Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när hon befann sig i den stora förstugan, och länsmannen förde henne uppför den breda stentrappa, som ledde till andra våningen, kände hon åter sitt mod svigta. Den vidsträckta vestibulen, på hvars pelare månskenet föll från de höga spetsbågefönstren, och i hvars hvalf hennes steg doft genljödo, gjorde på henne ett dystert högtidligt intryck; hennes själ uppfylldes af obestämda aningar, att något förskräckligt väntade henne. – Stanna här, sade Askelin, sedan de inträdt i ett förmak, upplyst af en taklampa; – jag kommer straxt och hemtar dig. Länsmannen gick in, för att till lagman Johan rapportera hvad som förefallit och anmäla, att Ingrids dotter befann sig i det bredvidliggande rummet. Medan länsmannen aflemnade denna rapport, hade Ellen satt sig ned på en stol bredvid dörren. Hon tryckte handen mot hjertat, för att dämpa dess oroliga slag, och när i detsamma en sidodörr till förmaket öppnades, spratt hon till vid bullret häraf och riktade en rädd blick på den inträdande. Men då hon framför sig såg den unga fröken Skytte, ljusnade hennes anletsdrag. Att i denna främmande omgifning finna en varelse, ung och qvinlig såsom hon och välbekant, alltsedan Ellen systerligt vårdade henne i sin mors hem, upplifvade hennes mod. Hon steg upp från sin stol och betraktade Maria med ögon, som tycktes bedja om ett vänligt ord, om en försäkran, att ingen fara vore å färde. Men Marias läppar drog sig endast till ett besynnerligt leende, hennes mörka ögon mätte med ett uttryck af hat och förakt den bleka, afmagrade, i grofva kläder höljda medtäflarinnan, och hon gick med hastiga steg förbi utan att bevärdiga henne med ett ord. I detsamma öppnades den andra dörren, som förde till lagmannens arbetsrum, länsmannen visade sig åter, fattade den bäfvande flickan vid armen och förde henne ditin. Derefter bugade han sig för de begge herrarne och aflägsnade sig, för att i förmaket afvakta vidare ordres.
Slösint som fadren, tjufaktig som fadren; han har stulit hvartenda ord af mig som jag nyss sa' till honom. STEN. Är han drucken? GERHARD. Nej! det är bara svaghet! O så svagt, så svagt. Pekar på sin panna. JACQUES hemtar sig. Sten! Du skall vara ödmjuk så går det dig väl; du skall vara mjuk som vax, du måste bli' mjuk; du gör ett dåligt arbete, kanske inte hela norra gafveln pekar ner i ån? STEN. Der sa' I ett sant ord; den gör så; men kom ihåg att jag murat efter eder afvägning; hade jag fått rådt mig sjelf och gjort som jag velat, så hade det stått rätt som en gran. Nej hör, nej hör! Släpp hund i smörtråget så vill han i med båda fötterna. GERHARD. Skäms pojke, och skyll inte på mästarn! JACQUES. Tyst Gerhard, jag kan tala sjelf. Scen V I. DE FÖRRE. JURGEN. STEN. I är orättfärdig, Jacques, det är en synd och en skam att höra hur I häcklar mitt och allas arbete då I sjelf är den okunnigaste af hela murarlaget; men det kommer en dag, då I skall umgälla allt ondt I gjort, det kommer en dag då I icke kan skramla längre med tomma ord och då spricker I. JACQUES. Hör på den fanen! Hör på den falska fanen! STEN. Ja! nu har jag klockat och derför må jag gala; I har svurit att I har hemligheten, men det har I svurit falskt! JURGEN fattar Sten i armen. Pojke, tänk på hvad du säger. JACQUES reser sig och vill kasta kannan på Sten. Gerhard griper honom i armen och för honom ut. Hör på den satan! Hör på honom. Frid, frid! Det är ölet go' vänner. JACQUES. Det är ölet! Gå hem och lägg dig killing, när du inte tål ditt krus. JURGEN har ledt ut Sten. Go' qväll i stugan! JACQUES. Tack sjelf, välbekommet! spisen mäster och sitt. Tag en kanna på
Denna domstol, som riksrätt kallas, skall i sådant fall bestå av presidenten uti Konungens och rikets Svea hovrätt, vilken däruti före ordet, presidenterna uti alla rikets kollegier, vid tilltal emot högsta domstolen fyra de äldsta regeringsråd, men, när regeringsrätten är tilltalad, fyra de äldsta justitieråd, ävensom, i båda fallen, högste befälhavaren över de i huvudstaden tjänstgörande trupper, högste närvarande befälhavaren för den vid huvudstaden förlagda delen av flottan, tvenne de äldsta råd i Svea hovrätt och det äldsta råd i varje av rikets kollegier. Då justitiekansleren, justitieombudsmannen eller militieombudsmannen finner sig befogad att högsta domstolen samfällt eller särskilda dess ledamöter inför riksrätten tilltala, eller justitiekansleren eller justitieombudsmannen att regeringsrätten samfällt eller särskilda dess ledamöter under sådant tilltal ställa, äske han hos presidenten i Konungens och rikets Svea hovrätt, såsom riksrättens ordförande, laglig kallelse å den eller dem, som skola tilltalas. Presidenten i hovrätten foge därefter anstalt om riksrättens sammanträde, för att kallelsen utfärda och målet vidare i laglig ordning behandla. Skulle emot förmodan han detta underlåta, eller någon av de övrige förenämnde ämbetsmän undandraga sig att uti riksrätten deltaga, stånde de, för en sådan uppsåtlig försummelse av deras ämbetsplikt, till lagligt ansvar. Hava en eller flere av riksrättens ledamöter laga förfall, eller finnes emot någon av dem laga jäv, vare ändock rätten domför, om tolv däruti sitta. Är presidenten i hovrätten av laga förfall eller jäv hindrad, företräde dess ställe den äldste i tjänst varande presidenten. Denna domstol äge, sedan rannsakningen fulländad är, och domen efter lag fälld, att densamma för öppna dörrar avkunna. Wid hwarje Riksdag skola Riksens Ständer wälja Tolf Ledamöter af hwartdera Ståndet till en Nämnd, som äge att dömma, huruwida Högsta Domstolens samtelige Ledamöter gjort sig förtjente, att i deras wigtiga kall bibehållas, eller om wisse af dem, utan bewisligen begångna fel och brott, hwarom föregående §. handlar, likwäl kunde anses böra ifrån utöfningen af Konungens Domsrätt skiljas.
Yid nästiidne Riksdag anmärktes, enligt 107 § Regeringsformen, af dåvarande Constitutions-Utskott åtgärden om öfvertagandet å arrende på viss tid af Svenska Academiens privilegium att utgifva Statstidningen, samt om stats-medels anvisande för samma tidnings upprätthållande; men då, vid föredragning i Riks-Stånden, frågan derom förföll, finnér, af ofvannämnde anledningar, Utskottet någon annan åtgärd å Rikets Ständers sida nu icke vara att i detta fall vidtaga, än att, på sätt Kongl. Maj:t föreslagit, medgifva, alt, sedan till Kongl. Stals-Contoret lefvererats försäljningsmedlen för Statstidningens tryckeri, m. m., den då oguldne återstoden af ifrågavarande förskotts-summa å 21,000 R:dr B:co må afskrifvas. Stockholm den 3 December 1844. Ank. lill. Exp. Utsk. den 4- Dcc, kl. 10 f. ni Utlåtande, i anledning af gjorda framställningar rörande utbetalningen af de till Em-åns uporensande beviljade statsbidrag. (JR.gls. AfdÖ) Fullmägtige i Riksgälds-Contoret, sorn, oagtadt flerfaldiga, under detta 'Stats-Ulskotleis Utlåtande, N:o gy. års lopp, derom gjorda ansökningar, funnit sig icke kunna medgifva utbetalningen af det vid sednast förflutne Riksdag beviljade lån för befordrandet af Em-dns upprensning inom Calmar Län, hafva hos Stats-Utskottet, uti serskild skrifvelse, anmält de omständigheter, som, enligt Fullmägtiges åsigt, hitintills hindrat denna utbetalnings verkställande.
Jag vågar tro, att på detta sätt lika väl och, bättre än på sätt Tit. Påhlman föreslagit, både Planens execution skall kunna åtfölja tidens sig utvecklande skick, och Näripgarne kunna understödjas i den man, som de uti olika omständigheter hafva olika, behof, uti Landets aila orter. Slute» Den 20 Juni. 1031 Sluteligen må det tillåtas mig yttra, i afse«nde på den liufvudåsigt för Tit, Pählmans Firmnce-Plari, hvarmed han slutar dess anförande af d. 3 dennes: Att, nemligen Banken bör betraktas egentligen såsom ett Depositions-verk, hvars föremål tnåste vara att bringa sina Sedlar i ett fullständigt förhållande till en reel fond: att Stats-Ver~ ket ensamt bör bestrida Stats-Utgifterna med de bestämda Summor Nationell dertill anvisar, och aldrig kunna skuldsättas: ate imellan dessa bagge stå Ständernas Riksgälds.Cnntoir för att förvalta In och Utländska Riksgälden, hålla Credjtmyntet och Allmänna Fonderna uti värde, samt observera och befordra én formonlig verkan deraf på Näringarna, nain mening vara, att med en sådan förändring af Bankens och Riksgälds* Contoirens verkning-,kretsar nr tid nog, när vi komma i ti!lstån‘d, att kunna och böra söka bringa Sedelmyntet till förhållande emot reela Fonden, hvilket tillstånd och hvilken tidepunkt ingalunda, efter min öfvertygelse, ännu är inne, B. N. Santesson. Tvifvelsutan göra Bankens Ordinarie behållne Inkomster något mera än 150,000 R:d årligen; jag har dock ansett mig uti fia 11:ulen ej böra upp, taga dem högre, Eika - J03S Den so Juni. Likaledes-forde Discont, Revenuerna kunna beräknas 50 a 100,000 ilid högre än här upptagits, isynnerhet uti de sista åren, när-Discont-Fonden bl ii vit större.
Jag har redan talat om ett af de största, nemi. öfverträdelsen af gällande föreskrifter, hvarigenom Bankens förvaltning blifver osäker och sjelfstridig, samt förtroendet till honom måste försvagas. Om Bih. lill R. St. Fullmäktige ville mot ränta utlåna ifrågavarande 000,000 Rdr, så finge de det ej, emedan de icke må bilda nya lånefonder, eller sedan sedelstocken öfverskridit det stadgade förhållandet, öka honom ännu mera genom åtgärder, som af Fullmäktige bero. Men att öka den, ntan att få någon ränta för Bankens äfventyr, det skulle vara Fullmäktige tillåtet? Hvar finnes sammanhang i ett sådant handlingssätt och hvarär gränsen derför? Om Fullmäktige kunna tillåta sig att en gång öfverträda 120 §., hvarför kunna de icke sedan göra det huru ofta som helst. Om en myckenhet dylika anbud, som de närvarande, göras hvarföre skulle de icke blifva antagna om de första så blifvit? Blott för att återställa den öfverskridna proportionen skulle ett par millioner Specier behöfva anskaffas. Om då 4 millioner Rdr Banco utgåfvos i räntefria förskott, så kunde för de dithörande sedlarne Bankens gamla silfver genast uttagas, under det att han icke för än om längre tid kunde få nytt silfver igen. Kunde realisationen bestå ett sådant äfventyr, och, om det misslyckades, hvarmed skulle Fullmäktige godtgöra skadan af deras sjelftagna myndighet? Jag har en gång tillförene, då Banken var i bättre ställning, erinrat om faran deraf, att han i Handels-Disconten sjelf utlånade de tänger, hvarmed silfver-påsarne dragas ur hans hvalf. Är det nu, då de sednare blifvit färre, skäl att öka mängden och längden af de förstnämnde? Man frågar: Skall då ingenting göras för Bankens säkerhet? utan Fullmäktige med armarne i kors afbida hvad komma må? Jag svarar: att Protokollen må vittna om jag varit den, som tillstyrkt overksamhet, samt att jag, derest några försummelser under den rätta tiden egt rum, nu icke vill godtgöra dem med förhastanden och ännu mindre med reglementets öfverträdelse eller realisationens äfventyrande.
Bären förekomma ej i lika stor mängd, där finnes väl svarta björnbär och röda hallon, som smälta af sötma, men de prunkande jättejordgubbarna äga ingen arom, ingen doft från tysta skogar, de glänsa kalla som sura rönnbär. Äfven praktrosorna lysa väl härligt men dofta svagt. All den skarpa lukten från det gröna tar öfverhand, från yfvigt krusig scellery och gulhvita majskobbar, från timjan och grön lökrot. Främlingen tror sig vara på en undantagsort, och dock är det helt vanligt i nya världens öster detta välsignelsens regn af mat, mat, mat. Fiskar af laxsläktet, stora rödglänsande, hvitglittrande, blåglimmande; det fetaste nötkött från Västerns prärier, skinkor från Chicago, extra gödkalf och feta höns – höns i flockar, höns i knippen, lefvande höns, döda höns – höns i oändlighet. Men kvinnorna vända på dem, rynka på näsan och säga: blir det då aldrig kalkonernas tid, misses någonting? Hvad skall man hitta på att äta denna svåra tid? Högljuddast föra de svarta ordet, de gå den långa Marketgatan uppåt, skratta med händerna i sidan, dingla med blänkande örhängen, skryta och titta in i alla vagnar. Hvarenda ärlig yankeekvinna vet, att detta är skräfvel, ty finns på denna syndiga jord något, som de kulörta sätta öfver en ny visa af Sankey, så är det den gudsgåfvan höns. De frestas att sälja sin själ, om de nu hafva någon, för en fet höna – lefvande eller död. Nedåt floden ligger en liten gömd stad, där finns ett litet, litet torg, och på rådhustrappan sitter stadens magistratsperson och bevakar rättvisans skipande i form af negrer, som offentligen pryglas för stöld af fjäderfä inom staten Delaware. Svenskarna införde straffet för ett par århundraden sedan, då de komma seglande uppför floden och började släpa sten till den ryktbara Swedish church där på kullen – och det finns intet skäl i världen hvarför en så nyttig åtgärd skulle upphäfvas, då den egentligen bara gäller det svarta packet.
^.tt 8t^relsen bärsörntan borrie sättas i tillfälle ritt, medelst anordnande af vidsträcktare arbets-företag sör 8tatens räkning, säsom belastnings-arbeten eller andra större anstalter, der sädana kunna säsom lämpliga oeb bebölliga ifrågakomma, sann Röredraganden, liba med Lommitterade, vara onskligt oeb ändamälsenligt. Vk dessa förenade skäl oeb anledningar, ansäg Rdredrsganden sig böra i underdänigbet tillstyrka, att Kongl. lVlaj:t täcktes as Rikets bländer äska. alt, jemte det, pä sätt Rikets senast församlade 8tänder, uti deras den 13 ^lais l835 allätne underdåniga skiilvelse, e> bjudit, liela den sör inkommande utländsk spanmäl indelande tull-intänt varder til! Kongl. Uapts l^ädiga disposition sör inrdsättnings-bebof ösverlemnad, oeb tillika allt bvad möjligen insluta kan utås söria undsättnings-ereditivets ännu utesläende fordringar, sedan det vid sista Riksdag beviljade f^llnads-ereditivet blifvit till lullo äterbetaldt, ställas till Kongl. I^Iajtls boga disposition sör samma ändamål.
Yid tvänne föregående riksdagar hafva Rikets Ständer beviljat Kamereraren Carl Sandberg 500 R:dr R:mt årligen, för vårdandet och förökandet af hans, i följd af Kongl. Maj:ts, på Ständernas hemställan fattade beslut, för Statens räkningar inköpta, historiska och kameralistiska samlingar. I den säkra förhoppning att denna ringa ersättning icke vid innevarande riksdag skal! undandragas den nitiske och utmärkte forskaren, får jag vördsamt föreslå, att ofvan sagda belopp, 500 R:dr Runt, äfven under näst ingående statsregleringsperiod, må anvisas på Riksgälds-kontoret, att, för samliDgarnes vårdande och förökande, till Kamereraren Sandberg årligen utbetalas. Om remiss häraf till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles vördsamt. Stockholm den 28 November 1862. J. Collén, 216 Motioner i Preste-Ståndet 1862. Af Kyrkoherden J. Otterström: Om de 13 seminariernas re duktion till 5. När folkskolelärare-seminarierna upprättades på 13 särskilda punkter, så var det en nödvändighet, emedan folkskolan påbjöds liktidigt. Alla 13 seminarierna hade ock då ett stort antal elever. Men redan efter 7 års förlopp, 1850, kunde man säga, att den första stora uppsättningen var färdig med de 2,200 folkskolelärare, som då voro i verksamhet. Sedan den tiden har elevernas antal beständigt af tagit med dot. minskade behofvet af nya lärare, så att flera seminarier haft ett högst obetydligt antal, hvilkas bildning, eftersom anslaget till seminarierne ökats, blifvit Staten oskäligt dyr. Redan vid 1856 års riksdag, då folkskolelärarne voro två och ett halft tusen, fullt motsvarande då upprättade folkskolors behof, sökte jag derföre i afgifven motion visa nödvändigheten af att centralisera den bildningsanstalt, som var utminuterad på tretton punkter, eller att till ett lämpligare antal reducera seminarierna; ty för ett land, som vårt, måste det alltid blifva en misshushållning öfver förmågan att splittra krafterna, der nödvändigheten icke bjöd det.
Bonde-Ståndet väckt samt, till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Olof sindersson fran ölands Södra Mot, med hvilken Johan Johansson från Ölands Norra Mot sig förenat, anmärkt såsom obilligt det förhållande, att dä Kongl. Kungörelsen den 15 December 1848 i allmänhet tilläde innehafvare af under stadgad åborätt upplåtna kronohemman och lägenheter rättighet att, utan föregången värdering eller annan omgång än erläggande af den efter grundräntans kronovärdi bestämda köpeskillingen, få samma hemman till skatte inlösa, en motsvarande förmån icke äfven tillgodokommit arfvingarne efter åboer å sådana kronohemman på Öland, hvilka redan förut blifvit anslagna till boställen åt tjenstemän, såsom ProvinciaUäkare, Kronofogdar och Länsmän, utan att sådane arfvingar fortfarande med grämelse mäste se sig i mistning af de hemman, på hvilkas uppodling och förbättring deras förfäder dock nedlagt möda och arbete, tilläfventyrs icke mindre än det som blifvit användt å de kronohemman, hvilkas innehafvare varit nog lyckliga att få behålla dem. Och har motionären, till rättande af berörda förhållande, föreslagit att lagliga arfvingar efter sednaste äboer å sådana kronohemman, hvilka, enligt hvad nyss omförmäldt är, blifvit anslagna till boställen, mätte i afseende på nämnda tok. lill II. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 104. hemman förunnas att åtminstone efter nuvarande boställshafvares afgång komma i åtnjutande af samma, förmån som ofvananförde Kongl. Kungörelse af 1848 medgifvit arfvingar efter andra kronohemmans-åboer. Då emellertid motionären icke närmare angifvit de särskilda fall på Oland, som han med motionen åsyftat, kan Utskottet endast i allmänhet meddela den upplysning, att i afseende på allmänna kronohemman Kronan aldrig uttryckligen efterskänkt sin eganderätt och först genom Kongl.
I följe häraf har Eder Mast äskat Riksens Ständers linderdäniga utlätande om och hwilka af de pä Benefiew. och Benädnings-titeln af Allmänna Indragnings-Staten uppförde personer, anses böra genast förlora hwad de innelnffwa^ samt huruwida en lika indragning bör sträcka stg till de Fruar och andra personer af qwinno. könet som ätnjuta lifstids Pensioner i anseende till deras wid Kongl. Hofwet innehafda Tjenster. Riksens Ständer har det ä ena sidan ej kunnat undfalla Eders Masts förlägenhet och bekymmer att wid anwändande af den pröfning, hwarom Riksens Ständer i underdänighet anhällrt, nödgas följa den owillkorliga lydelsen af de stadgade allmänna grunder, hwarigenom nägon »välförtjent och behöswande Eders Masts undersäte skulle komma att sucka öfwer ett härdt ätertagande af hwad Kongs Näd rätt. wisligen honom tillerkändt, samt mängen annan att sakna det, som nu torde hända utgör will. 860 Den 16 Octobek. wilkoret för den nödtorftiga bergning han päräknat, men ä den andra har det smits Riksens Ständer dels ledande till en widlöftighet som i synnerhet wid detta Riksmöte bordt undwikas, dels till en med Riksens Ständers egenskap, att endast wara Lagstiftare, icke förenlig ät. gärd, att ingä i det ömtäliga och ytterst gram laga individuella bedömmandet och tillämpandet af berörda grunder. Dä Riksens Ständer säledes hos Eder Majit ytterligare i underdänighet anhälla, om ^verkställighet af de wid sistledne Riksdag för detza indragningar fastställde grunder, fä Rik. sens Ständer tillika till undanrödjande af de hinder, som för denna »verkställighet hittills be. funnits möta, gifwa ät berörde Pensions, grum der ett sädant förtydligande, som med aflägsnande af de uppständne twifwelaktigheterne, gör de samma för hwarje förekommande fräga til. lämplige. Riksens
Slutligen företog R. o. Ad. val af Direktörer och Suppleanter vid Låne-kontoren i Götheborg och Malmö; och befunnos, efter valförrättningens slut, hafva blifvit utsedde lill: 158 Den 26 Mars. Direktör vid Lune-kontoret i Götheborg: Hr Virgin, Claes Samuel, Öfverste, R. K. Carl XIII 0. och S. 0 med 65 röster. Suppleant derstädes: Hr af Petersens, Johan August, Kapten, R. S. 0. „ 65 „ Direktör vid Lune-kontoret i Malmö: Hr af Klinteberg, Carl, Kammarherre, 57 „ Suppleant derstädes: Hr Prytz, Lars Adolf, Öfverste, R. S. 0 , 63 „ Föredrogs Hr Tham s, Casper Wolrath, d. 22 dennes väckta och på bordet lagda motion om beviljande af en gratifikation åt Akademie Adjunkten Ramström. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, anförde: Uti den nu ifrågavarande motionen har Hr Tham upgifvit, att sedan under motionstiden blifvit inlemnadt ett mern., innehållande ett förord för Akademie Adjunkten Ramström, att till nästa riksdag erhålla ett årligt anslag för vidmakthållandet af hans här i Stockholm varande Läro-inrättning, Adjunkten Ramström, i följd af den förändrade organisationen af de allmänna läroverken, icke ansåge sig kunna erhålla ett så tillräckligt anslag, att han kunde bestrida alla utgifter för ett större läroverk, utan funne sig föranlåten att nphöra med sin läro-anslalt. Af detta förhållande har Hr Tham velat hämta anledn. lill sitt nu väckta förslag, alt R. St. behagade bevilja Adjunkten Ramström för en gång en gratifikation af 3,000 r:dr b:co. Denna motion, som blifvit anmäld efter den tid, hvarinom, enl.
Tagen i dess vidsträcktaste mening, kan benämningen af kronobetjent lämpas på de flesta tjenstemän, som sortera under verkställande makten; men i den inskränktare bemärkelse ordet, efter vanligt språkbruk, lärer hafva influtit i vallagen, kan det förmodas angå kronobeljeningen på landet, eller kronofogde, häradsskrifvare och kronolänsman, dock egentligen den sistnämnde. Emellertid blefve nu äfven häradsskrifvaren, som fått det vigtiga uppdraget att författa vallängderne, jemte kronofogden, sjelf utesluten från rösträtt, sannolikt endast i följd af misstroende, att kronolänsmannen skulle inom sitt district kunna inverka på de ringare valberältigades beslut, hvilket likväl ej är att 20 Den 28 Augusti. befara mera af honora, än landsfiscaler, stadsfiscaler och annan polisbetjening. Vallagsförslaget, som i allmänhet antager valcensus böra grundas på uppskattadt egendomsvärde och uppskattad behållen inkomst, bestämmer ingenstädes uttryckligen, huru med uppskattningen skall tillgå. Endast gissningsvis kan man komma till den slutsats, att den för bevillningstaxeringen verkställde, eller verkställande uppskattning må provisoriskt följas, intilldess andra uppskattningsgrunder skulle blifva bestämda af riksförsamligen, på sätt 2 § 4 mom. ger vid handen. Men bevillningstaxeringen, beroende af olika åsigter och särskilda förfoganden vid hvarje riksdag, allt efter som allmänna bevillningssumman behöfver ökas eller kan förminskas, är just af sådan orsak, oberäknadt liera andra, den mest osäkra och vacklande grund för bestämmandet af politiska rättigheter, som någonsin kunnat uppletas; och dessutom skulle, tvertemot lieg.F., dessa medborgarens dyrbara rättigheter komma att vid riksdagarne, till en början åtminstone, jemkas och fördelas genom Bevilln.Utsk:s mellankomst, då det ej blefve särdeles svårt att ordna om uppskattningen för valcensus så, att valmännens antal kunde efter behag ökas i en dass och minskas i en annan, allt på sidan om vallagen. § 6.
Det är äfven af sådan anledning, som Utskottet ansett sig böra fästa Riksens, Höglofl. Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten deraf, att så val Sabbaten må hållas i tillbörlig vördnad, som att en del af Församlingens medlemmar ej måtte igenom mindre lamp,eliga anstalter hindras ifrån den allmänna Gudstjenstens bivistande. Och får Utskottet till befrämjande af ett sädant ändamål, efter en sorgfällig granskning af närvarande fråga, nu vördsamt tillstyrka, det Riksens Höglofl. Ständer hos Kongl. Majit framföra dea underdåniga önskan, att inga, Skadespel hädanefter må, hvarken de större Högtidsdagarna eller aftonen förut, varda til - låtnej repetitioner ej heller böra om Söndagen updet’ Gudstjensten hållas, samt att ett Besv. oth Kkon, Utsk. Betrinkan(l*n. dylikt förbud äfven måtts stadgas emot an. dra offentliga lustbarheter och åskådningaT» Hvad åter angår det yrkade förbudet esoot dessa nöjen å aftnarne af de vamiga. Söndagarna, så anser Utskottet en väsendtlig skillnad äga runi. emellan dessa och Högtidsdagarna, emedan de senare, såsom Memorialets författare anmärk r, påminna om Christna församlingens märkvärdigaste händelser, och deri ge om uppmana dess medlemmar, att i husligt lugn egna sintid och sina betraktelser åt högre och heligare föremål; då deremot, i afseende på de förra, inga synnerliga skäl synas förekomma, alt a aftnarne förbjuda val afpassade allmänna nöjen, helst de fleste af de lägre FolkClas,serna endast hafva ledighet att på dessa aftnar Söka vederqvickelse efter arbete och nr dor. Enligt Utskottets tanka, böra derföre de vanliga Söndagsaftnar*ie ej i det föreslagna förbudet inbegripas.