Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I ändamål att minska de olägenheter för inhemska handtverk och folknäringar, samt för den redbara handeln, som genom ullandningars kringresande i landet, för afsättning af utländska varor, eger rum, har Herr P. J. Lagergren inom Vällofl. Borgare-Ståndet föreslagit, att antingen genom tillagde momenter i Bevillnings-Förordningen, eller, om detta ej skulle finnas lämpligt, genom serskild författning måtte, i afseende på sådane utlandningar, stadgas: l:o att det för dylike personer bestämda bevillningsbelopp skall erläggas hvarje gång, de passera gränsen för att i Riket inkomma; 2:o att det pass, som i gränseorten den främmande Handelsexpediten tillställes, skall upptaga de Stapelstäder, som han anmäler sig vilja besöka; 3:o att detta pass ej gäller för längre tid, än fj^ra månader; 4:o att om, efter den tidens förlopp, oundvikliga omständigheter fordra en dylik Expedits qvardröjande i Riket, och hvilket hör på local-auctoriteternes pröfning ankomma, han skall vara förpligtad, att i den stad, der han vid de första fyra månadernes utgång vistas, till Kronans Uppbördsman erlägga ett lika stort belopp i bevillning, som det vid Riksgränsens passerande erBih, till R. St, Prot.- 1840.
Directionen härvid omförmält, att de fleste Landshöfdingar icke uppgifvit orsaken, hvarföre den reqvirerade Undsättnings-Spannmålen icke utgått, men anser såsom allmänna skäl, dels att 1819 års skörd befunnits till afkastningen drygare än som förmodats, dels äfven att måhända förfarandet vid undsättnings-beliofvens utrönande jemväl bidragit till öfverdrift; och dessutom att, särskildt för Carlstads Län, af Konungens Befallningshafvande de skäl blifvit uppgifne, att 8000 tunnor Potatoes och 3ooo tunnor Spannmål blifvit från Norrige införde, och för Elfsborgs Län, att det för Konungens Befallningshafvande varit alldeles omöjligt förutse de ovanliga förhållanden, sorn med Spannmåls-handeln, efter 1819 års skörd, inträffat. För att ännu längre tillbaka söka de orsaker, som till Inrättningens nuvarande oför - 86o Jlikscns Ständers måga kunnat medverka, hafva Revisorerne jemnfört behållningarne af Spannmål uti Allmänna Magazins-Inrättningens Förråd den 3o Junii år 1818 och samma tid 1820, hvarvid funnits en tillökning under nämnde tid, stor 5g,5oo tunnor; och enär Konungens Befallningshafvande under denna tid, för
Besa.- och FA on.-Ut skot lens Betänkande, N :o 108. i5 ter, som krono-brefbärings-skyldigheten skall medföra, äfvensom uppmärksamheten blifvit fästad, ej mindre å det förhållande, att denna skyldighet ej kunde turvis på hemmanen öfverflyttas, utan mäste vidhäfta endast sådane, som genom sitt läge vöre derliil lämplig, än ock derå, att skyldigheten forlfore alt vara tiyckande, så länge de angelägnare brefven genast vid ankomsten borde fortskaffas, hvarigenom inträffade, alt bref bäringen påkom understundom alla dagar i veckan, och ej sällan flere gånger på en dag, samt till olika ställen. I betraktande häraf har uti motionerne blifvit föreslaget: af Niis Jeppsson från Malmöhus Län: att bemmans-innehafvare i allmänhet måtte befrias från den så kallade Kronofogde-postutgörin gen” och Kronofogdarne åläggas att sjelfve ombesörja denna postföring; i hvilket fall en lämplig ersättning af Stats-medlen borde dem beredas; och af Lars Ras nius sn från Götheborgs och Bohus Län, Ephraim Larsson från Elfsborgs Län och David sindersson från Halland: alt de bref, som vex1 as mellan Domare, Kronofogde och Länsmän, mätte fortskaffas med ordinarie posten, som, efter Lars Rasmussons förslag, borde vid något hemman, beläget nära allmänna landsvägen, emottaga brefven, sedan de, i en läst väska inneslutne, blifvit, genom försorg af åboen vid samma hemman, å viss tid hero tade hos närmaste Kronobetjent; varande af Ephraim Larsson, David Andersson och Olöf Lindhäck från Halland, Lars Nilsson frän Blekinge Län och Petter Pettersson från Jönköpings Län hemsläld t, att ersättning af allmänna medel mätte för krono-brefbäringen beviljas; uti hvilken hemställan Måns Lassesson från Skåne och Ola Benjaminsson! från Götheborgs ooh Bohus
Votering begärdes; hvarefter uppsattes och justerades följande voteringspropos.: 472 Den 23 April e. m. »Den som bifaller Bevilln.-Utskds i Betänk:t N:o 8 gjorda hemställan, att en tullsats af 80 öre per centner skall åsättas mjöl af hvete samt alt mjöl af råg skall draga en tull af 50 öre per centner, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, alslår H. o. Ad. denna hemställan och bibehåller den för sagde artiklar nu gällande tullfrihet.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 86. Nej — 88. Gryn alla slag. Hr Bennich: (Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt lör justering, har sedermera ej af honom återlemnats.) Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades mångå nej jemte åtskilliga ja, och sedermera propos. på afslag derå samt bibehållande af tullfrihet för ifrågav:de artikel, då svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Utsk:ts hemställan om tullfri införsel för alla öfriga sädesslag, omalna eller i form af mjöl. Bifölls. Trädgårdsbönor. Frill, af Ugglas: J öfverensstämmelse med de åsigter, jag lörut uttalat, anhåller jag örn afslag å Utskds förslag och tullfrihet för artikeln bönor. Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå samt bibehållande af tullfrihet för trädgårdsbönor, dä svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Åkerbönor. Hr Bennich: (Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera ej af honom återlemnats) Den 23 April e. m.
Något deri var väl den ingrodda instinkten att kunna fara efter egna hästar, vare sig smärta springare, som kunna sträcka ut, eller de små trinda af gammal infödingsras, hvilka lunka såsom de lunka, derför att det angår ingen, om de behaga lunka, – ingen utom dem sjelfva och deras husbonde. Redaktören skämdes verkligen en liten smula; och det hjelpte alldeles inte, att han sade sig sjelf, att det ju vore löjligt: han skämdes ändock. Han kände också med ens ett tomrum inom sig, en saknad efter något som han borde ha haft med sig; och han ångrade bittert, att han inte tagit Nisse med sig på denna färd. Om bara Nisse varit med! Hvarför hade han inte tagit Nisse med! Och som om någon hört denna tysta bön och villfarit den på ett annat sätt än redaktören sjelf tänkt sig saken: – han satt der i det eländiga vagnsskrället med den mekaniskt lunkande åkarekampen och den halfsofvande skjutspojken och stirrade ut i detta landskap, som blott var ett enda tomt och dimgult ingenting, – satt der och stirrade med ögon, som halft voro hans men också, utan att han sjelf var medveten derom, halft voro Nisses, samt med ett växande sarkastiskt groll, som hade Nisses anda farit efter och in i honom. De lemnade det sista huset i den stora slättbyn bakom sig; och landsvägen snodde sig åter framför dem ut öfver slätten i sakta bugter och tvära krökar, – ett band af lågstammiga, höströda pilar, hvilket förlorade sig inne i det gula töcknet. Blott gårdarne lågo ännu tätt om tätt långs utmed vägen, nu en till höger, nu en till venster; en tupp stod uppe på en köksmödding och gol eftermiddagssömnigt ut i den stilla dagen; eller redaktören kunde genom porten blicka in på en gårdsplats, der en hund låg utsträckt framför sitt bo med hufvudet öfver framtassarne och lyfte på ögonlocken, då åkdonet for förbi nere på vägen, men inte gat taga vidare notis om saken.
gafs » På Sicilien » och » Lalla Eookh » — ett af de bästa program, som k. operan på senare tiden haft att uppvisa. På onsdagen återupptogs ändtligen operan » Gioconda », hvilken en längre tid måst ligga nere till följd af fru Ostbergs sjukdom. Dramatiska teatern. Midt i den teaterdigra senast gångna veckan kom äfven vår Dramatiska teater med ett inlägg, af hvilket densamma på mer än ett sätt har hsder. » Bröllopet på Valéni » har med ens ryckt upp till rangen af de stycken, som alla måste se, och hvarom alla tala. Väl är sannt, att mycket olika omdömen fällas, och ej minst har detta varit fallet inom den dagliga pressen. Men själfva den strid, som uppstått kring det nya skådespelet, är bästa beviset på, att hvad man i detsamma har inför sig — någonting öfver den alldagliga nivån är det dock alltid. Ä r den relation af styckets tillkomst, som lämnats i den utländska pressen, korrekt, då ligger förklaringen af både dess stora förtjänster och stora fel nära. En rumäner, en genombildad, patriotisk man med djup kännedom om och varm medkänsla för sitt folks betryck, Marco Broeiner har gifvit idéen: en målning af de rika, utsväfvande och hersklystna bojarernas andliga och fysiska förfall mot den mörka bakgrunden af det förtryckta, till förtviflan bragta folkets hotande uppror. En grundtanke således af både djup mening och kulturhistorisk bredd! Ludvig Ganghofer, en dramatisk faiseur, har stått honom bi vid den sceniska formgifningen, och på hans räkniDg får man väl skrifva såväl de delvis rent melodramatiska öfverdrifter och de på sina ställen ytliga effekter, för hvilka stycket klandrats, som likväl ock den obestridliga skicklighet och schwung, som flerstädes kännetecknar den dramatiska iklädnaden och bidraga till, att — trots alla brister — totalintrycket af det hela blir af en mindre vanlig intensitet och kraft. Särskildt är den sista akten härpå ett det yppersta exempel.
Tillgångarne dertill skulle bestå i de förenämnde Banquen tillHytande årliga inkomster, hvilka ifrån är 1H20 blifva ganska betydelige, och icke skäligen borde förminskas genom den för Jern-Contoiret föreslagne Lane-Summa af 600,000 R.-dr, helist Bruksägare, dä de äga med andra lika Låne-rättigbet i Banco - Den 15 April. 479 Disconten ocb derjemte njuta en nu ufsträcktare förmånlig Lånerättighct i Banquen på Jern och andre exportable Effecter, icke i öfverensstämmelse med rättvisa böta till ensamt begagnande dessutom tillerkännas det Jern-Contoiret föreslagne Låne-bidrag af förenämnde Summa, 600,000 R:dr. Banquens tillgångar till nya Lån ökas vidare betydeligen genom indragningen af Disconternes Creditiver på Banquen, hvilka, i mohn af indragningen, borde elter Utskottens principe älven successive åter utgå, och dessa t l gångar ökas ännu mera i den mohn det iörresiagne årliga anslag af 500,000 R:dr t,11 Silfver-inköp icke konime att begagnas, sorn derigenom ökade öfverskutten af Banquens inkomster. Att Silfver bör inköpas nemligen blott innom vårt Land, instämmer jag så my eket mera , som, för 3tt en gäng komma ifrån väia Lnancielle oredor, man mäste genom förstärkning a( Banquens redbara Fond söka bereda utvägar att vinna ett be. stämdt Mynt-väide, och on Silfver köpes innom Landet , äfven till något högre pris än det gångbara och Banquen vid en Realisation derpå något förlorade, vore förlusten obetydlig emot fördelarne att under beredande af tillgångar till en Realisation förbättra B?rcoSedlens varde, utan att genom indragning förminska deras total-Summa; men da jag icke delar Utskottens öfvertygelse art tillgång 1 värt
Eftersom vi vinna så mycket genom ett vist användande af enstaka timmar, så faller det af sig sjelf, att vi förlora en hel del genom att missbruka dem, och ändå är detta den vanligaste sak i verlden. » Vi beklaga oss sannerligen », säger Seneca, » öfver tidens korthet och hafva ändå mycket mer af den, än - vi veta hvad vi skola göra med. Vi förbruka vanligtvis våra lif med att icke göra någonting alls, eller någonting utan ändamål, eller med någonting som vi ej borde göra. V i klaga alltid öfver, att våra dagar äro få, och handla, som om det ej vore något slut på dem. » En timma om dagen under ett år, förlorad på lättja och dåraktiga sysselsättningar, betyder just uppoffrandet af alla de ofvannämnda fördelarna. Och den, som håller i med lättja eller dårskap under ett år, slutar vanligen med att offra en lifstid derpå, hvilket representerar en summa, som hvar och en kan räkna ut för sig sjelf. Benjamin Franklin brukade vara en stor advokat för inbesparande af tid ifrån sömnen. Antag, brukade han säga, att ni spar in en timma om dagen, det gör öfver tjugutvå och trefjerdedels dagar på ett år. Under en lifstid på sjuttio år uppstiger det till den ansenliga totalsumman af nära fyra och ett tredjedels år. i I r\ LJ i i LJ ki IN användas och marginal lemnas. Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas * La societé ». Med hedersamt omnämnande, diplom Inom kort var Kalle till baka med det samt Idun fritt till årets slut utmärkas signaturen besked, att hos inspektörens ingen fans hemma; A. B. för skriften » Om sällskapslif » och signaturen herrskapet var borta och pigorna ute, uppArvid Danell för en » Humoresk ur sällskapslifvet ». Inom den tredje gruppen har jlertalet af de insända lyste Kalle. skrifterna utmärkt sig för ganska erkännansvärda Fru Ternitz smålog litet åt distinktionen, egenskaper och jemnhet. Det utsatta priset 20 kr. men återfick snart sin oroliga min. Hon tilldelades signaturen Frida N. N. för hennes samling af praktiska råd och rön. Ett extrapris på 10 kr.
Lönnrot bodde i staden, men besökte Polvila alla eftermiddagar, när blott vädret tillät det. Vintertiden tillryggalade han denna väg på skidor. Sommartiden vandrade han dit till fots och återvände på qvällen med båt till Koivukoski. Ett tjenstehjon rodde båten hem igen, eller ock färdades Lönnrot med den följande dagen sjelf upp mot strömmen. Att få träffa föräldrarne var ej den enda anledningen till dessa besök. De skänkte honom med det samma god kroppsrörelse; men hufvudskälet var det, att han på eftermiddagen på Polvila hade ett arbete, ett annat åter på förmiddagen i staden. År 1847, när jag i sällskap med ett par studentkamrater besökte Kajana, hade Lönnrot till arbete i staden upptecknandet af material för ordboken; i den stilla ensligheten på Polvila var han deremot sysselsatt med att sammanställa andra upplagan af Kalevala. Här dog hans fader 1851 på hösten vid åttiosex års ålder; modern, som var åtta år yngre än sin man, åtföljde vid åttioett års ålder sin son och hans familj, då denne i januari 1854, utnämd till professor, flyttade till Helsingfors: hon förlefde derefter ännu några år på Paikkari torp. Men äfven sina syskon sökte Lönnrot efter förmåga bistå och hjelpa. Dessa voro sex: fyra bröder och två systrar; sjelf var han sina föräldrars fjerde barn i ordningen. Den äldste brodern, som trädt i sin faders fotspår såsom skräddare, var redan vid tiden för Elias' inträde i skolan sin egen och ej alldeles utan tillgångar samt bistod sin yngre broder vid hans första steg på lärdomens väg. Detta understöd återbetalde Lönnrot mångdubbelt till honom och efter hans död till hans familj. Han åtog sig nemligen äldste sonens och senare äfven en yngre sons uppfostran. Af dessa gossar höll den äldre på att afsluta gymnasium, när han plötsligt vådligen omkom; den yngres studier bekostade Lönnrot fullständigt tills han blef prest. En annan af hans bröder blef genom hans tillgörande vaccinatör.
År 1852 uppgick införseln, mot 25 procent, till 1-4,752 Riksdaler, mot 5 procent till 73,568 Riksdaler och utan tull till 200,555 Riksdaler. Vidare gifva lullspecialerne vid handen, hurusom den i taxan särskildt specificerade och med 10 procent införsels-tull belagda artikeln ”Ångmachiner” under nämnde 2 år alldeles icke utgjort föremål för import, men deremot exporterats, år 1851 till ett värde af 111,000 R:dr och år 1852 till 50,000 R:drs värde. Det är dessutom allmänt bekant, alt under nuvarande tull-lagstiftning de inhemska machin-verkstäderne under sednare åren mer och mer tilltagit både i antal och produktion. Vid dessa förhållanden och då, såsom ofvan förmäles, den ojemförligt största importen af redskap och machinerier hittills egt rum alldeles tullfritt och dernäst emot 5 procent tull, utan att detta utöfvat någon sådan hämmande inverkan på machin-tillverkningen härstädes, att denna icke framgått fullt ut lika mycket, som de flesta andra industrigrenar, och icke allenast inom landet bestått tällan med utlandets tillverkningar, utan ock förmått frambringa ganska betydliga qvantiteter för export, så lärer häraf uppenbart följa, att en allmän tullsats af 5 procent ännu mera hädanefter, då, såsom Utskottet här förut tillstyrkt, införseln af de för machin-verkstäderne i synnerhet behöfliga råämnen, tackjern och jernplätar m. m., komme alt befrias frän hittills stadgade förbud och öfverdrifna tullsatser, skall för deu inhemska machin-tillverkningen innebära ett fullkomligt betryggande skydd; likasom det 48 Bevillnings-Ulskottéls Betänkande, Avo 3. Bur. Sadelmakare-arbeten, ej specifice rade. Salmiak.
Oenom remiss från samtelige RiksStånden, har Utskottet fått emottaga följande: Kongl. Majlis Kådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, rörande föreslagen jemkning i Extra ro teringen', Gifven Stockholms Slott den 20 Mars 1823. Till Kongl. Maj:t hafva Rikets år 1815 församlade Ständer, om deras fattade beslut, rörande jemkning af Extra roteringen, d, j34? Bfsv. och Ekon. TJnk, Betänkanden. § Augusti nämnde år, aflåtit underdånig skrifvelse, hvaruti, med anförande, att, efter Ständernes tanka, olikheten i berörde Rotering, särskilda landsorter emellan, hufvudsakligen härleder sig ifrån det ovilkorliga stadgande, att en Rote ej får öfverstiga det hemmantal, som, efter Roterings Instractiopen för förra roteringen och det derpå grundade Roteringsverk i Länet, högst är tillåtet, Ständerne förklarat sig finna säkraste Utyägep till jemnhets vinnande härutinnan blifva den: att Extra Roteringen grundades på tnyckenheten och godheten af de till hemmanet börande egor, utan afseende å gamla roteringen inom Landet eller sjelfva hemmantalet, hvaraf ingen grund kunde hemtas, men tillika yttrat sig anse vid roteringsjemnkningen hemmantalet i så måtto böra blifva grunden för Extra roterjngs skyldigheten, att det högsta hemmantalet för roteringsverket inom Länet ej må öfyerskrL das oftare, än då några hemman befunnes af så dålig beskaffenhet, att de icke utan tillökning i hemmantal kunde bära Roteriugsskyldighet. Häröfver har Kongl. Maj:t funnit godt; infordra dess och Rikets Krigs-och Kammar Collegiers underdåniga Utlåtanden, hvaraf inhemtas, att berörde CoIIegier varit af olika tankar om lämpligaste sättet för verkställigheten af ifrågavarande roteriDgsjemnhning; i anseende hvartill, och då Kongl. Maj;t Bfty. Pf h E.kpn. lif sk.
Maj:ts Nordstjerneoch Wasa-Orden, Herr Bengt Carl Bergman, såsom den der å Öfverståthållareembetets för Polisärenden vägnar om det anmärkta häktandet förordnat, samt bemälte Herr Landshöfdinge sig förklarat och de klagande jemväl blifvit hörde; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 9 December 1850 sig utlåtit, att emedan hvad enligt handlingarnes föranledande emot Björk och Hellichius förekommit, innan de, pa sätt öfvan är nämdt, den 27 Maj 1847 till följd af Öfverståthållareembetets beslut blefvo i häkte inmanade, såsom misstänkte för delaktighet i brott, som skulle föröfvats af Inspektoren Molin, — 5G — så mycket mindre utgjort giltig anledning för Öfverståthållareembetet att örn Björks oell fiellichii häktande förordna, som icke ens det bos Öfverståthållareembetet emot Molin angifna förfarande, att hafva, efter det han under sin förvaltning såsom inspektor af ofvannämnde egendom åsamkat sig en betydlig balance, ololligen afvikit från egendomen, var af den grofva art, att å nämnde förfarande, om detsamma blefve lagligen styrkt, skulle ovilkorligen följa urbota bestraffning; ty och som närmare utredning angående beskaffenheten af berörde förbrytelse icke sedermera blifvit hos Öfverståthållareembetet åstadkommen, och hvarken under de förhör, som hos Öfverståthållareembetet i målet ägt rum, eller eljest, så vidt handlingarne utmärkte, bindande skäl och liknelser emot Björk och Hellichius inlupit om sådant förhållande, att de på grund deraf lagligen kunnat i häkte hållas, men Öfverståthållareembetet icke dess mindre låtit dem fortfarande förblifva i (ängsligt förvar ej mindre under hela den tid. ransakningen hos Öfverståthållareembetet pågick, än ock då målet remitterades till domstol; alltså och då Herr Landshöfdingen Bergman, hvilken å Öfverståthåilareembetets vägnar handlagt berörde ärende, följaktligen vore för de deruti vidtagne åtgärder ansvarig, pröfvade Kongl. Hofrätten, som ansåge den af Herr Landshöfdingen anmärkte omständighet, att rörande Björk och Hellichius ännu icke blifvit slutligen dömdt, ej hindra afgörandet af förevarande mål, rättvist med tillämpning af 9 kap. ä § Utsökningsbalken och t kap. 12 § Rättegångsbalken döma Herr Landshöfdingen Bergman att för omförmälte förfarande, till följd hvaraf Björk och Hellichius hållits olagligen häktade under åttatiotvå dagar, böta två hundra daler silfvermynt eller sextiosex R:dr 32 sk. samt utgifva ersättning så väl till Björk och Hellichius för det lidande, som härigenom blifvit dem förorsakadt, med ett hundra nio R:dr 16 sk. tili hvardera,
Jag erkänner sanningen och rigtigheten af frihandeins principer; men det är en stor skillnad på grundsatserna och dess kjoka applikation, och det är mot denna sednare jag nu liksom alltid vänder mig, och jag anser mig då, liksom min Bibliska namne, kämpa för mitt folks sjelfständighet och frihet från utländskt handelsförtryck och utländsk afgudadyrkan, och jag hoppas att segren skall bli min. Jag är uppfödd i vördnad för mitt lands grundlagar och jag vill icke att de skola depraveras till följe af olika åsigter; jag vill icke att dessa sednare tiders åsigter och systemet, sedan gamla R. O. blifvit lagd i grafven, skola börja att Iria äfven till R. F. och handskas med Sveriges grundlagar, som Johan lil, då han friade till Gunilla Bjelke. Vi äro män, vi skola upptaga handsken och tillbakakasta sådana anfall. Jag har älskat 1809 års Regeringsform, icke derföre att jag vid akademien af Boströmska systemet lärt mig att anse den som den högsta af alla. grundlagar, utan derför, att under denna grundlags regim mitt fosterland från dess sjukbädd och svaghetstillstånd 1809 åter stigit i välmåga och anseende, och jag bar tyckt mig finna att det i alla afseenden gått framåt till den ställning inom civilisationen, hvartill dess ande och historia, dess läge såsom civilisationens och den konstitutionella frihetens utpost mot öster gör det berättigadt. Jag har aldrig varit förtjust i skummet och jag har icke heller tyckt örn dräggen — (profanum vulgus odi et arceo) —■ och derför vill jag, att det som ligger mellan ytterligheterna, kärnan af landets befolkning, de som med bildning representera dess förnämsta modernäring, skola hafva" något att säga och att deras votum bör bli hördt och beaktadt.