Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad., som är spridd öfver hela landet, hafva rätt att yttra sig om det helas angelägenheter, och detta utan att någondera korporationen har något politiskt lif, något som hvarken jag eller Frih. Klinckowström velat påstå. Jag tror mig härmed äfven hafva besvarat, hvad Hr Wolffelt anfört. Jag vet mycket väl, hvar, enligt vår nya R.- O., den politiska rnagten finnes och bör finnas, men något helt annat är R. o. Ad:s rätt att i likhet med andra svenska medborgare få hos K. M. framställa sina underdåniga önskningar. Jag upprepar ännu en gång, att, då Ståndet icke har afgörande, utan endast önskningsrätt, kunna sådane und. framställningar icke annat än undantagsvis förekomma. För att icke splittra meningarne, förklarar jag mig beredd att instämma i det af Frih. Cederström framställda förslag till förändrad redaktion af ifrågavarande mom. 106 Den 11 April e. m, ITr Wolffelt: Om jag kunde tro att, vid ett sådant för hållande, som Frih. Cederström ^omnämnt, eller att It. o. Ad. vid någon kritisk period ville bispringa ett betryckt fosterland genom uppsättandet af ett adelsfaneregemente eller någon annan större cadeau, detta icke skulle kunna ske utan att träda denna Riddarh.-Ordn. lör nära, så skulle jag möjligen kunna biträda det nu föreslagna tillägget, men jag antager med visshet, att ett dylikt beslut skulle kunna åstadkommas, utan att man derföre behöfver i detta mom. inflicka en mening, som kunde gifva R. o. Ad. rätt att i petitionsväg söka influera på Statens angelägenheter. Denna petitionsrätt skulle i sin tillämpning alltför mycket erinra om de bekanta deputationerna, hvilka åtminstone icke inom detta Stånd gouterats. Hvad angår Hr Anreps tvifvelsmål, huruvida fråsan om en persons rätt att uppföras å Riddarhusets genealogier kan anses såsom hörande till R. o. Ad:S gemensamma angelägenheter, så torde väl en sådan fråga, som ju rör en ledamots rätt att deltaga i Ståndets sammanträden, alltid kunna dragas under Ståndets pröfning.
Att någon ledande princip ej viddetta förslags upgörande blifvit iakttagen och följd, visar sig tydligt af den nu uplästa punkten. Jag åtminstone kan ej inse, hvaruppå Utsk. grundat den här föreslagna proportionen emellan Lektorer och Adjunkter. Umeå skola har fått sig tilldelad lika många lärare, nemi. 1 Hektor, 3 Lektorer och 5 Adjunkter, som skolan i Fahlun, men då Fahlun är residensstaden i ett ganska vidsträckt och folkrikt län, hade dess skola, i min tanke, snarare bordt sättas i samma kategori som Östersunds skola, så att den fått 1 Rektor, 3 Lektorer och 8 Adjunkter. Jag vill i förbigående nämna, att jag hört sägas, att den i Utlåt, förekommande upgiften om lärjungarnes antal i Fahlu skola icke skall vara med rätta förhållandet fullkomligt öfverensstämmande, och anhåller jag slutligen om propos. å min hemställan, att skolan i sistnämnde stad måtte erhålla en lika stor lärare-personal som skolan i Östersund. Hr Bildt: Vid upgörandet af förslaget till Elementar-läro verkens stat, har StatsUtsk. kommit till de deri föreslagna bestämmelser ang:de lärarnes antal sålunda, att sedan Utsk. uträknat, huru många timmar i hvarje vecka undervisning borde meddelas, samt huru många timmar en lärare borde kunna undervisa, har Utsk. fått ett minirni-antal af de lärare, som erfordras för undervisningens behöriga bedrifvande i alla de föreskrifna läroämnena, och detta minimum utgör 12. Utsk. har icke heller för något större högre Elementar-läroverk föreslagit en mindre lärare-personal än 12. Vill man nu åt en folkrik ort gifva ett högre läroverk, så bör man följa den af mig nyssnämnda principen, hvilken Utsk. konseqvent tillämpat, nemi. att gifva läroverket ett antal lärare, som är tillräckligt för att göra undervisningen fullständig. Hvad skolan i Umeå beträffar, så är lärjungarnes antal derstädes vida mindre än i andra skolor af samma rang, och lärarnes antal torde således tillsvidare kunna vara något mindre.
Sten ernar sig ut att vandra, det skall han icke göra om jag ber honom! STEN. Jag måste; jag kan icke lida detta längre, ty jag börjar mista all god tanke om mig sjelf; tänk icke, Domine, att högfärden regerar mig så, men jag kan aldrig tro att man skall ha' rätt gräfva ner sitt pund. När jag frågade honom om han trodde att jag skulle nyttja mitt vetande i mathesen och den hemliga vetenskapen vid arbeten i ett stenbrott, svarade han, att allt arbete är lika berömligt, om det göres väl. Detta säger han, som aldrig i sitt lif gjort ett arbete, utan bara gått och domderat och mönstrat. Jag säger för sant att jag icke kan lida det längre, ty jag blir en dålig menniska och det vill jag icke. Derför reser jag! DOMHERREN. Cecilia, syster, bed honom stanna. CECILIA. Res icke ifrån oss, Sten! STEN. Jungfru Cecilia, hvad I der ber mig om kan jag icke villfara. DOMHERREN. Bed honom mera; jag kan icke säga, men jag vet att han måste stanna; jag kan icke hjelpa honom, jag kan endast gifva honom råd, o! ja råd, att försöka vara ödmjuk, oaktadt jag vet att ödmjukheten här vid lag icke ens är rätt. Jag har öfvat ödmjukheten så länge, Domine, att jag finner den syndig skam vare mig. Jag vet det är stolta ord! att ingen har den stora insigten i byggnadens hemligheter och fundamenter så som jag fått dem; de ha' druckit bort, glömt bort de stora sanningarne och derför blir kyrkan aldrig färdig. DOMHERREN. Detta tror jag och vet, Sten, och han måste Stanna. Bed honom Cecilia! Domherren för Cecilia fram till Sten, lyfter upp hennes armar och lägger dem om halsen på Sten. herren går under följande scen först till fogeln och pratar, sedan börjar han städa i stora skåpet, derpå går han ut. CECILIA. Bind honom syster, jag tror du kan det. Dom Sten! STEN. Jungfru Cecilia? CECILIA. Har Sten ingen skyldighet att stanna; är Sten icke något litet orättfärdig då han säger att han är värnlös?
Lit. B. Wij Christina med Guds Nåde &c. &c. giöre witterligit, att eftter wäre trogne undersåter, oss Elskelige Borgmästare och Råd och menigheten i wår hufwudstad Stockholm, bäfwe underdånigst presenterat oss deras Privilegia och frijheeter, som de af wäre förfäder, framledne Sweriges Konungar och Regenter bekommit hafwa, Ödmiukeligast af oss begiärandes, att wij dem samma deras wählfångna Privilegia, frij och rättigheter nådigst Confirmera och förbättra wehle. Så alldenstund de hafwa, så på sine egne som sine efterkommandes wägnar, låfwat och tillsagt att Wehle bewijsa Oss och Sweriges Krono, ali huldhet, troheet, hörsamhet och underdånig lyduo, wårt och Riksens gagn och wälfärd alili jd sökia, skada och förderf, efter yttersta makt och förmögenhet afwärja och oss der om i tijd tillkännagifwa och sig i alla måtto så förhålla som trogne och redelige undersåtare ägnar och bör: Tij hafwe wi deras underdåniga be-» giäran, såsom på god skiäl funderat, nådigst uptagit och dem bemälte deras Privilegia, icke allenast härmed Confirmera och bekräfta, utan ock så mycket nu ske och wår Stat tillåta kan, af gunst och Nåd förbättra wehlat, och det uti efterföljande punchter. 7 mom. Unna Wij Staden uthi Tolag, af allt inkommande gods, fremmandom eller inländskom tillhörigt En Dahlér procento; item, af allt utgående, så wähl Koppar som andre waror, inge undantagandes En half Dahlér för hwarje hundrade. Till yttermehro wissö hafwe wij detta med wårt Konungslige Secret försegla och med wår och Sweriges Rijkes Respective Förmyndares och Regering underskrift bekräfta låtit; Som är gifwit och skrifwit på wårt Konungslige 100 Deli 10 April c. 111.
Genom froken L. Dnhlgren, som i egenskitp af forbnndets representant bevistade kongrcssen, framlades berattelse iifver kvinnororelsen i Sverige samt iifrer Fredrika-Bremer-Fiirbmdets verksamhet. PH hijsten inkom till styrelsen en frknstiillning frdn 8tockholms sommerskeforbund, hufvudsakligen bestlende af bodsommerskor, att Fredrika-Bremer-Forbundet ville understodjn dem i deras arbete for gynnsammclre lefnadsvillkor. Styrelsen, som hyste rmm medkansla for somnerskornas s v h a lefnadsforhillanden, men p t samma g b g lrlart ins&amp; hurn vanskligt det var att utratta nPgot till deras gagn, loeslot dock att tillmotesgH sijmmerskornas framstallda onskan och utsHg komiterade att utreda forh8Uandena och att soka verka for ett forbiittrande a£ deras stiillniug. Korniterades arbete ken Bnnu icke anses afslutadt, men det iir att hoppas det. k o m i t h slrall finncn, nagon form under hvilken Fredrika-Bremer-Forbundet skall kunne understodja sommerskorna i deras arbete for forbattrade villlcor. Som vanligt har under det fiirflutnn 5ret forbundet verkat for kvinnors deltagande i det kommunala lifvet och har for detts andamHl for dem frarnhBllit de rlittigheter lagen hiirutinnan tillerkanncr dein. E t t resultat af mdngn foregliende 5rs arbete fiir sake11 hnr under 18 % visat ' sig i det att Stockholms fattigribdsnamnd for fiirsta g h g e n insatt en kvinnn i en af hufvudstadens fattigvlrdsstyrelser.
Utan att göra sig alltför stora förhoppningar borde man genom de föreslagne förändringarne i fångvårdssystemet kunua tänka sig en framtid, då straffängelse för gemensamhet; med undantag af lifslidsfängelset, blefvo obehöllige, och att ett fullständigt cellbestralfnings-system skulle kunna införas, med de förändringar i lagbestämmelser, sorn deraf blefve en följd. De förvaringsslällen för fångar, hvilka förklarades skyldige undergå tvångsarbete borde vara alldeles skiljde från straflmrättningarne, likasom det följer af sig sjelft, att de icke skulle med arbetsinrältningarne förenas. Nuvarande arbetsfängelse!’ och korretionsinrättningar, med undantag af dem för soldatklassen, kommo följaktligen alt upphöra samt författningen om försvarslöse och till allmänt arbete förfallna personer alt till en del upphäfvas och i andra delar omarbetas. 1 enlighet med sålunda af mig uppgifne grunder får jag vördsamt föreslå: l:o att Rikets Ständer ville ingå till Kongl. Majit med underdånig anhållan 0111 utfärdande af Cirkulär till Konungens Befallningshafvande i länen och Öfverståthållare!! i Stockholms stad, med befallning att sammankalla hvarje läns samt nämnde stads innevånare genom deputerade, för att med deni öfverlägga om inrättande al arbetshus uti Stockholms stad och hvarje län eller åtminstone uti Malmöhus, Calmar, Jönköpings, Wenersborgs, Linköpings, Carlstads, Westerås, Upsala och Gefleborgs län. Vården och förvaltningen af dessa inrättningar i länen hvarmed slöjdskola kunde förenas, borde uppdragas och öfverlennäs till länets hushållningssällskaper i samråd med Landshöfdingen, som dock i polismål hade öfverinsigten och beslutande rätten. Stockholms stad fick för sitt arbetshus bestämma särskild grund och ordning. Uti dessa arbetshus egde frigifne fångar, såvida de icke vore i tillfälle på enskild väg bereda sig arbete och ärlig utkomst, rättighet ali blifva intagne, för att användas till lämpligt arbete, intill dess de kunde skalla sig annan sjelfständig bergning eller hos enskild vederhäftig person erhölle tjenst eller stadigt arbete.
Jag hade derföre tänkt yttra, att R. o. Ad. på 1700-talet bade en vida starkare ställning än den nu befintliga, och kunde då anse sig äga något stöd alt erbjuda; men att det icke dessmindre visade sig då, att Adeln icke i längden mäktade motstå de krafter, som den gången blefvo dem alldeles öfvermäktige. Huru mycket svagare i alla afseenden är icke Adeln nu emot då? Oell i alla fall ligger uti ett öfvergående till Gr. Anckarsvärds förslag ingalunda någon afsigt att omstörta thronen, och således ej eller något behof för densamma att söka stöd hos enskilda ledamöter bland Adeln. Dertill är thronen, som nu är rest i Sverige, alltför stark, och jag ville således vänligen hafva sagt, att det var alldeles öfverflödigt, att den nu lefvande Gr. Horn både förklarar sig vara ett stöd för thronen och uppmanade andra att vara det, ty jag tror den slå fast, och att all tanka om dess rubbning är en fullkomlig förvillelse. Jag får nu anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, samt 11. o. Ad. torde ursäkta det afsteg ifrån discussionen, som jag är villig erkänna att jag tillåtit mig, och hoppas att Gr. Horn funnit, att jag velat upplysa honom om anledn. lill de misstag han så ofta begått, då han åter fallit in i de der, i det lindrigast sagdt, obehölliga declamationerne. Hvad nu beträffar sjelfva saken, så har Hr von Hartmansdorff i del fallet äfven gått min högsta önskan till mötes, då han ärligt gått in i undersökning af förslagets detaljer. Jag säger det var att uppfylla mina litligaste önskningar, emedan man eljest lätt kunnat förutsätta, att han icke alls skulle bry sig om det förslagets detaljer, utan blott derpå yrka ett generelt afslag, utan att säga sina skäl dertill. Nu har dock Hr von Hartmansdorff icke allenast icke gjort så, utan han har upptagit alla dess hufvudgrunder; han har t. o. m. gillat somliga, under det han gjort anmärkmr mot andra.
Jag ämnar icke yttra något i hufvudsaken, emedan frågan nu angår formen; men jag har begärt orc)et j anledn. af ett och annat yttrande, som förek°mmit mig oväntadtJag har haft den öfvertygelsen, att roan varit ense derom, att det vore en bestämd motsägelse emellan R. o. Ad:s beslut i 2:di-a och 5:te punkterna. En talare har likväl yttrat, att han icke kunde finna denna motsägelse, emedan han ansåg markegångssättningen för ett chartek, när uppsägningsrätten var ömsesidig. Jag anhåller att få fästa hans uppmäi’ksamhet dei’på, att då räntetagaren å sin sida uppsäger, är det till följd deraf, att årsmarkegången är högre än meddmarkegången för 10 år, emedan han då kan få spannmålen högre betald i enskild handel, än lösningssumman skulle utgöra. Följaktligen har räntetagaren fått tillgodonjuta den högre markegången för det året; men icke destomindre skall samma års markegång ingå i beräkningen af 10 års medelmai kegången, hvaraf följer, att räntetagaren 2:ne gånger får tillgodonjuta den högre markegången. Detta måste i högsta grad vara en orättvisa, och då lärer icke heller någon kunna neka, att en motsägelse emellan de 2:ne besluten finnes. Jag har äfven hört talas om Kronans förlust i följd af 10-års-markegångssättningen. Denna öfvei'tygelse kan jag icke dela. Kronan förlorar genom den rättighet, som långt för detta är lern nåd räntegifvarne, att leverera in natura; men omöjligen kan denna förlust ökas genom medelmarkegången. Erkänner man, att Kronan förlorar, så måste man äfven erkänna, att räntetagarne förlora; men det kan arithmetiskt bevisas, att förhållandet icke så är, emedan siffran blir densamma, om jag antager hvart åi'S markegång för sig eller medeltalet af 10 års markegång, och följaktligen kan icke någon förlust inti-äffa. Äfven har man sagt, att antagandet af Frih. Palmstjernas motion vore ett uppiifvande af R. o. Ad:s redan fattade beslut.
Den 31/21 okt. började manskapet flytta in i huset, der man sedermera tillbragte vintern 1596–97 under många lidanden, faror, svårigheter och umbäranden, som beskrifvas i de Veers arbete. Manskapet förlorade dock aldrig modet, helt säkert en hufvudorsak dertill, att de flesta af dem blefvo räddade. Huset var uppfördt på nordöstra sidan af Novaja Semlja, vid stranden af Barents’ Ishamn. Det var beläget vida nordligare än något annat ställe, vid hvilket menniskor förut tillbragt vintern. Landet och dess djurlif var okändt, det hårdt tillfrusna, nästan bergfasta och dock i ständig rörelse stadda istäcket, af hvilket hafvet var bundet, något alldeles nytt och likaså de verkningar, som en långvarig sträng köld utöfvar på lefvande och döda föremål. Innan försöket gjorts, var man ej ens säker, att menniskor verkligen kunde uthärda den högsta nordens stränga köld och tre till fyra månader långa vinternatt. Ej under derföre att de holländska polarfararnes rådighet, mod och oförsagdhet väckt odelad beundran bland alla bildade folk och att berättelsen om deras öfvervintring omfattats med ofantligt intresse och utgjort föremål för otaliga bearbetningar och beskrifningar i så väl bunden som obunden stil, på snart sagdt alla bildade språk. Endast några data ur öfvervintringsjournalen behöfva derför här anföras. Den 14/4 november försvann solen, men syntes åter den 3 febr./24 jan. Dessa daguppgifter hafva förvållat vetenskapsmännen mycket bryderi, emedan vid 76° n. br. solens öfre kant hade bort upphöra att visa sig, då solens sydliga deklination om hösten blef större än 13°148, och återkomma om våren, då den åter blef mindre än detta tal, d. v. s. solen hade bort visa sig för sista gången vid Barents’ Ishamn den 27/17 okt., och den hade bort åter framträda derstädes den 14/4 febr.
B:ko årligen, må för innevarande års lista och 2:dra qvartaler från Tumba bruks-kassa till Aurora Cedergren utbetalas, men derefter af Bruks-Styrelsen för det afsedda ändamålet användas, har bemälda Aurora Cedergren, uti en till Utskottet ingilVen skrift, anhållit, att då hon alltsedan år 1835 och således under sin bästa tid egnat sig åt det ganska ansträngande och mödosamma arbetet att förfärdiga pappersformar för Tumba bruk, och hon, enligt af Professoren Bagge meddeladt intyg, u förfärdigad t dylika formar af alla sorter, så väl de, som erfordra större, ••som ringare konstfärdighet, och städse utfört arbetet med utmärkt noggrannhet »och soliditet,» så att det med anslagets beviljande afsedda ändamål, eller en elevs inöfning i formbindning' uppnåtts, samt det för henne skulle blifva alltför Uanko-Ulskollels Ullålande, N:o 39. 3 kännbart att vid nu upphunnen ålder af 40 år, med aftagande kroppskrafter och försvagad helsa, se sig på en gång beröfvad den inkomst, hon i så manga år opåtaldt fått åtnjuta, henne måtte medgifvas att äfven hädanefter få uppbära ifrågavarande anslag eller ock tilläggas en deremot svarande pension. För bedömande af sökandens anspråk att varda bibehållen vid det henne tillagda arfvode, anser Utskottet sig Röra meddela följande upplysningar, rörande hennes anställning för Tumba bruks räkning.
En Capitaine tilldelades 200 daler, en Major 4oo, och en Öfverste 800 daler Silfvermynt, och så vidare, för alt från Statsverket utgå. Skattkammaren var väl rik; men det circulerande rörelse-Capitalet inskränkt. Statens inkomster bestodo af räntor, obetydligt uti penningar; ty för Räntegifvare!! var det omöjligt att lösa räntorna; för Statsverket högst svårt, om icke omöjligt, att förvandla dem i mynt, för att sedan utdela lönerna. Det var derföre lättare att upplåta uppbördsrätten af dessa räntor directe till Löntagaren, till ett belopp, motsvarande den uti penningar utstakade lönen. Häraf synes att principen varit den naturliga och rätta, att Statens Tjenstemän åtnjutit lönen af Staten, det må vara i penningar eller räntor, och att Löningssättet icke är i sammanhang med Indelningsverket, ännu mindre en hufvudgrund derföre. Det skulle blifva för vidlyftigt alt upräkna de missförhållanden och de olägen - Den 22 December f. m. heter, som af detta löningssätt uppkommit. De igenfinnas uti de besvär, som vid alla Riksdagar ett helt århundrade anfördes. Osämja och processer emellan räntegifvare och räntetagare förstörde det förtroende, som borde finnas emellan den som underhöll soldaten, och den som skulle hafva uppsigt öfver honom och dana honom till skicklighet uti dess yrke. Olikhet uti lönerna skulle häraf i hög grad uppkomma, då de, utan rättelse eller jemkning med tiden, qvarstått uti i5o år. Jag kan icke öfverensstämma med motionären uti alla de svårigheter, han framställer för uppbörden, i fall att räntorna skulle in natura lefvereras. Det har blifvit ett vedertaget bruk att persedel-Räntorna alltid lösas, och om, i följd af hvad uti det Hedervärda BondeStåndet blifvit motioneradt, ett visst lösningspris hvart 5:te år fixerades och medelpriset af sist förflutna io årens Markegång kunde blifva grunden derföre under de 5 påföljande åren, skulle största delen af ränte-spanmålen häldre lösas än föras.
Vid genomläsningen af de 3 sist förflutna rikdsdagarnas förhandlingar i detta ämne, har jag funnit ett yttrande, som särdeles concist och kraftigt uttrycker min opinion derom. Jag anhåller alt få uppläsa detsamma och önskar så mycket hellre att göra det, som denne talares tankar vanligen utöfva ett stort inflytande på detta rum. Detta yttrande lyder sålunda: ”1 afseende på andra uppro”pets afskaffande, är jag af samma mening som Hr Cederschjöld, eller att det bör upphöra. I hvarje domstol eller "collegium, eller med ett ord i alla lagskipnings och verk"ställighets-åtgärder, iakttages såsom bestämd regel, att den, ”sorn ej deltagit i öfverläggningen om ett ärende, ej hel”ler må deltaga i beslutet derom. Hvarföre skall man härifrån afvika, då fråga är om den vigtigaste af alla åtgärder, "om sjelfva lagstiftningen? Ofta inställa sig nu vid andra uppropet till deltagande i votering sådane personer, som ej öf"vervarit discussionen, eller ens veta hvad man voterar, utan "sorn skyndat hit i följd af erhållen underrättelse, att votering vore å färde. I brådskan hafva de stundom icke tid att ''taga närmare kännedom om saken, utan fråga någon bekant: "hvad skall jag votera, ja eller nej? Och så följa de blindvis "den andres tillstyrkan. Är väl sådant lämpligt och bör det ’’ej förekommas. Jag tillstyrker derföre att andra uppropet "må afskafFas." Jag tillstyrker nu detsamma, och får tillägga, att den som år 1829 fällde detta yttrande, var Hr von Hartmansdorff. Hr Den n April e. ra. Hr von Troil: En af de fördelar, som äro afsedda med andra uppropets afskaffande, är tids besparing. Blotta vinsten genom borttagandet af halfva tidsförlusten vid voteringar ar icke obetydlig. Men skulle det äga sin riktighet, hvad bär under discussionen blifvit yrkadt, skulle måhända cn ojemförligt större besparing af den dyrbara tiden kunna åstadkommas.
Der kommer redaktören. Titta, Bob,» – Nisse drog vid synen med en ohygglig grimas mungiporna ända upp till öronen. «Pojken ser ju ut, som om han gjort sig våt i byxorna. Pimpla på, Bob! Men herre Jesus, hur ser du ut i synen, menniska! Du är ju röd som en hummer. Allt det mjöl, som nu kommer att malas här, skulle inte räcka till att återgifva dig oskuldsfärgen. Men genera dig inte för det, Bob; min punsch är ärligare vara än deras mjöl. Skål på dig, gamla gaskpotta; och i botten. Ty nu går ridån strax upp för denna unika blandning af Hamlet och Don Quixote, som är vår unge vän redaktören och der vår herre alldeles glömt att bifoga en tillsats Barnum.» På talaretribunen, bland grönt och flaggor, stod redaktören midt i sitt föredrag. Han kände sig i sjelfva verket så till mods, att Nisses bild psykiskt sedt träffade. Han hade under hela resan, der han satt i den hyrda landån och for till folkmöte samman med de begge fruarne, haft en pinsam förnimmelse af, att hans själsliga bonjour satt skeft. Och då han med sina damer skred fram utmed den långa fronten af ansigten, hade han plötsligt fått syn på fru Philips’ drägt och kände sig dervid otillpass, som om hela hennes person vore något, hvilket hängde utanpå honom sjelf, så att de miner af mångahanda art, han med skärpta sinnen varseblef omkring sig, gälde honom. När han steg upp på tribunen, såg han sig redan sjelf efter ändadt föredrag lemna densamma igen såsom en debutant, den der gjort fiasko. Han stretade emot, raffade sig upp, men det halp ej: det inom honom, som skulle hålla honom upprätt, hade vikit sig som ett dåligt stål. Han hade ingen röst, när han började; orden smuttade in i alla möjliga hemliga hål och blefvo borta; tankarne lågo som döda ting i hans hjerna, och bilderna miste färgen som under en giftig vind; han var matt i knäna, och kallsvetten bröt ut ur pannan. Hvad var det han pratade?