Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad sålunda blifvit anmärkt har Utskottet noga öfvervägt; oell alldenstund hos Utskottet förekommit, att en förändrad arbetsordning och elt förenkladt bokföringssätt kunna i betydlig rnon inskränka Kongl. Stats-Contorets nuvarande göromål, och Slats-Contoret på expectaneestat eger en talrik Tjensternunna-corps, som, efter Utskottets tanka, är pligtigatt på kallelse gå StatsContoret med erforderligt Ijenste-bilräde till handa; fördenskull och som Stats-Contoret redan blifvit, så till tjensternes antal, som till lön-beloppen, definitivt regleradt, och en afvikelse derifrån skulle innebära ett undantag, af egenskap alt möjligen kunne uppväcka elt skäligt missnöje hos Rikets Öfrige Coilegier, finnér Utskottet, på dessa sammanlagda skäl, och med jemväl fästadt afseende på den, vid jemförelse af alla anmälda behof, befunna otillräckligheten af Stats-Vei kels tillgångar, sig böra, med från gående af sitt förra yttrande i mom. a och b af denna punkt, afstyrka beviljandet af den i Kongl. Stats-Contorets aflönings-slat för åtskillige nya Em betsoch Tjenste-befattnint'• gar föreslagne tillökning af 5,200 R:dr. Inom Borgare-Ståndet har Herr Halling bestridt den af Utskottet i samma puukt mom c. föreslagne öfverby!tning från allmänna IndragningsStaten till aldra Hufvud-Tileln af de 7-458^ R:dr, som utgöra aflöningen för Tjenstemännen och Betjeningen vid Upplagsoch Ulgifls-Magasiueu samt Stats-Ulshoilels Utlåtande N.-o 2/^. »9 Eugenen, under yttrande aLt någon indragning deraf, till följd af Rikets Ständers vid senaste Riksdagen derom yttrade önskan, torde kunna ega rum. — Men då, med anledning al Rikets Ständers i ämnet aflåtne skrifvelse, Kongl. Majit bestämdt förordnat om bibehållandet af de i Tabellen pag. i3 Bet.
Skrifvelse N:o 189. verkställande ansågo sig Rikets Sländer nödsakade, att icke blott tillfälligtvis, utan för en längre tiderymd beträda skuldsättningsbanan. helst de för Statens föreslående jernvägsbyggnader erforderliga högst betydliga tillgångar icke dessförutan kunde anskaffas, och de härtill upplänta medlen endast småningom återbetalas. Till en böljan trodde Rikets Ständer sig likväl icke behöfva utsträcka den beslutade upplåningen utom landet, ulan förmodade att allt hvad utöfver andra dertill disponibla tillgångar erfordrades för ej mindre Statens än enskilda bolags med bidrag af allmänna medel understödda jernvägsanläggningar skulle kunna emot fonderade statsobligationer inom landet upplänas; i afseende å hvilken upplåning, och de obligationer, emot hvilka densamma skulle verkställas, vid sistnämnde riksdag meddelades de, enligt Rikets Ständers derom gjorda underdåniga anhållan, genom E. K. Majlis nådiga Kungörelse den 3 Februari 1855 gillade och fastställda beslut och stadganden. Med tillämpning af de jemlikt högstberörda nådiga Kungörelse stadgade grunder och meddelade bestämmelser för införandet af ett fonderadl inhemskt skuldsyslem, beslölo Fullmäktige i Rikets Ständers Riksgälds-kontor, som fingo belåningens besörjande sig anförtrodd, att, till erhållande af medel för jernvägsarbetenas fortsättande från och med början af Juli månad 1855 upptaga ett amorteringslån emot fonderade statsobligationer, hvilket läns belopp bestämdes till 3,000,000 R:dr. Räntevilkoren för della lån utgjorde 4 procent utan, och 31 procent med kapitalrabatt. Beloppet af kapitalrabatten fastställdes till 12* procent; och skulle således för erhållande af de med sistnämnde räntefot löpande obligationer erläggas 871 procent af det deruti förskrilna kapital. Bland öfriga rörande sagde låns upptagning af Fullmäktige fattade beslut och vidtagna åtgärder förekomma följande:
Ett ungefärligt lika förhållande företer sig i afseende på antalet af de under desse år genom utslag afgjorde lagsökningsmäien, äfvensom beträffande de skuldebelopp, som lill betalning blifvit ådömde. De egentligen arbetande klasserna kunna anses befinna sig på enahanda ståndpunkt som tillförene, enär i samma mån arbetslönen stigit, lefnädskoslnaderna blifvit större! Folkets moralitet står, om än ej på någon särdeles hög, dock på sådan ståndpunkt, alt anledning till bekymmer i detta afseende icke är för handen, och den sig allt mer utvidgande folkundervisningen skall utan tvifvel med tiden afhjelpa hvad man ännu i vissa delar kan beklaga. Fyllerilasten har aftagit och i följd deraf äfven brotten. § 3 Klä ringar. Ilufvndnäringen; jordbruket, har föikofrat sig ej mindre genom nyodlingar, än äfven och isynnerhet genom ett förbättradt brukningssätt. Väl är detta senare ännu långt ifrån allmänt, i thy att bonden med en slags förkärlek vidhåller det gamla och icke rätt fattar fördelarne af vexelbrukets användande och begagnande af trädesjord och artificiella foderväxter, men den lid torde icke vara aflägsen, då han nödgas följa deras exempel, som af jorden dr.'ga den högsta möjliga fördel, emedan, i anseende til! det allijenint stigande jordvärdet, en större produktion måste frambringas, så vida jordägaren skall hafva sitt bestånd. Till åtskillige odiingsföretag har allmogen blifvit uppmuntrad genom råd och undervisning af de agronomer, som, på statens bekostnad, å särskilde tider besökt Länet. L nordli - 6 gaste delen af Länet inom Östra Göinge härad, hvarest spanmåls produktionen hittills icke varit tillräcklig för invånarnes behof, har under senare åren utdikning af flere myror och mossar blifvit företagen med bidrag af allmänna medel, och detta kommer utan tvifvel att lända orten till icke ringa fördel, helst det verkar till efterföljd af dem, som icke kunnat inse nyttan, och i det hela bidrager till fyllande, af ortens behof. Hufvudsädena äro råg och korn samt potates, äfvensom hafre, ehuru i mindre mån.
Och härvid räkna vi fortfarande på bjelp och stöd från alla våra hittillsvarande medarbeterskor och medarbetare samt dessutom åtskilliga nya både pröfvade oeh opröfvade, ej minst ur Iduns egen läsekrets. Den lilla modebilagan, som medföljt Idun en gång i månaden, kommer med det nya årets ingång att försvinna. Man har allmänt tyckt, att den varit för obetydlig för att knnna verkligen gagna tidningens läsarinnor, och sjelfva äro vi de första att erkänna detta. Iduns billiga pris tillåter dock ej bortgifvandet af någon dyrbarare modetidning. Det är sålunda bäst, att denna afdelning alldeles utgår ur tidningens program. Detta hindrar dock ej, att vi fortfarande få tillfälle att en och annan gång i Idun yttra oss om klädedrägten. Hvad som emellertid genom denna indragning inbespares, skall komma tidningens läsekrets till godo på andra områden. Särskildt kommer det qvinliga porträttgalleriet att bättre än hittills tillgodoses. Minst ett porträtt i månaden skall intagas, och dervid hafva vi en god förhoppning att få meddela dragen af de ärade och omtyckta författarinnorna Mathilda Langlel och Ave (Eva Wigström). Pristäflingar skola anordnas hvarje qvartal. Till sist hafva vi ej annat än att hembära Iduns stora och trofasta läsekrets ett hjertligl tack för visadt öfverseende och tillönska alla våra läsarinnor och läsare en angenäm jul! Redaktionen. I | fS U I I U M IN Elsas månaden meddelar en fullständig modeoch mönstertidning. — Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa erdröiri. Julstämning Af P. E. R. vad den gick förfärligt långsamt, veckan före j u l! » I d a g är det da ' n före da ' n före da ' n före doppareda ' n », hade barnen gått och räknat på fingrarne och längtat oeh ledts. D e visste rakt inte hvad de skulle ta ' sig till, julpeDgarne voro uppköpta till sista slant, i julmarknaden hade de varit flera gånger, det var i sanning en pröfningens tid för otåliga, förhoppningsfulla barnasjälar.
I ett land, der af ålder de allmänna läroverken varit för hvarje af landets barn kostnadsfritt tillgänglige, har det kunnat inträffa, att jemväl de fattigaste folkklasser, när bland dem ett och annat ämne af lofvande anlag röjt håg för studier, egt tillfälle att åt dessa bereda utveckling deraf till båtnad för fäderneslandet, till gagn och prydnad för vetenskaperne, till heder för det skolsystem, som för denna utveckling banat vägen. Den vid våra allmänna läroverk sålunda förr antagna grundsats, att den medellöse bör hafva samma lätthet i undervisnings erhållande som den förmögnare, undergick likväl vid förliden riksdag den förändring att en afgift af 5 r:dr b:co i terminen bestämdes för hvarje skolbesökande; hvarvid undantag visserligen skulle få göras för de fattigaste, men då i vårt land så måga föräldrar befinna sig, (äfven bland de bildade ldasserne, och så mycket mer bland de mera obildade), just på gränsen af egentligt armod och knapp bergning, då kan det förmodas att afgifterne drabba ganska många för hvilka de, serdeles der barnskaran är stor, blifva ganska kännbara. Annu en omständighet af vigt förtjenar härvid att tagas i betraktande. Förmögenhetsvilkorens åtskillnad frambringade tillförene inom skolornas elever föga upmärksamhet. Det ligger ej heller i en välförstådd upfostringsplans intresse, att göra någon genom offentligt uttalande märkbar särskiljning, på grund af föräldrarnes rikedom och fattigdom, gällande bland barnen och ynglingarne. Man torde visserligen kunna hoppas att den oförderfvade barndomsoch ungdomskänslan ofta segrar öfver sådana intryck af mindre lycklig art, som eljest så lätt bland menniskor infinna sig när den mindre väl lottades underlägsenhet alltför bjert framhållas: — högmod och inbilskhet å ena sidan, afund eller ock en otillbörlig förödmjukelse å den andra. Det är dock oförsigtigt att, mer än som ej kan undvikas, framkalla dessa oädla företeelser hos det upväxande slägtet.
Skulle t. ex. Stockholms konstförening, i stället för de 80 eller 90 vinster, som nu mer årligen inom föreningen utlottas, vilja nöja sig med 4 eller 5, i fall dessa voro konstverk af högre värde? Visst icke, ty om också, hvilket dock kan vara tvifvel underkastadt, flertalet inom Konstföreningens inköps-nämd vore villigt att främja konsten på det enda verkligt gagnande sättet, så godkändes detta icke af föreningsmed-lemmarnes flertal. De flesta af dessa medlemmar vilja hellre se möjligheten ökad att sjelfva vinna ett litet medelmåttigt eller rent af underhaltigt stycke * än veta, det man gör konsten en tjenst genom att afvisa större delen af de många dussinarbetena och samla sin inköpsstyrka på några få värdefulla konstverk. Detta vet inköpsnämden och anser pligten fordra att också handla derefter. “ Vi måste hafva många vinster vid utlottningen “, heter det. Det är det förnämsta, ofta det enda syftemålet. När så tillgår inom Stockholms konstförening, hvilken onekligen är den kapitalstarkaste i riket, så kan det icke gå till på annat sätt inom landets öfriga konstföreningar, ej ens inom Göteborgs. De små föreningarna här och der i landsorten äro ett ännu värre förderf för konsten. Deras uppgift är sannerligen icke att gagna konsten, utan att för billigt pris skaffa medlemmarne några små väggprydnader, hvilka dock icke äro af prydligaste slag. På detta sätt fostras öfver hela landet en dilettantism eller på sin höjd ett konstförenings-måleri (om skulptur är högst sällan fråga), som ej kan annat än ‘ verka skadligt för det verkliga konstnärskapet. “ Hvad skall eder son bli? “ “ Artist! “ “ Månne det föder sin man? “ “ Jo, jo men! Han får sälja till konstföreningen i X., som betalar honom 50 kronor för en tafla som han målar på en vecka. Förut var han i skomakarlära, men då för-tjenade han knapt tiondedelen, och fick ändå slita ondt. “ Det är på * det viset konstföreningarna fostra “ artister ". Men skulle, invänder möjligtvis menniskovännen, den medelmåttige konstnären då ej ha rätt att lefva? På den frågan måste de som akta konsten svara: Vi se ingen nödvändighet för honom att lefva — på ett område, dit han icke hör.
N:o 91, i ani. af motion om förändring i 35 och 125 §§ af Konkurs-lagen den 18 September 1862. Sedan undertecknad, uppå begäran af Gr. Mörner, Carl Göran, tillkännagifvit, att, enligt ankommet prot.-utdrag, Bonde-St. bifallit förev:de Betänk., men att någon underrättelse om de öfriga Riks-Ståndens beslut i frågan ej ännu anländt, yttrade Gr. Mörner: Då Betänk:t redanär af ett Stånd bifallet och det sannolikt icke ådrager sig mycken uppmärksamhet inom de öfriga Stånden, anser jag det icke vara skäl att i afseende derå framställa något bestämdt yrkande; likväl får jag erkänna, att med den kännedom, jag tagit om de änmen, som utgöra föremål för motionen, vill det synas mig, att motionären baft ganska goda skäl för sin framställning. Deremot vill jag alldeles icke godkänna Utsk:ts motivering. Ty om man erkänner, att man i lagstiftningsväg gjort ett misstag, är det väl bättre att ändra detta, redan innan behofvet af ändringen hunnit göra sig kändt. Det hufvudsakligaste skäl hvarför jag för min del skulle vara hugad att låta bero vid detta Betänk., är att motionen går alldeles för litet till roten. Den låter qvarstå alldeles för mycket af en lag, som icke är lämplig för Svenska förhållanden. Den åsyftar icke så stor förändring, som, efter min öfvertygelse, är behöflig, och hvarförutan allmänheten icke är hjelpt Detta är skälet, hvarför jag icke vill yrka någon förändring för närv:de, men en lag, som är så beskaffad, att om den skall tillämpas på landet, administrationen af konkursmassan ofta, om ej oftast, kommer att medtaga hela det gäldbundna boets tillgångar, är icke lämplig för Svenska förhållanden. Då jag inser omöjligheten att vid denna sena tid på riksdagen vinna någon förändring häri, anhåller jag endast, att detta mitt anförande måtte få inflyta i prot:t såsom en reservation emot det föredragna Betänk:t och det bifall från B. o. Ad:s sida, som efter all sannolikhet kommer detsamma till del. Frih. Armfelt, Magnus:
Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus Z BondeStåndets ProtocollsUldrag framställer blott en önskan, att Ridderskapet och Adeln ville vara Ståndet behjelpeligt till återvinnande a£ dess rätt. Låser man detta Protocolls-Utdrng^ så finner man att rätta medlet dertill kanske icke erbjöd sig för deras tanka i det ögonblick dåderas önskan om medverkan uttrycktes. Grunda lagens stadgande år klart och tydligt. Man har afvikit derifrån; om genom bruk eller missbruk,’ kan vara likgiltigt. Det år blott fråga om att återkomma på råtta vågen, och det må gerna åke på lenaste vågen. Min tanka år att Ridderskapets och Adelns svar bör blifva, att Ridderskapet och Adeln, öfvertygad att Regerings Formens 52 §. ger BondeStåndet rättighet att sjelf nämna sina Notarier, förklarar sig benägen att Ridd. o. Ad. Fröt, I. B. 46. ?22 Den 24 Februarii, deltaga i den åtgärd BondeStåndet kan pröfva nödigt vidtaga, så att det framdeles må varda bibehållit vid en okränkt utöfning af sin lagliga rätt. Herr Printzenskjöld, .jlxel\ Jag utbeder mig Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet för en liten anmärkning, som jag anhåller få göra vid Grefve Löwenhjelm» anförande i detta ämne; den nemligen, att BondeStåndet alldeles icke ansåg sin vid sista Riksdagen reclamerade rättighet att tillsätta sina Notarier såsom något underdånigt önskningsmål, å hvilket det ankommit på Kongl. Maj:ts Nådiga välbehag att fästa det afseende Honom godt synes. Tvärtom uppstod inom BondeStåndet vid denna Riksdag en alfvarsam öfverläggning, huruvida det borde för sina Notarier er-f känna de personer, som dertill blifvit af Regeringen utnämnde. Jag kan således för min del icke instämma uti Herr Grefvens yttrade mening, utan anser den af BondeStåndet nu för andra gången reclamerade rättighet vara Ståndet i Grundlagarne fulleligen förbehållen. Grefve’ Lowenhjelm'.
Menar man den, att i allmänna tidningar få se utdrag af sina ojusterade" yttranden,1 så är det intet annat, an hvad sorn nu dagligen sker, fastän jag här höft d tia föreses som ett blifvande on lt, om offentligheten tillåtes. Kan någon föreställa sig, och äga vi någon rätt att fordra tystnad öfver våra yttranden tills de blifvit justtrade? Är denna försam'ing ett Ordenssällskap , der hemligheter förvaras genom edsförbindelser, eller är den en andel af nationens representanter mäst värderad af dtn, då dcSs nit och rena bemödanden äro mäst kända. Och om vi för ett ögonblick skulle föreställa öss den Bil. till Rid, 0, Ad. Pr, 1 Åfd, 7 ■V •< •• * 98 Den 5 Febrnarii. möjligheten, att tänkesätt af mindre god halt här yttrades, låter det då tänka sig att detta ej skulle utom Ståndet blifva kändt? Och skulle ej ett allmännare ogillande af slike tänkesätt, säkrast qväfva det skadliga frö man velat utså? Man har sagt, och det med rätta, att vi sakna Läroanstalter för bildandet af talare i den parlamentariska talarekonsten, och att detta i förening med offentligheten skulle hindra mången ovan talare, att låta höra sig, emedan man troligen menar, att de förskräckande främmande åhörarne skulle imponera på hans blygsamhet. Jag erkänner att vi sakna dylika bildningsScholor, och tror detta vara en verklig brist i ett land der Nationalrepresentation existerar, men jag tror ej derföre, att denna brist bör ersättas, genom för tidiga tentamina i Ståndens Plena, emedan man af detta ej har rätt att vänta annan verkan, än voluminösa rrotocoll, utan att göromålens behandling derigenom påskyndas. Det är en stor konst att tala väl och med nytta för saken och de hörande, men det är en icke liten konst att höra väl, och den äger i så måtto lika vigt med den förra, att man med densamma bör göra början. Man har yttrat fruktan att för varma discussioner här kunna förefalla, hvilka man ej tror vara lämpligt, att som orden fallit, allmänheten afhörde. Men hvarifrån tager man då denna allmänhet?
Ridderskapet och adeln betalar 20 skilling för helt mantal frälse. Prästerskapet, kaplans och klockarborden betalar 1 riksdaler 32 skilling per mantal. Borgerskapet betalar lika som prästerna till sin stad. Bondeståndet betalar 8 skillingar per mantal för kronooch kronoskattehemman. Artikel VI Angående taxeringen till bevillningen, uppbörden därav, avkortningarna samt redogörelse därför. Beslut, gjort, samtyckt och föravskedat på den Allmänna Riksdagen, som slöts i Norrköping den 15 juni 1800. Vår nådiga konung har behagat genom öppet brev av den 15 januari sammankalla oss till ett allmänt riksmöte för att bevista konungens och drottningens kröning samt för rådplägning i några av fäderneslandets angelägenheter. Vi har åtlytt kallelsen och samlats den 10 mars och efter överläggning stannat i följande beslut. Sedan vår sista samvaro har Kongl Maj: t förlorat en öm och älskad fader, riket en konung vars stora egenskaper och ära överlämnat hans namn till odödligheten. Vi har utbett oss och njutit den stora tillfredställelsen att för denne store konungs ättling, Vår nu regerande kung, få betyga vårt ömma deltagande i de sorgliga känslor, som sönderslita Kungl Maj: ts hjärta. Vi har även offentligen ådagalagt vår avsky för det brottsliga sätt som satt en gräns för hans faders dagar. Vid Kungl Maj: ts födelse önskade vi att i hans person finna en god och rättvis konung. Efter Hans korta styrelse vet vi att vår önskan blir uppfylld. Hans mun har uttryckt ömhet mot dess folk och hans renhjärtade beslut har visat sig i hans styrelse. Religionens vård, fredens bibehållande, rättvisans oväldiga skipande, sparsamhet och ordning i hushållningen, avbetalning av statsskulden, frikostiga underhåll till lidande provinser, kraftiga anstalter för näringarnas framgångar och landets uppodling har påkallat en högtidlig och allmän erkänsla. Bland de mest glädjefulla händelser för svenska folket anse vi vara konungens visa val av gemål. Hennes höga börd och ursprung av en ätt som grundlagt Sveriges självständighet, frihet och välstånd gav anledning till det hopp, som nu utgör fullkomlig visshet. Konungens val har visat orubblig aktning för grundlagarna och den evangeliska lära.
Du bedröfvar Julie, om du visar dig så inför henne.’ ” ”Rörd af hans faderliga godhet, och djupt kännande huru litet jag hade att gifva dem i utbyte mot deras kärlek och förmögenhet, eller rättare rikedomar, ty Julies hemgift kunde tillfredsställa den mest anspråksfulla väntan, fattade jag mig så godt jag kunde, beherrskade de upproriska känslornas storm, och lofvade, vid min heder och den bortgångnes minne, att göra mig värdig den lycka han ville skänka mig. Julies sällhet, försäkrade jag den lyssnande fadern, – och, Carolina, jag skall hålla ord, ehuru på bekostnad af min hela jordiska lycka, – ja, hennes sällhet skall blifva målet för mina önskningar och ifrigaste bemödanden. – ’Nu är jag nöjd, min son,’ svarade han tillfredsställd. ’Jag vill derföre föra dig till flickan.’ Halft drömmande följde jag med till förmaket, der Julie satt vid sitt fortepiano. Hon rodnade djupt, då jag nalkades och tog hennes hand. ’Åh, intet krus,’ ropade gubben; ’fästman och fästmö helsa ej så hvarandra.’ Vi stodo båda liksom bildstoder stirrande på hvarann. ’Nå, hur går det! Omfamna hvarandra i Guds namn! Jag var ej blyg, då jag skulle erhålla den första kyssen af min salig gumma. ”O, huru plågsamt blef icke detta skämt för oss båda! Jag kunde likväl ej göra mig löjlig. Hastigt böjde jag mig ned mot den förlägna flickan, och Gud vet huru det gick till; men saken hade väl sin riktighet, ty jag hörde brukspatronen säga: ’Se så, barn! det är bra!’ hvarefter han lemnade rummet.” ”Men nu blef det först rätt illa. Julie kastade på mig en blick, hvilken skakade det innersta af min själ. Det var en blick af outsäglig smärta. Hon pekade på en närastående taburett, och satte sig sjelf på en annan. Nu gällde det att säga något, som kunde tillfredsställa henne. Jag var ej i stånd att få ett ord öfver mina läppar. Efter en stunds ömsesidig lystnad, reste hon sig upp med denna stolta hållning, som alltid stöter tillbaka.
När jag vaknade, hörde jag Schanano-höfdingen säga åt min hustru: „Du är skön, Schananos krigare skola strida om dig. Jag vill döda dig, det är bättre att Hallonets saft flyter, än att krigarenas blod gjutes“. Han lyfte sin stridsyxa, och min själ gladdes att Det röda Hallonets läppar icke skulle vidröras af någon annan. Men hon svarade: „Schananos höfding är icke svag, hans krigare taga icke hans byte af honom. Skona Det röda Hallonet, tag henne till din hustru“. Jag röt af vrede. Mina väktare skrattade. Höfdingen sade: „Björnen är icke så stolt nu, som då han slog våra krigare på fältet. I morgon då björnen skall dö, vill jag taga dig till min hustru under det han sjunger sin dödssång. Vi vilje se, om den unge är en krigare, eller om han har mjölk i sina ådror. Nu skole vi tåga hem“. Följande dagen eldades en svetthytta för höfdingen; jag stod bunden vid en påle ett stycke derifrån, nära ingången till hans hydda. Schananos qvinnor och barn samlades redan omkring mig och uppstämde sånger, stundom började en och annan att söka tillfoga mig smärta. Jag kände det icke och de andra hindrade dem att fortfara i det de sade: „icke förr än höfdingen återgår till sin hydda efter svettningen“. Höfdingen gick till svetthyddan, hans hand lekte med trollknifven, som hängde vid hans sida, och när han kom nära pålen der jag stod bunden sade han: „Det röda Hallonet skall komma för att gnida mig och sedan skall hon föras till min hydda“. Och nu beredde sig Schananos att gifva mig en krigares död. Men min vrede var vida större än mina smärtor, och jag hånade mina plågare. Då fördes Det röda Hallonet förbi ifrån svetthyttan och hon stannade och sade: „Stackare ären J, som icke kunnen få ens en bäfverunge att klaga. Ären J rädde för den ensamme mannen, efter J binden hans händer?