Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lilla händelsen hade gifvit mig åtskilligt att tänka på, der jag vandrade hemåt. Vi förorsaka säkert mycket elände, amma säkert mången last genom tanklöst gifvande. Det gör kan hända ett pinsamt intryck på oss att se nöden och uselheten på nära håll, och derför skynda vi ofta att med en liten gåfva friköpa oss från den obehagliga förnimmelsen. Så är det med många. Lika ofta är det emel lertid lusten att exponera sin välgörenhet. Det måste ju göra ett godt intryck på de förbipasserande, om man tager fram portmonnän och kastar en slant till den tiggande, som så att säga utställer sin uselhet och sina trasor till betraktande. Hvilken god dam, hvilken god herre! tycker man sig höra omkring sig, och det smickrar ju ens egenkärlek. Bättre vore att göra sig rigtigt underrättad om orsaken till nöden, ej blott hos den bönfallande, ty är det en yrkestiggare, kan man svårligen tro honom, utan äfven på andra vägar. Då finner man kanhända också ett bättre sätt att hjelpa än genom en tillfällig penninggåfva, som möjligtvis ej rätt användes. Finner, man då att det är ett försök att lefva af folks godtrogenhet, äro förmaningar och varningar på sin plats samt ett kraftigt försök att vända den felaktige till bättre tankeoch handlingssätt genom råd och dåd. Är det åter oförvållad nöd, orsakad af arbetsbrist eller sjukdom, då är det att gripa djupt i pungen, så långt våra egna förhållanden tillåta, och så ställa den nödlidande åter på egna fötter. Få äro de tiggare, som ej på något sätt kunna vedergälla vår lilla gåfva. Alltid gifves det ved att hugga, vatten att bära, strumpor att stoppa eller något dylikt. Om man derför gör en sådan liten tjenst till vilkor för sin gåfva — man kan ju omöjligen ha tid eller råd att egna sig personligen åt alla hjelpbehöfvande — skulle mycket vara vunnet. Yrkestiggaren skulle snart lära sig att undvika ett sådant ställe, der hans ingrodda lätja finge maka åt sig, under det den verkligen hjelp behöfvande skulle med glädje förtjena den matbit eller det klädesplagg han behöfver.
Jag anser följaktligen 2, 3 och 4 §§ böra ändras till innehållet, och, hvad antalet beträffar, sammandragas till 2:ne af följande ordalydelse: §. 2. »Vid handel, som i förestående § omförmäles, må, hvad såldt blifvit, icke afhemtas i mindre belopp, än det minsta, som i hvartdera fallet säljas får.» §.3. »Den som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, eller utskänkning deraf, må sälja huru litet belopp som helst.» »Endast å utskänknings-ställe, der varm mat alltid skall vara att tillgå, må något af det sålda bränvinet, pä försäljnings-stäilet förtäras.» Om Bil. N:o 3 till Särsk. Vtsk. Bet., N:o 13. 9 Öm denna rättelse vidtages, bör de följande §§:s numerering rättas derefter. Emedlertid anföras de i min reservation, under den numerering, som de i betänkandet innehafva. Hvad 7, 10, 13 och 16 §§ beträffar, instämmer jag med Friherre Raab. §. 22. Det är för mycket alt Slägga en närings-idkare betala afgift för minst 1 månad, när hans förtjenst blott varat 14 dagar. Det kan hända att hvarken möten, eller andra folksamlingar räckt längre, samt att förtjensten icke ens uppgått till minimum. Så harT i Kammar-rätten, t. ex, förekommit klagan deröfver, att en närings-idkare, som försålde rusdrycker vid en kälkbana, blifvit för hårdt beskattad, emedan utskänkningen, i anseende till inträffadt töväder, alltför hastigt upphörde. Jag föreslår fördenskull, att i slutet af §:s 2:a mom, efter orden: »ej för kortare tid,» tillägges, »än 14 dagar.» §. 23. Afgiften ^ af bränvinsförsäljnings-skatten, hvilken här blifvit Kronan, i ett för allt, tillerkänd, tyckes vara nog ringa. Hittills har Kronan, af den minsta krog, baft i minulerings-afgift 20 och i bevillning 10, eller tillsammans 30 R:dr.
Af dessa förhållanden hafva Revisorerne hemtat anledning till den åsigt, att, till förebyggande af så betydliga förluster för det allmänna, nu gällande afskrifningsreglemente behöfver öfverses och förändras, så mycket hellre, som reglementet icke bestämmer, antingen medelpriset beräknas efter medium af de upphandlade varornas värden, eller efter medium af de auktionspris, som varit vid upphandlingen gällande, utan afseende å de varuqvantiteter, som efter de olika prisen blifvit upphandlade. Vidare förekommer, att, när mjölet förbakades till bröd, bagaren erhöll, i följd af kontrakt, utom 2 sk. 8 rst. för hvarje L# mjöl i bagarelön, ett öfverskott af bröd, bakadt af Kronans mjöl, uppgående till 1,251 L# 9 # bröd, hvilket Kronan återköpte, å 31 sk, 5 rst. per L#, för 819 ll:dr 4 sk. 2 rst.; ett förhållande, som synes visa angelägenheten af ett förändradt bagerireglemente, hvarom frågan alltsedan år 1843 lärer vara på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende. Tillika må anmärkas, att, ehuru 2 momentet af det med bagaren upprättade kontrakt innehåller, det han skall direkte från qvarnarne emottaga mjölet till förbakning, det likväl inträffat, att, under är 1848, mjölet tillhandahållits bagaren från magasinet, hvilket haft till följd, att Kronan fått vidkännas å detta mjöl den Magasinsförvaltaren tillkommande betydliga afskrifningsprocent, som deremot hade Kronan besparats, derest, jemlikt kontraktets medgifvande, bagaren fått, utan sådan omgång, emottaga mjölet. §. 8. Enligt räkenskaperna hafva kostnaderna för ljus och ved vid fästningsoch garnisonsorter, hvilken utgift förut redovisats af Utrednings-afdelningen, ar 1849, uppgått till 25,597 R:dr 35 sk. 3 rst., och således med (i,597 11 dr 35 sk. 3 rst. öfverskridit det, vid 1847 och 1848 års riksdag, från 14,000
För besvarandet af den Remiss, Utskottet från Vällofl. BorgareStåndet erhållit å handlingarne i detta mål, har Utskottet tagit kännedom af hvad i ämnet vid senaste Riksdagen förekommit; hvarvid inhämtats, att dåvarande Statsutskott, efter en fullständig utredning af förhållandet med räntornas utgörande af berörde hemman, alltifrån den tid hemmanen till Staden förlänades, uti dess d. 3 Julii 1823, N:o 283, afgifna Betänkande, yttrat att, då K. KammarCollegium och K. StatsContoret, för längre tid tillbaka stadgat, att räntorna af hemmanen Säby och Söderby borde efter markegång utgå, och detta stadgande icke blifvit ändradt eller npphäfvet, utan fastmera måste anses bekräftadt genom K. Resolutionen den i5 November 1769, deruti yttryckligen förutsättes Thorshälla Stads förbindelse att ifrån 1731 års början, likasom det skedt för år 1751, erlägga räntorna iji natura eller efter markegång, StatsUtskottet, som det ålåg att StatsVerkets rätt och bästa iakttaga, vöre af den tanka, att Thorshälla Stad icke kunde undgå att föreskriften i denna del från och med påföljande året fullgöra. Och har R. Strrs i öfverensstämmelse härmed fattade beslut jemväl sedermera gått i verkställighet. Då icke nu hvarken i motionen eller den af Thorshälla Stads Borger - 238 Stats-Utskottets skaps aflåtne skrift, några andra skäl blifvit anförde, än som vid frågans pröfning sistlidne Riksdag kommit under öfvervägande, kan Utskottet icke eller tillstyrka någon förändring i det då vidtagna beslut, rörande sättet för räntornas utgörande af Hemmanen Säby och Söderby. Varandes det Borgerskapet deremot obetaget, att, så vida det anser Staden i afseende på andra allmänna onera vara öfver förmågan betungad, derom till jemnknings vinnande å vederbörlig ort göra framställning. Utlåtande, i anledning af Herr P.
St. heldre än att tillsätta flera Ulsk., remittera sådana mål, som till visst Ulsk. icke höra, antingen lill Besvärs och Ekon.Ulsk., eller till något af de öfrige förut tillsatte Utsk., vare samma Utsk. pligtigt att med dess utlåt., i enlighet med erhållen remiss, inkomma, och bestämma sjelfva ämnets beskaffenhet efter grundlagen, men icke den hvarje serskildt Utsk. i all - Den 23 September f. m. 393 mänhet uppdragna befattning, huruledes ett mål, i enl. med R. St:s deröfver tillhöriga beslutanderätt, bör afgöras”. Att frågor om grundskatternas belopp och utgöringssätt tillhöra visst Utsk., eller StatsUtsk., borde svårligen med full öfvertygelse kunna förnekas. Till besvarande af yttrandet ang:de behandlingen af förslag om allmänna författningars förändrande, torde jag endast behöfva erinra om de mångfalldiga exemplen vid alla förflutna riksmöten, äfvensom under denna riksdag, på ändringar och tillägg i författningar, hvartill R. St. på StatsUlsk:s utlät, grundade beslut föranleda Man har vidare yttrat, att den fråga hvarom StatsUtsk. i förevarande punkt sig utlåtit, kunde förfalla, och att frågor, som äga denna egenskap, icke kunde komma under omröstning i förstärkt StatsUtsk. Det är obestridligt alt, då fråga uppstår om t. ex. en arrendenedsättning af blott några tunnor spanmål, en sådan fråga kan förfalla, derest Stånden stanna i rakt stridande beslut, eller 2 Ständ afslå och 2 Stånd deremot bifalla nedsättningen. Men sådant oaktadt och utan afseende å den ringa inverkan på Statens inkomster i det hela, beslutet härom kan äga, har dock vid sådana fall omröstning för frågans afgörande fått företagas i förstärkt StatsUtsk. Ytterligare bar man erinrat om behandlingen af en bland de skatteförenklingsfrågor, som vid 1840 och 1841 årens riksdag förevoro. Förhållandet var då likväl belt olika. Statsregleringen var nemi. icke allenast af R.
Svaxen kunna vara m h g a; en losiiiag ligger i ett l; 6&amp;gt ~ziilnzandc klassa~zc6 enzellan. Ett glädjande ' försök i detta syfte tror man sig ' kunna skönja i den förening af » studenter och arbetare)), som tinder senaste iir bildats i Upsala och redan börjat utöfva ett godt illflytande. Hur lyckligt, om det vore möjligt att å,stadkomma likartade föreningar i de skora stiiderna samt mellan herremän och allmoge i landsbygderna. Vi hafva redan i ett halft sekel sett huru villigt allmoge och arbetare samlas för att höra kringresande » talaren i andliga amneii, nykterhetspredilranter m. fl. Vi se i dessa dagar huru rundt om i landet militärer talat för folket om landets försvar och lyckats bilda föreningar till dess främjande. Helt visst skulle allmoge och arbetare lika villigt lyssna till talare öfver allmiint medborgerliga ämnen, sii vida talarne blo ' tt vore i besittning af detta hemliga förstånd om åhörarens känslor, som endast kärlekeii gifver och hvarförutan iihömrekretseii förblir lika kall som föreläsaren. Med Bndra ord: vore blott nödigrt förhiskaper och den rätta ' sinnesarten att påräkna hos ledarne, kunde med en sådan rörelse redan ett uppslag vara gifvet till arbetarefrågans n fredliga lösning. Men äfven i bästa fall, om ock, såsom i det föregkende antydts, ett närmande kunde tankas mellan arbetsklassen och den bildade ungdomen, i likhet med hvad som är p&amp; väg att blifva en verklighet i Upsala, s&amp; skulle likväl .stora massor af nationen komma att stanna utanför den medborgerliga rörelsen. Det blir allt mera tydligt, att de fyra riksst5bndens upphäfvande icke skänkt oss enhet. Vi kunde ännu i dag instamma i Thorilds gripande bön till konungen: 2Eröfra dessa barbariska nationer! Gör oss till ett folk! o Men man vänder sig i vår tid icke. till konungame i sadana tringmal. Nationen måste ena och eröfra sig sjalf, om hon ej, splittrad i sitt inre, vill falla ett offer för klasskrig eller yttre fiender.
Att god tyckligt, såsom hittills, grunda bestämmandet af minimi-tiden för åtnjutandet af ett sådant privilegium, endast på den mer eller mindre kostnad, som uppfinningen vid utförandet skall medtaga, synes ej vara nog; emedan den aldra enklaste, och i utförandet minst kostsamma uppfinning, kan vara ett resultat af otroliga föregångne kostnader, hvilka sällan kunna uppgifvas, än mindre verificeras. Äfvenledes torde böra göras ett hufvudsakligt afseende på uppfinningens härkomst: om den är Svensk, eiler endast första copian af en utländsk. Den verkan som åsyftas med 5 mom. af samma Kongl. Förordning, synes ej heller nu kunna förenas med den åt uppfinnaren ämnade fördel och säkerhet: Genom bibehållande af samma moment, skulle det missbruk kunna förefalla, att en Svensk man blefve emot sin vilja skiljd ifrån sådan sin vålfångna Egendom, då fattigdom ej tillåt honom att sköta densamma med sådan drift som andra, med användande af större förlager, otvifvelaktigt skulle kunna göra. Man kan dessutom lått föreställa sig, att en uppfinnare som blifvit utarmad genom föregångna mångfaldiga försök, och slutligen medellös hinner sitt mål, ofta nödgas, af brist på både förlag och credit, utbjuda sin uppfinning till r n* Den i Mars. salu åt en förmögnare person, och att det i sådant fall ej beror af säljaren att föreskrifva en köpare någon tid; helst då denne sednare vet, att om han förmår något fördröja affairens afgörande, så har den fattige säljaren förverkat all rätt till hela sin egendom, sorn derefter lätteligen och lagligen, enligt detta nämnde moment, kari af den tillämnade köparen åtkommas för intet; oaktadt sjette momentet af samma Nådiga Förordning, förklarar denna egendomsrätt lika helig med all annan, lagligen till,-! kommen. Möjligen torde man likväl anse ett uteslutande Privilegium, som obegagnadt undanhålles Allmänheten, ej böra få bibehålla sin rått längre ån den utstakade Minimitiden för ett sådant åtnjutande.
Utskottet har, till behandling i ett sammanhang, företagit dessa motioner; och hvad först beträffar herr Hammarhjelms framställning om undersökning genom vederbörande auktoriteter, i hvilken mån de anbefallda kommunal-bestyren inom hvarje ort i riket blifvit fullgjorda, samt härpå grundade general-sammandrags författande och insändande till Kongl. Maj:t, så och då, genom de i detta hänseende föreslagna åtgärder, det af motionären afsedda ändamål, efter Utskottets tanka, icke lärer vinnas, utan endast ökade besvär så väl för vederbörande embetsmyndigheter som för regeringen derigenom skulle uppkomma, anser Utskottet sig sakna skäl att tillstyrka bifall till förevarande motion; och föreslår fördenskull vördsammast Rikets Höglofl. Ständer, att densamma icke må till någon deras åtgärd föranleda. Allm. Besvärsoch Ekon.-U(sk. Betänkande, N:o 14. 11 I afseende åter å Anders Jonssons motion om ersättning till ledamöterna i kommunal-nämnder för det besvär, de i sådant afseende få vidkännas, har Uskottet ansett sig böra erinra, att, ehuru dylika uppdrag, på sätt motionären anmärkt, synnerligen under de af honom uppgifna förhållanden, taga mycken möda i anspråk, dessa bestyr likväl icke äro att betrakta såsom något tjenste-åliggande, utan endast såsom uttryck af medborgerligt förtroende, och derför ej heller någon vedergällning höra förcskrifvas. På sådan grund och då, genom stadgande af ersättning för utförande af kommunal-bcstyr, den början till en dylik verksamhet, som genom sednast i nåder utfärdade författningar här inom fäderneslandet inträdt, lätteligen kunde förqväfvas, hemställer Utskottet, som för sin del anser de stadganden, hvilka uti samma nådiga författningar äro gifna, tillräckliga att förekomma, det icke någon samhällsmedlem, utan skäl, må undandraga sig dylika bestyr, att äfven denna motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 21 Januari 1848. Arik. till Exp.-Utsk. den 24 Jan., kl. 9 f. m.
När Valentin Janson, något senare — klockan slog just då fyra i kyrktornet — trädde in på gästgifveriet, stannade han först på tröskeln för att se sig om. Behr, Gardberg och herr Edvard voro där förut, kollationerade sina iakttagelser och togo morgondroppar vid disken. Kvällsvardsbordet stod fortfarande som det lämnats, aska och ölfläckar syntes på duken mellan några af kuverten, och öfver resten utbredde sig doktorns tillskrynklade servett som ett försonande täckelse. Här fick nu kaptenen sina första närmare bekanta, och herr Edvard kände sig mäkta imponerad af hans personlighet: »Snart fyrtio år ... och ett sådant utseende!» Kaptenen strök sin allra yngsta bror helt sakta och vänligt öfver håret. När branden i allo tillhörde föregående veckas krönika; när man från tillförlitligt håll fått reda på, hvar byggnaden varit försäkrad, samt till hvilket belopp; när brandstället blifvit af hela menigheten besiktigadt, tils det nästan svartnade för ögonen — då uppstod efteråt likasom en stor bresch i den mur, som begränsade horisonten ... utan att därför några nya vyer öppnades. Men när tomheten tyktes som störst, var äfven hjälpen närmast. Ty från att ha varit en liten, aflägsen punkt, som endast enstaka fjärrskådare anat och egnat en flyktig uppmärksamhet, steg kapten Valentin Janson plötsligt fram som den kommande mannen — och fylde breschen. Man viste att han var fröken Valborgs kusin. Omänskligt stark — se där den första närmare bestämningen! Det ansågs redan som en offentlig hemlighet, att Wasilij Jurjeff en natt velat mäta sina krafter med den nykomne, men med lekfull lätthet blifvit bakåtböjd och utburen; nåja, ögonvittnen menade att detta var öfverdrift. Emellertid kunde flera än en af herrarna på pricken ange, huru mycket kaptenen var i stånd att lyfta på rak arm, med eller utan men efteråt. I synnerhet tjänade herr Edvard i sådant afseende gärna till uppslagsbok. Eljes uttalade man sig med en viss försiktighet, tils vidare; det kunde ju möjligen tagas illa upp — och bestraffa sig. Men en afton hos Behr tog frispråkigheten revanche.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, att skattläggning å Finntorp och Nybyggen i Stora Kopparbergs Län icke måtte föranleda någon rubbning uti Socknarnes knecktehåJl och öfriga allmänna prcestationer. (I. A.) Riksdagsfullmägtigen Lars Johan Gezelius från Stora Kopparbergs Län har, uti memorial, som af Bonde-Ståndet blifvit till Stats-Utskottet remitteradt, andragit, hurusom genom Kongl. Resolutionen den 21 October 1682, allmogen i Dalarne, ernet åtagande af tillökt knecktehåll, undfått försäkran, att hvarken de då lefvande eller deras efterkommande skulle betungas med högre rotering, än den vid nämnde tid stadgade samt att icke eller någon refning skulle öfvergå deras jord, fastän de på sin mark något uppröjde och sina egor förbättrade; hvilken försäkran j^tterligare stadfästats Bih. till R. St. 4 Sunil, 1 Afd. 2 Band. 2 Raft. I a StatsUtsk otte t s Utlåtande, N:o 1Jo. genom flere författningar, hvaribland Kongl, Förordningen och Reglementet af den 12 Januari 1728 samt Kongl. Förordningarne den 26 Mars 1708 och den 5 October 1741- I strid mot dessa föreskrifter, hade likväl i sednare tider inträffat, att åtskillige å skogarne i Länet anlagde så kallade Finntorp och andra nybyggen, hvilkas innehafvare, efter verkställde storskiftesdelningar och afvittringar, sökt alt få till skatte lösa berörde till viss egorymd bestämde torp och lägenheter, undergått skattläggning, samt dervid, jemte befrielse från skyldigheten att, såsom dittills egt rum, med åboerne å de gamla skattehemmanen deltaga i roteringskostnader och andra allmänna besvär, fått sig serskild skatt och knecklehåll åsatte.
Cederström har sagt mig icke känna, att tillgångar verkligen finnas till löneförhöjningar ne, och har ansett detta vara skälet, hvarföre jag bestrider ifrågavarande anslag. Desse tillgångar tror jag likväl vara för Friherren lika obekanta, som för mig. Jag tycker, att man här ofta visat, att de ej existera; och sjelfva Ordföranden i StatsUtskottet har yttrat samma mening, oaktadt hans vanliga benägenhet att gå Kongl. Maj:ts önskningar till mötes. Hvad åter angår min uppgift, att 80 Lagsökningar för Kronoutskylder nyligen ägt rum i ett Län; så är det möjligt, att jag origtigt uttryckt min mening med ordet lagsökning. Men säkert är, att panter blifvit uttagne och saide för 80 personers Kronoutskylder. Nu frågar jag, om icke detta bevisar oförmåga att bära de nuvarande skattebördorne, dem man likväl vill öka? För öfrigt får jag förklara, det jag antager och förenar mig i Friherre Anekarswärds hemställan om proposition till bifall eller afslag å Utskottets ifrågavarande förslag. Ben i Octo b er f. m. 45 Jag åtminstone skall ej onödigtvis bidraga till Riksdagens förlängande. Herr Anckarswärd, August'. Jag bar förut yttrat min mening rörande ifrågavarande ämne, och är af Friherrarne Wrangel och Anckarswärd förekommen i hvad jag kunde hafva att tillägga. Följakteligen har jag nu ej vidare att anföra, än blott att förena mig med dem, och till Protocullet anmäla min reservation mot det sannolikt blifvande beslutet, att Utskottets förslag bifalles, Grefve Posse, Arvid'. Jag Önskar blott fästa Friherre Anckarswärds uppmärksamhet på ett misstag af honom. Friherren har yrkat afslag å allt anslag för ÖfverCommendants-Expeditionen. Men något finnes likväl redan förut anordnadt på stat för detta ändamål. Således måtte Friherren ej vilja bestrida detta, utan endast den föreslagna tillökningen, hvarom här är fråga. Friherre Anckarswärd: Grefve Posse har rätteligen uttryckt min mening. Det är endast på tillökningen i anslaget, sorn jag yrkar afslag. Friherre Wrangel'.
De flesta förslag som på Lands-tingen komme att framställas måste blifva af beskaffenhet att mera gagna en viss del af länet än de öfriga, Då man nu kände hvilken betydande roll den enskilda nyttan i dylika fall plägade spela, huru ogerna man beviljade medel för företag, hvilka icke omedelbart, gagnade den ort, man tillhörde, huru i många dylika frågor städernas och landsbygdens representanter kunde vara af olika åsigter, vore det ock lätt att inse, huru svårt, ja ofta omöjligt, det skulle blifva att äfven för det mest gagnande förslag samla två tredjedelar af de närvarandes röster. Ett likartadt stadgande i den Norska lagen, hade der ansetts medföra betydande olägenheter, oaktadt derstädes städernas representanter icke voro i amtsförmanskapen inrymde. Det vore derföre af synnerlig vigt att man i Sverige, der på goda grunder blifvit föreslaget, att städernas och landets ombud skulle gemensamt sammanträda, toge sig tillvara för ett dylikt misstag. Man borde icke af fruktan för missbruk göra sjelfva bruket nästan omöjligt oell äfven om missbruk någon gång inträffade, skulle sådant medföra vida mindre menliga följder, än den liknöjdhet och ljumhet folden nya institutionen, som skulle uppstå, derest man, på sätt Kommittéen föreslagit, ville låta Lands-tinget i anslagsfrågor röra sig inom alltför trånga gränser. — Dessa skäl synas Utskottet så öfvertygande, att det ock på grund deraf tillstyrker, att morn c) må ur §:n helt och hållet utgå. Då öfver beslut, hvarigenom någon, som anmält sig till säte och stämma i Lands-tinget, förklarats dertill obehörig, klagan, enligt § 26, ej må föras, torde det vara nödigt att i stället andra garantier emot ensidiga och öfverilade beslut i sådana frågor stadgas. I detta afsende finner Utskottet intet lämpligare än ätt till giltigheten af ett sådant beslut fordra en majoritet af två tredjedelar bland de afgifna rösterna och förordar derföre intagande i denna § af ett nytt moment i nämnda syftning.
Insättningar i Filial-sparbankerna ske en gång hvarje månad, hvarefter de insatta beloppen ingå till hufvudbanken att bokföras och förräntas i sammanhang med dennas medel. För sparbankernas ålder samt delägares antal, kapital-tillgång oell besparing, öfver delägarnes andel Tab. n.-o vid periodens slut jemte årliga insättningar och uttagningar redogöres i tabellen N:o 12. Härvid bör i afseende på sparbanken i Sölvesborg anmärkas, att uppgift om insatta och uttagna belopp under periodens 2:ne första år icke kunnat meddelas, men att enligt hufvudräkningen för samma år insättningarne öfverstigit uttagningarne år 1856 med 53,189 R:dr samt under år 1857 med 71,090 R:dr. Af tabellen inhemtas, att insättningarne uppgått till högre belopp än uttagningarne under åren 1856, 1857 och 1859, 24 Blekinge Län. Sparbanker. Socknemagasiner. Försäkringsanstalter. men att ett motsatt förhållande ägt rum under åren 1858 och 1860; och har sistnämnde förhållande sin grund i minskad penningetillgång till följd af 1857 års kreditförhållanden och klenare skördar under åren 1857 och 1859. Kapitalutlåningen verkställes enligt mycket olika grunder inom de särskilda bankerna. Medan sparbanken i Carlskrona ej utlemnar annat än stående lån emot inteckning eller pant, utlåna tre af öfriga banker största delen af sina kapitaler mot borgen och på viss tid, vanligen 6 månader. Vid periodens slut voro af samtlige banker utlånade, mot borgen 879,239 R:dr, mot inteckning 552,329 R:dr och emot annan säkerhet 41,978 R:dr eller tillsammans 1,473,536 R:dr. Förvaltningskostnaderna äro något olika under olika år och uppgingo för samtlige bankerna för år 1860 till 6,214 R:dr.