Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den, som tillverkar bränvin, dervid under en termin öfverskrider den största tillverkning § 22 medgifver; håfve lian förbrutit det öfverskjutande beloppet, erlägga derför afgift enligt § 19, förböjd med en fjerdedel, och bote första gången ett med den förhöjda afgiflen lika belopp, andra gången afgiflens dubbla belopp, samt derefter vid hvarje ny sådan öfverträdelse fyra gånger afgiflen. § 46. Distillerar den bränvin, som till distillering icke är berättigad, eller verkställer någon distillering under tid, då sådan icke är för honom tillåten, eller ulöfvas distilleringsrätt, som på § 13 grundad är, under lid, hvarför anmälan till bränvinstillverkning ej skett eller tillverkningsafgift ej blifvit erlagd, eller varder sådan distillering, hvilken enligt § 14 idkas såsom särskild näring, utöfvad under tid, hvarför anmälan till distilleringen ej skett, eller innan afgift, motsvarande bestämdt arfvode åt Tillsyningsmannen, blifvit i Landtränteriet erlagd ; böle den, som distillering sålunda olofligen utöfvar eller olagligen förfar, frän och med 150 till och med 1,500 R:dr. Den, som till distillering, hvilken på grund af § 14 utöfvas, använder redskap af annan rymd eller beskaffenhet, än lian uppgifvit och till begagnande hvaraf han är berättigad, bote från och med 20 till och med 200 R:dr. Expedilions-Utskottels Förslag till anderd. Apothekare, sorn för famiaceutiska behof nyltjar ostämplad redskap eller distiIleringspamia af större rymd, än medgifven är, eller distilleringspannor utöfver tillåtet antal, böle från och med 20 till och med 200 R:dr. Använder Apothekare panna med reklilikations-apparal, höte såsom i § 46 mom. 1 sägs. § 48.
Om man oek icke sett sig i stånd att anlita den stora konsten för bevarande af Svensksundsminnet, så hade man dock kunnat välja medel, mera kännetecknande för vårt tidehvarfs kultur än det som man nu tillgripit. Monumentet har sin plats i en stad, som nu utmärker sig för sin högt uppdrifna stenindustri. Skulle det icke varit mera lämpligt att resa en präktig kolonn med nautiska emblem eller något dylikt än att ställa en otuktad stenhäll på kant? Säger man att denna fråga förråder brist på sinne för styrkan och skönheten hos det enkla, som med de minsta medel vill erinra om forntidens kraft och dygder, så hänvisas först till de erinringar som fått plats härofvan och hvilka afse att fram-häfva det olämpliga i att förmena detta vara detta, i att spela komedi då man åsyftar något så allvarligt som att med yttre medel befästa ett vackert minne. Bautaeller runstenen är visst vacker och tilltalande i all sin enkelhet, helst sedd på sin ursprungliga plats, vid gammal färdväg ute i bygden; men märk väl: då skall det vara en verklig sådan sten, icke en eftergjord. Om saken ses från en litet mera allmän synpunkt, så skall måhända till och med en ganska inbiten Bautastenius inse till hvilka orimligheter det leder, då man kritiklöst vill låta det forna lefva upp och taga form på nytt. Hvarför skall man vid valet af gamla förebilder just hålla sig till slulet af den hedniska tiden och början af den kristna? Man kan ju utan att lemna svensk botten välja sina förebilder något tidigare, mycket tidigare t. o. m. — så mycket ärevördigare blir det — eller senare, dock med iakttagande af respektabelt afstånd från vår tid, som ju förmenas att göra sin egen uppfattning gällande, att erinra om sig sjelf i de minnesmärken den reser. Låt oss då antaga, att det exempelvis gäller att bereda en värdig hvilostad åt stoftet af vår store landsman John Ericsson, hvilket i ett amerikanskt krigsskepp snart lär nalkas den bygd som sett honom födas.
I fråga om presterskapets i städerna aflöning begärde Rikets Ständer, att Kongl. Majit måtte täckas anbefalla samtliga de stadsförsamlingar, hvarest behörigen stadfästade konventioner ej redan vore uppgjorde, att, antingen under dåvarande kyrkoherdars och komministrars tjenstetid eller ock sednast och ovilkorligen vid inträffande ledigheter, i den ordning gällande författningar stadgade och till det belopp, som, med afseende å oftare förekommande tjenstgöring och dyrare lefnadskostnad i städerna än på landet, rättvist och billigt torde böra bestämmas, samt efter de taxerings-grunder, som för ändamålet kunde anses mest lämpliga, i allmänna ombuds närvaro, helst samtidigt för håde kyrkoherde och komminister, uppgöra konventioner till bestämmande af beloppet utaf de bidrag, som af församlingarne borde till presterskapet utgöras, så att derefter inga afgifler till kyrkoherde eller komminister måtte vara godtyckliga, samt att, om svårigheter å endera eller hegge parternas sida skulle å den för ärendets afgörande utsatta allmänna sockenstämma möta, Kongl. Majit täcktes, sedan vederbörande emhetsmyndigheter utlåtanden afgifvit, efter i hvarje läll förekommande omständigheter, dessa konventioner reglera och för-en tid af 25 till högst 50 år fastställa. Hvad anginge frågan om vidtagande af åtgärder för en allmän reglering af adjunkternas inom församlingarne löner, som vore med rättvisa och billighet öfverensstämmande, så vore, i Rikets Ständers tanke, en sådan flerestädes af behofvet påkallad, hvadan Ständerne anhöllo, att Kongl. Majit täcktes anbefalla vederbörande stifts-styrelser att, der sådant icke redan skett, så snart sig göra läte, med presterskapet öfverenskomma och uppgöra en reglering af adjunkternes löner samt med berättelser derom sedermera till Kongl. Majit inkomma. Vid 1850 och 1851 årens riksdag voro motioner väckte dels om förändradt aflöningssätt för ordinarie presterskapet i allmänhet, dels om förhöjning 'i konnninistrarnes aflöning, dels om ändring i sättet för uppbärande af kvrkoherdarnes inkomster och dels om rättighet för hvarje socken, som kan aflöna egen prest, att varda med en sådan försedd.
Det enda correctivet häremot lärer blott vara, att anstränga lagom, och endast då, när behofvet påkallar, och såmedelst spara sina krafter till dess att det verkligen gäller; men äfven detta lärer icke vara nog tillförlitligt i längden. Sedermera öfvergår Friherren till förslag, ”att hos Kongl. Maj:t förnya förra ”Ständers underdåniga anhållan, det inskränkning i tiden för Brän vinsbränningen ”icke må äga rum utan en föregången no”ga prof ning j samt alt den minst en må”nad förut bör vara kungjord i stadens el”ler landets kyrkor, innan den träder i verksamhet. ” Ytterligare begäres ”af Kongl. 3a Den 3 Julii. ”Majit ett förslag till Tallförfattning för ”spannemå!, hvarigenom af godtycket oberoende beräkningar för spannemålshandeln ”kunna äga rum.” Icke heller kan jag bär biträda med min röst, emedan jag är öfvertjrgad, att vid de tillfällen Konungen fattar sina beslut i Regeringsärender, desamma äfven föregås af en noggrann pröfning, hvadan en uppmaning dertill vore lika olämplig om icke olämpligare, än om en skrifvelse af dylik syftning skulle emanera ifrån Regeringen till Ständerna i deras sjelfbeskatlningsfrågor. Hvad promulgationstiden vidkommer, då ett bränvinsbrännings-förbud hädanefter skall utfärdas, är projectet, efter min tanka, icke förenligt med möjligheten att förutse en missväxt tidigare än nu skedt, och då måste beslutet genast sättas i verksamhet, om det icke. skall förfela ändamålet. Projectet rörande en oföränderlig Tullförfattning för spannemål, ogillar jag likaledes i den nu framställda formen, emedan Motionen involverar en grundlagsfråga, i t hy att Hans Majit Konungen derigenom skulle affordras grundlagsrättigheten, att härutinnan efter eget godtfinnande stifta ekonomisk Lag. Slutligen tror Friherren: ”att det vore ”lämpligast vid detta tillfälle begära, att ”Kongl. D en 3 Ju 1 i i. 33 ”K,ongl.
Vid voteringens slut, befunnos rösterne hafva utfallit sålunda: Ja — 13. Nej — 27. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 4 e. m. In fidem protscolli, Albert Munck. Onsdagen den 5 Mars 1851. Plenum kl. j 7 c. m. Justerades 3 prot.-utdr. för denne dag f. m. samt pleni prot. för d. 15 dennes. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, lillkämiagaf, att Frih. Adelsvärd, Erik Seth, såsom ledamot af RevillnUts., begärt och erhållit 14 dagars ledighet från nästa Måndag d. 10 dennes; hvarjemte H. Ex. anmodade Hrr Elektorer, att sammanträda lill val af annan ledamot i nämnde Utsk. under ledighelst iden. Uplästes ett från Vällofl. BorgareSt. ankommet prot.-utdr. af d. 22 sistl. Febr., innehållande inbjudning till MedStm, alt förena sig i det af BorgareSt., vid föredragning af Statslllsk:s utlåt, N:o 47, i anledn. af K. M:s nåd. propos, angide eftergift af kronans rätt till Dana-arf efter Enkan B. II. Sandelin, fattade beslut, att bifalla berörde utlåt, med tillägg uti den föreslagna underd. skrifvelsen, efter orden; icke kunna, af dessa ord; för närvarande. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, uplyste alt, enl. ankomne prot.-utdr. ifrågavar. inbjudning blifvit antagen af såväl Högv. PresteSt. som Hederv. BondeSt. hvadan och då R. o. Ad. återremitterat StatsUtsk:s utlåt, N;o 47, II. Ex. hemställde om icke R. o. Ad. funne 182 Den 5 Mars e. m. denna inbjudning icke erfordra annan åtgärd, än att läggas till handlingarnc. Ropades ja. Föredrogs ånyo LagUlsk:s d. 26 sistl. Febr, och d. 1 dennes på bordet lagda betänk.
Om nu dessa 691,714 och 883,279 r:dr hopräknas, så tinnes, såsom jag vid ett föregående tillfälle uppgifvit, att af vinstmedlen funnos vid 1839 års slut inneliggande 1,574,993, och lägges nu dertill iö4o års vinst, så finnes, att öfver 2,000,000 undandragits allmänna rörelsen. Sedan jag sålunda sökt att fullständigt utreda förhållandena angtde bankens grundfond och vinstmedlens disposition, vill jag äfven, medan jag har ordet, yttra min åsigt om sjelfva bufvudfrågan , eller bankens behof utaf ifrågavar. reservfond. Svaret på denna fråga beror naturligtvis på det ändamål, hvartill man anser att denna reservfond skulle gagna eller kunna användas. I det föregående har jag sökt visa alt banken ägde öfverskotter nog, så vidt frågan är att kunna betäcka alla förluster på lånerörelsen, och att vinna nog credit och anseende för att bevara sitt sjelfbestånd. Hvad bankens lånerörelse angur, så har jag, vid mera än ett tillfälle, yttrat, att jag anser densamma illa organiserad, såsom mera beräknad på a(t uppehålla egendomars capitalvärden och discontvingleriet, än att framkalla production och varuomsättning, hvarpå industriens stigande hufvudsakligen beror. Man behöfver endast kasta en hastig blick på utländska förhållanden, för att finna, att orsaken till den märkbara skilnad i aflärslifvet, sorn der förefinnes, härleder sig ifrån den olika riktning, som lånerörelsen der antagit, och creditens deraf beroende ställning. Så länge jag i dessa afseenden icke inser någon möjlighet att här tillvägabringa en förbättring, kan jag ej rösta för bildandet af reservfond , för lånerörelsens förökning, så mycket mindre, som utlåningen i alla fall kan betydligen ökas, nemi, med följande tillgångar: de till Disconten nyligen ad interim anvisade Xtiksg.contorets capital-afbetalningar på 5 år De på odlings-lånefonden såsom obegagnade qvarstående samt :84o års vinst som afTJtsk. icke blifvit tagen i beräkning .
Öfver de anmärkningar, som inom respective Riks-Ståndeh förekommit emot Utskottets o fy* nini minie Betänkande, med åtföljande ca leii ler och förslag till BevillningsFörordningj afgifve* härmed vördsaimt Utlåtande; hvarvid Utskottet försl torde få, på ett ställe, yttra si» om det, som blifvit anmärkt emot Utskottets beräkningar, och sedan följa den ordning för behandlingen af ifrågavarande älta Hett, sora uti Författningen iakttageSi Inom Välloflig? Borgare Ståndet har den af Utskottet uppgjorda Calcul, Lit B, blifvit klandrad på följande grunder, ne tuli get, : ilo att den af Borgerliga rörelsen, till 244.000 Rdr beräknade summa vöre !öi hög och skulle vara ett bevis derpå, hu Bih. till R.-St. Prot. r8?,8-i83o, 5 Sami. 1 Äfd-. 3 Band. §:te Haft. i 3 Bevil!n.-UtsJcs 'Utlåtande, N:o 66. ru väl
Härigenom gingo ock för den talrika lönlösa landtmäteripersonalen förlorade de enda platser, på hvilka de mera förtjente inom densamma, vid annalkande ålderdom och aftagande helsa och kroppskrafter, nu kunna, uti en ringa lön, finna skydd mot faran af verklig nöd. Indragningen af Andre Landtinätarnes befattningar synes ej heller vara af det utaf motionären åsyftade ändamål påkallad, enär Utskottet här ofvan funnit sig nödsakadt afstyrka den organisationsförändring, till hvilkens genomförande Andre Landtinätarnes inbesparade löner varit afsedda. Utskottet hemställer således att förslaget om Andre Landtmätaretjensternas indragning ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Då, på sätt Herr Grefve Anckarsvärd jemväl antagit, det ändamål, som afsågs. med Förste Landtm ätare tjer fernäs föreslagna förändring till Landtmäteri-dircktörsbefattningar, otvifvelaktig', var af större vigt, än den fördel, sorn påräknades genom förslaget att de på eget ansvar arbetande landtinätarnes antal skulle bestämmas till 300 och att för dem skulle anslås löner af dels 600 Hulr dels 400 Hulr; men Utskottet redan funnit förstberörda förändring möta hinder uti bristande tillgång till nödige aflöningsförinåner; sä lärer något bifall till detta sednare förslag än mindre kunna ifrågakomma; och hvad beträffar förslaget att hvarje Landtmätare skulle fä sig anvisadt visst distrikt, till minskning uti resekostnaderna, synes dervid äfven annan svårighet möta än blott sådan, som härflöt derifrån att nu gällaii,de grunder för Landtmätares förordnande till förrättning derigenom mäste frångås. Afven om, vid utstakandet af dessa distrikter, hvarken orternas vidd eller deras folkmängd toges till grund, utan denna grund söktes i det större dier mindre behof af Landtmätares åtgärd, som syntes å ena eller andra trakten förefinnas, sä komme sannolikt jemväl denna grund att ganska snart visa sig otillfredsställande. Medan Sammans.
Vidkommande slutligen den åsigt Kongl. Maj:t i sin Dådiga Skrifvelse yttrat under litt. e, eller natt deremot i afseende å Kungsoch Kronoskjutsnings-besväret, annan förändring icke bör vidtagas, ån att, under förutsättning att gästgifverioell postskjut sen upphör såsom natur a-prestation, samtlige skjuts-skyldige hemman i riket förklaras böra i Kungsoch Krono-skjutsning deltaga;» sä har, på sätt Kommitterades Betänkande pag. 4, 5 och 6 gifver vid handen, bland de skjutsnings-skyldige sjelfve, den åsigt mera allmänt gjort sig gällande, att Kungsoch Krono-skjutsningen ej kan från jordbruket skiljas; och då Utskottet ej heller kan annat än godkänna de af Kommitterade till stöd för samma åsigt pag. 23, 24, 72, 73 och 74 anförde skäl, har Utskottet, med afseende å hvad detsamma förut anfört samt å behofvet af nödig fullständighet, ansett det Rikets Ständer böra besluta att, i afseende å Kungsoch Kronoskjutsnings-besväret, annan förändring icke bör vidtagas, än att, under förutsättning att gästgifveri-, hålloch postskjutsen af Staten öfvertages, samtlige skjutsskyldige hemman i riket, så framt de ej äro helt och hållet eller i viss mån från skjuts-skyldigheten befriade, förklaras böra i Kungsoch Krono-skjutsning deltaga. Innan Utskottet skrider till granskning af Kommitterades förslag till reglering af befordringen utaf post och resande samt till gäldande af den derför erforderliga kostnad, anser sig Utskottet böra redogöra för de skäl, hvilka föranleda Utskottet att, under berörde granskning, ej blott förorda de högre belopp Kommitterade föreslagit i lega för en del skjuts, utan äfven tillstyrka att en del skjutslega må, der behofvet sådant kräfver, kunna ytterligare höjas.
Uti den från Kongl, svenska till danska regeringen år 1839, rörande denna fråga, afgifna memoire, framställdes, efter utveckling af för handen varande förhållanden, begäran om rättelse af de missbruk, som under längre tid förelupit och fortfarande egde rum vid Öresundska tullkammarens beräknande af tullumgälderna, serdeles för de flera varuartiklar, som icke funnos uti Christianopelska tarifen upptagna, och hvilka missbruk uppkommit genom afvikelser från principen och ordalydelsen i de äldre traktaterna om ifrågavarande tull. Danska regeringen gaf härå ett dels undvikande och dels afslående svar, som framkallade från svenska sidan en ny memoire, på hvilken dock icke ens försök till vederläggning följde. En officiel och formlig protest afgafs då, på svenska regeringens befallning, emot alla umgälder, som uppburos i Sundet och Bälterna utöfver hvad de i kralt varande traktater stadgade och godkände, hvilken protest, äfvensom berörde memoirer, delgafs de i frågan intresserade makters regeringar. Af dessa fann sig engelska regeringen likväl ensam föranlåten, att efter någon tid biträda de gjorda fordringarne, och straxt derefter ingick Danmark i underhandling med engelska och svenska regeriugarne. Till en början afsändes tvänne tullembetsmän i Maj må - Allm. Besv. o. Ekon.-Utsk. Utlåtande, JM 120. 5 nåd 1841 till London, der de, i förening med engelska general-konsuln i Danmark, uppgjorde en preliminär öfverenskommelse, hvarigenom tullsatserna på en del i?a~ ruartiklar, som icke äro i Christianopelska tarifen specificerade, nedsattes ganska betydligt, efter principen af 1 procent i tull af varornas värde på aflastningsorien.
inom de förut omtalade läroämnena, innan E n viktig sak, som vid de fortsatta läsöfdet får taga till boken. D å kan denna reningarna aldrig kan nog beaktas, är att dan från början blifva till glädje för barnet; hvad som läses också skall uppfattas. Till det kan » lära läsa utan tårar ». en början måste man därför välja endast så- För att kunna underlätta barnens möda så mycket som möjligt skaffade jag mig kändana stycken, som äro affattade på ett enkelt, barnsligt språk, och hvilkas innehåll rör sig inom lärjungarnes föreställningskrets. K a n barnet med lätthet redogöra för det lästa, isynnerhet om det sker med egna uttryck, har man ett godt bevis på att man valt det rätta. Förelägger man det åter stycken med inveck - ladt eller alltför sammanträngdt språk och svårfattligt innehåll, går detta såsom en dimma barnasjälen förbi, utan att kvarlemna något tydligt intryck. Barnet läser i så fall utan intresse, och så uppkommer denna entoniga, tanklösa innanläsning, som likt en sömndryck bedöfvar tankekraften. Häraf synes, huru viktigt det är att icke böcker sättas i barnets händer, innan det genom föregående åskådningsundervisning vunnit förmåga att göra bokens tankar till sina egna. Äfven i teckning har j a g lemnat mina små någon ledning. Liksom i de öfriga ä m - nena har det äfven här varit barnets visade anlag och böjelser, som gjort uppslaget till metoden. Jag behöfde blott gifva akt på hvad de ritade, då de lemnades åt sig själfva. H u s, träd, djur, gubbar m. m., men aldrig abstrakta figurer. F ö r att formen hos teckningarna skulle få någon stadga, ritade vi först på rutadt papper. V i började med enkla, rätliniga figurer, föreställande hattar, fönster, stolar, bord, pilar, vattenkanna, träsko, hus, katthufvud m. fl. ; därpå grepo vi oss an med figurer med äfven böjda linier, såsom glas, fat, skålar, urnor, blad, blommor, fåglar etc. — allt efter förteckning. * Dessa öfningar voro riktiga högtidsstunder. N ä r de så slutligen fingo taga till penseln och färglägga sina figurer, tycktes de hafva uppnått höjden af lycka. Huru jag fått tid till allt detta.
Då del måste vara hvar och en af Hedervärda Ståndet väl bekant hurusom en stor mängd Författningar, samt Kungörelser angående till hvardagslifvets bestyr hörande ärenden och göromål i våra kyrkor efter gudsljenslen från predikstolarna uppläsas samt att i många stora församlingar med en ensam prest, och ännu mer, der en ensam prest måste duplicera i tvänne kyrkor, just delta uppläsande af handlingar tager tiden alltför mycket i anspråk, icke blott för presten utan ock för församlingsboerna sjelfva, hvilkas kyrkor på landet någon gång ligga nära en half mil åtskilda, hvartill ock må läggas det onaturliga, att en prest, efter alt uli den första församlingen hafva förrättat sina åligganden, derpå under kall och oblid årstid får resa ett nog drygt slycke väg för att uppträda i den andra kyrkan och ånyo förrätta gudstjenst samt till sist för denna församling också uppläsa der förekommande Författningar och pålysningar; alltså får undertecknad, på grund af hvad här är påpckadt, utom af öfriga skäl, som dervid kunde tilläggas, till Hedervärda Ståndets ompröfning, för undanrödjande af bär uppgifna olägenheter, framlägga följande motion: att den skyldighet måtte upphöra, som hittills ålegat presterskapet genom uppläsandet af författningar, kungörelser och pålysningar m. m. hvilka med gudstjensten icke hafva något gemensamt, samt att dessa Författningar m. m. hädanefter måtte från någon tjenlig plats i hvarje kyrka genom annan utsedd lämplig person kunna uppläsas, hvilken person, om han ej på annat sätt kan utväljas och ersättas, det må vara pastor medgifvet att 70 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 32. sjelf utse och förordna, dock på pastors eget ansvar att uppläsningen ordentligen fullgöres. erjemte borde dock bestämmas: att de Kungörelser, som under föregående söndag varit upplästa, alltid den derpå följande söndagen, genom klockarnes försorg, måtte hållas uppspikade eller på annat lämpligt sätt finnas tillgänglige uti kyrkans vapenhus eller församlingens sockenstuga.
Ad. beslutat, kan R. o. Ad. icke frångå detta beslut. Hr von Hartmansdorff: Här är icke fråga om att vidtaga någon ändring i sak, ulan endast en rättelse i ordalagen, sådan Frih. Raab den föreslagit. Jag anser henne nödig, derföre, att om man skulle finna för godt, åt en person öfverlemna rättigheten att försälja bränvin pä flere utskänkningsställen, eller på alla, såsom man somligstädes öfverlemnat åt bolag att öfvertaga bränvins-utskänkningen för hela staden: så skulle man möjligen anse sig dertill förhindrad, i fall försäljningsrätten vore bunden vid personen och icke vid stället. Jag anhåller fördenskull, att R. o. Ad. måtte, med frångående af sitt förra beslut, antaga det af Frih. Raab framställda förslaget. Gr. Lagerbjelke: Den siste värde talaren har sagt, att hvad Frih. Raab föreslagit endast innebure en redaktionsförändring, men hvilken vöre' nyttig, derför att den medgåfve ett annat beslut vid en följande §. Jag vill icke inlåta mig i den frågan, huruvida denna förändring är behöflig för att kunna fatta det beslut vid den följande §:n, som de båda talarne förordat. Hvad som emellertid är säkert är att, om den nu ifrågavar:de §:n icke medgifver ett sådant beslut, men deremot Frih. Raabs förslag gör det, så måste äfven i detta en förändring i sak åsyftas, hvilken jag motsätter mig. Hr von Hartmansdorff: Följden deraf, att R. o. Ad. icke skulle rätta ordalagen i 7:de §:n, i fall Ståndet, såsom jag hoppas, antager 10:de §:n, blifver ingen annan, än den, att vederbörande, som skola tillämpa författningen, komma att göra det efter behag, emedan ordalagen i dessa §§:r icke fullt öfverensstämma med hvarandra, ehuru författningens mening naturligtvis måste vara att tillämpning skall allestädes vara lika. Frih. Raal):