Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är denna institution, som skänker oss en Armée af på en gång verklige medborgare och öfvade Soldater, och som i farans stund, upptagande i sina leder det unga Beväringsmanskapet, bildar en oigenomträngelig förmur för Skan^ diens sjelfständighet och Skandiens Lagar. Bland Konungens Constitutionella rättigheter är deltagandet med Riksens Ständer i den stort Lagstiftningen. Man har yttrat, att Standerne vid denna Riksdag blifvit handlöst öfverlemnade åt sig sjelfva att urarbeta alla mål.- Oberäknade en mängd mindre Förslager (se usta Samlingen af Bihangen till RiksStåndens Protocoller) hafva från Regeringen till Ständerne blifvit inlemnade Förslager, till en Närings - Den to Julii f. m. 189 Lag, med afseende att på en gang afgöra den omtvistade frågan rörande en efter tidens ställning afpassad Näringsfrihet; till ordningens återställande i penningerörelsen , och till ett ändradt Administrationssätt, 3:ne af de vigtigaste ämnen, som vid detta Riksmöte blifvit föremål för våra öfverläggningar. Så vidt besluten bero af Riksens Ständer , är det deras obestridliga rätt, att förkasta eller antaga ofvannämnde Förslager. Men i förra händelsen är det ej Ministérens fel, som hvarken äger eller bör äga rätt föreskrifva Ständernes beslut, då vore ju Lagstiftningens frihet endast ett tomt ord. Efter denna öfversigt af sistförflutne 5 års Regeringsåtgärder, lemnar jag åt hvarjes eget omdöme, att afgöra, huruvida Kongl. Maj.ts Regering under denna tiderymd verksamt ber främjat Rikets sannskyldiga nytta* N:o 6. Friherre Löwenjläöld, Salomon’.
Hvad nu först angår återremissen från det Vällofl. Borgare-Ståndet; så finnes densamma vara föranledd deraf, att flere bland Ståndets Ledamöter ansett, att då i sjelfva saken, eller angående Spärrnings-anstalternes upphörande, Borgare-Ståndet varit af stridig tanka med de öfriga 'Riks Stånden, och funnit någon anhållan hos Kongl. Maj:t ej böra göras om npphäfvandet af de på åtskilliga ställen inom Riket vidtagne Qu-aräntainesanstalter, samt då en slik anhållan egentligen icke kunde betraktas annorledes, än såsom blott en opihiöns-yttring, uti den underdåniga Skrifvelsen borde uttryckas, att Borgare-Ståndet för sin del icke deruti instämt; mea som 3:ne Riks-Stånd, nemligen Ridderskapet och Adeln, Presteoch BondeStånden, enligt till Utskottet ankomna Protocolls-Utdrag, ogillat Allmänna Besvärsoch Oeeonomie-Utskottets i ämnet afgifne Betänkande, uti hvilket en sådan underdånig Skrifvelse, som den här ofvan - omför malde, blifvit af styrkt, samt förenat sig derom, alt en framställning i den syftning, sorn Expeditions-Utskottcts Meni. 2V.o 16. 3 Expeditions-Utskottets nu ifrågavarande förslag innehåller, skulle hos Kongl. Maj:t i underdånighet göras; alltså och då, enligt 75 §.
I anledning af Herr Ribens förslag, får jag upplysa,'' att alla Rotehållare redan blifvit tillfrågade i ämnet, och att en seiskild förtekning å dem finnes att tillgå. Den utvisar äfven, att i5oe Rotehållare vilja fortfara att prassteia Soldater, men att de öfriga ingått uti att hålla hästar. Den 7 Oclober J, rn. Herr von Heijne', Tiden är ej bestämd, under hvilken ifrågavarande contracter skola fortfara. Jag kan icke föreställa mig, att en nuvarande egare skulle för alla tider ingå, att för sitt hemman hålla häst , likasom ej en annan hem-: mansegare, som afsäger sig^rättigheten att prestera häst, borde kunna göra det för everldeliga tider. Jag skulle således tro det vara rättast, att någon viss tid bestämdes för contractets förnyan* de, t. e. 3 eller 10 år, så att icke förbindelsen för beständigt ålades jorden på ett ställe, der en egare nu funnes, som vore road af att hålla hästar. I en skogsort t. e. der det vanligen är svårt att hålla hästar, kunde sådant väl någon gång inträffa, men derföre kunde en annan egare, sorn icke hade samma råd och lust som föjeträdaren att hälla etc vackert stall, vara bäst belåten med att afsäga sig rättigheten, att utgöra roteringen med häst. Jag anser i öfrigt, att, i fall contracten om häst-prsestationen skall uppgöras vid så kallade JemkningsCommissioner, meningen kunde vara att afsluta dess contract för alla (ider. Detta åter är i min tanka icke rigtigt utan tror jag bäst vara , att Rotehållarne hvart femte år må tillkännagifva , huruvida de vilja fortfara med sin praestation, eller på tillåtet sätt densamma förändra. Att binda ett så be tydligt onus vid jorden för evigt, kan aldrig vara rätt. Herr jBerghman, Ambrosius Magnus:
Directionen att ”suspendera den felaktige från tjenst ock ”lön till nästa Riksdag, ankommande då på ”Ridderskapets och Adelns pröfning, om han ”må vidare vid sysslan varda bibehållen ”eller icke.’* Herr Cederschjöld: Under sådane förhållanden, och då ett sådant stadgande redan finnes, anser jag mitt förslag böra förfalla. Hans Éxceltence Herr Grefven och RandtMarskalken hemställde, om Ridder* skåpet och Adeln behagade bifalla 38 §» Ropades Jai §■ 3g. Främmande åhörare må kunna bivista Ridderskapets och Adelns öfverlägghingarj på sätt och med de vilkor Ridderskapet och Adelli serskildt derom föreskrifver. Herr von Schulzenheim, David: Då frågan om publicitet vid Ridderskapets och Den jo Augusti f. ni. 63 Adelns öfverläggningar senast förevar, hvilket, om jag rält minnes, var den i sistlidne April, fattades det beslut: att principen af tillåtelse för främmande åhörare att bevista Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, skulle i RiddarhUsOrdningen intagas, att de reglementariska sladganderna om sättet och vilkoren skulle i Ordningsstadgan införas, samt alt Lagutskottet derjemte skulle anmodas att inkomma med ett Lagförslag, angående nödiga straffbestämmelser för öfverträdelser af dessa stadganden. Med anledning af sista delen af detta beslut, hemställer jag, om icke den ifrågavarande §:n må erhål la följande redaction: Främmande åhörare må, på sätt Ridderskåpet och Adeln derom serskildt beslutar, kunna bevista Ridderskapets och Adelns öfverläggningar , sedan en Lag, i den ordning 8y RegeringsFormen föreskri/ver^ blifvit utfärdad, angående de förbrytelser eller oordningar, sorn af åhörare kunna begås. Herr Crusenstolpe:
Man har trott, att utrikes Ministrarne ej böra hos oss äga större rätt, än våra sändebud äga hos utländska Magter, men skillnaden, som finnes, är till följe af olika institutioner, bruk och vanor. I allmänhet kan jag försäkra, i stöd af en förfluten erfarenhet, att reclamationer göras, emottagas och ofta villfaras. Det har händt mig sjelf, och jag kan visserligen ej säga, att någon ■utländsk Magt beherrskade det land, der jag såsom sändebud var anställd, och dock bifölls reclamationen. Sådane händelser har ock inträffat annorstädes. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt har upplyst och Herr Hjerta erkänt, att det nu existerande lagbudet är lika gammalt med sjelfva Tryckfrihetslagen , och deraf har ej någon olägenhet härflutit, eller riket kunnat sägas vara i något det minsta verkliga eller apparenta beroende, utan tvärtom i allvarligt hänseende vår sjelfständighet oupphörligen vuxit Den 3i Ja ti ua r i i e. m. 387 och står nu på en för fast grund för att betviflas. Jag hemställer då, om ej anledning finnes att låta detta stadgande blifva beståndande. Det är ej af obetydlig vigt om detta stadgandes tillvaro härstammar från början af vårt constitutionela samhällsskick. När, efter år 1809, Tryckfrihetslagen utarbetades, tror jag att de, som dervid erinra sig Epoker och personer, skola inse öfvergången från ett tillstånd af tvång och olycka, till friare institutionar, och om man dervid sökte använda alla möjliga medel och alla kraftsansträngningar, som man kunde disponera för att komma ur det då herrskande tvånget, tror jag likväl, alt allmänna andan då var, att ej medgifva mera än man skäligen borde. En annan ledamot har anmärkt, hvad som skulle hända örn Skrifter på Svenska utkomme mot Stater, som här ej hålla några residenter? Svaret är ganska lätt, ty då skulle inga communicationer ifrån dessa Magter i detta afseende anlända, och då hoppas jag Ridderskapet och Adeln är öfvertygad derom, altHofCanzierns åtgärd blir ganska lätt, ty den blir ingen.
Jag skulle tvertom anse ståndsfördelningen just vara den materia peccans, sorn borde helt och hållet försvinna, innan sjukdomen kan anses vara botad. Jag inser ganska noga, att då man befinner sig väl på sina fyra, och Den 13 Mars f. m. 261 endast någon gång vill resa sig på två, för att göra pirouetter efter dressering, så måste man deremellan kasta sig framstupa på femte foten. Jag vill ej, och t. o. m. anser olämpligt att närmare utveckla mina egna tankar härom; jag måste bekänna, att de äro så radicala, att jag kanske aldrig under min lifstid kan förvänta några sympathier. Men jag hoppas på det framåtskridande, som visar sig i det allmänna tänkesättet i alla riktningar, och på Försynens skickelse, som icke skall öfvergifva oss, och icke tillåta oss att gå tillbaka, utan framåt. Jag liar också, då jag fästat mig vid utvecklingen af våra ståndsförhållanden, hufvudsakligen för deras historik, alldeles icke kunnat finna ståndsförfatlningen sammanväfd oåtskiljaktigt med den Svenska nationaliteten, så som jag ofta hört sägas. Jag har tvertom funnit Stånden vara en helt och hållet utifrån importerad vara, och torde, för att icke falla besvärlig med upprepande af allmänt kända förhållanden, få hänvisa till de upplysningar i detta hänseende, x som vår förtjenstfulle häfdatecknare Erik Guslaf Geijer lemnat i en skrift, kallad bihang till Litteratur-bladet, hvilken skrift troligen af de flesta är känd, och eljest högst förtjent att genomläsas. Deraf ser man tydligen progressionen af ståndsförfattningen här i Sverige, huru den småningom utvecklat sig, huru den blifvit hvad den varit, men numera upphört att vara. Det förefaller härvid nästan mest märkvärdigast, att just ungefärligen vid den tid, då det förhållande tog sin början, som Hr von Hohenhausen nyss så väl utredde, alt ståndsfördelningen i det 'närmaste försvunnit i allmänna sammanlefnaden, alt just då, säger jag, vid uppgörandet af det statsskick, hvaruti vi nu lefva, förklarade Sveriges Ständer sig sjelfva för Svenska folkets representanter genom 1 § uti Iliksd.Ordn. af d. 10 Febr. 1810.
Hon följer mekaniskt med folkströmmen genom Friedrichsberg-gade och Vester-port, går vidare genom den norra allén mot Friedrichsberg. Vinden från väster fläktar ljum kring hennes kinder, och hon får kramp i bröstet, ty hon tänker på den sista vårdagen, då hon satt vid hans sida i den täckta vagnen, som rullade långt, långt bort från människorna till en liten hydda i skogen vid stranden af en sjö. Å Gud, å Gud, hvad lifvet då var skönt, och hvad syndens straff har drabbat henne tungt! – Plötsligt kommer hon att tänka på sitt barn och blir orolig. Den lille kan ha vaknat och är säkert hungrig nu. Hon vänder och går tillbaka till staden. Nära bron, hör hon stampande hofvar och rullande hjul under porthvalfvet, två kungliga jägare komma ridande i svindlande fart och efter dem åtta hvita hästar spända framför en guldglänsande kaross. – Ser hon, lilla jungfrun – säger en fet hyrkusk, som stannat vid sidan om Esther och börjat plira galant med ögonen – så åker man, när man är gentilt herrskap. Det där är själfvaste wurstvagnen! Hästar och vagn susa förbi, men som i skenet från en blixt ser Esther fyra profiler bakom glasrutorna, och den ena var hans. Han satt på baksätet, midt emot drottningen. Å, Gud, hon har den trösten att få känna honom nära sig under den tid, som stundar – kanske att få hålla hans hand i sin, när den förfärliga smärtan kommer. – Stackars Esther fick ensam bära både smärtan och skammen. – Se på de där harkrankarna, lilla jungfru! – den galante hyrkusken pekar skrattande på de fyra löparna, som med andan i halsen springa efter vagnen – jesses, hvad de få gno! Ja, Gud nåde dem, om de sacka! Drottningen lär icke vara att leka med, nuförtiden, sedan hon börjat gå i karlkläder – innandess skall hon ha varit både vänlig och gemen. – Tror jag det! – säger en röst bakom honom, och han vänder sig bort från Esther, stucken af hennes otillgängliga min. – Det var som om alla bondungarna varit hennes egna den sommaren hon var på Frederiksborg! – God dag, Börresen!
Ni 2 till Kongl. Maj:t$ Nåd. Prop. -M 1, om Statsverket 1859. 11 endast ofullständigt egt rum, af alla Arméens boställen kunde försiggå. De kostnader, detta skulle förorsaka, blifva dock sä betydliga, att jag anser mig ej kunna tillstyrka en framställning derom i hela sin vidd till Rikets Ständer, helst en icke ringa kostnad kommer att uppstå i och för den slutliga uppskattningsförrättningen. Då emedlertid, på sätt ofvan blifvit anfördt, en uppskattning af meranämnda boställen är pröfvad nödig, måste äfven tillses, huruvida icke densamma kunde ske utan alltför kostsamma förberedande åtgärder, men dock lemna så tillförlitligt resultat, som kan erfordras, då i betraktande tages, att all uppskattning åfjord måste blifva approximativ, mera till efterrättelse för det närvarande, än för framtiden. Vid uppskattningens verkställande anser jag således tillräcklig noggranhet kunna ernås, om, beträffande de till Boställsoch Lönings-Dircktionernas förvaltning hörande boställen, den enligt gällande kontrakt betingade arrendesumma antages såsom boställets rätta afkastning, hvarigenom kartors anskaffande för dessa boställen undvekes, samt att, då derjemte för uppskattningen af mindre bostadsboställen, kartor torde kunna undvaras, sådana endast behöfde upprättas öfver öfriga bostadsboställen, som uppgå till ett mantal eller derutöfver, innan värderingen sker. Men om äfven af Ofver-Direktörens för Landtinäteriet gjorda beräkningar skulle med någorlunda tillförlitlighet kunna bestämmas, den jemförelsevis mindre kostnad, som den af mig föreslagna åtgärd i afseende ä kartläggningen skulle medföra, så kan dock icke ens approximativt nu beräknas det ej obetydliga belopp, hvartill rese-ersättningar, traktamenten och andra omkostnader, föranledda af den slutliga uppskattningsförrättninge.!, skulle uppgå.
Jag fruktar väl icke, att StatsUtsk. skall låta afleda sig från öfvertygelsen 0111 hvad sorn är rätt och nyttigt utaf de nu gjorda anmärkningarna: men då Hr Gunther ingått i en vidlyftig deduction i afsigt att gifva stöd åt de skäl, Utsk. anfört för sitt afstyrkande af en vigtig del af K. M:s propos i ämnet, anser jag mig böra beledsaga Hr Gunthers yttrande med några ord. Hr Gunther har nemi. velat ytterligare utveckla bevisen för påståendet, att markegångarna icke böra sättas på en gång för hela tiden emellan riksdagarna. Detta är, efter min öfvertygelse , den vigligaste delen af den K. propos:n; ty om Utsk. deruti icke fogar sitt förslag efter K. M:s propus., är det omöjligt att komma lill någon säkerhet i afseende å räntornas beräkning, och således till det stora mål, sorn åsyftas. Hr Gunthers första skäl syntes mig vara, att den ifrågaställa förändringen komme att verka en alltför stor olikhet emellan markegångsprisen och de verkligen gångbara. Jag tror, alt detta skäl förfaller, då ett medium af 5 eller 10 år tages, hvilket säkerligen, öfver hufvud beräknadt, ganska obetydligt kommer att skilja sig från det i allmänhet gångbara priset. Den andra anmärkningen var, att representanterna icke borde anses i tillfälle att känna det ratta medelpriset. Jag skulle tro, att den jemnförelse emellan föregående års pris, som R. St. ägde tillfälle anställa, på sätt StatsUtsk. föreslagit i afseende på de årliga rnarkegångsprisens bestämmande, komme att utgöra en tillräcklig ledning i denna del. Vidare har Hr Gunther sagt, att Utsk. hade åtskilliga andra skäl, dem han för sin del åberopade, men ansåg öfverflödigt att upprepa. Sä vidt jag påminner mig, voro dessa skäl 2:ue. Det ena har undfallit mitt minne; men hvad jag minnes är, att det var af föga halt och lätt vederlagdt. Det väsendtliga skälet deremot var, att 7.0 § R.eg F. skulle komma att behöfva ändras.
f U U fN — » En dam behöfver ej stiga ur vid möte med rädda hästar; kan hvila sittande i sadeln. » — Damerna äro bekväma, ja. Men hur vill man dra växel på denna arfsynd? Sport är ju ägnad att utveckla vighet, styrka, kraft, icke bekvämlighet. Den dam, som är så bekväm, att hon icke, då så påfordras, vill stiga af velocipeden, som icke genom användning af trampen kan svinga sig opp i sadeln — en mycket enkel konst för öfrigt — den gör helt säkert klokast i att stanna hemma. Skygga hästar blifva ej mindre skygga, därför att velocipeden stannar på vägen. Ofta måste den kastas i närmaste dike, medan de uppskrämda djuren passera förbi. Den, som öuskar hvila efter en längre ridt, gör det troligen icke i sadeln utan på — dikeskanten. Ljungbackar på ena sidan, Lagans ådal på den andra, sådant ser Småland ut från vägen till Ljungby. Täck ligger dalen på ömse sidor om den speglande ån, obeskrifligt täck ligger Vidöstern i sin rika, gröna infattning af lummig löfskog. Smeksamt springer här och där en udde ut i vattnet, öfver hvilket alar och andra strandens träd böja sig än längre ut för att skåda sin sommarfägring i vänliga vågor. En ko, som glupskt äter däldens saftiga gräs, en get i allt sitt naturliga okynne, ett människobarn, som latas i gräset bredvid sin liggande velociped, störa ingalunda taflans poesi. Utsikten från bron öfver Lagan vid dess utfall i Vidöstern: glöm ej tillräckligt länge njuta af den, herrar och fröknar turister! Sjön, stränderna, Värnamo, allt tillsammans bildar ett helt af obeskriflig täckhet, stämningsfullhet, som i all sia fridfulla skönhet fängslar t. o. m. icke födde småländingar. Med smålandsbackar, sandmoar, dåliga vägar får man formera en närmare bekantskap, ju närmare man nalkas Jönköping. Vore icke vägarne så fullständigt utan » bund » och grund, man föredrogo bestämdt trots kapplöpningsmaskin och naturanlag krypa på alla fyra upp till den hvassa backryggen.
Denna barnets grundegenskap att obetingadt tro, att allt är godt, ger dess lif en säregen lycka, en skönhet och glans, sådan den aldrig kan hvila öfver den vuxnes tillvaro, den må förefalla aldrig så lycklig. T y den stund har för oss alla redan kommit, att vi förlorat vår oinskränkta tro. I det ögonblicket brast barnalifvets skäraste lycka. Här är noga att märka, att det ej är fråga om religiös tro: den följer j u mången genom hela lifvet; utan om tro i allmännhet. V i äldre äro ofta allt för benägna att ringakta barnets sorg, anse den obetydlig, ja, rent af löjlig. Desslikes kanske ock dess glädje. Det är sådana bagateller, som kunna framkalla så den ena som den andra. De vexla så hastigt, så skenbart nyckfullt, från den uppsluppnaste glädje till den mest öfvergifna sorg — och så mena vi, att dessa känslor kunna dock icke vara så synnerligen djupa. Men vi begå härvid ett oändligt misstag, ett misstag, som, dess värre, kan blifva menligt till sina följder, om vi låta det afgöra i vårt förhållande till de små. Barnet känner starkt och djupt, så i glädje som i sorg; det är alltid djupt allvar bakom. Låt vara att dess känslor kunna röra sig om ting, dem vi anse löjligt obetydande; vi måste dock besinna, att för barnet med dess outvecklade begrepp kan denna obetydlighet för ögonblicket gälla allt, ja, hela lifvets lycka. Det uppgår helt och odeladt i minutens stämning och sätter in allt sitt intresse i den sak, som för tillfället sysselsätter det. Barnet har aldrig några baktankar, så som vi store; det har aldrig mer än ettjern i elden, men så är ock detta jern glödande varmt. V i vuxne, vi ha en sorg, som aldrig är svart, en glädje, som aldrig är hvit. Det är aldrig, kan aldrig vara något helt och odeladt i våra känslor, dertill förströs våra tankar för mycket af allsköns vexlande omsorg. I vårt känslolif flyta de skilda färgerna samman till ett jemstruket grått i grått. Men barnets lif i sorg och glädje ligger som ett schackbräde, ruta vid ruta i svart och hvitt, stämning om stämning, så vexlande och så skarpt skilda.
Sparre, med hvilken flere talare förenat sig, yrkat följande förändringar: l:o att lönerne för Professorerne vid de verldsliga fakulteterne jemte Bibliothekarien och Käntmästaren bestämdes till 4,500 Kdr Ernt; 2:o att lönerne för de 8 äldste Adjunkterne bestämdes till 2,500 Rdr och endast för de yngre till 2,000 Kdr llmt, och 3:o att det ifrågav:de förslags-anslaget förhöjdes till 30,000 Kdr Rmt; hvarjemte och då i anledn. häraf, proposme i denna punkt syntes böra delvis framställas, Hr Gr. o. Landtm, först hemställde om K. o. Ad:n i fråga om löneregleringen för Professorerne behagade bifalla Utsk:s förslag. Härvid ropades Ja och Nej, och den sedermera framstälda propos:n å lönernes bestämmande till 4,500 Kdr för Professorerne vid de verldsliga fakulteterne jemte Bibliothekarien och Käntmästaren besvarades äfven med blandade Ja och Nej, hvarefter proposm till bifall å Utsk:s i afs:de på löneregleringen fär Professorerne afgifna förslag förnyades, samt, sedan svaren härvid åter utfallit med blandade Ja och Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg Ja nu hafva varit öfvervägande. H. Exc. Hr Gr. Sparre och Hr Cederschiöld begärde votering. Uplästes till justering oell godkändes följande voter:s-propos.: Den som bifaller StatsUtsk:s i 21 punkten af dess Utlåt.
— Allt i väl slipade och nålfina ordalag, allting leende, mildt och väl inlagdt, allting på strumpsockarne och med ”det hör naturligtvis inte mig till att tala om. Det förstår fruen bättre än jag.” Jag var så led åt det, jag var så ursinnig och ked åt det, att jag velat spotta på henne. Är jag bland menniskor eller är jag i en myrstack? När hon idisslat sig trött i tungan, så gick hon ändtligen. Och jag satt der qvar med mitt välvilliga oåtkomliga ansigte. Men satanas visste nog att det tog! Hon skuttade ut så lätt och förnöjd på sina strumpsockar. Jaså, nu visste jag hur det skulle låta, här i denna välsignade hålan, – jag menar naturligtvis i denna förbannade hålan. Så fort han var rest skulle det hetas med skadeglädje att det ”blef ingenting af.” De skulle jubla åt att Matti gjort allt hvad hon kunnat för att fånga honom, men icke lyckats ändå. Det var bäst att de brände af sin förlofning med ens, som ett fyrverkeri, att tysta mun på byrackorna med. Hilda hade talat om att de inte ämnade eklatera förr än jul. Karl hade likså gerna velat att de skulle göra det strax, men Matti hade yrkat på att de skulle vänta, och så hade han gifvit efter. Ja, om de nu väntade till jul, så skulle det hetas att Matti hela tiden med ängslan hade väntat på hans frieri och så – ändtligen – hade han förbarmat sig öfver henne. Nej, jag ville icke att de skulle skandalisera min Matti! De skulle se att han kommit enda ärende för att söka henne399 och att hon icke med oro behöfde vänta på honom. Ja, och så var det skandalen att gå med en ”främmande” herre bittida och sent, utan förkläde. Det hade också Anna talat om. Han skulle icke vara en främmande herre längre, de skulle eklatera sin förlofning. De hade pinat mig med sitt ömkliga småsinne så att jag hvarken kunde arbeta eller annat. Jag bara gick och längtade efter att de unga skulle komma, så att jag kunde få tala med dem. Men de dröjde timvis, och jag gick som på nålar.