Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej; kommer denna tillökning icke att äga rum. 5i6 Stats-Utskottets Anslaget; 626,000 Rtdr, kostnaden för Krut-tillverkningen deruti inräknad, sorn Utskottet, i aötte Puncten, för KrigsCollegii Departementer till Försvarsverkets Materiella behof föreslagit, nied tillstyrkande, att årliga fördelningen deraf må till K. M:t i underd. öfverlennäs, liar blifvit beviljadt af II. VrasteStåndet och V. BorgareStåndets hvaremot II. It. o. A. bifallit det af K. M:t, i dess Nådiga proposition, för Departementen föreslagne anslag af 662,000 11 :<1 r; jemte 34ooo Rtdr i och för Kruttillverkningen, saint H. BondeStändet likaledes anslagit ”årligen till nästa Riksdag 6y6,000 Rtdr, deruti inberäknad Kruttillverkningskostnaden; dock så, att af delina summa uppföres på Stat blott de af Utskottet föreslagne 626000 R:dr; och att det öfriga kommer att utgå af Öfverskotten på StatsVerkets inkomster, i fall de dertill skulle kunna lemna tillgång. I anledning häraf, och då R. St.‘r med bifall till Utskottets Utlåtande N:o l54, beslutat, att alla sådane Utgifter, hvilka R. Sttr medgifva, men icke å Stat uppföra, skola hänvisas att af RikgäldsContoiret bestridas, anser Utskottet sig böra antaga, alt H. BondeSlåndets Beslut äfven afser, att den deruti omförmäldte utbetalning af Öfverskotten på StatsVerkets inkomster bör ske från RiksgäldsContoiret i den mohn Öfverskotten dit ingått. Under förutsättning häraf, samt enär II.
Antingen har öfverlöt aren, genom det förut gjorda köpet, förvärfvat egande rätt till hvad han öfverlåter, och då afhänder han sig eganderälten genom öfverlåtelsen, hvarigenom således ett nytt rättsförhållande inträffat, eller också har öfverlåtaren icke genom det föreg:de köpet förvärfvat cganderätt till det kopia, och då kan han icke heller öfverlåta densamma, hvadan i sådan händelse öfverlåtelsen är en nullitet. Detta lärer väl icke den siste värde talaren kunna bestrida. För hvar och en, som vill för sig utreda vilkoren för ett köpeaftal, lärer det således vara klart, att hvarje sådan öfverlåtelse är ett nytt köp. Man har sagt att stadgandet skulle kunna kringgås, derigenom att den siste köparen sönderrifver sin fånges-handling och får af den förste köparen ett nytt köpebref. Dertill fordras emedlertid icke blott den sönderrifvandes benägenhet till operationen utan äfven att han kan förmå de andra parterne att häruppå ingå, och att den förste köparen finnér sig vid att färda ut ett nytt köpebref. Det kan således icke alltid vara att, såsom man säger, taga på hyllan, att en sådan maneuvre låter sig verkställas, och då skulle jag tro, att siste köparen låter bli att sönderrifva sitt dokument. Man har vidare sagt, att det skulle vara särdeles betungande för den siste köparen, att utgifva dessa kartemedel. Vet den siste köparen att hvarje köpslut skall vara med karta belagdt, så är det haus sak att tillse att det dokument, han emoltager åf den föreg:de 90 Den 18 Juni f. m. köparen, är behörigen karleradt. Gör lian det icke, sä är det klart att lian, i sina köpeomkostnader har beräknat beloppet af denna karta. Således ligger icke något obilligt deruti, alt lian får utbetala, hvad han vid köpets ingående bör hafva beräknat. Skulle lian deremot derifrån befrias, sä upstod derigenom för honom en obillig fördel på Statens bekostnad. Frågan om Statens anspråk, att tillgodonjuta de afgifter, sorn för hvarje köp äro bestämda, bör icke förblandas med frågan huruvida dessa afgifter äro för högt eller för lågt bestämda.
Riksens - Deo 3 Augusts. 6Z9 sens Ständer äga ej magt at för dem utfärda nägra bud, frägan mä wara om en Financeplans upgörande, om redowisning för upburne Medel eller bwad som häldst. Om Lagstiftande Magten kunde sträcka sin åtgärd til de delar af Riksstyrelsen, som äro och böra wara den executiva förbehällna; sä moro, enligt min vfwertygelse, wära Regcringslagar de ofullkomligaste, och framtiden skulle wisa en tafla af dt skadligaste mitzbruk, rakt ledande til anarchie. Stats - Utskottets hemställan synes mig derföre wara enlig med Lagar, Ordning och Majestätets wärdighet, och lärer utan twifwcl winna Högloft. Ridderffapets och Adelns uplysta bifall. För öfrigt anser jag, för min del, frägor huru i cn framtid wid dylika tilfällen bör förhällas, och om Riksens Ständer eller deras Utskott i mer och mindre män böra, i afseende pä Riksdagsärender, äga rättighet at utfärda Befallningar för Konungens Ämbetsmän, wara constitutionella, och at alla Memorialer i detta afseende böra til Constitutionö-Utskottet remitteras. Herr 8trä!o, L^rl Uktgnus, anförde ffriftettgen til Protocollet följande:
En sådan åtgärd mäste blifva af stor vigt för allmänheten, och hvarföre skulle man icke vilja derpå ingå, då den kan, utan minskning i säkerheten för Ban - Det) i Februarii f. ni. 55 lien, vidtagas i händelse hvad Utskottet i en underordnad punkt föreslagit iagttages, nemligen att Bankens Sedlar af högre valeur än 3 R:dr ställas endast på fulla Riksdalertal samt på följande bestämda Summor, nemligen: io R:dr, n5 R:dr, 100 R:dr och 5oo R:dr. Emot hvad Utskottet uti sitt Betänkande i 3:dje punkten, angående de nya Sedlarnes yttre form, styrka och uthållighet samt beqvämlighet vid remisser och utbetalningar, äfvensom nödiga försigtighetsmått till trygghet emot deras förfalskning och eftergöring föreslagit, har den värde talaren framställt åtskilige anmärkningar, såsom att formatet för de mindre sedlame blefve nog litet, och att de derigenom blefve svåra att handtera för den arbetande Classen, samt derföre Önskat, att nuvarande storlek måtte bibehållas, och att de mindre sedlarne icke ovillkorligen beliöfde hafva olika format. Då Utskottet framställt nu ifrågavarande förslag har sådant skett med afseende på den lätthet i allmänna rörelsen, som måste uppkomma derigenom, att papperssorterna ej blifva så tunga, som de hittills vanliga af lump, samt genom ett minskadt format, så att 5, 6 å 7 Sedlar komma att i tyngd motsvara en gammal transportsedel; äfvensom derå, att, genom sedlarnes olika format, deras valeur bestämdes; och då, enligt min tanka, dessa förmåner kunna vinnas genom de åtgärder Utskottet till antagande framställt, tror 56 Dea i Februari i f. m. jag att Utskottets förslag icke är så origtigt.
Då således Utskottet af en sådan mening ej kari anse sig manadt, att frånträda sin åsigt i denna del; och då den straff-latitud, som Utskottet föreslagit, lemnar domaren tillfälle att, vid straffets bestämmande, taga hänsigt till de mångfaldiga omständigheter, som kunna inverka på straffharheten och, på grund hvaraf, till karakteren lika brott, måste olika bestraffas, finner sig Utskottet äfven böra vidhålla hvad som härutinnan blifvit tillstyrkt. Vidare har, i afseende på det i 11 § föreslagna straff för eftergörandet af kopparmynt, blifvit erinradt, inom Preste-ståndet, att skäl ej förefinnes att å detta brott sätta ringare straff, än för förfalskning af guldoch silfvermynt, samt, inom Borgare-ståndet, att samma straff vore alltför strängt; men då ingen af dessa motsatta åsigter vunnit understöd inom öfriga Riks-stånd, synes anledning ej eller vara till någon förändring i denna del af Utskottets förslag. Då i 14 § endast talas om sedlar, har man framställt den frågan: huru skall förfalskning af Rikets Ständers lånekontors på banken ställda obligationer samt filialbankers assignationer bestraffas? skola dylika handlingar betraktas såsom sedlar eller ej? Och härmed har man antvdt, som skulle ett stadgande med afseende å dessa handlingar vara af nöden. Om ett sådant behof är emellertid Utskottet af annan öfvertygelse. Lagstiftaren har nemligen endast att angifva de allmänna reglorna; hvad derunder faller tillhör domaren att pröfva. Derföre har Utskottet i denna § blott talat om sedel, som allmänneligen går och gäller såsom penningar, utan att närmare omnämna de handlingar, hvilka till så beskaffade sedlar kunna hänföras. Sådant beror ock på förhållanden, hvilkas ordnande ligger utom kriminal-lagstiftningen; men är handlingen utgifven af något bland de i denna § uppräknade penningeverk och allmänneligen går och gäller såsom penningar, då skall man icke förgäfves på detta ställe söka efter ansvaret för förfalskning deraf. 4 Lag-Utskottets Utlåtande M 52.
Län, och jag har ansett mig böra uppgifva det, såsom ett erfarenlietsbevis, hvilket förtjenar afseende, men jag hoppas och anhåller, att icke någon må af detta mitt yttrande draga den slutsats, att jag finner ifrågasatte skjutsentreprenader olämpliga och således afstyrker dem; min mening har endast varit att ådagalägga att genom Styrelsens föranstaltande blifvit försökt, hvad som under närvarande förhållanden kan vara'att i detta fall göra, och att den vidare utvecklingen af skjutsentreprenad-Systemet torde vara beroende dels af ett förbättradt jordbruk, hvaraf följer, att bonden inser nyttan af befrielse från skjutsningsskyldighet, samt dels af en lifligäre communication, som sätter Entrepreneurerne i tillfälle att utan förlust fullgöra sina åtaganden. I frågan åter om Kronoskjuts-skyldigheten fruktar jag, att det skulle vara mindre betänkt, att genast låta den upphöra, ty sedermera skulle transporter af Kronans effecter naturligtvis verkställas genom accorder, hvilket blefve ganska dyrt och känbart för StatsVerket, och då Kronoskjutslegorne på detta sätt ostridigt stegrades till det högsta, skulle Kronoskjutsningen förvandlas till en af allmogen eftersökt binäring, hvilket visserligen icke vore för Den 23 December. jordbruket fördelaktigt. Det enda, som i detta hänseende kan, efter min öfvertygelse, göras, till lindring för allmogen, är att transporter för Kronans räkning verkställas så vidt möjligt är sjöledes, hvilket ock är föreskrifvet i 3o §. af 6 Art. i 1791 års Tågordning, där det står: ”Sjöledes transporteras uppfordradt krigsfolk, när det antingen för belägenhetens skull ej annorlunda ske kan, eller då det kan ske med mindre, eller ej synnerligen större kostnad, än Tåg till lands.” Delta stadgande har ej eller kommit i glömska, ty hela Batailloner hafva i sednare tider blifvit transporterade sjövägen från Westergöthland till Östergöthland. Beträffande sist Kungsskjuts skyldigheten, så har Herr Grefven, om jag rätt fattat hans motion, mindre yrkat dess uppliäfvande eller förändrande, än klagat öfver brist på lagstadganden i detta afseende.
Peyron, Gust, Abr., anförde dels muntligen dels skriftligen: Dea 15 Mars e. m. Jb3 Jag har icke begärt ordet för att ingå i någon granskning af förevar, motion. Jag lemnar den i sitt värde. Den vittnar om mycken arbetsamhet och äfven skicklighet hos författaren. Men då denne åberopat en und. skrifvelse af R. St. till K. M. vid 1823 års riksd. och förundrat sig öfver att densamma icke ledi till något resultat, torde det tillåtas mig att derom vördsammast lemna några upplysningar. Orsaken, hvarföre R. St:s åberopade und. skrifvelse af år 1S23, icke föranledt till någon åtgärd, är, såsom jag bestämdt vet, den, att Högst Salig Konungen ansåg rikets försvar icke kunna hufvudsakligen grundas på corpser af sä oöfvad beskaffenhet, och af så lös sammanhållning, som förhållandet med konskriberade trupper pläga vara. Likaledes ansåg K. M. icke jemnförelsen vara sann, emellan Sveriges indelta soldat, med de stående härar i andra länder, då vår indelta soldat, ehuru krigsman, ej upphör att vara både medborgare och jordbrukare. Det var en erfarenhet, som Högst Salig Konungen förvärfvat under sin händelserika lefnad, och som jag tager mig friheten omtala, emedan Hans regeringstid blifvit vidrörd, dock utan att jag, som nyss nämndes, åtminstone för ögonblicket vill alls yttra mig öfver den förevar, motionen. Hr Nordenfeldt, Enar Wilh.: Jag instämmer med föreg:de talare uti deras yttrade omdöme om den skicklighet, arbetsförmåga och nit för saken, hvarom förevar, förslag bär vittne. Jag vill dertill lägga att förslaget förutsätter hos sin författare en sällsynt förmåga att runda meningarne så, att deras innehåll skulle sprida en söt lukt för dem, som sätta några r:drs besparing af anslagen på 4:de hufvudtiteln i första rummet och fäderneslandets försvar i det andra. Dessutom finner man af sjelfva förslaget, att författaren vill befria vissa medborgareklasser från dem åliggande bördor, så att t. ex. om rotehållaren nu betalar 50 r:dr, skulle han efter det nya systemet betala 30.
Maj:ts Sundhetskollegium anmärkt, det förstnämnde professor, jemte den undervisningsskyldighet han, lika med öfrige professorer, får sig ålagd, tillika skall för tillvägabringande vid Central-institutet af en sjuk-gymnastisk klinik, vara skyldig att till kostnadsfri behandling emottaga ett visst antal fripatienter af båda könen, ett åliggande, som vore särdeles både vigtigt och ansträngande, och att i följd häraf denne professor, hvilken sålunda hade ett åliggande mer än de öfrige, snarare borde erhålla högre, men icke lägre aflöning än desse; med anledning hvaraf komiterade, erkännande såsom billigt att ifrågavarande professors aflöning bestämmes lika med de båda öfrige professorernes vid Institutet, ansett sig böra nu föreslå den förras höjande till 4,000 R:dr; — att, vidkommande den öfriga lärarepersonalen, komitéen dels funnit lönen för den ena af lärarinnorna lämpligen kunna nedsättas från 1,000 R:dr till 800 R:dr, och dels ansett det böra åt Institutets direktion öfverlåtas att bestämma antalet af de underlärare, eller såsom de lämpligare borde kallas, extra lärare, hvilka för undervisningen och öfningarne vid institutet behöfvas, hvarigenom tillika vunnes den fördelen, att antalet af sådane lärare bättre kunde lämpas efter behofvet, samt, då ersättningen för deras biträde komme att utgå icke i fasta löner utan i tillfälliga arfvoden, sannolikt ett större antal lärare erhålles för samma kostnad, hvarförutan, då dessa lärare icke blefve vid Institutet definitivt anställde, det vore lättare att från Institutet skilja dem, som visade sig icke motsvara de förväntningar om 36 Kongl. Maj is Nåd. Proposition N;o US. blifvande lärareskicklighet man vid deras antagande trott sig kunna hysa; —- samt slutligen beträffande den i förra förslaget under rubriken: »'öfrige omkostnader» upptagna utgift: för undervisning i ridning, 1,500
Väl lemnar Tryckfrihetslagen i domarens händer den, som klart hädar Gud, eller den, Hans heliga väsende, ett lif efter detta och vår läras sanning Mart förnekar. Men, M. H., hvem vet ej, att det icke är Idart, som desse sällhetsmördande satser nånsin framställas? Skulle ibland Nationens nu församlade ombud någre finnas, nog lycklige att genom omsorger af mera omedelbar nytta ha varit hindrade från forskningar i menniskosnillets vidunderliga öden under det förflutna århundradet, så låtom oss vara en helig pligt att upplysa dem, det religionens fräckaste bespottare aldrig vågat klart förneka dess sanningar; att äfven de tvänne secter, som hvar på sitt håll, efter en systematiskt uppgjord och noga följd plan, bekrigat sine fäders tro, aldrig klart, utan ömsom under larfvén af en opartisk forskningslystnad, ömsom under den af en skämtande yra, påarbetat och utfört sitt verk, och, M. H., när vi upplyst dem om arbetssättet, lät då tideböckerna vittna om dess verkningar och om den lycksalighet dessa reformatorer öfver sitt slägte nedkallat. Jag läser längre i Tryckfrihetslagen och finner, att klart uttryckt gäckeri af den allmänna Gudstjensten, Guds ord och Sacramenten umgälles med skriftens confiscation och ett hundrade Riksdalers böter. Gäckeri med 302 Riksdagen 1812. dessa heliga ting, n. b. då det är Idart uttryckt, är således förbjudet, men, M. H., hvad föreställning gören I Eder väl om återstoden af vår lära, då derifrån abstraberas Guds ord, hvilket uttryck ej innefattar mindre än bela uppenbarelsen, och Sacramenterne, som i begreppet äro oskiljaktige ifrån Dogmerne och Mysterierne? Är det ej sjelfva vår lära, man således för ett hundrade Riksdaler Banco får Mart gäcka? Är väl denna plikt ett straff, svarande emot brottets förstörande följder?
Skrifvelse ff.o sa - ltia år, inflytande ensaksoch vitesböter; att häraf blifvit, under åran. 1796, 1797, 1798, 1799 och 1800, för Allmänna Hospitalsoch Barnhnsfondens räkning, såsom lån begagnadt ett belopp af 1 1,533 R:dr 16 sk., derå den upplupna oell i räkenskaperne fonden påförda räntan, vid 1826 årsslut, utgjorde 19,815 R:dr 36 sk. ir rst ; att fondens omförmälds fordran åter tillkommit, genom inlösen, år 1786, för Ensaksoch Vitcsbötes-cossans räkning, af en Riksgälds-Contorels räntebärande obligation å 5oo R:dr; samt alt, genom Kongl. Brefvet af den 28 November 1797, väl blifvit stadgadt, det ensaksoch vitesbötes-medlen skulle till Stats-Verkefc ingå, men alt någon föreskrift icke blifvit meddelad rörande dispositionen af förrberörde bos Seraphimer-Ordcns Gillet innestående belopp, lill hvars godtgörande icke heller någon tillgång kunnat af Allmänna Hospitalsoch Barnhusfonden sammansparas, har E. K. M., genom Nådig Proposition af den 18 nasti. Januarii, föreslagit Rikets Ständer, att ifrågavarande poster måtte, sådana desamma nu i Räkenskaperne balanceras, få afskrifvas.
Nu åter är alls icke fråga om sak, utan blott om sättet att komma till rälta med samma sak och således ligger icke heller nu i vägen derför, det beslut, som fattades med anledn. af Gr. Björnstjernas framställning, men om ock så skulle vara, ser jag så mycket mindre hinder i vägen för antagande af mitt första förslag, som Hrrme torde erinra sig, att åtskilliga redaktionsförändringar äro begärda och jag dessutom vet att serskild framställning kommer all göras derom, att Utsk. måtte åläggas att göra de ändringar i redaktionen, som kunna göra betänk tydligare och rätta de små anomalier hvartill eli och annat beslut kunnat föranleda. Om således R. o. Ad. helt enkelt behagar antaga detta förslag, så vinnes alltid del ändamålet, alt man i ett sednare beslut uttrycker den gemensamma lanke, att Utsk. må sammanföra de olika besluten till eli sammanhang. Gr. Hamilton: Som diskussionen öfver Frih. Raabs förslag, för längesedan är förklarad vara fulländad, skall jag icke tillåta mig att yttra någon åsigt derom, utan försöka att hålla mig inom hvad som nu kan vara tillåtet att yttra sig öfver, eller formen för frågans behandling i allmänhet. R.F:s 56 §, som behandlar sättet för grundlagsfrågors afgörande, har lemnat frihet i formen för de anmärkn:r, som till Const.Utsk. öfverlemnas såsom Ståndets gemensamma tankar. De kunna utgöra antingen bestämda redaktionsförändringar, eller yttranden öfver hvad Stånden i sak anse vara rätt, ulan att föreskrifva någon redaktion, eller också en hemställan i mera allmänna termer, att, som hvad Utsk. föreslagit, icke anses fullt riktigt, Utsk. sjelf målte pröfva hvad som borde sättas i stället, med ett ord, formen för anmärkn:r ligger helt och hållet inom Ståndets eget godtycke, men till någotdera sättet måste man ansluta sig. Den, som föreslår en gemensam tanke, mäste, i det ögonblick han det gör, sjelf pröfva hvilkendera formen han antager, serdeles då man antager det föredragningssätt som nu, att alla gemensamma tankar skola på en gång framställas, för att sedan hvar för sig diskuteras. Nu har Frih.
Yi hafva alt tacka, näst Guds nåd, den store Guslaf Wasa för den sköna och lycksaliggörande lutherska religion vi nu äga och den store Gustaf Adolph, som med sitt lifs förlust kämpade och segrade för densamma. Den har i flera århundraden lyckIiggjort och välsignat dess trogna bekännare. Skola vi då vara så förblindade och förgäta hvad dessa vördade minnen gjort för oss, och med liknöjdhet låta en från främmande land hitkommande fanatisk sekt utsprida ett oenighetsfrö genom sina irrläror bland oss, och sönderslita (alldeles som erfarenheten omtalar redan skett i England) vår gamla och herrliga statskyrka, utan att på minsta vis söka hindra dess vådliga följder. — Det har i nyaste tider uppdagats, att melodislledaren Scott icke är annat än missionär: äro vi då i metodistcongregationens ögon, hvars a3 IJ. i5 Don 3 April f. m. agent han är, hedningar? — Han har egen kyrka, egen församling och står under ingens tillsyn: hvad kan han icke ostraffad företaga sig? Också liar redan söndring, om icke utvärtes formligen, dock invärtes och i umgänget, ägt rum emellan en stor del af medelclassen och den lägre fofkclassen i hufvudstaden; de sorn voro tillförene de bästa vänner och förenade med ett sannt fridsoch kärleksband, betrakta nu hvarandra med misstänksamma och kanske hätska blickar. Hvad skall det blifva härefter, om saken får os!örd hafva sin gång? Utskm hysa den öfvertygelsen, alt möjliga faror bäst och kraftigast afvärjas genom eli nitiskt presterskaps varma och upplysta bemödanden. Om så är, vore tiden just nu inne, att det vid denna riksdag låter sitt nit brinna och sitt ljus lysa, genom vidtagande af sådana mått och steg, hvarigenom farorna för alltid förekommas.
41 ning med de uti § 76 omförmälda taxerings-kostnader och arfvoden med flere utgifter, utbetalas af Riksgälds-kontorets medel, har Utskottet ansett sig, med från trädande af sitt förra förslag, böra hemställa, att hvarje Pröfnings-kommitté, med undantag af Stockholms stads, må, för de i momentet l:o uppgifna ändamål, använda och fördela ett belopp, motsvarande, för det år denna Bevillnings—stadga första gången skall tillämpas, högst sex och för hvart och ett af de följande åren högst tre procent af den summa, hvartill hela länets allmänna bevillning för samma år uppgår; samt att Stockholms stads Pröfnings-kommitté må härtill använda och disponera ett belopp, som svarar mot högst fem procent af nämnda stads hela bevillnings-summa för det första och högst två och en half procent af samma stads bevillnings-summa för hvart och ett af de påföljande åren. Under förutsättning af bifall härtill, hemställer Utskottet jemväl att bilagda förslag måtte varda antaget. § 77. Med bifall till hvad i denna § blifvit föreslaget, har Ridderskapet och Adeln deri endast gjort den ändring, att §:ns början skulle erhålla följande lydelse: Den som vill öfver Taxeringseller Pröfnings-kommittés beslut etc.; och hemställer Ut skottet, alt, då ifrågavarande § står i oskiljaktigt sammanhang med § 71, de öfriga tre Riks-Stånden, hvilka bifallit Utskottets förslag, måtte förena sig om antagande af den utaf Ridderskapet och Adeln uti § 77 beslutade förändringen och att samtlige Riks-Stånden måtte medgifva, att de på sista raden förekommande orden »bemälda Kommittés» får ändras till »vederbörande Kommittés». § 78. 1 ändamål alt uti § 78, eller på annat lämpligt ställe, få införda de föreskrifter, som, till följd af Bonde-Ståndets vid <§ 71 fattade beslut, kunde finnas erforderliga i fråga om besvär öfver Pröfnings-kommittés beslut, har bemälda Stånd till Utskottet återremitterat förstnämnde §, hvilken af öfriga Riks-Stånden blifvit bifallen.
Motionären har derföre föreslagit: “att stadgandet, det icke någon må idka köpenskap och handtverk i samma stad må ur lagbudet utgå®, äfvensom i sammanhang dermed: att ofvanintagne 4 § af 3 Kapitlet Handels-balken måtte upphöra att vara gällande. För behandling af denna motiou, som blifvit till Lag-Utskottet remitterad, har, enligt 43 § Riksdags-ordningen, deputerade från så väl detta Utskott som från All männa Besvärsoch Ekonomi-Utskottet sammanträd!; och får Sammansatta Utskottet nu utlåtande afgifva. Utskottet, som, i Betänkande denna dag, tillstyrkt Rikets Ständer att godkänna ett af Kongl. Maj:t Rikets Ständer meddeladt förslag till ändringar i Handels-ordningen, Sammansatta Laysamt Allm. Bese,- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 4. il hvarigenom Svensk man skulle medgifvas riktighet alt i två eller flera inrikes städer samtidigt drifva handel, har utgått hufvudsakligast från den åsigt, att de band, som hvila pä näringarne, böra lossas i den mån förhållandena sådant medgifva; och det är jemväl med tillämpning af denna grundsats, som Utskottet, på de af motionären i öfrigt anförde skäl, vördsamt hemställer det Rikets Ständer för sin del ville besluta: dels alt 3 § af 3 Kapitlet Handels-balken må erhålla följande förändrade lydelse: “Ej må någor vara Borgare i tvänne ståder tillika. IVarder någor ther med funnen, böte femtio daler. JVill någor bruka flere handtverk än ett; eller idka både köpenskap och handtverk, söke ther lof till1, dels att 4 § af nämnde Kapitel och Balk skall upphöra att vara gällande. Stockholm den 13 Februari 1857. Ank. lill Exp.-Utsk. d. 14 Febr. 1857, kl. 1 e. ni. Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 3 Kapitlet 1 $ Handels-balken. Uli ett från Vällofl.