Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en aln tyg förut kostat 32 sk. så måste köpmannen sedermera antingen lill förlust för sig sjelf, af £ öre, sälja henne för 66 ören, eller med öres förlust för köparen taga 67 ören. Troligen gör han det sednare, eller begär han för jemna tiotalets skuld 70 ören, hvarigenom ytterligare 3 örens eller 6 styfvers förlust för köpareö och prisstegring i det hela, vällas. Alla dessa omständigheter sammanlagda göra ändringar i penningeräkningen så olideliga för den stora mängden, att de sällan aflöpa utan oroligheter. Det skulle fordras en sadan rothuggning af alla gamla förhållanden, som den Franska statshvälfningen vållade, för alt genomdrifva äfven denna, hvilken dock var en småsak för dem, som hade magt att i stället för dyrkan af Gud införa förnuftets, på en af de 10 dagar till hvilka de, i sin tiotalsförtjusning, färlängde veckan, eller den s. k. decaden. Afven då man, på somliga ställen, såsom här nu skulle ske, bibehållit den gamla myntenheten, men ändrat, om än obetydligt, hennes underafdelningar, liar missnöje upsla». Då man i Chur-Hessen, hvarest 1 Thaler var fördelad i 32 Groschen, inskränkte dessa, efter Preussens nya myntsystem, till 30, hvarigenom hvarje Groschen blef litet bättre än förut, så ansåg det lägre folket tvärtom en myntförsämring hafva inträffat, hvarigenom hvarje Thaler blifvit med 2 Groschen förringad, och till följd hvaraf den fattige fick så mycket mindre för sitt arbete. Harmen, öfver denna förmenta oförrätt, vållade ett uplopp. Den 31 December f. m. 255 I Preussen och Sachsen, hvarest Groschen försämrades, derigenom, alt de, på hvarje Thaler, ökades från 24 till 30, lyckades förändringen bättre, emedan allmänheten hade en större siffra att trösta sig med, och de gamla myntstyckena förblefvo oförändrade," endast med den skillnad, att ett 4 Groschenstycke kallades för 5, likasom vi här kalla 8 sk. b:ko för en 12 skilling och finna oss dermed väl belåtna.
1 Såsom supplement till förklaringen af menniskans naturliga rättigheter, föreslog Henri Grégoire, biskop af Blois, en af franska revolutionens ädlaste personligheter, år 1795 en förklaring af folkens naturliga rättigheter. I denna förklaring säges: Folken äro sins emellan oberoende och suveräna; denna suveränetet är oförytterlig; hvad den ene individen är skyldig den andre, är det ena folket skyldigt det andra; hvarje folk eger rätt att organisera och förändra sin styrelseform; det ena folket eger ej rätt att inblanda sig i det andras styrelse; ingen annan styrelse, än den som grundar sig på jemlikhet och frihet, är förenlig med folkens naturliga rättigheter.Nationalitetsrörelsen och den folkliga frihetsrörelsen äro från begynnelsen oskiljaktigt förbundna, såsom faktiskt framgår af den europeiska folkstämningen under befrielsekrigen mot den förste Napoleon. På 1840-talet uppflammade nationalitetsrörelsen i Skandinavien, invigd af den intelligenta ungdomen och skalderne, vid hvilkas hjertan hvarje stor idé måste värmas för att erhålla utbredning. Den fick ett blodsdop redan i Schlesvig-holsteinska kriget 1848 — 1850, under hvilket svenska och norska frivillige kämpade i danska armén och en svensk arméstyrka landade i Nordslesvig. Kort efter Krimkriget och de italienska befrielsekrigen hade redan den skandinaviska rörelsen tagit bestämd form i sträfvan till en politisk union mellan alla de tre skandinaviska folken. Man^ behöfver ju icke sjelf ha lefvat med på den tiden för att kunna ha kännedom om den hänförelse, som det italiensk-franska fälttåget och de tusendes segertåg under folkhjelten Garibaldi uppväckte i hela Sverige, bland massorna, i pressen, i riksdagen. Men hvad var hänförelsen för det italienska nationalitetsverket annat än en åter-klang af de väckelser, som den skandinaviska rörelsen tillfört svenska folkets eget bröst? Var icke gemensamheten i nationalitet samma anledning till förening mellan de skandinaviska som mellan de italienska folken? Medförde icke en förening åt de förra liksom åt de senare en kraftigare utveckling, en större trygghet, inåt som utåt?
Herr Lagman Sandberg uppläste ett Memorial, deruti han anser inga andra mål böra företagas vid Urtima Riksdagar än dem, som genom Konungens Nådiga Propositioner till Riksens Ständers öfverläggning framställas. Urtima Riksdagarne blefve då, hvad de, efter Herr Lagmannens tanka, synas böra vara; och Konungen komme i tillfälle att med mindre kostnad för Staten och med mindre hinder och uppehåll i Regerings-Ärendernes jemna gång kunna inhemta Riksens Ständers råd och biträde, då bögst vigtiga ordsaker dertill föranleda. Af dessa skäl föreslår Herr Lagmannen följande tillägg i 48 § Riksdagsordningen : »Vid Urtima Riksdagar måga inga andra saker hos Riksens Ständer till öfverläggning företagas än de Propositioner, hvaröfver Konungen äskar Ståndens eller Statsutskottets yttranden och beslut, och hvilka Propositioner Konungen genast, vid Riksdagens början, låter aflemna. Aro vid inträffande Urtima Riksdag fern år sedan sista Lagtima Riksdag förflutna, då kunna, på sätt 89 § Regerings-Formen samt 60 § Riksdags-Ordningen stadgar, äfven andra frågor hos Riksens Ständer väckas och upptagas». Herr Doctor Wijkman: Ehuru jag anhåller, att denna fråga måtte få hvila på bordet, torde mig tillåtas att dervid anmärka blott en bekymmersam omständighet, utom hvilken jag ville conformera mig med Lagman Sandberg, den nemligen, att af hans föreslagna stadgande kunde uppkomma den följd, att på 9 års tid ingen Motion finge göras af Nationen. Ty om en Urtima Riksdag hölles 1814 i slutet af året och en annan i början af 1819, så hade imellan ingendera 5 år förflutit, och ingendera varit Lagtima, samt Nationen under hela den tiden ej haft rätt yttra sig. Herr Öfver-Intendenten Edelcrants förmodade Lagman Sandbergs mening hafva varit, att om Urtima Riks - 466 Riksdagen 1812. dag infölle imellan 1812 och 1817, skulle ej Lagtima Riksdagsterminen förändras, och i den händelsen vöre Herr Öfver-Intendenten af samma tanka.
Men om sådan tillgäng saknades oeh följaktligen Hofrättens samtlige ledamöter kunde hafva deltagit i fastställande af den åtalade åtgärden samt alltså vara jäfvige att aktionsmålet handlägga; så uppstode deraf ingen menligare följd, än att ojäfvige ledamöter saknades och behöfde tillförordnas, och för ingen del blefve följden den, att Hofrätten vore obehörig. I vidrigt fall förhölle det sig härutinnan annorlunda med Hofrätt, än med hvarje annan domstol. Eller skulle väl en kronofogde, tilltalad för embetsfel vid en utmätning, som efter klander blifvit af Häradsrätt fastställd, icke kunna af samma Häradsrätt dömas för embetsfelet? Utan tvifvel kunde det hända, att felet vore ett sådant, för hvilket äfven sjelfva utmätningsförrättningen bordt ogillas, och således den domare blifva jäfvig, sorn denna förrättning fastställt. Men icke kunde derigenom Häradsrätten blifva obehörig att handlägga och pröfva aktionsmålet för embetsfel. Jäfvet emot domaren medförde ingen annan påföljd, än den ganska vanliga, att ojäfvig domare i hans ställe finge förordnas. — 92 — Följde nu häraf, att äfven Hofrätt, bestående af en enda domför afdelning, borde vid lika förhållanden väl kunna blifva jäfvig, men icke derföre obehörig, och således icke rättvisa vägras, utan endast ojäfviga ledamöter borde tillförordnas; så visste jag icke, hvarföre det skulle vara mindre lämpligt, att uti Hofrätt, som består af flera domföra afdelningar, låta aktionsinålet från den, hvars ledamöter vore jäfvige, förflyttas till annan afdelning, som bestode af ojäfviga ledamöter, än att i de jäfviga ledamöternas ställe enkom förordna ojäfviga och låta ärendet förblifva under handläggning af samma afdelning i Hofrätten, som förut med hufvudsaken haft befattning. Vore detta bättre; så borde det visserligen ske; men det ville icke blifva begripligt, hvarföre det mindre väl ginge an att förfara på det förra sättet, eller hvarföre således Hofrättens öfriga afdelningar skulle vara obehöriga att vid ärendet lägga hand.
Man föreställde sig vidare att Ridderskapet och Adeln, derest föreslagna lagförändringen vidtoges, skulle förlora den rätt de nu ega att äfven i städerna sjelfva utse personer till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i adeliga sterbhus; men härvid förekommer att, om än denna rätt har sin upprinnelse i bestämmelsen derom, att llidderskapet och Adeln i arfssaker lyda under Hof-rätt, så är likväl denna rättighet icke uttryckt i deras privilegier eller i de rum i allmänna lagen, hvilkas upphäfvande blifvit yrkad. Den är vorden stadfästad genom Kongl, resolutionen den 8 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl, förordningen den 1 Mars 1749, genom hvilka författningar blifvit förklaradt att bouppteckningar och arfskiften i adeliga sterbhus i städerna icke lyda under borgmästare och råd, hvilka i 1 § af Arfdabalkeus 9 kap. blifvit ålagde att i städerna ombesörja bouppteckningar i alla de fall, der ej annorlunda stadgadt är. Vid sådant förhållande kunde den förändriugeu ej hafva något inflytande på ifrågaställde rätt, ehuru deraf skulle följa att bouppteckning i adligt sterbhus i stad bör till Rådhus-rätt inlemnas; men då sistnämnde omständighet i viss mån torde böra betraktas såsom en förändring af nyssberörde Iötfaltningar synes en antydan derom äfven vara nödig om en lag komme alt utfärdas i föreslagna syftningen. Att Ridderskapet och Adeln kommer att i förmyndare-angelägenheter lyda under Förmyndare-kammaren och Justitie-kollegium i Stockholm, följer deremot af ett bifall till förslaget; och denna omständighet åberopades jemväl af dess motståndare.
Det var nästan med våld, jag lyckades aftvinga henne bekännelsen, att hon drömt. Och hvad hade hon då drömt? ’Jag drömde,’ sade hon, ’att du och jag voro ensamma i ett mörkt rum, att jag trefvade och trefvade omkring i mörkret för att kunna finna dig. Men det var, som om du icke hade velat låta dig finnas. Du vek ständigt undan mig, och jag tyckte, att du gjorde det med afsikt. Aldrig har jag känt en sådan ångest ...’ Det var ej långt borta, att gråten hade brutit fram på nytt. Jag måste åter taga henne i mina armar för att trösta henne öfver denna inbillade sorg. Och när jag till sist frågade henne, hvarför hon först ej velat berätta sin dröm, svarade hon, att hon fruktat, att jag skulle skratta åt henne. »Kanske tycker du, det är besynnerligt, att ingenting fängslade mig så starkt vid denna flicka, som just hennes tystlåtenhet. Jag kallar henne »flicka», ty hon var en sådan, äfven sedan vi blifvit gifta, och hon hann ingen annan period. Denna tystlåtenhet var så att säga hennes väsen, bildade hela hennes yttre jag, bakom hvilket jag trodde mig kunna skymta det verkliga. Kanske bedårade det mig i så hög grad, just därför att det gaf mig möjlighet att där bakom lägga in allt, hvad jag själf önskade. Och det är säkert, att hennes tystnad gaf vingar åt min anings fantasi. I de två år, vi efter vårt giftermål tillbragte i Upsala, var det denna hennes tystnad, hvilken drog mig till henne, fängslade mig vid henne, utgjorde rent af kvintessensen i min lycka. Jag menar naturligtvis ej, att hon egentligen var tystlåten. Tvärtom. Hon kvittrade som en fågel, pratade och sjöng dagarna i ända. Hennes tystnad gällde endast hennes innersta känslor – framför allt deltagandet i mitt arbete, och hvad som ifrigast sysselsatte mig. Talade jag om detta, eller sutto ett par vänner i vårt hem, och samtalet lämnade det hvardagliga, flygande ut på de ofödda tankarnas lockande fält, då teg Gertrud och lät oss andra tala. Men jag kände det hela tiden, som hade hennes ögon sagt mig detsamma, hvilket låg gömdt i våra uttalade ord.
PrästcStändct och V. BorgareStandet dels afsett högre anslag för denna Inrättning än Utskottet tillstyrkt, dels ock vissa vilkor för den redan föreslagne tillökningen, men hos II. BondeStåndet deremot åsyftat dels nedsättning i det tillökta anslaget med 5oo R:dr dels ock afslag derå helt och hållet. Inom R. o. A.j hvarest Hr Cederschöld P. G.j Hr Grefve Horn, C. F. Hr Friherre Palmstjernaj B. K. och Hrr Vegesachj Achilles, talat för Anslagets förhöjande, har blifvit anfördt: att, då erfarenheten om Gymnastikens nytta såsom det säkraste medel ej allenast att stärka svaga kroppar, utan äfven till botande af mångå krämpor och Chroniska Sjukdomar, vore så allman, att den af ingen kunde betviflas, denna inrättning ock borde på ett kraftigt sätt understödjas, så att man kunde draga nytta af den förtjenstfulle Stiftarens ännu återstående verksamhet, hvilken hans redan framskridna ålder nekade att kunna blifva serdeles långvarig: att Institutets behof aldeles icke skulle uppfyllas genom den af Utskottet föreslagne tillökningssumma, emedan ibland dem som nyttjade Inrättningen många obemedlade lingö begagna den gratis, och således mindre tillgångar voro af betalande personer att påräkna: att, om icke hela den af Hr von Vegesach föreslagne Summa 5,900 R:dr kunde beviljas, Utskottet åtminstone måtte föreslå Betänkan d en, N:o 240. >79 åt Föreståndaren „ ÖfverLäraren . „ 3 UnderLärare 1.500 It:dr B:co. 1,000 1.500 samt, i afseende på nödige tillgångarne för andre utgifter, såsom discretioner samt utfodringskostnad för en Voltigeringshäst, Utskottet förena sig, att, såsom Friherre Palrnstjernas reservation innehölle, föreslå en underd. anhållan hos K. M:t, att, den i mohn besparingar på f.de IIufvudTiteln det medgåfvo och K.
Det är ett ganska tvetydigt omdöme, sorn Hr Dalman afgifvit om Svenska Regeringen, då han sagt att om R. St:r nu aflåte en skrifvelse i samma ämne som vid förra riksdagen, så skulle derigenom den förut afgifne framställningen tå en större betydelse än den nu eljest har. Antingen måste Hr Dalman anse Regeringen fråga litet eller intet efter hvad R. St:r säga eller göra, eller också måste han anse R. St,:r springa understundom i hvad man kallar ogjordt väder med framställningar till K. M. och att det derföre är nödigt förnya den för att derigenom göra K. M. förvissad om att det varit R. S:rs verkliga mening att få det åsyftade ändamålet upfylldt. Nu råkar jag att härutinnan vara af alldeles motsatt tanke med Hr Dalman. Jag tror nemi. att R. St:r, såsom bestående af fullmogne män, icke gerna böra besluta en skrifvelse till K. M., utan att hafva noga öfvervigt det hvarom de skola skrifva, så att man kan vara förvissad derom, att när de aflåta en skrifvelse, så är det deras verkliga mening att få ett beslut i aril. deraf, och då i denna fråga en framställning redan algått från R. St:r till K. M., synes det mig dermed böra vara nog. När nu dertill Hr Fåhraeus uplyst att i detta ämne nyligen från Generaltullstyrelsen afgått underd. utlåt, till K. M. med framställning, som, så vidt jag kunnat fatta, åsyftar tillstyrkan af bifall till hvad R. St:r i förev:de fall hemställt, och derjemte förklarat, att om äfven R. St:r nu icke aflåta någon skrifvelse i ämnet, så är det utom allt tvifvel att K. M. i behörig tid och ordning afgör denna fråga, så synes man äfven deri hafva ökadt skäl att alldeles icke nu besvära K. M. med förnyad framställning, hvilken just med ani. af hvad här blifvit uplyst, visar sig vara ännu mer öfverflödig, hvarföre jag anser det stridande mot R.
Från denna fras, utgången frän den längsta af alla Stats-rådets ledamöter år 1810, men icke af något förnuftsskäl bevist, hafva en del talare hämtat anledn., att inom della hus tillstyrka antagandet, af det nu hvilande förslaget, nemi. Stats-råds-ledamöterne Hrr Sparre, Platen, Sandströmer och Gripenstedt: Ar det likväl möjligt, att vi skola fortgå pä denna bana att vid hvarje inträffande riksdag hafva desse s. k. förmedlingsförslagen oss förelagda, och hvartill skola de tjena? Jo, alt förskaffa oss en bättre representations-form än den vi hafva, men beklagligen hafva alla förslag hitintills varit af beskaffenhet, att icke någon förnuftig och i statsangelägenheter något hemmastadd, velat eller kunnat antaga desamma, lietta bevisar ju äfven, att den sä mycket omordade och omskrifne allmänna opinionen aldeles icke har några sympatier för de framlagda projekterne, och att den aflidne Statsministerns yttrande, det man velat göra till ett faktum och nära nog betrakta såsom en § i vår R.F., uprepas således endast för alt såsom en larmklocka sätta packet i rörelse på gator och torg, reformmöten och banketter; med packet menar jag hvad Källgren, med ordet menade, nemi. att betydelsen är tvåfaldig och angår så väl dem som åka i vagn, sorn dem hvilka traska till fots. Lålom oss nu eftertänka, hvad har följden varit af detta Ex. Norden falks yttrande? Agitationen, utgången från Paris och, genom agenter, spridd öfver hela Europa, framstod under benämningen af ”Reformvänner” handlande så vid möten i rum, som på torg i rent uprorisk anda. Mine Hit! Dylika händelser inom folkslag hafva sine perioder ehuru föremålen äro för hvarje tillfälle skiljaktiga, hvilka medföra skadliga och vådliga följder och möjligen äfven olyckor, der icke styrelserna med den kraft uprätthålla lagarnas efterlefnad, att omstörtningsförsöken hastigt omintelgöres.
Riket och lämpad efter serskilda orters enskilda beskaffenhet och behof, samt Riksens Ständer tillika i underdånighet anhållit, att Kongl. Maj:t i N^åder täcktes itnellertid 494 Besv. och Ekon. jjtsk, Betänk anden. vidtaga de provisoriska anstalter, hvilka Junda finnas nödiga och nyttiga; hade Kongl. Majit, så v 1 i afseende härå, som hvad Riksens Ständer i sednare und rdåniga skrivelser i enahanda afsigt andragit, samt hvad vid sersldldta frågor om fattigvården förekommit, i Nåder ansett nödigt, att till befrämjande af de nyttiga och välgörande ändamål, Riksens Ständer åsyftat, genom Proposition, gifven vid Urtima Riksdagen i Örebro den 31 Augusti 1810, i Nåder inhemta Riksens Ständers underdåniga utlåtande, huruvida icke skyldigheten att försörja d« fattiga, vare sig äldre elier barn, må anses åligga hvar och efi, som icke sjelf är i behof af andras hjelp, samt huruvida i följd häraf de beslut, sorn af Städer och Församlingar på Landet genom pluralitet vidtagas, om afgifter till de fattigas försörjande, sedan d«- samma blifvit af Kongl. Majit pröfvade och gillade, må anses förbinda dem, hvilka, oaktadt föregången ofFeutlig kallelse, varit frånvarande, eller ock till beslutet r.ekat, äfvensom dem, hvilka sedermera inflyttat till Staden eller Församlingen. Och som Riksens Ständer uti skrifvelse af den ryde October 1810 i underdånighet andragit, att de så mycket heldre gilla och antaga dessa grunder till de fattigas försörjande, som de voro enliga, ej mindre med ännu gällande allmänna Författningar i detta ämne, an med Samhällsordningens ostridiga fordringar ; så har Kongl. Majit för godt funnit, att allmänneligen kungöra, hvad af Kongl. Majit Besv. och Ekon. Utsk. Betänhanden.
Fabrikanten måste, i fall bränning under sistnämnde lid skall bedrifvas, tillgripa säd, hvilket födoämnes användande i och för bvänvinstillverkning K. M:s nåd. propos. tyckes hafva velat förekomma, såsom varande för landet i högsta grad skadligt. Jag vill icke nu inlåta mig i någon undersökning, huruvida dranken verkat godt eller icke. För min del hyllar jag den förra åsigten och finner hufvndskälet för bränvinstillverkningens fortfarande tolererande ligga deruti, att denna näring verkligen har en förmånlig inverkan på jordbruket och boskapsskötseln. Lika med Hr Hjärne anser jag det vara för tidigt att ingå i någon detaljerad granskning af det Kongl, förslaget. Hvarje arbete, som utgår från menniskans hand, är i mer eller mindre mån behäftadt med fel och brister och från denna allmänna regel gör nu ifrågäv:de K. propos. ej något undantag. Att åtgärder måste vidtagas för att söka sätta en damm emot den störtsjö af bränvin, som nu öfversvämma!’ landet, derom torde icke mera än en mening numera finnas. Bien att i och med detsamma man de jure tillåter en näring, tillika föreskrifva sådana stadganden, att densammas bedrifvande blifver de facto tillintetgjord, såsom händelsen torde blifva genom bränvinsbränningens fördelande å 2:ne olika tider, kan af en oväldig bedömare icke annat än ogillas, och ett sådant förfaringssätt måste i betydlig mån motverka det afsedda ändamålets vinnande. I sammanhang med nu ifrågav:de nåd. propos., vågar jag väcka det förslag, afl då bränvin utföres från landet, exportören må såsom 108 Den 10 December. drawback återbekomma §delar af den för det exporterade brännvinet erlagda skatt. Då man högljudt klagar öfver den förfärliga qvantitet af bränvin, som inom landet förlätes, torde en åtgärd, som åsyftar att upmuntra den förderfliga varans utförsel, ej böra anses olämplig, äfven 0Ä1 densamma skulle något föringa Statens inkomst af den tillåtna näringens beskattande.
Vid 1846 års slut var visserligen behållningen af fonden r:dr Den 11 Mars e. m. 183 592,758. 33. 9; då man nu afräknar 200,000, som deraf skola begagnas för tillfälliga behof, så återstår ndr 392,758, — men, mine Hrr! af denna summa äro, enligt K. M:s nådiga skrivelser af d. 25 Jan. 1842 samt 8 Äng. 1844, räntefria län, pä 10 års afbetalning, för sä väl saltpeterladors uppbyggande, som förskott till inköp af sjudningspannor, till ett belopp vid sisth års slut af 244,770 r:dr utlemnade; således, dä denna summa subtraheras från behållningen 392,758 r:dr, återstår blott r:dr 148,000, och af sådan summa kan omöjligt räntan uppgå lill det beräknade beloppet 14,000. Resultaten af dessa i och för salpeternäringens förkofran, vidtagna åtgärder, hafva redan visat sig mycket fördelaktiga; — år 1842 utgjorde saltpetertillverkningen 14,645 LU, men har de derpå följande åren varit i stigande, och för år 1846 uppgått till 18,334 iM, samt förmodas hafva under sista äret, 1847, ytterligare ökats till 20.000 LU-, fortfar detta, kan man säkerligen påräkna inom få år det qvantum, krutbruken årligen behöfva, nemi 28,000 L«. Emellertid, mine Hrr! om tillverkningen skulle stiga såsom det skedde är 35 — till nära 34,000, sä kunde saltpetern icke lösas med den hittills anslagna summan, och ali den således fcke kan nedsättas, torde hvar och en finna. Jag hör ock ej förtiga, att ehuru Kronobergs län erhållit det största låne-beloppet, r:dr 89,160, så hafva flere riksdagsmän från samma län nu anmält sig till erhållande af dylika räntefria län, och då sädane för näringen synas vara mycket förmånliga, vore väl, att dertill medel fanns.
Personen med de föreskrefne functionerne bestrider jag ej, om den anses så nödig, Den 16 September j. m, (ehuru-jag finner den fullkomligt öfverflödig» då dea vid Veiket antagne Ombudsmannen bör kunna uträtta allt hvad för denna person är föreskrifva), inen den bör då kallas Banco-* Commissarie; och bör ej hafva afgörande, blott delibererande röst, 2:0 Bestrider jag helt och hållit att dessa Riksens Ständers Fullmägtige, må kunna afsätta», annorlunda än hvad för de öfriga Riksens Ständers Fuilftiägtige är föreskrifvit. 3:0- Då på Betjeningen® tiUsättande lig,* ger mycken vigt iör de ansvarige Directeurerne, så mäste om de ej sjeifve få utnämna den B^ncoFullmägtige ^vilkorligt förpliktas att antaga den af Directionen föreslagne personal samt dem endast med Constitutorial förse, på, det att Directionen må kunna deni endtlediga, då vigtiga anledningar förekomma dertill. Då Götheborgs Contoiret äfven får befattning med belåning på metaller och exportabla effscter, kan icke Bokhållaren der umbärag; men i Malmö föreslår jag indragning af denna person, emot aco R:dr Banco anslag för Kamereraren, sorn derföre bör hålla och afsluta Böckerne. 4:0. Directeurerne kunna ej rimmeligea föreslås mindre arfvode än 666 R:dr 32 ski Banco eller lika med öfrige Riksens Ständer* valde Fullmägtige: hvaremot jag anser BancoOmbudet om det skall existera ej böra ha me ra än 666 R:dr 32 sk. Banco utöfver dess i Baoken innehafvande lön, som han vid denna V/ i7)2 Ben 16 September J, tn, befattning, ansedd såsom tjenstebefattning, bor tillfullo utan annat än vanlige afdrag åtnjuta.