Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På innersidan stod: »Af lika sinnade fosterlandsvänner». (Under en treflig vinterafton, många år senare, då Lindeberg, placerad i en gungstol framför brasan i min mans arbetsrum, höll på med sin tékopp, svarade han allt emellanåt på de kringgående frågor, som utgifvaren af Familjeboken, sittande med pennan i handen framför skrifbordet, gjorde honom; och han berättade också sjelfmant ett och annat, då vi gemensamt slogo oss ned vid brasan. Det skulle just vara någon sådan der hemtreflig stund som löste hans tunga – då fingo efter hand hans anletsdrag det uttryck af styrka och högre intelligens, som de eljest saknade, och då kommo minnen, historier och karaktersdrag från olika epoker lätt fram. En del passade för antecknaren och de respektabla bladen i Familjeboken, en del andra, som ej precis behöfdes der, upplockades af Lindebergs gamla korrespondent och gömdes i minnet, dock icke att förtiga att hon nog också nu plockat ut diverse korn från de beslägtade spalterna). 1834 hade Lindeberg utgifvit sitt ryktbara arbete: »Bidrag till Sveriges historia efter den 5 november 1810.» En penna kan vara ett farligt vapen hvar som helst, men en politisk penna är naturligtvis den farligaste, emedan den har till sitt förfogande en bestämd öfvertygelse och till sitt stöd ett faktum, ty utom dessa båda vigtiga hvilopunkter, skulle så kallade »politiska anfall» lätt råka att komma ned i den litteraturdy, der skandalen tvättar sitt linne utan att någonsin få det rent. Den man, som här talas om, var emellertid af så ömtålig heder att han snarare skulle gjort hvad som helst än med sin fot vidrört yttersta kanten af en sådan dy. Men det är dock möjligt, att den blankrenaste öfvertygelse, om den kunde se sig sjelf i en reflexionsspegel, med förvåning skulle finna sig i något slags oväntadt sällskap, som utan fråga på det högsta skulle genera nämnde öfvertygelse, hvilken dock så till vida måste följa konventionella bruk, att den icke genast kan öfverge den besvärlige följeslagaren, utan nödgades låna honom örat för en sekund eller två.
Calmar läns norra landstingsområde, med en befolkning af öfver 95,000 personer, skall, om elementarläroverket i Westervik blifver fullständigt, låta sina studerande söner nästan uteslutande inhemta elementarbildning derstädes, i stället för att, som nu måste ske, söka densamma längre bort. Antagligt är äfven att från södra delen af Östergötland, samt från Oscarshamns stad och kringliggande landsort ett icke obetydligt antal lärjungar då komme att sändas till Westervik, enär Linköpings läroverk redan har ett antal af nära 500 och Calmar mer än 400, så att dervarande läroverkslokaler, ehuru nyligen i hög grad utvidgade, snart blifva öfverfyllda. Westervik har att erbjuda undervisningssökande äfven andra förmåner, såsom erkändt billiga lefnadskostnader och ovanligt rika understödsmedel. I fråga om de sistnämnda kan dess läroverk räknas till de bäst försedda, ty dervarande premieoch stipendii-fonder uppgå till närmare Trettionio Tusen Riksdaler, så att det häruti öfverträffas endast af tvänne bland rikets elementarläroverk, nemligen Göteborgs och Linköpings. Men dessa penningemedel tjena nu blott till uppmuntran för realister, bland hvilka läroverks-kollegium stundom har svårt att göra ett nöjaktigt urval, under det kyrkan och lärarestaten mångenstädes sakna ämuessvenner. Dessutom eger läroverket en vacker början till vetenskapliga samlingar. Hvad utrymmet för ett i Westervik blifvande fullständigt elementarläroverk angår, torde få anföras, att då det år 1810 fullbordade gamla skolhuset visat sig otillräckligt, har staden för närvarande derjemte förskaffat läroverket nyttjanderätten till ett enskildt hus, hvilket tillika med gamla skolhuset kan, såsom läroverks-kollegium förklarad!, tillsvidare inrymma läroverket, men eftersom denna utväg icke är annat än en nödhjelp, har staden derjemte förberedt uppförandet af ett nytt, för alla händelser 310 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 134. ändamålsenligt läroverkshus, genom att dertill anskaffa ritning och kostnadsförslag, utse rymlig och välbelägen plats, samt uppgöra förslag huru byggnadskostnaderna i väsendtligaste mån skulle kunna åstadkommas.
Man ifrar å ena sidan för att Lagförslaget snart måtte komma under granskning, och å den andra tycker man sig finna, att det är omoget, och klandras, att det icke är bättre. Låtom oss då kasta ett flygtigt ögonkast på frågan: hvad fordras för att kunna vara en god Lagstiftare? Man torde snart finna, att dertill fordras snart sagdt mera än en menniska med alla sina ansträngningar möjligen kan förmå. Den, som skall stifta Lag för ett folk, måste icke allenast äga grundeliga kunskaper uti de ämnen som egenteligen tillhöra domareväsendet i allmänhet: han måste jemväl äga en fullständig kännedom om folkets historia, dess seder och lynne, dess lagar och deras ursprung. Han måste klart kunna uppfatta Folkets närvarande tillstånd, dess bildningsgrad och upplysning. Han måste äga en noga kännedom af det praktiska lifvet och ofta nedgå till en noggrann undersökning af de yttersta utvexlingatne, för att veta hvad som kan göras och icke kan göras. Han Den 29 December f. m. 5y bör äfven, så vidt i en menniskas förmåga slår, skåda in i framtiden, bedöma hvad rigtning samhällets utbildning synes vilja taga, och vela i hvad mån Lagstiftaren bör och kan verka att leda denna utveckling till ett förnuftigt ändamål. Lagstiftaren bör äfven så långt möjligt är, äga kännedom af främmande länders Lagar, kunna bedöma deni och derutur hemta hvad nyttigt kan vara. Med ett ord, både det förflutna, det närvarande och det tillkommande bör stå klart för hans blick. Han bör derjemte äga förmåga, att uti ett tydligt och bestämdt språk uttrycka hvad han vill, att skrifva kort och begripligt. Öfverväger man allt detta, måste man medgifva, att Lagstiftaren för att värdigt uppfylla sitt kall måste stå på spetsen af all mensklig visdom och kunskap. Vi torde då få något ned sätta våra pretentioner och ej klandra så mycket, om det icke skulle gå så fort, eller allt icke vara så fullkomligt som vi önska. Fordom ansåg man dem, som skrefvo Lagar för folken, vara bland de utmärktaste män, och sådane framstå icke på alla tider och äro ej alltid att tillgå.
Herr Kindqvist har framställt sitt förslag salunda, att, om den Skattskyldige icke klagat öfver PröfningsComitéens åtgärder, och LandsKamererare, KronoFogde eller Häradsskrifvare ej dervid anmärkning gjort, Kamar - Rättens vidare behandling med den Skattskyldige och den Taxering han undergått mätte helt och hållet för framtiden upphöra. Dessa nu omformälde Motioner, med hvad i anledning deraf blifvit yttradt hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln, utaf Herr Grefve Posse, Arvid, Herr Friherre Ridder• stolpe, Fredrik, Herr Friherre Boije, Fredrik, a8 BevillnrTJtsköttets Betänkande N‘ö 12'; Herr Tham, Wollrath, Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf, Herr von Hohenhausen, Carl, och Herr af Billbergh, J. P., hafva alltså hos Bevillnings-Utskottet till öfverläggning förekommit och utgöra föremål för det utlåtande Utskot. tet nu går att afgifva, sedan Utskottet frånskiljt och uti serskildt betänkande af denna dag till besvarande upptagit de delar af Herr Grefve Cronhjelms och Herr Rothliebs framställningar, som angå bestämmelse af Praascriptions-tid för anmärkningar i Bevillnings-Mål, samt Herr Rothliebs förslag till underdånig hemställan i afseende på verkan af Kongl. Kammar-Rättens redan utfärdade anmärkningar emot verkställd nedsättning af Fastighetsvärdet i åtskilliga Län, hvilka ämnen, efter Utskottets tanka, äro af den beskaffenhet, att de med Motionernas hufvudsakliga syftemål, eller inskränkning uti Kongl. Kammar-Rättens handläggning vid Taxerings.ärenden, icke hafva något, egent* ligt, än mindre ett oskiljaktigt sammanhang. Bevillnings Förordningen af år 1823 innehåller uti III Art. 7 §., 2 och 3 Momenterne , att när , uppå anmärkning af Lands-Kamererare, Krono-Fogde eller Hä-'
Och sant säger M.me d e Stael: ~Efterliknandet är ett slags död, emedan det beröfvar hvar och en dess af naturen gifna sätt att vara till .. Deriöre ' fair &amp; y! * Vi begära intet annat. ivla nian ej missförstil oss! \ ' i mena visst ej, att hos mannen är oförmilgan, hos qvinnan förmagan. Vi förbise ingalunda könens olika skaplynne. Vi ha alldeles klart för oss, att f. n. atminstone är mannen i allmiinhet mera anlagd för klokhet och styrka, qvinnan mera för innerlighet och värme. Och v&amp; sträfvan är ej att fa dessa anlag utbytta. T y hvad vore val dermed vunnet? Vi fordra blott ' jag upprepar det - * fair play&gt; plats, utrymme för den unga kraften. L&amp; zilkor att uiucckla sig nti, lika fn ' Ret, somna f u n t h m! Först dil dessa erhallits, kunna vi vedervaga en bestämning med afseende 8 hvad soni r r mannens eller qvinnans sanna natur. N u uct - Ji,&lt;JtI det g! Lagg tvenne lika frön i jorden; men nedmylla det ena i en kruka och ställ den i ett källarhvalf och plantera det andra i Guds fria natur, p i en i allo gunstig plats. Och kom sedan och klaga öfver att de plantor, som uppskjutit ur dessa frön, hlifvit sil olika, att den ena blifvit färglös, svag och förkrympt, under det att den andra I~lifvit stark och kraftfull. Mn SS gör man. Först sedan ett par generationer förgatt efter det att qvinnofiagan vunnit sin slutliga Iösning, torde man vara berättigad att definiera orden # mannens och qvinnans nnhlrs. Nu är denna ofta alls ej n k o n matur., utan mer eller mindre en konstprodukt. Annii ett missförsthl vilja vi förebygga. Ma man ej tro, att vi glömt att uppfostran har till mal ej blott att utveckla naturen, utan ock att leda, forma och tukta densamma.
Är det väl tillständigt att lemna en Corporation rättighet, att under Krigstid underhålla communication med fienden och till honom öfverföra pengar, vapen, ammunition och proviant m. m. ? Denna § lemnar Compagniet dertill laglig rättighet. Jag känner icke hvad Allmänna Lagen ålägger för straff för dem som föra vapen och amunition till fienden, men en sak hvarföre den ena Medborgaren straffas bör icke kunna vara den andra lagligen tillåten och der en sådan tillåtelse verkeligen läger rum är den enligt min tanka ett det mest orättvisa Monopolium. Om 8. §. äfvenledes kan anses innehålla ett Monopolium lemnär jag till de af Utskottets Herrar Ledamöters bedömande som äga mera Lag kunskap än jag. 10. §. anser jag icke allenast innehålla en Monopolisk rättighet för Compagniet, utan äfven kränkande Götheborgs Båtgilles rättigheter, det sednare likväl endast i fall, som af ordalydelsen kan förmodas, Båtgillet verkeligen äger några uteslutande rättigheter för varors urlastning och transport samt att Compagniet fått rättig 1 Ursprungligen har här stått: »en obehörig ändring i Allmänna Lagen vara gjord». I marginalen har sedan med okänd stil skrivits meningen i texten här ovan. 2 Bland bilagorna till detta protokoll linnes ingenting omtalat rörande de åtgärder, som med anledning härav företagits. I en vol., betitlad »Riksdagsärenden 1815», som tillhört »Hovkanslersexpeditionens Riksdagsarkiv», vilken volym nu förvaras i serien »Riksdagsacta» i Riksarkivet, finnas ett par handlingar om denna sak. De återgivas nedan såsom bilagor till detta protokoll, bil. 1 och bil. 2. Jfr sid. 611 och 657. Den 10 Juni 1815 629 het att anställa enskildta offentliga Auctioner å de varor Compagniet på Nederlag kan komma att äga. Sluteligen får jag tillägga att jag anser Nederlags rättigheten af Östersjö producter, såsom för andra orter i Riket förbuden, vara ett Monopolium. Till Utskottet hade ankommit: 1:0 Protocolls Utdrag från Högvördige Prest Ståndet af d: 3. sistl. Junii angående
Denna öswerrygelse är grundad pa kaunedomen af SwerigeS oförmögenhet alt lia sitt försmak .Nyhet - 26c, Dm 4 December underhälla en talrik stående Annee; pä erfarenheten af den förändring som Miliraire systemet j Europas Stater undergätt, sedan den niägtigaste ibland dem nplifwat den forntidens grundsats, akt hwar Medborgare är skyldig all personligen förswara sitt Fädernesland; pä wisthcren att ingen kraftfull National anda kan beredas, och ingen »varaktig frihet stadgas ibland ett Folk, som sorglöst öswerlämnar förswaret af sin ära och af sin sjelfständighet ar legd» armar; — pä förutseendet att det i Srand och Closter söndrade Swensk» Folket icke kan förenas till ett gemensamt Fosterlands nit, förr, än National sörswarct förwandlas, ifrån en efter ägande rättens mängfaldiga förhållanden ofämnt delad beskaltningsbörda, til! en allmän medborger, lig och personlig pligt, gällande lika för den höge som för den läge, för den rike som för den fattige. Jag hoppades att under lugna öfwcrläggningar, wärdiga ett uplyst och tappert Folks Ombud, desta och mänga ficra skäl, skulle föra dem till ett allmänt bifall af grunderna för Kongl. Maj:ts nådiga proposition om också »verkställigheten deraf »näste någon tid upffjutas, eller werksiällighetSsättet jämkas efter tillfälliga omständigheter. Jag gjorde mig säker att åtminstone ingen medlem af Swcriges Riddersman»»» Ständ, kunde glömma att skyldigheten till personlig krigstjenst utgjorde del ursprungeliga wilkoret för detta Stånds rillwarelle. Men mitt hopps fullbordan är fördröjd igenom det Stånds förhållande, som skulle i framtiden winna der» största fördelen as en Allmän National bewäring. Inom Sweriges Riddersmanria Skönd nödgas jag Den 4 December. 261 jag med åberopande af hederns lagar, bemöta härda beffyllningar emot de redelige
Lillträsket, Staftjern m. fl. sjöar i Neder-Luleå socken, å 3,320 R:dr, emot dito, med beräkning af 3 procents ränta, » dito af myrtrakter vid och mellan byarne Tärendö, Niva, Pajala, Kirnujärvi och Erkheike inom Pajala socken, å 6,360 R:dr, emot dito dito, » utdikningsarbete vid Kukkola by inom Karl Gustafs socken, å 15,000 R.:dr, emot dito, med beräkning af 4 procents ränta, 1,296,268: 74. 1,313,478: 87. Schram, å 20,000 R:dr, för fabriksanläggning till bearbetande af marmor på Singön inom Roslags skärgård, emot 4 procents ränta och återbetalningsskyldighet efter 5 års förlopp. Utbetaldes år 1861 ' Fordringar, grundade på Rikets Ständers särskilt meddelade heslut och stadgandcn: Hos Hjelmare /canaloch slussverks-bolag, motsvarande beloppet af den för nämnda kanaloch slussverk afsatta reparationsfond; hvilken fond ursprungligen bildats genom en i bolagets fasta egendomar Stora Wallby och Oppeby intecknad förbindelse å 22,500 R:dr och årligen tillväxer med 5 procent å det belopp. densamma vid hvarje års början utgjorde, 65,818: 38. 69,109: 30. Allmänna bevillning en för år 1861, upptagen enligt dess vid seduaste statsreglering påräknade belopp, R:dr 2,250,000: — efter afdrag af hvad derå under sagde år till Riksgäldskontoret influtit utöfver de från detta verk utbetalda taxeringsoch uppbörds-kost nader, » 73,083: 21: 2,176,916: 79. — Allmänna bevillningen för år 1862, upptagen enligt dito dito,
En bär en fana med timmermännens insignier och brunt sorgflor; en annan en stor bila sirad med granris; en tredje bär ett hyende med en talmansklubba. De stanna utanför caféet och vänta.) DEN OKÄNDE. Om förlof, men hvem var den döde? GÄST I. Det var en timmerman! (åstadkommer ett ljud såsom af ett urverk). DEN OKÄNDE. och knäpper? En riktig timmerman eller en sådan der som sitter i träväggar - GÄST II. hvad kallas han nu igen? Båda delarne, men mest en som sitter i väggarne och knäpper TILL DAMASKUS DEN OKÄNDE (för sig). skall svara något annat för att retas med honom. Gästen menar en guldsmed? Skälm! Nu vill han narra mig att säga dödsuret, men jag GÄST II. Nej det menar jag inte. (Urets knäppande höres åter). DEN OKÄNDE. I så fall ber jag få upplysa att jag hvarken är rädd eller tror på Är det afsigten att skrämma mig eller gör den döde underverk? mirakler. Litet sällsamt finner jag i alla fall att gästerna sörja i brunt, hvarför icke i svart som är både billigt, vackert och praktiskt? GÄST III. så blir det brunt för honom. För oss i vår enfald är det svart, men om Ers Nåd befaller DEN OKÄNDE. känner en oro som jag helst ville tillskrifva gårdagens Mosel-rus. Men om jag säger att det är granris kring bilan, så får jag väl höra att det är ja hvad är det? Jag kan icke neka att sällskapet är högst besynnerligt och jag - GÄST I. Det är en vinstock. DEN OKÄNDE. öppnas krogen ändtligen! Jag anade att det icke skulle vara granris. Se så der: nu (Caféet öppnas; den Okände intager ett bord och får vin.) GÄSTERNA (besätta de lediga borden). DEN OKÄNDE. den heliga handlingen. Det var ett glädjelik kan jag se, då gästerna berusa sig efter AUGUST STRINDBERG GÄST I. allvarligt. Ja, det var en onyttig menniska som icke kunde ta lifvet DEN OKÄNDE.
Maj:ts och rikets Kammar-rätt, hvarest omlörmälte beslut blifvit af de skattskyldige öfverklagadt, medelst utslag den 3 December 1849, samma beslut hufvudsakligen fastställt; så hafva, uti en till Kongl. Majit ingifven skrift, ej mindre häradshöfdingen David Asplund, å egne samt Lundby, Tufve, Tössbergs, Askims, Frölunda, Råda och Kollereds socknars vägnar, än äfven riksdagsfullmäktigen Eric Christensson, såsom ombud för vestra och östra Wisings samt Askims och Säfvedahls härader, i underdånighet anhållit, att ofvanbemälde skattskyldige måtte från den dem ålagde betalningsskyldighet af ifrågavarande balansmedel varda befriade; till stöd för hvilken anhållan sökanderne i underdånighet anfört: dels att stadgandet om skaltskyldigcs åliggande, att låta deras erhållna qvittenser å erlagde kronoutskylder med annotation af häradsskrifvarne förse, endast vere gällande för de fall, då utskylderne af dem omedelbarligen till kronofogden levereras, men deremot icke skulle ega tillämpning då, såsom här vore händelsen, dessa medel, enligt kronofogdens ordres och å hans vägnar, uppbäras af de honom underordnade kronobetjente, dels ock att uppbörden, ehuru icke annoterad af häradsskrifvaren, i allt fall blifvit genom kronofogdens räkenskaper Kongl. Maj:ts befallningshafvande tillkännagifven, innan tide» för länsmännen eller de skattskyldige var ute att låta qvittenserne annotera, hvadan genom den skedda uraktlåtenheten någon skada för kronan icke uppkommit. Öfver denna underdåniga ansökning har Kongl. Maj:t hört ej mindre Dess Befallningshafvande i Götheborgs och Bohus län, som, uti afgifvet underdånigt utlåtande, å ansökningen tillstyrkt nådigt bifall, än äfven Kammar-rätten, som ansett sig böra underdånigst hemställa, det Kongl.
Genom den nu vidtagne anstalt, att sjöledes till Gefle transportera Westeroch Norrbottens Läns salpeter, är väl, jemte besparing för Staten, en lindring uti skjuts-besväret för Helsingland vunnen; men Gestrikland får ännu i anseende till dess närbelägenhet till Klosters krutbruk, vidkännas tyngden a f salpeter-transporterna i hela dess vidd. Dä transporten af Båtsmän från och till de Öfrige norra Länen ofta fordra Krono-skjutser, har den önskan länge blifvit uttryckt att sjötransporter äfven mätte vid deras befordrande till viss ort iakttagas, helst tillfälle att dervid begagna ångfartyg nu mera, sedan äfven i Gefle ett sådant linnes, som emot hyra kunde få begagnas, sig erbjuder. Skyldigheten att inställa hålloch reserve-hästar fortfar att vid 29 af de inom Länet befintlige 4° gästgifvare-gårdar utgöras på enahanda sätt, sorn af ålder varit brukligt; hvaremot vid de Öfrige 11 gästgifvare-gårdanie skjutsen är, såsom uti min år 1828 i underdånighet afgifne Berättelse omförmäles, ställd pä entrepenad. Försök att vidare befordra entrepenaden vid gästgifvare-gårdarne i afseende å skjutse11, hafva flere gånger blifvit under de sista åren gjorde; men hafva, ai de uti sista Femårs-Berättelsen anförde skäl, alltid misslyckats. Politi. Till allmänna ordningens bibehållande äro i Länet anställde 3 Krono-fogdar, 3:ne Lands-fiskaler, och 29 Länsmän; hvarförutan Fjerdingsmän finnas i alla socknar. Sedlighetens vård är åt försanilingarnes Pastorer och kyrko-räd uppdragen.
– Hon visste mycket väl hvad det var som låg bakom – en mors svartsjuka egoism – med detta medvetande gjorde icke hennes lidande mindre. Timme försvann efter timme. Molly kom och budade till middagen; hon gick in i matrummet men kunde intet förtära. Ett par glas vin var det enda hon lyckades pressa ner; så återtog hon sin förra plats i arbetsrummet. Hon var trött som efter en genomvakad natt; nerverna, som förut varit spända till det yttersta, hade slappats, men de skälfde ännu som strängarne i ett piano efter ett lidelsefullt och besjäladt föredrag. När William kom hade hon icke ens kraft att dölja sin förstämning. Han märkte den strax. »Hur är det med dig?» sade han muntert. »Bra. – Men det var henne omöjligt att få uttrycket gladt. »Bra? Du säger det med en röst som icke är mycket öfvertygande.» Det blef ett ögonblicks tystnad. Han gick omkring i rummet och funderade på ett sätt att visa sin medkänsla; men han vågade icke anslå en allvarligare ton af fruktan för att synas alltför sentimental och möjligen göra ondt värre. »Seså», sade han blott i det han gick bort och strök med sin hand öfver hennes kind. Men denna enda lilla smekning verkade mer än tusentals ord. »Sådana menniskor som jag borde slås ihjäl vid födseln» – hennes röst darrade ännu men det låg ett drömmande, till hälften lyckligt till hälften vemodigt leende kring hennes mun – »de passa icke in bland de andre. De äro endast lösrifna menniskohalfvor; der andra ega hud och ben, der ha de blott en tunn hinna och deras hjerta fäster sig vid ett, vid ett enda förhållande; ryckas de lösa derur så blöda de till döds.» »Åh», sade han gladt, men med en underström af vekhet och godhet, »jag tror att hud och ben förefinnas hos dig just i de riktiga proportionerna. Du är visst i det hela taget en mycket välskapad individ.» Det var några fattiga ord som för en annan skulle varit utan betydelse; men för henne blef det krisen, som kom hennes stämning att slå öfver. Bitterhet, oro, missmod, allt var med ens struket bort. Hon såg på det yttrandet, vände det och log mot det som om det varit en bukett rosor, hon fått.
Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman: Jag hyser samma öf vertygelse nu, som då denna motion remitterades till Riddarh.Utsk., nemi. att Gr. Björnstjerna skulle hafva gjort 11. o. Ad. den största tjensten genom att icke framkomma med en sådan motion, som den nu förev:de. Ehuruväl jag icke kan dela Hr Sandströmers åsigt, att denna motion är stridande mot bokstafven i 37 § RegeringsFormen, tror jag dock att motionen uti någon mån strider mot. nämnde §:s andi i. §:n lyder som följer: »Konungen eger, att i »Adeligt Stånd uphöja män, som, genom trohet, tapperhet och dygd, »lärdom och nitiska tjenster, gjort sig af Konungen och Riket syn»nerligen förtjente.» Om jag skulle antaga att alla dessa qvalifikationer voro nödvändiga för dem, som Konungen vill utnämna till adelsmän, så skulle man kunna våga påstå, att flertalet af de personer, som i sednare tider intagit plats å Riddarhuset, sitta här mot grundlagen, ty, om jag äfven förutsätter, att verkligen alla dessa personer ådagalagt prof på dygd, lärdom och nitiska tjenster, så är det dock en omöjlighet, att de, hvilka bekläda civila embeten, kunnat gifva prof på tapperhet. Men om jag afskiljer de tvenne meningarna, som innehålla de nödiga qvalifikationerna, och antager att Konungen eger att i adeligt stånd uphöja män, som genom »trohet, tapperhet och dygd» gjort sig förtjenta sif fäderneslandet, så kan, om denna motion antages, Konungens rätt i viss mån paralyseras, förutsatt att representationsrätten alltid bör åtfölja adelsskapet. Vi kunna t. ex. föreställa oss, att en person med synnerlig utmärkelse genomgått Carlberg och Marieberg; att samma person såsom militär derefter med lika utmärkelse fortgått på den bana, åt hvilken han egnat sig. Nu blir det krig. Jag vill, för att ådagalägga de svårigheter, hvilka upställa sig mot antagandet af denna motion, öfvergå till de resultater, hvilka ytterst deraf kunna blifva en följd.