Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
8 ~ ~ P, k Ur 8 f amiljekrönikan p&amp; Höögsborg an ganska oinfångsrik berattelse i tv5 delar. Man vantar sig af en så romantisk titel nigot af dnn mystik, som följer med legender om hiigadliga ricldarborgrir, nigot af dcii stainningsmiittade f %i. @ on, som brukar vara oskiljaktig f r h gamla familjekrönilror. Och uppslaget till romanen inger goda fiirviiiitningar. Trots det att beriittelsen kr förlagd till r a r egen prosaiska tid, hvilar öfver Beskrifningen p6 det gamla herrosiitet Höiigsborg ett visst poetiskt skiminer. Det uråldriga slottet - det behos ej af den nuvarande Ggaren, baron de la Roche, imderhilles blott koin en dyrbar familjeklenod, - med sina historiska minnon, sina vapolismlingar och tafvelgallerier, sina familjeportratt bland h i l k a det af s1ii.k tens stamfar, riddar Ulf, sages psncka », då någon i fainiljen står i begrepp att gifta sig utan I r ~ l e k -, dessa med slottet förbundna legender, som så vuxit fast i den friherrliga släktens och dess iinderhafvandes förestallning, att de tillmätas ett betydelsefullt inflytande på familjernedlemmarnes öde, allt detta k: ett uppslag, som, om det ej som motiv iir så splitternytt, dock anslår lriinsliga striingnr i ens fantasi. Hur bedragen. blir man då ej vid att finna, att ur denna ro~nantiskn f örgrund idel banala hvardagshihdelser iitveclrla sig! S e hikr i korthet roinanens innehA.11. Arfvingen till Höögsborg öfverger sin iingdornslräi.lek och gifter sig med en rik arfiagerska, d$ ' han i hög grad finner att husets fi.nanciella stiihing efter fadrens död imdergriiid och emedan han d l bespara sin inor, en fin gammal dam i friiinaf den gamla stan-men, den.
”Det är ett litet snyggt och gladt rum; och på det Arnman, som fremling, icke skall ha för ensligt, har jag låtit sätta dit lilla Larses säng. Lars är en liten munter och älskvärd gosse, just en rustibus, som skall roa Arnman.” Nu föll mig straxt i tankarne farbror Pehrs beskrifning på min patronessa och äfven hans råd; men här var icke annat att göra, än att tacka för det nöje jag skulle få genom lilla Larses sällskap. Pojken är nemligen enda barnet och fruns afgud. ”Ja, nog blir det ett nöje, derom är jag säker,” återtog min patronessa i lika blid ton; ”men så blir det allt en smula besvär också. Men jag hoppas nog Arnman kommer att hålla af Lars för mycket, att göra afseende derpå. Han är litet ostyrig om morgnarne, när han skall klädas på, för att gå åt skolan; men det kommer deraf att pigslynorna aldrig hafva några manér med barn. En förnuftig och vänlig behandling är alltid erforderlig; och jag är viss att Arnman vill obligera mig genom att om morgnarne kasta ett öga på honom och se efter att han är riktigt kammad och tvättad, och att skjortkragen är nedviken, och att han icke, som vanligt, glömmer näsduken.” ”Huru gammal är han?” frågade jag litet förundrad. ”Bara tolf år,” sade frun med en uppsyn, som tydligt tillade: ”man kan ju icke begära mera vid den åldern!” Jag var icke utan oro vid detta förslag; ty jag insåg nog meningen vara den, att jag skulle taga hand om unga-herrn. Men blef han bara beskedlig, fick det väl gå. Jag borde i alla fall göra något, för att upphjelpa den dåliga tanke, min patronessa fattat om mig vid början, då jag begick den oförlåtliga tölpaktigheten att taga jungfru Stina för frun sjelf. Men för att behaga henne, lofvade jag göra mitt bästa och se efter att lilla Lars höll sig snygg. ”Det var rätt snällt! Jag tycker om ynglingar, som icke hafva för stora tankar om sig,” yttrade min fru mycket belåten. ”Vi skola nog bli goda vänner, min kära Arnman!”
– Hvad är nu detta? Hvad menar min herre med Pehr Backman och Gunnebo? Gunnebo är mitt, då Högsta Domstolens utslag fallit till min förmån. – Hvad säger herr Hall, om jag påstår, att jag med dessa mina öron hört Pehr Backman yttra, att han tänker taga Gunnebo på sin anpart, när domen fällts till herrarnes förmån, och att han ämnar slå sig ner där till döddagar, och med min kännedom om Pehr Backmans immoralitet håller jag det alldeles icke för otroligt, att han manövrerar sig till Gunnebo. Om däremot herr Hall, Pehr Backman ovetandes, ingår förlikning med herrar kuratorer, så skall det möjligen kunna lyckas mig att öfvertala dem att låta herr Hall få igen sitt Gunnebo. Faller domen till kuratorernas förmån, utan att förlikning ingåtts, så blir det Björnberg eller Carnegie, som tar Gunnebo till sommarresidens. – Men det är ju ej visst, att domen faller till min nackdel? – Jo, det är fullständigt visst. – Hvad skall jag göra? Jag kan ej i smyg bakom Pehr Backmans rygg ingå förlikning. Backman må tadlas af andra, men mot mig har han alltid handlat på ett rättrådigt, ja, ädelmodigt sätt. Han har tagit sig an min sak och gifvit mig hus och skydd, när mina närmaste öfvergåfvo mig till mitt bistra öde. – Därför att han fått löfte om halfparten i allt, hvad herr Hall skulle återfå af sin egendom. Men när nu domen i Högsta Domstolen går emot herrarne, får herr Hall se, om herr Backman gör sig till kompanjon också i herr Halls skulder. – Nej, nej, jag vill ej ingå förlikning. Men om min herre så säkert vet, att domen går emot oss, så skulle jag, om jag inginge förlikning, i den stipulera, att Pehr Backman finge hälften af den åt mig utfästa summan, ty jag vill bokstafligen uppfylla hvarje förbindelse, jag ingått med honom och andra. Men kan det ej vara en möjlighet, att min herre misstager sig med afseende å Gunnebo? Pehr Backman kan omöjligen ha yttrat, att han skulle taga Gunnebo, han vet alltför väl hur innerligt fästad jag är vid detta ställe, som min fader skapat.
StatsUtsk. har, enl. min tanke, rigtigt förfarit, då Utsk., till svar på återremisserne från Presteoch BorgareSt:n, afgifvit ett sådant Utlåt., som det förevande, emedan det öfverensstämmer med antagen praxis, att ett Utsk. vidhåller ett utlåt., som blifvit — såsom nu är förhållandet — af 2:ne Stånd bifallet och af de öfrige ålerremitteradt. Här är nu således endast fråga derom, huruvida Utsk. första gången, då motionen afhandlades, riktigt förfarit, då Utsk. afstvrkte densamma. Jag tror det icke, och är i förevande fråga af samma tanka, som Hr Tersmeden, samt anser, att ifrågavande anslag är af jemförelsevis mycket större vigt, än de många anslag, hvilka Utsk. utan förbehåll vid denna Riksdag tillstyrkt. Enär vid början af Riksdagen, då motionen blef afgifven, det skäl icke förefanns, som man sedermera framställt, nemi. att införselsförbuden blifvit uphäfde, så kunde man möjligen tveka, huruvida man borde för väfnadsindustriens befrämjande gifva anslag till en skola, men Sedan detta skäl ytterligare tillkommit, synes det mig vara af väsendtlig vigt, att medel beviljas. Då vi veta, att ifrågavande väfnader tillverkas utomlands för ett bättre pris, än hos oss, så är det naturligt, att, på sätt den förste talaren omnämnde och ingen sedermera bestridt, när införsels-förbuden uphäfvas, den inhemska varan skall blifva mindre afsättlig, samt att de 7 kring Borås liggande häraderna, som idka och lefva af ifrågavande industri, skola härpå komma att betydligt förlora.
Om legningsrältig heten å ena sidan så inskränktes, kunde densamma deremot å andra sidan erhålla den utsträckning, att personer, tillhörande femte beväringsklassen, ifall beväringsåldern, på sätt här ofvan är föreslaget, framflyttas ett år, äfven kunde få till legokarlar antagas. Dessas anskaffande blefve genom en sådan tillåtelse mycket underlättadt för de beväringsskyldige, en fördel, sorn i det närmaste kunde uppväga den ifrågasatta inskränkningen i legotiden; och bevärings-manskapels tjenstbarhet komme att befrämjas genom yngre, få år förut vapenöfvade karlars antagande. Någon minskning åter i det gagn och den säkerhet, staten af Bevärings-inrältningen nu har att påräkna, bör, genom tillåten legning bland bevärings-manskapet af 5:le klassen, så mycket mindre kunna uppstå, som denna klass endast sällan kan komma i fråga alt till krigstjenst uppbädas, samt för öfrigt, om denna beväringsklass skulle redan vara uppbådad till tjenstgöring, någon legning lika litet som värfning af manskap derifrån då kan ega rum. De utgifter, de beväringsskyldige få vidkännas för legokarlars anskaffande, uppgå årligen till en inalles ganska ansenlig summa, ehuru denna omöjligen kan till siffran beräk nas, enär legningskostnaderna efter omständigheterna och de enskildes öfverenskommelser öro till beloppet så olika, att, då detta i somliga fall blott utgör 20 eller 30 Bih. lill R. St. Prof. 1856 & 1837. 1 Sami. 4 Åfd. 10 Hnfl. & is Kongl. IUuj:ts Såd. Prop. Jtt 3. Riksdaler Riksmynt, det i andra deremot uppgår till flere hundrade Riksdaler.
N:o 6, ang:de reglementariska föreskrifter för brännvinsbränningens utöfning samt försäljning af brännvin och beskattning derå. Justerades prot.utdr. öfver R. o. Ad:s nyss beslutade inbjudning till de öfriga RiksStrn, rörrde dagen för början af nästa lagtima riksdag. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 1 på dagen. lii fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Måndagen den 19 Januari 1835- Plenum kl. io f. m. Justerades 4 prot.utdr. för d. i5 dennes. Den ig Januari f. m. Upplästes till justering och godkändes nedannämnda från Exped.Utsk. inkomna förslag till R. St:s underd. skrifvelser till K. M., nemi.: N:o 273. i anledn. af K. M:s nåd. skrifvelse om tillökning af lånebidraget till Manuf.discontfonden; N:o 274. ang:de prescriptionstid, inom hvilken de från Riksg.cont. utgifna creditsedlar böra till inlösen företes; JM:o 275. ang:de verkställd revision af Myntverkets räkenskaper för år i83i; N:o 276. ang:de sättet för utgörande af städernas inqvarteringsbesvär, samt om en jemnare och rättvisare fördelning deraf; N:o 277. ang:de förslag till inqvarteringsordning för städerna utom Stockholm. Hr Ilisinger, Wilh., hade inlemnat följande: Då jag af flera orsaker finner mig förhindrad att motsvara det smickrande förtroendet att, som ledamot af H. BancoUtsk., deltaga i dess öfverläggningar, nödgas jag inför E. Ex. samt H. R. o. Ad. vördsammast nedlägga min afsägelse till denna hedrande plats. IL Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer att utse en ledamot i BancoUtsk. efter Hr Hisinger. Företogs till pröfning StatsUtsk:s d. 12 dennes på bordet lagda utlåt.
För det andra måste beskrifvaren vara mycket på sin vakt för att icke, såsom det heter, "mista koncepterna" vid uppräknandet af alla de otaliga behag som hvarje ung flicka kan utveckla, om hon bara vill. Må derföre den hulda läsarinnan med undseende döma öfver vår ofullständiga skildring. Vi kunna till vår ursäkt blott säga att om vi icke ingått i detaljbeskrifningar, detta skett i följd af vår öfvertygelse att den qvinliga skönhetens väsende icke genom den noggrannaste fotografi kan återgifvas fullkomligt sanningsenligt. Vi anropa dock vår sånggudinna att vänligen föra vår pensel, då vår föresats är så föga egoistisk att vi icke helt och hållet vilja behålla för oss sjelfva de vackra syner vi förvisso tro oss ha sett. Aina Ros, öfver hvars af naturen jemna sinne aderton vårar strött sina blida blomster ur ett fridfullt hemlifs ymnighetshorn, hade tillbragt större delen af sin tid på landet under sina föräldrars hägn. Fadern, en lärd prestman och ifrig fennoman, hade sjelf undervisat sin dotter, hvilken efter föräldrarnes nästan samtidiga frånfälle, fortsatt ökandet af sitt kunskapsförråd under brodern Birgers ledning. Hon hade en god del af den der likheten med "ett smultron, vuxet i skuggan", som hennes bror engång skämtvis uppgifvit såsom en egendomlighet hos "fennomanskorna". Aina var dock icke alltför landtligt blyg, hon var tvärtom ganska frimodig och ett års vistelse i Helsingfors hade icke i ringaste mon förändrat den henne medfödda lugna hållningen, ett ypperligare vademecum i lifvet, än den mest raffinerade salongsvana i verlden. Hon förde sig ledigt och behagfullt i hvilken krets som helst, men hon hade en stor ehuru omedveten fördel framför många af sina så kallade väninnor i staden: hela hennes väsende var liksom kringflutet af en egendomlig, vårlig morgonfriskhet. Det oskyldiga uttrycket i hennes glada, blåa blick förädlades af ett känslans aningsrika skimmer, och hennes tal klingade som lärkans drill öfver ett vaknande vårlandskap. Och vår var det också, idel vår inom den jungfruliga barmen och djupa men ljusa tankar stodo att läsa på den klara, molnfria pannan.
Men jag frågar: är då qvinnan alldeles fri från tjusningen af kortspelets, med penningevinsten oskiljaktiga retelse. Nej, långt derifrån. Qvinnorna kunna allt draga sin spader lika bra som männen, samt tappa och vinna med god smak, ändock den snillrikaste af deras kön, den odödliga Fru Lenngren, varnande för qvinnan, särskildt sagt: »Märk vid det enkla ordet Pass! hur gracerna på flygten hasta». Detta hör hon icke, hon spelar allt ändå, hon ersätter förlusten af dessa gracer med paryren. Jag har velat uptaga detta Hr Liljenstolpes yttrande, på det att vågskålen i detta fall må väga jemt, icke att förringa hvarken den ena eller andra. En talare har ganska riktigt anmärkt, att synden är ani. till fiendskap och bitterhet i äktenskapet. Qvinnan är den svagaste delen, hon är mera öppen för intryck af både det goda och det onda, har således behof af alt ledas och älskar att sluta sig till ett starkare väsende, och är lycklig, då hon känner, att detta väsende i sanning är hennes kraft; det är således af vigt att mannen känner sin ställning och utöfvar den så, att den verkligt regerar qvinnan; så skall synden allt mer nödgas träda tillbaka för frid, endrägt och kärlek, och sålunda det säkraste medel finnas att motverka skiljsmessorna, hvarom här är fråga. Jag vidhåller mitt första yrkande. Sedan öfveiläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts förslag i föreV:de punkt, dels återremiss deraf och dels afslag derå, framstäldes propos:r först å bifall till förslaget och sedermera på återremiss deraf, hvilka båda besvarades med starka nej, jemte ett eller annnat ja; hvarefter gjordes propos. på afslag å förslaget, och då dervid svarades starka ja, tillika med ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. 2:dra punkten, innehållande förslag tillen författn., hvarigenom 16 Kap. 11 § Kyrkolagen, i hvad den innefattade föreskrift om ransakH.
Det belopp, för pilfet förufen, enligt privilegier od) refolutioner, erlägga recognitioné*afgift, antingen Der folaé eller icfe. för folningéftiljeten på JpäraDé* eller ©ocfemallmänningar, enär tia Jod» raDet eller @pcfnen icfe erläggeö en betalning, froaranDe emot Den, forn för SXe* cognition&fogarö eller ^rono*aHmänningar6 begagnanDe, efter Seifeté ©tänDeré författning år 1752, jemte fSemillntngen, utgöreé, (fall afgiften få fföjaö, att beloppet blifroer enaf)anDa meD IjroaD för npttjanDe^rätt af å?rono*f ogatne erlägges §. 27. i öfrigt betala efter Denna Slrtifet: Slövocater odj ©afforare, i fem Slaget: 23if>. tilt SÄ. ©t. spröt. 1844 & 1845; 10 ©anil. 1 äfb. 2 SBattbef. 3 23ewnUtting0*5örott>tittigett, 34 görjia Slaten Slndra d:o tredje d:o gjerde D:o genne d:o £3:co9t:dt 66 50 // tf tt ir 30 20 10 32. 24 ff. 12 jf. SlvbctafolE från od) med fpllda 18 ar, forn icfe innef>afroa åvétjcnfr: mandon: Ogifta od) Snflingar, fann gifte, titan minderårige barit 33:co ©ifte, fann Snflingar med ett minderårigt barn „ ©ifte, famt Snflingar med flere minderårige barn äro från denna afgift fria.
St. åtagit sig ansvar för den Rikets gäld, Conloret ombesörjer, så kommer R. St., sedan StalsUtsk. öfver Contorets tillstånd och behof sig utlåtit, att genom särskild bevillning tillskjuta de medel, som för betalande af denna gäld, till ränta och capital, oumbärliga finnas, så att Rikets credit varder bibehållen och vårdad.” Enär nu den särskilda bevillning, hvarom denna § talar, icke är ämnad till annat, än till' betalande af Statens deri omnämnde gäld, och denna gäld icke mera finnes, måste föremålet af summans inleverering till Riksg.cont. hafva upphört. Den 67 § säger: ”Konungens ombud i Riksg.cont. beviste ej Fullmäktiges sammankomster oftare, än då Fullmäktige åstunda, att med honom öfverlägga.” Vara under Konungens disposition, kan, enligt hvad en annan talare, Hr Gripenstedt, redan anmärkt, icke menas annat, än att vara under ett verk, som står under Konungens disposition, och icke under Riksg.cont-.s Fullmäktige, hvilka äro delegerade af R. St., och närmast ansvara för dessa. Enär nu Stalscont. dessutom slår under R, St:s Revisorer, finnér 400 Den 14 December e. m. jag icke minsta olägenhet kunna uppstå deraf, och att det på något vis kan lända till konungamaktens otillbörliga utvidgning, enär det måtte komma på ett ut om Stalscont. har i sin vård recepisser för Banken för 10 millioner eller för 12 millioner. Utsk:s förslag afslår jag således. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.:
St:r ensamt hafva beslutanderätt, Den 8 1'ebraari e. m. 481 rätt, så heter det der: »Vi håfve för vår del beslutat», hvaraf tydligen synes, att beslutanderätten i detta fall icke tillkommer K. St:r ensamt. Skulle de åsigter, Frih. Gripenstedt uttalat med afseende å ifrågavarande grundlagsbestämmelser, blifva gällande, så skulle R. St:rs beslutanderätt med afseende å hela bevillningen snart nog sättas i fråga. En dylik tolkning af grundlagen är något nytt och för R. St:r hittills okändt, och dess följder äro af den vådliga beskaffenhet, attR. St:r måste vara betänkta att, på det sätt, grundlagen föreskrilver, gifva en annan och riktigare förklaring deraf. En talare på motsatta sidan har under förmiddagens plenum, såsom ett ojäfaktigt bevis på Konungens rätt att nedsätta tullsatserna, anfört, att Konst.-Utsk:t vid denna riksdag uttalat sig till förmån för en sådan åsigt. Jag får bekänna, att jag ännu icke sett något officielt prolokollsutdrag, som visar att så är förhållandet, och jag tror, att den värde talaren skall blifva mig skyldig företeendet af en sådan handling. Väl vet jag, att rykten om en sådan tydning af grundlagen varit i omlopp, men om Konst.-Utsk:t gjort en förklaring i den nämnda syftningen, är densamma icke gällande, enär den icke skett i enlighet med det i 81:sta, 82:dra och 83:dje §§:na R. F. föreskrifna sätt. Jag tror emellertid, att jag skulle mycket misstaga mig, om icke en blifvande riksdag, på ett kanske kraftigare sätt än vi, kommer att till pröfning upptaga dessa vigtiga frågor, och under sådane förhållanden skall den nu hållna diskussionen icke sakna sin stora nytta, utan blifva ett utsäde, som i framliden kommer att bära rika frukter. Jag skulle vilja upptaga och besvara ännu flera af de af Frih. Gripenstedt framställda satser, men tiden tillåter det icke, och de äro i alla händelser af mindre vigt än den, jag sednast vidrört.
Vill man veta något af honom får man dra det fram med en tång så vida han inte är särskildt i stämning – och det händer inte ofta.» Der låg i sjelfva det sätt, på hvilket han talade om William, något som med ens eröfrade moderns hjerta. »Är han lika sluten mot er som mot mot andra?» afbröt hon sig. »Han är visst sluten mot alla. Inom sig skakades modern af en nervös ifver. Om hon kunde vinna denna menniska var det som att få en sidodörr öppen till sonens egen verld, som han tycktes hålla så omsorgsfullt tillsluten för henne. »Han förefaller så allvarsam», framkastade hon som en likgiltig anmärkning. »Eller rättare: hans skämtsamhet har ingenting af ungdom och glädje.» »Nej. Jag tror aldrig han varit ung. Han var tjugutvå år när vi träffades först och redan då hade han sin typ färdig.» »Sin typ?» »Ja. Jag menar detta kalla, försmädliga ...» »Tror ni det är konstladt?» frågade hon hastigt i det hon såg upp. »Konstladt är kanske inte rätta ordet. Det är hans sätt att vara. Vi nutidsmenniskor ha ju alla ett med omsorg utarbetadt sätt att vara. Hvar och en väljer förstås det han anser bäst i öfverensstämmelse med sin natur.» »Tror ni då han af naturen är sådan?» »Nej. Snarare motsatsen. Jag tror att han i sjelfva verket är sällsynt vek och blödig och att han valt sin mask derför, att den skyddar.» »Tror ni han haft någon sorg?» Hennes stora hand hvilade på bordet och hon betraktade uppmärksamt en liten fläck på dess skifva. Hon gned den af med fingret utan att se upp. »Antagligen har han haft det. Det ha ju alla. Kanske har den satt djupare märke i honom än i andra; men det vet jag ingenting om.» »Ni anar heller ingenting?» »Nej. Han håller allting för sig sjelf. Han är så van att vara ensam.» Der flög en skyggt forskande blick fram under moderns sänkta panna. Det var som om hon misstänkt att den talande haft en dold undermening i sina ord, men hans ansigte hade intet som tydde härpå. Det hade samma välvilliga, undfallande uttryck som förut.
Jag tror, att Ulsk. måhända haft anledn. att uttrycka principfrågan som en ekonomisk angelägenhet, och blott bort tilllämpningsvis upptaga hvad dervid förekommer; ty frågan om handels-frihet och densammas begränsande är ekonomisk. Konungen har temmeligen tydligt sagt, att han fattat sitt beslut, han har begärt, att del Utsk., som kommer alt handlägga frågan, skulle, vid bestämmande af tulltaxan, taga i öfvervägande de grundsatser, som Konungen i nåder antagit lill följd af Tullcomilerades betänkande. Här äro visserligen motioner af enskilda personer framställda, sorn äfven vidröra den ekonomiska frågan, och jag tror således, att debatten derom är öppen, och att principen ej blifvit så framställd, att ju icke modificalioner deruti kunna äga rum. Jag skulle tro , att Bevilin.Ulsk. bort hafva satt sig i beröring med Ekon.Utsk., efter detta Utsk. ensamt är förpligtadt att afhandla landets allm. ekonomiska angelägenheter och de frågor, som dem röra och derpå hufva afseende. Jag tror, att denna fråga i främsta rummet rörer landets ekonomi exclusive. Bevilin.Ulsk. har alt uppgifva allm. grunder för bevillningen; det afsef icke tulltaxan eller chartje-sig.-förordningen, utan har afseende på bevilln.-förordningen. Vi känna, att i det fallet tillkommer det Bevilin.Ulsk. att gifva förslag, men det har icke inkommit med grunder till tulltaxa och charlse-sig.-förordn. Det är således icke Bevilln.Utsk:s tillhörighet att bestämma, huruvida införselsförbud eller tillåtelse skall äga rum; det måste ske gemensamt med Ekon.Utsk. Jag har för denna förmodan så mycket mera anleda., som mångfalldiga motioner blifvit ingifna, hvilka ännu hvila på Ekon.Utskls bord, afseende den vigtigaste af våra närings-förhållanden, den om jernhandteringen. Motioner äro nemi. framställda, dels om en fri tackjernshandel, äfven i afseende på export, d. v. s. om afskaffånde af de förbud mot export och import, som äga rum, dels om en fri kolhandel.