Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vår nu färdigbyggda monitor, John Ericsson, har visserligen visat sig göra upp emot 8 knops fart, men ehuru detta är ett vackrare resultat, än som förut upphunnits af något fartyg af den certen (jag talar ej nu om de stora pansarfartyg, Den 11 November r. m. 05 fartyg, som nyligen byggts i Förenta Staterna, »Dictator» och »Dunderberg» m. fl., ty, ehuru dessa likna monitorerna deri, att kanonerna äro placerade i rörliga torn, äro de i många delar väsendtligen olika), är denna hastighet dock icke tillräcklig, ty det förblifver omöjligt att tvinga motståndaren till strid, emedan lian i sina fartygs större snabbhet eger medel att undvika en så fruktansvärd fiende, emot hvilken han aldrig med hopp om framgång kan kämpa. Vid en strid, tornfartyg emot tornfartyg, ega vi ingen fördel framför honom. Då således monitorerna ej äro passande för kriget å öppna sjön och, enligt hvad Hr Adlersparre förklarat, icke heller lämpa sig för kriget inom skärgården, så frågar man sig: hvar skola de då användas? Lyckligtvis anser jag, att de mycket väl kunna användas inom skärgården. Der finnas många punkter, hvarest de kunna uppträda med stor fördel, och jag är fullkomligt öfvertvgad om att det är der, som de komma alt göra den största nyttan. Då emellertid oflicerarne å dessa båda olika slag af fartyg, kanonbåtar och monitorer, hvilka blifvit uppfostrade i den tron att deras yrken voro vidt skilda, komma att i broderlig förening möta en anfallande fiende, måste det blifva en besynnerlig öfverraskning för dem att upptäcka, det deras bestämmelse i sjelfva verket är en och samma. Jag tror verkligen alt skillnaden mellan dessa båda vapen icke är synnerligt stor, vida mindre än den som förr fanns mellan ett linieskepp och en fregatt. Utan tvifvel fanns förr en skillnad emellan de båda vapnen, förr, då det enas materiela enhet var linieskeppet, manövrerande under segel och med hestvckningen på bredsidan, det andras kanonbåtar, eller måhända kanonbåtsbataljoner, manövrerande med åran och med bestyckningen i stäfven.
Sedan hon emot deras vilja gift sig med en ofrälse, tyckte hon sig förmodligen, efter hans plötsliga bortgång, böra i denna mindre omständighet foga sig enligt deras önskan; helst som ju de ändock fingo åhöra med tålamod, huru hon aldrig upphörde prisa såsom både lycka och ära, att hafva varit Fabricii maka. På hårda och snöda domar, illvilliga stickord, smälek af häcklande afund, ser man henne stundom anspela. De tyckas dock sällan ha rigtat sig mot hennes skrifter; men desto oftare mot hennes enskilda person och hennes befogenhet, att såsom fruntimmer sysselsätta sig med vittra yrken. Det var i synnerhet från sitt eget kön, som hon fick erfara dylikt klander. En författarinna, en skaldinna var då i Sverige ännu ett så sällsamt ting, att mången ärbar husfru och jungfru fann det alldeles otillbörligt. Visst hade man redan haft Fru Brenner. Men hon var en bedagad, förmögen, stadig matrona, med ett vidlyftigt hushåll och femton barn, dem hon visat sig kunna sköta dugtigt: idel skäl, att ursäkta hennes verser; helst som de alltid predikade gudaktighet och goda seder, utan ringaste tecken af någon hjertats eller temperamentets svaghet. Fru Nordenflycht deremot, ung, fattig, barnlös, behaglig, full af eld och lidelse i vänskap som i kärlek, oblygt förrådande i en mängd visor, som söngos öfver hela landet, att hon varit förälskad och väl kanske än kunde blifva det, – skulle en sådan vitter äfventyrerska få passera onäpst? Denna ställning brydde henne. Hon iakttog derföre hvarje tillfälle, att i dedicationer söka skydd hos Riksrådinnor, Grefvinnor, Friherrinnor, för att genom dessa höga föredömen imponera på de öfriga innorna; framför det första af ”Tankespelen” tog hon sin tillflykt hos en Öfver-Hofmästarinna 115 och sju Hof-fröknar, med anrop: Gudinnor! hägnen mig! Jag är en svag herdinna, Som önskar vägen finna Till Sannings rätta stig; Här mig så många möta Med både hot och bön, Och be mig sådant sköta, Som hörer till vårt kön.
— N:o 78- i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga remiss å Dess och Rikets Kammar-Collegii berättelse om Sala silfververks Ränteersättnings-foud för redogörelse-tiden ifrån den 1 November 1854 till samma dag 1858: B. IV. 312, A. 489. — N:o 79. i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse angående förnyad indelning af nyroterade jorden i Blekinge län: B. IV. 312, A. 489; E. V. 58. — N:o 80. i anledning af väckta motioner angående eftergift af eller anstånd med arrendet för bostället Orum i Christianstads Län: B IV. 312, A. 489. — N:o 81. i anledning af väckt motion angående förändrade föreskrifter i fråga om de till gästgifverier anslagna räntor: B. IV. 312, A. 489. — N:o 82. i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition om anslående af hyresersättning åt länsmannen i Frosta härads östra distrikt samt Färs härads norra och södra distrikt af Malmöhus Län, emot afträdande till Stats-Verket af deras bostnlls-lägenheter: B. IV. 312, A. 489; E. V. 58. — N:o 83. i anledning af Kongl. — N;o 88. i anledning af väckt motion, angående förändring af — s — 247 de inom Vester-Norrlands län uti grundräntan ingående persedlar: B. V. 239, A. 278. Stats-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o 89. i anledning af väckte motioner, angående förändring af uppbörds-tiden för Krono-utskylder dels i hela riket, dels ock särskildt för Öland: B. V. 239, A. 278.
Jag förenar mig fortfarande med Hr Stjernsvärd om afslag å Utsk:s Betänk., äfvensom att It. St:r måtte ingå till K. M. med en skrifvelse i den syftning motionen omtalar, och Prestesamt BondeStm inbjudas att häri sig förena. Hr Hjerta: Jag skulle icke förlängt den redan nog uttänjda discussionen, om jag icke ansett mig upmanad af min ärade vän och granne till höger, Hr Printzensköld, hvilken synes hafva velat döma mig i enlighet med Krigs-artiklarne, och låtit mig undergå en extra-judiciel bestraffning, som, om än icke handgriplig, likväl varit ganska eftertrycklig, och mot hvilken jag således, i enl. med förenämnde Krigs-artiklar, måste anföra besvär. Med afs;de på den värde ledamotens högre både lagoch lagstiftningskunskap, vill jag gerna ställa mig till efterrättelse de allmänna satserna för möjlig bot och bättring, och till och med gå så långt att jag tackar för nådigt straff, men kan icke medge mig hafva haft orätt i det yttrande jag i förbigående fällde, nemi. att jag icke förstod huru man kunde påstå det, som Prih. Creutz ur Krigs-artiklarne upläst I) e ii 14 Oktober. 87 icke höra till saken. I händelse ett sådant omdöme skulle kunna fällas, måste man val antaga att allt hvad Frih. Creutz både i sin motion yttrat, och äfven här i dag upläst, skulle röra antiqverade stadganden. Nu kan väl hända, att Frih. Creutz vid upläsningen af Krigs-artiklarne låtit medfölja sådana stadganden eller straffbestämmelser, som redan äro afskaffade, och hvilken upläsning jag då från hans sida icke kan anse hafva härrört af annat, är hans afsigt att påpeka det man borde skynda att afskaffa en lag, som innehåller en mängd obrukbara och föråldrade lagbud; men han upläste äfven åtskilligt annat, som ännu är gällande, och med afside härpå måste jag vidhålla att det verkligen hörer till saken.
29 gångsoch ankomsttider, så vida ombyte af transportmedel under vägen icke eger rum, och så vida frakten för den resande, äfvensom för 30 Punds*) fri vikt, icke öfverstiger 2^ Sgr för milen **); eller b) till befordran af paketer, som väga öfver 100 Pund. § 3. De, som underhålla transportanstalter på vattenvägarne, äro förpliktade, att afgiftsfritt medtaga bref, tidningar, penningar och alla andra posttvång underkastade föremål, äfvensom de för dessas ledsagande nödige Posttjenstemän. Likaså åligger dem, som befordra personer på landsvägarne, att afgiftsfritt medtaga bref och tidningar, men de för dessas ledsagande nödige Posttjenstemän mot betalning af vanlig personfrakt. § 4. Med postförvaltningens samtycke, och under vilkor, som af henne bestämmas, kunna emellertid transportanstalter till lands få inrättas med afgifter af mer än 2^ Sgr per mil i frakt för person och 30 Punds fri vikt. § 25. När det hästantal, som enligt kontrakt skall hållas vid en Poststation, i följd af ovanligt stort tillopp af resande, icke blir tillräckligt, åligger det egarne till Åkerbrukshästar, äfvensom formän i stationsorten, och vidare i de angränsande orterne, att till Postbefordringen anskaffa erforderliga hjelphästar emot full och oafkortad betalning af Extra postlega. § 26. Om, under vägen, någon olyckshändelse inträffar med ordinarie posten, extra posten och estafetter, äro de, som bo invid vägen, förbundne att genast lemna för vidare fortkomst erforderlig hjelp, mot undfående af fullständig godtgörelse. Reglementet af den 27 Maj 1856. Detta Reglemente, som i 1:a Afdelningen innehåller detaljerade föreskrifter rörande den egentliga postbefordringen (af bref, penningar och paketer), bestämmer i 2:dra Afdelningen följande om befordringen af personer med posterne: § 40.
Proben-reuter äro de, sorn mest befrämja den olagliga handeln; och då jag för min del önskar att få deir lagliga i full liflighet, vill jag gerna så mycket som möjligt lägga hinder för den olagliga. I Preussen få dessa s. k. Proben-reuter betala 5o thaler. Jag skulle endast önska, att i öfrigt sådana föreskrifter kunde stadgas, att en sträng verkställighet af dessa högre afgifter kunde äga rum. — I 24 §:n uppräknas vissa manufacturer och fabriker, som äro lindet kastade afgifter; då der finnas uppräknade vaxljusfabriker, så torde den i sednare tiden började fabrikationen af stearinljus äfven böra införas i förteckningen. — 1 afseende på gårdfarihandlande och den nedsättning sorn Utsk. föreslagit för dem, som resa lill Norrige, är jag af motsatt tanke med Hr von Hartmansdorff. Vid uppgörandet af de handlingar och berättelser, vid hvilka embetspligten ålagt mig alt läg^a handen, rörtde Rikets handel, har det visat sig, att icke så stor utförsel sker af Svenska - Den 29 Maj. 4'7 ska manufacturvaror åt något håll, som genom gårdfarihandlande till Norrige af Svenska husflitens produeter, och det till ett land, der inga gynnande privilegier der till särskildt föranleda. Derpå tror jag icke att man bör lägga band genom en så sträng afgift sorn 3o r:dr för hvarje resa, utom det att jag tror det vara olämpligt att så betrakta brödralandet. Hvad beträffar termen ”frälsekamererare,” så torde det vara orätt att nyttja ordet ”frälse.” I händelse det skulle falla någon ofrälse in att hafva en kamererare, så kan det icke nekas; ordet torde böra utbytas emot ”enskilde kamererare.” — Afgiften för lotsar och lotsdrängar finner jag alltför orimlig. Det har vid många riksdagar blifvit ådagalagdt, att, med undantag af några farleder, äro lotsarnes inkomster högst ringa och icke motsvarande deras obeskriflig! ansvarsfulla åligganden och skyldigheten för dem att ofta våga sitt lif.
Regerings-For men innehålla, Kongl; Maj:t, d ena sidan, ej bort betaga Sig den rått att, i vigtiga fall och utan omgång till. Regeringen , utöfva Sine Konungslige pligter, <td Dess hälsa sådant tillåter, och, d den andra , vid det i afseende pä Hans Kongl. Höghet KronPrinsens Person, nu åsyftade tillägg i Grundlagens Jiadganden, trott fig, i möjligafte måtto, böra gä dessa Jtadgandens anda till mötes, har Kongl. Majit, med jäjiadt afseende på dessa förenade omjiändigheter, nöd-, gatt afflå ifrån denna fin föresatts. Det äjr Den 19 •Martil, > $ptta ordet tillägg, som jag medgifver kan väcka någon villrådighet, men det står blott för att visa, att ej någon bestämd förändring skulle komma att ske i 45 §. Regerings-Formen, hvilken säger: ”Går Konungen i fält, eller till ”aflägsnare Inrikes orter reser, förordne han ”fyra af Stats Rådets Ledamöter och ibland ”deni Justitise-Ståts-Ministern att lora Regeringen i de mål, Konungen föreskrifver. Med ”de mål, Konungen då Sjelf afgör, förhålles på ”det sätt, som 8 §. stadgar.” Då nu Konungen begär att KronPrinsen må kunna blifva Ordförande i denna Regering, så är det visserligen ett tillägg till ett stadgande, sorn Han derigenom velat uttrycka; men orden i afseende pd Hans Kongl, Höghet KronPriruens Person visa, att detta ej skulle blifva ett permanent och bestående tillägg till Grundlagen, utan blott ett af Riksens Ständers förtroende påkallad t beslut, personelt för vår nuvarande KronPrins. På sätt som Herr Grefve von Schwerin yttrat, är i afseende på formen stor skiljaktighet emellan detta ämne och de 1812 och 1818 af Riksens Ständer fattade beslut; men ett beslut af Riksens Ständer i afseende på en möjeligen sig företeende Konungens sjuklighet, kan ej jemföras med det då Hans Maj:t reser oell samtycker att sälta Sin Son till Ordförande i Regeringen.
De, som ej hafva råd att betala för sig på dyrme inackorcleringsst&amp;lleu, måste ju hi.lla till godo ined billiga sådana, dar de hvarIren få den niirande föda eller den ro, som. de behöfva för att kanna stå ut ined och samvetsgrannt fidlgöra sitt ofta anstriingande arbete. Och nar larotiden ar förbi och de på allvar skoln ut i lifvet, stå de kanske dar med försvagad hiilsa och ett iif ekonoiniska helrymiiler nedtryckt sinne. Hur gliidjande är det då icke att w t a titt ihninstone nkgrn af de iinga kvinnor, som för studier eller för att iithilda sig i ett eller annat yrke uppehålla sig i hufviidstaden, men cnclast p i billiga villlior? i ~ i finna ott hafva råd att vistas dar, i Eledle~wi~zet i S t ~ ~? i h ~ kiiniia godt, lugnt och billigt hem, nihande f6da och moderlig omvirdnnd. Det ar i våningen 2 tr. upp i hi~set x r (iO Stiiregatan, solir aElevhepinetr \ i höst flyttat iii. J a g lioiii dit en förmiddag vid tnlftiden och mottogs af föreståniiarinnan, fru Augiista Holinblad. J h g a ord bellöfde jag icke tala med henne fiir ntt förstii, hvilliet varmt iiitresse hon hyser för sin uppgift och iiietl hvilkeii l&amp;lek och klok ointenlre bon fyller den. C+odliet och inoderlig viilvilja lyste ur hem hrifva nes vanligs Ogon, nar Iion visade och berlittade, hiir ~fliclrornri~,) det, och hela ~Elerhemineta hade en p~.iigcl af ordniug ochbciutrefiiaii, som tydligt koin mig att k#nna att har var ett 7&amp;c~t) z, ej någon slags inrattning eller inacl&lt;orderingsknsem.
M. genom högslberörde'nåd. hr. tillåtit, eller 16 sk. Den sålunda vidtagna, af beli ofve t högt påkallade åtgärden blef likväl föremål för anmärkning af Olverrevisionsdepartementet, som af Kammarrättsrådet Ferlin yrkade återbetalning af det utöfver markegängen för sistnämnde åren utanorduadc förhöjda dagportionspris, såsom stridande emot K. kungör, d. 27 Aug. 1816 ang. det Underhåll, sorn borde lemnäs tågande trupper; och som ofvanåberopade K. hr. d. 14 Juni 1832 endast hade afseende på förhållandet det året, ådömde K. Kammarrätten, genom särskilda utslag d. 5 Apr. 1837, d. 28 Dec. 1838 och d. 15 Febr. 1839, Ferlin, soto i egenskap af dåvar. Landskamererare i länet contrasignerat de utfärdade marsche-routerne, att ersätta K. M. och Kronan hvad utöfver markegångspriset till beväringsmanskapet i dagporlion blifvit utanordnadt, med tillsammans för båda åren 411 r:dr 12 sk. 4 rst. b:co. Dessa Kammarrättens beslut hafva väl, genom K. M:s bi lagda nåd. utslag d. 10 Aug. 1839 och 49 Juni 1840, blifvit såvida mildrade, att K. M., som ansåg samma beslut pä gällande författningar grundade, likväl med nåd. afseende dels derå, ”att en flerårig missväxt och deraf stegrade priser på födoämneu verkligen påkallade den åtalade åtgärden”, och dels derå, ”att förmånen af densamma tillfallit beväringsynglingarne, hos hvilka någon återfordran vore icke allenast olämplig utan till en del omöjlig”, täcktes af gunst och nåd förskona Kammarrättsrådet
Vi börja med nummer fem. — Det var rätt Edith, så skall häradshöfdingen tas! utbrast borgmästarinnan, i det hon vände tillbaka till sin förra plats. Anna Wickman satte sig på puffen bredvid pianot. Edith smålog halft föraktligt. Så skulle han tagas! Ja, det måtte hon väl veta, hon visste väl mer än det, hon visste, att hon kunnat få honom att spela Bach, om hon velat, att hon kunde få honom till hvad som hälst. Men hon ville inte. Jo, att han skulle spela, det ville hon. Han hade stått och skrufvat på violen och dragit några pröfvande stråktag, medan dessa tankar jagade genom hennes hufvud, nu tycktes han vara färdig att börja. — Det var ju nummer fem. Jag tar den fortare än sist. Det var minsann inte lätt att följa med detta svindlande tempo. Nej, hvad han spelade. Om detta manliga, passionerade varma låg i hans natur, var ett uttryck af hans innersta väsen då, — nej det var det inte — de där strängarne funnos endast på violen. Han hade spelat sig varm. De skarpt begränsade röda fläckarne, som erinrade hans närmaste om, att modren dött i lungsot, brunno på kinderna, ögonen lyste, han tycktes hvarken se eller höra, lade ej ens märke till Anna Wickmans banala »ack hvad det var vackert»! eller komplimenterna rundt omkring. Han lutade sig ner öfver Edith, som satt och väntade på hvad han skulle säga och yttrade med kort, flämtande andedräkt: »nu ta vi Liebeslied», den kan ni utantill, den skulle jag vilja spela nu. Han sade det ej på sitt vanliga afmätta sätt, han talade fort, nästan befallande. Hon smålog, så hade hon aldrig förr sett honom. Ja, han spelade nyckfullt, men hon kunde följa med, hon visste att underordna sig, hon anade, hvad han ville, när han blott ville något — som nu. Att de omkringstående och sittande människorna ej förstodo, att det låg en kärleksförklaring i hvar ton, en kärleksförklaring till henne, — det var henne så tydligt, tydligare än om han sagt det med ord. Hvad tänkte han på, som spelade så?
Första frågan, hvad denna motion beträffar, har nu blifvit den, huruvida R. o. Ad. kan eller bör remittera motionen till Ridd.Utsk. I della afseende bekänner jag mig till samma åsigt, som den siste värde talaren nyss yttrat; ty jag kan icke annat finna, vid jemförelse af 12 § Riksd.- Ordn. med 41 § Ridd.Ordn., än att Ståndet äger rättighet att behandla frågan genom Ridd.Utsk. Till det exempel, som den siste värde talaren anfört ifrån år 1818, tillåter jag mig lägga ett ifrån år 1834, då Hr Bråkenhjelm här väckte en motion af dylik art, hvilken då remitterades till Ridd.Utsk. Jag tillåter mig således öfvergå till sjelfva frågan. Den delar sig, i min tanka, i två hnfvudpunkter, nemi. om det vore ändamålsenligt för R. o. Ad. att organisera sig genom val, samt sättet huru detta skulle verkställas. Uti den första frågan kan jag icke, lika med Ilr Hjärne, anse att tidpukten nu vöre olämplig för en sådan förändring. Hr Hjärne har nemi. sagt, att då vi nu hafva att förvänta en förändring af representationssättet för alla 4 Stånden, så vore det olämpligt att befatta sig med en enstaka förändring af R. o. Ad:s representationssätt. Jag skulle tro, att om det ändamål kunde vinnas, som dermed åsyftas, nemi. alt R. o. Ad:s upplyslaste medlemmar komma att representera Ståndet, så kunde man vänta af dem en större förmåga att begrunda ett så vigtigt ämne, som en representationsförändring, och att de säkrare antoge en sådan, om den vore till landets nytta, än man kumle påräkna det af fifiO ä 800 ledamöter, som eljest kunna komma hit. Jag drager häraf den slutsatsen, alt om denna förändring blefve god, sä skulle dea äfven vid detta tillfälle vara lämplig. I afseende deremot på sättet för en sådan förändring, så skiljer jag mig nästan i alla delar ifrån det förslag, som Hr Rosenstjerna har uppställt.
DomCapitlet bifallit makarnes flyttning ifrån hvarandra, förordna förmyndare eller god man, sorn tager deras gemensamma egendom under sin vård,innebär Mannens ovillkorliga skiljande från det målsmankap, hvilket så länge äktenskapsförbindelsen förblifver oupplöst , äfven om skillnad till säng och säte eger rum , icke i annat fall lagligen kan eller skäligen bör honom betagas, än om han är till denna skillnaden vållande eller be-. 3?' LagXJtskottets Betänkande N:o 16. finnes ej vara fallen att barnen och boet föreslå, hvilket allt ater ej kan utan laga undersökning tillförlitligen utrönas j och c) Att bevarandet af allmänna tänkesättet om äktenskapets helgd och den deraf följande angelägenheten att ej lätta utvägarne till vinnande af äktenskapsskillnad , synas fordra, det allmänna Pomstolarnes rättighet alt bevilja sådan skillnad ej utsträckes öfver den gräns, som i allmänna lagen och första punkten af Kongl, Förordningen dea 27:de April 1 S1 o är utstakad. På dessa skäl föreslår Utskottet, att Herr ContractsProsten Pettersons ofvanberörde Motion ej må af Rikets Ständer bifallas. Dock varder detta utlåtande, tillika med en Ledamots skiljaktiga mening , till Rikets Höglofl. Ständers ompröfvande vördsamligen öfverlemnadt. Stockholm den i6:de januarii 1829. Tean - Bil. lill BngUtskottets Betänhandt N:o 16. 33 Transsumt af Protocollet, hållet hos Rikets Höglofl. Stan ders Lagutskott, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, den id:de Januarii 1829. $• D. fver Herr ContractsProsten Petterssons till Lagutskottet remitterade Motion, som nu föredrogs, angående rättighet för DomCapitlen att tillåta oenige makar att, under Rättegångstiden, flytta från hvarandra, förenade sig Utskottet, efter öfverläggning, uti det yttrande, som innefattas i Betänkande* N.o 16.
Med åberopande af de fullständiga skäl, Utskottet redan uti dess under N:o 16 afgifne Utlåtande framställt, till vederläggning af den åsigt, att en fri Silfver-export skulle blifva för realisationens bestånd menlig, så och enär hvarje nu mera vidtagen åtgärd till försvårande af Silfrets fria inoch utförsel, genom någon afgifts läggande å hvarje Silfver-Riksdaler, som till utrikes ort utginge, onekligen ej allenast vore stridande emot dels den af Rikets Höglofl. Ständer antagna hufvudide för realisationen, dels äfven det beslut, hvarigenom en hvar, som någon Bankens sedel innehafver, blifvit utan förbehåll förvissad, att för densamma åtnjuta betalning, enligt den fastställda mynlbestämnings-grunden, utan ock skulle Banco-Utskottets Betänkande N:o /j-6. B motverka Silfrets införande, då de handlande, hvilka annars kunde önska, alt, vid sina tillfällen, denna metall, i stället för andra varor, införskrifva, måste derifrån aftiållas, i och med detsamma Silfret icke sedermera, utan erläggande af afgift för dess utförande, kunde användas till liqvider å utrikes ort, samt dessutom cursen ovilkorligen skulle stiga, i samma mon som Silfrets utförsel med afgift belädes, och således ett af de med realisationen åsyftade ändamål förfelas, finner Utskottet sig ej kunna undgå tillRikets Högloft. Ständer alt afslå det af Herr Professoren Agardh framställde förslag, om bestämmande af någon afgift å det Silfver, som utur Landet föres. Hvad åter vidkommer den af Motionairen tillika yttrade mening, att, sedan utförsel-tullen å Silfver blifvit upphäfven, densamma jemväl med desto större skäl borde försvinna å de metaller, hvilka i Landet produceras, instämmer visserligen Utskottet deruti, att en sådan åtgärd skulle i - betydlig mon bidraga till realisationens vidmagthållande, men finner denna del af motionen icke tillhöra Utskottets behandling. Stockholm den 16 Sept, 183^. Ankom till Exp.-Utsk. den 17 Sept.