Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Regerings-Formen eger Constilulions-Utskcllet, hvars pligt det är alt Grundlagarna granska, äfven, med undantag af hvad Konungens Propositioner vidkommer, ensamt rätt att hos R. Ständer föreslå de Grundlagsändringar, sorn det anser högst nödiga eller nyttiga och möjliga att verkställa. Som sådant, under alla synpunkter, har nu varande Constitulions-Utskott betraktat och tillstyrkt föislaget, angående Tryckfrihels-Förordningens återbringande till hennes ursprungliga skick. Detta förslag är framställdt helt och odelbart; det måste då i oskiljaktigt sammanhang behandlas, helst det, under annat vilkor, aldrig hade blifvit framställdt. Del kan följaktligen ej af Riks-Slånden godtyckligt sönderstyckas. Ändlligen är detta förslag vid påslående Riksdag, ett ämne blott för beredning till utlåtande; beslutet deröfver tillhör ostridigt nästa Ständer. Emedlertid hafva samtlige Riks-Stånden icke bedömt förslaget i ett helt, ulan, under form af anmärkningar, dels söndrat det samma till tvänne, dels framlagt egna och nya, i Ståndens Plena väckta förslag, dels utsträckt rättigheten att utlåta sig lill den alt på samma gång besluta,— ett behandlingssätt, hvarigenom, å ena sidan, Conslitutions-Utskottets grundlagliga åtgärd skulle npphäfvas, eller dess befattning på Riks-Slånden öfverflyttas, och, å andra sidan, det nästkommande Ständer förbehållna definitiva bifall eller afslag i förväg omintetgöras; ty försl sedan förslaget till Tryckfrihetsmålens hänskjutande under Domstol blifvit vid nästa Riksdag, i sammanhang med det lill Indragningsmagtens upphörande, gilladt elier ogilladl, — först då kan, i grundlagsenlig ordning, fråga Väckas om Jury-inrättningens återupptagande eller reorganisation.
Det gamla gardet, de moderata, svika nämligen icke, så länge det gäller häfdandet af “ fadernas rätt “, hur hårdt det än skall stå; men med detta osvikliga ryggstöd bakom sig skola de mera långt gående oundvikligen vinna mer och mer terräng under förhållanden, som äro så sönderslitande, som väcka så mycket hat, som ställa alla institutioner under diskussion, och som till slut måste blifva för en ledareomöjliga att beherska, af det enkla skälet, att samma kraft, som skapar ett litet, positivt framsteg, sväller ut till ofantliga dimensioner, när den användes blott till opposition. Sverdrup uttalade redan med djupt allvar, då stats-rådssaken senast voterades, att ett af hufvudskälen, hvarför han icke kunde afstå från statsrådssakens genomförande, var, att den skulle lägga mera ansvar öfver stortingets förhandlingar. Sverdrup skall också 1880 hafva sagt till en emissarie under hand, hvilken önskade att lära känna situationen: “ Hvad ni gör, får göras snart, ty valen 1883 kunna åstadkomma en majoritet, som jag icke mera är i stånd att, beherska, och som skall uppställa långt värre vilkor. “ Samma skaplynne, som medfört det oböjliga rättsmedvetandet, gör också, att vi, af idel strid för rätten, nästan kunna förbise rättens utöfvande, och detta skaplynne gör oss äfven obenägna att förstå de lefvande makter, som utgöra hela styrkan i en konstitutionel-parlamentarisk styrelse, hvars väsen det just är, icke att vara till i kraft af regler, men i kraft af sin utvecklingsförmåga. Häri ligger den egentliga förklaringen till vensterns obenägenhet för upplös-ningsrätten, såväl som till det faktum, att statsrådssaken en tid stod på dagordningen, utan att blifva vensterns program. Sverdrup har en gång bestämdt vägrat att bilda en ministère och afskar derigenom för lång tid utbildningen af parlamentariska förhållanden. Venstern i stortinget hyser ännu i denna dag en viss skygghet för att komma till makten. Dess fordran har, i motsats till det engelska systemet, blott gått ut på en ministère, till sammans med hvilken majoriteten kunde arbeta. Och högern! — när venstern.
Jag hemställer då till eder, mine Hrr, huruvida det är möjligt, att vi, utan att öfverträda Grundlagen, kunna lemna bifall till det gjorda förslaget, och derigenom erkänna att Konungens Rådgifvare fullgjort sin pligt, ehuru de framställt till uphäfvande ett lagstadgande, utan att Högsta Domstolen blifvit deröfver hörd. Jag för min del kan åtminstone icke annat än ogilla ett sådant förfarande. Gr. Sparre, Erik: I detta afs:de tillkommer det mig att uptaga den anmärkn., som Hr Cederschiöld framställt, emedan jag skulle anse som ett oförsvarligt fel, om jag, såsom ledamot af LagUtsk. gjort mig skyldig till ett sådant förbiseende som anmärkn:n afser. Utsk. hade i sådant fall bordt stödja sin tillstyrkan af afslag på det förhållande som Hr Cederschiöld påpekat; men jag har i detta afs:de att åberopa en flerårig praxis. Vid flera tillfällen har det händt, att Konungen, efter att öfver ett lagförslag hafva hört £ Högsta Den 31 Oktober f. m. 257 Högsta Domstolen, sedermera, med förändring i flera delar, öfverlemnat detsamma till representationen, och i anledn. af ett sådant förfarande har inom representationen aldrig någon anmärkn. blifvit framställd. Det är också klart, att det skulle blifva ytterst svårt oell i vissa fall omöjligt att afgifva hvarje förslag, som öfverlemnas till Ständerna, precist i samma form sorn det befunne sig sedan det nf Högsta Domstolen blifvit genomgånget. Om Konungen framställer ett förslag, Högsta Domstolen i en eller annan punkt gör anmärkn. deremot, utan att likväl upställa en ny redaktion, och Konungen just på grund of dessa anmärknaverkställer en ny redaktion af den §, mot hvilken anmiirknm är riktad, så skulle äfven i detta fall Högsta Domstolen icke vara hörd öfver förslaget, då detsamma, med den redaktion det efter förändringen bekommit, icke blifvit granskädt i Högsta Domstolen.
Frölich, Grefve, Hofstallmästare, öm ersättning åt honom för förlorad disposition af Dahlby och Flyinge Kungsgårdar, Jan. I. 434, 667. Jan. II. 19. FrälseHemman, om deras deltagande i Kronooch Fångskjutsen samt Brefbäringen, Jan. II. 171; se vidare Brefbäring. Frösäd, om inrättande i Gefleborgs Län af ett Magazin för; se Magazinslnrättning. Fullmägtige i JernKontoret, angående; se JernKontoret. — för utredningen af Götha CanalBolags, Malmö och Götheborgs DiscontVerk; se RiksgäldsKontoretj se vidare Banken. 84 Fylleri och Dryckenskap, att förseelser deremot skulle vid "Vederbörlig Domstol upptagas, Dec. 586. April I. 431. April II. i2o, 335, 347, 355. — om förminskning i ansvaret för, Jan. II. 170. April I. Fyrings-medel; se StatsVerket. Fångbevakning, om, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, medels anslående till en förbättrad, Mars I. 478. Fångskjuts, om betalning för, Jan. II. 171. Fördel, om förklaring af 17 Cap. Gift. B., angående, Jan. II. i56. Mars I. 213,276’. Konungens Svax*, Junii II. 3i. Föredragningslista, angående; se Lista. FörlikningsDomstolar; se FredsDomare. Förmyndare, om befrielse från dess skyldighet att hvart 3:dje år tillöka Myndlingens Capital med den emedlertid upplupna räntan, Dec. 586. -— om ändring i nu gällande stadganden rörande Förmyndares förordnande, April II, 96, 338, 343, 358,475. Exp. Maji I. 217. Konungens Svar, Julii 280.
Likväl skulle jag tro, att i första mom. bör ståt ”att med lätthet läsa rent och väl Svenska språket innantill, så väl Latinskt som Svenskt tryck”; och jag gör det af det skäl, att detsamma är föreskrifvet för inträde i seminarium, och meningen lärer icke vara, att de skola kunna läsa den Svenska skrifstilen. I stallet för qvatuor species, kunde man också gerna begagna ett Svenskt ord. Sedermera komme att tilläggas, att ”hvart och ett barn, så val af man som qvinnkön, bör skolan begagna så länge och intilldess det hunnit inhemta nedanstående minimum af kunskaper,” hvilket jag ville utsträcka, utöfver hvad den siste värde talaren afsåg, till följande punkter, nemi. lättheten att läsa del Svenska språket, skrifva, religionskunskap och biblisk historia samt qualuor species i enkla tal; hvarjemte det då borde uttryckas, att undervisning i alla fall skall i alla dessa ämnen meddelas, på det att hos de barn, hvilkas faltoingsgåfva icke tillåter dem att vid utträdet ur skolan undergå examen i alla ämnen, likväl icke all kännedom om dem mätte saknas. Slutligen önskade jag vid denna (jj ett tillägg i öfverensstämmelse med hvad jag förut yttrat vid 3 §:n, nemi. att de läroböcker, hvilka så väl vid seminarierna som vid folkskolorna begagnas,' skola af K. M. bestämmas lika öfver hela Riket och minst för en tid af 5 år. Hr Gripenstedt: Gr Hamilton har egentligen före kommit mig i den upplysning eller utveckling jag ämnat meddela; hvarföre de,sa 2:ne momenter litt. f. och g., hvilka jag samtalsvis hört väcka mycket motstånd, då de skulle anbefallas vid undervisningen i folkskolan, icke äro att betrakta såsom så särdeles lärliga. Prosten Gumelius, som i går vid den omnämnda sammankomsten utredde detta amne, gjorde det så nöjaktigt, att jag icke anser det vara något betungande, utan tvertom tuera ett nöje för barnen att under öfniiigen i innanläsning icke beständigt begagna bibeln och cathechesen; och något som skulle bibringa dem mera fosterländska känslor, än en kunskap i våra framfarna store mäns historia, torde vara svårt att utfinna.
Om Ståndens Canzlier vill jag bär ej så egenteligen tala, emedan de redan äro bildade, och förmodeligen icke för denna gången blifva inskränktare än tillförene, utan håller mig förnämligast till UtskottsBetjeningen. Fordom brukade UtskottsLedamöterna skrif.) va sjelfva, hvilket synes af 14 §• i 1723 åfS FUksdagsördning, der det heters ”En af de Deputerade, elier, när Stånden det behaga! Den 27 Januarii. 13 någon annan, förer pennan och författar Depu-' tationens betänkande.” Sä tillgår det för när-i varande i Norrige, hvarest Protocollen föras och Betänkanden uppsättas både från Stortin-i get och dess, mot våra Utskott svarandes Comitéer, af Storiingsmännen sjelfva och der ingen Stortingsbetjening, utom en Archivarie, finnes. En sådan enkelhet och deraf följande möjlighet till besparing, är här icke för ögonblicket att påtänka; men att Canzligöromålen i ett Utskott såsom Stats skulle kunna besörjas för 500 eller 750 R:dr i månaden, i stället för 1500, det är med f eller i af den från förra kostnaden, synes man utan betänklighet kunna antaga, för att i möjligaste måtto kunna åstadkommma en sådan besparing, vå^ gar jag vördsammast hemställa till Högloflige Ridöerskapet och Adeln: Att anmoda samtliga Utskotten pä förhand öfverenskomma m-d de personer, som de till Secreterare antaga om någon viss vedergällning för hvarje mia nåd, emot hvilken Secreterarne ansvarade Utskotten för göromålens ordentliga bestridande genom betjening, som Secreterarne sjelfva antogo; och borde denna vedergällning föreslås och bestämmas på sätt 24 §. Riksdagsordningen föreskrifver. Man kunde då göra en icke obetydlig besparing och någorlunda säkert beräkna Riks^ dagskostnaderna, samt vara så mycket mera 84 Den X Februarii, förvissade om ett flinkt arbete, sorn man blott hade en man att hålla sig till.
Men nu är det en ganska enkel sak atl blott utur de afgifna rik sdags bera tiel serna (Konungens nåd. skrifvelser till lt. St:s StalsTJtskott) utan stor moda ernå öfvertygelse om det den K. utfästelsen: ”att låta vid hvarje riksdag komma till R. S t: s kunskap hvad i denna del af styrelsen sig tilldragit, hvad fördel för moderlandet deraf vunnits och i hvad man öfverskjuta n d e intrader från besittningarna kunnat till allmänt nyttiga anstalter inom Riket användas,” endast i ringa mån och utan någon den ringaste uppgift 0111 det influtna blifvit iakttagen • samt att Ständernes vid öfverlåtelsen af den friare dispositionen fästade villkor, ”att administrationen på St. Barthelemy hädanefter icke kan komma atl belasta Svenska statsverket, ehvad inkomsterna blifva högre eller lägre, utan sådana anstalter vidtagas, att af öfver skotten, enär de inträffa, alltid hålles tillhanda hvad till fyllande af' bristerna, derest sådana skulle uppkomma, erfordras,” endast en gång i orden (i 1816 års riksd.- berättelse) varit uppfyldt. Äro nu både den K. utfästelsen och det af Ständerna fästade villkor, såsom det af riksd.berättelserna vill synas, uraktlåtna, så vet jag icke huruledes det numera med Konungens fria dispositionsrätt månde sig förhålla. Det kan emedlertid ej nekas, all ju 1812 års Coust.Utsk. helt fiffigt och liksom med begge händer sköt ifrån sig remissen å dea K. propostn af d. 18 April 1812 om ett undantag från Sveriges grundlag. 2!ne Stånd hade endast till StatsUtsk. remitterat den nåd. propostn; men de 2:ne öfriga både till Cons!.- och StatsUtsk. Coust. Ulsk. afgaf under den 3o A piil ett vördsamt meni., så lydande:
1 Cap. af föreva rande författningsförslag instämmer, har gifvit denna rätt en utsträckning, hvarigenom den fått likhet med i stad gällande nabo-och viderboende-rält. Som emedlertid lösningsanspråk är en rättsfråga, hvilken enligt sin natur tillhör domstol, har Nämnden, i öfverensstämmelse med sin af Utskotten här ofvan angilna caracter, ingenting dermed att befatta, och it §. 1 Cap. af förfaltningsförslaget bestämmer uttryckligen, att den skall af TLiradsRält upptagas och afgöras. Det är således klart, att, så snart lösningsanspråk väckes, frågan, huruvida klyfning får ske eller icke, måste ankomma på domstols afgörande, dervid utlåtandet öfver besulenheten blir föremål för pröfning, ehuru klyfningen icke ensamt deraf bestämmes, enär det låter länka sig, att den utklyfvande delen , i anseende till hemmanets godhet, medförer besutenhet, men jorden likväl icke låter väl dela sig, vare sig att olägliga och många skiften derigenom skulle uppkomma , eller den större La"- samt Ålim. Besv.- och Ekon.-Utsköttens Utlåtande, 2V:o 28. 9 Större delegaren lida annat intrång och men af en å utbrutne delen varande åbo, i hvilket fall hans lösningsrätt måste anses lika grundad , som i händelse besutenhet icke eger rum. Klagan öfver Nämndens utlåtande rörande besutenheten mäste alltså kunna vid domstol förås, älven då klyfningen blifvit tillstyrkt, men, till följe af sakens natur, endast i sammanhang med väckt lösningsanspråk, emedan eljest ingen befogenhet lill klagan finnes. Utskotten hafva nämnt befogenhet, och det torde, då endast den, hvilken äskat klyfning, förmenas halva rättigheter, som kunna genom Nämndens utlåtande förnärmas, hvadan lian ensam bor kunna deröfver anställa klagan , vara nödigt att närmare belysa förhållandet dermed , helst man derjemte talat om hvar och ens naturliga rätt att ej beröfvas sin egendom, likasom skulle Utskotten hafva i deras Betänkande tillstyrkt ingenting mindre än ett våldförande af egande-rätten.
Lagerbjelke begärde alt få veta, hvaruti de ömmande omständigheterna bestå, som skulle kunna tala för bifall. För det första får jag erinra derom, all Wexiö stad inom kort tid hemsöktes af 2:ne stora eldsvådor, som nedlade staden i aska; att Wexiö icke hunnit repa sig efter den första olyckan, förr än den andra inträffade, och utan Statens mellankomst hade det varit omöjligt att staden kunnat upbyggas. Wexiö är den enda stad, som är vigtig för hela orten, med eli industriell folk, hvilket huru industriell det än är, likväl genom de hårda olyckor, som detsamma öfvergått, befinner sig i den belägenhet, att mer än väl behöfva detta understöd. Understödet af 7,500 r:dr, återlemnadt af en förmögen man, för alt begagnas af andra personer, lör samma ändamål, som från början afsetts, verkar nu fördelaktigt för det primitiva målet, men skulle det nu obarmhertigt ulkräfvas, så skulle derigenom hela familjer störtas i olyckor, och af det skälet kan jag icke annat än yrka bifall till hvad StatsUtsk. i detta afseende har föreslagit. Gr. Mörner, Carl: Jag har begärt ordet, förnämligast för att söka vederlägga den omständighet, som Gr. Mörner, C. G. andragit såsom skäl för afslag å Utslcs betänk., nemi. att det ofta torde komma i fråga afskrifning helt och hållet af undsättningslån, och derigenom Statens tillgångar komma alt vidkännas skada och förluster. Jag hoppas likväl att detta icke skall komma 5 H. 9 IBO Den 22 Mars. atl ske. Byggnadskomitéen var särdeles angelägen vid utlåningen, att tillse det hvarje husägare icke fick större anslag, än man ansåg att de borde hafva i förhållande till byggnadens välde, och då i K. M. nåd. bref var faststäldt, att i alla fall första inteckningen skulle beviljas i tomten, så tycktes, i händelse någon husägare skulle komma på obestånd, någon fara för Riksg:s-kont. icke komma i fråga. Således ber jag R. o. Ad. vara förvissadt om, att jag icke anser den ringaste osäkerhet upkomma i afseende på de nu ullemnade låneunderstöden. Gr.
Lika upphöjd genom karakterens ädelhet, som genom utomordentliga själsförmögenheter, förmådde Axel Oxenstjerna att till fäderneslandets ära och nytta rikta aristocraliens verksamhet, och tillbakahålla dess tilltag att förtrycka det lägre folket; men den store mannen hann icke dö, förrän han såg aristocratien åter bemäktiga sig en svag Regent, som, snart invecklad i brydsamma förhållanden, ansåg sig böra lemna Krona och rike, och dö i landsflykt, linder Carl X ser man aristocraliens begär efter främmande rof och krigisk ära bringa honom och riket i ädamålslösa krig, hvilka visserligen slutades fördelaktigt, men delta endast genom en af dessa ovanliga naturhändelser, som ingen mensklig vishet kan förutse. Jag har nyss talat om aristocraliens mest lysande tidehvarf — efter Carl X:des död inträffade motsatsen, — den djupaste moraliska förnedring. Till bevis derpå vill jag ej nämna något annat, än den utväg, som vidtogs för att få fortsälta utöfningen af väldet, äfven sedan Konungen kommit till myndiga år. flon visste nog, denna aristocrati, att den verkliga makten stannar hos dem, som äro öfverlägsna i kunskaper och förstånd, och vidtog derföre, för att behålla denna makt, utvägen att uppfostra den unga Konungen i en sådan okunnighet, att han vid äldre år klagade öfver, att lian, dä han tillträdde Regeringen, knappast kunde läsa och skrifva. Ovanliga naturgåfvor kunna dock någon gång vid mognare år ersätta barndomens vanvård, och så inträffade äfven nu. Democralicn kallades än en gång lill hjelp, riket återvann makt och anseende, och aristocratien mäste i tysthet smida sina ränker. Så gjorde hon ock, medan Carl XII kämpade för Sveriges ära. Man känner detta yttrande i Rådet, när Gr. Stenbock skulle skickas till Tyskland med en krigshär, att ”det vore bättre alt ingen enda man komme fram, än att det skulle ske under en anförare, så Konungsk.” Carl XII föll — aristocratien hade makten, och huru begagnade hon sig deraf?
Jag anser denna förbrytelse vara en af de störste sorn kunna begås näst förräderi, och får sålunda tillstyrka, att, i händelse det föreslagna tillägget skulle komma alt utgå, det åtminstone måtte uti ansvarighetslagen stadgas straffpåföljd för förbrytelse af nyssnämnde beskaffenhet. Hr Gripenstedt: Den siste värde talaren har nästan i allt fullkomligt förekommit mig. Det är så påtagligt, alt när grundlagen bestämdt anbefaller, att Riksrätt skall för vissa der uppräknade förbrytelser anställas, så måste äfven ansvarighetslagen bestämma, huru vid sådane tillfällen skall dömmas. Ansvarighetslagen måste betraktas som ett supplement till grundlagen, på så säll, att grundlagen bestämmer qumstio an och ansvarighetslagen qusestio quomodo i fråga om rådgifvarnes ansvarsskyldighet. Om då dessa båda icke stå i öfverensstämmelse med hvarandra, så är naturligtvis en brist för handen, som bör afhjelpas. Jag är visserligen icke i allmänhet af den mening, att ansvarighetslagen bör skärpas och gifva anledn. till onödiga aclioner; jag fordrar blott, att när en sådan finnes af behofvel påkallad, den då må kunna blifva en verklighet, och efter bestämda grunder afdömmas. Men när nu dessa grunder saknas, så säger den 6 §, att ”det pä R. St. ankommer att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § af Reg.F. dem berättigar”. Proceduren blefve således den, att Const.-Ulsk. fiirst gjorde en anmälan om Riksrätt för eli visst fall; sedermera då Riksrätten skulle bedömma detta fall,så funnes det ingen §,som upptoge den åberopade öfverträdelsen, utan utslaget skulle enligt den citerade § blifva, alt R. St. vid nästa riksdag ägde att göra en anmälan om entledigande. Hvilken abnormilé detta innehåller, torde af hvar och en inses, äfven utan att tillhöra den juridiska faculleten. Huruvida åter den ansvarsbestämmelse, som här i det nya mom. föreslås, är den rätta eller icke, det öfverlemnar jag åt mera sakkunnigas bedömmande.
Härtill får jag svara, att med den nu varande höga räntan bär det sig visserligen icke för Jordbrukaren att låna till sitt yrkes bedrifvande, men då han nu genom en högst ofördelaktig conjunctnr redan måst skuldsätta sig, tror jag, att just vid ett sådant förhållande påkallar behofvet att en utväg beredes, som Öppnar för dess idkare möjligheten att få låna på sådane vilkor, som äro förenliga med näringens bestånd, att dermed Den 5 Martil. småningom afbörda sig do gamla med hög ränta löpande skulderne, hvilka otvifvelaktigt slutligen ruinera mången Jordbrukare —- och det torde vara hög tid att äfven för dessa näringsidkare göres något af verkelig nytta, och sorn af dem alla kan begagnas utan andra dervid fästade band, än full säkerhet för återbetalningen, hvilket ej är förhållandet med odlings lane anslagen, sorn, om de ändamålsenligt användts af en och annan, dock ej blifvit det af alla, enär kanske mången odlat för att genom denna enda utväg skaffa sig en låne-tillgång, hvarvid nyttan af odlingen icke ingått i beräkning. Om remiss häraf till behörigt Utskott anhåll es vördsamt. Bilagor till PleniProto collet för den. 3 Mars, eftermiddagen.
Med anledning häraf har motionären föreslagit, att, i likhet med hvad redan är stadgadt för Magistergraden, en viss tjenstårs-beräkning af t. ex. 2 å 3 år lör aflagd TheologiseCandidat-examen måtte stadgas; 2:0 Contractsprosten Arborelius', med anförande, hurusom ännu gällande befordrings-lagar icke kunna anses vara med ett constitutionelt samhälles rättsskick öfverensstämmande, samt att, vid deras tillämpning, det föreskrifna jemförandet och jemkande! emellan lärdom och tjenste-meriter, vid upprättandet af förslag till de större pastoraten, framkallat en till hög grad stegrad obillighet, har motionären, som ansåge det hufvudsakliga felet i denna del af lagstiftningen ligga deruti, att icke någon bestämd norm blifvit funnen och antydd, efter hvilken lagstiftaren må kunna mäta alla befordrings-sökandes förtjenster af lärdom, skicklighet och tjenstår, emedan dessa qvalificationer äro till sin natur ojemförbara, trott den orättvisa och de olägenheter, som häraf måst blifva en ovilkorlig följd, bäst och säkrast kunna undanrödjas, om man vid ecclesiastika befordringar hufvud - Allm. Bese.- och Ekon.-Ut skot tets Betänkande, JV:o 101. 7 sakligen fästade afseende å de tvänne sistnämnda categorierna: skicklighet och tjenstetid. I sammanhang härmed, och utan att vilja underkänna dea hägre theologiska lärdomens billiga anspråk på tillbörligt afseende vid befordringar, såvidt andras bättre rätt derigenom icke förnärmas, har motionären yrkat, att hittills gällande befordrings-lagar måtte upphäfvas och i stället en ny lag stiftas, som tager tjenstår och i tjensten ådagalagd skicklighet till enda grunderna för förslagsrätt till alla pastorat; dock Konungen förbehållet att till domprosterier och dermed jemförliga lägenheter utnämna så qvalificerade personer, som det högre lärarekallet kräfver.