Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s beslut genom förstärkt StatsUtsk., må ste blifva föremål för närmare utredning och för vederböndes hörande. I fordna dagar ansågo icke blott lagstiftaren utan äfven andra kloka män en god ordning fordra, att man utredde först och beslutade sedan. En omvänd ordning lärer höra till nutidens sed, så att man nu anser utredningen af en sak böra följa efter beslutet om densamma. Föredrogs ånyo och bifölls StatsUlsk:s d. 6 och 7 dennes på bordel lagda mern. N:o 231, ang:de definitivt fastställande af förslags-beräkningen å de till Riksstaten hörande indelningar. Gr. Mörner, Joli. Aug.: Jag har iakttagit tystnad under behandlingen af dessa frågor för att icke förorsaka något onödigt uppehåll, men nu sedan saken är bragdt till slut, anhåller jag att få i prot. nedlägga min mening. Vigten af dessa båda mem:r torde hvar och en inse, när man besinnar att Statsregleringens öde derpå hvilar. Emedlertid äro de skäl och bevis hvarpå Utsk. fattat sina tillstyrkanden särdeles klena och ofullständiga. Utsk:s hemställan i det första mern. eller N:o 330; hvilar hufvudsakligen på det antagande, att de få förändringar, i skatteväsendet hvarom R. St. slutligen öfverenskommit, äro af föga vigt och kunna derföre negligeras. Detta skäl är dock åtminstone icke absolut riktigt. Sedan betänk. N:o 330 sålunda banat vägen följer N:o 331 hvaruti förmäles att ”enär i afseeende på förevande fråga om skatteväsendets förenkling något R. St:s beslut vid innevande riksdag icke vidare lärer vara att förvänta, har Utsk. funnit sig böra hemställa, att R. St. mätte nu till slutlig pröfning företaga den uppskjutna frågan om bestämmande af förslagsberäkningen å de lill Riks-Stalen hörande indelta räntor och tionde-spannmål.”
BancoUtskottets N:o i$t, Om inköp af Geographiska inrättningens ChaitaeVerk. N:o Fröt. Vtdr. ä. 2x Maj 1Q23. 257 N:o 153, Om byggningshjelpens förvandlande och säkrare bestämmande. Allm. Besvärsoch EkonomiUtskottets 1 x N:o 61, I anledning af föreslagne förändringar i författningen om Socknestämmor och KyrkoRåd. I anledning af väckt fråga, om en allmän klädförordning. N:o 86, Om nyttan af Marscher för Arméen m. m. N:o 87, Angående Soldaters skyldighet, att underhålla Soldattorp. S. D. I anledning af gjorde anmärkningar återremitterades följande, den iy dennes, på bordet lagde Betänkander: Stats-Utskottets N;o 139, Om Akademie, Preste. Klockare, Annex och Mensal-Hemmans lösen till Skatte, m. m. Lag-Utskottets N:o 44, Om ändring i 30 Cap. RättegångsBalken. Allm. Besvärsoch Ekonomi.Utskottets N:o 83» Om de i Riket vistande Judar. d. <23 Maj 1823. Fran Högloft. Ridåer skåpet och Adelin S. D. f. m. Vid förnyad föredragning af StatsUtskottets, den 13 dennes, under N:o 156 afgifne, samt den 21 derpå följde e. m. på bordet lagde Utlåtande, i anledning af de hos Borgareoch Bonde-Stånden gjorde anmärkningar vid Utskottets, den 25 sist!. Martii, meddelade Betänkande, rörande ifråga ställd förändrad disposition af Räntan å Vermlands Landtvärns Cassa^ fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit den I sisth April af Ridderskapet och Adeln gilladt, Utskottets ifrågavarande Utlåtande borde läggas till Handlingarne. S. D.
(Kysser henne på pannan). ÅTTONDE SCENEN. DE FÖRRA. SARA och ARON (från fonden). Bevars, hvad det är ömt med den syskonkärleken. Har inte unga herrn annat att göra, än att smeka syster sin? Blir han klädd och född med det? Och mamsell Fanny, har hon allt i ordning till herr Arons frukost? (Herman går uppåt fonden, förbi Aron, utan att helsa; Fanny skyndar ut till venster efter frukosten). Nå, ska' inte herr silfverpoleraren helsa på herr Aron, min kund och min gäst? Silfverpoleraren går att skaffa sig frukost, men kanhända på ärligare sätt än herr kammartjenaren. (Går med sina taflor stolt ut genom dörren). HERMAN. SARA (vresigt). NIONDE SCENEN. SARA. ARON. Sedan FANNY. ARON (ser efter den bortgående Herman). Det är en stolt herre, den der! Men vi ska' väl ta styfheten ur hans nacke, när vi få tid på oss. Nå, min söta fru Berthel, förlåt att jag låtit frukosten vänta så länge på mej, men jag har haft mycket arbete, (med tillgjordt öm ton och blick) arbete för vår framtid och vår lycka. Ja, snart resa vi till det sköna Amerika, der ingen känner oss, ingen kan 32 uppspåra hvarifrån vi komma. När vi der uppträda med hela rikedomens anseende, då ska' man inte längre förvisa oss till den förnedrande plats i samhället, der vi nu förödmjukas. Der ä' frihet och jemnlikhet, der väntar oss lycka, ära och anseende Aron, du talar alltid så grannt, som om jag läste i en bok; men ändå kommer det öfver mej ibland en liten smula samvetskänningar för Mathias' skull, ehuruväl Gud ska' veta, att han förargar döden på mej tio gånger om dagen, och att jag klädt och födt honom nu i så många herrans år. Tänk om han skulle på något sätt få reda på, att hans bror dog i fjol i Amerika, och att han ärft plantaget och allt det der, som jag nu skaffat mej med uppgiften att jag var enka! Du narrade mej till det der, du, Aron. Du bröt hans bref och du besvarade det i mitt namn.
Byggninga Balken, vm gärdesgärd, Z94. — rörande Bewillnings Utstottets förflqg om medel till understöd förLnstitutet för Register. 125 Blind-, Döfstumme och Swagsinte, zytt — angäen. de Allmänna Beswarsoch Leconomic-Utstottets Betänkande om indragning af Bytes-Contoiret, Z95. — om ConstitutionsUtstottets förslag ' till TryckfrihetsLag samt desi utlätande öfwer derwid gjorde anmärkningar» m. m. 442, — rörande Stats-Utstottets yttrande öfwer anmärkningar wid Bilagan Litt. G. till Statsrcgleringen, innefattande Clcreci och ScholeStatcrne re., >72. rörande StatsUtstottets Merstorial om Sala Grufwa och Silswcrwerk, 572. — i anledning af Bewillnings - Utstottets förfrägningar rörande Ständens stiljaktige bestut om wista puncter af Betänkandet om husbehofs bränwins-branningen, 57Z. om anmodan till Expeditions - Utskottet att genast gä i författning om Riksdags - Beslutets uppsättande, 57g. angäende Bewillnings - Utstottets tillstyrkande om Mnninge - fond till undersökningars anställande om inhemsk saltkokning, 574- — om tryckningaf he frän Stats-Utstottet meddelte handlingar, innefattande särskilta pensioner och Bcnädningar, hwilka pä Allmänna Indragnings-Staten äro uppförde, k74- rörande Bewillningssamt Allm.
I förevarande sall sr sörkällandet lyckligtvis icke sädant, t^ oredan kan ganska lätt, till kätnad kade sör den enskilte ock det allmänna, alkjelpas genom löljande 3:ne stadgandenr ;:o ^ crr viöt.-v/gt /-erg/rnt sk/sver c//cr ?/rotsr-ariru^e /or iurdcr-/r^e//u/ig-rr /itäsr/it/crvr. Oa> detta stadgande antages, sä kommer i L:dr 238 8tatsoell 8anco-O tsko t tens 8pecie nit inneballa §o mark v. vigt, eller ä>3o /o*O ass bergliot silfver, ocb dess undei afdelningar i torballands bertill. Vär nuvarande 8pecie 8iksdaler inneliällsr deremot 534bergnnt silfver. Afinskningen skulle således blifva 4 rrsÄsVs k>»», »om tildor ^ procent, eller 4isrr rundstycken. venn» obetydliga minskning svarar pä långt när icke emot myntningskostnaden, bvilken i nästan alla Europeiska stater betalas genom säkallsd slagskatt, ofta uppgående till 2 a 3 procent, men den skulle, såsom i 3:dje punkten skall visas, lemna tillfälle att bereda oss ett ganska vackert ocb enkelt m^nts^stem, samt clessutom medföra andra, icke obetydliga, fördelar, bvilka i nästa punkt skola anföras. 2!» F-uräen ntLcta/ar emot d/ec//ar oc/t m^»t-rr/t L°///iien e/ter n-'-r m^nk/oteu^ Om^mtae/k ,?///i>ev t/// «/et />e/a/171 som -66^ ars m^nt/ot Lestömmer.
Inom Målare-provinsernas bank, hvilken jag närmare känner till, utgjorde för icke lång tid sedan riksmynts-kassan, tillsammans med de uti RiksBanken befintliga deposiiioner, omkring 1,000,000 R:dr, grundfonds-handlingarne 1,200,000 R:dr och den utelöpande sedelstocken 2,100,000 R:dr. Om det nu föreslagna stadgandet varit gällande, hade hela teckningssunsman upgåtl lill 1,600,000 R:dr samt egt i utelöpande sedlar 500,000 R:dr mera än den borde hafva. För alt kunna göra face emot dessa 2,100,000 R:dr, egde den 1,000,000 R:dr i riksmynts-kassan eller depositioner i Riksbanken samt 1,600,000 R:dr i grundfondshandlingar. Således var, med beräkning endast af den kontanta riksmyntskassan och grundfonden, den tillåtna sedelemissionen icke öfverskriden, hvilket deremot hade varit förhållandet enl. den gamla författnm. Jag hemställer om icke den bank, som har en så betydlig riksmynts-kassa, att den npgår lill mera än halfva sedelstocken, är bättre i tillfälle att emotstå en stark påkänning af invexling, än den bank, hvilken, på sätt Clsk:n har föreslagit, icke får ega större riksmynts-kassa än som motsvarar hela grundfonden. När rättigheten att utgifva sedlar bestämmes allt efter som fonden stiger, kan banken lättare upfylla rörelsens kraf, och det ligger i sakens natur atl, allt eftersom liksmynls-kassan faller, får banken indraga sina sedlar. Ju lifligare rörelsen är, desto större är behofvet efter sedlar och ju större säkerheter liar banken att erbjuda. Jag tror således att det nu gällande stadgandet är mera praktiskt än del Utsk:n nu föreslagit, enär banken är i tillfälle att rätta sin sedelemission just efter ställningen för ögonblicket.
Jag anhåller blott om en liten förändring i redactionen, så att §:n måtte få följande lydelse: Rikets Ständer utlofva och försäkra, att hvar och en, som någon Bankens sedel eller förbindelse innehafver, skall derföre njuta full betalning enligt den i i stadgade grund, och att utvexling af Svenskt Silfvermynt emot sedlar efter denna grund skall, sedan Bancofullmäktige hos Kongl, Majit i underdånighet anmält, att de af Rikets Ständer för vexlingen beslutade åtgärder hunnit verkställas, vidtaga å den tid Kongl, Majit genom utfärdad allmän kungörelse dertill bestämmer, Herr Hjerta i Det i Utskottens förslag nyttjade ordet oåterkalleligen, förefaller något besynnerligt i ett lagstadgande, som kan af Konung och Ständer återkallas. Hvad i öfrigt beträffar slutet af Herr Skogmans redactionsförändring, tar jag mig friheten anhålla att få höra detta förslag ännu en gång. Sedan Herr Skogmans förslag ånyo blifvit uppläst, fortfor Herr Hjerta.' Jag finner nu att Herr Skogman, i stället för klingande mynt, bar nyttjat orden: Svenskt Silfvermynt; men jag hemställer, om icke äfven ordet Svenskt kunde uteslutas, då man naturligtvis icke kari Den ii Jan uar ii f. m. 7 mena utländskt, och att man endast nyttjade ordet: Speciemynt, Herr Skogman: Orsaken hvarföre jag nyttjat uttrycket Svenskt Silfvermynt i stället för klingande mynt, var, att jag ville sätta denna punkt i närmare öfverensstämmelse med hvad Utskotten i öfrigt föreslagit. Herr Rosenblad: Herr Skogman har redan upplyst, att i i §. står: Svenskt Silfvermynt, och derföre måste man i consequence deraf äfven nyttja det här; annars skulle ju Banken äfven kunna inlösa sina sedlar med utländskt underhaltigt mynt. Det vore visst detsamma, att sätta dit ordet Speciemynt, oiu icke detta under tidens lopp kunde få en betydelse, sorn icke motsvarar den egenU liga enligt språkbruket, Herr Cederschjöld:
Riksdag med ej mindre än » 78,037: 4. 8. Genom fördelning af de, sedan ofvanomförmälda tabell upprättades, bestridda riksdags-utgifter mellan de särskilda titlar, derunder alla dittills godtgjorda kostnader för sistförflutna riksmöte i denna tabell finnas sammanförde, komma deruti uppgifna summor att utgöra följande belopp, nemligen: så kallade representations-kostnader R:dr 20,311: 19. månads-arfvoden och dagtraktamenten » 189,355: 5. De, på grund af nu gällande Reglemente och aflönings-stat, från Riksgäldskontoret utbetalde medel för aflönande af Rikets Ständers Justitie-ombudsman jemte den hos honom anställde Kanslioch Väkthetjening samt. till godtgörande af kostnaderna för hans embetsresor hafva utgjort: under år 1853 R:dr 7,140: 2. 10. » » 1854 » 7,324: 43. 2. » » 1855 » 7,747: 39. Efter afdrag af hvad som influtit för sålda exemplar utaf Justitie-ombudsmannens årliga embetsberättelser, hafva, för dessa berättelsers tryckning och häftning samt till expenser vid Justitie-ombudsmans-expeditionen, sedan 1853 års början, af Riksgälds-kontorets medel utgifvits R:dr 1,218: 13. 8. h) Med ordinarie Stals-regleringen gemenskap egande utgifter. (Reglementets 165—171 §§). De efter sednaste
Majlis inom Riket varande Befallningshafvandes embeten, föreslagit, det Rikets Ständer mätte förklara innehafvaren af nämnde Guvernörsbefätlning, Öfversten James Harlem Haasum berättigad att, under de för lillgodonjutande af pension å Rikets allmänna Indragningsstat i allmänhet stadgade vilkor, vid afskedstagande från Guvernörsembetet uppföras till dylik pension för sin återstående lifstid till enahanda belopp, eller 3,000 R:dr B:ko, som då, jemlikt Rikets Ständers vid 1834 års riksdag meddelade beslut, var för Landshöfdingar bestämdt; samt denna Proposition blifvit, enligt underdånig skrifvelse den 12 Juli 1854, af Rikets Stander bifallen; men Rikets Ständer vid påföljande riksdag, i anledning af då gjord nådig framställning, under den 27 Februari 1858 medgifvit, att Landshöfding må istället för ofvannämnda, vid 1834 års riksdag bestämda pensionsbelopp, som i riksmynt utgjorde 4,500 R:dr, få såsom pension åtnjuta 6,000 R:dr samma mynt; så bade Guvernören, Öfversten Haasum, uti en till E. K. Majit ingifven skrift, af anförda skäl, underdånigst anhållit om nådigt förslag till Rikets nu församlade Ständer, alt den beinälde Guvernör år 1854 tillförsäkrade årliga pension mätte varda förhöjd med 1,500 R:dr eller till 6,000 R:dr R:mt; och enär den pension ä Rikets allmänna Indragningsstat, som Landshöfdingar ega åtnjuta, blifvit vid sednaste riksdag förhöjd från 4,500 lill 6,000 R:dr R:mt, samt Guvernörens å ön S:t Barthelemy embetsmannabefattning blifvit i afseende på rättigheten till pension af E. K. Maj:t och Rikets Ständer år 1854 förklarad jemförlig med Landshöfdings, har E. K.
Sedan hon tillfredsställt sitt behof af föda och af skydd – genom kläder och bostad – börjar hon snart tänka på att tillfredsställa sina glada behof, de, hvilka på ett eller annat sätt väckas genom skönhetssinnet. Redan vilden önskar uttrycka sitt skönhetssinne. Ty hvarje människa har någon form af skönhetslängtan, ehuru den hos de flästa ännu blott yttrar sig i smaken for grannlåt att bära på sig eller att se omkring sig. Men grannlåt – särskilt nutidens grannlåt – är ofta raka motsatsen till det sköna. Grannlåten göres nu fabriksmässigt och vanligen af oäkta material, som härmar något äkta. Och redan detta är i strid mot skönhetens första villkor, det att den ej får innehålla någon flärd. Flärd är saken ditåt, ett stort sken af saken, men ej saken själf. Den nöjer sig med falska uttryck, som antingen ersätta sin brist genom ett onödigt behag eller genom en viss öfverdrift ... Men, undra många, huru skall man kunna veta hvad som är flärd eller äkta, hvad som är fult eller skönt? Ehrensvärd svarar: Man ser det sköna i den mån, man själf är väl danad och väl uppfostrad. Och denna uppfostran bör gå ut på att finna hufvudlagen för den sak, om hvilken det är frågan. Har man funnit den, utvecklar man lätt sin förmåga att välja det vackra, eller med ett ord sin smak. Smak är känslan af naturens allra hemligaste, allra finaste sanningar. Och om vi iakttaga naturen, finna vi att en af dessa dess finaste sanningar är: att den rena naturen värkar på ett enkelt sätt. Den stora smaken blir således den, som väljer den fullkomliga, den friska naturen. Sålunda finner man det sköna, som är det fullkomliga. Om man tillämpar dessa satser på våra hem, så blir den första regeln den: att vi alltid, för hvar sak, vi till dem förvärfva, böra fråga oss om den fyller hufvudlagens fordringar? Och denna lag är: att hvar sak skall motsvara det ändamål, för hvilket den är till! På en stol skall man kunna sitta bra, vid ett bord skall man lugnt kunna arbeta eller äta, i en säng skall man kunna hvila väl. Den obekväma stolen, det rankiga bordet, den smala sängen äro således redan därför fula. Men det är dock ej visst att den bekväma stolen, det stadiga bordet, den breda sängen äro vackra.
Då vi nu gå att fatta ett beslut i denna vigtiga fråga, kan jag icke underlåta att påpeka huru begreppet om hvad som menas med frihandel och hvad som å andra sidan kallas prohibitism, betydligt förändrats emot förr. Då ansåg man den vara prohibitist, som ville hafva höga tullsatser, och den vara frihandlare, som ville undanrödja hindren för nationerna att komma i handel med hvarandra. Nu hafva dessa ord fått en annan betydelse. Frihandlarne vilja att man skall lemna näringarne åt sig sjelfva, icke genom tullagstiftningen gifva dem något skydd, utan låta dem gå under, för den händelse de icke kunna bära sig dessförutan. Prohibitist åter kallar man den, som vill ordna tullagstiftningen så, att näringarne må, om de det behöfva, åtnjuta skydd af tullar, för att kunna täfla med utlänningen och icke för honom behöfva rymma fältet. Det är således nödigt att göra sig reda för hvilken åsigt man vill följa, antingen man vill, såsom Utsk:t föreslår, till thronen frambära en skrifvelse, hvaruti afses borttagandet af samtlige skyddstullar, med bibehållande endast af sådana tullsatser i taxan, som afse beredande af statsinkomst, eller om vi vilja förunna indtistriidkaren det skydd, förutan hvilket han icke kan bestå i konkurrensen med utländningen. För min del tror jag att den af Utsk:t omfattade grundsats, tillämpad på vårt land och våra förhållanden, icke kan föra till landets båtnad eller bereda dess välstånd. I min reservation förekomma några ord, beträffande hvilka Frih. Gripenstedt i sin utförliga kritik af reservationen yttrade, att han icke visste hvad jag dermed menade. Detta Frih. Gripenstedts yttrande gällde mitt påstående, att man, vid ordnandet af ett lands ekonomiska angelägenheter, måste taga i betraktande de för handen varande förhållanderna. Härmed menar jag, att man icke får stifta lagar efter theorier, utan måste taga i betraktande de förhållanden, hvarunder man lefver, att man måste tillse huru lagstadganderna passa in med landets vanor, dess klimat o. s. v., och icke blott tillämpa vissa formulärer.
Ungefär likaså inbillar man sig, att äfven i verldsliga ämnen herrskade en fullkomlig obildning, samt att undervisningen i språk och andra kunskaper var så godt som ingen; ehuru den stod på långt bättre fot före Gustaf I, än under och efter honom intill den ypperlige Carl IX, som var både den nya Kyrkans och den nya Lärdomens upprättare. Folkvisors, Krönikors, Diariers samstämmande vittsord förete oss Riddare, Statsmän, Konungar, som kunde latin och voro i alla ”de sju fria konsterna” välförfarne: äfvensom de låta oss veta, att i nunneklostren, – den tidens pensions-inrättningar, – der de adeliga jungfrurna inhämtade att spinna silke och gull, sy och väfva bilder i duk, jemte konsten att leka på harpa, undervisades de ock att ”läsa i Bibeln” och ”lära sig Psaltaren”, känna ”böcker och runemål” 8, ja (någongång) till och med latin, när de befunnos särdeles lärgiriga. Men sannt är, att Roms inverkningar under denna tidsålder voro ändock hufvudsakligen det christna Roms, och att de fördenskull mestadels inskränkte sig till theologisk, scholastisk, öfverhufvud kyrklig beskaffenhet. Det visserligen flerfaldigare sätt, hvarpå denna inflytelse yttrade sig hos de syd-europeiska eller romaniska folken, kunde hvarken så tidigt, eller så genomgripande, bana sig väg i Europas Nord; ty här påträffades icke blott germaniskt folkoch språk-lynne, utan tillika den art deraf, som bibehållit sig mest obemängd eller minst förändrad. Omedelbart poetisk blef derföre Roms inflytelse här blott i en enda rigtning: den, som utgick från Kyrkosången. I denna rigtning meddelade sig nämligen en kraft, som eldade till fortsättning på de egna eller inhemska tungomålen. Härigenom uppkommo dels redan före Reformationen, dels i följe af henne, på dessa språk utgjutelser af christlig lyrik, hvilkas poetiska värde, jemnhögt med deras religiösa, än i dag uppbygger och hänrycker oss.
Jag tror att någon försäkrad vice för Collegial Beredning då vöre af nöden, och jag önskar att 10 § i Regeringsformen måtte oförändrad bibehållas, eller åtminstone en gifven Beredning stadgas af hälften Frälse och hälften Ofrälse Ledamöter. Herr Commerce Rådet Santesson och Borgmästaren Nensén instämde med Doctor Wijkman, då andra Ledamöter deremot yrkade bifall till Konungens Proposition. Herr Kammarherren Silverstolpe yttrade att han, endast i det fall, att en förbättrad Collegial Styrelse vunnes, kunde anse Allmänna Beredningen umbärlig. Men om Collegierna på samma gång borttoges, så funnes ej mera någon intermediaire eller uplysande Corps, utom Stats-Rådet, hvars Ledamöter hädanefter kunna vara Chefer för särskildta Förvaltningens grenar, och derigenom redan förut hafva gifvit handläggning åt målet. Om nu dessa personer efter menskliga naturens beskaffenhet, äro böjda att förblifva vid den mening de en gång fattat, så skulle saken i sin framställning möjligen sakna den utredning, som följer af fleres olika sätt att se och bedömma. Herr Kammarherren yrkade derföre att en Allmänna Ärendernas Beredning som försvarar medborgares rätt, utan hinder för Konungens afgörande, måtte bibehållas, med åliggande för dess Ledamöter att öfver alla der förekommande mål till Protocollet sina yttranden afgifva. Herr Regerings Rådet Hallenst jerna uplyste att intet stadgande, utan blott Föredragandens godtfinnande för det närvarande bestämmer hvilka mål, som till Beredningens åtgärd böra öfverlemnas. Herr Regerings Rådet trodde för öfrigt att man ej i Grundlagen behöfde förordna om skyldigheten att yttra sig till Protocolls, efter det låg i sakens natur, men deremot ansåg han tjenligt att en eller flera Beredningar kunde tillsättas alt efter målens olikhet. Herr Öfver Intendenten Edelcrantz önskade att man framför allt måtte lägga vigt på uplysningars infordrande af vederbörande, hvaruppå enskildtes rätt så mycket berodde.
Jag vill blott fästa uppmärksamheten derpå, att följden skulle blif - Den 16 October e. ra. blifva ett hastigt fallande af priset på jern utan gagn, och ett sådant förryckande af enskildta intressen anser jag ej tänkbart att Rikets Ständer vilja bereda. Eli utvidgad beläningsrätt ar ett oeftergifligt vilkor, om Banken skall uppfylla sitt ändamål och till allmän nytta förkofras, samt vinna en orubblig stadga. I Hvad Herr Hjerta sednast yttrat, instämmer jag, att nemligen utsättandet af tiden är orimligt, då det ej står i mensklig förmåga att förutse allt, hvad sora. kan inträffa. Om genom händelser, som ej äro omöjliga, cursen skulle stiga till 144- eller derutöfver, skulle tillgångarne blifva otillräckliga, och Banken genom silfveruppköp under sådana förhållanden aflägsna sig från det mål man vill upphinna. Jag föreslår derföre, att 128 sk. curs måtte utsättas såsom maximnm för silfveruppköp. Fullmägtige hafva derigenom tillräckligt fria händer, men kunna dock icke genom ett missförstådt nit bereda oberäkneliga förluster. Herr Stråle: För min del har jag ej föreställt mig såsom ovilkorligt, att BancoFullmägtige voro bundne af nödvändigheten att hafva verkställt det återstående silfverköpet inom 1831 års slut. Men då jag här hör, att meningen af flera Ledamöter är så fattad, instämmer jag med Herr Hjerta angående uteslutande af tidens utsättande. Det är gifvit, att silfver ej inkommer utan 45 H. 26 Den ifi Octo ber e. m. genom öfverskott af export i vår handel. Inträffar ej en sådan, och Fullmägtige ändock äro tvungne att köpa silfver, skall cursen hastigt stiga och möjligheten af realisationen förfelas. En sådan föreskrift måste jag afstyrka, och anser Fullmägtige böra hafva fria händer att efter omständigheterna uppköpa silfver, så att de, då cursen vill stiga, kunna upphöra dermed.