Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den centonal, som inflyter till Amiralitets-krigsmanscassan har utgjort, per medium för 5 år, 5,106 r:dr 22 sk. årligen; men StatsUtsk. 7 II. 16 Den 26 M a j f. m. t liar uti sitt utlåt, öfver 6:te hufvudtiteln endast till 4>5oo r:dr upptagit dessa medel. Dessutom tinnes en annan mindre omständighet att anmärka, den nemi., att åtskilliga personer ännu qvarstå på flottans stat, hvilka tjent vid f. d. Armeens Flotta, och hvilkas centonal ingår till Wadstena krigsmanshus-cassa, men kommer att öfverflyttas till Amiralitetskrigsmanscassan. Dessa centonalmedel utgöra 4oo r:dr, som nu är för mycket för Wadstena krigsmanshus-cassa och för litet för Amiralitets-krigsmanscassan. Ännu en omständighet, som kan lägga svårighet i vägen för den reglering af centonalen, hvilken Utskottet föreslagit, är den, att centonalen utgår äfven af alla sjötractamenten och varierar årligen i mån af den större eller mindre sjöexpeditionen, så att jag, för min del, icke kan upplysa, huruvida man skulle kunna tillämpa denna centonalafgift på bevillningen. Dessa äro de tillägg, jag har att göra till hvad Gr. Cronhjelm yttrat, med hvilken jag i afseende på ifrågavar. punkt af utlåt, förenar mig. Ilr Cederschjöld, Pehr Gust.: Jag är väsendtligen förekommen af Gr. Cronhjelm, och får derföre börja med att förena mig med honom. Jag vili blott tillägga, att jag, för min del, anser det så mycket lämpligare, att spannmålspriset fastställes från riksdag till riksdag, som det är tungt för den skattdragande att nödgas betala mera, då han får dålig årsväxt, än då skörden varit gynnande, och det i moraliskt hänseende är oförsvarligt, att den ena folkclassen skall äga skäl att glädja sig öfver den andras olycka; ty förhållandet är nu bedröfligtvis sådant, att embetsman icke kunna undgå alt beklaga sig öfver god årsväxt.
Om Konungen, då riisfbållarne ej längre vilja fullgöra contraeten , ej kan säga till dem: sillen tipp! så måtte icke annat återstå, än att rusthälbVrne föreskrifva Konungen hvad villkor de behaga för ett förnyadt contract* ingående. Denna motsägelse lärer icke kunna höfvas på annat sätt, an att betänk, varder återremitteradt, hvadan jag instämmer i det derom gjorda yrkandet. StalsUlskis utlåt. N:o 227 återremitterades. Till piofning företogs LagUtsk:s den ig sistL Juli och den 1 dennes pä bordet lagda betänk. Nio 80, dels 1 anledn. Den i5 Augusti e. m. af motion om upphörande eller ändring af 13 §;n af K. förorda. den j3 Juli 1818, angtde inteckning i fast egendom, dels öfver de, i sammanhang med återremisserna, framställda förslag lill ändring af 4 cap. 4 S:n Jorda-b:n, och R. förordntna den i3 Juni 1800, ifråga om lagfart och börd samt städsel och lega af jord på landet. Frih. Gederström, Thure: Jag hade föreställt mig, men måhända är denna föreställning oriktig, och jag underkastar densamma R. o, Ad:s pröfning, att hvarje lagförändring, som föreslås, dels skall vara af bebofvet påkallad, och dels skall vara ändamålsenlig. Huruvida en förändring af de laghud, hvarom LagUlsk. nu inkommit med förslag, är af bebofvet påkallad, vill jag lemna till. andra, sorn äga mera sakkännedom än jag; men att de föreslagna förändringarna icke äro ändamålsenliga, det skulle jag hoppas att få för R. o. Ad. -söka ådagalägga. För att förändringen skall vara ändamålsenlig, måste i första rummet afses, dels att den ar öfverensstämmande med rättsbegrepp, och dels att den medför nyttigare lagbestämmelser än de gamla lagbestämmelserna.
Under sådana förhm tror jag det ej vara en lagstiftande församling värdigt att fatta ett beslut, som kanske sedermera måste erkännas såsom förhastadt. Man har ookså sagt, att lånen skulle fås för bättre pris, om de besnrjdes af en enda agent, som hade att tillika erbjuda statens garanti; men de utländska kapitalister, som inlåta sig på dessa låne-operationer, lära nog i alla fall göra sig underrättade nm den säkerhet, som våra nuvtde hypoteksföreningar erbjuda, och jag har hittills icke förnummit, att denna icke ansetts fullt tillräcklig. Då, efter miry tanka, det icke är oundgängligen nödvändigt att nu besluta öfver den så ofullständigt utredda vigtiga frågan, anhåller jag fortfarande om bifall till min förra framställning. Hr Mannerskantz: Då man här lagt mycken vigt derpå, att bypotbeksföreningarne icke haft tillfälle att officielt yttra sig Den 8 September f. m. 71 öfver det nu förev:de förslaget, får jag ytterligare fästa upmärksamheten derpå, att i sjelfva detta reglemente kan inläggas ett stadgande om ett sådant dessa föreningars börande. Dock tror jag en sådan omständlig åtgärd icke är af bebofvet påkallad, då bypotheksföreningarne få tillsätta frenne af de 5 personer, som skola utgöra hypotheksbankens direktion, och då dessutom flera andia frågor, såsom t. ex. kommunalfrågan, blifvit af R. St. till afgörande företagna, utan att alla vederbörande förut varit deröfver hörda. Jag an hål lar fortfarande om bifall. Frih Bonde, Knut: Jag ämnar aldeles icke här upträda emot den princip, som ligger till grund för det framställda förslaget. eller mot idéen att inrätta en centralanstalt för att åt de särskilda hypotheksföreningarne anskaffa de medel, som äro oundgängligen nödvändiga för det Svenska jordbrukets updrifvande. Men ett är att gilla sjelfva idéen, ett annat att obetingadt antaga i alla dess detaljer det förslag, som här blifvit framställdt, och hvarigenom jag tror att den förra icke blifvit på det lyckligaste sätt realiserad. Min granne till höger, Gr.
Vi hafva i dag haft exempel på ett så besynnerligt sätt att förstå sjelfva grundlagen, att man verkligen icke deraf uppmuntras till något förtroende. Lägger man således i Högsta Domstolens magt att förklara lagen, utan afseende på något annat behof deraf, än Domstolens egen vilja, så kan detta, i en framtid, möjligen leda till ganska betänkliga följder, Jag vill ej säga, att jag fruktar något för det närvarande; men den tid kan komma, då äfven i Högsta Domstolen kunna finnas män, som hylla samma grundsatser och äga samma förvillade begrepp om rätta meningen af de utaf R. St. och Konungen stiftade civil-, Den 20 Mars. criminaloch kyrko-lagar, som -vi hört en af Konungens rådgifvare hysa i afseende på våra grundlagar. Jag afstyrker derföre bifall till nya redactionen af 19 §. Reg.Formen. Frih. von Schulzenheim, Dav.: I anledn. af Frih. Ehrenborghs begäran om särskild föredragning hvar för sig af de trenne §§. i Reg.F., som förekomma uti det af K. M. i nåder afgifna förslag till grundlagsförändring i afseende på meddelandet af förklaringar öfver lagens rätta mening, tager jag mig friheten hemställa, om elt sådant föredragningssätt kan stå tillsammans med 81 §. Reg.F., der det heter: Tillstyrker Utsk. hvad Konungen föreslagit, hvile frågan till nästa riksdag; samt längre fram: Samtycka då alla RiksSt. till Konungens förslag, hegare de dag, att på rikssalen få R. St:s bifall dertill afgifva. Då de här ifrågavar. trenne §§. stå i ett omedelbart sammanhang med hvarandra, förmodar jag, att Hr Gr. o. Landtm, torde derigenom finna sig förhindrad att framställa propos. på hvarje §. för sig, och jag anhåller vördsammast, att de nya redaclionerna, såsom , efter min tanka, tillsammans innefattande ett enda af Konungen afgifvet förslag uti ett och samma ämne, må gemensamt bifallas eller afslås, om de äfven möjligtvis skulle kunna särskildt discuteras, för att lätta öfverlaggningen. Gr. Horn, Claes Fredr.:
Maj 315 följd af kolera-farsotens härjande derstädes, nästl. år fått vidkännas ; och J\i 105, i anledn. af vackt motion om utbekommande af anmärknings-proc. H. R. Ad. åtskiljdes kl. | till 11 på aftonen. In fidem protocolli, Albert Munck. Fredagen den 26 Maj 1854. Plenum kl. 6 e. m. Justerades pleni prot. för den 15 sisth April. Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af Hr von Hartmansdorff, Äng., och Hr Bildt, Knut, Exp:ns-Utsk:s under M 54 afgifna förslag till R. Stms underd. skrifvelse till K. M., ang:de tillstånd för Under-Rätt att under vissa vilkor förklara ogift qvinna myndig. Fortsattes pröfningen af Bevilln:s-Utsk:s Betänk. JVsi 4, ang:de grunderne för den blifvande Allm. Bevilln., samt föreskrifterne för deras tillämpning hvarvid nu förekom: 23:dje punkten, ang:de 3S:te §:n Beträffande först Utsk:s förslag att efter orden ”Enskilde Banker” skulle tilläggas, orden: som cga sedel-ulgif/tingsrätt, anförde Gr. af Ugglas, Carl Fredr. Ludv.: Jag får för mindel förklara, att jag uti Bevilln:s-Utsk. bestridt detta tillägg, som blifvit gjordt för att borttaga en bevillning, hvilken blifvit pålagd de på sednare tider stadfästade Filial-Bankerne. Jag har ansett, att så väl den ena som den andra Banken bör draga bevillning, serdeles som inrättandet af dylika anstalter åsyftar en vinst, som väl torde böra beskattas. Då jag således icke tror, att genom bibehållandet af det gamla stadgandet någon orättvisa blifver begången mot de Enskilda Bankerna, till hvilka jag anhåller att få återkomma, när 35:te §:n föredrages, så tager jag mig friheten begära, att R. o.
Hvad är då den emot ConversationsBladets Utgifvare utöfvade makt annat, än ett godtyckej som medfört kränkning af enskild mans rätt? Hvartill tjena besvurne Lagar, om Medborgares heligaste rättigheter kunna få opåtalt förnärmas? Och är det genom befrielse från allt ansvar, som dylika tilltag böra liksom uppmuntras till fortsättning? Är då icke Lagen för alla? Och bör den då icke vara lika kraftfull och gällande för alla? Har väl ConstitutionsUtskottet riktigt uppfattat, och samvetsgrannt betänkt detta, då Uttskottet halkat öfver den Grundlags §., som bör tillämpas vid de tillfällen, då uppenbara digressioner från Lag och Rätt visa sig? Slutmeningen i den punkt af Memorialet, som angår indragningen af ConversationsBladet, lyder så här: ”Att ibland Nio faststäldta Tidnings-indrag”ningar, denna ensamt kunnat af Utskoltet ”anmärkas.” Hvad vill väl detta uttryck betyda, om icke det, att då bland Nio indragningar endast En varit olaglig och af godtycket påbjuden, så bör denna ena olaglighet öfverskylas af de åtta lagligheterne. Kan en sådan argumentation böra väntas från ett Utskott, hvars heliga pligt det är, alt till lagligt beifrande öfverlemna det, 33a Den 18 Julii e. m. sora befunnits vara orätt och olagligt handhult af Konungens Rådgifvare; och huru skall den af Makten förnärmade Medborgaren få upprättelse och ersättning för, sitt oförskyldt^ lidande, då de, som vållat detsamma, icke höra tilltalas? Jag öfverlemnar till Utskottet, att sjelf besvara denna fråga. 2:0. Emot StatsRådet och Föredraganden, Rådgifvande-åtgärderna i KrigsExpeditionen till uppdragandet af liandelstransaction om Örlogsskepp åt en enda Embetsman, tillika Konungens Rådgifvare, med förbigående af vederbörande Förvaltningsverk.
De allmänna skogarne i länet utgöras af sex kronoparker och tio häradsallmänningar med en arealvidd, som tabellen N:o 4 upplyser. Till förvaltning och bevakning af dessa skogar äro inom länet anställde 1 Öfverjägmästare, 3 ordinarie och 2 extra Öfverjägare, 4 Underjägare och 19 Skogvaktare. Utom dessa finnas 6 extra Underjägare, hvilka i allmänhet ej hafva andra skyldigheter, än att i händelse af behof biträda vid de vargskall, som nästan årligen inom länet anställas. I förhållande till den tjensteverksamhet, som af Skogsoch Jägeristatens tjenstemän och betjente påkallas, är deras aflöning ganska ringa. För den förvaltande personalen, hvilken i och för tjenstegöromålens ändamålsenliga gång måste företaga långa och kostsamma resor utan särskild ersättning, utgöras löneförmånerna af 2,000 R:dr för Öfverjägmästaren och 1,000 R:dr för hvarje af de ordinarie Öfverjägarne, hvaremot de extra Öfverjägarne hvarken äga lön eller arfvoden. Löner till nyssnämnde belopp hafva dock ej uppburits längre än från början af 1857, derförinnan lönen utgjorde för Öfverjägmästaren 1,500 R:dr och för hvarje af Öfverjägarne 750 R:dr R:mt. Underjägarne, hvilka bevaka kronoparken^ och äga lön af Staten, uppbära från början af år 1857 så mycket i kontanta penningar, att löneförmånerne för hvarje af dem, boställsafkastningen inberäknad, uppgå till 250 R:dr R:mt. Skogvaktarne innehafva i allmänhet såsom lön endast boställstorp å de allmänningar, hvilkas bevakning är dem anförtrodd; dock hafva 10 af dem dessutom små kontanta bidrag från Allmänningskassorna, hvilka bidrag tillsammans dock ej uppgå till högre belopp än 450 R:dr Runt för år. Ingen af dem kan anses äga större löneinkomst än 150 R:dr Runt.
Matti bet sig i läppen, såg litet förstulet på Leena, men tog sitt beslut och gick åt det håll, der berget låg. Leena suckade och vände åter till hemmet. Ännu hade hon så många varma kyssar för honom, den brune gossen, hvem vet, de kunde kanske förflyga till kl. 12 på natten, då ändtligen eldarne slocknat och folket begifvit sig bort. På bestämd tid flammade elden uppe på högsta toppen af Aulango berg. På de mindre bergen tändes också småningom andra eldar, och äfven nere på sjön sågs en och annan brinnande tjärtunna långsamt dragas mot fallet och sedan snabbt släckas nere i bruset. Men hela byns ungdom svärmade kring den högsta kokkon, och spelmannen lät, stående på en sten, höra sina visor och polskor. Muntert svängde en ringdans snart kring elden, så gnistorna yrde. Och midt i dansen flög Leena, vid Sakaris hand. Han gjorde ingen hemlighet af att det om söndag blefve lysning, alla visste det utom Matti, som af sin husbonde var bortskickad på ett nytt ärende. Men precis kl. 12 var allt slut der uppe. Kalliola-bonden bjöd då sällskapet in till sig, man skulle i hans stuga dansa förlofningsdansen rigtigt till slut. Och man gick. Så muntert det gick till! Bränvin och pepparkakor, kaffe och konjak! Yster och liflig, men lycklig och outtröttlig sprang ändtligen Matti efter uträttadt värf in i stugan, tog hänsynslöst Leena kring lifvet och ropade till spelmannen att han ville ha en hurtig och glad Hollola-polska! De andra karlarne följde hans exempel, hvar och en tog sin flicka och så blef det dans! Sakari, som intet annat parti hade, stod och såg på. Matti lyfte hans brud som hade hon varit en fjäder, släppte henne ned igen på golfvet och gjorde framför henne piruetter, som hade kunnat anstå en solo-dansör. Tog så hennes hand, sprang upp som en raket, slog ena foten i stugutaket och handen i golfvet och drog så på en minut i denna sväfvande ställning henne på knä och kysste henne, utan att hon hann göra en enda rörelse till sitt försvar! De omkringstående skrattade. De dansande likaså.
När de förutsättningar, som samhället uppställer för de olika individerna, från början blifva de samma: likartade grundstudier, med samma rättigheter som mål, då blir det naturen, som kommer att afgöra, huruvida kvinnorna på de olika områdena kunna kappas med männen. Naturen har, en gång för alla, lagt större hinder i vägen för kvinnan. Så länge hon är ensam och fri, finns det ingenting, som skulle kunna hindra henne i att utveckla alla sina egenskaper med samma energi och till samma höjd, — kanske på ett annat sätt än männen. Men en kvinna, som blir hustru och mor, skall aldrig med samma lätthet kunna sköta ett an* Denna uppsats har för ett par, tre år sedan varit offentliggjord på danska språket i en föga spridd, numera upphörd tidskrift. Den är emellertid alltför god och innehåller alltför många tänkvärda sanningar för att ej förtjäna att komma till en större läsekrets. Och då vi nu med den framstående författarinnans medgifvande här införa uppsatsen i svensk dräkt, äro vi öfvertygade om, att den skall med intresse mottagas af alla våra talrika läsarinnor. Bed. svarsfullt ämbete som en gift man, därtill är hennes husmoderliga ämbete för stort. Hvad hon än, innan sitt giftermål, sysselsatt sig med. skall ju alltid komma att bli henne själf, hennes man och barn till nytta, och med energi skall hon också i sitt nya ämbete kunna vidmakthålla och göra framsteg i sitt föregående lifs arbete och studier, men hon skall aldrig kunna sköta ett ämbete, som helt upptar hennes tid, såsom fallet är med de fleste män, utan att hennes hem och barn i hög grad skulle komma att lida däraf. Hon har då valet emellan att helt egna sig åt den verksamhet, hon har börjat, eller att uppgifva eller dela den, om hon gifter sig. Man har ju ofta sett gifta skådespelerskor, målarinnor och författarinnor, som delat sig mellan hemmet och en annan verksamhet, men det finns många andra tillfällen, som icke tilllåta en sådan delning, utan där det speciella ämbetet utanför hemmet kräfver en människas hela tid. Framtiden skall visa, hur den kommer att lösa dessa för oss ännu svåra och stridande spörsmål. Såsom sakerna nu stå, öfvertager en kvinna ett nytt ämbete genom att gifta sig. Hufvudsaken för henne blir då att vara husmoder. Denna titel af » husmoder » har börjat råka i misskredit.
Om man bedömer detta mål ur juridisk synpunkt, så hemfaller det under det löjliga, men sedt från militärisk synpunkt blir förhållandet olika. Jag anför detta blott som ett bevis på, att inom det militära yrket frågor förekomma, hvilka böra ses ur annan synpunkt än ur den rent juridiska. Det förekommer dessutom ofta mål, såsom t. ex. rör:de seglationen, der det är alldeles omöjligt för en jurist att äga den special-kännedom som erfordras. Man invänder, att han kan få dessa uplysningar derigenom att militära personer agreeras; men är det då icke bättre att hafva en särskild Domstol, der sakkännedomen från början måste förutsättas, än att juristerna skola behöfva söka uplysningar för dessa särskilda mål? Jag tror således att samma skäl, som tala för införande af SpecialDomstolar för handeln, förefinnas i ännu högre grad för bibehållandet af SpecialDomstolar för krigsväsendet, och jag kan icke gå in på att dessa mål böra behandlas vid de vanliga ÖfverR:na. En annan sak är om dessa måls antal skulle befinnas så ringa, att en särskild ÖfverDomstol icke kan anses behöflig. Jag är likväl af den mening, att R. St:r icke i detta afseende böra fälla något omdöme, utan åtnöja sig med att till K. M. göra en framställning, hvari endast påpekas de olägenheter af Domstolens nuv:de inrättning, hvarom, så vidt jag känner, alla meningar äro ense. Man bör icke i sin ifver gå längre än man vill, och fördöma hela idéen derföre att man är missnöjd med inrättningens närv:de organisation. K. M. bör från Sin ståndpunkt bäst kunna bedöma hvilka åtgärder som lämpligast kunna vidtagas, och derföre får jag anhålla, att R. o. Ad. ville besluta att R. St:r skulle till K.
Hr polismästarens förklaranden ej antagas må, att Hr polismästarens olagliga beslut om Dölings häktande tillkommit af bat och illvilja eller för egen eller andras vinning, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågoaf 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist, det Hr polismästaren Bergman för den felaktighet, som härutinnan honom till last folie, skulle böla femtio daler silfvermynt med sexton riksdaler 32 sk. samt ersätta Döling för det honom genom samma beslut tillskyndade lidande med tjugo riksdaler banko; hvarförutan Hr polismästaren förpliglades återgälda Kongl. Maj:t och kronan kostnaden för Dölings underhåll i häktet intill dess han, i följd af Kämnersrättens den 27 April 1843 meddelade beslut, blef derutur lösgifven. De underdåniga besvär öfver Kongl. Hofrättens utslag, som hos Kongl. Majit blifvit å svarandens sida anförda, hafva ännu icke lill pröfning förekommit. Den speciella redovisningen för de genom mina embetsåtgärder inledda anmärkningsmål och deras utgång är nu slutad. Det har redan i början af denna berättelse blifvit sagdt, att antalet af dessa mål under ifrågavarande tidrymd, likasom under de nästförutgångna fyra åren, betydligen förminskats emot tillförne, tillbaka räknadt till år 1834; och orsakerna dertill äro älven 56 antydda. Men detta förhållande påkallar destomera nödvändigheten alt nu, i likhet med hvad förr iakttagits, fästa uppmärksamhet å de af öfriga vederbörande i förrberörda hänseenden väckta och fullföljda mål, för att sålunda bereda en öfversigt af hvad i synnerhet emot lagskipningen blifvit anmärkt, och derigenom gifva grund för ett omdöme uti den vigtiga frågan, huru de lagskipande myndigheterna uppfyllt sin bestämmelse och motsvarat samhällets rättmätiga anspråk.
Det har blifvit föreburet af Herr Hjerta emot PresteStåndets tillägg, svårigheten för Landtmätaren att uppgöra en sådan kostnadsräkning. Jag hade annars trott, att, då fråga är att göra elt nytt skifle på redan storskiftad mark, det borde finnas en Charta, som bäst visar belägenheten. Sådant kan Landtmätaren icke få särskild betalning för, och då vet emedlertid skifteslaget hvad det kommer att betala. Jag förnyar således min anhållan, att Ridderskapet och Adeln må instämma med de öfrige Stånden. Herr Danckwardt: Friherre Cederström har yrkat antagande af PresleStåndets ytterligare gjorda tillägg till den ifrågavarande §:n i Skiftesstadgan, ett tillägg, som icke af BondeStåndet blifvit god kändt. Om detta Friherrens förslag antogs, skulle det lända till ytterligare olikhet inom Ståndens beslut i ämnet, och ytterligare aflägsna det mål, Friherren åsyftat. Min mening är visserligen icke att anse Ridderskapets och Adelns första beslut vara af 3 Stånd anlaget. Men då Ridderskapet och Adelns beslut innefat - Den 3 Februarii e. m. tar en del af Presteoch BondeStåndens, hade, i min tanka, Rodderska pets och Adelns heslut bordt blifva jemknings-förslaget, och icke ordagrant det af Ridderskapet och Adelil och BondeStånden antagne Utskottens första Betänkande. Att BorgareSlåndet kan anses hafva antagit Utskottets jemknings-förslag, kan jag icke göra mig begrepp om, då Ståndet, vid pröfningen af Utskottens första Betänkande, afslog all slags förändring i Skiftesstadgan i denna omständighet, och Utskotten derföre icke eller nu framställt till nämde Stånds antagande något jemkningsförslag i ämnet. Ett Stånd kan icke pröfva en fråga, som ej till Ståndet är framställd, och det bör icke heller kunna så väsendtligt förändra sitt en gång fattade beslut, sorn här skulle komma att äga rum. Man mäste derföre anse såsom en oubli, att ifrågavarande punkt i Betänkandet icke blifvit af BorgareStåndet lagd till handlingarna.
Det har emedlertid nu, då Lag-Utsk:t ansett sig böra tillstyrka en und. skrifvelse till K. M. i ämnet, ingalunda varit Utsk:ts mening, att någon ersättning till ifrågav:de tjenstemän skulle ovilkorligen af statsmedel komma att anordnas, utan det må bero på städerna sjelfva, hvilkas representanter i allmänhet just påyrkat denna förändring, att förse sina tjenstemän med löner; men Utsk:t har ansett att, då desse voro försäkrade om denna inkomst, det icke vore rätt att helt enkelt borttaga densamma, innan någon ersättning vore bestämd och kunde lemnäs. Hvad sjelfva saken beträffar, så veta vi, att f. n. R. o. Ad. samt alla de, som bo på landet, hafva rättighet att välja bouppteckningsman, hvilket är endast städernas innevånare förnekadt. Hen siste värde talaren har ansett den befattning, som i delta afseende nu tillkommer borgmästare och råd, böra oförändrad fortfara, emedan derigenom skulle befordras större reda och ordning än som komrne att ega rum, om sterbhusdelegarne sjelfva finge välja förrättningsmännen; men, om detta skäl egde någon giltighet, 0111 verkligen öfverlåtandet af denna rättighet till de enskilde medförde mindre god ordning, så borde man gå konseqvent tillväga och upphäfva densamma äfven för landet, hvarest densamma nu är medgifven. Jag tror dock att erfarenheten talar häremot och ali vi litet hvar, som äro i besittning af denna rättighet, finna den ganska önskvärd och alls icke skulle vilja afstå derifrån; och det synes mig då obilligt att icke tillerkänna städernas innevånare en frihet, Hvaraf alia andra äro i åtnjutande. Det är således en gärd af rättvisa och billighet, som Lag-Utsk:t här förslagit, och då man iakttagit sådan försigtighet, att ingen rubbning af det nu bestående kommer att ega rum, synes mig. att R. 0. Ad. ej bör vägra sitt bifall till den gjorda framställningen. Hr von Koch, Nils Sam.: