Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna princip må i sig sjelf vara ganska riktig; och må den då tillämpas i förekommande fall, när så med fördel ske kan; men att antaga denna regel såsom så ovillkorlig, att härigenom all enskilt täflan åsidosattes, är efter min tanke, att nog mycket binda händerne, vid behandlingen af företag, som fordra så stor kapitalstyrka, som i andra länder blifvit utförde på flera olika sätt, och ronde hvilka vi, inom vårt eget land, sakna nästan all större erfarenhet. Att det förslag med hvilket Hr Gr. von Rosen framträdt icke kan eller bör antagas, i det skick det blifvit framlagdt, har af flere talare på ett öfvertygande sätt blifvit ådalagdt, men detta hindrar ju icke, att det må vara förtjent att tagas i betraktande, då, såsom det förefaller mig, Ilr Gr. von Rosens anbud alldeles icke innefattar ett slutord i denna sak, utan tvärtom, är att betrakta, som första steget vid en underhandling, som lemnar Svenska Staten öppet att framställa hvilka motförslag den, med sin säkerhet och sin fördel finner öfverensstämmande. I en annan omständighet vidrör den K. Propos:n äfven en fråga af synnerlig vigt, då deri uttryckligen uttalas den mening att fortsättningen af Köpings-Hults-banan, å ena sidan till Stockholm och den andra till Götheborg, bör blifva det första företag i denna väg, hvars utförande hör komma i åtanka. De högre åsigter, som bestämt Regeringens beslut i ofvannämnde afseende blifva tvifvelsutan för StatsUtsk. åskådliga, men då jag icke känner dessa och sålunda endast kan betrakta denna fråga ur den synpunkt, från hvilken den för mig framställer sig, upstår hos mig någon betänklighet, att biträda Regeringens yttrade åsigt i denna del, vid betraktande deraf, att emellan Sveriges östra och vestra kust, redan finnes genom Götha kanal en beqväm kommunikationslinie, som är öppen 7 månader om året, och att ännu en annan, som är paralell med denna, medelst fullbordande af Köpings-IIult-banan snart blir tillgänglig.
Gina Den kvinna, hvars sympatiska bild Idun i dag bjuder sina läsarinnor och hvilken äfven i Sveriges land och hufvudstad gjort sig ett kändt och aktadt namn, bör till de första och inflytelserikaste förkämparne för den norska kvinnorörelsen. I början af hennes bana gick det henne som många andra: hon gick tyst omkring och bar på alla dessa jäsande tankar, gömde dem väl i sitt sinne och ammade dem, tills de en vacker dag sprängde sig fram med lif och friskhet till gagn och glädje för hela samhället. Gina Krog har nämligen icke hört till dem, som behöft att väckas, ty när hon kastade sig in i den offentliga striden, stod hon färdig med det mål för ögat, hon hade ställt sig och ville nå och hvilket hon allt fortfarande lika trofast kämpar för. Fortfarande, ja! — Ty man må icke tro, att det är så bekvämt här hemma hos oss i Norge att vara banbrytare i en sådan sak som kvinnornas. Men hon har aldrig tappat modet. Om hon emellanåt någon gång har känt sig modlös, så har detta endast ledt till, att hon kommit starkare och ännu mera öfvertygande åter. Och när Gina Krog tar en sak om hand, kan man vara säker på, att den sättes igenom. Bara åsynen af denna ståtliga gestalt lofvar så mycket, och hennes ord — det skrifna så väl som det talade — befäster till fullo denna uppfattning. Första gången Gina Krog uppträdde som författare under sitt fulla namn var med en följd artiklar i » Nyt tidskrift » år 1884: » Om kvinnosakens ställning och närmaste uppgift i vårt land ». Dessa artiklar, som slogo fullt igenom, väckte så utgifvare: ll; te årg. Utgifnlngstid: h v a r j e fredag. Annanspris: 35 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platser » Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. (lösnrr endast för kompletteringar.) Utländska annons. 70 öre pr nonp.-rad. Krog. stor uppmärksamhet och funno så liflig anslutning, att man strax kunde taga itu med att organisera sig. Den arbetsplan som blef följden är också den, som man till den dag i dag åren igenom i det väsentliga har följt.
Nog g ö m m a s väl där inne i svenska kvinnohjärtan, nu som förr, brinnande fosterlandskärlek, n o g älska väl ännu Sveriges kvinnor sitt gamla, storvulna land, m e n säkert är, att n o g väckas känslor, vackra känslor, till lif, när man står o c h blickar u p p till dessa våra kära bronsbilder. Huru mången gång har jag ej sett, hurusom till Stockh o l m vallfärdande allmoge brukar stå o c h m e d tå- rade blickar o c h skåda u p p till » guldkungen », till tolfte Karl o c h till Vasa! Alltså, enligt min åsikt, äro Adis verser m y c k e t ensidiga, ehuru de n o g uttrycka vackra tankar, o c h jag vill hoppas, att många af våra kära, älskvärda damer önska i handling och i uppoffring, låt vara aldrig så ringa, visa, att de älska sina o c h våra stora minnen äfven g e n o m resandet af en kvinnlig ärestod. L — S L — L L. Alla hafda kostnader ersätta vi naturligtvis tacksammast. I — KATARINA. NOM STE EN VANDRING STOCKHOLMS STADSDEL. GEPITTORESKAAF EMIL LINDERS. MED FOTOGRAFIER TAGNA AF FÖRF. d. Och branta många l i k v ä l! GLASBRUKSGATAN. Vi bege oss in på Å s ö - gatan o c h g ö r a en brefbärare sällskap d e n långa » trappgatan » framåt, förbi förfärligt låga, röda hus m e d jättehöga skorstenar. ÅSÖGATAN. ERSTAGATAN. Där NYGATSTVÄRGRÄND. I n t e! MISSFÖRSTÅND. AF SKISS F Ö R IDUN SIRYLLA. » D e t beror på, hur det åtminstone inte. » m a n tar det. SJO. G l a d t är kakelugnen. Har d e n ej bra vackra stränder? Ändtligen bröt hon » Karl. tystnaden. » S e h ä r », tillade han sin hustru.
Krän d^engtemonno-louden, ökode olAister os deleAorne m. m., oelr Oireetionen Irode dersöre trott, ott, om 6N8kildo inke-sonden, 80m sör det nö> voronde icke ätnjuter näAot under8töd os 8tot8medel, oirnoi liindo ön Aenom ölverll^ttninA s>äir d?jen8temonno-sonden, lrödouester erlrölle ett 8ädout till lielopp os 20,000 kl:dr ärliAen, det ä8^itode öndoniolet lröriAenom lrusvud8okliAen komme ott vinno8. lilvod äter onAinAe -VIImönno inkeoelr pupill-londen, 8ä utv>8ode en underdäniA8t in8önd sörteckninA, ott 8edon den är i83o lieviljode sörloö^nin - 28 gen i anslaget för (.Ionna fond erliölls, nola ylensions-Relöjl^en jemväl med än i83i i åtskilliga elasser loiRöjdes, londens utgifter ärligen varit i stigande, sä ali. 8ninman al Revdjade yiensioner, Rvilken än i83l utgjort i^,e)i5 R:dr, än (8^2 upslgätt till a3,6oi R:dr 02 sk. ellen 3,6oi R:dr 32 sk. utöfver ärsanslaget 20,000 R:dr.
Ett allmänt stadgande om förhållanderne mellan Mästare och Lärlingar behöfves visserligen, men hvarföre må det icke vara Tjenstehjonsstadgan, då Utskotten föreslagit, att Gesäller skulle ställas under densamma ? Hvem skall å Lärlingarnes sida uppgöra dessa Contract? Månne de fattiga arbetskarlar eller gummor från förstäderna, som merendels äro föräldrar åt de gossar, som i lära inskrifvas ? Eller månne Notarii Publici skola åtaga sig denna förrättning? ty, utan uppsigt kunde särskildta Contracter lätteligen missbrukas till Lärlingens skada. En dylik controll synes mig alldeles öfverflödig; vill man ändteligen hafva skrifte!igt Contract, så, alldenstund förord bryter lag, må det ju bero på den, som åstund ar, att uppgöra ett sådant, utan att någon särskild lag föreskrifver att det skall ske, antingen man finnér det nödigt, eller ej. Jag vågar derföre vördsamt afstyrka antagandet af denna §. Herr Hjerta: Herr von Hartmansdorff bar nu gjort samma anmärkning, som då Betänkandet förra gången förevar, och jag får derföre svara nu , som då, att jag tror häri ligga fröet till ett förhättradt tillstånd Ridd. o. Ad. Prot. X Band. 3a 49» Den 12 November f. m. för Handtverksklasserne. Det skall åstadkomma offentlighet, och i följd deraf en täflan, att åt Lärlingarne gifva större förmåner och bättre vilkor. Det blir dessutom ett correctiv mot en onaturlig stränghet och en hård medfart, och skall medföra mycken nytta för denna klass, emedan det tvingar folket, att göra sig begrepp om hvilka pligter dem åligga. Herr von Hartmansdorff finner äfven svårigheter vid verkställigheten , men det finnes väl ingen person så usel, att han ju äger någon som kan efterse huru Contractet uppgöres, och, om så är, äger Mästaren öfver honom föräldrarätt, då han måste tjena honom till myndiga år. Jag tillstyrker bifall å denna punkt. Herr nion Hohenhausen, Michaél:
K ron-Prinsen, i ett sammanhang granska tillståndet af Rikets allmänna uppfostrings-verk, och att dervid i underdånighet föreslå de förbättringar, som kunde anses behöflige; hvilken Comitee, i anledning deraf, den 20 December 1828, afgifvit ett underdånigt Betänkande; att den sedermera förordnade 1882 års Skol-revision, den i3 December samma år, äfvenledes afgifvit ett utlåtande i ämnet; att Kongl. Majit den 13 December 1834 anbefallt samtlige Consistorierne, äfvensom Directionen öfver Stockholms Stads Undervisnings-verk, att öfver Skol-revisionens ofvanberörde Betänkande sig utlåta; och har, sedan under loppet af påföljde år vederbörandes underdåniga yttranden och förklaringar i ämnet inkommit, Kongl. Majit, uti Nådigt C rculaire till Consistorierne den 1 November i83g, Sig utlåtit, bland annat, att, då Kongl. Majit funnit flere till förevarande vigtiga ärende hörande frågor icke nog utredde, samt då meningarne om en del ifrågasatte förändringar icke hunnit sammanjemnkas, och man, för att stadga . omdömet i en så maktpåliggande national-angelägenhet, ännu hade af behof att inom landet samla mera mognad erfarenhet och jemväl taga närmare kännedom om andra binders likartade institutioner, innan en för framtiden gällande organisation af Undervisningsverken i allmänhet kunde, med full säkerhet om dess ändamålsenlighet, uppgöras och stadfästas, samt då dertill komme, att de för ändamålet varande tillgångar icke voro tillräcklige för utförandet af en fullständigare Allm. Be sv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N'.o 68. II organisation af Under visnings-verke t i hela dess vidd* så prÖfvade Kongl. Maj:t skäligt uppskjuta, så väl den difinitiva organisationen af Rikets Elementar-Läroverk, som regleringen af en för derstädes anställde Lärare ständig lönings-stat.
Jag \ill blott erinra derom, att det är representationen ovärdigt, att såsom gäckeri med Guds ord och sakramenten stämpla hvad som härflyter ur raka motsatser mot gäckeriet, nemligen ur en bestämd religiös öfvertygelse, till följd af hvilken personer anse det såBih. till H. St. N:o 302. sorn en synd att mottaga sakramenten af någon annan än den, sorn, enligt deras tanke, lär en rätt lära. Jag vill blott ytterligare i korthet erinra derom, att ett sådant lagbud, som fördömer och bestraffar ett, med verklig andakt och religiöst sinne, skedt anammande af Nattvarden såsom ett gäckeri mot Guds ord, det är stridande icke blott mot Guds ord — hvilket väl i det hela borde vara tillräckligt, utan tillika mot hela den Lutherska kyrkans lärobegrepp, ty det utgör just kärnan i hela protestantismen, alt den sätter sig emot det hierarkiska godtycket och det presterliga samvetsmonopoliet och vill låta den enskildes samvete vara oqvaldt. Men detta stadgande strider derjemte mot den lörsta regeln för all lagstiftning, d. v. s. det, att lagen skall uppfylla sitt ändamål och verkligen medföra någon nytta för samhället. Hvad sunda förnuftet redan på förhand i detta hänseende kunde förutse, det har erfarenheten på det mest ojåläktiga sätt bekräftat. Det har visat sig, alt om ändamålet med detta lagstadgande varit, att med den kyrkliga samfundskroppen införlifva affallna medlemmar eller åtminstone alt genom injagad skräck förebygga återupprepandet af det, som lagen betecknar såsom ett oskick och ett gäckeri. — Så har detta på intet vis blifvit uppnådt, och det lärer väl aldrig heller på den vägen komma att uppnås.
Den 12 Maj f. m. 265 I anledning häraf tillkännagaf undertecknad, att enligt från Sekreterarne i Presteoch Borgare-St:n ankomma erobetsintvg, förstnämnde Riks-Stånd, som till afgörande företagit punkterna 12 och 14 af förev:de Utlåt, i ett sammanhang, afslagit båda dessa punkter och antagit det i Frih. af Ugglas’ reservation sid. 82 framställda förslag, med den ändring, att dels de å raden 5 förekommande orden »anlägga en gemensam bangård» utbyttes emot orden »anlägga nödiga bangårdar», dels anslagssumman nedsattes med det för expropriationen af jord beräknade belopp, 333,000 rdr, eller till 2,737,000 rdr; samt Borgare-St. afslagit 12:te punkten och, med afslag å I4:de punkten, för vestra stan banans framdragande till Clara sjö och en bangårds anläggande derstädes, gemensam för vestra och norra stambanorna, i öfverensstämmelse med K. M:s Propos , beviljat en summa af 3,070,000 rdr rmt. Hr Lagerstråle: Det är visserligen någon skillnad mel lan Borgare-St:s beslut och den framställning, som förekommer i Frih. af Ugglas’ reservation, ty den sednare förutsätter att stadens auktoriteter ovilkorligen skola före frågans afgörande få yttra sig; men då föredragningen för K. M. af en fråga som, lika med den förev:de, så djupt ingriper i framtida planen för ordnandet af Stockholms handel och sjöfart, svårligen lärer kunna ega rum utan att ett förnvadt tillfälle för stadens auktoriteter att deröfver yttra sig, kommer att erbjudas, får jag, då skillnaden mellan de olika förslagen i sjelfva verket ej är väsendtlig, vördsamt anhålla om propos. i enahanda syftning, som det beslut, hvari Borgare-St. stadnat. Slutligen hemställer jag till Hr Bildt, om icke lian, med frånträdande af sitt yrkande, äfven vill instämma i hvad sålunda blifvit af mig föreslaget. Efter det Frill.
Men sockeraskar, vinflaskor och glas samt alla andra bordsgrannlåter, de fingo icke rum och funnos heller icke. På ett annat bord stodo stora brickor, upprågade med färdiggjorda smörgåsar, betäckta med rifven ost och rökt metvurst. Der stod äfven dussintals af påfyllda bränvinsbuteljer, med sina thyåtföljande glas och silfverbollar, flerahanda andra korkade och rödlackade buteljer, samt åtskilliga silfverkannor och bägare, som skulle begagnas till ölet. När mamsell Sara besett allt detta och flyttat och jemkat några saker, samt ruskat litet på hufvudet åt andra, gick hon linea recta till köket. Men – otroligt nog! – der fanns alls ingen menniska, utom en gammal hjelpepiga, som blåste på elden och rörde i de många grytorne. – Hvad vill detta säga! – sade mamsell Sara, med mycket förvånad och litet ovillig ton, när hon inträdde i det menniskotomma köket. – Hvar ä’ alla menniskor? Hvar är köksan? Hvar är mamsell Hallonqvist? Hvarför ha de ej eldat ugnen ännu? – frågade hon. – Hva-a! – svarade «hjelpan», som var stendöf, och äfven derför just ingen särdeles favorit till mamsell Sara, som hade mindre starkt bröst. Rynkande ögonbrynen, härskade hon sig och gallskrek sedan om igen: – Hvar är allt folket? Hvar är mamsell? Hvarför passar ej hvar och en på sitt här i köket? – De ä’ intet här! – svarade «hjelpan» och log fånigt. – Ja, det ser jag nog katten! – yttrade mamsell Sara – men hvar äro de? – gallskrek hon ånyo. – De ä’ ute – genmälte «hjelpan». – Ja, men herre Gud! hvar äro de? – upprepade mamsell Sara. – Ja, jag vet intet så noga – svarade «hjelpan», allt leende och i en hviskande, hväsande ton – men fälle tror jag de ä’ inne i hushållerska’s kammar’ och klä’r bru’a.
Adolf, ingifne Mern.: Då jag ämnar på någon tid aflägsna mig från hufvudstaden, får jag vördsamt anhålla, att, med bibehållandet af min Riksdagsmannarätt, få frånträda uppdraget att vara Bänkman inom 6:te Bänkmansafdelningen. Bifölls. Vidare uplästes ett af Frih. Leuhusen, Carl Herm., inlemnadt Mern. af följande innehåll: Hindrad af tjenstegöromål att mig vid Riksd:n uppehålla, får jag härmed äran afsäga mig det förtroende, jag haft, att vara så val Bänkman som Ledam. af Höglofl. Bevilln:sITtsk:t, under vörds. anhållan att få bibehålla min Riksdagsmannarätt. Bifölls. Slutligen uplästes ett utaf Frih. af Schmidt, Carl Johan Georg, ingifvet, så lydande Mern.: 8 Den 9 M a j f. m . Härmed får j'ag vördsamt afsäga mig förtroendet att vara Ledamot i E. St:rs Höglofl. BevillmsUtsk., under vördsam anhållan att få vara vid min riksdagsmannarätt Bibehållen. Sedan E. o. Ad. bifallit jemväl denna anhållan, anmodade H. Exe. Hr Gr. o. Landtm. Ståndets Hrr Elektorer, att vid deras nästa sammanträde välja tre Ledamöter i BevillnrsUtskd efter Frihme Silfverskjöld, Lenhusen och af Sehmidt, två Ledamöter i Eiddarh.ITtsk:t efter Gr. Posse och Erih. Eålamb, samt en Suppleant i sistn. Etsk. efter Hr Pereswetoff-Alorath. Föredrogs, men begärdes af flere Ledamöter ånyo på bordet, Exp.Utskrs den 28 sisth April bordlagde förslag N:o 12 till Eiksdagsbeslut ang:de Sveriges och Norriges ömsesidiga förhållanden. Föredrogs Bevilln:sUtsk:s den 21 och 23 sisth April på bordet lagde Betänk. N:o 20, ang:de Allm. Bevillningen. H.
Det var lukten af halm och stall och töväder; det var ljuset från stugan och köket och det gula skenet genom den rökiga tågan; det var hunden som skälde, och stillheten, hvari den gamla, kringbyggda gården låg inbäddad; det var den nötta stentrappan, som han stod på, och Per Larssons röst derinne i förstugan: «var så god och stig på»; det var rinnandet från takskägget och baskandet af en dufvinge i dunklet uppe på en takbjelksända, – det var allt och ingenting, det ogripbaraste och det väsentligaste, det minne som bär genom ett helt lif, emedan det bär lifvets hela fullhet i sig, och hvari jaget alltid ånyo kan känna sin helhet, sitt djup och sin lifsrot, den smärtsamt-ljufva stämning, hvarunder det skröpliga nuet fyller sig med essensen af alla gångna år och gjuter sig sjelf formande in igen i alla år som stunda och derför känner sig evigt som individen sjelf Borta å ena sidolängan gick en dörr upp, – så stilla, att han såg synen, innan han ännu hört ljudet. Det var ett rum, fullt af en tät vattenånga, svagt gulfärgad af talgljusen, – han hade töckniga, hastiga bildfragment af minnen om «brygghuset» hemma på fädernegården och om tvätt före en helg. En grotesk skugga rörde sig inne deri, sköt upp öfver loftet, gled ned öfver en vägg, gjorde några tvära, stora rörelser, blef med ens borta, – i samma ögonblick stod en kvinlig skepnad midt i dörren, stod och stod och blickade ut i kvällen, – en ung kropp och en ung ansigtsprofil, hvilka begge aftecknade sina mjuka, fina silhouett-linier dubbelt mjukt mot den mjuka, dimgula bakgrunden. Det hade alltsammans varat ett ögonblick blott; i nästa redan var dörren tillsluten igen och synen borta; och redaktören gick efter de andra in i huset. I den rymliga stugan, hvilken sträckte sig tvärs öfver den gammaldags smala längan med fönster ut till gårdsplatsen å ena sidan och ut till trädgården å den andra, satt tjenstfolket just vid kvällsmaten.
De långa bruna bladen från förra året hängde vissna och skrumpna nedåt stenarne och ofvanför dessa sköto de nya upp – smala, böjliga, spädt ljusgröna; hon tog varsamt bort de gamla, ett för ett bröt hon dem med sin bara hand, sina långa hvita fingrar med ringar på. – De är förtjusande, de också – är de inte? hon höll ett af de vissna bladen intill de friska och såg vädjande upp till honom. Vet ni – är det inte lustigt? – hvar höst inbillar jag mig, att det är den årstid jag håller mest af, och hvar vår är jag alldeles på det klara med att det är våren. Jag tror förresten, att det egentligen är våren men hvilken månad, det kan jag omöjligt bli öfverens med mig sjelf om. När det är April, tror jag, jag tycker bäst om de korta Aprildagarne med sina flyende skuggor, och sitt djupa, klara ljus, med sitt glittrande, strömmande regn, sina rödbruna knoppar på träden, sin ostadiga och skarpa vind och snö, som smälter på den gråa jorden Men så i Maj – ja, älskar jag Maj mest! Hon skrattade och höjde hufvudet litet grand. Ser ni, allt detta gröna – och hon visade med handen i en halfcirkel omkring sig. Jag tror det är ingen färg i verlden, jag så håller af, som grönt! Titta på björken der – en hvitgrå, böjlig stam, några hängande grenar och en massa skälfvande, ljusgröngula prickar mot blå luft hvad är det nu egentligen, som är så vackert? – Jag vet inte, men jag försäkrar er, att jag gerna kunde ligga såhär till i morgon och bara se Hon låg ännu på knä, med händerna löst hopknäppta framför sig och blicken, strålande, betagen, ut framför sig. Det var barnet, som ett ögonblick hade kommit upp igen i Alice, den lilla flickan, som “lekte Columbus“ och upptäckte nya verldar i de gröna snåren och de hvita, glidande skyarna. Han stod bredvid, upprätt med hackan för foten. Plötsligt lade han sin hand på hennes hår, sakta, i en rädd smekning. – Hvad jag älskar er, sade han innerligt, med en röst, som kväfdes. Alice blef liggande stilla, hon blott sänkte hufvudet. Hon var inte förfärad eller skrämd numera.
Plötsligt brast han ut i ett skallande skratt, så att en av gästerna intill, en skäggig mäklare, med eldröda kinder, stirrade på honom en hel minut. Varför satt han då och var en idiot? En klok man gick naturligtvis upp bara och gjorde visit, språkade om allt möjligt och lodade farvattnet först. Men det var också narraktigt och hur skulle han kunna vänta med att få veta om hon älskade honom? Han fick en idé, han rev ett blad ur sin anteckningsbok och skrev med blyerts: Ända sen i går natt kan jag ej leva utan er. När och var får jag träffa er? Ni vet vem. Ett kuvert! Monna Lisa, ett kuvert! Och Monna kom vaggande med ett litet blågrått kuvert. Det är utav mina egna. Skriver han kärleksbrev? Hon log ett saligt förstående leende. Han förseglade brevet, adresserade det och stoppade det i fickan och gick ut för att skaffa ett frimärke. Hans hand darrade när han skulle lägga ned brevet i lådan. Han stod vid en skiljoväg, han kunde störta sig i olycka, han kunde orsaka en människa sorg, flera människor. Han var för fattig och usel att befatta sig med saken för att gifta sig och bara för det romantiskas skull hade han ej rättighet att göra detta. Svetten fuktade hans panna. Om han ej tvingade sig att sträcka armen och lägga ned brevet, skulle han aldrig mer återse Ziri det kände han. Hade han kanske feber? Så ja, en förtvivlad, häftig rörelse av armen och brevet låg i lådan. Sedan gick han och drev en stund, han kunde efteråt ej minnas hur han gått men vid tretiden befann han sig nästan ofrivilligt på centralposten, yr som en drucken och bärande ett förakt för sig själv som hotade att bryta ned honom alldeles. Med dröjande, rädda steg närmade han sig en lucka där han såg skymten av ett rödbrusigt, jovialiskt ansikte och ett par feta händer som fäktade med papper och journaler. En stor näve räcktes ut för att mottaga den värdeförsändelse som den tjocke förmodade skulle komma. Ursäkta mig, stammade David rodnande, kan ni upplysa mig om hur dags ett brev är framme hos adressaten som inlämnats på Mästersamuelsgatans post klockan tolv? Till vart? Afganistan eller Frans Josefs land?