Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sålunda berättar biskopen Hans Michelsen i sin dagbok, att han under en visitation kom att förbjuda ett flickebarn på åtta år att, såsom hon begärde, trolofva sig med en ung bonde. Visserligen utkommo gång efter annan kungliga förordningar, som sökte hindra dessa tidiga förbindelser. Men seden var för gammal för att kunna utrotas medels dylika s. k. recesser. I en och annan trakt af Sverige har den till och med bibehållit sig intill vårt århundrade. I en beskrifning öfver Jämnshögs socken i Blekinge år 1800 läses: » de förmögne böndernas döttrar gifvas understundom bort vid en ålder af åtta eller tio år ». En stor del af dessa barn, som alltså gåfvo sitt samtycke till något, hvarom de icke hade det ringaste begrepp, måste ofta tvingas eller lockas härtill. Det berättas följande t. ex. om Birgitta Geye, som i sitt elfte år blef trolofvad med adelsmannen Jesper Daa: » Blott medels makt och list vardt hon drifven till detta steg. Hennes fader och stjufmoder svarade på hennes bön att varda fri: vi vilja icke vara ärelösa för din skull, ty vi hafva redan bortlofvat dig. Sedan fick en klosterjungfru henne om hand och skötte henne med slag så, att hon till sist underskref det bref, som henne förelades och som innehöll hennes samtycke. » Dessa tidiga trolofningar företedde för nutidens ögon rätt underliga ting. Det berättas om Birgitta Seeblad, som i sitt elfte år blef trolofvad med borgmästaren Thomas Riisberg, att hon» låg i sängen hos modern och åt på något, och då man sporde hvad det var hon åt, svarades, att det var socker, som Thomas Riisberg, friaren, gifvit henne. » 1895 Fastän för längesedan trolofvad, fortfor dock den danska furstinnan Eleonora Kristina att uppfostras med riset. V i d ett tillfälle lät t. o. m. hennes hofmästarinna iordningställa två ris och bearbetade henne därmed så eftertryckligt, dels på vanligt sätt och dels med den tjocka ändan af risen, att hon under fyra veckors tid knappt förmådde gå, och hade hon ärr och men däraf hela sitt lif.
Samme store man yttrar äfven: “Svenska Bonde-Ståndet utgör ej mera någon egendoms-adel; men så länge bördsrätten varar skall Sveriges allmoge säkert bibehålla Sveriges mesta jord; och så länge skall ej heller Svenska bonden förlora den rang han eger framför de flesta, kanske alla länders, jordbrukare/ För den stora mängden af mindre jordbrukare utgör fastigheten enda vilkoret för hela familjens tillvaro; och mången gång har denna fastighet, efter en nödtvungen eller förhastad försäljning, blifvit genom bördsrätten åt familjen räddad. Hvarföre då borttaga denna institution, så djupt, rotfästad i det allmänna tänkesättet och som gjort så mycket godt, men aldrig något ondt, om den icke någon gång råkade att draga ett streck öfver kapitalistens beräkningar. Men skall, såsom Utskottet föreslagit, bördsrätten helt och hållet upphäfvas, så måste väl också på samma gång all rätt till lösen af försåld jord upphöra att vara gällande. Om några giltiga skäl för bördsrättens upphörande kunna anföras, så gälla desamma lika mycket, om icke ännu mera, för lösningsrättens borttagande. Jag fäster mig synnerligast vid den mängd af frälseskattejord, som nu, fördelad i mindre hemmansdelar, eges af hundradetals personer. Eganderätten till denna jord skulle hädanefter, så snart den försåldes utom börd, alltid komma att inlösas af den förmögne ränteegaren, sedan ingen bördeman hade rätt att derå göra något anspråk, och således småningom frångå dess nuvarande egare, hvilka skulle nödgas blifva endast brukare af deras förr egande jord, emot utgifvande af de skatter och utskylder, som godtycket behagade pålägga. Yid dessa i korthet andragna förhållanden har jag inom Utskottet yrkat, att bördsrätten måtte bibehållas, antingen oförändrad eller med någon inskränkning uti bördemännens antal.“ Doktor Petrelli och Herr Henschen hafva förklarat, att de, hufvudsakligen instämmande i hvad Doktor Schram och Riksdagsfullmägtigen Olof Persson i deras reservationer andragit, ansågo att bördsrätten borde bibehållas för säljarens barn och bröstarjvingar samt föräldrar, så ock för syskon och dessas barn.
13 mom: bifölls med den förändring, att orden fräcka, grof oell uppenbart deri komma att utgå. 14 mom. skulle försvinna. 4 § 2 mom. Herr Baron Adlerberg erinrade att en förbrytare möjeligen genom erläggande till Boktryckaren af de i detta mom. för honom utsatte böter kunde få en brottslig skrift med lätthet utspridd. Herr Öfverlntendenten Edelcrantz uplyste att dessa böter äro för Boktryckarens försummelse i den föreskrifne formaliteten oell att den brottslige författaren särskildt straffas efter Lag. Med den förändring att verkställes sättes i stället för verkställas bör, blef 3 mom. äfvenledes antagit. Vid 4, 5, 6 och 7 mom. var intet att erinra, utom att Herr Borgmästaren Norström förmente att orden uti 4 mom. framdeles till görande borde förändras till framdeles uprättande. 8 morn: Herr Borgmästaren Vilberg anförde: Det förstnämnda vilkoret, nemligen om skriften innehåller något vådeligt för allmän säkerhet, anser jag vara fullgiltigt skäl till både skriftens confiscation och inställda fortsättning; men vid de tvänne öfriga vilkoren: enskildte personers oskäliga förolämpande och fortfarande smädelig beskaffenhet får jag anmärka att det nu föreslagne stadgandet om Hof Canzlerens rättighet att utfärda 214 Den 19 Juni 1812 förbud emot dylika skrifters fortsättning, synps mig svårt om icke omöjligt att verkställa. Huru skall en skrift anses innefatta personlig angripelse utan skäl då Hof Canzlern ej kan höra båda Parterne, ej kan anställa någon undersökning dervid skäl kunna anföras? huru skall HofCanzleren möjligen kunna inse alla de fall, fatta åsyftningar af allegoriska framställningar, om enskildta förhållanden, der enskild man i publique skrift kan tinna sig träffad och förolämpad? Hvad är åter fortsatt smädelse? förmodeligen skall caracteren deraf endast derigenom kunna bestämmas, att författaren, en eller två gånger förut, för dylikt brott lagligen blifvit tilltald och stratfad.
Ständers Statt-Ut. flott b. 5 Octobcr 1809. S. O. Uti till rj mindre Wällofl. Borgare. ZN det Hederwärda Bonde - Ständct ingifne och till Statt - Utffottets utlätande remitterade Memorialer har blifwit yrkadt indragning af Lagmans - Embeten «ch Rätter, emedan denne Domstol skall, dymedelst atk den endast en gäng om äret sammanträder, ofta medföra mera uppehöll för rättwisan, än den samma befordra och den ändring i första instanticnS ätgärd som hwarje part har rätt att söka lika sä wäl stall kunna begäras i Hofr Rätten och den gifne Domen där -rarrffaS, som uti Lagmans-Rätten, hwarfhrukan Lagmans. 4266 Den 16 (Dctober. manS» Rätternas nu warande inrättning skall medföra den olägenhet att Nämnd och Allmoge ofta pä 10 mils afständ, och ä somlige Orter wida därutbfwcr ifrän sine hemwist icke sällan i den för Jordbrukaren angelägnaste ärstidcn mäste uppoffra tid och kostnad till minnande af Rätt, obcräknadt det att den, som af Härads - Rätten blifwit dömd, skall genom erläggande af Wad till nästa Lagmans - Ting, som ofta ett helt är ester Härads» Tinget inträffar, kunna i den tydligaste sak uppchälla sin wedcrpart, utan annat äfweniyr eller beswär, än att blott genom tillsägelse till Wcdcrparten 4 wcckor före Lagmans - Tinget ättrkalla sitt Wad. Men som den säluuda wäckke fräga om Lagmai §-RälterncS indragning innefattar en förändring uti Allmänna Lage» och den derutinnan stadgade Rättegängs - Ordning, sä har Stats - Utskottet ansett-etta ämne icke tillhöra dest utlätande, hwilket Riksens Höglofl. Ständer wördsammeligen underställe-. Är och dag som förr skrifwct stör.
Revisorerne tagit närmare kännedom af så väl det för anordningsåtgärden åberopade, till Kongl. Kammar-kollegium och Stats-kontoret aflåtna nådiga bref, som öfriga frågan rörande handlingar, deraf Revisorerne ej mindre i afseende å detta ärende, än äfven beträffande i sammanhang dermed uppkomna frågor dels angående ersättning till följd af fördröjd utarrendering utaf berörda boställslägenheter, dels om bestämmande af Landshöfdingens i nämnda län framtida löneinkomster, inhemtat åtskilliga förhållanden, för hvilka fullständig redogörelse meddelas uti Revisorernes berättelse, hvartill Utskottet, för undvikande af vidlyftighet, får hänvisa. Vid granskning af dessa förhållanden hade Revisorerne, beträffande först frågan om er - 6 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 21. sättning till Grefve Lewenhaupt för mistade fardagsförmåner, väl funnit att, om denna fråga betraktades i och för sig, utan hänsyn till den ersättningsskyldighet honom kunde hafva ålegat i följd deraf, att han från midfastan 1858 till samma tid 1860, eller i två års tid längre än med nådiga Brefvet den 25 Juli 1844 varit öfverensstämmande, innehaft boställslägenheterne Biskopstorp och ön Tylen, Grefve Lewenhaupt haft billiga anspråk på den ersättning honom blifvit i nåder medgifven. Men om — såsom det hade skett — dessa båda frågor betraktades i ett sammanhang, förefölle det Revisorerne som skulle det ena ersättningsanspråket vara lika klart och giltigt som det andra, och att, om än Grefve Lewenhaupt bort förskonas från återbäring af skilnaden emellan det större belopp, han kunde vara skyldig ersätta, och det mindre, han varit berättigad uppbära, åtminstone någon godtgörelse derutöfver icke bort honom tilläggas.
Vid denna punkt äro dessutom 2 omständigheter att anmärka: den ena, attförhållandet af 1 — 3 måste förändras till 2—5; den andra, att i stället för r ör e 1 se ca p i t a I, der det i punkten omnämnes, sättes sedelstock. I nämnde afseende föreslår jag altså följande redaction: "Att om också metalliska cassan någon tid skulle visa sig fortfarande öfverstiga | af sedelstocken, Bancostyrelsen likväl ej ina vidtaga någon åtgärd till densammas ökande i annan väg, än medelst belåning af guld, silfver, koppar, jern och öfriga metalleffecter, som linnas uppräknade i 4 art' 4 SS 10—*5 af i83o års bancoreglemente. ” Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: För min del anser jag ii:te punkten böra utgå; men skall den qvarstå, bör det klandrade tillägget också qvarstå. Det är väl beräknadt, att Bancostyrelsen, alven om metalliska fonden skulle öfverstiga den utfästa proportionen, icke genast efter vexlingens början må äga rätt att öka rörelsecapitalet, utom livad motsvarar panter af exportabla elfecter. Men sedan ett år förlidit, och man derunder haft tid att observera realisationens verkningar, bör den omförmälda rättigheten icke vidare vara Bancostyrelsen betagen. Skulle, såsom Hrr Dalman och Cederschjöld yrkat, punkten stadna qvar utan det meranämnde tillägget, så vore verkan af B. o. Ad;s beslut i io:de punkten upphäfven. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Jag tror lika med Frih. Ehrenborgh, att det ifrågavar. tillägget är ganska beliöfligt för att såmedelst öppna en utväg till näringarnas understödjande.
Dervid uppkommer främst undersökning, huruvida de Mästerskapen förunnade förmåner äro att an e såsom Stånds privilegier, eller följder af ifrån Konungen utgångna Regiementariska Författningar, till införande af en viss ordning inom de så kallade Skrän. I 1720 års Regeringsform §. sirsta stadgas, att ’5Städerne förblifva vid deras gamla ”rättigheter och privilegier, dock så, att de af ”Riksens Ständer efter tidernas omständigheter lämpas ” Regeringsformen af 1772 stadgar likaledes i 54'de §:n, att ”Städerne i Risket förblifva vid deras välfångna privilegier ”och rättigheter, som dem af fordna Konun”gar gifne och förlänte blifvit^ dock så, att Den 29 Mars. ”de efter tidernas omständigheter och det ali”männas nytta och gagn lämpas.55 Förordningen af den 26 Maj 1719 tillåter Frimästare. Skråordningen af den 27 Juni 1720, 6:te Art. utte §:n, samt Förordningen af den 2 juni 1724, likaledes; men sådant upphäfdes genom en, uppå Ständernas underdåniga tillstyrkande grundad, Kongl, Förordning af den 20 Juli 1731. Genom Kongl. Resolutionerna å Städernes Besvär 1723, 1727, 1739, 1757, förbjudes till och med för verkliga Mästare i Städet att idka handtverk på landsbygden, och ålägges dem att sist inom år och dag inflytta till Städerna, eller afstå från handtverket. Resolutionen på Städernas Besvär 1734 m. fl. öfverlemnar till Magistraterna och Embetena att bestämma det antal Mästare, som hvarje Stad får äga, och bönhasar, eller sådane som arbetade utan att vara Mästare, belädes med 4° marks böter och varans confrscation. Efter Landshöfdingelnstructionen af år i73ifingo inga andra gerningsmän, än Skräddare , Skomakare och Smeder, nedsätta sig på landet m. m.
De kunna hafva förfall eller vara till denna förrättning min - Hör till Constitutiöns-Utskottets MemorialIV:o 26. dre tjenlige. Ddt vöre 110g, om man blott stadgade, att den främste närvarande Stats-Råds-Ledamoten skulle i Konungens frånvaro föra ordet. Sedan Uiksdags-Ordningen ej längre innehåller Ceremoniel för Riksdags öppnande, så borde väl bestämdt utsägas, att det är Konungen, sota genom vederbörande låter utfärda Ceremoniel för högtidligheten. § 42. Skillnaden mellan Lagtima och Urtima Riksdag borltages. §§ 45 öch 51. Tillsatlsen af Handels framför Närings-Utskottet, synes vara både öfverflödig och oegentlig; ty handel är en näring likaväl som landtbruk eller handtverk. § 52. Öfverskott och besparingar höra till Statsverkets tillgångar, och ingi å följaktligen i slutsumman af dem, hvilkas begagnande hvarje Utskott, som har med Stats-regieringen att skaffa, för sin del påräknar. Drätsel-Utskottet bör följaktligen icke föreslå sätten att använda öfverskott och besparingar för andra liufvudtillar, äu dem, hvilkas reglering till Utskoltet hörer. § 56. Tillåtelse för ett Stånd att inom ett annat välja Utskotts-ledamöter, strider mot Ståndsgrundsatsen, ingår på allmänna val, och ledpr till hvarjehanda olägenheter. Det kan derigenom hända, dels att i något Utskott komma allt för mångå eller få, eller inga medlemmar af något Stånd, dels att de medlemmar, som ett Stånd sjelft anser för de tjenligaste att sitta i de vigtigaste Utskotten,blifvit, innan valordningen kommer till samma Stånd, borttagna af ett annat och spridda i de mindre vigtiga Utskotten, eller insatta, der deras egenskaper göra dem mindre nyttiga. Då intet Stånd kan veta hvilka ledamöter, som äro qvar att välja på, förr än det blifvit underättadt om de föregåendes val; så kan intet sådant ske samtidigt, utan det ena Ståndet måste vänta på fulländningen af det andras valförrättning.
Ränta varit löpande man emellan, eller hos en Person iörvarad , skulle ej derföre få mer än man fick för en annan af samma valeur, som varit uttagen några dagar förr än obeståndet blef bekant ; ett sådant förfärande synes mig så mycket orättvisare , rom den till Disconterne lemoade valutan för dessa Sedlar varit Contante medel insatte, endast emot hälften af den lagliga Räntan och utan annat Hypotheque, Jin tron på Disconternes förvaltarn - Dén 17 Martiin e. tu. gars redlighet och solidité. Till följe häraf anser jag rä*tvisan kräfva att Räntan å Dis. conternes TreprocentsSedlar godtgöres Innehafvarena, åtminstone till en viss tid, tillexempel till den 1 Oetober 1817» eller* om det skulle blifva Staten tor känbart , åtminstone vissa procent af den till samma tid upplupne Ränta, hvarigenom någon pioportion vid liqviderne kunde vinnas. Det äfven såsom skäl till en prompt inlösen af Disconternes Assignation^r å Banquett uppgifna förhällan 'et, att dessa Assignationef varit allmänt gångbara lika med BancoOch RiksgäldsSedlar, kan äfven så väl åberopas i anseende till Disconternes1 TreprocentsSedlar, hvilka till och med varit vida begärligare än Banco - och RiksgäldsSedlar, och när man så åstundat, med mycken lätthet dertill kunnat förvandlas; men då Disconternes utelöpande TreprocentsSedlar utgöra en högst betydligSum»11a och tillgångarne ej så hastigt kunna realiseras, måste man anse den föreslagna 5 åriga l qvideri, som ganska liberal å Statens sida, hvarföre jag medgifver att Disconternas Assiigtiationef å Banquen genast böra af den samma inlösas, och vågar således vördsamt föreslå, att, ehvad Betänkandet återremitteras eller ej, denne del deraf likväl måtte beviljas och derom hos Kongl. Maj:t i underdånighet skyndsamt anhållas.
Slutligen kunde hvarje husbondes personliga inställelse vid mantalsskrifningen jemte de med en sådan inställelse förknippade olägenheter, såsom tidsuppoffring, onödiga utgifter m. m., härigenom undvikas; ty hade justeringen af husförhörslängden behörigen försiggått, och vore länsman, Ijerdingsmän, sexmän och möjligen äfven ett sockneombud närvarande vid manlalsskrifnings-förrättningen, borde nödiga upplysningar, utöfver hvad kyrkoboken innehölle, icke saknas. På grund af hvad sålunda blifvit anfördt har motionären, med hvilken flere ledamöter af Högvördiga Preste-Ståndet instämt, föreslagit, alt i ofvanberörda nådiga förordning måtte inlagas den föreskrift, att pastor skulle ega att årligen efter höstflyttningen under förra hälften af November månad, genom i laga ordning skedd pålysning, kalla samtlige inom församlingen varande hemmansegare och innehafvare att sjelfve, eller genom ombud, i enlighet med den inom församlingen antagna ordningen, eller efter rotar, sig infinna till justering af husförhörslängden, med förpligtelse för de kallade att tillslädeskomma och uppgifva de i deras hus varande, eller på deras egor boende personer och deras befattning samt medhafva prestbetygen för dem, sorn från annan församling inflyttat, äfvensom till anteckning anmäla om någon är behäftad med kroppslyte eller annan på arbetsförmågan inverkande bräcklighet, samt alt, då en sådan justering af husförhörslängden egt rum, stadgandet om hvarje husbondes personliga inställelse vid mantalsskrifningen mätte antingen helt och hållet upphäfvas eller åtminstone i betydlig mån inskränkas, t. ex. till ett ombud för hvarje by. Bevillnings-UtsJcottets Utlåtande N:o 10. Vid öfvervägande af hvad Herr Konlraktsprosten Tegnér i förestående motion anfört, har Utskottet visserligen icke kunnat undgå alt finna en sådan, husförhören föregående justering af husförhörslängden, sorn af motionären föreslagits, inom större och folkrikare församlingar kunna vara af omständigheterna påkallad.
Jag hade äfven önskat att den del af Sverige, som ligger Norr om Stockholm, icke blifvit i förslaget alldeles förbigången. Det synes mig att ett försök åtminstone borde göras för att öfvertyga sig huruvida denna betydliga del af Fäderneslandet skulle, i någon mohn och efter hand, kunna komma i åtnjutande af den ifrågavarande inrättningens förmoner; och detta så mycket heldre som, äfven i denna riktning, Ångbåtsfart dels redan finnes dels ar föreslagen att ytterligare inrättas. Utan att ingå i några mindre detailler, hvarmed jag, för min del, tror att 11. H. S:r icke böra på förhand sig befatta för alt icke möjligen lägga hinder i vägen för de förändringar som vid förslagets verk - Betänkande n. 345 stadighet kunde blifva nödiga, anser jag det R. St:r, med uppgift på de förnämsta destinationerne — t. ex. Skane med afseende på Tyskland och Danmark; Götheborg; med afseende på vestra provinserna och Norrige — samt Norra Sverigeså långt inrättningen deråt befinnes verkställbar, — borde inskränka sig att genom underd. Skrifvelse anhålla det K. M:t täcktes anbefalla vederbörande Auctoriter att, efter uppgörande af marche-router och reglementariska föreskrifter, verkställa den åsyftade PaketPostlnrättningen, med begagnande af befintliga Ångfartyg, sti lange det är öppet vatten> och till lands i de uppgifna liktningarne, under de öfriga årstiderna. Inrättningen skulle då sannolikt, i mohn den af allmänheten uppmuntrades och lemnade inkomst, utvidgas till begagnande i längre sträckningar och på flere vägar. Om R. II. St:r fastställa att hvad af Postmedlen kan inflyta utöfver den för StatsVerket beräknade behållna intraden af 100,000 R:dr B:co, såsom H. Utskottet föreslagit, må af K. M:t få disponeras till Postinrättningens förbättrande, tviflar jag icke att dessa öfverskottsmedel skola blifva tillräckliga för det nu åsyftade ändamålet. Uti hvilken reservation, Herr Öfversten Lefre'n, J. T., samt Herrar Santesson, Winberg och Ståhle till alla delar instämt.
Jag befarar härvid ingen sakkunnig vederläggning; emedan liden till den i5 December är fullt tillräcklig för vederbörande att förfalla debetsedlarna, och afser jemväl nödigt rådrum för den skattskyldiga, innan uppbördsmötena infalla; mången omtänksam bland allmänheten önskar ock hafva sin skattsedel under ögonen, innan julhelgen med dess bruk inträffar. § 138. Emot .Utskfs förslag, att arbetsfolk, så i siad som på landet, må befrias från bevillnings utgörande efter 2:dra art., är jag långt ifrån att något anmärka; men för den händelse att detta förslag icke af Ständerna bifalles, afstyrker jag antagandet af sednare mom. i § 138, emedan det villkor, der framställes, icke uppfyller hvad man åsyftar. Skälen härtill, fullständigt utvecklade, hafva redan i tre månader varit för Utsk. tillgängliga, och igenfinnas uti de anmärkningar, som af en motionär blifvit gjorda emot § 106 i i835 års hevilla.stadga, der alldeles enahanda villkor står föreskrifvet. Den 19 M a j. De anmärkning!)!', jag här tillåtit mig göra i åtskilliga detaljer, hade nian tvifvel blifvit vida mångtaligare, om för sammanfallandet jag hade tagit i beräkning de grunder, enligt hvilka detta förslag till bevilln.stadga efter mina åsigter hort upprättas. Nu har föreställningen att icke ändamålslöst förspilla tiden, föra nied t mig att endast anmärka sådant, hvarom jag trott allmänna omdömet för det mesta skulle sig förena. Den tid jag redan före riksdagen, och Bevilln.Utsk. i förväg, offrat på förevar, ärende, anhåller jag måtte lända till ursägt, dä jag utbeder mig B. o. Ad:s tålamod under de ögonblick, sorn en allmärinaie öfversigt af Utskls betänk, kan upptaga. Utsk, hai' uti sitt förslag lill bevilln.stadga bibehållit samma uppställning och indelning, som vidlåder den af år i835, och förmenar derigenom hafva åt den nya förvarat ”sammanhållning och I ä t t fa 11 I i g h e t.”
Afgiften till betäckande af brandskadeersättningar och förvaltningskostnader besteg sig 1845 till 4 sk. 2 r:st, men har sedermera alla år utgått med endast 3 sk. 4 r:st. å hvarje 100 Ralr af ansvarighetssumman; och bör man kunna hoppas, att denna lör länet högst nyltiga anstalt nu 37 vunnit den fasthet och det förtroende att dess fortfarande bestånd må vara försäkradt. §• 5. Städer. Carlstad. Under de sednast förflutne fern åren har stadens befolkning i medeltal utgjort 3,143 personer, nämligen 1,374 män och 1,771 qvinnor af hvilka 2,009 varit mantalsskrifne. Folkmängden har sålunda tilltagit sedan 1842 med 136 personer. Förhållandena med handel och handtverkerier äro ungefärligen enahanda, som då min förra underdåniga berättelse afgafs. Stadens stapelstadsrätt är ännu icke begagnad, utan har handeln, hvilken för varutillförseln betj^dligeu underlättats genom den af tvänne ångfartyg underhållna täta kommunikation med Stockholm och Götheborg, endast varit idkad med den kringliggande orten. Derigenom att ett stort antal landthandlande redan under första året efter det den af Eders Kongl. Maj:t i nåder fastställda handels ordning af den 22:dra December 1846 utkom sökt och erhållit tillstånd att nedsätta sig i särskilda orter inom länet, ehuru på mer än trenne mils afstånd från stad, har afsättningen i minut för stadens handlande blifvit minskad. Då likväl flera af dessa landthandlande förse sig med sina förlager härifrån staden, skulle måhända handlanderne derstädes mindre lida af de å landet tillkomne medtäflarne, om förluster å förlagsfordringarne hos dem kunna undvikas; men emedan landthandlarne, hvilka till stor del utan kapitaler börjat handelsrörelsen, sannolikt komma att begagna samma utborgningssystem, hvilket tillförene i städerne orsakat, så många handlandes obestånd, är äfventyret af sådana förluster icke ringa.