Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledn. af hvad den siste talaren invändt emot mitt förslag om bevillnrsafdrag för alla utlånade capitaler, får jag blott erinra, att intet hinder möter att göra särskildt undantag, om man så vill, för sådana capitaler, som äro anslagna ad pios usus; men att gora undantaget generelt för alla capital, som utlånas till lägre ränta än 6 proc., finner jag icke lämpligt. Bevi|ln:sUtsk:s betänk. K:o 57 återremitterades. Hr Dalman, Wilh. Fredr., uppläste följande: Då jag, i anseende till sista pleni ovanligt tidiga afslutande på f. m., icke var tillstädes vid återremissen af det StatsUtskts betänk., som afstyrker upphäfvandet af ett It. St:s genom förstärkt StatsUtsk. fattade beslut, ang:de anslag till Kungsholms fästningsbyggnad, anhåller jag få till prot. förvarad den mening, att jag anser Utsk:s betänk, väl grundadt och således bifaller detsamma, ehuru jag beklagar, att ifrågavar. anslag, hvars nytta framför de flesta andra jag icke vill motsäga, blifvit af förstärkta StatsUtsk. postponeradt t. ex. anslaget för gevär, hvilket deremot numera af mången, i saken rätt initierad, bedömes såsom ett bland de minst angelägna. För att emedlertid StatsUtsk. jemväl i sjelfva saken må finna ett ökadt stöd att vidblifva sitt tillstyrkande, tager jag mig friheten fästa Utskis uppmärksamhet vid den reglering af 3:dje hufvudtiteln, sorn genom ett i Statstidningen 38 Den 6 April f. m. införd t K. rescript blifvit för innevar. år förordnad. Deraf inhemtas bland annat, att Statscont. fått befallning upplysa, "om och hvilka tillgångar inom 3:dje hufvudtiteln kunna förefinnas till betäckande af de brister i nuvar. stater, som genom R. St:S vägran af tillökning i anslagen dertill uppstått.” Då nu Regeringen förmodat tillgångar å besparingarna finnas för de af R.
557. (se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123, angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Åttonde Hufvud-Titel). — d:o om anslag till tvenne nya lärare-platser vid Piteå Ele mentar-läroverk: I. 557, R. 557. (se vidare Stats Utskottets Utlåtande N:o 123,o angående regleringen af utgifterne under Riks-Statens Åttonde Hufvud-Titel). — d:o angående förändrade bestämmelser rörande åtskilliga landtmäteri-tjenstemäns pensions-rätt: I. 558; II. 187, R. 188- (Besvarad i Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152, angående regleringen af utgifterne under RiksStatens Nionde Hufvud-Titel). — d:o om förändring af föreskrifterna i Skiftes-Stadgan, rö rande förordnande för landtmätare att förrätta laga skifte: I. 558; H. II. 188; B. VII. 226, 302, 354, A. 354, 357; E. VIII. 17; U. X. 218, 247, A. 247. — Hr von Koch, N. S., om borttagande af export tull på kop parmalm: II. 57, R58.
2:o $ör MilitiaesbojiäHen, h^ilfaé affomfi ingår tid gemenfam löningdfonb, utgår SSemidning, på fatt uti 8ö § flabgad. § 7. SPatroni (Sccleftarum i Sfåne, cjpadaitb od) SSofjué San, font njuta fpanntål af $roito Sifa afgift erlägged ocf af beit fprforne t befja orter tidfjöranbe tionbe, font ej är på lön eder tilt anbra beftäntba orbiitarie utgifter aitflageit, od) nträfttaé roärbet på itpfmämttba fått; äfmeitfom af JDoutfprforite i tJiifet, för beråd infomjler i fpanntål eder fjcnttnattdräntor, febait berifrån blifmit afräfitabe cttbaft fåbaite, efter färffilb Stat utgåeitbe löner, för hwilfa initehafmarnc, efter benita artifeld ofmanftåenbc §§, tid bet belopp förut jlabgabt är, SSemidniitg erlägga. (Snbaft aflöning för trerflige arbetare orf) arbetsfoftnab famt betmStiga förtufter, i orf) för fjetfioa rörelfeit etter fjaitbtcrtngen, men irfe näringSibfarcS tefnaböfofhiab etter anbra botila utgifter få berå afrähtaS. § 9. (Sfter benna artifet ntå, utom t be fatt 12 § omförmäter, Spenn [(ning i .fe imber itebanftåenbe Belopp påföras fötjanbe perfoner, nemtigen: S Storfljolm orf) ©ötljcborg.
hämtat, tog lusten efter ökadt vetande ut sin rätt, och år 1864 reste hon upp till Stockholm, där hon genom att gifva lektioner skaffade sig medel att också taga dylika, såväl i språk och musik som andra ämnen. Efter att flere år sålunda ha ihärdigt arbetat på sin utbildning, antog hon åter plats som lärarinna,och som sådan verkade hon inom flere af våra mest ansedda familjer, vanligen till dess hennes elever blefvo vuxna. I tjugufem år ägnade sig fröken Sebenius med nit åt undervisning, och i alla de familjer, där hon varit, har hon gjort sig afhållen och värderad som få. Men nu började längtan efter en själfständig verksamhet alltmera få insteg hos henne, och då var det som hon på inrå- dan af sin bror, ingeniör J. L. Sebenius, beslöt sig för att inrätta en lappskofabrik. Idén var hämtad från Finland, där ingeniör Sebenius då vistades som disponent för Dals bruk och där lappskor allmänt begagnades inomhus så af barn som vuxna. Men sedan fröken Sebenius efter många svårigheter lyckats få skickliga arbetare och materiel af yppersta slag, öfverträffade de skor Arvika Lappskofabrik sände ut i marknaden vida de finska och funno genast afsättning. Det var år 1888 Arvika lappskofabrik öppnades oeh sysselsatte då endast fyra arbetare, hvaraf en kvinnlig, men beställningar strömmade in i sådan mängd, att arbetsstyrkan snart måste flerdubblas. Detta var j u ett erkännande af fabrikatets förträfflighet, men ej det enda som kommit fabriken till del, ty då den till utställningen i Göteborg år 1891 sände prof på sina tillverkningar, väckte dessa ganska stor uppmärksamhet och belönades med medalj. Att fröken Emma Sebenius som arbetsgifverska tänker lika mycket på sina arbetares fördel som på sin egen, det se vi genast vid ett besök i hennes fabrik, ty den söker sin like hvad beträffar friskt läge, ljus och bekvämlighet. Arbetspersonalen, såväl den kvinnliga som den manliga, skö- ter också sina åligganden med lif och lust, och verkmästaren, som tillhört fabriken allt sedan den öppnades, visar artigt och beredvilligt den besökande omkring. Stannar man en stund, får man helt och hållet se, huru skorna tillverkas, ända till dess de bli färdiga att sättas under stämpeln för att få sitt fabriksmärke » Renen ».
Man bör åtnöja sig med MyntRepresentativer intill dess utrikes Handeln inbringat tillräckligt förråd af Silfver, för att såsom Mynt circulera i Rörelsen. Vi bidraga icke litet sjelfva till ncdsätning af BancoSedlarnes värde i allmänna Opinionen genom oupphörliga klagorop öfver deras fallande värde. Hvad man beständigt hörer, det tror man sluteligen, och mången, annars sparsam, förledes derigenom till misshushållning med en penning eller Sedel, som, enligt de klokas påstående, nu skall äga föga värde, och allt mer försämras. Man eftertanke likväl, att för denna i Opinionen så nedsatte Sedel, erhålles dagligen allt hvad som erfordras till våra behofvers fyllande, och att, om en större numeraire behöfves nu, än tillförene, så är ock Arbetsförtjensten uppstigen i lika proportion. De hafva icke orätt, som beskylla Nordiska Nationerne för öfverdrift i godt och ondt. Än öfverstiga företagen krafterna och förmågan, än stadna de derunder, och i båda dessa fall misskänna vi oss sjelfva och det närvarande. Bland de utvägar Herr Lagerhjelm föreslagit till att bereda Näringarnes förkofran, anser jag det skola leda till den mäst välgörande följd, om JernContoiret åter erhöll ett Creditiv i Banken, som det tillförene ägt. Sedan Jernhand teringen på 1760-talet råkat i vanmakt, genom de operationer, som då vidtogos med Myntet, lemnade Banken till Jern£ontoiret ett lån på 3 Tunnor Guld. Vid 1778 års Riksdag utvidgades denna lånrättighet i Banken till 5 Tunnor Guld årligen, mot t\ Procents Ränta, och Lånets inbetalning elter 6 Månader. Under 1780-talet fördubblades LåueSummau och begagnades Länet ända till Den 10 Januarii. 679 1788, då en för Jern-afsättningen lyckligare period inträffade, sorn gjorde delta Inträde öfverflödigt.
Ja — och du känner honom nog! Halvar Hall! ADA. Jaså, den! (föraktligt). Nå, den är då inte vidare farlig! LYDIA. Hur var det? Va ' inte ni förlofvade? ADA. Nej då. Han friade till mig två gånger — första gången på basaren för Skansen, när jag stod i buffeten, och andra gången på Dalarö — men han fick korgen alla fyra gångerna! HULT (höjer rösten i samtalet med Sterner). Ja se, efteråt sa ' hon, att hon inte brydde sig om honom, förstås! Det säga de alltid! ADA (foW att han talar till henne; med skärpa) Åh förlåt, det sa ' jag förut också! HULT (förbluffad). Hvasa '? ADA. Kors, jag trodde du talte till mig, Hinke! HULT. Hm — nej! — he he — A lilla! STERNER. Hvad kallar häradshöfdingen henne? HULT. Bara &gt;A&gt; — jag tycker det är vigare. STERNER. Mycket riktigt. HULT. Jag har bedt henne kalla mig för bara &gt;H&gt; — fast det vill hon inte. Men i alla fall — he he! — så säger jag A! STERNER. Häradshöfdingen får väl säga O — sedan. HULT. Hvad? STERNER. När ni bli vigda, menar jag! HULT. H m! Jaså! Jaha — he he! Nu förstår jag; har man sagt a, så får man säga o I Förbaskadt kvickt! ha ha ha! ADA. Hvad skrattar du åt, Hinke lilla? HULT (hastigt allvarsam). Just ingenting — he he! ADA (sakta till Lydia). Din man sa ' bestämdt någonting elakt! — Men säg mig nu (sänker rösten). Är han lika kär än? LYDIA. Ja, hvarför skulle han inte vara det? b ADA. Jo visst, lilla du visst skall han det — så söt som du är men du vet, karlarne! För dem är det där alltid öfvergå- endc — för oss däremot — • — LYDIA. Åh, det är nog öfvergående för somliga af oss också! ADA. Ja gudbevars!
Detta oaktadt, kan jag dock icke, såsom Hr iMannerskantz, anse, alt ett anslag till de frivilliga skarpskyttekorpserna är det »nyttigaste» anslag sorn kunde gifvas till förmån för vårt landtförsvar. Jag tror, att man noga måste akta sig för en hastig öfvergång från ett system till ett annat. Det har visserligen icke blifvit ifrågasatt, att den nuv:de militärorganisationen skulle komma att upphäfvas, men jag påstår, att skarpskytterörelsen lätt kan taga en sådan riktning, att, på samma gång man bygger på den ena sidan, man rifver ned på den andra. Skarpskytterörelsen, såsom en militärorganisation, lider af det väsendtliga felet att till sin numerär vara så obestämd. På samma gång den är stor på papperet — kan den vara liten Den 2 Mars. 27 i verkligheten, och den armé vi ega i farans stund att ställa till landets försvar, är ej större än att vi böra omvårda den noga och ej genom någon obetänksamhet, som vi kunna ångra, slösa våra tillgångar på en inrättning, som ännu ej vunnit någon praktisk utveckling i militäriskt hänseende. Jag har ansett mig böra med anledning af Hr Mannerskantz’ ofvannämnda yttrande anföra detta till R. o. Ad:ns prot., under förhoppning, att, då R. St:r vid denna riksdag visat sig så beredvilliga i afseende å den del af vårt försvar, som utgöres af de frivilliga skarpskyttekorpserna, anslagen må lända icke blott dessa, utan hela landet till gagn, derigenom att de frivilliga skarpskyttekorpserna utveckla sig så, att fäderneslandet af dem kan påräkna ett kraftigt skydd. Jag yrkar bifall till Utsktts hemställan. Gr. Liljencrants: Till en början måste jag upplysa, att Hr von Kraemers tillkännagifvande, att frågan redan skulle vara afgjord, icke öfverensstämmer med verkliga förhållandet. Såvidt underrättelse ingått till Riddarh.-Sekret., hafva ännu endast 2 Stånd fattat beslut i Irågan, och dessa beslut äro sins emellan olika derutinnan, att Preste-St:t bifallit Utsk:ts hemställan, hvaremot Borgare-St:t höjt anslagsbeloppet till 60,000 rdr.
I afseende på Herr A. A■ Bergers motion om inskränkning i den frihet från skjutsning, som af nämndemän åtnjtrtes, så att nämndeman, ehurri många hemman, han innehade eller brukade, icke finge åtnjuta dylik befrielse för mera än en häst, får Utskottet anföra, att, jemlikt de föreskrifter, som äro gifne uti ifrågavarande afseende och hvilka innefattas i en af Kammar-kollegium den 18 December 1821 utfärdad Kungörelse, berörde, åt deri Ordinarie häradsnämnden beviljade, förmån icke gäller i afseende på reservoch gästgifverilremmans skjutsningsskyldighet, utan bloLt för hålloch krono-skjuts, och att således det för öfrige skjutsskyldige betungande förhållande, sorn motionären uppgifvit, blott i ringa mån synes kunna härigenom uppkomma; hvadan och då den olikhet i förmåner, sorn möjligen kan ega runi i anseende dertill, alt de hemman, för hvilka berörde frihet åtnjutes, kunna vara större eller mindre, icke skulle aflijelpas genom den af motionären föreslagne förändring, enär skjutslagens olika storlek i allt fall skulle i sådant afseende inverka, Utskottet får, i öfverensstämmelse med hvad Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet vid sednaste riksdag (Utlåtande N:o 2G) i dylik fråga tillstyrkt och sorn af Rikets Ständer bifallits, Vördsamligen hemställa, att ifrågavarande förslag mätte lemnäs titan åtgärd. Härefter förekommer tredje huf vudf r ågan, huruvida städernes skj utshingsskyldighet må utgöras på gemensam bekostnad. Detta förslag, som äl' afgifvet af Herr Rudling> innefattar ätt, genom skeende entreprönad-auktion i hvarje stad, bestämmas skulle hvad kostnaden för skjutsens bestridande derstädes, under 10 år i sönder, kornme att utgöra, samt att Summan af de sCrskilde kostnadsbeloppen derefter fördelades på alla Rikets Städer efter Såirima grund, soni blifvit följd vid fördelningen af städernes båtsmanshåll.
Han gick hastigt bort till fönstret och blef stående med ryggen mot henne. Slutligen vände han sig om och sade häftigt: »Jag ber dig, om du inte vill alldeles förstöra mig, så lägg band på dig!» Från det ögonblicket behöll Nina sin sorg för sig sjelf. Under alla de många olika nycker och infall, som omvexlande bemäktigade sig Toftes oroliga natur, var det en sak, som alltjemt förblef sig lik, och det var hans stora kärlek till musiken. Han grep hvarje tillfälle, då han kunde få höra någon musik, och försummade aldrig någon konsert som gafs, och vid sina besök i Stockholm gick han alldeles upp i musik. Dock var det egentligen icke det att sitta stilla i en konsertsal och höra på en lång konsert, som var efter Toftes smak. Nej, han ville ligga på ryggen i sin soffa och röka sin cigarr och så ha någon, som sjöng och spelade i närheten, någon, som han kunde bedja om att sjunga samma stycke ännu en eller många gånger, eller som han kunde tysta ned och säga till: »Det der tycker jag inte om! Sjung något annat!» Under lång tid hade det icke varit något att höra, och efter den lille gossens död hade Tofte aldrig uppsökt de tillfällen, då han kunde ha fått höra någon musik. — Men en dag, efter middagen, kom han in i Ninas kabinett, kastade sig på soffan och utbrast: »Herre Gud, spela något för mig, Nina! Jag törstar ihjäl efter musik!» Nina hade icke öfvat sig på länge, och efter sitt barns död hade hon icke öppnat flygeln, men hon hörde, hur längtansfull Toftes stämma ljöd, som om han verkligen icke kunde stå ut, om han icke fick höra några toner, och hon slog upp flygeln och satte sig tyst ned vid den. Hon satt en stund med händerna i knäet och tänkte på hvad hon skulle spela, så rörde hon ljudlöst vid tangenterna och började derpå att sakta spela en vals af Chopin. Hon hade så ofta spelat den för sig sjelf, när hon satt och väntade på Tofte, den vår de voro förlofvade. Då hon hade slutat den, sade Tofte: »En gång till! Den är förtjusande!» och hon hörde på tystnaden i rummet hur han lyssnade. Då hon slutat spela, kom han fram till henne, tog henne om lifvet och sade:
Tvertom skulle jag tro, ali detta förslag, långt ifrån att medföra en sådan följd, skulle åstadkomma helt andra resultater. Vidare får jag fästa uppmärksamheten derpå, att samme värde talare förklarat, att i Grekland funnos endast två lagstiftare, men att hos oss finnas inom eli enda Stånd 23 motionärer i denna lagfråga. Alt framkomma med sådana jemförelser anser jag olämpligt. Jag vill icke jemföra någon af BondeSl:s ledamöter, eller någon medlem inom detta eller de andra Stånden, hvarken med en Solon eller en Lycurgus, men jag tror det oaktadt, att det icke kan förmenas någon att, i öfverensstämmelse med grundlagen, väcka de frågor, som han anser vara nyttiga, och just detta antal af 23 ledamöter inom BondeSt. tyckes visa, att detta Stånd, som frågan närmast rörer, icke frpktar de följder, som den värde talaren förespeglat, emedan jag skulle tro, att detta Stånd, liksom alla andra, måste vara angeläget om sitt eget bestånd. Slutligen får jag anmärka, att det ingalunda förundrar mig, att detta förslag möter ett häftigt motstånd, ty hvarje förslag af en omfattande natur hafva alltid mött ett svårt motstånd. Sådan är alla tiders erfarenhet. Men sanningens och rättvisan hafva dock alltid till slut behållit segern. Reformationen förföljdes från sin vagga och de som stridde för densammas heliga sak bannlystes och förkättrades; men oaktadt alla bannlysningar kröntes den dock med seger. Så till och med Christendomen sjelf rönte i sin början de svåraste motstånd, och den omfattades icke af denna jordens mäktige, utan af publikaner och fiskare, enligt hvad den heliga Skriften oss lärer. Då nu detta förslag är bygdt på rättvisa och billighet, så skall det, ehvad öde det än nu må fä, dock i tidernas längd göra sig sin rätt gällande och slutligen segra. Jag fortsätter min begäran om bifall till LagUtsk:s förevar, betänk. Frih. Cederström, Jacob:
Brefvet den i4 December 1750, föranledt af underdåniga besvär uti ett serskildt mål, angående bergsmäns rättighet att vid prestval, utom för deras åboende hemman, åtnjuta serskild rösträttighet för deras hamrar och hyttor, vore nemligen förklaradl: att hvad Kongl. Förordningen den 5 Juni 1789 uti 9 §. innehölle om rösträttighet vid Prestval för bruk och masugnar endast hade afseende på Bruksegare, uppå hvilket sätt det jemväl dittills varit förhållet och att Kongl. Majrts, öfver nyssnämnde Förordning den 22 Januari 1746 utfärdade, Nådiga Förklaring deruti icke eller gjorde ändring eller tilläde bergsmän annan eller större förmon, än de likmätigt 1739 års Förordning egde efter deras hemmans oförmedlade storlek samt att, i fall bergsmännen icke allenast för sine hemman, utan ock dessutom för sine bergsmanshamrar och hyttor, finge vid Prestval gifva sine röster, skulle de dervid hafva Bih. till R. St. Prat. 1845, 7 Sami. 2 Afd. 10 Haft. 1 o L /gsamt Allm, Bcsv. o. Ekon.-U(skottens Betänkande, N.-o 31. dubbel förmon samt njuta större rätt, än Brukspatronerne för sjelfva Bruken, oansedt de aro stora Verk, som underhålla många arbetare, då deremot bergsmanshamrar och hyttor ofta drifvas af desamma, som förestå hemmansbruket; hvadan Kongl. Maj:t fann, det bergsmännen uti den ifrågakomne församlingen för sina bergsmanshamrar icke kunde njuta lika rätt med Brukspatronerne, att votera vid Prestval, utan att dermed borde förhållas, på sätt tillförene varit vanligt. Som det troligen ej eller nu varit
* 1 ' &gt;jr ag gör helst allt själf. » Med dessa fem ord tro vi oss hafva tillfylles betecknat en hel klass fruntimmer, liksom den bekanta satsen: » 1 ' état c ' est m o b (jag är staten) blifvit ett utmärkande kännetecken på en viss klass tyranner. Hvem kan förneka, att ett slags öfverensstämmelse äger rum mellan alla tiders och släktens oinskränkta regeringar? Den, som ännu, oaktadt Elisabets af England och Katarinas af Ryssland bevisade förmåga att styra folk, tyiflar på det kvinnliga släktets herskaretalang, han må vända sin blick från de krönta storheterna bland Evas döttrar till de mindre bemärkta herskarinnor, som med järnhand styra — lyckligtvis, skulle vi vilja säga, endast — ett kök. » Jag gör helst allt själf » är en riktig kökstyranns första tanke på morgonen. Med öfverlägset förakt skådar hon ned på den husmor, som anförtrott frukostens tillagande åt sin tjänstflicka och själf gladt sprakar bort morgonstunden med man och barn. » Hur kan man på det viset öfverlåta sina sysslor åt andra? » För den äkta kökstyrannen äro alla tjänande personer varelser af lägre grad. Hon är djupt öfvertygad om, att » sådana där kräk » lägga sig till med kafFeböner o. d., och att deras samveten äro af rymligaste slag. Därför måste alla göromål ske under hennes ögon eller helst af hennes egen hand. Jämt är hon sysselsatt och har aldrig ro att sitta stilla. Då hennes man för henne vill uppläsa någon nyhet ur morgontidningen, må- ste hon ut i köket och späcka steken, och då barnen komma till henne med sina små bekymmer, känner hon sig öfvertygad, att mjölken kokar öfver, och måste rusa ut för att rädda densamma. Hennes omgifning har kanske svårt att förstå och värderar så föga denna hennes jäktande ifver. Men hvad gör det? Herskarinnan finner sin lön inom sitt eget bröst. Känns hon inte igen på den stolta blicken, som säger: » Finns det ett sådant kök som mitt? Har någon så blanka kastruller och hvita trä- kärl som jag? Kan någon framvisa sådana sylter som mina, eller ges det en enda, som kan laga bättre mat än jag?
Silfverfonden upgår för närvarande till nära 14 millioner R:dr r:mt. Om således 4 millioner ytterligare uttogos utur Banken, så måste, enligt nu gällande stadganden, Bankostyrelsen i tid begagna de utvägar, som blifvit dem lemnade för att afböja metalliska kassans nedsjunkande till berörde minimum, 10 millioner ll:dr r:mt. Banken befunne sig då i den ställning, att hafva en sedelskuld af 40 millioner och en reel silfverfond af 10 millioner, det vili säga 25 procent af skuldbeloppet, hvilket i allmänhet är ett ganska svagt tillstånd för en växelbank, synnerligen i Sverige, der en obetydlig del af rörelsekapitalet utgöres af silfvermynt och största delen af Bankosedlar och Privalbankssedlor. Betta menliga förhållande är en följd af det vid 1844—1845 års Riksdag fattade, lindrigast sagt förhastade beslut, att bestämma eli vissi belopp, som sedelskulden finge öfverstiga reela fondens, med frångående af den, vid realisations-riksdagen stadgade försigtigare grundsats, att reela fonden borde stå i eli vissi förhållande till sedelskulden. Genom denna förändring af en bland de vigtigaste utaf realisationens grundsatser befriades Bankostyrelsen från den ständiga vaksamhet öfver realisationens bestånd, som var en följd af det stadgade förhållandet mellan reela fonden och sedelskulden, samt berättigades att upskjula all stundlig omsorg om realisationens bestånd tills den tidpunkt nalkades, då Bankens reela fond icke är större än 10, och sedelskulden 40 millioner, vid hvilken tidpunkt, som rätt snart kan inträffa, stora svårigheter torde möta för reela fondens förstärkning, sorn likväl måste besegras. Men lyckligtvis befinna vi oss icke ännu vid denna tidpunkt. Annu hafva vi rådrum att vidtaga åtgärder till realisationens betryggande, och en bland dessa är otvifvelaktig!: ett förståndigare framlida användande af Bankens såkallade låncvinst, än som under framfarna lider egt rum.
I öfrigt instämmer jag med dem, som bestridt återremiss. Jag vet verkeligen ej, hvartill den skulle tjena. Herr Hjer - j)en 27 Octohsr e, m. 4i5 ta har sjelf förklarat, att den ej kunde verka något till saken. Således vore det blott i redactio:ten, sora ändring skulle sökas, roen jag vet ej, hvar det står skrifvit, att återremiss får ske uti en sak som denna , blott fcr att få sakens bestående resultat i en ny drägt fremställd. Det s år dessutom i 55 §. Riksdagsordningen, att den som ej instämmer i ConstiiutionsUiskottets mening om en vägrad proposition, kan enligt 8^‘ §. RegeringsFormen enskilt vända sig till Utskottet. Således om Betänkandet lägges till handlingarne, är det ej förment de Ledamöter, som det åstunda, att begagna dea rätt 55 §. rnedgifver. Herr Hjerta’. Jag ber att först få göra eii kort uppläsning af 55 §• och sedan visa, att det just är derföre , att propositionen vägrades i stöd af en annan än den, sam skall åberopas; som frågan kommit i den obehagliga ställningenj Det står; ”LandtMarskalk eller Taleman må ej ”kunna vägra proposition, utom i det fall, då ”han finner en väckt fråga bokstafligen strida mot ”Grundlagames lydelse.” Siledes . är det, när frågan väckes, som fråga k:n uppstå om att vägra proposition. Förevaranle fråga remitterades likväl till RiddarhusUtskotttt. RiddarhusUtskottet kom med sitt Utlåtande, men fann ej någon ändring behöflig på annat stille än i RiddarhusDirectionens instruction. Då vägrade LandtMarskalken proposition. Jag yrkade, att det skulle ske i stöd af 55 §. Riksdagsordningen, men det skedde i stöd af den 45 som ej hör dit.