Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man bör likväl icke misströsta om bättre tider; ty om man tänker sig tillbaka 20 a 25 år, så minnes man t. ex. huru unga träd då blefvo föremål för lättsinnets och okynnets förstörande lustar, hvaremot dylika planteringar numera sällan eller aldrig blifva ofredade. På samma sätt tror jag det skall gå med våra fornlemningar, om sådana författningar vidtagas, som här blifvit föreslagna. Jag är förvissad att R. o. Ad. vid detta tillfälle icke skall underlåta att gifva ett nytt prof på sin gamla kärlek till Sveriges historia, och på sitt upriktiga nit för allt som till uplysning och bildning länder. Det är på dessa skäl, som jag vågar tillstyrka ett instämmande i PresteSt:s beslut, och som jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, derå ville göra propos. Hr Adelborg, Anders Otto: Äfven jag anser Utsk:s förslag icke medföra tillräckligt skydd för våra fornlemningar; ty om icke något kraftigare vidtages, så kommer hädanefter som hittills våra fornlemningar att sköflas, och på så sätt blifva dessa vackra, och för hvarje Svensk dyrbara minnen småningom utplånade från vår jord, och på samma gång de fakta som de lemna till bevis på civilisationens framsteg. I första rummet bör en förteckning upgöras på dessa fornlemningar; ty det är icke ensamt af brist på aktning för desamma, utan af okunnighet som de förstöras. Om sakkunniga personer fingo reseunderstöd för att uprätta sådana förteckningar, och om man sedan i kyrkorna upslogo desamma jemte vidfogade vitesbestämmelser, lämpade efter den Den 4 April f. m. 83 skada som kan åstadkommas, så tror jag att man tagit ett stort steg fram mot det mål, som man önskar att upnå. De författningar, som nu finnas äro ganska vidlyftiga, och erbjuda i de flesta fall allt som man kan önska; genom de nu föreslagna förteckningarne kan man åstadkomma en rigtig tillämpning af desamma. För det närv:de finnes visserligen stränga ansvarsbestämmelser för den uphittare, som uraktlåter att till Kronan hembjuda lösa saker, men för åverkan å fasta minnesmärken finnas inga bestämda vitén utsatta.
St. förfore klokast och ändamålsenligast, om de en gång för alla hänvisade alla dera, som väcka motioner om stats-anslag till nu ifrågakomne ändamål, att först vända sig till Regeringen; och af detta skäl skulle jag för min del vara benägen, alt afslå alla de motioner, hvilka icke på denna väg tillkommit. Men om R. St. icke skulle finna lämpligt, att nu genast beträda denna bana, i anseende dertill, att en mängd nyttiga Jörelags utförande derigenom skulle uppehållas, skulle jag vilja föreslå, att R. St. ställde en viss bestämd summa till K. M:s förfogande, att för dylika ändamål användas. Jag år öfvertygad derom, att medlen sålunda skulle med mera rättvisa och större ändamålsenlighet användas, ty det är icke möjligt, att StatsUtsk. uti ifrågakomne hänseende kan vara en fullt kompetent domare. Jag bar uttalat denna min åsigt i allmänhet, utan att derigenom hafva velat säga ett bestämdt nej till det serskildta anslag, som i denna punkt blifvit tillstyrkt. Skälet för mitt upträdande är, att det högeligen intresserar mig att veta, huruvida min åsigt finner någon genklang hos medlemmarne af delta hus. Finnes icke denna genklang, må mitt förslag förfalla, och jag är nöjd med att hafva min enskilda åsigt i R. o. Adis prot. förvarad. Hr von Troil, Sam. Gust.: Jag gillar i allo den grundsats, som Frih. Raab har framställt. Jag tror nemi., att det vore ganska nyttigt, om R. St. i alla vigtiga anslagsfrågor hufvudsakligen toge till ledning, K. M:s Propos., och således företrädesvis sökte att bi falla de anslag, hvilka K. M., efter vederbörandes hörande, och moget bepröfvande, funnit vara af behofvet påkallade. Men jag ber likväl, att få fästa upmärksamhelen derå, alt vid flere föreg:de Riksdagar, och jemväl under innevande Riksmöte, ganska betydliga anslag blifvit på grund af enskildte motionärers framställningar beviljade, och detta i sådana frågor, hvilka, enl. min åsigt, lämpligast bordt af K. M. väckas.
På grund af hvad jag nu anfört, tager jag mig friheten föreslå följande förändrade redaktion af 5:te §:n: ”Utskänkning af bränvin må icke utöfvas af den, som idkar annan handel, till hvars bedrifvande särskildt tillstånd erfordras. O A landet vare lag samma för minuthandel med bränvin”. Frih. Raab: Ehuru jag afgifvit en serskild reservation i afseende på 5:te §:n, uti hvars redaktion jag önskar en förändring, får jag, som, innan Hr Braunerhjelm yttrade sig, varit i tillfälle att läsa hans förslag, tillkännagifva, att jag icke kan neka, att den tanke, som ligger uttryckt uti detsamma, är egnad att förena de olika meningarne om §:n. Jag vill således icke söka bestrida Hr Braunerhjelms förslag, utan förenar mig uti detsamma. Propos. till bifall å Utsk:s förslag blef härefter framstäld, men besvarad med Nej, hvarefter It. o. Ad. antog den af Hr Braunerhjelm föreslagna redaktion af 5:te §:n. § 26. Frih. Raab: För min del tror jag, att den restriktion, Utsk. velat göra uti denna §, är större, än att den af allmänna opinionen kan gillas. Det vore visserligen väl, om något hvar ville lägga bort middagssupen och all förtäring af spirituosa, men att på en gång såsom lag stadga, att det skulle alla sönoch helgedagar vara förbjudet att köpa sig en sup, tror jag vara oriktigt, emedan det icke så lätt låter tvinga sig till efterlefnad. Här är föreskrifvet att emellan kl. 1 och 3 e. m. skulle det vara lofgifvet att få middagssupen, men om man skulle vilja hafva den före eller efter denna tiden, så vore det förbjudet. Mig synes Den 9 Augusti e. m. 1?S att nian går för långt, när raan på detta sätt reglementera!-. För min del bifaller jag första morn., men, i afseende på det andra, liar jag upställt följande redaklions-förslag: ”På landet vare dä all annan utskänkning förbuden, än på gästgifvaregårdar, vid måltider till resande.
HRR SELLERGREN, ERICSON MATS VERKNINGSFULLASTE SCENER. ÄMNET ÄR JU I ALLA E Fersäljes i vt \ ra butiker ~ OCH LEJDSTRÖM SKÖTTE LIKALEDES FÖRTJÄNSTFULLT SINA HÄNDELSER AF DEN ART, ATT DET STÄDSE PÅKALLAR DEN PARTIER. DET HELA GICK MYCKET BRA UNDER HOFKAPELLT. T. SVENSKA PUBLIKENS INTRESSE, OCH SÄRSKILDT, TRO VI, VÅR E MÄSTAREN NORDQVISTS LEDNING. FÖR DEN CHARMANTA KVINNOPUBLIKS, FÖR HVILKEN ERIK XIV, BÅDE SOM MÄN\ samt hos alla finare parfymhandlare i riket. z ISCENSÄTTNINGEN FÖRTJÄNAR HR ELMBLAD SÄRSKILDT BENISKA OCH KONUNG, STÄDSE HÄGRAT I ETT ROMANTISKT SKIMKÄNNANDE. BALETTEN I ANDRA AKTEN VAR OCK SÄRDELES MER, VÄFDT AF SAGA OCH HISTORIA, TILLSAMMANS MED SIN VACKER. BLAND DEN TALRIKA PUBLIKEN MÄRKTES KRONKARIN MÅNSDOTTER, MÅHÄNDA DEN KVINNLIGASTE BLAND VÅRA FRU Dagmar Möller GAF EN SKÄRT INNERLIG TOLKNING PRINSEN OCH PRINS EUGEN. HÄFDERS MÅNGA ÄDLA KVINNOGESTALTER. T DEN HELIGA ELISABETHS PARTI OCH SEKUNDERADES DEN FÖRSTA AF BILDERNA ÄR SCENEN I FÖRSTA AKTEN, Å ERKNINGSFULLT AF HR Forsells PRAKTFULLA STÄMMA I DÅ NILS STURE PÅ STOCKHOLMS TORG BEKRANSAS MED EN V » TZARIN MÅNSDOTTER » PÅ DRAMATISKA TEALANDTGREFVE LUDVIGS. ÄFVEN HR G. Sjöberg FÖRTJÄNAR TERN.
Han bad mig berätta något om mig sjelf och gjorde mig några frågor. Jag drog med intetsägande linier upp de yttre konturerna af mitt lif. Han tyckte synbarligen att det var tarfligt. Jag sade honom att jag nu lefver som en eremit i Hörby; han fick visst det intryck att jag gjort det hela mitt lif, och undrade nog hvad jag skulle få att skrifva om. Han beklagade mig för min sjukdom; för min bokhunger, som icke kunde bli stillad från något offentligt bibliotek; för min isolerade ställning, som låtit mig kämpa mig fram utan gynnare och vänner. Hans röst har så vackra tonfall, han talar så enkelt och deltagande, det vill hela min skepticism till för att tro att det ingen mening ligger i deltagandet, utan att det endast är verldsvana. – ”Stakkel” sade han; det var så mjukt, så sorgset, och så underliga ögon han har, under denna fårade, rörliga panna, med dessa ögonbryn, som helt kunna ändra läge och form, – och ett underligt glanslöst hår, som står rakt upp, med antydningen om en bena midt i. De ögonen äro liksom svullna i kanterna, påsiga, kisande ibland, vexlande, vid minsta känsloskiftning röda i kanterna, liksom tårade af sol. Jag kunde sitta och se länge in i det rörliga, ibland illagrinande, men så menskligt sympatiska ansigtet. Jag kunde, tror jag, aldrig tröttna af att höra den rösten; den har ibland en tvärhet, den kan bli kärf, men alltid afdämpad. Hvad denna menniska måste ha erfarit omåttligt mycket. Han har lefvat, denne man. Detta ansigte är som en lång, lång, spännande historia, – en psykologiskt skarpsinnig historia, en historia af kött och blod af ondt och godt, af mörkt och ljust, – en historia som en djup brunn, ur hvilken man kunde ösa länge, länge och ändå icke märka att man närmade sig bottnen. Det är något så lugnt, när han talar. Det inger förtroende. Mot honom skulle man kunna bli så enkel och sann, om man icke vore en odåga och kände det. Nu sträfvade jag att synas banal, för att åtminstone hålla mig fri från effektsökeri, men sann var jag icke.
Till Tält, MatTornistrar, ProviantSäckar, Ränslar, m. m. för Arméen, har Utrednings - Departementet upptagit 29,8222 Riksdaler 26 skillingar 6 runstycken, sorn torde kunna nedsättas till . , 15,ooo: Till Dricks-flaskor och Kittlar af koppar för Arméen, jemte förtenning och öfrig reparation å desse persedlar, har Utrednings - De - ,Transp, 389,679:47.— 1 1 Den 7 Julli /. m Transp. 389,67 g: 47 partem en tet för året beräknat 8799 Riksdaler 3o skillingar ,3 runstycken, hvilka torde kunna nedsättas till 7,5qo: _ Till Fragter, Forlöner och Resekostnader, hvarå nedsättning ej kan äga rum, har UtredningsDeparte mentet beräknat 5,000; Till InvalidCorpsens å Carlshamn beklädnad har UtredningsDeparte* mentet beräknat 484 Riksdaler 8 skill.; till complettering och reperation af Arméens Communion-fSaker i5o Riksdaler; samt till bevakningskostnader oell arbets - penningar vid Förråderne, anskaffning al mo - Transp, 402,179:47, __ 224 Oen y Julii f. m. '] ransp. 4o2,i ygyty (leiler, profver och pack-kistor, äfvensom till skrif, materialier vid Förråderne, samt åtstillige oförutsedde behof 5,5oo Riksdaler, eller tillsammans 4j54 Riksdaler 8 skillingar, som nedsättes till 2,820: 1. — hvarigenom till alla ofvan uppräknade behof 69 g65 Riksdaler 11 skilling ar 10 runstycken blifvit mindre upptagne än Utred nings-Departementet ansett erfordras.
Nelly tyckte att han förde henne genom krokiga, besynnerliga gångar och trånga, vinklade gator in mot hjertat af det Österland, som var vaggan för vår historia, vårt vetande, våra bibliska sägner, våra seder och bruk. Hans föredrag röjde samma källa som de sagor, hvilka vi med hjertat bultande af nyfikenhet och upphetsad inbillning hört på våra mödrars knän, innan det verkliga lifvet ännu tröttat oss med sin köld, sin nakenhet och sina strider. Han var icke längre samme blyge och slutne man som åkt samman med henne i postvagnen. Den arabiska drägten hade fullständigt förändrat honom. Hans stora svarta ögon lyste själfullt ur hans allvarliga ansigte, som turbanen och hela den öfriga drägten förlänade en nästan sträng pregel. Allt som oftast slog han ihop boken och talade om Österlandet och dess undergång. Det föreföll dock Nelly, som om han aldrig förmådde helt blotta sitt eget inre. Ju mer han talade, dess mer främmande blef han henne. Hans tankar gingo i helt andra hjulspår än hennes. Han såg och kände på ett annat sätt. Han ledde sina påståenden och bevis till ett annat mål än hon skulle ha gjort. Hon tänkte för sig sjelf, att skulle hennes far teckna en österländing, skulle han stå framför något omöjligt, något helt och hållet främmande, något som vesterländingen icke förstod, icke genomskådade, icke kunde beskrifva. Hon erinrade sig hur vesterländske författare kunde sitta hemma vid sitt skrifbord och helt naivt teckna validésultaninnans karaktär ungefär som sin fru svärmors och den otroligt rättrådige sultanens som en hederlig polismästares. Hon märkte, att det var med Österlandet som med lifvet efter detta: de som aldrig sett det tvekade dock sällan att beskrifva det in i minsta enskildheter. Men äfven de som varit nog lyckliga att se Österlandet, skulle näppeligen kunna gifva en fullt klar bild af österländingen sådan han visade sig i denne Emin. En antydan, en kontur skulle kanske vara möjlig, men sjelfva innehållet skulle förbli något dunkelt outredt.
Svårigheten att i Linköping, som tillika är en stiftsstad, att utbekomma medlen, mäste vara ganska ringa, enär man kan skicka qvitto eller fullmakt, att dem uppbära. Jag kan således icke annat än pä det högsta afstyrka allt frånträdande af den nnvar. ordningen; och den, sorn en gång haft obehag af kronofogdars balander, lärer icke underlåta alt söka förekomma alla åtgärder, hvilka befordra dylika balander. På grund af hvad jag nu haft äran anföra, tillstyrker jag bifall till Utsk:s betänkande. O Hr Akerman, Fredr.: Jag instämmer i den siste värde talarens mening, ehuru till en del på andra skäl. Man föreställer sig måhända, all, 0111 denna uppbörd af kronofogdarne, directe linge allemnas till skolstyrelsen, en minskning i K. bef:des besvär och ansvar skulle uppkomma. Ja.; tror likväl, att man häri misstagit sig, 0111 man befänker, alt då kronofogdarne få med församlingarna directe att göra, uppstår troligen enahanda förhållande som nu ej sällan inträffar med afgifler, som 1111 af kronofogdarne uppbäras för kommunernas räkning, eller alt dröjsmål ofta nog äger rum med levereringen, hvilket åter helt naturligen härleder sig derifrån, all man ogerna vill besvära en inom orten boende embetsman med påminnelser, och till det yttersta uppskjuter med klagomål hos embetsmannens förman. Då sådant dock omsider mäste ske, blifver besväret för landsh-.ne så mycket Större att tillse, det hvar och en får sin rätt. Deremot tror jag icke alt något dröjsmål med denna uppbörd gerna nu bör ega rum, såvida icke balance inträffar, ty kronofogdarne skola redovisa skolraedlen på samma gång de redovisa kronans uppbörd.
Då tänder jag lampan och fäller gardinen i mitt rum. Som en vägg stänger denna gardin utsikten mot det förflutna, och med skärpta tankar ser jag endast på, hvad som är. Framför mig och bakom är skymning, och nära mitt öga lyser blott min lampas ensamma sol. Hvad är det då, som är? Hvad är det, som jag behöfver reda ut för mig själf? Det är ju ingenting annat, än att jag, som varit gift i fyra år, blifvit änkling. Det är ju ingenting annat än hvad som händer alla dagar, och det enda, som för mig har intresse, är, att det händt mig. Det är ingenting oerhördt uti, att man sörjer en hustru. Jag skall dö, hon skall dö, alla skola vi dö. Det är lifvets gång. Ensam som jag sitter här, fri från alla de deltagande blickar, hvilka jag måste besvara, alla de beklagande handtryckningar, som jag med sänkt hufvud måste mottaga, sitter jag här och vet, att jag sörjer henne ej. Hundra gånger har den tanken gått igenom min hjärna: om hon nu skulle dö! Hundra gånger har jag tänkt denna tanke till slut, föreställt mig, hur det skulle kännas, om jag åter visste mig vara fri, och alltid har jag känt det som en lättnad. Alltid har jag trott, att den dagen skulle bryta den gåta, som fanns mellan oss båda, denna underliga gåta, hvilken låg uti att jag visste mig bunden vid en människa, hvars öde i grund och botten var mig likgiltigt. Men jag känner ingen lättnad. Som en förfärlig tyngd hvilar hennes död öfver mitt samvete. Det förefaller mig, som om jag framkallat den, därför att jag önskat den så lifligt eller kanske just därigenom. Jag har så ofta tänkt mig denna lösning på vårt öde, att mina tankar måhända nått hennes, borrat sig in i hennes själ med den makt, som tankarna äga öfver en annans lif, och förlamat hennes motståndskraft, när den första, svaga fläkten af dödens kyliga andedräkt rörde vid hennes varma kind. Det kan vara en villa, och naturligtvis är det en villa. Ingen, som har sitt sunda förstånd i behåll, kan göra sig själf en dylik förebråelse på allvar. Det är ett drömspel, framkalladt af en sjuklig inbillning, en gyckelbild, född af oro och öfverretning.
Bankens nu varande organisation: att göromålen torde kunna både förenklas och jemnare fördelas till fördel för Banko-verket och den allmänhet, som dermed har beröring: att granskning och kontroll kunde möjligen, i vissa fall, utan skada, förminskas, men borde i andra åter skärpas: att aflöningen, nu till en del beroende af tillfälliga inkomster, behöfde ordnas efter tidens fordringar och de anspråk, verket måste ega på tjenstemannens odelade tid och arbetsförmåga: att utgiftsposter, belastande förvaltningskostnaden, torde böra borttagas och denna kostnad nedsättas: att, med ett ord, hela förvaltningen erfordrade en reorganisation, som delvis verkställd, icke kunde åstadkomma full belåtenhet. Fullmägtige befarade likväl, att något så genomgripande förslag icke skulle framkallas genom det i ofvanberörde § anvisade medel, ty det syntes kunna antagas å ena sidan, att ganska få utom Banko-verket egde den närmare insigt om mångfalden och beskaffenheten af derstädes förekommande göromål, som fordrades, för att framlägga ett förslag, hvilket, undanrödjande fel och brister i den nu varande organisationen, upptoge ändamålsenliga förändringar, äfvensom att, bland dessa fä, ingen ville, för den ovissa belöningen, underkasta sig ett arbete af denna mera omfattande egenskap; och å den andra sidan, att personer inom verket hvarken kunde, till följd af sina befattningars trägenhet, eller ens funne det lämpligt att, utan serskildt uppdrag och således endast för den tillfälliga inkomst, dem derigenom kunde beredas, framlägga ett förslag, som alltid måste för en större det af kamraterne medföra skada genom fördröjd befordran eller af andra orsaker, ehuru Fullmägtige icke egde anledning betvifla, att skicklige personer inom verket funnos, som i händelse de dertill erhölle uppdrag, skulle, efter bästa förmåga, detsamma fullgöra.
Stackelbergs författarenamn) besjöng det i sin sångsamling » T r ä k o l ». Där sjunger han b l. a.: Må makar, om de vilja, gärna skifta emellan sig sitt gods, ej ondt i det; men må man icke några lagar stifta, som göra detta till en skyldighet, än mindre säga: kvinnor, som sig gifta, afhändas därmed sin själfständighet. Och icke nog, att de med mannen dela, de skola lemna till hans skön det hela. Så ter sig en riksdagsmotion på v e r s! Ä m n e t är föga poetiskt, och poesien får en tämligen didaktisk anstrykning. D e t är också ej utan sina faror att på detta sätt behandla ett lagförslag, allra helst o m en, låt vara aldrig så ädel o c h berättigad, harm skärper uttrycken, som redan på grund af oratoriska effekter o c h kontraster lätt skjuta öfver det mål, som närmast afses. D e t torde vara svårt att låta den stora o c h vackra sympatien fölen allmän princip klart o c h tydligt uttala sig i poesi, då principen fått lagparagrafens torra, af så många omständigheter beroende form. Å t denna svaghet har O l o f Stig skattat i sin diktsamling; den låg så nära till hands, att den ej kunde undvikas. K a n s k e hade i annat fall bandet på skaldens indignation verkat hämmande äfven på inspirationen, o c h därmed hade föga varit vunnet. Men vi måste lemna detta skede af frih. Stackelbergs verksamhet, som då ej bar någon frukt. V i ha så m y c k e t mera skäl därtill, som året 1884 betecknar det år, under hvilket frih. S. gjorde sina viktigaste inlägg för lösningen af kvinnofrågan. Ä f v e n detta år u p p - dök frågan om gift kvinnas eganderätt. Inom riksdagen debatterades nämligen ett förslag, att af k. maj:t begära en omarbetning af lagstiftningen rörande äkta makars inbördes egendomsförhållanden. Skrifvelsen skulle tillika angifva vissa synpunkter för en sådan omarbet ning.
tager hk nål och M e n är h a n den och spetsar från synar entomologen, h i t t a r e n s k i m r a n d e fjäril, en bedöma, i ett samen g a m m a l bekant Han den m e d kännarmin, på på i en hel m ä n g d olika veteraturen och konsten, den nutida och De sagts, ligen svårt Ingen Denna marknaden ». kunskapsmått? bildade. hur en. » hade hon jag beklagar ty honom n o g inte djupt har det saknar, finkänslighet så o r ä t t. det. frukt bildning. Ty af o d l i n g. präktiga omgifning Det människor, som i hvartannat ord, utan Naturligtvis också utan humör L å t en s å d a n d ä r h y g g l i g, sagt — som och vrenskas namn. Men för herre, att hvars varit nog frånvaron af därpå, vat. Och skattat återkomma bildning djärfva visst så han har taga vår han lärde mening ifrågasätta, läst sä hos honom mera än vi beror helt han till p å k ö p e t leföfvervisdom. upp den säger dess latinska han svaga nerver. och människorna. Säg litet vara han svagheter och luckor d e t v ä s e n t l i g a från ändamål, vara raskt. hur möjligt. liga o c h således ej heller förblandar fint. märkvärdigt som bildning, därför så v ä l o c h känner hvars ganska tryck gedigen hört vill säga! bildning. och olika seder, henne skenbart s o m bildats mest sällskap, där sitt ljus lysa, helt En EU är Denna kvinna i ett m H o n det nu och moget omjonglerade tydligen m e d ordet i två skilda de i de mest o c h lära förstå lifvet Då, när hon vuxen andra vänner / år Och modershjärtat efter henne trår, Skall ljusa minnet utaf dagar flydda Ge tröst — välsignelse skall barnet skydda! ögon. frågade bildade. » tillstår o c h m å h ä n d a äfven n å g o t sörjer öfver, När unga dottern jag i hemmen ser, Milt hjärta värms, mot henne ögat ler, Ty väl jag vet, det blifoit henne gifvet AU vara moders stöd och hjälp i lifvet.
»Det är om prins Oscars förmälning. Du skall få höra strax.» Grefvinnan måste gifva sig till tåls, och liksom för att söka förströelse under väntetiden togo hennes blickar vägen öfver rummet till den lilla soffan bakom divansbordet, i hvilken »tant Sofie», hela husets hjälpreda och allt i allom, tronade ensam med sin stickstrumpa. Hon var en 40-års ungmö med ett slätkammadt, nunnelikt yttre och Minckarnes milda blå ögon lysande ur ett vaxlikt blekt ansikte. Fröken Sofie Minck var kusin med grefvinnan. Också denna telning af släkten hade haft sin rörande lilla roman, hvilken för tjugu år sedan funnit sin afslutning inom Norrbyholms murar, då hon kom dit med ett hjärtesår, som tiden nu tycktes ha läkt. Romanens epilog var nog en smula burlesk, om man endast ser till de yttre dragen; ty hjälten, den ofrälse unge prästman, som Sofie Minck skänkt sitt hjärta och som ståndsfördomarne på den tiden hindrade henne att skänka sin hand, var nu en vördig prost med istermage, fader till åtta barn. Men för henne existerade icke denna epilog, och det var icke heller denne vördige prost, som hon älskat. Det var en annan, en man kring hvilken hennes längtan ännu alltjämt kunde samla sig med smärtsam styrka, när hon om aftonen var ensam på sitt rum, efter dagens arbete; och han stod ännu i glans för hennes erinring, och vördig prostens frodiga bild hade aldrig förmått undanskymma hans kära bleka ansikte och hans smärta figur, kring hvilken den veckade kaftanen smög sig så smidigt och lätt. Måhända var det just honom hon tänkte på nu, med hufvudet lutadt öfver stickstrumpan; någonting särskildt måste det ha varit, som upptagit hennes tankar, eftersom grefvinnans ögon förgäfves påkallade hennes uppmärksamhet. Midt emot henne vid andra sidan bordet satt Alfhild Lindenow, med ryggen vänd mot fönstret, där modern hade sin plats; men det var som om hon känt att moderns blickar eller tankar i detta ögonblick sökte henne, ty hon vände sig om och mötte hennes fråga: »Har du haft bref från Otto i dag?» »Nej.»