Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under vintern var öfvervakandet af de meteorologiska iakttagelserna anförtrodt åt dr Stuxberg, som vid denna tid, medan allt omkring oss var isbelagdt, nödgades låta sina egna zoologiska forskningar hvila. Torsk från Pitlekaj. Gadus navaga Kölreuter. 1/3 af nat. storl. Väderleksförhållandena ingrepo naturligtvis på ett synnerligen känbart sätt i vårt dagliga lif och utgjorde den probersten, på hvilken vår utrustning pröfvades. Utrymmet medgifver mig icke att i detta verk utförligare framställa resultaten af de meteorologiska observationerna; jag vill derföre blott framhålla följande: Den största köld, som under de olika månaderna iakttogs, var: Tvenne gånger hade vi ovanligt hög barometer, nämligen: Det lägsta lufttrycket, 728,8 (0°) m.m., inträffade den 31 december kl. 2 f. m. Väderleken var under vintern mycket stormig och vindriktningen närmast jordytan nästan ständigt mellan nordvest och nordnordvest. Men redan i luftlager af föga betydlig höjd förherskade, att döma af molnens riktning, en lika oafbruten luftström från sydost, hvilken, då den någon gång sänkte sig till jordytan, medförde en varmare och med fuktighet mindre mättad luft. Orsaken härtill är lätt att inse, om man betänker, att Beringssund bildar en af temligen höga berg omgifven port mellan Stilla hafvets varma och Polarhafvets kalla luftområde. Vindarne måste här ordnas ungefär efter samma lagar som draget i dörröppningen mellan ett varmt och ett kallt rum, d.v.s. den kalla luftströmmen måste gå nedtill från det kalla området till det varma, den varma tvärt om. Till de sydliga och sydostliga vindarnes värme och torrhet bidraga dessutom de bergshöjder, som enligt infödingarnes utsago skola finnas i det inre af Tschuktsch-halfön. Dessa förläna nämligen de hafsvindar, som framgå öfver deras krön, föhn-vindarnes egenskaper. Våra kallaste vindar hafva kommit från SV till V, d.v.s. från gamla verldens, i trakten af Werchojansk belägna, köldpol.
Tmg, som infaller näst efter sex månader, sedan han förvärfvade, uppbud taga, och kommer dä eller framdeles (N. B icke då eller dets förinnan, i fall af hvilken lydelse LagUtskottets tydning varit riktig) innan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär med skuldebref eller annan handling, derföre inteckning tillåten är håfve rätt att den erhålla; och söke nye ägaren, för den intecknade skuldens belopp, skadestånd af sin fångesman.’* Härigenom är dock, som mig synes, endast förordnadt angående inteckningsrätt för förre ägarens skulder idet fall, då nye ägaren försummar att i behörig tid taga uppbud, men icke, huruvida den inteckning, somlörsådane skul der kan varda beviljad emellan den tid då köpet skett och slutet af pracscriptionstiden, lör lagfarten skall gälla emot egendomen i den nye ägarens hand. fyjotsatsen synes kunna Dtn u Junti _/. m. 93 slutas af 17 Cap. 12 §. HandelsBalken, som stadgar att ”ej gifver inteckning förmonsräit, utan i fast egendom, den gäldenär ägde då inteckningen Jkedde " ett stadgande, hvilket, lika med hela berörde capitlet, lärer, enligt 16 §. af ofvannämnde Förordning, få anses gällande i alla da delar, der undantag derifrån ej blifvit gjordt.
Bankens låneoch kreditivrörelse besörjes dels af Räkenskaps-kontoret samt dels af Diskont-kontoret i Stockholm och Låne-kontoren i orterne. 2:o. Räkenskaps-kontorets rörelse omfattar, jemte annat, redovisning för: l:o utlåningarne till Staten och allmänna inrättningar; 2:o kreditiven till Manufaktur-diskonten och Jern-kontoret samt låneoch kreditiv-försträckningarne till Filial-banker; samt 3:o den fortsatta utredningen af nu mera upphörda lånegrenar. Föreskrifterna angående utlåningarne till Staten och allmänna inrättningar. I § 136 af Reglementet, angående sättet och ordningen för liqviden af de obligationer, Riksgälds-kontoret till Banken utfärdat för betalning af Svenska Statsverkets skuld till Banken för derifrån förskjutna medel till 1808—1809 årens krigskostnader, är uppställningen något förkortad. Som Banken är förbunden att Riksgälds-kontoret till inlösen erbjuda berörda obligationer förrän desamma å annan man öfverlåtas, har ifrågavarande föreskrift bibehållits i reglementet, ehuru Banko-Utskottets Betänkande N:o 35. 3 deri icke redovisas för öfriga af Banken innohafvande obligationer, utfärdade af Riksgälds-kontoret samt andra verk och inrättningar. Utskottet föreslår, att motsvarigheten till § 136 må erhålla denna lydelse: 3:o. De af Riksgälds-kontoret för liqvidon af Svenska Statsverkets, vid 1830 års slut, återstående skuld till Banken utfärdade, ännu ej inlösta obligationer å 4,000 R:dr b:ko hvardera, infrias i öfverensstämmelse med obligationernas lydelse; skolande för den händelse Banken behöfver att afyttra berörda obligationer. den del deraf, som icke blifvit af Riksgälds-kontoret infriad, nämnda kontor till inlösen hembjudas förr än obligationerne varda af Banken å annan man öfverlåtna. Föreskriften i 139 §, som kunna bibehållas vid oförändrad lydelse: Jemf. § 136. Sedan de af Riksgälds-koutoret för liqviden af Svenska Statsverkets vid 1830 års slut återstående skuld af 4,400,000
Becker i hans förfaringssätt vid de episka sångernas ordnande, hunnit alltför långt i förväg. Låtom oss derför återgå till framställningens början. Den tanken, att de sånger, som uppspirat ur allmogens hjertan och lefde på dess läppar den s. k. folkdikten borde tagas vara på och utgifvas, var icke ny ens vid tiden för Lönnrots framträdande. Redan femtio år tidigare hade Porthan och hans män, af hvilka Ganander var den främste, begynt uppsamla folkdikter. De tyckas likväl för det mesta fäst afseende endast vid trollsångerna, och att döma af den till sitt omfång icke obetydliga "Mytologi", Ganander utgaf, synes han hafva känt ett stort antal sådana. Men de episka sångerna voro till den grad sammanblandade med trollsångerna, att ej heller de kunde bli dessa forskare obekanta, om ock de ej förutsågo deras stora betydelse. Folkvisorna eller de lyriska dikterna deremot tyckas de ej hafva tillagt något synnerligt värde. Men deras efterföljare i detta århundrades början försmådde ej heller dessa, utan togo till vara allt, hvad de hörde från folkets mun. Folkdiktningens värde hade nemligen nu betydligt stigit. Ganander och Porthan hade ansett henne endast för en källa till kännedom om förfädernas hedniska trosföreställningar. Nu begynte hon betraktas från den vaknande nationalitetsidéens synpunkt. Man hade begynt uppsöka och samla folkdiktens alster äfven hos andra folk. Macpherson hade med sina gaeliska sånger väckt en till och med alltför stor uppmärksamhet, de serbiska sånger, Vuk Stepanovitsch samlat, ansågos ej kunna nog beundras, och de svenska folkvisor, Afzelius utgifvit, förtjuste sinnen och uppvärmde hjertan äfven på denna sidan om Bottenhafvet. Härtill kom att man begynte tillägga folkdikten ett högre värde äfven i estetiskt hänseende. Såväl de omnämda som andra samlingar af folkdikter bekräftade man insåg det nu det berättigade i de loford, Herder i sin bok "Stimmen der Völker in Liedern" egnat folksången.
Denna finare ädelhet i seder och böjelser, denna bättre smak i snillets och konstens verk, som nu börjar blifva allmän, – är den icke ingifven af en sund och renad Lärdom? – Så förträffliga äro Vetenskaperna i sin rätta tillämpning! Byggningskonsten, som på engång härmar Naturens mångfald och enhet; Målningen och Skaldekonsten, som upplyfta vår inbildning och vår känsla i en skön förtjusning; Musiken, som ömsom försätter vår själ i en söt harmoni och i strid, i hvila och i oro, i smärta och en öm vällust; Naturläran, Läkarekonsten, Philosophien, som utgrunda Lifvets fördolda lagar och verkningar: – alla tjena, att förädla vår varelse; att leda oss närmare den oändliga Skönheten; att förljufva vårt tillstånd; att dana vår sällhet och vår ära i odödligheten. I sanning: om svårigheten icke är ringa, att i en ädel ovisshet lyfta sig öfver allt system-tvång, och se in i det allraheligaste af Vetenskaperna med ett fritt och oförtäckt öga: så är ock belöningen dyrbar. Föreställen er, Mine Herrar, – icke en Lärd, icke en blind ifrare för gammal häfd, icke en stum efterföljare, – utan en Vis! Det är en bild, för hvilken jag skulle önska målarens pensel. Se! huru det rena förståndets mildhet blickar från hans ögon! Denna blick är Sanningens egen. Friheten, denna första rörelsen i hans själ, upplifvar och leder hans tanka. Lärdomen har icke gjort hans uppsyn missnöjd och kall; icke hans hjerta känslolöst för en oskyldig glädje. Den har, tvärtom, lärt honom att i allt urskilja det sanna Sköna: och derigenom förädlat hans snille. På samma sätt, som födans safter i en sund menniskokropp blifva styrka och lif, förvandlas hos den Vise alla vetenskaper till en hög och fin känsla, till en glad och god smak. Ty han tänker så: vetenskaperna äro icke annat, än dyrbara medel att göra menniskorna ädla och lyckliga. Alla dagar blir hans tanka ljusare och hans inbildning mera ordningsfull. Skulle han icke vara säll?
Fara är verkligen för banden att sådana vådor kunna upstå för fäderneslandet, såvida den nya tullagstiftningens grunder, som genom votering blifvit antagne i Bevilln.Utsk. skulle lyckas göra sig gällande, och jag anhåller derföre lika med Frih. Palmstjerna och åtskilliga andra talare, som yttrat sig, att n. v. tulltaxa måtte blifva beståndande med de undantag, som Frih. Palmstjerna nämnt, nemi. å sockeroch lulllindringarne, samt anhåller om Hr Frih. o. Landina» propos. i detta ämne. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt lian, innan diskussionens fortsattes, ansåg sig böra erinra, att Hr Rosenblad yrkat all lltsk:s betänk, mätte punktvis företagas till pröfning, samt att bifall till ett sådant yrkande på grund af stadgandet i 54 § Kiksd.Ordn., icke syntes kunna förvägras; vid hvilket förhållande H. Ex. finge hemställa om icke R. o. Ad. ansåge lämpligt att nu lill afgörande företaga Utsk:s förslag rör:de ifrågaställde förändringar af nu gällande tullsladgauden för de serskilda artiklarne. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag ämnar icke bestrida Hr Rosenblads räll, att få tulltaxan punktvis genomgången; men då andra ledamöter hvaribland Gr. Gyldenstolpe nämnt hvilka artiklar, de önskade få serskildt pröfvade, så hemställer jag till Frih. Ronde och Hr Rosenblad att de mätte upgifva, i hvilka hänseenden de åstunda all taxan mätte punktvis skärskådas. Då kunde man slippa att uptaga andra artiklar och sålunda bespara vår lid. Om så sker, anser jag för rigtigt alt man, såsom Hr Frih. o. Landtm, framställt, går till nu gällande taxa och med hennes punkter jemförer de motsvarande i Ulsk:s betänk. Frih. Ronde:
St:s sida, snart varder befordrad till ett önskadt slut. Pä grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, hemställer jag lill R. o. Ad., huruvida icke den skrifvelse, som af Utsk. är föreslagen, må anses öfverflödig. Frih. Gyllengranat, Carl August Burchard: Uti allt hvad den siste värde talaren yttrat, får jag till alla delar instämma. Gr. Cronhjelm, Polycarpus Erik: Sedan Eders Ex. behagat förklara, att betänk, borde punktvis föredragas, men den nu upplästa första punkten egentligen innehåller 2:ne ämnen, så har jag ämnat anhålla, att endast den Usta hälften af denna punkt mätte komma att nu föredragas. Deu handlar 0111 en önskad nedsättning uti afgifterna, hvaremot andra delen handlar om lillvägabringande af någon reglering af Norrska statens andel uti ifråga var. afgifter. Hr Rå fe It, Anton: Jag är hufvudsakligen förekommen af Hr Fåhraus, och instämmer med honom lill alla delar, men anhåller dock att fä tillägga några ord. För det första ber jag om att fä uppläsa den Usta punkten af Frih. von Kramers reservation, så lydande: ”Det torde vara äfventyrlig), äfven i händelse af ett fredligt uppgörande med Marocco örn tributens upphörande, alt förminska Hand. o. Sjöf.fondens tillgångar, genom nedsättning i de 10 proc. å tull på inkommande varor, hvilka nu erläggas, emedan behofvet af handelsflottans skyddande mot sjöröfverier troligen ändå alltid kommer all fortfara, äfvensom tillfällen att yppas till befordrande af vigtiga företag för vår handels och sjöfarts upphjelpande, så inom som utom Riket. I sednare fallet synes Chinas tillgänglighet för verldshandel!! med skäl påkalla, kanhända kostsamma, men i en framlid lönande åtgärder till afsättning af Svenska producter. Fara är, om Hand.- o.
Myntverket, enligt räkenskaperna, befintliga kopparvitriol, utgörande af förstnämnde sorlen 456 W och af den sednare eller sämre — 45 — ”sorten 2,552 alltså ägde bemälte Handelsbolag att, uppå anmälan ”hos t. f. Mynt-Kamreraren A. G. Berndes samt emot erläggande till ”honom af den belöpande betalningen, Trehundra Sjutton Riksdaler 8 ”skil 1 ingar Banko, berörde partier kopparvitriol utbekomma.” Och bar således Stats-Verkets bästa behörigen blifvit iakttaget, helst som den bättre kopparviktriolen betaltes något öfver det pris, som förut derför kunnat erhållas, samt den sämre proportionaliter lika val, då afseende göres på dess beskaffenhet. I afseende på Rikets Ständers Revisorers anmälan, sub littera e, rörande en Myntverkets fordran bos Öfver-Intendents-Embetel af 1,411 R:dr 10 sk., för husbyggnads-koslnader å Mynthuset, får Öfver-DirektörsEmbetet underdånigst upplysa, att skrifvelse till Öfver-lnlendents-Embetet redan under den 21 Juni 1841 expedierades, så lydande: ”Med anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 16 Augusti 1836, ”får Öfver-Direktörs-Embetet för Kongl. Myntverket härmedelst, för framdeles liqvid, i afskrift öfversända de af Kongl. Kammar-Rätten utan ”anmärkning granskade räkningarna för stora Mynthusets, år 1836 verkställda, utvändigt reparation, hvarå besigtning då, genom Kongl.
För min del kan jag icke finna andra, än en inträffad eller befarad missvext. Sådant är dock f. n. icke händelsen, ty vi ega grundade förhoppningar att vänta oss en god skörd. Är det då skäl att med dessa förhoppningar för ögonen göra en inskränkning, sorn skulle betydligt inverka på personers ekonomiska ställning och som, man må säga hvad man vill, skulle alstra ett stort och törhända icke orättvist missnöje. Man har genom den nya lagen gått in på att afsäga sig något, som af flertalet ansetts såsom en rättighet; bör man då icke gifva dem tid att sätta sig in i de förändrade förhållanderne och sålunda kunna ordna sin hushållning i öfverensstämmelse med den nya författningen? Sådant skulle efter min tanke, i väsendtlig män betagas dem, i fall man inställer bränvinsbränningen under instundande höst. De omständigheter, som Utsk. i sitt Betänk, ansett vara för handen, äro att, ifall bränvinsbränningen varder tillåten, så skall en omätlig bränvins-produktion'komma att ega rum under hösten. Detta må vara sannt, men sådant vore efter min tanke en mindre olycka, än den brådstörtade rubbning i den enskildes hushållning, sorn den föreslagna undantagslagen skulle åstadkomma. Vidare säger Utsk., att om bränvinsbränningen icke inställes, så kommer nöd att upslå; men detta antagande anser jag, på grund af hvad jag förut haft äran säga, vara alldeles förhastadt. Då jag således saknar all ledning att f. n. kunna bedöma, huruvida den af Utsk. föreslagna åtgärden verkligen är af behofvet påkallad, så får jag för min del vördsamt tillstyrka, att H. o. Ad. mätte förklara Serskilda Utsk:s Betänk. JVs 9 icke föranleda till någon åtgärd frän Ståndets sida. Frih. Åkerhjelm, Carl: Jag anhåller att få fästa B. o. Ad:s upmärksamhet på de skäl, som af Serskilda Utsk. blifvit i detta Betänk, anförda. Utsk. yttrar att nödvändigheten bjuder att någon c
Tisbe kommer till rosenlunden, ser ett ”skadeligt djur,” springer undan, lemnande sin slöja; Pyramus finner denna, tror henne död af kärlek till honom och nu i ”mörksens hus” med andra qvinnor, Evandra, Dido, m. fl., hvilka dött af älskog; han afdrager sin tröja och genomborrar sig efter ett ”Ade tu skiöna werld, far nu well rätt nu will iagh slå mig ihiäl.” Tisbe återkommer, ser Pyrami lik och utbrister i denna klagan: ”Ähr tu döö eller lefver tu än, Svara migh doch, min bäste wän? Alt hopp ähr uthe, han är dödh! Huar ähre nu tine kijndher rödh! Din rödha mun som en Rubijn! Lät migh tigh kijssa kärestan min. Huru kall och blåå tine läppar ähre! Ach wee, ach wee, min hiertans kiäre! Iagh finner och här slöyeren min, Den hafuer han lagt under sin kin.” (hon ser nu, att slöjan är blodig och slutar deraf, att han mördat sig sjelf för att ej öfverlefva henne, som han trott död). ”För mina skull tå hafuer han Sigh slagit ihiäl den edle man. Jagh skall och döö för tigh igen rätt strax, rätt strax, min bäste wen. Far well, min fadher och hiertans modher far well, min syster256 och kiere brodher. Sool och måne farer well, Iagh will nu genast slå migh ihiäl. Planeter och stiernor i gemen fahrer nu well hvar och een! Farwell Elementer och wärlden all! från eder iagh nu skilias skall, Till mörksens och dödsens stygga hwss Der aldrigh lijser något liwss. O, Vesta, gudinna far tu wäll kan tu nu, så hielp min siäl.” (hon lägger sig vid Pyrami sida och genomborrar sig med samma dolk).
Ja, inte vet jag riktigt hvad de skrifvit i mina papper men om allt står där, så går det väl inte så lätt. Elias bara såg undrande på henne och sade ingenting. Hon satt också tyst en stund, lyssnande till maskinens regelbundna dunkande och det hväsande ljudet af vågorna mot fören, och så började hon själfmant berätta: Att hon råkat i olycka medan hon tjänade hos handelsmannens med bokhållaren och han gifte sig inte med henne som han lofvat, utan skickade henne till hennes hemsocken och hennes föräldrar voro ingendera i lifvet Så kom barnet och hon blef pliktfälld vid tinget för att det var oäkta fastän det lefde bara en vecka. Sedan voro de alla som hundar mot henne, tills hon tog ut flyttningsbetyg där stod det allt och vandrade tillbaka till staden. Och då bokhållaren inte ville veta af henne sade att hon kunde söka sig en annan, så blef hon så utom sig att hon lofvade stämma honom Inte skulle jag väl ändå täkts göra det, slutade hon men han frågade straxt om jag ville fara till Amerika, ifall han betalade resan och så for jag. Elias funderade så det bultade i hans hufvud. Att ha blifvit pliktfälld för sådant och hafva det i sina betyg kunde ju nog vara farligt, isynnerhet i ett främmande land Men då han frågat om de väl kunde läsa ens orlofsedel i Michigan, hade Härmä-bon sagt att där alls inte frågades efter några papper Ni borde komma med ända till Michigan, rådde han, när han kommit så långt i sina funderingar. Jag har hört att där inte frågas efter papper och betyg. Må det kosta mycket att resa dit? Inte lär det vara så dyrt det var inte stor skilnad mellan biljett till New-York och dit. Och där äro också lönerna större. Om pengarna jag får bara räcka till Jag har pengar kvar, försäkrade Elias och dem behöfver jag inte då jag kommer fram. Där lär man förtjäna tio mark om dagen. Hvarför skulle ni gifva edra pengar åt mig, som ni alls inte känner? Ja inte vet jag, tillstod Elias men men man måste väl hjälpa den, som inte kan hjälpa sig själf. Därpå hade hon intet svar till hands. Men hon kunde icke låta bli att tänka på huru annorlunda bokhållaren talat Det var ändå bra stor skilnad på människor
I den ursprungliga » Som markens blomster » talade jag icke om hela kvinnokönet, utan endast om en enda del däraf, Ellen Bergström åter för fram kvinnorna i flock och följe och söker genom sina af varm sympati besjälade ord för oss framkalla bilden af alla de förträffliga, dugande kvinnor vi personligen känna, hört talas eller läst om, på det att de genom sin mängd och det angenäma intryck, de göra på oss, må helt undanskymma mina temligen obehagliga lata kvinnor och gifva dem prägel af att vara blott och bart hopkonstruerade varelser utan motsvarighet i verkligheten. Ett sådant tillvägagångssätt kan knappast anses riktigt. Kvinnokönet är icke en odelbar, alltigenom likartad storhet, som alltid måste tagas i sin helhet, utan en skiftande uppdelbar mångfald. Det finns präktiga kvinnor, men det finns också de, som icke äro det. Någon nödvändighet att slå ihop dem till ell finns icke, utan är man i sin falla rätt att skilja dem helt åt, att tala om hvart slag alldeles för sig själft och oberoende af det andra. Man bör därför också kunna taga de lata kvinnorna i upptuktelse, utan att behöfva — för att undgå misstankar att skära hela könet öfver en kam — vid hvarje utfall göra sin vördnadsfnlla komplimang för deras arbetsammare medsystrar. Om min artikel varit riktad mot hela kvinnokönet, skulle den icke blott varit orättvis, utan äfven absurd, så att den icke behöft bemötas med en enda af de hundratals rader, Ellen Bergström kostat på sitt » genmäle ». Hvem skulle våga eller vilja påstå, att kvinnorna äro lata, då det, för att på utställningen. I Nordiska museet. I Jet är helt naturligt och dessutom i enJ^f lighet med den plan vi förut meddelat Iduns läsarinnor att vi börja vår rond här, i Nordiska museet, där ju det hufvudsakligaste och viktigaste af kvinnovärldens bidrag till utställningen är hopadt och hvilket sannerligen är så storartadt, att vi endast beklaga det tidningens utrymme nekar oss att i detalj beskrifva flertalet af de utställda föremålen.
Jag liémställer huru man skall kunna beräkna följderne , om icke någon enskild vid Stor-Tinget gjorde motion i ämnet, utan Konungen således blefve nödsakad, att der sjelf framställa propositionen. Jag hemställer, säger jag, till hyars och ens bedömmande , om icke sådant skulle föranleda till ett ganska obehagligt förhållande. Friherre Cederström, Jacobi Det är blott i afseende på hvad Herr Cederschjöld nyss yttrade, som jag anhåller få fästa Högloflige Ridderskapets oell Adelns uppmärksamhet derå, att, ela 42 §. i Riksdags-Ordningen till Utskotten sjelfve öfverlemnat, att om de behöfva aj någon Konungens Embetsman eller af något publikt Verk inhämta munteliga eller skrif teliga upplysningar, desamma genom Ordf öranden på vederbörlig ort åska, lärer vid sådant förhållande någon föreskrift till Stats-Utskottet om hyilke upplysningar det bör för ifrågavarande måls bedömande sig förskaffa, och sättet huru detta bör ske, icke kunna eller böra Utskottet meddelas. Grefve von Platen: Ehuru äfven jag in ser vigten och angelägenheten af besparingar i Statens utgifter, tror jag mig dock igenfinna den råtta caracteren af verkliga besparingar deruti, att man ej sätter i fråga sådane utgifter, sorn äro oundvikligen nödvändige; man yttrar sig då med mera rått om dem som synas oss öfverflådiga. Jag håller således före, att förslaget i detta ämne ganska riktigt kommer ifrån Den 5 Martil, Riksens Ständer, såsom rörande en Nationens angelägenhet; äfvensom jag tror, att, då det råtta synes vara att de ifrågaställa kostnaderne bestridas af Sveriges Ständer, propositionen derom likaså vål kan väckas inom något af dessa Stånd, sorn af Konungen sjelf. Man har hår anmärkt, att Norrige borde lemna en tredjedel af den belöpande summan. Jag måste i anledning deraf bekänna, att, om ock det år billigt, att Norrige med oss demi innan delta, ger, jag åtminstone ej har mig bekant den ziffra, sorn uttrycker bråket, hvarefter detta deltagande skall bestämmas, och kan alltså icke innesluta denna andel inom någon viss gråns.