Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t anser likväl, att den för jordeboks-verket nödiga tillökning af Kollegii personal kan. med afseende jemväl på svårigheten att för detta arbete finna så många skickliga, pålitliga och i alla hänseenden användbara personer, väsentligen inskränkas, så mycket hellre, som kostnaden härför, i allt fall, blifver ganska betydlig. I öfverensstämmelse med Kollegii förslag finnér Kongl Majit nödigt, att, med afseende å göromålens fördelning i Provins-kontor, vid Jordeboks-kontoret anställas 3 Kamererare, såsom Chefer för hvar sin afdelning af verket; men Kongl. Majit anser, att antalet af dessas biträden kan inskränkas till 2:ne för hvardera eller tillhopa sex underordnade tjenstemän, hvilka, med afseende på hufvudsakliga beskaffenheten af sina göromål, lämpligen må benämnas Revisorer, dock icke med högre aflöning, än som åtföljer Kammarskrifvare-graden i Kollegium. Och då Kamererarne, under hvilkas tillsyn och ansvar, hvar för sin afdelning, ärendena i Kontoret utarbetas, äro bäst i tillfälle att med full sakkännedom i Kollegium föredraga de till dess pröfning hörande frågor, hvarigenom äfven inbesparas en vidlyftig och tidsödande skriftvexling mellan Kontoret och Kollegium, anser Kongl. Maj:t flere extra Ledamöter icke erfordras, än en, hvilken blifver Chef kongl. MajUs Nåd. Proposition N:o 1 'St. 7 för Jordeboks-kontoret och, jemte skyldighet att öfvervara jordeboks-ärendenas föredragning och deltaga i besluten derom, får till åliggande att ordna arbetena inom hela Kontoret och tillse, att de blifva efter lika plan eller tillämpning af författningarne handlagda; börande, för sådant ändamål och då behofvet af förhållningsreglor och upplysningar blifver störst vid arbetets början i Kontoret, denne Chef samtidigt med den öfriga kontors-personalen förordnas.
° Härtill kommer ett annat skäl, att nemi. kostnaden för Folkskolorna, bestridd af allmänna medel, skall blifva ojemförligt större och drygare, än om detta sker genom menigheternes egen omtanka och bidrag, samt med begagnande af alla de locala omständigheter, som i sådant fall på hvarje serskildt ställe kunna erbjuda sig. Utskotten tro sig äfven ega kännedom derom, att en Skol-inrättning, på sistnämnde sätt verkställd, icke är så kostsam, som man vanligen föreställer sig. Erfarenheten synes redan hafva bestyrkt detta. Folkskolor hafva på åtskilliga ställen blifvit inrättade, i hvilket afseende Skaraborgs Län må anföras der undervisnings-anstalter redan finnas inom ganska många församlingar, af menigheterne sjelfve besörjde med en val beräknad omtanka och utan stora kostnader. Sådant är äfven förhållandet på andra ställen, så att det med temlig säkerhet torde kunna antagas, att för närvarande redan finnas öfver 3oo Folkskolor, der omkring 18,000 barn njuta undervisning. Dessa anstalter hafva uppstått, oberoende af allmänna anslag. De äro ett verk af menigheternas frivilliga omsorg, lifvad af presterskapets omtanka och af den enskilda välgörenhetens bidrag och bemödanden för detta ändamål, som härvid blifvit understödda och uppmuntrade dels af Kongl. Maj:ts egna medel, dels af kyrkors behållna tionde och af andra tillgångar, dels ock genom tjensleårs beräkning för Lärarne. Utskotten tveka icke alt antaga, det Folkskolor på lika sätt och af samma bevekelsegrund skola uppstå på öfriga ställen, der de behöfvas, så snart menigheterne hunnit tillräckligen upplysas om angelägenheten af dessa anstalter, och Uppmärksamheten blifvit tillbörligen0 fästad på deras åliggande i afseende på sättet för ändamålets vinnande. Men då Utskotten således anse menigheterne vara pligtige att bekosta inrättandet af Folkskolär, finna Utskotten likväl icke luniplfrtj att Commanerne genom en ordentlig Lag tillförbindas att uppfylla 4denna skyldighet. Utskotten betrakta visserligen densamma, såsom ett både christe - Statssamt Allm. Bcsv.- och Oecon.-Utsk.
Finnas ej de; gifve då upp gods och jord å landet, eller hus och tomt i staden, med Rättens bevis, örn de för annan gäld häfta eller ej. Är tvifvelsmål, om den egendom svarar emot det som dömdt är, och kan det ej mätas, innan tid är inne, att han skall gifva sina påminnelser i saken hos Konungen in; sätte borgen till dess värdering derå ske kan: kan han ej eller det; ställe då borgen för sig sjelf, eller träde i fängelse till sakens utslag. Är i ett utslag öfver flere serskilda mål dömdt; och häfver den, som ändring sökt, det i ett eller flere fullgjort, gäfle än dringssökandet deri, och håfve i de andra ingen talan. Huru det lyftas må, som ulgifvet är, sägs i 3 Cap. 5 §. Utsöknings-Balken. Häfver den, som gifvit gods, hus eller gård upp, till doms fullbordan, ej annat hemvist att tillgå; då förhålles dermed, som i 5 Gap. 8. §. samma Balk stadgadt är. Vill den, som vunnit, ej lyfta det, sorn utgifvet är, eller kan han ej borgen sätta; kungöre det straxt Konungens Befallningshafvande, eller domaren; och vederdelomanneu tage det åter och sätte han borgen i stället. Konungens Befallningshafvande eger borgen pröfva, när jäf deremot göres. Är löftesman eller dess vilkor honom ej kunnige, då må han underrättelse derom af domaren i orten fordra: ege ock Konungen att borgen godkänna, när så omtränger. Ej måge löftesmän ogillas, som allmänt för ärlige hållas, och af dén förmögenhet, att gods deras kan svara emot det, som de borgat före. Den, som vunnit i Under-Rätt eller hos Konungens Befallningshafvande, men tappat i Hof-Rätt, vare fri för doms och utslags fullbordan, och ställe der full borgen före. XXXII Cap. 3 §.
Någon vinst för fakulteterna kan icke ligga deruti; ty lärarue vid dessa måste genom denna examens uteslutande förläggande till fakulteterna få ökadt arbete och ökadt ansvar, i motsats Motioner hos Ridder skåpet och Adeln IX ti 2. N:o 40. till Institutets ofvannämnda lärare, hvilka få sin verksamhet inskränkt. Någon vinst för medicinska undervisningen erhålles icke heller, tvärtom vållas deraf en positiv skada; ty ju mera ämnena hopas på få händer, desto ofullständigare måste undervisningen blifva i hvartdera ämnet. Vid granskning af denna åtgärd framgår således ganska tydligt, att densamma, långt ifrån att medföra något godt för undervisning, lärjungar eller lärare, tvärtom måste inverka hämmande på den medicinska undervisningen inom landet, då densamma beröfvar det fullständigaste medicinska läroverk vi ega möjligheten att, såsom det eljest kunnat, gagna det allmänna med samtlige sina af Staten atlönade lärare. En sådan åtgärd, som den af Regeringen vidtagna, har icke heller blifvit af någon enda auktoritet föreslagen, såsom ofvan blifvit anmärkt, och står i strid med Rikets Ständers förut uttalade åsigter om Karolinska Institutets verksamhet och bestämmelse. Hvad Regeringen i Brefvet tdl Kongl. Sundhets-kollegium af den 26 April 1861 yttrar om »de tre nuvarande medicinska läroverkens förening till enig och »ordnad samverkan», synas mig icke heller genom Kongl. Beslutet af samma dag hafva blifvit verklmgjordt; ty någon bättre samverkan kan väl det icke kallas, att medicine-kandidat-exumen blott får alläggas vid universiteterna och licentiat-examen alläggas vid hvart och ett läroverk, oberoende af det andru. Det enda sambandet ligger deruti, att Institutet vid sina kliniker undervisar alla till licentiat-examen, men detta »samband» har existerat de jure sedan Institutets uppkomst, de facto sedan 1840. Det är förnämligast med anledning al den, som mig synes i hög grad skadliga åtgärd, att första examen — den theoretiska, motsvarande medicine-kandidatexamen — blifvit från Institutet borttagen, som jag gjort denna framställning, och det är hufvudsakligen deruti, som jag ville uppmana Rikets Ständer att söka skaffa rättelse. Man torde kanske anmärka, att
Hårads-skallens och Luderplatsars af» skaffande, IV. 1196. — ang. utarbetande af förslag till en allmän Bergverks-stadga, IV. 1 *98- . _ _ ang. förändring af Stängseltiden, 1 5 Cap. 4 I* Byggninga-Balken, IV. iapi. 3 Lag' Register. •■Utskottets Memorial, angående Original-Skuldsedlars uppvisande vid Lagsökning, IV. 1204. ang. Arfsrätt för oäkta barn, IV. 1207. — ang. förändring i de nu för Executions-Ver ket gällande Stadganden, IV. 1222. ang. Fattig procentens beräknande vid skeen de dödsfall, IV. 132.3- — ang. rättighet för allmogen, att i öppna Bodar och Stånd få försälja sina varor, IV, j324- ang. Strömrenssningar, IV. 1327. ängSvanshamrars anläggande, IV. 1403, __ ang. anläggande af Arbetsoch Corrections bus i Länen, IV. 1407. ang. Justitiae-Ombudsmannens Embets-berät telser, IV. 1414. ang. Lösen af anmärkningsmål, IV. 142.1. —n äng. Vermlands Läns skiljande från Götha Hofrätts och förläggande under Svea Hofrätts Jurisdiction, IV. 1423. angående Skuldebrefs executiva kraft och verkan, IV. 143c. — äng. förändring i nu antagna bestraffnings sätt samt inrättande af allmänna Arbetsoch Corrections hus, IV. 1435. _ äng. Domstolarnas antal och organisation, IV. 1444. ang. en fri Victualie handel, V. 74. ang. Taxa å Lösen för de från Konungens Högsta Domstol och Canzlie Expeditioner utgående Domar och Resolutioner, V. 83. ang. en utvidgad Handelsoch Näringsfri het, V. 673. — ang. tillägg vid 9 Cap. 6 §.
En två månåders badkur jemte absolut hvila och stillhet var enligt läkarens utsago ett obetingadt nödvändigt vilkor för en förbättring. Statsrådet hade för egen del ingen lust att vara sin maka följaktig, och hans ställning gaf honom en mycket plausibel anledning att uppoffra sina pligter som äkta man till statens fromma; särskildt som han ju nu hade en vuxen son. Förhållandet mellan föräldrar och barn hade icke i någon väsentlig mån förändrats. Atmosfären i hemmet var lika kylig som någonsin, och i trots af den dagliga samvaron förblefvo familjens tre medlemmar främmande för hvarandra. Det fans ingen sympati och intet förtroende. Max kunde aldrig öfvervinna den allt förlamande respekt, han från barndomen känt i faderns närhet, och alla minnena från de kärlekslösa uppväxtåren hade samlat sig i ett agg till modern, som outplånligt bränt sig in i hans sinne. Han sökte motarbeta det; hennes lidande uppväckte hans veka naturs medkänsla, och under resan söderut egnade han henne all möjlig vård och uppmärksamhet. Det såg nästan ut som om mor och son under dessa omständigheter skulle komma hvarandra en smula närmare än förr, men en obetydlig episod gjorde att den gryende sympatien plötsligt åter svalnade till isande köld. I kurlistan hade modern låtit inskrifva dem båda som Grefvinnan von Rosenberg med son, från Stockholm, och Max hade förgäfves protesterat. Den lindring i kurafgiften, man på detta sätt ernådde, var för grefvinnan ett tillräckligt talande skäl, och hon hade drifvit sin vilja igenom utan ringaste hänsyn till Max och hans stolthet. Men för den unge nyss från skolbänken lössläppte studentens yrvakna frihetsbegär var detta en förödmjukelse. Var han då ingenting i och för sig — som individ! — endast grefvinnan von Rosenbergs son! Agget emot denna despotiska, kärlekslösa kvinna, som var hans mor, vaknade på nytt, och nu höll det i sig. De lefde mest hvar för sig och intogo icke ens måltiderna i hvarandras sällskap, då grefvinnan vanligen föredrog att låta servera sig på sitt rum. Efter två månaders förlopp återvände de till Stockholm, och 14 dagar efter hemkomsten stod Max von Rosenberg inskrifven vid Lunds universitet som filosofie studerande af skånska nationen.
De ärendet rörande handlingar, som i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition antydas, hafva blifvit lill Utskottet öfverlemnade, äfvensom de yttranden, hvilka vid remissen af den Kongl. Propositionen blifvit hos Högloflige Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet afgifna, och deri, å ena sidan, yrkats ett medelporto af 3, högst 4 sk., eller, derest rayons-porton blefve antagna, alt det lägre af dessa, eller 4 sk., måtte bestämmas för afstånd af till och med 30 mil, samt,1 å andra sidan, åter ifrågasatts behofvet och nyttan af någon förändring uti grunderna för post-bevillningens utgörande; hvarjemte Utskottet, i sammanhang härmed, förehaft en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion af Herr L. A. Pellersson, som, jemte framställning om införande af ett lika bref-porto för bela riket af högst 4 sk., yrkat, att det till Stats-verket af postmedlen utgående årliga bidrag icke vidare måtte tagas i anspråk, utan komma Postverket till godo för att användas till post-kommunikationernes underlättande och befrämjande genom anskaffande af snabbgående ångbåtar lill posternes fortbringande, lättare postvagnar med sältra förvaringsrum för medföljande penninge-remisser, och så inrättade, att en eller tvänne passagerare derå erhålla plats, samt skyndsammare och tä Bih. till B. St. Brot. I Aftl. 8 Haft. 1 2 Bevillnings-Llskollets Betänkande, N:u -Ii. tare postförbindelser emellan de orter, der en större rörelse och vigtigare allmänna angelägenheter påkalla en jemn kommunikation. Då Utskottet nu går att i denna fråga afgifva utlåtande, anser Utskottet sig icke kunna undgå erkänna, att det af Kongl. Majit föreslagna, s. k.
St:rs upmärksamhet. K. M. hade nemi., med anledn. af derom, af komiterade för afgifvande af betänkande angide handelssjöfartens behof och utvägarne till dess befrämjande, år 1837 väckt förslag om ändring med hänsyn till den uti 1748 års Coopvardie-Reglemente omtalade Föring, i nåder anbefallt Commerce-Colhm alt, i denna fråga höra vederböride Sjö m an sli usD i re k t: r och med eget yttrande i ämnet inkomma, och sedan, bland 18 Direkta', de 15 instämde i tillstyrkande af komiterades förslag, om uphörande af det omedelbara utbetalandet af den s. k. fölingen till sjömännen sjelfva och användande deraf till sjömäns pensionerande, ehuru de hyste olika åsigter om lämpligaste sättet för pensionernas utdelande, och de 3 öfriga egentligen synts fästa sig vid frågans beskaffenhet af allmän lag, hemställde Commerce-Colhm under anförande af särdeles grundade skäl för förslagets såväl laglighet som ändamålsenlighet samt framställning om åtskilliga åtgärder med hänsyn till verkställigheten, det K. M. måtte läckas föreslå R. St:r, alt fölingen måtte nphöra och en motsvarande summa anslås till pensionerande afCoopvardie-Kaptener och sjömän samt deras enkor och oförsörjda barn. K. M. gillade hufvudsakligen de af Commerce-Colhm i underdihel framställde allmänna åsiglerne ronde nyttan af den föreslagna förändringen och sättet för dess utförande och Nåd. Propos. afgafs, i öfverensstämmelse härmed d. 14 Maj 1840, hvarefter äfven R. St. instämde häruti, ehuru de, i brist på förslag lif! pensionsanstaltens organiserande icke funno skäl att då bifalla den föreslagna åtgärden. Vid 1848 års Riksdag hade ämnets vigt ånyo tilldragit sig upmärksamheten, och R. St. beslöto då, sedan de erhållit kännedom om att frågan hos K.
I början ja, men när jag var borta en qväll jo då Stackars Nadja. Nåå, och hvad vill du nu? Pengar, förstås. Nej, hvad jag nu vill, det skall jag säga dig, Atte... Jag vill få bildning! Herr Adolf skrattade högt, så högt han ansåg öfverensstämmande med sin värdighet. Såå, min pulla, nå, säg mig, hurudan bildning? Jag vill bli fin. Jag vill lära mig att se ut som du och dina fröknar. Jag vill ha fina kläder. Fina rum. Fina möbler och fin lukt. Jag vill Är det hela bildningen? Och så vill jag lära mig franska och piano, när jag först får det andra. Men allra först... Nå, allraförst? Jag vill gifta mig, bli fru, jaha du, fru. Och hvems, tror du? Jo, din, du! Är du galen, Nadja, min fru? du? Herr Adolf skrattade, men icke så ogeneradt som förr. Nadja tog en förnärmad min. Jaha, precist. Din fru. Ska' jag vara sämre än din svägerska, som kom från landet, en adjunktslolla, som aldrig varit annat än hushållerska i all sin dar... Kära Nadja, Amanda var en visserligen anspråkslös, men arbetsam och mycket bildad qvinna, som Nadja steg upp från pallen och stod en stund tyst. Hon arbetade häftigt med sig sjelf. Hon gick till fönstret. Så tillbaka igen. Slutligen kastade hon sig åter till hans fötter och brast i gråt. Atte, Atte, ta mig! Jag vet, att jag är dålig! Jag vet, att jag är en stackare. Jag har en dålig natur, det har jag alltid fått höra. Af mor, af frun, af alla mina matmödrar. Jag är en stackars öfvergifven, eländig, obildad flicka. Herre Gud, hvad jag är olycklig. Kära barn, jag vet inte hvad du menar ... hvad skall jag göra med dig? Gråt för all del inte. Jag förmår inte se det. Inte tårar, nej, för all del. Stig upp! Lugna dig! Mitt hufvud bränner alltid och mitt hjerta slår alltid. Kan jag rå för det? Jag är sådan. Jag har sådant blod, och mor har sådant som hon har.
Tusen gånger hade hon tyckt sig höra Edvards steg i korridoren, och lika mänga gånger funnit sig bedragen; slungad mellan den häftigaste förtjusning, den mest passionerade längtan, till nedslagenhet och fruktan, vittnade hennes blekhet, hennes korta andedrägt och matta blickar att hon icke mera väntade. Plötsligt hördes steg utanför. Anna spratt upp, reste sig och stod lyssnande med utsträckta armar emot dörren. Ah, det var ingen inbillning, steg hördes verkligen, de kommo närmare, men hur tunga, långsamma och oregelbundna! – dock, det var likväl hans Ja, utan tvifvel. Anna andades knappt, hjertats häftiga slag voro nära att qväfva henne, längtan hade ännu mera stegrat hennes kärlek, hennes kinder blossade, hennes barm häfdes våldsamt, de mörka ögonen blickade mellan tårarnes kristall, och ur stånd att längre hålla sig upprätt, sjönk hon darrande tillbaka i stolen. Nu voro stegen ända vid dörren, det tog i låset. Anna såg icke mer, det svindlade för hennes ögon, så hade den långa väntan, det ostörda, snart sagdt påtvingade öfverlemnandet åt hennes inbillnings drömmar exalterat och upphettat hennes sinnen. En minut förgick Men denna dörr skulle aldrig öppnas af den väntade brudgummen; den längtande bruden sträckte förgäfves sina armar mot sin kärleks afgud, hon skulle aldrig sjunka i hans famn. En tung konvulsivisk suck utanför kom Anna i detsamma att spritta till, och straxt derpå hörde hon hastiga, ojemna, förvirrade steg som allt mera aflägsnade sig, liksom om någon flydde förtviflad korridorn utåt. Hon trodde sig drömma, hon lyssnade, de aflägsnade sig oupphörligt, nu hördes de knappt; nu, nu var allt tyst igen. Ah, han var borta, han hade flytt. Anna tänkte icke mer, hon sjönk snyftande ned på golfvet och dolde ansigtet i sina händer. – Brefvet! – utropade hon ändtligen, liksom en plötslig tanke fallit henne in. – Ja, brefvet, det olycksaliga brefvet är skulden till hans kallsinnighet, – fortfor hon med feberaktig häftighet och steg upp, strök håret ifrån pannan och gick framåt golfvet några steg.
Af likartad anledning hade derefter, enligt hvad af tidningarna varit att inhämta, en och annan Biskop utfärdat skrifvelser till Presterskapet, hvar i sitt slilt, dels med klagan öfver tidningsredaktioners förfarande, hvilkas syfte syntes vara att hos allmänheten stifta missnöje med fäderneslandets författning och styrelse samt utbreda läror stridande mot allt samhälles grundvalar, dels med uppmaningar till Presterskapet att vaka deröfver, att deras åhörare mätte, så vidt möjligt, skyddas mot dylika, förledningslörsök, icke tillåta, att kungörelser af denna beskaffenhet upplästes från predikstolarna, samt isynnerhet tillse, att folkskolelärare icke läte bruka sig till medel för samhällsstörande stämplingar, dels ock med uppdrag att varna folkskolans lärare fiir sysselsättning med obehöriga, från deras egentliga afledande ämnen, samt föreställningar om nyttan deraf, att desse lärare funne prästhuset öppet för deras lediga stunder, och att de genom omgänget der kunde allägsnas från råhetens samqväm samt vinna den sedliga bildning, som troddes icke kunna förfalla till uppviglarens oväsende. Dessa och dylika försök att motverka de skadliga följderna af den periodiska pressens missbruk hade naturligtvis ej blott varit fruktlösa, utan ock blifvit af samma press, vid deras offentliggörande, begagnade såsom ämnen för anmärkningar om en regellös irihet i embetsmaktens utöfning, om dess ofördragsamhet och bemödanden att hämma upplysningens framsteg bland allmogen eller stora mängden af medborgare, samt sålunda haft en mot afsigten rakt stridande verkan. Med anledningarna till sådana omdömen om de i fråga varande kungörelserna och cirkulärbrefven måtte i öfrigt förhålla sig huru som helst; så vore dock alltid ilen anmärkningen emot desamma välgrundad, att åtgärder af denna art läge utom embeU - myndigheters behörighet; hvaraf jag ansett följa, ej blott att sjelfva dessa myndigheters anseende lede i allmänna omdömet, utan ock att den beskyllning, de ådroge sig för godtycklig maktutöfning, återfiille förnärmande på högsta Styrelsemakten.
Betclnkanäen i sjelfva verket tillhora densamma; så synas, genom dessa stadganden, alla försigtighetsmått vara iakttagne, att icke en sådan person må obehörigen falla den församling till last, hvarifrån han först utflyttat; men, enär härvid tillika måste afses, att, enligt förstnämnde Kongl. Kungörelse, hvarje församling eger rättighet, att icke något inhyseshjon bör få sig der nedsätta, eller något gammalt och mindre arbetsfört der antagas, innan sådant först blifvit i allmän sockenstämma anmäldt, och församlingen dertill sitt bifall lemnat, samt att således en utflyttad person kan i längre tid kringvandra ifrån den ena församlingen till den andra, och kanske äfven utom riket frugtlöst söka sig laga försvar, eller ett stadigvarande näringsfång, så vore det, enligt Utskottets omdöme, vid ett sådant förhållande betänkligt, att genom en viss prasscriptionstid helt och hållet utesluta den inflyttade från all fattigförsörjning i hans födelseort och egentliga hemort, eller der han längst sig uppehållit, och, ehuru betungande det kunde blifva för en sådan församling, alt honom åter emottaga, måste den likväl, jemförelsevis med öfriga församlingar, dem han endast genomvandrat, eller der han blott en kort tid vistats, anses dertill mest förpligtad, enär åtminstone det skäl derföre i allmänhet bör kunna anföras, att han der sin ungdomseller arbetsföra tid nedlaggt, samt Best), och Ekon* Otsk. Eetänkanden, 1439 alt Iian der kan ega anhöriga, hvilka möjligen skulle vi lija åtaga sig hans vård, då deremot svårligen någon grund kunde upp* letas för en annan församlings åtagande att honom försörja; och anser Utskottet, på nu anförde skål, sig icke ega anledning att dea å fråga varande Motionen understödja. Hvilket dock till Riksens Höglofl. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemna?» Stockholm den 8 Nov. 1823. Ån kom den i2 Nov-. 1323.
Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ctsk:ts Betänkande JVl 34. från honom taga, utom det förverkade vildbrådet, bössa, jagttyg och hundar, samt sådant behålla till dess domstolen sig utlåtit. § 23. öfverträdelser, sorn blott förnärma enskild persons rätt och ej angå till allmänt gagn gifna föreskrifter, må endast af målsegaren åtalas. Tjenstemän och betjente vid skogsstaten samt allmän åklagare tillhör det att beifra andra öfverträdelser, som i denna stadga äro belagda med ansvar, och njute de enahanda hägn och vitsord, som enligt lag och särskilda författningar tillkomma dem, hvilka Konungens, Dess embetsmäns eller Rättens ärenden gå. I öfrigt vare en hvar berättigad att dylika öfverträdelser åtala. § 24. Böter, sorn efter denna stadga ådömas, skola fördelas sålunda, att en tredjedel tillfaller Kronan och två tredjedelar åklagaren. I händelse af bristande tillgång, förvandlas böterna enligt allmän strafflag. Vildbråd, som efter § °Z\ är förverkadt, eller dess värde, derest djuret ej kan tillrättaskaffas, tillfaller åklagaren ensam. Hvad om jagträtt i § 3 sagdt är, vare icke tillämpligt å brukare, till hvilken jord är upplåten förr, än denna stadga utfärdades. Vite, som kan vara stadgadt för oloflig jagt, må icke vidare tillämpas. I ort, der förening är ingången till åstadkommande af högre belöning för rofdjur s utödande, än som hittills efter lag utgått, må på nytt aftal bero, huruvida och i hvad mån bidrag dertill hädanefter skall utgifvas. Likaså vare del menighet tillåtet att ingå förening för en större rofdjursfångst, antingen genom skallgång eller genom andra anstalter, såvida öfverenskommelse derom i behörig ordning uppgöres. För de rofdjur, som genom skallgång, föranstaltad lill följd af dylik förening, blifvit fångade eller dödade, njutes icke belöning.