Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom (den mänskliga) naturens organiskhet och inre ändamålsenlighet kan en viss drift genom ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp sättas såsom den högsta och de andra drifterna bringas att samverka till dess tillfredsställande. Därmed äro den fysiska förmågan af handlande i sinneverlden och den formella friheten fullständigt härledda54. Lätt är äfven här att inse den kritiska punkten. Den ligger gifvetvis däri, att förnuftsväsendet, i det att det sätter sig såsom inskränkt, visserligen sätter sig såsom ett system af drifter och känslor, men såvidt det sätter sig såsom inskränkt, sätter sig såsom inskränkt äfven med afseende på sin systematiskhet, emedan jaget såsom det absoluta sig-sättandet är det, hvarigenom all systematiskhet sättes. Denna inskränkthet i systematiskhet betecknar frånvaro af förhållande till systematiskhet öfverhufvud (sålunda icke osystematiskhet). Alltså sätter förnuftsväsendet driften (sin inskränkta verksamhet) såsom icke stående i förhållande till systematiskhet öfverhufvud eller såsom likgiltig därför. Om detta sammanföres med det förut sagda, sätter sålunda förnuftsväsendet naturdriften såsom ett system, men sätter på samma gång denna egenskap såsom för driften tillfällig och yttre, af endast subjektiv betydelse. Men därmed faller ock nödvändigheten i Fichtes deduktion af den fysiska förmågan och af den formella friheten. Då naturdriften icke kan apriori sättas såsom systematisk, utan att denna systematiskhet sättes såsom tillfällig för den samma, kan det fria ändamålsbegreppet icke sättas såsom i stånd att objektive bestämma naturdriften. Om nu de mot Fichtes deduktion riktade kritiska anmärkningarna sammanföras, erhålles följande resultat. Förnuftsväsendet måste i och med begreppet om friheten sätta ett objekt såsom modifikabelt genom frihet, men måste eo ipso sätta hvarje tänkt modifikation såsom för det samma yttre och tillfällig. Det måste vidare för att kunna sätta sig såsom förmåga af frihet åskåda en real verksamhet och sätta denna såsom bestämd af dess eget med frihet uppkastade ändamålsbegrepp, men måste ock eo ipso sätta detta ändamålsbegrepp såsom för den samma yttre och tillfälligt. Det måste vidare sätta sig såsom successivt öfvervinnande ett motstånd, men också eo ipso sätta detta »öfvervinnande» såsom för motståndet främmande och kan sålunda icke sätta det samma såsom verklig (objektiv) verksamhet.
Huruwida det kan wara angeläget för en Allmänhet at känna, om Lotsar och Fyrwaktare erhällic Löne-tilökningar,är någor som jag för min del icke kan inse, hälst i fall en siik Löne-tilökning skulle anses oumgänaeligen nödig, sädanc lärer, efter derom skeende underdånig anmälan, fa ankomma pä Kongl. Majus Nä» diga beslut. Det sä kallade Sjö-Olsnäs-Werket hörer icke til Lotsoch Bäk-Jnrärtningen, uran är en helt särskild sak, som blifwit före Vena genom vrdemeligt Lomrsa öfwerlemnadr pä wM är ät Den 2z Mars. 96z en kunnog och erfaren Sjö-OMcer, hwilken har sig förestrifne wista förbindelser, i afseende pa Sjö» ekLND-Werkets förbättrande, pch hwilket hwarje är hos Förwaltningen af Sjö-Arenderne utaf honom upgifwes, da närmare stadgas, hwilka SjöKort fa af honom utgifwas, med de för Loopv-rerktie-fararne nödige uplysningar; men at af trycket kungöra alla för d^viALtionen wiglige uptäckter, lärer icke altid höra til en nödwändig försigtighet; för öfrigt, och hwad angar förbättrade inrättningar til de sjöfarandes säkerhet, har sädant til följe af Författningarne blifwit til wederbörandes efterrättelse uti Tidningarne kungjordt, hwadan någon särskildt tryckt berättelse derom ej behöfwes. Uti 6:te och ?:de kunderna »ämnes om Lotsinrättning i westerbotten och Wester-MorrIand, samt Bak-afgiftens uphärande för (örstärs eller Gräsö Bak.
Utskottet, som föreställer sig, alt den ökade utgiften kan åtminstone till någon del bestridas af de inom titeln redan befintliga tillgångar, bar derföre ansett sig böra endast i så målto tillstyrka bifall till förevarande framställning, att ett belopp af 2,500 R:dr R:mt för ändamålet beviljas. d) Derjemte får Utskottet, under åberopande af dess yttrande i 7:de punkten af detta utlåtande hemställa, alt här ofvan omförmälta belopp af 921 R:dr måtte från Kommendanls-slatcn hit öfverflyttas. In tendén ts-ajdelningen. e) Enligt bvad Kongl. Majit lillkännagifvit, hafva, till följd af nyligen skedda pris-regleringar med en del värfvade regementen, i och för underhållande af dessa regementens beklädnads-, utredningsm. fl. persedlar, följande tillökningar i de förut till berörde ändamål utgående anslag uppkommit, nemligen: för Svea Lifgardet B:ko R:dr 4,890: 40. » Andra d:o » 4,844: 40. » Lifgardet till häst » » 6,350: 32. * Kronprinsens Husar-regemente » » 5,288: — eller tillhopa B:ko R:dr 21,374: 16. Då dessa ökade utgifter grunda sig på kontrakler, hvilkas innehåll måste fullgöras, tillstyrker Utskottet, att beloppet, 21,374 R:dr 16 sk. Banko årligen, eller i riksmynt 32,061 R:dr 50 öre, anvisas för den tid, nästa 64 Statstits ko t le Is Utlåtande N:0 71. statsreglering omfattar, samt, såsom hänförligt till de tillfälliga behofven, blarid extra anslagen å denna Hufvudi ti tel upptages. J') På enahanda grund får Utskottet äfven tillstyrka, alt den af Kongl. Maj:t äskade årligå förhöjning af anslaget tor sappör-truppens beklädnad för nästa statsreglerings-period beviljas med 2,034 K:dr 41 sk.
hus, packad, till sista plats öfrerfylld af en till etörsta delen af d.amer bestgende försmling. Herrarna voro s&amp; i minoriteten, att de lcnappast kiincle tagas iiied i riikningen. Det var endast vid det l h g s referentbordet nedanför talarestolen, man såg representanter af det stnrlcwe kfinet. Dar förekoinino de dock i myclret stort antal och med rörande ståndaktighet sag man män hålla ut timme efter timme iiiider de oiiildligt Idnga snmmankoinsterna. Intet nfigot så nar betydande blad i Berlin tycks ha underlatit att siinde sin reporter, och tidningarna, lifven de mest Ironservativn, ha innehiillit spaltlanga, i ic~lrtniligsfull ton hB11na referat öfver kongressen och doss förhandlingar. Kvinliga referenter ' från olika lnnder hade äfven mycket talrikt infunnit sig. fiIau komme efter detta ej och past&amp;, att Tysklands kvinnor ej hafva nå.got att saga i staden och staten. Det vill ej litet iiiflytande till att f&amp; världsstaden vid Spree, att s&amp; oinskränkt, som hiir skett, städa sin förnämsta byggnad till en enskild korporations förfogande. Under en hel veckas tid hafva kvinnorna varit allenaharskande i denna åt stadens fiider och styresiiiiin helgade boning, med dess iiriposmtn trappnppghg, dess ridlyft-iga gallerier och vestibuler samt dess i adel stil hillna storartade solennitetssnl. Och från den talarstol, friin hvillien tyska rikets hufvudstads angeliigenheter annars afhandlas, ha dag för dag kraftiga, tandande, viickande tal hållits af Icvinnor, allt med käjsar Wilhelms, i en vacker viixtclekoration inramade byst som bakgrund, en smmanstallning, som ej saknar sin ironiska sida, d i man betänker, att det knappt torde finnas en mot den moderna kvinnorörelsen mer antipatiskt sinnad man, &amp; n just Tysklands nuvarande käjsare.
Dernäst skall jag yttra mig angrde den föredragna 3:dje punkten. Jag finner Etsk deri hafva förfarit riktigt ända till ordet hufvudfrågan. Men derefter har Etsk. ådagalagt en särdeles skick - 254 Den 26 November f. m. lighet att uppgöra konstiga voter:s-propos:r. Utsk. har nemi. först sagt, att då R. o Ad. beviljat en högre summa, kan Utsk:s förslag anses vara af 2:ne Stånd bifallet och bör således efter antagen ordning utgöra ja-propos:n i den blifvande voteringen uti sjelfva hufvud frågan. Detta är alldeles riktigt; men nu frågas, om icke PresteSt:s och 11. o. Ad:s beslut böra i contra-propostn, hvart för sig, ställas upp emot Borgareoch BondeSt:ns beslut. Jag tror, att all annan uppställning är så artificiel, att jag icke kan godkänna den, utan mäste altså yrka återremiss för erhållande af rättelse derutinnan. lir Dalman, Wilh. Fredr.: Jag förenar mig med Gr. Frölich. Det är gifvet, att då 2:ne Stånd positivt afslagit allt anslag till ifrågavar. ändamål, bör den meningen innefattas uti ja-propos!n; och första voteringen bör då blifva derom, huruvida summan 180,000 eller 3oo,ooo skall utgöra contra-propostn. Men för att slippa votering i denna omständighet, hemställer jag, om icke R. o. Ad. skulle finna för godt att återremittera betänk., på det Utsk. må genom inbjudn. bereda R. o. Ad. tillfälle att instämma i det bi slut, hvari PresteSt. stadnat. Frih. Cederström: I afseende å ordningen för voter:spropos:nas uppställning, måste den vara sådan, att hvarje Stånds särskilda beslut kommer att utgöra ett särskildt alternativ.
Hafva införsel-förbud egenteligen bidragit att göra förbrukaren skattskyldig under tillverkaren, så hafva utförsel-förbud å andra sidan gjort producenten beroende af dem, fsom uppköpte och bearbetade varan, på det att desse måtte vid productens ytterligare försäljning i dess ursprungliga eller förädlade skick kunna påräkna en så mycket större vinst. Men, utom det, att en betydlig svårighet möter vid bestämmandet af de artiklar, sorn ej böra tillstådjas att oförådlade utskeppas, så vida det som är fabricat lör en tillverkare blir rå-åmne för en annan, hvilket då hvar och en söker utverka sig ett särskildt tillstånd till inkräktningnr af de öfriges fria arbets-förtjenst, måste föranleda motsägelse i denna del af Lagstiftningen, ligga 194 Men 14 Aubust! f. mi desse åtgärder i öppen strid för den ali handel nödvändiga grundsats, att allt gäller hvad det kan gälla. Dessa på handeln lagde band, hvilka egenteligast ieke åro annat ån negativa nionopolier, oförenliga med stadgandet uti 6© §. af RegeringsFormen, vålla likväl ännu större oredor, når vissa personer förunnas, att, ined undantag från de allmänt gällande piohibdiva författningarne, antingen utföra eller införa vissa varor. Denna gynnande speculation sk pär då ett capital i en hand, sorn derigenom såttes i stånd^ att öfverbjuda och från en lullig rörelse utestänga alla inedtåilire. Emedlertid hafva de oundvikliga följderne af dylika inkråktningar ingenstädes uteblifvit, och lurendrågeriet har stigit i samma nion, som antingen behofvet ökats å vissa varor, utan att af fabrikerne kunna uppfyllas, eller dessa ej förmått lemna sina tillverkningar till lika godhet och pris som utlåndningen; odi erfarenheten har visat, att vinningslystnaden i detta afseende våjgat det yttersta, utan att låta sig hin. dras eller afskråckas geitom skärpta straff-anstalter, hvilkas verkningar meråndels alltid stått i motsatt förhållande till deras stränghet.
Den sednare liandelns återgång; 4:o Ersattnings-anspråkens hänskjutande till Compromissrätt; samt 5:o Tystnaden, eller vägran, att, till tryckning, utlemna de handlingar, som handeln angingo. Då man nu har att bedöma sjelfva beslutet att sälja; är man visserligen pligtig att flytta sig in i de beslutandes uppsåt sådant det var, tagit för sig sjelf, och utan afseende på utgången; ejnedan då man tillåter sig en sammanblandning deraf, man lätt kan, af känslan för utgången, hänföras att neka rättvisa åt uppsåtet. När jag, med denna uppmärksamhet, granskar beslutet, att sälja utgå mia Skepp, för att derigenom vinna tillgång att bygga nya; så finner jag beslutet oklanderligt, samt uppsåtet godt och berömligt. Man bestrider Regeringens rätt att disponera all Statens lösa egendom; och man kan ej neka, att, vid första anblicken har denna invänning mycken betänklighet med sig. Jag påminner mig ganska väl, att första underrättelsen derom, att en del af Statens vigtigaste försvarsmedel var försåld till Judar, väckte bos mig ett motbjudande intryck, åtföljd t af den tanka, att om Flottan kunde, såsom lös egendom, afyttras,så kunde också den dag komma, då Kronan och Spiran kunde blifva bila; roen jag behöfde ei mvcket eftersinnande, för att åter»' 33 H. ‘ 17 Den i8 Jul i i f. m. komma till ett skäligare omdöme. Må jag framställa ett exempel, till Levis på nödvändigheten deraf, att äfven våra försvarsmedel böra, af Regeringen, under redogörelseansvar, kunna disponeras; eller, om en dag, en njr uppfinning göres i Artillerikunskapen, med den påföljd, att våra mörsare och kanoner ej mera voro lika användbara; skulle väl Regeringen då vara pligtig, att sammankalla Riksdagen, för att fråga, om de fingo användas, till anskaffande af bättre, och till ändamålet mera tjenliga piecer ? Jag kan ej antaga en sådan sats; och i Statsekonomiskt afseende kan jag icke finna i Skeppsförsäljningen någon ting att klandra.
Hon väntade en stund som på svar, men så nickade hon, gaf honom en blick, som stack som eld, och lemnade rummet, utan att han fått förmåga att hvarken resa sig upp eller följa henne till vägs, som vett och skick väl bjudit. Sedan kom en tung tid. Midt på nätterna kunde han stiga upp och ta fram skrinet, där han hade sina kära papper förvarade, och fara öfver dem med handen. Han kunde aldrig, nej aldrig, göra’t! Men så förvandlade papperet sig till mjuk, glatt hud; vecket efter hopläggningen blef randen under hakan, den där randen, som drog och drog. Han såg den fasta, runda vaden. – Hela hans underkufvade natur reste sig brutalt, han måste ega henne – måste ... Och så kröp han ned under sina lumpor, darrande af blygsel och sjudande af en hetta, som han inte rådde på. Efter en vecka var hans motstånd brutet. Han kunde ju ändå inte lefva så länge. Det låg som en tröst i den tanken. Så skickade han Fina med bud igen, Johanna kom en kväll, och då blef allt afgjordt. – I morgon var det trofästningskalas hos nämdemans. – Det var nog inte efter häfd och bruk, ty festerna brukade börja först med bröllopet, men nämdeman hade sagt, att det strunta han i. Gossens ’uppståndelse’ skulle firas med ett hejdundrande kalas. Så hade nog ’mor’ velat ha det, och så skulle det bli. Angående Johanna, så hade han sina egna tankar om jäntan, men i hvad fall som hälst var allt bättre än hvad som varit. Hon skulle väl åtminstone laga att han fick ordentlig mat och vård, för resten fick Vår Herre sörja. Om de uppgjorda vilkoren hade han ingen aning. Klädd i en gammal trasig kapprock, som han fått för en spottstyfver på en auktion, satt Karl Johan i solskenet utanför stugan och hvilade sig, så en orkdag (arbetsdag) det än var. Det kändes som om han rullat nerför ett bärg och inte blifvit riktigt klar i hufvudet ännu. Allt gick kring, det var bara ett som stod klart: han skulle gifta sig. Han upprepade de orden gång efter gång; till sist som ringde de af sig själfva, och då slöt han ögonen med en känsla af vällustig domning.
Så väl häraf, som derutaf att, enligt det nya förslaget, blott tvenne af de konsultativa StatsRåderna skola hafva förvaltat civil beställning, kan man sluta, det afsigten är att tillsätta en militärperson till det 4:de konsultativa StatsRådet. Detta torde vara så mycket mindre nödigt, som det endast 3:ne gånger händt, att K. M:t begagnat Sig af Sin rätt, att till konsultatift StatsRåd nämna en militär. Skulle man behöfva någon, som vore att påräkna som vikarie, så vore sådant 2.’) 2 Den 10 December f. m. lika nödigt för UtrikesMinistern. Börjar man nu med att öka de konsultativa StatsRådens antal från 3 till 4, så torde det ej dröja länge, innan en ytterligare förökning ifrågasattes. På deså väl af Frih. Tersmeden, som nu af mig anförda skäl, yrkar jag afslag på denna punkt. Hvad beträffar nödvändigheten af ett nytt Dep:t, så hr det visser), obestridligt, att göromålen i allmänhet ökats, och mest inom CivilDep:tet, men vid den gemensamma öfverläggningen ådagalades också, att sådant ingalunda vore förhållandet inom etc Dep:t, nemi. Justitie-StatsMinisterns. Det torde således icke vara omöjligt, att vid den reglering af eiubetsverken, som nu är under arbete, en del af de nu till CivilDeprtet hörande göromål kunde öf verflyttas till Justitie-StatsDep:tet. Dessutom kan man af förteckningen öfver afgjorda mål i hvilket nummer som helst af den offi ciela tidningen finna, att flertalet af dem äro sådana, som icke kunna taga särdeles stor del af Dep:Chefens tid i anspråk. Dessutom medgifver ju Grundlagen, att mål af mindre riksvigtig beskaffenhet afgöras af blott 3 StatsRåd. Genom inrättande af en •ny Dep.Chef skulle ej heller de förutvarande erhålla någon lindring, undantagandes CivilMinistern, ty den nye skulle väl, likasom de andre, vara med om afgörandet af alla mål.
Han fann Hermione ensam. Hon förebrådde honom under tårar all den smärta, han förorsakade henne och hennes fader. Han svarade med skämt och lämnade henne. Kort därefter inlät sig Karmides i ett nytt äventyr, som omtalades mer än hans föregående, emedan den andra medspelande var den sköna Eusebia, Annжus Domitius' maka. Annжus upptog saken med ett lugn, så orubbligt, att det verkligen understödde kristianernas välvilliga tydning, att allt inskränkte sig till ett omvändelseförsök, som den fromma Eusebia i sin ängslan för ynglingens salighet hade företagit sig. Men när ryktet i en mindre förmånlig upplaga hann till Hermione, återsände hon, dödligt sårad i sina känslor, trolovningsringen till Karmides. Att kunna älska mer än en gång föreföll Hermione som en orimlighet. Även nu, då hon ville glömma Karmides, var hon övertygad, att hjärtats drift och den första kärleken aldrig kunna svika. Hon gav honom förlorad endast för livet. Hon trodde på ett framtida tillstånd, då två själar, som från början varit ett, när de vilade i Guds tankes sköte, ånyo skola förena sig, sedan de renats från de fel och villfarelser, som på jorden stötte dem från varandra. Denna tro, som hon närde med läsningen av Platons skrifter och som kanske varje människa en gång i livet har omfattat, gav henne tröst, fast blandad med vemod, då hon lyssnade till sin naturliga längtan att förenas med en älskad man och fortplanta den gudomliga gnista, varav hon själv genom en mans och en kvinnas kärlek blivit delaktig. Skön och älskvärd som hon var, och arving till en ovanlig rikedom, hade Hermione talrika tillbedjare; men de giftermålsanbud, som de djärvare vågat framställa, hade hon tillbakavisat. Hon förlikte sig med tanken att leva ogift. Lik sagans pil, som läkte de sår, han själv givit, är kärleken ensam i stånd att läka kärlekens sår. Hermione hade mycket att älska. Hon älskade naturen och filosofien; hon älskade att utbreda sällhet till alla i sitt grannskap; hon älskade framförallt sin fader, vars strävanden och ensamma ställning som kämpe för en sjunkande bildning, en undertryckt religion hon förstod och delade.
Jag har likväl, så vidt jag kunnat fatta discussionen, icke hört något sådant yttras, utan det är en slutsats, som Hr von Hartmansdorff gjort till försvar för sin åsigt. Den 4 Februari c. m. 359 Hr von Hartmansdorff har talat om den stora penningetillgång, sorn finnes i landet. Finnes det penningar inom landet, så får man nog säd, och det är penningebrist, sorn gör att hungersnöd upstår, men icke tvertom, såsom Hr von Hartmansdorff antagit för afgjordt, men likväl icke bevisat. Man säger att det bevisas af våra höga spanmålspriser. Dessa priser hafva likväl i norra och mellersta Sverige varit föga högre ari vanligt. Det är i Skåne priserna äro höga, och det är den provinsen, med hvars förhållanden man här vill bevisa sina satser, och man säger att de höga priserna der bevisa brist på säd. Förhållandet är emellertid icke sådant. Skånes gröda har varit god, men vi hafva skeppat ut säd och det är just i följd af skeppning och export, som priserna stigit, men alldeles icke i följd af dålig gröda. Dä nu spanmålspriserna i andra landskaper icke äro så höga, så är det sakens natin liga gäng att den ena provinsen köper af den andra, och att Skäne vänder sig till Stockholms börs för att fylla bchofven. Det är derföre äfven att förutse att när skeppningen börjar, spanmålspriserne blifva nära nog lika öfver hela landet, och att således spanmålspriserna i Skåne komma till samma förhållanden, som de hafva här Jag tror således att de updrifna priserna i Skåne i detta fall alldeles icke bevisa någonting. Här äro äfven andra förhållanden vidrörda. Ibland annat har Hr von Hartmansdorff replikerat Gr. Lewenhaupt, för det att han, som begärt undsättning af Staten för sitt län, likväl förordat att det framställda förslaget till inskränkningar i bränvinsbränningen måtte förkastas. Delta står likväl icke i strid med hvart annat. I Hallands län är icke brist på säd, men möjligen brist på penningar att köpa den för i åtskilliga orter, och får det penningar så kan man skaffa sig säd.
Lagen tyckes ej känna den skillnad i ckunomination af Jordbruks-Lomraöker, som allmänt wedertagen är, utan har under namn as Städja, Legostämma, Giftostämma med eller utan wilkor, m. m. imrefattat alla de stags afhandlingar, hwarigenoiu Jordägare til Landtbo »pläter sit Hemmam Således lärer /vrrenckator. 244 Landtbo, Hälftenbrukare, m. rn. med enahanda rättigheter och skyldigheter' förbindas och ffyddas af Lagens allmänna föreskrifter i 16. Eap. Jorda-Balken. Men i anfeende til den olika xraxis wid Domstolarna i denna delen blifwit hittils iakttagen, torde det blifina nödigt, at Utftottet i desi Betänkande förutsätter detta s säfom en antagen fast grundsatts; hwrlken afwen i den Förordning Kongl. Majrt angäende Lagförändringen utfärdar, kunde i xrsemitten anföras. Sedan besia grunder laggda äro, sä torde wid vfwerlaggningen om Kongl. Majrts Nädiga kropolition densamma bäst kunna uptagas uti följande asdelnjngar: i:o Hufwudsakeligen om uphafwande af den del af 15. ^ it>. Eap. Jorda-Balken, som i wisia fall tilläter hafwande af ttontrack, som om Hemmansbruk st Landet blifwit flutadt. 2:0 Det föreflagna undantaget af sädana Egendomar, hwilka ej fä säljas eller förpantas. z:o At en wisi tid, såsom af 50 ar, kunde utsättas , hwaröfwer Landtbooch irrande - LoMraöker icke singö sträcka sig. 4:0 At besia Lontraöker böra inom wisi tid inför Domaren upwifas och i Jntecknings-krotocollet til hela innehållet intagas, samt 5:0 At äldre Jnteckningshafware och de, som framför dem äga betalning utur Egendomen njuta, icke warda rubbade i den rätt, dem enligt Lag är til ständig.
Skuggsidan af den tidsanda, som herrskade under den sednare hälften af Swedenborgs lefnad, har tillräckligt ofta blifvit skildrad i sin ytliga sinnlighet, sin lättfärdighet, sin tvifvelsjuka, sitt sjelf-missförstående i det eljest lofvärda bemödandet efter sanning, klarhet och smak, sin benägenhet att så väl i Poesi och Konst, som i Tro och Vetande, försmå, ja förhåna allt djup, – ändtligen sin fullt stadgade öfvertygelse, att endast det materiellt handgripliga och njutbara vore det Vissa. Med allt detta behöfva vi derföre nu lika litet sysselsätta oss, som med det anklagade tidehvarfvets vackrare egenskaper; dem visserligen ingen opartisk betraktare förbiser. I en omständighet voro mellertid dess bättre egenskaper ständigt lika dess sämre: i den, att behandla menniskolifvets bestämmelse som en lek; än brottslig, än oskyldig, – men äfven i sednare fallet sjelfsvåldigt yrande på en volcan, der i afgrunden redan med hot den förstörelse gäste, som brådt skulle göra slut på vinoch älskogs-festerna. En underbarare motsats till sådan tidsanda kunde ej företes, än den man, som, med det bland Europas Lärde då alltredan vidtfrejdade namnet Emanuel Swedenborg, omkring midten af adertonde århundradet plötsligen framstod såsom Theosoph och Andeskådare, påkallande allmän uppmärksamhet för en mystiskt religiös och speculatif lära, i hvilken han oförtäckt beropade sig på positiva uppenbarelser från Gud sjelf, från Englarne, och öfverhufvud från den bortom menniskornas jordiska sphär förborgade Andeverlden. Han utvecklade denna lära i ett stort antal skrifter, dem han utgaf, temligen skyndsamt efter hvarandra, just under de mellersta decennierne af detta öfver sin ”upplysning” skrytande tidehvarf; till hvilken häpnad för alla de ”upplyste”, kan man lätt föreställa sig; men också till mycken oro för de qvarvarande lutherisktrenlärige af gamla stammen.