade och flaxade kring granngårdens röda tak och från skogen ljöd trastens lockande toner. Men till den stora byggnadens rum, dit solen också sken in, trängde intet af naturens vår jubel och fröjd därute. En stämning af resignation, något dämpadt, hvilade inom det stora husets många korridorer och höga rum. G. Florman foto. H OFPRED1KANTEN G U S T A F EMANUEL B E S K O W, den i vida kretsar uppburne prästmannen, afled härstädes tisdagen den 11 dennes, efter en tids sjukdom, 65 år gammal. Född 1834 på Örby i Brännkyrka socken, bestämde han sig till en början för den militära banan; därefter studerade han under ett par år medicin i afsikt att bli läkare, men fann slutligen, att hans lifsverksamhet hörde hemma på det religiösa området, hvadan han, efter att med allvar ha bedrifvit teologiska studier, år 1857 i Upsala anade de för prästens kall nödiga kunskapsprofven. Efter sin prästvigning år 1859 företog han en resa till de bibliska länderna, hvilken färd han sedermera skildrade i en mycket läst resebeskrifning.
Danska fyring smedlen, se Statsverkets inkomster pag. 17. Danviks Hospitals räkenskaper, anmärkning vid .. — 4 1 50 29 b. 1 Febr. b. 1 Febr. b. 1 Febr. b. 1 Febr. 55 Decharge för fullmäktige i Riksgäldskontoret — 4 1 61 22 b. 12 Mars b. 12 Mars b. 10 Mars b. 8 Mars » för Bankofullmäktige — 6 1 10 24 b. 8 Febr. b. 12 Febr. b. 12 Febr. b. 12 Febr. Decimalsystem, dess användande i afseende å så val mynt-, mått, • måloch vigt-beräkningen . — 6 1 70 — a. a. 14 Aug. a. 5 Aug. b. 6 Aug. b. 14 Aug. Degebergs landtbruksinstitut, anslag till 1 4 1 87 10 b. 26 April b. 26 April b. 50 April b. 50 April 171 Degerfors församling, anläggning och förbättring af vägar derstädes — 4 1 165 26 b. 26 Juni b. 26 Juni b. 23 Juni b. 28 Juni Deparlements-Cheferne, Boställsrum för 1 4 1 176 — b. 2 Juli b. 2 Juli b. 5 Juli b. 2 Juli 96 Deposita, föreskrifter rörande i Banken qvarstående äldre dylika — 6 1 15 — b. 15 Mars b. 8 Mars b. 12 Mars b. 8 Mars Depositions-afgift, affordrad Riksgäldskontoret för obligationer, deponerade i Rikets Ständers Bank — 4 1 16 —. b. 8 Jan. b. 8 Jan. b. 8 Jan. b. 8 Jan.
Den fåfanga modern och hennes umgängeskrets ar behandlad med en lätt men godmodig satir. Den lättsinnige brodern och den redbare, trofaste kusinen val karaktäriserade, Händelserna äro ratt spännande och först på de sista bladen lugnas läsaren med den lyckliga men omoderna öfvertygelsen att: inar slutet är godt, är allting godt~. Charlotte Korens arbete anbefalles till svenska läsare såsom en underhållande och ofarlig lektyr. K. Winterhjelm. Naturalisterne. A. Cammermeycr. Boken ar ett skämt med trenne af de Rousseau ' ska idderna hårdt angripna naturalister, hvilka, flyende fran kulturlifvet, x&amp; embetets vägnar2 studera bönderna, deras tänkesätt och förhfillanden, för att hos deni finna det sökta idealet af menskiig tillvaro. Samtliga forskare, af hvilka en tillhör det qviiiliga, tv % det manliga könet, börja dock snart, till följd af åtskilliga inträffade obehagligheter, att tvifla p % rigtigheten af dessa ideer, och blifva slutligen, genom kärleken till personer af deras egen bildningsgrad, helt och hållet omvända derifrån. Boken %r lättläst och skrifven med en viss talang; dock tyckes det oss, som om den satir, hvilken ju utgör sjelfva .grundelementet i en dylik skildring, icke blifvit nog saltad, för att kunna. verka med sin fulla kraft. Förf. har visserligen uppfattat det komiska i de personer och situationer han skildrar; nien hans framställning deraf sker i allmänhet endast med yttre, burleska drag, icke på detta psykologiska, i själsrörelsernas löjliga samman drabbningar inträngande sätt, genom hvilket satiren stämplas som fin och akta. Thomas. Et Aar blandt de Infedte. A. Cammermeyer. Denna skildring af en ung wskolebestyrers&gt;&gt; lif bland %de inf~dtes i en småstad, dit han blifvit kallad att förestå skolan, hans strider mot de i gamla idéer fastsittande stadsboarne, hvilka strider an slutas med seger an med nederlag, ar gjord med en aldrig svigtande friskhet och humor. Karaktärerna framst % genom författarens berättelse - förf.
Prof.-Utdrag den 9 November 1859. 35 S. D. Föredrogs ånyo Kongl. Maj:ts nådiga Proposition af den 27 sistltdne Oktober med förslag till Förordning., angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöfning. Denna Kongl. Proposition, dervid afgifna yttranden, samt en, i sammanhang härmed, af Herr Rosenqvist väckt motion, N:o 4, innefattande förslag till Dissenterlag, remitterades till Lag-Utskottet. S. D. Vid ånyo skedd föredragning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition den 27 sistlidne Oktober, om antagande af en Författning, angående mord, dråp och annan misshandel, blef samma Kongl. Proposition till Lag-Utskottet remitterad. S. I). Föredrogos ånyo Kongl. Majits nådiga Propositioner den 27 sistlidne Oktober till Rikets Ständer: l:o i fråga om kostnadsfri upplåtelse af Kronan tillhörig jord åt Gellivare blifvande bolag, för anläggning af en jernväg emellan Gellivare malmfält och Bottniska viken. Remitterades, jemte afgifna yttranden, till Stats-Utskottet. 2:o angående upplåtande af en Halmstads slott tillhörig jordlott till bygg nadstomt för ett nytt tullhus i nämnde stad. Remitterades till Stats-Utskottet. 3:o angående Leckö kungsgårds användande till ekplantering för Statens räkning. Remitterades till Stats-UIskottet 4:o angående anslag till fullbordande af det invid hufvudstaden uppförda hospital för sinnessjukas vård. Remitterades lill Stats-Utskottet. 5:o angående den så kallad ; Kurhus-afgiften. Remitterades, jemte ett anförande af Herr Lindeström, till Bevillnings-Utskottet. 6:o angående anslag till folkundervisningens befrämjande. Remitterades, jemte afgifna yttranden, till Stats-Utskottet.
Samtlige Embetsoch Tjenstemän böra med flit, trohet och nit förrätta sina sysslor; och skola de Tjenstemän, hvilka äro ställde under Commissariernes närmaste inseende, åliyda och hörsamma hvad, såsom till tjensten hörande, dem af Commissarierne anbefalles. §. 110. Commissarierne böra hålla noga uppsigt derå, att en hvar sjelf, och icke genom andra, förrättar den tjenst, hvartill han blifvit antagen; ankommande det på Commissariernas ansvar, om något underslef härvid eger rum. §• ni* Skulle någon Embetseller Tjensteman, som står under Fullmägtiges omedelbara inseende, beträdas med vårdslöshet eller försummelse i tjensten, bör han hos FulImägtige förekallas och, inför Protocollet, undfå lämplig föreställning. Låter han sig icke häraf rätta, må han, efter omständigheterna, suspenderas på lä.ngre eller kortare tid, med mistning af hela eller halfva lönen; men om han, efter ddssa undfångna varningsgrader, icke skulle förbättras, så må han af Fullmägtige skiljas från tjenst och lön. På enahanda sätt förhålles med den under Commissariernes närmaste inseende ställde Betjening, endast med dea skillnad, att dea felaklige, innan han hos Fullmägtige af Commissarierne anmäles, först Bil. till Siats-Utskottets Mcitforial N.-o 4"/o. inför Commissariernes Protocoll erhåller föreställning och på delta sätt and får första varningsgraden. §. 112. Den, som anmäles för tjenstefel, må alltid, om han det åslundar, skriftligen förklara sig till Protocollet; oell då någon antingen suspenderas eller skiljes från tjenslen, utfärdas ordentlig Resolution derå, med påtecknad hänvisning till besvärs anförande. §. 113.
Det var första gången Leonna bivistade ett dansnöje, der andra danser än menuette och polskor kommo i fråga. Musik, steg och turer voro henne fullkomligt obekanta; men ett fint öra, en medfödd takt och uppmärksamhet läto henne öfvervinna alla svårigheter. Äfven för de andra gick det stundom på tok, men konfusionerna syntes snarare öka än minska nöjet. Konversationen var äfven i god gång och Hedda Smitt syntes rätt vara i sitt element denna afton. Midnattstiden smögo Ottilia och Leonna sig från sällskapet, upp på sin kammare. De funno der en så kallad «syskonsäng,» och några fruar, bland dem fru Nordenskans, sofvo redan godt. Flickorna, för att ej väcka dem, måste hålla sig tysta, och somnade äfven snart nog, oaktadt dånet af den bullrande musiken der nere. När gästerna dagen derpå samlades för att frukostera, innan hvar och en reste hem till sitt, såg Hedda ganska medtagen ut. Hon och några andra hade hållit ut till klockan sex om morgonen. Leonna erhöll tillåtelse af sin far att genast följa hem med Ottilia. Hennes föräldrar lofvade komma till Rönnbacka trettondagsafton, för att dagen efter bevista ett ¯julkalas¯ hos herr Smitt, dit allesammans voro bjudna. «Jag ställer till dans två gånger om året, på det mina flickor måtte blifva bjudna igen:» voro hans egna ord. Man lefver ofta mera verkligt under trenne dagar, än under tre år, då lifvet liknat ett stillastående vatten. Det erkände Leonna. Hon lärde här genom ett bildadt, lärorikt umgänge inse, att menniskan har ett ädlare ändamål för sitt sträfvande, än att, lik djuren, äta, dricka, sofva och dö. Det vill säga: man bör lefva för att söka ljus och klarhet för tanke och begrepp, samt andens förädling, för att en gång kunna närma sig ¯upphofvet¯ till allt godt, ädelt och skönt. Ömsesidigt förtroende tillknöt ännu fastare de unga flickornas vänskapsband. Leonna erfor af Ottilia att hennes mor och onkel Ludvig älskat hvarandra från unga åren. Ödet hade då skilt dem, men ej utplånat deras kärlek.
Kimon var emellertid blygsam nog eller också afundsjuk nog om sin visdom, för att icke uppträda i de offentliga lärosalarne. Han umgicks ej heller med sina bröder inom vetenskapen, antingen för det att han ringaktade dem, eller för att de icke ville erkänna honom. Men om lärosalarne voro beröfvade hans ljus, så infann han sig desto flitigare i matsalarne hos hederliga förmögna handtverkare, som höllo någorlunda godt bord och brukade drägliga viner. Hos sådana värdar ställde han ingalunda sitt ljus under skäppan. Han förvånade dem med sitt djupsinniga tal, sina hornoch krokodilslut; och voro de otillgängliga för logiken, så aftvang han dem vördnad genom att tala om sin lysande börd och sin förtroliga vänskap med kejsar Julianus. Kejsaren, försäkrade han, var i allmänhet vän af filosofer, men företrädesvis af filosofen Kimon. Kejsaren hade erbjudit Kimon ett palats i Konstantinopel och hundra tusen guldmynt, men Kimon hade afslagit denna gåfva, emedan han älskade fattigdomen af grundsats och icke ville lemna sina goda vänner i Athen. Kimons umgänge var dock icke helt och hållet inskränkt till den krets i samhället, som utgjordes af välmående handtverkare. Höjd öfver alla fördomar nedlät han sig å ena sidan, då han nämligen var mycket hungrig, ända till slafvarne, företrädesvis kockarne i förmögna hus; å andra sidan var det icke sällsynt, att han sågs som gäst hos de unga Epikuréerna, ja till och med hos prokonsuln Annæus Domitius, vid dennes förtroliga supéer, när ingen bättre snyltgäst fanns att tillgå, på hvilken sällskapet kunde uttömma sin lust för gyckel och grofva upptåg. Vid sådana tillfällen visade Kimon prof på en sann filosofs själsstyrka. Det skämt, för hvilket han då var föremål, rubbade aldrig hans lugn och ännu mindre hans aptit och törst. Kimon älskade icke blott promenader i de folkhvimlande portikerna och pelargångarne i staden, utan äfven vandringar i den fria naturen.