Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande N:o 5. skänkning af bränvinI så fall kunde man motse en ordnad vinoch sprithandel inom vårt land; och borde alltså, derest dessa mina åsigter godkändes, i § 37 stadgas: att, med undantag af den i § 35 meddelade föreskrift om bränvinets rening och styrka, skulle hvad i förordningen vidare är stadgadt om minuthandel med eller utskänkning af bränvin, äfven gälia för sprit samt andra ineller utländska brända eller distillerade, eller annars starka drycker, såsom vin, likör, konjak, rumm och arrack, äfvensom Jör drycker, hvilka äro dermed tillagade. Erhöll § 37 en föreskrift i den af mig sålunda angifna syftning, så skulle deraf följa, att orden: '‘och viner'’1, som i § 32 förekomma, borde derifrån alldeles uteslutas.* STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. FÖRSLAG till FÖRORDNING, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distiilcrade spirituösa drycker. § 1- Bränvin må ej till mindre belopp än 15 kannor säljas af annan än den, som enligt § 2 eller 4 dertill berättigad är. § 2. Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får ej sälja mindre än en hall kanna. § 3. Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, må hvad såldt blifvit icke i mindre belopp, än det minsta, som i hvartdera fallet säljas må, utlemnas eller mellan flera köpare fördelas; ej heller får något af det sålda å försäljningsstället förtaras. § 4. Den, som erhållit rättighet att idka utskänkning af bränvin, må sälja huru litet belopp som helst, och må detta å stället förtäras eller derifrån afhemtas. Å utskänkningsställe skall mat alltid vara att tillgå. § 8. Utskänkning af bränvin må icke utöfvas af den, som idkar annan handel, till hvars bedrifvande särskild anmälan erfordras. Å landet utom köpingar vare lag samma för minuthandel med bränvin. lith. till R. St.
Meurk i mer än 43 år varit anställd i Statens tjenst och nu, vid nära 66 års ålder, befunne sig lill helsan så försvagad, att han icke utan fara för lifvel eller äfventyr att förvärra sin sjuklighet, kunde med ulölningen af sin tjenst fortfara, har E. K. Maj:l (öreslagit, det Rikets Ständer måtte medgifva, att bernälde Meurk, oaktadt han endast medelst konstitutorial blifvit till Magasinsförvaltare antagen och förordnad, mätte från och med månaden näst efter den, hvarunder han, efter derom gjord ansökning, af Statskontoret erhåller afsked från samma befattning, på Rikets allmänna Indragningsslat åtnjuta en årlig pension af 300 R:dr Runt, motsvarande det sammanlagda aflöuingsbelopp, han vid Magasinsförvaltaretjensten uppbure. Afven denna nådiga framställning har på de af E. K. Maj :l anförda skäl blifvit af Rikets Ständer bifallen. 50:o. Hos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord om understöd af allmänna medel för aflidne Öfverkommissarie!) vid Civilstatens Pensions-lnrättning, Riddaren af E. K.
”Fullmägtige kunna ej derom inlåta sig i diskussion; men anse sig endast böra ”tillägga, att, om hvarje företag, eller affär eller handling, som utgår från spe kulation på vinster, hvilkas erhållande beror af lyckan, händelserna, hazarden, ”eller hvad man vill kalla det, bör anses vara statsekonomiskt skadligt, en stor ”reduktion af den sociala affärsverksamhetens olika arter och af sjelfbestäm”ningens frihet måste försiggå, enär det, som man ur sådana synpunkter vill ”afböja och förhindra, återkommer i det allmänna lifvet, under de mest vexlande former, i mångfaldiga företag och spekulationer.” Vid öfvervägande af, ej mindre hvad Revisorerne uti ofvanberörda hänseenden erinrat, än ock hvad Fullmägtige till försvar för sina af Revisorerne klandrade åtgärder anfört, finnér Stats-Utskottet, lika med Revisorerne, att Rikets Ständers, i afseende å den ifrågavarande upplåningen, meddelade föreskrifter afsågo ett så beskaffadt lån. der hvarje obligation skulle innehålla förskrifning å visst kapital jemte viss årlig ränta, äfvensom att dessa föreskrifter icke kunna anses noggrannt iakttagna i afseende å den del af samma lån, som blifvit till s. k. premielån konverteradt. Hvar och en af de ifrågavarande premie-obligationerna lyder nemligen å ett obestämdt belopp utöfver Tio Thaler, och någon bestämd ränta finnes ej deri förskrifven, utan är räntan inberäknad i den vinst, som, då obligationens nummer utkommer, tillfaller dess innehafvare, och hvilken vinst vexlar emellan 1 Thaler och 24,990 Thaler. Härigenom innehålla också dessa obligationer något till lotteri hänförligt, hvilket, enligt Utskottets öfvertygelse, var vida skiljdt från Rikets Ständers afsigt, då de lemnade Fullmägtige uppdrag att upptaga oftanämnde lån. I detta afseende torde icke böra förbises, att, om äfven förbudet emot enskilda lotterier icke är för Staten bindande, Staten likväl, för vinnande af en financiel fördel, icke bör begagna en utväg, som den på moraliska grunder i sin allmänna lagstiftning ogillar.
Då jag hör, att numera, sedan Gr. v. Platen äfven instämt med Gr. Gyldenstolpe, ingen af de värda talare, som här yttrat sig, vidhåller Utsk:s betänk., vill jag äfven afstå derifrån och förena mig i Gr. Gyldenstolpes propos., icke derföre, att jag anser den vara den rätta, men derföre, att jag anser den vara mindre obillig än de öfriga, och att, om deh antages äfven af PresteSt., man kunde vinna det ändamål, som Hr v. Hohenhausen och Gr. Posse af egen erfarenhet såsom Iandshöfdtr funnit vara så vigtigt. Hr von Troil: En värd talare, Gr. Posse, har medgifvit, att sedan år 1689 det varit ryttares, soldaters och båtsmäns rättighet att, derest de icke velat frivilligt utgöra ifrågavar. dagsverken in natura, lösa dem med 12 öre s:mt; men han har sagt, att det icke vore bestämdt, huru deskola evalveras. Jag hemställer, om det icke är gifvet, då in - Den 16 Augusti e. m. 133 gen evalvation blifvit bestämd, att de skola fa utgöras efter nominalbeloppet, likasom alla öfriga skatter, för hvilka ingen förhöjning genom mynlevalvationen blifvit bestämd. Samma förhållande inträffar med de vid denna riksdag afskedade djeknepenningar. Frih. Palmstjerna bar sagt, att bär vore fråga om ett contract 0111 en afgift i stället för linndén, och i sådant fall skulle soldaten icke förlora; men jag tror icke, att det någonsin ägt rum, att soldaten betalt tionde, utan att dessa dagsverken uppkommit såsom tionde-ersättning, ty jag kan icke föreställa mig, att man på 1600-talet varit nog orimlig för att besluta, det soldaten skulle betala både tionde och dagsverken och således dubbelt emot hvad andra borde betala. Den siste välde talaren, Hr v. Hartmansdorff, liar yttrat, alt jemnförelsen med de efter kronovärdi utgående räntorna i f. d. Danska provinserna varit något långväga.
N:o 73, i anledn. af väckt motion, om upphörande af rättigheten för Calmare stad och domkyrka, att uppbära bropenningar för underhållet af 2:ue inom stadens område belägna bryggor; N:o 74, i anledn. af väckt motion, om stadgande af viss afgift för öfverfarteu af Långebro i Christianstads län; N:o 75, i anledn. af väckt motion, om åliggande för Commercecoll. att kungöra, hvilka handlingar, som för bestyrkande af utländska hit ankommande fartygs nationalitet erfordras; N:o 76, i anledn. af väckt motion, om upphörande af den, genom handelstractalen med Ryssland, stadgade nedsatta tull å från Finland inkommande varor; samt N:o 77, i anledn. af väckta motioner, om bestämmande af aflöning för fjerdingsman; om säteriägares m. fl. skyldighet alt deltaga i fjerdingsmannabestyret; om ordningen för denna tjensts bestridande af sockenboarne; samt om utfärdande af ett reglemente för fjerdingsman. Slutligen Indes på bordet eli af Ridd.Utsk. under N:o 15 afgifvet så lydande: Hörsamt Memorial. Sedan, vid inventering af de i Riddarhus-archivet förvarade riksdagsoch andra handlingar, Ridd.Utsk. erhållit underrättelse derom, att, uti det s. k.
Erlanger, till liqviderande af jern vägsmateriel, Banko Mark 98,639: 3 Merck & C:o levererade Banko Mark 4,000,000 Bank godtgjordt förskott vid liqvi den af 1858 års tillfälliga statslån 1,666,666: 67. af Rikets Ständers Bank öfvertagne 41 procent obligationer å tillsammans 533,300 Thaler jemte derå upplupen ränta 1,347,471: 33. R:dr 13,335,837: 57. 1860 års rånteoch amorteringanslag: för 1858 års jernvägslån 1,166,666: 67. » 1860 års dito 977,333: 33. 2,144,000: återbetalda tillsvidare förräntade medel i kapital 1,988,700: — jemte upplupna räntor 113,406: 66. 2,102,106: 66. förskott från Banko-räkningen N:o 1, godtgjordt vid liqvid om förräntade medel 150,000: — Summa R:mt R:dr 17,760,137: 18. 6 # — 42 — Utgifterna hafva deremot varit följande: För fortsättningen af statens jernvägsbyggnader: återstoden af det vid 1856 — 1858 års riksdag dertill beviljade anslag 800,000: — i afräkning å det vid 1859—1860 dito dito 6,750,000: — 7,550,000: Köpta och remitterade vexlar för utbetalningarne å 1858 års jernvägslån Mark Banko 831,898: 11, motsvarande, å 1^ R:dr pr Mark, 1,110,880: 99.
Boye yttrat, får jag lemna, att jag ej vill annat än jag kan, — och det är, vid detta tillfälle, blott att öppet yttra min öfvertygelse: att jag visst ej fordrat, att Konungens rådgifvare skulle resignera vid hvarje tillfälle, de i någon lumpen sak ägde en olika tanka med Konungen, utan tvärtom framställt och klandrat oformligheten deraf, att Konungens rådgifvare, ehuru de qvarstadnat, likväl ej haft nog grannlagenhet att just i denna lumpna omständighet, som Frih. kallat den, cedera sin egen tanka, utan hellre comprometterat Konungen och Konungamagten genom en enhällig reservation. Beträffande öfver löpar ne, bar jag aldrig ämnat åtaga mig deras försvar; jag är blott säker att aldrig sjelf komma att höra till deras antal. Frih. Cederström, Jac.: Den siste värde talaren har yttrat sig på sidan om formerna. Han äger ej rätt att här framställa fråga, om Konungens rådgifvare ej fullgjort sina piigter. Sådant är förbjudet i grundlagarna, och hans uttryck, att hvad han här yttrat vore en ropandes röst i öknen, bör rätteligen så förstås, att den värde ledamoten ej bort understå sig att här framkomma med sitt yttrande. Våra former bestämma ganska noga den väg, man äger gå, då man vill framställa anmärkn:r emot Konungens rådgifvare. Jag hänvisar i detta fall till 29 § Riksd.Ordn. och är öfvertygad, att hvar och en, som läser 90 § Reg.F., skall linna Hr Dalmans yttrande obefogadt och obehörigt. Frih, Boye: På min fråga, hvad Hr Dalman vill, har han svarat, att han blott vill yttra sin öfvertygelse. Men med den rätt, jag äger att undersöka denna öfvertygelse och att hysa en motsatt, skall jag ytterligare upptaga Hr Dalmans sals. Af hans sednare yttrande finner jag, att han anser det för ett brott af rådgifvarne att icke hafva resignerat derföre, att de uti den förevar, frågan tänkt olika med Konungen; och Hr Dalman har synts vara ledsen öfver, att Statsrådsplalserna icke i dag äio lediga.
Efter det sådant åtal blifvit anstäldt och vederbörande fått sig förklara, dervid Landshöfdingeembete! i Östergötlands län upplyst, att några skriftliga beslut angående sammanförning af de Lisa Andersdotter och Petter Andersson ådömda bestraffningar icke blifvit af Konungens Befallningshafvande meddelade, utan hade Slottsvaklmästaren endast undfått muntlig tillsägelse, huruledes dessa bestraffningar borde jemlikt gällande författningar verkställas, samt att de anmärkte verkställighetsåtgärderne blifvit, de två förstnämnde af Landssekreteraren Nordström ensam Slottsvaktmästare!! anbefallde, men den tredje rörande Abraham Andersson af Slottsvaktmästare! utan anmälan vidtagen på grund af Magistratens i Linköping för Abraham Andersson utfärdade förpassning; i anledning hvaraf Advokatfiskalsembetet emot Landssekreteraren Nordström enskildt anmärkt, att han icke allenast sjelf förordnat om sammanförning af de Lisa Andersdotter och Petter Andersson ålagde bestraffningar, utan äfven vidtagit denna åtgärd ensam och utan att deröfver föra protokoll; har bemälte Landssekreterare särskildt häröfver afgifvit den förklaring, att hans åtgärd att meddela Slottsvaktmästare!! föreskrift om sammanförning af de kroppsstraff, som genom särskilda beslut blifvit Lisa Andersdotter oell Petter Andersson ålagda, vidtagits till undvikande af bemälte personers qvarhållande i häkte under den tid, som erfordrats för inhändigande af Hofrattens förordnande i ämnet; hvarföre och då härigenom hvarken skada skett eller origtig bestraffning blifvit verkställd, Landssekreteraren förmente anmärkningen i den delen icke böra medföra någon påföljd; att enär det fängelsestraff, Abraham Andersson undergått, grundats på Borgmästarens i Linköping förpassning, deri bestämdes det antal af dagar, hvarunder Abraham Andersson skulle hållas i fängelse, Slottsvaktmästare!!, hvilken således fått till verkställighet emottaga en af behörig tjensteman utfärdad handling, icke haft anledning alt 142 R. St. Just. Ombudsm.
Den 2 4 Martti,”/. jk. och den med 5000 R:dr Inkomst betala t ex. fyradubbelt högre procent, än deri med 500; sä skulle den förre få skatta 4 gånger mer än den senare, i förhållande till deras ömsesidiga hushyror och öfriga behof. Slufeligen utbeder jag mig att få förnya den förklaring, att jag i detta ämne ej vågar fälla något bestämdt omdöme; utan att jag blott velat till Protocollet anföra några af de skäl, enligt hvilka jag för min enskildta del tyckt mig finna Högloflige Utskottets Bevillnings-grunder antagligare, än dem, som Herr von Törne år 1815 föreslagit. Herr Spaldencreutz, Arvid Johan , uppläste följande : Sedan jag vid 1815 års Riksdag, så väl inför BevillningsUtskottet, såsom dess Ledamot, som inför Högloflige Ridderskapet och Adeln, så fullständigt yttrade min öfvertygelse om orättvisan af de vid 1812 års Riksdag antagna Bevillnings-grunder, hade jag vidden, na Riksdag ämnat iagttaga den största tystnad i detta ämne, hellst jag i början af Riksdagen tydligt såg , att samma fördomar och misstag i detta vigtiga fall ännu voro allmänt gängse Men sedan jag blifvit underrättad, att det Hedervärda BondeStåndet afslagit nu gällande Bevillnings-grunder och deremot äskat återupplifvandet af 1810 års grunder, så anser jag mig skyldig rättvisan af den sak jag hittills förfäktat och alltid skall förfäkta, att Den 24 Martil, /. m. 367 å nyo fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på de i högsta grad vigtiga skäl, som påkalla dessa sednare grunders antagande , och hvilka jag vid 1815 års Riksdag, ehuru iörgäfves , framställde. Om en Stat någonsin skall kunna kallas väl organiserad , så böra alla dess Lagar och Författningar grunda sig på rättvisa och billighet. Rättvisan af en Bevillning är den, att alla Personer, som äga Förmögenhet, erlägga Bevillning i mohn af Förmögenhetens storlek.
Och s&amp; var Nordkapsresan ett minne blott, som man alltid bevarar bland de basta, men skyr för att Atergifva i ord. Nin penna har ej heller gjort anspråk på mer an att skildra. de yttre konturerna af en turistresa till hTorilkap. Men tål du s j ~ n, har tid och pengar, lämna det slitande Europa för en vecka, far sjalf dit upp, skåda sjalf Nordlandem sommarljusa, högstämda, färgrika natur, dess egendomliga växtoch djurvärld, njut och dröm! E. F. Laura Marholms förfhttarskap. De tvenne arbeten af Laurn Marholm-Hansson, Kvinnor, utg. 1895 och Tvenne Kvinnoöden, 1896, hvilka nu införlifvats med vårt språ.ks litteratur och väckt en viss uppmärksamhet, representera den hypermodernaste åsikten om kvinnonatur och villkoren för kvinnolycka. Det förra af dessa arbeten har redan, innan det öfversatts på svenslca, recenserats i Dagny af en ansedd manlig penna och erhållit vitsordet att vara talangfullt skrifvet. Att åter f r ~ d r a g a några punkter ur detsamma motiveras alltså däraf, att endast Izvinnor kunna förstå kvinnor. Om, de hemliga sidorna af den kvinliga själen » kan ju mannen icke yttra sig, eller åtminstone ej med k~inlig sakkiimedom tillbakakasta den uppfattning af kvinnan, hvilken fru Marholm med så stor säkerhet vill göra gällande. Det ar ganska märkvärdigt, att just dessa af förf. lasta » hemliga sidor af den kvinliga själen, dessa moderna skildringar, leda tanken nära två dussin sekler tillbaka. Hqs fader Aristoteles, antikverad sedan århundraden, återfinner man nämligen en åsikt om allt kvinligt, hvilken, om den vore riktig, skulle förklara och berättiga fru Marholms påståenden. Aristoteles anser som bekant den jordiska naturens mål och medelpunkt förverkligad uti m&amp;nnislzan, men, mlirk val, uti den naanliga m a ~ i s k a n. Allt annat i världen Slr blott naturens förfelade försök att frambringa en manlig människa. Hvarje flickebarn som födes är blott en ringare grad af missbitd~aing.
461 ans lägel torde erfordras lill silt nuvarande belopp, men att deremot reservationerna, hvilka vanligen tagas i anspråk endast för tillfälliga utgifter, såsom vikarie-arfvoden o. s. v., måste anses mindre behötliga, beslutat, att, jemte det anslaget bibeballes till sitt nuvarande belopp, 12,480 R:dr, af reservationerna en summa af 30,000 R:dr bör i liqvid emellan Statsoch Riksgälds-kontoren sistnämnde verk tillgodoföras. 39:o. I enlighet med Rikets sednast fiirsamlade Ständers beslut hafva Rikets Ständer låtit a Allmänna Indragningsstaten uppföra de genom Lagmans-embetenas indragning för dessa embeten enligt stat anvisade ordinarie löner jemte ersättning för de, tjensterne åtföljande, sportler, utgörande de förra 4,338 R:dr 2 sk. 9 r:st. oell de sednare 5^462 R:dr 32 sk., eller tillsammans 9,800 I sammanhang med Allmänna Indragningsstalens reglering har E. K. M:t slutligen föreslagit, att det till godtgörande af indelningsbrist i Jemtland uppförda belopp af 400 R:dr banko måtte framgent blifva förslags-anslag, i hvilket fall och då hitintills å detta anslag uppkommit behållningar, som blifvit reserverade och hvaraf beloppet, enligt 1848 års Rikshufvudbok utgjorde 4,857 R:dr 8 sk. 7 r:st., det öfverskott å samma anslag sorn vid nya statsregleringens inträdande förefinnes, kunde till Riksgälds-kontoret öfverlemnas, hvilket Rikets Ständer bifallit. 41 :o. Under åberopande af hvad i fråga om regleringen af utgifterna under Riksstatens 2:dra Hufvudlitel är vordet yttradt, få Rikets Ständer i underdånighet anmäla, att å Allmänna Indragningsstaten blifvit uppförda de å anslaget för fångvården upptagne räntor till ett sammanlagdt belopp af 380 R:dr 37 sk. 6 rist. 42:o.
Då han slutligen fått fotfäste, tog han lyktan och trefvade sig fram genom den sluttande gången. Det torra klimatet gjorde att marken icke var slipprig. Det hade varit ganska kallt deruppe i den tidiga morgonen. Här i det underjordiska rummet herskade årets medeltemperatur. En varm, torr luft slog mot honom som en feberhet andedrägt – andedrägten af det sjuka, döende stackars ökenland, hvilket för honom var mer än en älskarinna, mer än en mor. Han behöfde knappast taga åtta eller tio steg och han befann sig i den bortglömda gamla kloaken, som liknade ett porthvalf. Redan vid första ögonkast såg han, att eunucken sagt sant. Emin, som var beläst, märkte genast, att de omsorgsfullt huggna kolossala sandstensblocken voro från romarnes tid. Om de förskrifvit sig från araber, från de byggnadslystne af Damaskus så högt beundrade, praktälskande Omajadernes dagar, skulle de icke ha varit på långt när så stora. Romarne och grekerne byggde icke som menniskor, utan som resar. I sitt eget hemland begagnade de ju visserligen mot slutet både smärre stenar och tegel, men i Orienten, der de kommo i beröring med egypter och assyrer, använde de block, som snarare kunde kallas rektangulära klippor än murstenar. Icke blott deras konstverk och religiösa byggnader, utan också deras stadsmurar, deras gators stenläggning och kloakerna, i hvilka de tömde sina afskräden, voro odödliga. Tiden bäddade höga lager af jord öfver deras byggnadsverk, och nutiden reste sina städer öfver dem, men de motstodo tid och förgängelse. De lefde i det osynliga som gudar för att allt emellanåt på nytt stiga ur grafven, lära och förtjusa, trotsande hackor och spett. Det var alltså den stora, ljusa, sublima antiken, som stängde Emins väg just nu, då han stod i begrepp att våga sitt lif för Österlandet, antikens förödmjukade, missförstådda, kvinligt felande och kvinligt intagande ättling. En frank skulle i en stund som denna brustit i tårar eller nervöst vandrat af och an på en sträcka af några alnar eller också ursinnig vändt om med en lång svordom.
Detta mörker och denna tvätydighet kunna, enligt mitt omdöme, icke^ genom den af Ofver-direktören Falkman utgifna afhandling anses vara belysta ända till den grad, att icke allenast sjelfva Landeboken, utan ock en tillförene sannolikt icke anad, åtminstone icke offentligen uttalad slutsats om betydelsen af egobeskrifning skulle kunna tillerkännas fullt laga vitsord i fråga om eganderätten till kyrkohemmanen. Men äfven om eganderätten skulle vara ovilkorligen beroende af egobeskrilningen i Landeboken, förekommer härvid en omständighet, som, derest Landeboken alltid skulle förstås och tillämpas i öfverensstämmelse med den af Ofver-direktören Falkman antagna tolkningen deraf, komme att medföra villrådighet vid behandlingen af tvister om kyrkohemman, nemligen frågan huruvida städselrätten skall anses vara med eganderätten förenad. Ofver-direktören Falkman har tolkat Landeboken så, att Kronan i allmänhet hade städselrätt till de hemman, hvilka, då Landeboken upprättades, voro Kronans egendom, hvadan ock för hemmanen Blackeberg, Frönige och Stafsinge blifvit i tablån antecknadt, att städselrätten är Kronans. Nu befinnes det dock att Kammar-kollegium i tre särskilda utslag af den 17 Juni 1850, — således mera än ett år efter det Öfver-direktören Falkmans afhandling från trycket utkom, — angående dessa hemman tillämpat Landeboken i uppenbar strid mot Ofver-direktörens tolkning deraf, ty Kollegium har genom nämnda utslag gillat Kongl. Majits Befallningshafvandes beslut, hvarigenom de kyrkor, till hvilka landgillet utgick, berättigats att öfver merberörda hemman utöfva städselrätt, och uppå underdåniga besvär häröfver har Kongl. Majit den 7 Oktober 1852 förklarat skäl ej vara anfördt, som kunnat föranleda till ändring af öfverklagade utslagen. Kongl. Majit har således icke godkänt, utan, lika med Kammar-kollegium, lemnat utan afseende den i förenämnda afhandling gifna tolkning af Landeboken i denna del.
Be sägs vidare, att det är grundsatser från afgrunden som föranleda dertill, att blott den Rike ska 1 blifva rikare och den fattige alltid förblifv; fattig, eller, som ordspråket lyder: den, son är slagen till en Slant skall evigt blifva de Capitalisten, serdeles här i Stockholm, sage Den 17 Martil , f. m. 117 vidare: ingen nöd är å färde, Landshöfdingarnes Rapporter vittna ju, att Skatterne gå ut, det är endast några Skrikare, som äro banqueroutte-färdige, på hvilkas tal man icke bör gifva akt. Härpå svara de andra, att det förhåller sig tvärtom: de Gäldbundnas antal mot Capitalisterne som 100 till 1 och vida deröfver 3 och Rapporterne från Landshöfdingarne bevisa blott KronoBetjeningens nit att pådritva pantning och utmätning af Skatter m. m. För öfrigt anse de, att man icke bör vänta på hela Landets undergång, eller till dess man ändtligen här i Stockholm erfarit , att det onda stigit till sin största höjd, innan hjelpen meddelas, som då torde äfven komma för sent, eller pust festum. Man må fritt i tal och Skrifter satyrisera den, som påstår, att undqrbalance i Handeln orsakar Penningebrist; så blir det en sanning, att icke en och samma sak på en gång kan intaga tvenne serskilta rum 3 och således sko-< la de BancoSedlar, hvilka nu äro i circulation i Ryssland, nödvändigt saknas i Sverige. Förden, sorn vill begripa, är solklart, att vid en tredjedel af Nationens eller Finlands afträdande till Ryssland, medföljde förlusten af^ af våra Penningar, som der voro i omlopp, circa 7 Mdlioner. Och lika säkert kan bevisas af egna TullSpecialer, äfvensom af Finska Rege, ringens egna Rapporter till Ryska Regeringen, att aldraminst 1,000,000 R:dr årligen utgått dit från Sverige, som i 9 år likaledes gör 9 Millioner.