Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som bifaller det af SlatsUlsk. i dess utlåt. N:o 51, gjorda tillstyrkande rörde aflåtande af en anderd, skrifvelse till K. M. i fråga om utredning af förhållanderne i afseende å bergshandteringens ställning, voterar: Ja; den det ej vill voterar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. Ulsk:s ofvauberörde tillstyrkande. Vid voteringens slut hefunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 26. Nej — 36. Utsk:s förslag tillberäkning af haramarskalls-, stång-och ämnesjernet, hlef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet. 9:o Alun-tionde, 10:0 Svafvelbruks-tionden och 11 :o Mantalspenningar ne. Dessa punkter blefvo af R. o. Ad. bifallne. Frih. Palmstjerna: Då den nästföljande punkten, eller d. 12:te egentligen hänför till sig 19:dc punkten, bilagan litt. A. af Utsk:s förslag, att denna titel skulle uphöra, så hemställer jag huruvida icke R. o. Ad. skulle finna för godt att förbigå denna punkt till dess nämnde punkt af berörde bilaga blifvit R. o. Ad. föredragen och beslut derom fattadt, ty fråga är nemi. att här införa eller också icke införa en viss summa. Uppå af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, i anledn. häraf fram ställd propos. beslöts att med pröfningen af 12:te punkten, ang:de Gerningsören af handtverkare på landet skulle anstå tills R. o. Ad. pröfval 19 punkten af StatsUlsk:s utlåt. N:o 51 litt. A. 13:0 Rötesmedlen. 14:0 Ravalleri-regt:nes Häslvakans spanmäl, 15:o Ständ i ga Rolevakans-afgifter, och 16:o Tillfälliga Rotevakansoch Mötes-afgifter.
Jag anhåller att första puncten, som lemnäs oss att ventilera om, må blifva just det alternativet, om Bancq och RiksgäldsSedelstocken skall vara den , sorn förblir orubbad, elier om det är RörelseCapitalet, sorn bör bibehållas. Sveriges mi varande olycka är , att det finns en 6killnad emellan dessa bägge , men detta berättigar in» gen att glömma denna skUlhad, nr.-i. iiqneni .lief si n elH Hsu Emot Uppgifterna i Jäetänkandet har jag att invända , att de besynnerligt vis betydligen skilja sig ifrån sanningen. Jag vill intet tala om, att i bilagan A. Utskotten icke till något värde beräknat den redan färdigbyggda Canalen; detta kan vara rätt, så framt det ännu kmjsättas i fråga, om den kan färdigbyggas. ; ty hvar och «n finnér, att det, som nu är gjordt, på detta vt» kan:göras utan värde. Så mycket hade likväl bordt tilläggas, att, så framt Canalep skall färdigbyggas, skall den , som gör det, först betala dess Skulder, köpa det, sor»nu är gjordt, af Fordringsägarne; som nu cstridigt äro Verkets egentlige ägare. Men, antingen Byggnaden öfvergifves eller ej, blifye? det Jikväl aUtid PRtt, att ibland MatfUQS Ben 17 Martil, f, m. 89 tillgångar ej beräkna CanalBolagets lösa Egendom, som just i den händelse, att den går under klubban, då arbetet öfvergifves, blir realiserbar, och skall uppgå till ett betydligt rvärde. I fall Utskottet härpå tviflar, utber jag mig att få fråga, hvad anledning man har halt 'att tveka på följande titlar, som finnas upptagne fril ettssammanlagdt belopp af 248.506 R:dr Banco n från trycket utkommen, af en DiscontDirecteur underskrifven Afhandling, nemligen: Caa&abehdllning, stående större hån, Fastigheter, af Hemman, Qvarnar, Skogor, &c;, samt Fartyg.
Nu göres af oblekt linne, javastramalj eller dylikt, en fyrkant af tvärslåns längd och så bred som största brickan. Antingen öfverbroderas hela ytan med kantbroderi och midtelparli eller och med endast kantbroderi. I det senare fallet förfärdigas af samma material två band af 7 ä 8 cm. bredd och långa som den tomma ytan mellan kantbroderierna, tvärs öfver räknadt, hvarefter banden upptill och nedtill fastgöras på ett afslånd ifrån hvarandra af circa 20 cm. Denna behållare göres för att däri bevara någon liten, finare bricka. Den stora fyrkanten fodras, förses med snöre i kanten samt upptill med 2 ögglor, med hvilka väskan fastknäppes på motsvarande knappar eller krokar på staffliet. Nertill fastgöres väskans kant med möbelstift vid tvärslåns ytterkant. Kaima. Ett dockhem. (Att förfärdigas af en eller flere gossar omkring 12 år och att skänkas till en yngre syster.) En aflång pappeller helst trä- ask, cirka 50 cm. hög, anskaffas. Locket tages bort, och lådan lägges på ena långsidan. - Denna bildar då golf till dockhuset. Af locket sågar man af en 19 cm. lång o c h 29 cm. bred bit (som således är nästan lika stor som en kortsida), och med detta stycke delar man lådan i två rum. Men innan denna vägg fastlimmas, så- gas med löfsåg en öppning, lagom stor till dörr midt på skifvan. Dessutom sågas på bakväggen till huset,8 cm. från hvardera kortväggen och 8 cm. från golfvet, tvänne öppningar, 17 cm. höga och 8 cm. breda. De skola bli fönster. Glas, som alldeles passar in, får man för nå- gra öre hos glasmästarn. Vid fastsättandet af rutorna tillgår sålunda: Man täljer först 4 tunna träribbor 1 cm breda, 19 cm. långa,och sedan 8 lika breda men endast 4 c m. i längd. Två af de långa och •£ af de korta hvitmålas (eller krilas) och limmas sedan fast på glaset som fönsterkors, dock så att 1 cm. af ribborna blir öfver på alla sidor af glasen.
Jemte det Kongl. Maj:t, under den 14 Augusti i84i» utfärdat nådig Kungörelse, angående de häraf föranledda ändringar i 1 o ch 3 § §. af det för Ull-Diskontfonden, under den 19 December i835, fastställda Reglemente, har Kongl. Majrt tillika, uti nådigt Bref till Kongl. Kommerse-Kollegium af förstberörde dag, förklarat: att ehuru af Rikets Ständers ofvannämnde underdåniga skrifvelse ville synas, sorn — 19 - Rikets Ständer ansett, det handlande, som befatta sig med uppköp och försäljning af inhemsk ull, icke böra erhålla lån i Ull-Diskontfonden, så framt ej den uppköpta ullen varit vederbörligen sorterad, Kongl, Maj:t likväl ansett det icke kunna antagas vara af Rikets Ständer åsyftadt, att i det, utan sådant villkor, uti t och 6 §§. af 1835 års Reglemente intagna stadgande om låne-rätlighet för dera, som uppköpa inhemsk ull, antingen till förbrukning, eller i afsigt att dermed drifva handel, göra någon inskränkning, enär Rikets Ständers skrifvelse uttryckligen innehölle, att berörde låne-rättighet icke medfört någon känd olägenhet, och det med Rikets Ständers tillkännagifna afsigt, att uppmuntra och understödja en allmännare handelsrörelse med den inom Riket producerade ull, så alt derigenom en förmånligare afsättning kom - me att för Svenska ullproducenten beredas, icke kunde vara förenligt att inskränka den hittills både för sorterad och icke sorterad ull med gifna låne-rättighet endast till sorterad, som (ör närvarande icke kunde anses utgöra föremål för den allmänna handelsrörelsen, och hvilken inhemske producenter sällan hade att afsätta: hvadan Kongl. Maj:t funnit någon förändring i denna del af hvad Reglementet innehåller icke påkallas af hvad Rikets Ständer härvid tillgjort. Den af Kongl. Maj:t i ofvanberörde hänseende antydda* åsigt hafva Revisorerne, för deras del, jemväl ansett öfverensstämma med verkliga syftningen af Rikets Ständers ifrågavarande beslut.
Maj 1838 Finska producler vid införsel till Sverige, på sätt en den”na tractat bilagd tariff närmare utvisar, medgifna lindring i tull, hvilken ”med innevarande års slut tilländalöper, icke måtte vidare förlängas, ”utan dessa producter från och med nästa år blifva underkastade sam”ma tull-afgifter, som i allmänhet af Rikets Ständer å inkommande varor ”blifva bestämde”; så, och då Rikets Ständer härom jemväl fattat deras beslut, lärer någon åtgärd i följd af Pehr Mattssons omförmälda hemställan icke erfordras. Stockholm den 29 November 1844* STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Bebg, 1844. Bevilln.-j Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskotltns Utlåtande, N:o 7, 1 N:o 7. Auk. till Exp.-Utsk. den 24 Febr., kl. 8 e. m. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet N:o 3, angående Tullförfattning arne.
Johns ansikte hade plötsligt återtagit det dystra utseende, som åsynen af Constance ett ögonblick förjagat. Men innan jag säger hvad det är, vill jag nämna, att jag är mycket belåten med att ingen annan än jag såg dig, när du gick genom trädgården. – Ser jag så förfaselig ut? frågade Constance. – Nej, men du håller upp klädningskjolen alldeles för högt. Det är oanständigt, var god och släpp ner den litet. – Nå, nå, skrik inte så högt, någon kunde höra dig, parkdörrarne stå öppna. – Hvem kan höra mig, när alla äro långt borta? – Nå ja, jag skall göra dig till viljes, då detta tycks såra din blygsamhet. Är det anständigt så här? Men eftersom du tycker, att jag liknar Flora i den här dräkten och den här ställningen, så skall jag bibehålla den, tills våra gäster komma. Det kan ej dröja alltför länge. De veta, att jag serverar te klockan sex. – Hvad var det för angeläget du ville mig? John betänkte sig ett ögonblick, innan han svarade. Han strök håret ur pannan, som han hade för vana, när han kände sig förvirrad. – Jag ville säga dig, att jag har beslutat mig för att resa till Stockholm. Jag har något angeläget att uträtta där. Constance gaf till ett fröjderop. – Om jag inte hade mina händer fjättrade, skulle jag applådera ditt välkomna tal. Jag är alldeles förtjust. Johns ansikte mulnade. – Är du så glad öfver att blifva mig kvitt? Det är ingen nöjesresa utan angelägna affärer, som tvinga mig till Stockholm. Jag reser högst motvilligt. Det kännes särdeles påkostande att lämna dig, min älskade Constance. Constance skrattade. – Ingen sorg i onödan! Lämna mig, det kommer aldrig i fråga. Jag reser naturligtvis med. Men jag fordrar ett par veckors uppskof. Jag måste ha en hoper nya toiletter. Jag skall beställa dem i morgon dag, men förr än den femtonde september blir jag absolut inte redo. Jag behöfver hattar, kappor och baldräkter efter senaste modet. Du får ej förgäta, att det är första gången jag som friherrinnan Hall besöker hufvudstaden. Vi skola förbluffa de goda stockholmarne, John, tvinga karlarne på knä och göra fruntimren gula af afund.
Dessa Lagar voro redan gällande i8i3, och det oaktadt proponerades af Regeringen, utan stöd af Rikets Ständers beslut, för Skånes Extra Roteringsskyldige, att åtaga sig ständig Rotering mot villkor, som hufvudsakligen voro: att den i Skåne varande Extra Rotering, som med Soldater och Båtsmän utgjorde 2,572 Rotar, borde nedsättas till 2000; att differencen, 572 Rotar, skulle anses som förmedling, och i48 Den 12 Deceaibw e. m. att denna förmedling skulle i allmänhet beräknas med yldels minskning, så att den, som höll 5 Extra Rotar, skulle få endast 4 ordinarie, och, der flere smärre hemman varit om en karl, de skulle erhålla så stor lägenhet sig ytterligare tillslagen, att deras lättnad proportionaliter vinnes, o. s. v. i samma förhållande för större och mindre lägenheter, med lindring lill -jfrdél. Yid det med Skånes Rotehållare härom hällne första sammanträde antog en större del den Kongl. Propositionen; men som man vid detta tillfälle icke erhöll så fullständigt svar man önskade, blef, genom Regeringens skrifvelse af den a3 Mars i8i3, Landshöfdingarne ålagdt, att hålla sammanträden med Rotehållarne, der desse borde bestämdt yttra sig om de inginge på ständig Rotering mot föreskrifne villkor. 1 följd häraf kungjorde LandshöfdingeEmbetet, åtminstone i det Län, hvaraf jag är innevånare, att Länets Rotehållare borde vid utlyste sammanträde afgifva svar genom Häradseller Socknefullinägtige, samt att den dervid frånvarande ansågs hafva antagit Regeringens proposition, på grund hvaraf en stor del Roteskyldige, sorn uteblefvo, förklarades hafva åtagit sig ständigt Knektehåll. Att alla nu omnämnde förberedande åtgärder till ständig Roterings uppsättande i Skåne voro både olämplige och origtige, är lätt att inse; men icke förthy blef sedan tillkännagifvet, att Skånes samtlige extra Roterings - De.u 12 December e. ri). *49 skyldige, med undantag af 3:ne Possessionater och någre hemmansägare, ingått, på ständig Rotering.
Enligt Utsk:ts förslag skulle alla banker skatta en procent af sin behållna årliga inkomst. Således om en bank i landsorten förtjenar 10,000 rdr, skattar den sina 100 rdr, och om banken i Stockholm förtjenar 20,000 rdr, skattar den sina 200 rdr. Förhållandet blir ju tydligen detsamma för alla; sedan tillkommer den särskilda afgift, som hvar och en måste, i den mån han anser för sin ställning nödvändigt att begagna sedelutgifningsrätten, erlägga. Att den blir olika efter olika förhållanden, det är klart. Jag anhåller vördsamt om bifall å Utsk:ts förslag. Gr. Mörner: Om man äfven skulle vilja gå in på den grund, som har af Utsk:t blifvit föreslagen, så förekommer likväl, enligt mitt förmenande, i upställningen af §:n en oegentlighet, som ej med tystnad bör förbigås, nemi. om huru tiden skall beräknas. Som alla privatbanker ej hafva sina räkenskaper inrättade efter kalender-år, utan många hafva andra tider bestämda för räkenskapernas afslutande, så kan fråga blifva, om de skola afgifva upgift på de utelöpande sedlarnes antal under kalenderåret eller räkenskapsåret. I Utl:det talas nemi. om de sedlar, som under nästföregående året varit på en gång i rörelsen utlemnade; menas nu härmed det föregående kalender-året eller privatbankens räkenskapsår? Jag har I) e n 15 M a j. 139 blott velat anmärka, att något förtydligande i detta hänseende iifven är af behofvet påkalladt, hvarföre jag fortfarande anhåller om §:ns återremitterande. Hr von Koch: Jag begärde ordet egentligen i anledning af Gr. Mörners framkastade anmärkning om svårigheterna, som skulle möta i afseende derå, att Utsk:ts förslag ej gifver vid handen, huruvida beskattningen af utelöpande sedlar skulle beräknas efter kalendereller räkenskaps-år. Jag anser icke, att denna anmärkning bör föranleda till någon återremiss af §:n, alldenstund vi veta, att man i allmänhet öfverallt i förslaget och för all bevillning beräknar kalender-år.
Begärligt och nyfiket läste hon denna materialismens bibel, hvars tankegäng och innehåll häftigt upprörde henne, skakande hennes endast på känslosvall hvilande troslif och efter hand påverkade henne att i viss mån sluta sig till författarens åskådningssätt. Hon var nu vuxen, hvilket i hennes samhällsställning ville säga det samma, som att göra sitt inträde i och sedan med intresse hängifva sig åt sällskapslifvet. Man hade då ännu icke lärt sig inse nyttan och nödvändigheten af, att en ung flicka, som ej af förhållandena rent af tvingades därtill, egnade sig åt ett allvarligt och planmässigt arbete, men däremot ansågs det naturligt, ja, nästan tillbörligt, att en ung dam af god familj egnade både tid och krafter åt middagsbjudningar, baler, musikaliska soaréer, bazarer för välgö- rande ändamål, o. s. v. Fröken Boos njöt ända till öfvermättnad af detta förfinade dagdrifvarelif, men samtidigt sysselsatte det hennes iakttagelseförmåga och framkallade hennes kritik, och hennes penna har kanske firat sina största triumfer i de kvicka och spirituella skildringar ur det specifikt stockholmska umgängeslifvet, som återfinnas inströdda i nästan alla hennes arbeten. Under detta nöjesjäktande lif hyste emellertid de båda systrarna en liflig önskan att genom eget ordnadt arbete uträtta något i världen. Deras historia är historien om hundratals unga flickor, hvilka varit för goda att alldeles fördärfvas af fåfänga och världslighet. De började sy sina kläder själfva, taga lektioner i musik och främmande språk, undervisade i pianospelning och skolämnen, hade syskola för fattiga barn, o. s. v. Men ingen af dem fann ännu tillfälle till ett arbete, som kunde utgöra en verklig lifsuppgift. Någon tanke på själfständigt författarskap hade vid denna tid ej uppstått hos fröken Boos. Visserligen skref hon redan som barn små lyriska utgjutelser och vid 14 års ålder en tragedi, som sedan beredt henne mycket muntra stunder, men hon hade aldrig tänkt på, att inför allmänheten framträda med alster af sin penna, förrän hon en dag fick höra talas om, att en af hennes vänner författat en liten berättelse, som blifvit intagen i en tidskrift.
Ehuru de i ofvannämnde betänkande sålunda anförda skäl synas mer än tillräckliga för afslåendet af motionärens förslag, saknas likväl icke ytterligare sådane, bland hvilka Utskottet endast vill anföra ett enda, nemligen det obehagliga förhållande, hvaruti kronofogdarne, som i första hand måste erfara följderna af länsmännens bristande nit och beredvillighet i uppfyllandet af erhållna uppdrag, skulle komma att befinna sig, i händelse en oafsättlig länsman, så ofta ett allvarligare juridiskt ansvar för försummelse icke vore att förvänta, undandroge sig att, såsom sig borde, dem tillhandagå. Utskottet får således, med åberopande af hvad härvid blifvit anfördt, vördsamt hemställa, att denna motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 16 Januari 1851. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 13. 7 N:o 15. Ank. till Exp. Utsk. d. 17 Jan. 1851 kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om upprättande af förslag vid länsmanstjens ters tillsättning samt om uppbördsborgen för länsmän. Från Högloflige Ridderskapet och Adeln har till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet blifvit remitterad en af Herr Weidenhjelm, August, väckt motion, hvaruti han framställt den åsigt, att länsmanstjenster icke höra tillsättas utan närmaste förmannens hörande eller förr, än så kallad uppbördsborgen blifvit ställd af den sökande. Det vore nemligen bekant, att kronofogden, som omöjligen utan biträde kan medhinna alla honom föreskrifna åligganden, ofta måste anlita länsmannen om hjelp vid indrifningen af kronans uppbörd o. s. v., samt att han såsom ensam ansvarig för deras åtgöranden kan blifva tvungen att vidkännas dryga ersättnings-utgifter för länsmännens vårdslöshet och försummelse.
liten boning på en af de mest aflägsna gatorna å Södermalm förhyrdes åt oss. Hon anslog därjämte ett litet årligt underhåll med villkor att slippa höra af oss vidare. Detta var emellertid så knappt, att det omöjligt kunde räcka till, och trots alla mina ansträngningar förmådde jag icke aflägsna fattigdomen från vårt hem. Min olycklige make och jag voro för stolta att vilja anlita någon annan af hans släktingar, han önskade att få dö, utan att inviga dem i vår sorgliga belägenhet. Jag har ingenting att förtälja om de år, som gingo till ända under kampen med nöden. Min man kunde icke lämna sin säng och hade antagit det namn, jag såsom ogift bar, för att kunna undandraga sig all uppmärksamhet. Så gingo några år. Kellgren hade emellertid fortsatt sin väg på vitterhetens bana och efter att hafva blifvit utnämnd till konungens handsekreterare och bibliotekarie fått så stora inkomster, att han kunde lämna sin informatorsbefattning. Då Svenska Akademien år 1786 inrättades, hörde Kellgren till de själfskrifna ledamöterna och hade sålunda vunnit all den ära, han eftersträfvade, under det jag samma år kunde sägas hafva kommit till den punkt af fattigdom, att förtviflan måste drifva mig till något afgörande steg. Min man oåtspord fattade jag det beslutet att skrifva till Meijerfelts. Jag aflägsnade mig från hemmet, för att själf aflämna brefvet. Vägen var lång; brist, nattvak, ansträngningar och ett långvarigt kroppsligt lidande hade uttömt mina krafter, så att dessa sveko mig när jag kom till Blasieholmen, och jag måste sätta mig på en trappa. Det svindlade för ögonen och jag kände att kraftlösheten var nära att beröfva mig sansen. I samma ögonblick jag satte mig ner, började det susa för öronen, och under några minuter var jag medvetslös. Då jag åter kunde urskilja någonting hörde jag en röst, som var mig alltför väl bekant, yttra: “Andas hon? Den stackars kvinnan måste vara sjuk.“ Jag ryste. Det var Kellgrens röst. Någon fattade om min handled, och jag hörde en främmande röst säga: “Hon tycks återhämta sig.“ “Vi måste skaffa ett åkdon och föra henne till sitt hem så fort som möjligt,“ sade Kellgren.
När han kom hem till sig, hade han med sig de söndriga skor, ni bytt ut emot de hela; han putsade dem och satte dem på en hylla i sin verkstad, och då föresatte han sig att bli en nykter och arbetsam karl, som så länge han kunde hålla i syl och tråd, skulle laga så, att herr Bellman alltid hade hela skodon. När lusten att supa kom på honom, då behöfde han bara få sikte på edra gamla skor, för att komma ifrån dessa tankar. “Såsom nykter och arbetsam fick han arbete, blef ordentlig skomakare och fann snart, att det lönar sig att vara flitig och ordentlig. För att så var, hade han emellertid edra gamla skor att tacka, och därför förvarade han dem. Nu hände det i dag, att skomakaren såg och hörde er, då ni talade med konungen. Han ville visa er sin tacksamhet genom de här kläderna; men det kan allt hända, att ni försmår gåfvan, då den kommer från en så ringa person.“ “Nej, min vän, det gör jag visst icke, utan skall med större stolthet bära den, än om jag fått den af en konung; ty den skall erinra mig om att jag med min sång och mina trasiga skor bidragit att göra er till en ordentlig och flitig arbetare.“ Bellman räckte skomakaren handen. Skalden och handtverkaren åtskildes efter utbyte af de vänskapligaste försäkringar, och Bellman lofvade att hafva sin “hofskomakare“ i tacksamt minne. Åter förgingo år. Bellman hade af konungen erhållit plats med lön såsom sekreterare vid nummerlotteriet och äfven fullmakt såsom hofsekreterare. Nu, sedan han ägde titel och årlig lön fattades honom blott en hustru för att vara rangerad karl. Han gifte sig också med Lovisa Fredrika Grönlund, dotter till en vågoch stämpelmästare i packhuset. Någon tid efter bröllopet, då Bellman en dag skulle gå ut, mötte han på gatan en liten flicka, som grät helt bitterligen. “Hvarför gråter du, mitt barn?“ frågade den alltid välvilliga poeten, stannade och klappade barnet på hufvudet. “Fryser du, eller är du hungrig?“ “Nog fryser jag, och nog är jag hungrig; men icke är det därför jag gråter, utan för det far skall dö utan att han får tala vid Bellman.“
Jag anser alt i allmänhet man bör söka bevara fast egendom vare sig på land eller i stad åt familjerna och jag kan icke inse hvarföre det skulle vara nyttigt alt beröfva familjerna deras egendom i städerna, synnerligen då man i samma betänk, har velat bibehålla åt familjerna deras egendomar på landel. Dessutom erkänner jag att det hufvudsakligasle skälet till min reservation är det, alt, om man en gång går in på en slik förändring, som den nu föreslagna, så kommer detta borttagande af bördsrätten i staden att åter spöka och blifva ett af de förnämsta vapnen, som de liberala komma att använda vid påyrkande af bördsrältens borttagande äfven pä landet, då de nemi. komma att påyrka att det skall vara alldeles lika förhållande med bördsrätten på landet som i stad. Som jag icke gerna vill lemna mina motståndare vapen i händerna och då jag tror, alt det finnes flere, som dela mina tänkesätt, så anhåller jag om propos. på afslag å Ulsk:s betänk. Hr Lind af Hageby, Carl Aug.: Då jag anmälte mig, var det min mening alt begära upläsning af Frih. Rehbinders reservation, men sedan Frih:n sjelf yttrat sig och dervid äfven vidrört hvad han i sin reservation framställt, så afstår jag helt och hållet derifrån, förenande mig med Frih. Rehbinder. Hr Printzensköld, Carl: Det är en grundsats, som städse bör göra sig gällande i all lagstiftning, att om lagarne skola bibehållas i aktning och gällande kraft, så skall man aldrig ändra dem utan alt inträffande förändringar i samhället gör det absolut nödvändigt. LagUtsk. har väl, såsom motiv för den af Utsk. tillstyrkta förändringen förklarat alt åtskilliga olägenheter vore förenade med nu gällande lag ang:de bördsrätt i städerna; men hvilka dessa olägenheter äro säger icke Utsk. Jag anser lika med den talare, som börjat denna diskussion, ändamålet med förändringen icke vara något annat än det alt börja med bördsrättens afskaffande i städerna för att kunna fortsätta det i afseende pä landet. Hvilka de öfverklagade olägenheterna äro får man icke af LagfJtsk. veta.