Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Likaledes är det bekant, att i Rikets öfriga städer taxeringsvärdet å fastigheter är, jemförelsevis med deras verkliga värde, så lågt, att den bevilln., som af dem utgår efter beräkningen af 2 per mille, ingalunda öfverstiger det belopp, hvartill den nya beräkning, som Utsk. föreslagit, skulle upgå. I händelse således fastigheterna skola beskattas lill deras verkliga värde, anser jag det vara bättre, att bibehålla hvad som redan är, än att genom antagande af en ny beräkningsgrund möjligtvis åstadkomma oro, äfvensom osäkerhet å ena sidan för den skattdragande om lill hvad belopp haus egendom kan blifva beskattad, och å den andra för K. M., om till hvad belopp bevillmn kan komma att upgå. Jag bar, genom många års handläggning af taxerings-ärender, inhemtat någon kännedom om Bevillu:s-Förordn:s tillämpning, och jag tror derföre, att det är bättre att bibehålla hvad som är, än alt genom det nya förslaget åstadkomma något, som i.sina följder kan blifva ganska betänkligt. På dessa grunder förenar jag mig 54 Den 19 Augusti f. m. roed dem, som yrkat, att hevilln.-s-författmu måtte fortfarande i denna punkt varda gällande lill efterrättelse. Hr Adelborg: När man utgår från olika utgångspunkter, kommer man alltid till olika resultat. Sålunda har Gr. Gyldenstolpe under sitt bemödande att försvara denna sak, för hvilken han står i spetsen, kommit till det resultat, att jordbrukaren och näringsidkaren skola komma att betala fem gäDger mer än tjenstemannen, efter elen grund för denne sednares bevilln., som nu blifvit beslutad. Gr. Gyldenstolpe har likvisst, för alt lyckas i denna kalkyl, emot sitt bättre vetande, måst antaga jordbrukare och näringsidkare såsom till fullo Digifvande den skatt dem med rätta tillkommer. Men della är ju intet enligt med förhållandet. Hvar och en vet, att så ej är, och alt isynnerhet näringsidkaren ej drager den bevilln. han borde. — Gr. Lagerbjelke äter har mycket riktigt anmärkt, att, såsom förhållandena f. n. äro, betalar embetsmannen tio gånger så mycket som näringsidkaren i allmänhet.
- För det fjärde uppstod hela olyckan därav, att Narkissos levde i en tid, som icke ägde andra speglar än källornas. Hade Narkissos, liksom jag, speglat sig dagligen alltifrån barnskorna, så hade han nog vant sig vid en småningom tilltagande hygglighet och älskvärdhet ... Jag kan icke neka, att jag tycker mycket om att spegla mig, tillade Ismene och intog ett bekvämt läge i divanen med båda armarne över huvudet och blicken på springbrunnens spelande strålar. - Ismene, sade Berenike, har ej haft mindre än fyra tankar väckta av Julias verser - Ja, inföll Ismene, var icke det mycket det? - Ovanligt mycket, svarade Berenike skrattande; i främsta rummet är jag skyldig medgiva det, jag som icke haft en enda tillräckligt klar, att jag skulle kunna uttala honom. Ack, jag måste vara mycket tanklös och inskränkt, ty när jag hör en berättelse, som denna, så lever jag på hennes yta, fäster mig så vid gestalterna, deras gärningar och lidanden, lever så i färgspelet, rörelserna, formerna, att jag ej kan skåda andemeningen, ehuru jag känner, att en sådan finnes, att det är hon, som inifrån gjuter liv i företeelserna, sprider rodnad eller blekhet på deras kinder, skapar omkring dem naturen, vari de uppträda, och leder dem med nödvändighet efter sina lagar. Men vad jag ej kan, det förmår du, min Hermione. Dina förklaringar över våra myter hava varit mig ljuvliga drycker, älskade vän, i vilka jag insupit djupare vördnad för våra fäders lära. Hermione svarade: - Mina utläggningar äro kanske ofta villfarande; det är endast aningen om det högre och andligas närvaro i de sinnliga formerna, på vilken jag icke själv tvivlar. Och om jag någon gång träffar en sanning, är hon lik den närmast under skalet liggande hylsan, varifrån det ännu är långt till kärnen. O, I skullen höra min faders föreläsningar i Akademia, fortfor Hermione med glänsande ögon och lyft panna. Honom skullen Vad är kvinnan i tankens värld emot mannen?
Orsaken till uleblifvandet af en sådan framställning, som Hr Hjerta önskat, är eljest helt enkelt den, att när undersökningen verkställdes om bästa sättet att ombygga ifrågavar. canal, så kom man till del bestämda resultat, att det vore lili en stor del bortkastade penningar, om roan skulle bygga om alla slussarna 3io Den 24 Mars f. m. — sorn blefve behöfligt inom kort tid — och bibehålla rännan för öfrigt, emedan canalen ligger så till, alt sedan man gått igenom slussarna, kommer man genast in i vattudragen, hvarigenom händer alt om våren canalen ej kan befaras, förrän vårflödet är förbi, ofta icke förr än omkring midsommarstiden, hvarefter det händer, att under Juli och Augusti månader fartygen ej kunna passera canalen med mera än half last i anseende till det grunda vattnet. Planen är alltså i min tanke ganska riktig, och har ej bort framställas på annat sätt än som skett, och hade bolaget framkommit med förslag att ombygga canalen i den gamla rännan, så hade ett sådant förslag ej bort bifallas, såsom ändamålslöst. — Gr. Frölich har föreslagit tvänne tillägg lill PresteSt:s beslut, det ena om nedsättning ifrån i5,ooo r:dr, som bolaget förbehållit sig såsom maximum af inkomst för sitt tillskott, till 10,000 r:dr, stödjande sig Hr Grefven på Gr. Anckarsvärds yttrande att bolaget ej borde beräkna sig till godo mer än 3 proc. å sitt tillskjutna capital. Det äskade anslaget är dock icke högre än y5o,ooo r:dr, men kostnadsförslag^ uppgår till 1 million 3oo,000 r:dr; således är 55o,000 r:dr den summa, som bolaget på ett eller annat sätt måste anskaffa, antingen genom nya tillskott eller medelst afsättning af canaiinkomsterna under byggnadstiden. Nu hemställer jag, om i5,ooo rtdr, som ej fullt motsvarar 3 proc. ränta å 55o,ooo r:dr, kan vara en för hög bolagets inkomst af canalen. Jag tror det ingalunda, och kan också icke heller tillstyrka nedsättning häri, på sätt Gr. Frölich föreslagit.
DiscontBorgenärernes i Laeen förvarade rättigheter vidkännas någon inskränkning, genom Lagstiftande Magtens mellankomst sorn utredningsman , då en sådan åtgärd är af Utskotten tydligen visad som oundvikligen nödvändig och som påtaghgen medförande den enda möjlighet för Fordringsägaren, att utbekomma den rätt hvarå han skäligen kan göra anspråk, Men jag finner tillika, att en serskilt utredning för hvarje af de banqueioutterade Verken, är den oundvikliga gtund, hvatpå alla åtgärder måste stödas, om de skola medföra en anledning att i ett så magtpäliggande ämne kunna med den i sådant fall nödvändiga säkerhet tillvägabringa något stadgande ; Jag nödgas således anmärka, såsom en bekymrande brist i Utskottens Betänkande,' att säker beräkning af tillgångar i Götha CanalDisconts fordringar göres tvifvelaktig-, och jag finner en ögonskenlig orättvisa i den till 172 Den 17 Martti, e. in. banqueroutfedagen upplupna Räntans afskrifning ; då Utskotten utrönt och förklarat Innehafvare af Discontpapptr ej kunna i Liqvid påräkna utbekommande af full Valuta , måste åtminstone alia vederfaras lika rätt , och då Ranta är en lika välgrundad fordran, sorn sjelfva Capitalet , så visar sig ingen billig anledn ng för den af Utskotten föreslagna Räntefö xusten, hvilken skulle åstadkomma ett våldsamt intrång i den enskilta Äganderätten ; Och synes ett afsteg ifrån allmänna Lagens stadgande, sorn jag för min del anser oförenligt med deh samvetsgranna rättvisa, som vid alla tillfällenSmåste vara Lagstiftningens ögonmärke. Jag hade derföre trott, att Assignationer och TreprocentsSedlar , med å de sednare, tillden dag då betalning upphörde, upp. lupne Ränta , samt Skuiderne till Banquen och AfskrifningsRäkningens belopp , bordt utgöra hvarje Disconts serskilda Skuldsumma, till hvars balancerande säkra Fordringarne uppfördes ; då af skilnaden emellan Fordringarne Och Skuiderne den rabatt blifvit synlig, sorn på detta sätt lika drabbat hvarje Fordringsägare i en Discont, Banquen inberäknad.
Såsom vittnen underskrifva Brynolph Borg. Anders Thun N:o ion. Rätteligen afskrifvet intyga: J. C. L i c d ber g. C. C. S ö d e r ho 1 m. Uti detta contract deltaga Fjelsta Kronoskatte, under Äleby, för 1 förmedl. M:tl. d:o Danviks Frälse d:o d:o d:o d:o d:o d:o \ d:o d:o Lades på bordet. Hr Aminoff, Joh. Fredr., anförde skriftligen: Ridd.-Ord:s 11 §. bjuder, att ”andra anteckningens båda upprop ske på en dag, som bör vara den närmast helgfria före den, som Konungen i Nåder bestämt till Ständernas sammankallande på Rikssalen.” Men deremot föreskrifver 21 §. af Riksd.-Ordn., att de andra Stånden böra inom fyra dagar från den, hvartill Riksdagen pålyst blifvit, hafva organiserat sig till Talmans emottagande och Electorers väljande. Af dessa olika bud följer, att då de andra Stånden hafva en bestämd dag, på hvilken de mäste hafva undangjort deras anteckning, är R. o. Ad. lemnad åt ovissheten i denna del; och då denna olikhet icke synes äga något skäl med sig, men för R. o. Ad. har den olägenhet, att genom den sista anteckningens fördröjande Adeln icke kan vara fulltalig och, efter min tanka, icke heller rätteligen organiserad, då början af Ståndets functioner, medelst uppvaktning hos den Kongl. Familjen samt helsning lill de andra Stånden, bör äga rum. *36 Den 17 Februari i f. m. Af denna anledning, och i öfverensstämmelse med hvad jag anfört, föreslår jag vördsamt den ändring i Ridd.-Ordn:s förenämnde §., att hädanefter båda anteckningarna må inom samma fyra dagar, som äro de andra Stånden föreskrifna, vara verkställda. Då man besinnar R. o.
Men det är icke i Reg.F:n förbjudet, och har mellan flere Riksdagar fått fortfara, utan att Const.Utsk. deremot gjort någon anmärkn., hvarigenom missbruket fått ett slags häfd. Månne det vore lämpligt, att en utländning möjligen blefve Exped:s-Chef och sålunda finge en Depart:ts-Chefs åligganden och ansvar under den tid Regering är tillförordnad? Jag tror det icke utan tvärtom att det vore äfventyrligt. En annan fråga är, om det vore lämpligt alt en naturaliserad främling blefve Landshöfd. Till få embeten fordras en så noggrann 8 H. 8 114 Den 10 Juni. kännedom om Sveriges land och folk, som till denna befattning, och svårligen lärer någon främling kunna vara tjenlig dertill. Jag befarar äfven alt det icke vore rådligt låta naturaliserade utländningar blifva prester och kyrkoherdar. I anseende till den beröring, som de hafva med allmogen, behöfva de noga känna det ringare folkets angelägenheter, ty Kyrkoherdarna hafva icke blott själavården utan äfven en mängd verldsliga angelägenheter, att för' sina församlingar besörja, bland annat såsom Ordf:de i sockenstämman. När jag talar om Kyrkoherdar, så innefattar jag naturligtvis derunder äfven Biskopar, emedan desse jemväl hafva pastorat. Jag befarar slutligen, att det icke vore lämpligt låta en naturaliserad utländning blifva domare, serdeles på landet. Om det kunde lyckas i lista instanlien inom en stad, så tror jag dock att det ingalunda vore t adligt på landet, i anseende till de egenheter som der förekomma icke blott inom serskildta landskap, utan äfven inom olika trakter af samma län. Jag finner således detta förslag icke vara nyttigt.
\:o so junkternes löner, såsom endast från enskilde utgående, men deremot finner öfverenskommelser stiftsvis utgöra enda rätta grunden för en önskad reglering i förevarande hänseende, samt underdånig framställning i sådant syfte, j)å sätt ofvan förmäles, redan blifvit gjord och är på Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning beroende, får Utskottet, sorn väl tror att på vissa orter åtskilliga rättelser uti förhållandet emellan ordinarie Presterskapet och Adjunkterne kunna vara af nöden, men tilllika hyser den öfvertygelse, att det skall ligga ordinarie Presterskapet om hjertat att, genom nöjaktiga Adjunktslöner, i sin mån söka afhjelpa den öfverklagade Prestbristen, vördsamt hemställa, att jemväl de i denna fråga gjorda förslag må lemnäs utan afseende; i följd hvaraf särskildt yttrande öfver frågan örn indragning till Statsverket af de till stipendier åt theologie studiosi anslagna medel icke icke erfordras. Vidkommande härefter D) motionen derom, att sedan lönekonventioner blifvit uppgjorda, Presterskapets ordinarie inkomster mätte emot viss procent uppbäras af Kronofogde i orten eller af församlingens Sockennämnd, så är Utskottet af samma tanka, som Ekonomi-Utskottet vid 1850—1851 årens Riksdag yttrat i anledning af då gjord framställning om ifrågavarande uppbörds förrättande af Kronobetjeningen. Utskottet finner det nemligen vara otvifvelaktig!, att genom ett sådant uppbördssätt flera olägenheter skulle för allmogen uppstå, än som nu ega rum inom församlingar der konventioner äro gällande; och det afdrag å lönebeloppet, som härigenom skulle uppkomma, torde för Presterskapet blifva kännbart. Af sådan orsak och då dessutom uppbördens verkställande på det föreslagna sättet, hvilket för så väl Kronofogde som Sockennämnd komrne att medföra en väsendtlig tillökning i dem förut åliggande göromål och bestyr, skulle kunna i ett eller annat fall medföra hittills icke inträffade förluster, härrörande af uppbördsförrättarnes möjligen uppkommande ekonomiska obestånd, anser Utskottet sig böra hemställa, att jemväl denna motion må lemnäs utan åtgärd.
— Anmärkningen, att Banken ockrar med sina medel, derigenom att han tager högre ränta än han gifver, får jag besvara med erhindran, att hvarje Bank måste så göra, för att med skillnaden, eller sin vinst, betacka åtminstone förvaltnings-kostuaderna. Vår Bank behöfver med sin vinst dess-» utom icke allenast bispringa Staten årligen, utan äfven ersätta något af de stora förluster den gjort genom Statens afskrifna skulder. Finge Banken sitt igen, så skulle han nu också kunna göra rätt för sig al pari, Att han icke kan det, är icke hans fel, utan Ständernas. Detta förhållande bör derföre icke sammanblandas med frågan om räntan. Så länge hon icke öfverstiger den lagliga och allmänt gångbara, har ingen att beklaga sig, emedan ingen tvingas att låna i Banken. Man har ej velat godkänna den qvittning Utskottet föreslagit, när ett Bancolån med ränta uppgått till lika belopp med en Banoo-obligation och räntan derå; utan velat bestämma en anståndstid med liqviden. Men sedan Banken lager högre ränta än lian gifver, kan anstånd icke beviljas, utan äfventyr att förlora skillnaden. Hvad beträffar anmärkningarne, alt allehanda slags varor böra få belånas, likasom metaller hittills, bör jagerhindra, att Den 27 Julii f. m. 87 om spanmål, caffe, m. fl. hvilkas myckenhet och afsättlighet ej kan beräknas, emedan den beror på ymnoga skördar, och hvilka antingen tillfälligtvis eller ständigt utgöra föremål för införseln, belånades; så skulle det hända, dels att Banken finge utgifva en oberäknelig mängd sedlar på varor, som alltför länge blefvo osäljbara, dels att den gåfve lån åt utlänningen. I förra händelsen äfventyrades realisationens bestånd; i den sednare finge inhemska lånesökande måhända stå tillbaka för utlänningar. Man har anmärkt, att när Bankens säkerhet är gifven, så vore det likgiltigt, hvilken pant man belånade, och att å kopparsedlarne borde betalas lika hög ränta, som förandra lån. Grundsatsen är god; men om han i allmänhet tillämpades, huru skulle man nu på en gång kunna återföra jemlikhet mellan alla olika låntagare?
Så nojd jag i det hela är med det understöd, jag rönt af den siste talaren, så litet kan jag ingå derpå att sträcka mina påståenden lika långt sorn han. Af andan och meningen i 1777 års K. bref drager jag den slutsats, att så snart Konungen anbefallt åtals anställande, äga domare att behandla mål af ifrågavar. beskaffenhet lika med andra brottmål, d. v. s. att pröfva, huruvida häktning bör äga rum eller icke; och mildheten att för dessa mål göra ett undantag från det allm. stadgandet bör icke heller efter inia lunka sträcka sig längre. Det är emedlertid möjligt, att D c n 23 Mars. jag oriktigt uppfatta t Hr Cederschjölds mening, oell jag uppmanar honom att i sådant fall närmare förklara sig. Men om lian går längre, an jag gjort, och yrkar, att den anklagade skall ovilkorligen vara fri under hela ransakningen, anser jag mig böra erinra, att denna frihet har sin gräns i allm. lagens föreskrift, att K. M:s Bef:h:de och domare äga i hvarje mål pröfva, om häktning bör ske eller icke. Jag stadnar också i tolkningen af 1777 års K. bref dervid, att det, såsom ett undantag härifrån, endast vägrar domaren rätt att i något fall arrestera, förrän Konungen yttrat sig, om åtal skall anställas; men att, sedan detta skett, längre sträcka undantaget från lagens föreskrift i allmänhet, anser jag oriktigt och ingalunda grundadt på Kungabrefvets innehåll. Hr Cederschjöld; Jag anser mig af den siste talaren uppmanad att förklara, det min mening verkligen varit, att man nu borde upplifva den tolkning af 1777 års K. bref, sorn, efter Frih, Boyes egen utsago, Gustaf III sjelf synes hafva dermed åsyftat, att nemi, den tilltalade ovilkorligen borde fä vara på fri fot under ransakningen, helst jag tyckte mig af Frih. Boves första yttrande hafva funnit, att författningen alltid blef i början så tillämpad. Jag öfverlemna!1 emedlertid denna min anmärkt!, till Utsk;s närmare pröfning, utan att vidare yttra mig deröfver. Gr.
Jag anser dem dertill lika berättigade som hvarje annan innehafvare af tiondeoch ränte-spanmålsanslag, och sä mycket mera, som knecktetunnan allt sedan 1683 blifvit lill soldaterne in natura levererad. D-en 19 December. 697 Jag anhäller derföre, alt hvad jag nu yttrat, mätte få åtfölja till StatsUtsk., och att Utsk. behagade taga motionen i öfvervägande i sammanhang med den K. Propos:n. Remitterades till StatsUtsk. Föredrogos och remitterades till StatsUtsk. K. M:s nedannämnde d. 17 dennes på bordet lagda Nåd. Proposm till R. St:r. 1:0 Ang:de uplåtelse af vissa delar af Jönköpings f. d. Fästnings område till Jönköpings stads disposition för ny tomlreglering; 2:0 Ang:de utbyte af indragne m i 1 i t ie-bost 811 ena N:o 1 Steglinge och N:o 8 Plöninge vid Skånska UussarReg:tet mot Höganäs stenkolsverks egande andelar i kronoskattehemmanen N:o 1 Vestra Klappe och N:o 1 Östra Klappe i Malmöhus län; 3:0 Ang:de pension från Allm. Indragn:sStaten för Majoren M. L. Lessing; 4:o Ang:de pension åt förre Reg:tsKommissarien S. Grundal från Allm. Ang:de förhöjning af förre kronolänsmannens i Leksands socken af Stora Kopparbergs län, Expeditions-fogden E. IIel 1 ebergs pension å Allm. Indragn:sStalen. Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 13 och 17 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 5, i anledn. af verkställd granskning af R. Stms Just.Ombudsmans embeis-förvaltning från sednaste till Riksmötes början. Hr Ribbing, Arvid, anförde dels skriftligen dels mundtligen : Just.Ombudsm:ns redogörelse inför II.
December, täckts häröfver infordra Direktionens öfver Hospitalet underdåniga Utlåtande; i följd hvaraf Direktionen i underdånighet får anföra: att de från äldre åren sig härledande, uti ifrågavarande liqvider fortlöpande, balanser hufvudsakligen tillkommit genom missforingar i räkenskaperna, och att återstoden deraf är under fortfarande handläggning, Lill utredning, af den vid Hospitalet anställda Revisor, hvarigenom inom kort fullkomlig slutiiqvid med dessa äldre balanser är att emotse; samt att, i afseende på de uti hvarje års räkenskap uppkommande balanser, liqvider årligen upprättas så väl med Kongl. Maj:ts ofvanbemälle Befallningshafvande, genom hvilkas åtgärder indrifning verkslälles af de restantier å Hospitalets intrader, som icke inom föreskrifven tid direkte till Hospitalet inlevereras, som med Hospitalets Ombudsman, hvilken det åligger bevaka Hospitalets rätt i afseende å de hemmans-ränLor och arrenden, som äro beroende på bevakningar i konkurser eller af andra orsaker ligga utoin gränsen för Kongl. Majrts Befallningshafvandes em bets-åtgärder. Direktionen framhärdar med djupaste vördnad, trohet, och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders K o 11 g 1. Majrts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter, J w. SPRENGTPORTEN. M. af Pontin. C. F. Ungberg. B* C. Bergman. L. Born. »Stockholm den 26 Januari 1848. Carl Telander. — 447 — H. K H. Upsala Akademi-Kanslers underdåniga Utlåtande, i anledning af 1817 års Revisorers anmärkningar vid Akademiens räkenskaper. Underdånigste Memorial!
Jag tog fram Fru Marianne; det bar emot i början, men småningom kom jag in i det. Som det led utåt qvällen knackade det på dörren. Uppassaren naturligtvis. Jag ropade ”stig in” och såg bort i skuggan. En brun hatt, ett tunnt spetsigt helskägg och de ögonen! Jag trodde jag skulle bli tokig af glädje. Jag kunde knappt fatta att det var han. Och jag sade honom hur glad jag var. Och han tryckte mina händer, han kysste dem. ”Hur kan ni vara så glad öfver att jag kom?” Hans ögonlock, som äro liksom svullna, blefvo röda, han fick tårar i ögonen, han blef rörd; denna min glädje var så oförstäld, jag visste knappt hvad jag gjorde, jag skrattade och pratade ”i detta väder har ni kommit till mig!” och på rockärmen kände jag regndropparnes kyla under mina händer; all stelhet och all kyla var som bortblåst. Han var inte den store mannen, författaren ingenting annat än den menniska jag höll af. – ”Jeg længtes efter at sé dem.” – ”Åh tack, tack, och jag har längtat så förfärligt efter er!” Och vi talade i munnen på hvarandra, vi betraktade hvarandra emot ljuset, som om vi vore gamla vänner som inte sett hvarandra på åratal. Det fans ingen blyghet hos mig, – ingenting annat än den omåttligaste glädje. ”Jag har endast tid att stanna ett par minuter, jag skall utarbeta mitt föredrag tills i morgon,” sade han. – ”Om ni också gick strax igen, skulle jag ändå vara glad, bara åt att ha fått se er!” – ”Verkligen? – Det satte honom i godt humör, jag såg hur han klarnade. – ”Tycker ni om att höra mig tala?” – ”Ja, ja!” – Och han hängde upp sin våta ytterrock, och han satte sig hos mig i chäslongen. Han talade om sitt föredrag, jag skulle ge honom en idé, jag skulle nämna en författare som jag tyckte det var roligt att höra något om. Men det ville jag inte inlåta mig på, strunt i föredraget! Att han satt här hos mig, det var det stora, härliga. Om jag tyckt om hans sista föredrag? det om Ingemann och ”Salomos Højsang”. Ja, ja, ja!
Den som i ett och ett halft år legat så der själlös, utan allt tecken till annat än ett fullkomligt passift lif, ett negatift, ett hvarken subjektift eller objektift; ja, ja hon förstår ej allt det der, jungfru Märtha, men säkert är att aldrig hennes matmoder mera kan komma till sans och förnuft, det säger jag henne, det kan hon vara lika öfvertygad om, som att två gånger två är fyra. Så talade en af dessa undergörande resenärer, adepter i Eskulapii mysterier, som på de sednare åren skocktals uppenbarat sig i vårt kära, lättrogna fädernesland, påstående sig kunna bota för allt – bara man betalar väl; korteligen sagdt: en af dessa äkta charlataner, hvilka äro så himmelsvidt olika, icke ens hafva det ringaste tycke af den verkliga, sanna läkaren som förmår skåda lika djupt och klart in i menniskans själ och hjerta, som i dess kropp, och som sätter konsten och mennisko-kärleken i första rummet, ryktet först i det andra, och vinningen i det allra sista, och hvilken alltid framstår lik en half-gud, lindrande, tröstande och hugsvalande, hvar helst han visar sig. Typen derför känna vi. Så snart den FranskTysk-Engelska Professorn deremot utsagt sitt exempli gratia om »två gånger två» som hålles för att utgöra fyra, tog han sin hatt för att gå sina färde och lemna åt sitt öde den patient, hvilken han reguliert besökte hvar tredje dag, utan att någonsin säga något annat än dessa – ofvan anförda ord. »Jo, säger jag,» utropade Märtha, som i dag mindre än någonsin ville sätta tro till undergörarens hårda och liknöjda dom. »Jo, hon blir endera dagen klok, klokare än vi båda – jag och professorn – det vill jag slå mig i backen på! Tre gånger har jag nu kommit in och tydligt sett, ehuru skumt det är i rummet, att hon dragit undan shawlen för ögonen, fast hon åter hastigt dragit den tillbaka, då jag kommit in.