Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har någon, genom döfvande eller annat medel, uppsåtligen försatt qvinna i yrsel, sömn eller vanmakt, så alt hon saknat bruket af fri vilja eiler varit ur stånd att sig värja, och har han med henne i den belägenhet otukt öfvat; vare lag, som i 12 § stadgas. 14 §. Har någon, i uppsåt, som i 12 eller 13 § omtalas, våld, hot eller list, som der sägs, mot qvinna brukat, utan att uppsåtet fullbordadt blef; varde till straffarbete i högst sex år eller fängelse dömd. Fick qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall lill straffarbete från och med fyra till och med tio år dömas: ljöt hon deraf döden; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. 15 §. Har någon öfva t otukt med qvinna, den der, honom veterligen, befanns i yrsel, sömn eller vanmakt, så alt hon saknade bruket af fri vilja eller var ur stånd att sig värja, och hade han ej i det tillstånd henne (örsatt; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Fick qvinnan svår kroppsskada; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt hon deraf döden; då skall till straffarbete på lifstid eller i tio år dömas. 16 g. Brott, som i 12, 13, 14 eller 15 § sagdt är, må ej åtalas of all män åklagare, der ej qvinnan af brottet död ljutit, eller det of henne eller hennes måls - La g-Utskottets Betänkande M 35. 33 målsman till sådant åtal angifvet varder. Ej heller må sådant åtal anställas sedan sex månader förflutit efter det brottet skedde, der ej laga förfall visas eller så är, att döden genom brottet blifvit qvinnan tillskyndad. 17 §. Den, som tager och bortförer eller i sitt våld qvarhåller qvinna, mot hennes vilja, i uppsåt att henne till giftermål eller otukt förmå, dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 18 §.
Är ej anmärkning gjord, som i 40 § sägs, dä någotdera af dessa mål icke förevarit; vare derföre bot, som flir uteblifvandet med protokoll. 42 §, Om inteckning af ej mindre lifstids-städja och undantags-aftal, äu ock all annan afhandling om nyttjande-rätt till fast egendom å landet stadgas serskildt. Hvilket Rikets Ständer härmed få i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 2 Augusti 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 3r Juli 1848. Preste-ståndet den 2 Aug. — Borgare-ståndet den 2 Bonde-ståndet den 3 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående förändring i liemmanstals-räntans utgörande af åtskilliga hemman d Visingsö. (Stats-utsk. Uti., N.o 255.) S. A. K. Då hos Rikets Ständer förekommit framställning derom, att den af hemmanen Tunnersta Skattegården, Torp Norregård och Ed Storegåd å Visingsö utgående mantalsränta måtte till dagsverksskyldighet förbytas, haf - 340 Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, IV.-o 162. va Rikets Ständer, vid pröfning häraf, för sin del medgifvit, att, så framt, efter föregången undersökning, det skulle visa sig, att berörda hemman ega giltiga anspråk uppå en sålunda åsyftad förändring härutinnan, dessa hemman må tillerkännas enahanda förmån, som genom Kongl, resolutionen den 18 Juni 1842 blifvit beviljad hemmanen Tunnersta Norregården 1 mantal, Vrixlösa Runskegården \ mantal och Stigby Svenskgården J mantalsatt, med befrielse från hemmanstals-räntans utgörande, i likhet med öfriga hemman på Visingsö, deltaga i dagsverks-skyldigheten till kronan och, så vida dessa dagsverken icke in natura utfordras, erlägga lösen derför med en fjerdedel af länets markegångspris å dränge-dagsverken.
De flällcn, för fyvtlfaö befäftanDe £Xtfetö @tänDer anvifat färjftlDe anjlag, nemligen i @tocfl>olmö jfärgärD, ä Carlgen ocb Carlsborg, jamt viD Sarléfrona. SfteD gortiftfationSafDelningené orDinarie ftatSanjlag f;ar fjufvuDfafligen blifvit beftriDD fojtnaDen för minDre förbättringar ä famtliga rifetö fäftningar, äfvenfom för unDerl)ället af lanDtförfvaret tilll)öranDe bpggnaDer i garnifonSorterna. gör ^Bapftolmö odj CarlftenS fäjlningar äro nnDer ttllverfning Sättnings» -o . i < * ■■ * . , , ~ r . beftpefmng. fa väl bomb»fanoner oc^> morfare meD tillbehör, font projefttler, att befoftaS af De Derför färjfilt affcDDe anflag. ©e ttD efter annan beflutaDe rotering*? förrättningar, fyvtlfa l>it« stoterings» tilis voro ofullänDaDe, funna nu mera anfeS vara nära nog till fullo a f utförda. 2lf be n>it> förra rifömötetö början återftåenbe rotering^* werfen öfwer ben eptra och npa ordinarie folbat*roteringen, här bet för Örebro Ian blifwit af ^ong(. 3)laj:t ptligen pröfwabt; och bå roteringöwerfet för ©faraborgö (än, h^ilfet nu är bet enba åter* ftåenbe, oförbröjligen af Äongl. SÖMj:t införwäntaö, torbe Sötigt. ‘STajn blifwa i tillfälle att till
Hanna satte sig bredvid honom och sade så obesväradt hon kunde: god afton, Erik, har du något metspö, så låna mig, jag vill gerna meta en stund. Erik såg upp med ett förnöjdt leende. Fröken får mitt, det är bättre, än de andra. Vänta, skall jag sätta bete på! Hanna satte sig på en sten ett stycke ifrån och kastade ut refven. Erik gaf i tysthet akt på henne och såg huru nedslagen hon såg ut, huru hennes blick oafvändt stirrade på flötet, men huru hon alls icke märkte, att det nappade gång på gång. Slutligen kunde han ej låta bli att säga: fröken har visst ett napp nu, tycker jag. Hanna spratt till och drog med fart upp refven. Der var en blänkande, silfverfärgad id på kroken. Hon lösgjorde den, kastade den i Eriks korg och satte nytt bete på. Erik hade god lust att gifva sig i samspråk med henne och då hon engång vänligt nickade åt honom, tog han mod till sig och började: Vet fröken, jag har så mycket tänkt på det der ni sade en dag, att man skall vara snäll mot sina ovänner Det är ej jag, det är vår Frälsare, som sagt det, sade Hanna sakta. Det gick som ett stygn af förebråelse genom hennes själ vid gossens trohjertade blick. Nå ja, men ni sade det också, fortfor han. Och i dag gick jag till fogdens Ville och gaf honom ett nytt metspö, som jag försökte göra riktigt bra. Han smög sig ut då han såg mig komma, och jag lemnade spöet åt syster hans och sade Ville skulle ha det till skänks. Det var rätt, Erik, sade Hanna och hennes röst darrade. Hon visste att Ville var en af de gossar, som gycklat obarmhertigast med den stackars puckelryggen, och som till och med en gång misshandlat honom. Hvarför gjorde du så? frågade hon om en stund, hon ville gerna veta hans bevekelsegrund. Nå, derför, att jag tycker om fröken och tror att det är rätt, som fröken säger. Och derför, att Ville inte har någon, som lärt honom bättre Erik såg från sidan på Hanna och flyttade sin oviga kropp litet närmare henne. Han såg hennes dystra utseende och lade sin hand sakta i hennes knä, som för att visa sitt deltagande.
De inrättningar för de lägre inslanserne, som vi redan hafva och länge haft, och som svårligen kunna fråntagas Sverige, torde endast behöfva ordnas till mera enkelhet och emanciperas från byråcratien, men just detta sker säkrast, och kan svårligen annorlunda ske än, i sammanhang med den garanti, som tillvaron af en högre instans erbjuder. Jag vill ännu yttra några ord, innan jag lemnar detta ämne. Man har ansett försöket all ändra en Riks-representation, redan vara så dristrigt, och framgången deraf så otrolig, att en förening af denna reform, med Communal-väsendels ordnande vore, lindrigast sagdi, en förmätenhet. Också jag vill ogerna erkänna mig, såsom sväfvande i overkställbar theoriersrymder, men til det pracliskt antagliga hör, efter min åsigt, alt lyssna på allt, hvad tiden fordrar, icke göra Lill hälften hvad, som sedan blir mycket svårare att lappa med en ny hälft, om den förra ej då redan är bortfallen. Det är just på denna grund, jag vid denna Riksdag öfvergåtl till principen om allmänna val; jag har förut, och så länge jag trodde, att ingenting annat var värdi alt ifrågasätta, aldrig utsträckt mina tankar till slånds-principens frångående. Men all fråga om stånd är af underordnad vigt. Sverige behöfver mer Norriges förmandskaps-biidningar, än Norriges Riks-represenlations stadgar; ty det vi framför allt behöiva, är en förenklad stats-apparat, och delta behof visar sig icke blott på de så kallade samhällets höjder, utan mest i dess dalar, på hvars fruglbarhet det invecklade och lunga machineriet skadligast verkar. Vi behöfva förmandskaps - 14 JBil» till ConstUutions-Utskoltels Memorialj IV:o 38. bildningar, för alt en gång få en ekonomisk lagstiftning grundad på localkännedom; erhålla vi ej denna, förbi i f ver ohelåtenheten alltför litet afhjelpt. äfven genom det klokaste beslut i conslitntions-frågor, hvilkas vigt så ofta förbises af den mängd, hvars obelålenhet är betänkligast.
Jag hade just förut läst hans uppsats om Munchs skådespel ”Lord Russel” samt biografien öfver Arthur Fitger.123 Det hade funnits några ord om de qval en konstnär i början af sin bana känner vid att väga sin egen oförmåga emot allt hvad dugligt andra frambringat, hvilka berörde mig alldeles som om han tröstande skulle ha talat till mig sjelf. Jag var liksom tacksam emot honom derför, kände mig trygg och höll af honom. Vårt sätt emot hvarandra har aldrig varit så enkelt och naturligt som den qvällen. Det fans icke spår af grubbel hos mig, jag var så oblandadt lycklig. Vi sutto på chäslongen och språkade om allt, jag vet icke hvad. Han var vid godt lynne, han ämnade tala på mötet, uppträda emot venstern. Han sade sedan att han trodde det skulle kommit några damer dit, som han gerna ville visa sig på styfva linan för, men de damerna uteblefvo och han brydde sig icke om att tala. Salen var proppfull, men det var ett tarfligt auditorium af ”värdshusholdere” och annat simpelt folk, som han icke skulle kunna göra sig förstådd af. Också jag var så glad, utan misstro och utan svartsjuka. Det syntes så tydligt att han inte tyckte som värst illa om mig. ”Lad mig kysse de øjne med de store pupiller.” Och han kysste dem om och om igen. Vi voro så oskyldigt uppsluppna som två barn. Den stora, sunda – jag skulle vilja säga fromma – lyckan utan alla baktankar. Hvilken olycksalig dag! Allt hvad min misstro, min reflexionssjuka och min vana att umgås med kälkborgare haft att ställa upp, det hade jag utan ett spår af finkänslighet kastat på några pappersremsor och gömt dem i min skrifbordslåda. Hvilken satan flög i mig att jag skulle nämna att jag skrifvit något till honom! Han ville läsa det – naturligtvis, och plågade mig om det. Jag kom icke ens ihåg hvad det var jag rifvit ur mig; min stämning var en annan nu. Jag visste bara att jag vändt ut och in på mig och att jag kastat allt som var styggt och fult undan, – gömt det derborta i skrifbordslådan.
Täflan, denna gnista tili så mycket stort och godt. kan uppstå, Till de vilkor, som Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition töréslår för skarpskytts befrielse från ett års beväringsexercis, vågar jag, på grund af hvad jag här haft äran andraga, ytterligare föreslå: l:o att hvarje skarpskytteförening bör utgöras af ett antal aktiva medlemmar, minst uppgående till ett korporalskap eller 24 man, oberäknad! tvänne korporaler; 2:o att skarpskytteförening, som sjelf icke uppgår till ett fullt kompani af 100 man, skall ansluta tillden närmast varande förening, som uppnått denna nutnmerär, samt träda under dess öfverbefälhafvare och statuter; 3:o att skarpskytteförening, som sålunda anslutit till en talrikare förening, skaij, oaktadt dess sjelfbestämmelserätt, såväl i hvad sorn angår dess enskilda ekonomi, sorn enskilda öfningar. minst en gång hvaije år deltaga i den förenings öfningar, med britken den förenat sig. äfvensom jemväl engång hvarje är, efter ordres från öfverbefälhafvare!!, inställa sig vid hela föreningens gemensamma samlingsplats, för att derstädes undergå den inspektion, hvarom Kongl. Maj:ts Proposition talar, den inspektion, tillföljd hvaraf betyg för befrielse från ett beväringsmöte kan erhållas. Oberäknad! de skäl, som redan blifvit and ragn a för dessa förslag, torde måhända äfven böra nämnas: att hvarje församling alltid med lätthet bör kunna åstadkomma en förening uppgående til! ett korporalskap; att korporalerna äro nödvändiga, försåvidt öfverbefälhafvarcn skall hafva några att vända sig till med skriftliga kommunikationer; att den gemensamma årliga sammanöfningen är det minsta möjliga måttet för inheintandet af åtminstone ett allmänt begrepp om bataljonsoch fältöfningar. samt slutligen att den årliga inställelsen i och för inspektion befriar
Vid skiljeröstning upptage valsedel icke annat namn än å personer mellan hvilka skiljas skall; ej heller annat antal, än som då utses bör. Innan valsedlarne öppnas, skall en af dem förseglad afläggas. Är utgången den förutan afgjord, varde den sedel ouppbruten förstörd. Är utgån Bih. lill R, St. Prot. i843, 3 Sami. 24 Haft. 5 lii Hör till Conslitutions-Uiskottets Memorial, N:o 36. gen oafgjord genom ny likhet i röstetal, då skall den förseglade valsedeln öppnas och med de öfriga räknas. Blifver frågan ändå oafgjord, anställes ny skilje,röstning, intill dess valet är fulländad t. 112 §• När stadgadt är, att sammanstämmande röster fordras till minst hälften af de röstandes antal, uppgifve hvarje väljande först, genom sådan valsedel, som i 110 §. omtalas, erforderligt antal af män, som han anser förtroendet värdiga. Falla dervid rösterna till mer än hälften af de röstandes antal, på en eller flera, vare den eller de behörigen valde. Blifver vid denna första valåtgärd ej det antal utsedt, som väljas bör, sker med tryckta sedlar, märkta med vald och letfiCi vald, serskild omröstning öfver hvardera af dem, som röster erhållit, men icke valde blifvit; och blifve då först röstadt öfver den, som näst honom blifvit af de flesta kallad, och så vidare. Hafva tvänne eller flere blifvit kallade af lika många, företages först för hvarje sådan likhet en eller flera skiljeröstningar med ett namn på valsedeln, så att hvarje ordningsrum serskildt bestämmes. När uti sålunda fastställd ordning omröstningarne företagas, blifve, vid hvar och en sådan, en förseglad röstsedel aflagd, som uleslutes, om den ej, i anseende till lika röstetal, är nödig, för att afgöra utgången. Valförrättningen upphöre, när VOld vunnit vid så mångå serskilda omröstningar, att valets ändamål uppfyldt är.
15 årens markegångspriser för Stockholms och Stora Kopparbergs Län; så har för det förra Länet icke blifvit uppgifvet, hvari den anmärkta felaktigheten skulle bestå och Utskottet har icke eller kunnat någon sådan upptäcka; hvaremot hvad beträffar tabellen för Stora Kopparbergs Län, anmärkningen, till stöd hvarför blifvit företedt ett utdrag af detta Läns markegångstaxor för åren 1834—1833, är grundad så till vida, att priset befunnits oriktigt dels å hafra för åren 1824— 1853, och dels å kol för år 1841 i Näsgårds fögderi och för år 1846 i Kopparbergs fögderi. Men flera andra i berörda sammandrag förekommande skiljaktigheter i kolpriset från Utskottets tabell synas härleda sig derifrån, alt priset i sammandraget blifvit upptaget sådant det inom Länet blifvit bestämdt, då deremot Utskottet följt det af Kongl. Kammar-kollegium förändrade markegångspriset. Utom nämnde felaktigheter har Utskottet jemväl erfarit, att i tabellen för Upsala Län priset å smör för år 1843 blifvit oriktigt upptaget med 5 R:dr 8 sk. i stället för rätta priset, 6 R:dr 8 sk.; att i tabellen för Södermanlands Län medelpriset å Drängedagsverken för åren 1844—1853 finnes ulfördt med 13 sk. 7 rst. i stället för 17 sk. 7 rst., såsom det rätteligen utgör, samt att i sammandraget öfver medeltnarkegångspriserne medelpriset för hela Riket å mansdagsverken under åren 1844—1853 blifvit för högt upptaget; och har Utskottet uti härvid fogade tabeller meddelat de i följd af nu omförmälde felaktigheter nödige rättelser. Stockholm den 20 Juli 1854. Slats-btskotlels Ut/ålande. Jii 191. 17 Reserv at i one r:
Under den längre tid jag varit landshöfding har jag förvärfvat den erfarenhet, att någon olägenhet aldrig uppkommit deraf, att klaganderne ägt rättighet inlemna sina besvär intill kl. la den dag comiterade sammanträdt; men väl har jag fornUmmit att denna rättighet varit förmånlig för de besvärande, som haft längre väg att resa, emedan de i och för besvärens inlemnande icke behöft resa dagen förut, hvilket deremot blifvit nödvändigt, derest fatalietimmen inträffat tidigare på förmiddagen. Beträffande den förmenta nödvändigheten alt inlemna besvären till landsconloret, för alt kunna på förhand granskas af landskamereraren , så får jag säga , att jag icke vet hvad som egentligen menas med denna granskning, enär det icke är landshöfdingen och landskamereraren i länet ensarone, utan desse gemensamt med Pröfnts-comiteens öfriga ledamöter, af hvilka handlingarna skola granskas och målet pröfvas. Jag tillstyrker derföre, att fatalietimman må blifva kl. 12 på dagen, som Pröfn:s-comiteen sammanträder. Frih. Nauckhoff: Jag ber R. o. Ad. om ursägt för det jag nödgats ånyo uppträda. Det sker emot min önskan; men jag har ansett för min pligt att underkasta mig obehaget att förlänga discussionen för att besvara några inkast mot den åsigt jag trott mig böra försvara. Man har sagt, att de som ämna besvära sig hos Pröfms-comiteen hafva behof af att med comite'ens ledamöter insända sina besvär. Det vore illa och ledsamt, om dertill icke funnes andra utvägar, än att dermed besvära comite'ens ledamöter. För att Den 10 0c toli ev c. m. finna orimligheten haraf, tanke man sig följande förhållande. Om nemi. de 10 eller i i ledamöter utaf comiteeh , sorn komma från landsbygden, fördelas på samtlige besväraiiderna, så mäste dessa ledamöter ganska rundligt beräkna resetiden, om de skola binna råka alla de klagander , sorn belöpa sig på hvar och en af dem.
R:dr ej kunde vara tillfyllest, då frågan vore att tillegna sig ett skulpturarbete eller annat konstverk af ovanligare art eller omfång, hvilket lyckats framför andra höja Sveriges anseende inom konstverlden, är hos Rikets Ständer vordet föreslaget, att, då till dylika arbeten onekligen borde räknas Molins grupp “Bältespännare11, hvilket arbete så väl på verldsexpositionerna i Paris och London, som inom fäderneslandet tillvunnit konstnären ett rättvist och allmänt erkännande såsom en af nutidens största skulptörer, Rikets Ständer måtte ställa till E. K. Maj:ts nådiga disposition en till 25,000 R:dr förslagsvis beräknad summa, för att sätta Professor Molin i tillfälle att för Nationalmusei konstsamlingar i brons gjuta omförmälda grupp. Redan I Expedition.i-Utskoll.ets Förslag till underd. Skri/velse, N:o 81. 49 Redan vid sistlidna riksdag uttalade Rikets Ständer sin åsigt om önskvärdheten deraf, att ett arbete af så erkändt konstvärde måtte, utfördt. i ett dyrbarare material, komma att tillhöra Nationalmuseum, ehuru Rikets Ständer dels funno tillgångarne icke medgifva anvisande af den då begärda summan, 30,000 R:dr, för konstverkets utiörande i marmor, dels ansågo med beviljande af anslag lör detta ändamål kunna anstå närmare intill tiden för Nationalmusei fullständiga ordnande. Då emellertid nu Nationalmusei samlingar redan under innevarande år blifva för allmänheten tillgängliga; då, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, den för gruppens gjutande i brons föreslagna summan af 25,000 R:dr lärer, med någon förändring i planen, kunna utan väsendtlig olägenhet inskränkas till 20,000 R:dr; och då, i fråga om utförande af ett arbete af nu ifrågavarande beskaffenhet, det måste vara af synnerlig vigt, att detsamma företages inom den tid, att ledningen deraf kan åt konstnären sjelf anförtros, hafva Rikets Ständer, i betraktande af dessa omständigheter, för gjutning i brons af Molins grupp “Bältespännare" anvisat ett belopp af 20,000 R:dr, att enligt E. K.
Likasä stola de enligt samma Constitutions föregäende 87 §. börås och afgifwa sine yttranden öfwer de Lagfrägor Konungen i Räder will Riksens Ständer förelägga, och sedan säsom Ständs Ledamöter deltaga i befluten öfwer samma sak, om de icke äfwen dä stola befallas at som jäfwige taga afträde frän alla öfwerlägg»ingar häröfwer. Dä uti Stats-RäbetnägreJustitiä-Ärender föredragas, böra, enligt samma Constitutions L6 L. Ledamöter frän Högsta Domstolen tilkallas at Den 3 August?. 78Z at til Protocollet sine tankar afgifwa, hwilka Protocoll sedan kunna til Riksens Ständers granskning, enligt 107 §. i meranämnde Constitution, förekomma, och hwartil deste Herrar dä alla stola säsom jäfwiga bortgä eller som Riksdagsman och ostörde Domare uti egne föregängne ätgärder deltaga. Enligt samma Grundlags ioz §. kunna wid hwarje Riksdag 5 af deste Herrar, som för misstänka af wald eller oskicklighet förwerkat allmänna förtroendet, genom en ballotrring i en af Ständerne tilförordnad Nämnd frän sine tjenster amoveras. De kunna säledes säsom Riksdagsmän ännu mindre öfwcrwara flike hos Ständerne förekommande frägor eller i wal til Ledamöter til denna Nämnd deltaga. Jag frägar, om sädant hända skulle, kunna de wäl sedermera den Riksdagen med heder biwista sammankomsterne bland ds Ständs Medlemmar, som förklarat dem sädane? Böra de ock destförinnan wid samma Riksdag hafwa deltagit i Rikswärdande saker, dä de efterät och under loppet af Riksdagen blifwa förklarade för oskicklige eller owärdige allmänna förtroendet ? Om de ock nu, säsom förenämndt är, sto, la uti wista frägor, säsom jäfwige taga afträ. de, kunna de icke likwäl säsom Nationens högre
Hr von Hartmansdorff har ansett otillbörligt att tala om ministrars handlingar, hvilka redan äro döde; Hr von Hartmansdorff måtte då icke veta hvad historien är, icke en gång hafva hört ediot från den aflägsnaste forntid : ”ett vet jag som aldrig dör: dom öfver dödan.” Jag tror den döde bör hafva sina endaste och säkraste försvara - D e 11 27 Februari c. m. re uti sina handlingar, då de kunna granskas och bedömmas af en hvar, och icke uti den tystnad, som omsluter grafven. Några talare hafva påstått Svenska folkets ovillkorliga skyldighet att betala den cabinettscassans s. k. brist, på ett sätt, att det enl. min öfvertygelse vore ogjordt verk att söka vederlägga dem; ty såsom jag uppfattat, kunde meningen al hvad de yttrat omöjligt vara annan än ironisk. Jag gör full rättvisa åt den bevisning för Statens skyldighet att betala den cabinettscassans skuld, som Gr. Horn sökt tillvägabringa både uti sin reservation och förnyade gånger här; jag vill blott anmärka, att huru än han bevisat, har han ändock låtit del blifva obevisadt hvilket han lärer ansett för ett axiom, att när Styrelsen uppgaf skulden, måste 11. St. anordna dess betalande, hvilken skyldighet just i denna fråga var status controversiaj och det som skulle bevisas. Olägenheterna å Styrelsens sida kunna visserligen, ifall den vill fortsätta det hittills följda systemet, blifva ganska stora, om R. St. der vägra att betala nämnda skuld; men man måste väl jemväl taga i betraktande de lika stora om icke vida större, som uppstode å R. St:s och folkets sida, om de erkände och betalte denna skuld, helst man ännu icke lyckats bevisa deras skyldighet dertill vara större än, om en ledamot här vände sig till Ståndet med orden: ”mine herrar! jag har skuld, J måsten betala den!” Ståndets skyldighet alt villfara kunde ock då befinnas obestridlig; när Styrelsen varit så oklok att sätta sitt intresse i strid med folkets, måste folkombudens skyldighet vara att gifva företräde åt delta sednare.