Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Plenum klockan io Förmiddagen, Upplästes till justering och godkändes följande ExpeditionsUtskottets insände Förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvclser till Kongl. Maj:t: N:o 37. Angående JagtmedelsFonders användande företrädesvis till förhöjda pra:- I IO Den i3 Mars f. ra. imer åt dem, som till Skadedjurs utrotande verksammast bidraga. Med anhållan, att nödiga åtgärder måtte vidtagas, för ett ändamålsenligt bedrifvande af Fiskerierne i Riket. Med förslag till närmare bestämmande af HofRätts pröfningsrätt i underställde Brottmål. Föredrogs å nyo och bifölls Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet* den 24 sistlidne Februarii under N:o 68 afgifne, samt den 26 i samma månad e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om inköp af en Entomologisk Samling för RiksMusffii räkning. Föredrogs till remitterande Herr Ribbings, Arvid, den 26 sistlidne Februarii e. m. på bordet lagde motion, att Utskottens Ordförande borde genom Secreterarne i Utskotten till RiddarhusFiskalen aflemna förteckning på de Ledamöter inom Utskotten af Ridderskapet och Adeln, som från Utskottens sammanträden uteblifva. Herr Ribbing, Arvid: Jag får ödmjukast anhålla, att denna motion måtte få hvila, intilldess det nya förslaget till Riddarhusordning kommer att Ridderskapet och Adeln föredragas. Härmed förenade sig Herr Rothlieb, Axel. Den i3 Mars f. m. 111 Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskåpet och Adeln, i anledning af Herr Ribbings berörde anhållan, behagade tillåta Herr Ribbings ifrågavarande motion ytterligare hvila på bordet, intill dess RiddarhusUtskottets förslag till ny Riddarhusordning till pröfning förekommer. Ropades Ja.
Hypotheks-Förening utfärdade skuldförbindelse "å oo (capital) löpande med oo ränta och förfallen till full betalning "den (datum) På Sveriges Rikets Ständers vägnar. (underskrifter.) Bihang till R. St. 4 Sami 1 A/d. £ Bandet. \ ia:te Häftet. Bil. till Stals-Utskottets Memosial W:o 47 §. 58. Fullmägtige i Banken och Riksgälds-Contoret må, för framtida upp. sigten och controlen öfver Götha Canals vidmakthållande, gemensamt utse och välja en person, alt, å Stats-Verkets och Bankens vägnar, såsom Ledamot deltaga uti Götha Canal-Direction; skolandes nytt val dertill hvarje år anställas, hvarvid dock det förut utsedde Ombudet kan åter inväljas. Bemälde Fullmägtige må ock gemensamt utse ett Ombud, att, å StatsVerkets och Bankens vägnar, deltaga i de årliga revisionerne af Canal» Verkets räkenskaper. Sjette Afde lningen. Angående uppbörden af Allmänna Bevillningen m. m. samt de redogörelserj hvilka härföre skola till Riksgälds-Contoret af gifvas. §• 5g. Uppbörden af allmänna Bevillningen besörjes i Stockholm, enligt serskilda stadganden och i landsorterne på lika sätt, som hittills, af Kronans vanlige Uppbördsbetjente, hvilka för denna uppbörd äro till redovisning förbundne, utan serskild vedergällning eller arfvode. Men Landskamererare, Kronofogdar och Häradsskrifvare samt andre vederbörande, hvilka med Bevillnings-taxaringen ega befattning, åtnjuta härföre arfvoden, på sätt Bevillnings-Förordningen stadgar; äfvensom Uppbördsmänneh i landsorterne samt Lands-Contoren bibehållas vid det arfvode af två procent, som, genom Kongl. Kungörelsen af den 28 Januarii 1804. är dem tillagdt för deras befattning med uppbörden af samt redovisningen för den Bevillnings-afgift, som skall erläggas af testamenterad egendom och af behållna förmögenheten i Sterbhus. §. 60.
Om tiden ater för sädane Riksdagar, till hwilka Stats-Rädet eller ock, enligt Regerings-Formens 95 F, de i densamma nämnde wederbörande kalla, aligge det dem att HofRätterne underrätta. 8 12. Förändras salunda: efter ordet representeras: enligt Riddarhus-Orduingen, hwilken, likasom öfrige Stands-Ordningar, bör wara i öswerensstämmelse med Grundlagarne författad. Bilaga till Meni. Äbo och Borgo Stift utgä. De öfrige Stiften sända en Fullrnägtig mindre; således för Upsala Stift Fyra Kyrkoherdar, Linköpings Fyra, Skara Tre, Strengnäs Tre, Westeräs Fyra, Wexiö Twä, Lunds Tre, Götheborgs Twä, Calmare En, Carlstads En, Hernösands Twä, Gottlands En. Orden den de sjelfwe aflöne utgå. 8 14. I första Mom. förändras orden äge att sända till: wälje. Andra Momentet erhåller följande ordalydelse: De öfrige Rikets Städer äge att sända Fullmägtige af Stadens rätte Borgare eller ock sadane Stadens Magistrats-personer, som borgerlig näring idka och för densamma borgerlig tunga draga, och Fahlu Bergslag af Fjerdeparts-ägare, som tillika äro brukande Bergsmän. Walen skola ske inför Magistraten, pa sätt ä hwarje ort hittills öfligt warit, och beräknes rösterne efter hwad hwar och en af de wäljande till Staden stattar, samt för Fahlu Bergslag efter fjerdepart grufwedelarne. Annorlunda än genom ordentlig omröstning af Borgerskapets eller af detsamma utsedde Electorer ma Riksdags-Fullmägtig icke kallas. Götheborg äge rätt att sända Tre, Städerne af första Classen: Norrköping, Carlscrona, Gefle, och af andra Classen: Upsala, Malmö, Calmar, Westerwik, Westerås, Uddewalla och Wisby, hwardera Twä, samt alla öfrige Städer, jemte Fahlu Bergslag, hwardera en Fullmägtig. Blifwer någon
Brefvet, att denna ansökning hiifvit understödd af alla socknar inom Westerbotten och att Konungens Befallningshafvande tillstyrkt de föreslagna ändringarna, samt att detta mål ännu hvilar oafgjordt hos Kong!. Kammar-Collegium. På dessa anledningar och då petitionen utgått från allmogen sjelf, hade jag ansett, att Utskotten haft anledning föreslå Rikets Ständer att i underdånighet hos Kongl. Maj:t begära den ändring i Kongl. Brefvet af den 8 Februari 1808, att, ifråga om Krono-nybyggen, besittningsrätten må kunna öfverhitas tiil skyld eller oskyld, och att, om åboens barn vilja börda, skall den summan för hvilken nybygget blifvit såld t j likasom vid al! annan börd, till köparen af bördesmannen återställas, äfvensom denne fullgöra öfrige vid öfverlåtelsen öfverenskomna villkor och, i alla andra fall, ställa sig till efterrättelse hvad det Kongl. Brefvet af 1808 innehåller.7 Häruti instämde Riksdagsfullmägtigen Nils Strindlund. från WesterNerrlands Län. Lagsamt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande , N-o g. N:o 9. i Ank. till Exp. Utsk. den 5 Hov. kl. i e. m. Betänkande, i anlednning af väckt fråga om ändring i Kongl. Förordningen den 10 April iSto, rörande afgärda hemmansegares rätt att söka skifte ä skog och utmark. Uti en hos Hederv. Bonde-Ståndet väckt och till Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomie-Utskotten remitterad motion, har Per Pehrsson från Örebro Län .indragit, att Kongl.
Ehuru jag icke bar reserverat mig emot StatsUtsk:s utlåt, i detta fall, har jag likväl icke kunnat så egentligen förena mig med det beslut som Utsk. tillstyrkt. Den siste värde talaren bar visserligen rätt deruti, att Röding tagit sig på en befattning, som honom icke ålegat. Han har äfven upplyst att författningen berättigar K. M:s bef:de att nämna ett ombud att vara närvar, vid stämplingen; men jag kan icke med Hr von Troil och majoriteten inom Utsk. instämma deruti, att K. bef:de skulle hafva skyldighet eller rättighet att dertill förordna en magistratsperson. Författningen säger alt stämplingen skall ske inför magistraten och att K. bef:de skall skaffa ett ombud, som dervid är närvar. Denna författning tyckes således göra skilnad emellan de kontroller som göras af magistraten och kronans ombud. Kronans ombud är der egentligen för att tillse att det antal kortlekar blir stämpladt, för hvilka bevilln. insattes i Kronans ränteri. Jag tror således att om ingen ersättning lemnäs åt ett sådant ombud, så kan K. bef:de blifva utsatt för möjligheten att för framtiden icke få något ombud som åtager sig detta bestyr. Det ligger likväl morn Bevilln.Utsk:s makt att bestämma huru denna ersättning skall utgå, genom något afdrag af kortbevillningen eller annorlunda. Om nu R. o. Ad. återremitterar frågan, så torde Hr Rödings anspråk kunna få gälla åtminstone för den tid, som förlupit, sedan han sist begärde ersättning. Hr von Hartmansdorff: Hr von Troil har sagt att den ifrågavar. mannen blott varit skyldig att öfvervara stämplingen, men icke att verkställa den. Här har icke varit fråga om att betala honom för stämplingens verkställighet, utan derföre att han varit ombud dervid. Men om han likväl gjort begge delarne, både stämplat korten och varit närvar, såsom ombud, så måtte han väl vara sä mycket mera förtjent af belöning. Hr von Troil har äfven sagt, att Röding utan tvifvel fått betalning af kortfabrikanten sjelf, efter som han velat så länge sysselsätta sig med detta bestyr, oaktadt Staten ingenting gifvit honom derför.
Emellertid lyckades hans list; ty medan tulljakten låg på orätt utkik, gick båten med smuggelgodset lyckligt igenom, och med harmset sinne och långa näsor kommo jaktkarlarne andra morgonen tillbaka. De knotade i tysthet; men de fruktade Arnman för mycket att våga säga honom det hans envishet hindrat dem från en förtjenst. Ett nytt och vida större beslag försonade likväl snart både dem och tullkammarn; och ehuru Arnman verkligen fick en lätt skrapa, var han dock glad i sin själ, och gladast derföre att Carlmarkens icke anade att de hade hans förseelse att tacka för sin lycka; ty du förstår att han aldrig för någon utom mig erkände annat än att det varit ett misstag. Och hvad säger du nu, min kära Arve? Kanske du skulle vilja klandra din far!” ”Nej, Gud bevare mig för det! Men jag ville önska att jag aldrig kom i sådant läge, ty huru en ställde sig, skulle samvetet alltid komma till korta, och tjensten går framför allt.” Fru Kathrina rodnade. Hon erkände aldrig att det var en svaghet, utan tvertom en stor förtjenst af salig Arnman att hjelpa Carlmarkens, för hustruns och de många barnens skull; och att Arve vågade hafva en annan mening, det förtröt henne, ty han borde gilla allt hvad far gjort. Men Arve hade redan börjat tänka på egen hand; och hvad han en gång fått i hufvudet hade sig icke så lätt att åter få derifrån. ”Tjensten gick framför allt!” det var hans trosartikel, och dervid blef det. ”Nå, så Gud gifve du icke en gång nödgades gå i samma vånda, som din salig far, natten före det tilltänkta beslaget på Carlmarkens gods! Men skulle så ske, påminn dig då den här stunden och din stormodighet, som inbillar sig bättre förstå rätt och orätt, än dina egna föräldrar. Jag säger icke mera; men det faller mig så före, som vi en annan gång fick språkas vidare i samma sak.” ”Det kan väl vara, mor! Jag har ännu icke lefvat så många år, och litet har jag sett af verlden.
Jag är visserligen stadd till Mickelsmässan, men om husbonden nu genast vill släppa mig ur tjensten, får det bli som det vill med årslönen. – Olof, sade Suenonius, – det är en kristen ovärdigt att hysa en sådan fruktan. Jag måste afslå din begäran. – Men, sade Olof, – skall jag stanna qvar, så måste käre far laga om att jag får nattro. Sista natten var det ett fasligt spektakel i drängkammaren ... sådant står jag icke ut med ... – Berätta, hvad hände i natt? frågade pastorn häftigt. – Jag törs knappt tala om det, sade Olof tvekande. – Jag vill veta det. – Vill inte husbonden låta mig tiga med det, till solen gått ned? frågade drängen, som, enligt en tro, hvilken ännu herrskar hos allmogen, fruktade att något ondt skulle hända honom, om han, innan en dag förflutit, yppade en sådan hemlighet. – Jag befaller dig att genast omtala allt. Följderna tar jag på mig. – Nåja då Jag vill vara en hund, om icke Ingrid på Tallmossen och Karin på Moen voro i drängstugan i natt, fastän jag hade bommat dörren och satt en knif öfver dörrposten. Huru de kommo in, det vet jag icke. Men sopa, raka och smörjehorn hade de med sig, och mig ryckte de ur sängen, och stucko mig en qvast i händerna. Jag ville kasta bort qvasten, men kunde det icke, och, ett tu tre, bar det af genom skorstenen med begge två och mig efter. Men lyckligtvis stötte jag hufvudet så illa i skorstenspipan, att jag föll tillbaka ned i spiseln, och der låg jag, då jag vaknade. I hufvudet svider det ännu. – Ett nytt bevis! sade Suenonius. – Jag skall uppsätta en skriftlig berättelse om tilldragelsen, och du skall teckna ditt bomärke derunder. Jag säger ännu en gång, att de blinde skola se och de döfve höra. – Får jag nattro då, käre far? – Var lugn! Du skall hädanefter ligga i samma rum som jag sjelf, och jag skall binda dig med rep i sängen. Med detta löfte fick Olof gifva sig tillfreds.
På hafvet heter en symbolisk dikt, i hvilken herr Ring anger sin plats i samtiden. Han sjunger: mens skönhet I allmänhet synes ledigt kastadt ner lik-Som just ur pennan flutet. » » Jag sjunger en stump, som jag tycker bast, Och ej efter andras lagar. » » Jag står längst framme i foren, Der svallet brusar som mest, Jag lyssnar, jag just som hör en trng ajrooucu, jag judi » duui uui S&amp;ng som vid jublande fest. » Hafvet symboliserar det nya, fria, vardande, hvarefter tiden längtar. Herr Ring står som sagdt var i foren och just liksom hör en sång, hvaraf han blir till den grad bortkollrad, att han låter aet oändliga hafvet — » blott hafvet hvart du ser » — leda ut » till ständigt vidgade fjärdar ». Hur har diktaren tänkt sig detta? Sannolikt lika klart, som då han såg » mornade vindars sus » — hvad tycks väl? — » spegla sig (! ) i branden af strömmande backens ljus. » Hvilken uppstaplad hög af orimligheter! » Vågen sorlar och vinden ler » inpräntar skalden på icke mindre än tre ställen i en och samma dikt. Jag ber hvar och en att söka föreställa sig, hur det ser ut, när en vind ler. För öfrigt äro hans iakttagelser i naturen mångenstädes ratt felaktiga, äfven der försöket att invita Phantasia ge sig ut på fantasiflygt icke skapat vidunderligheter sådana som de ofvan anförda. Herr Ring placerar ogeneradt en sjungande lärka midt i sommaren och vill på ett annat ställe få oss att tro, att han hört trasten slå » i skyn (! ) sina klara drillar ». Aldrig sedan verldens skapelse har en trast slagit sina drillar i skyn och kommer sannolikt aldrig att göra det heller. Med herr Rings bildspråk förhåller det sig på samma sätt som med hans naturobservationer, det hvimlar af orimligheter. Naturligtvis ej öfverallt, ty med många af de gamla godkända bilderna är han fullt förtrogen.
Jag ber att få upläsa den reservation, Hr Olivecrona afgifvit mot Utsk:ts förslag, äfvensom det stadgande han upställt, för att derigenom se huruvida Utsk:t förfarit försigtigast och klokast eller om jemförelsen är till förmån för nämnde reservation. Hr Olivecrona säger: »Då Utsk:t, allena med en obetydlig förändring, vidhållit sitt i Betänk:t N:o 19 framställda förslag till ny redaktion af 14:de kap. Usta §:n GiftermålsBalken, måste jag mig deremot reservera. Jag är fortfarande af den öfvertygelse, att om man riktigt fattar ändamålet af de varningsgrader, hvilka i lag böra stadgas, såsom åsyftande att söka bringa oeniga makar till försoning med hvarandra, så måste lagstiftaren afse att dessa varningar blifva dels allvarliga, och ej för få till antalet, dels icke allt för hastigt på hvarannan följande, enär tiden alltid måste betraktas såsom ett särdeles verksamt försonande element. På sätt jag i min reser* 64 Den 4 Angust). vation vid berörde Betänk, anfört, har jag ansett de i 1734 års lag stadgade böter böra, såsom olämpliga, i egenskap af någon varning för oenighet emellan makar, ur vår lagstiftning utgå. Deremot anser jag det vara en pligt att, så vidt af mig kan bero, söka förhindra hvarje lagförändring i den syftning att varningen inför domkapitlet skulle försvinna. Trenne varningar af kyrkans tjenare, nemligen först enskildt af kyrkoherden och sedan af kyrkoherden inför kyrkorådet, och derefter inför domkapitlet böra visst icke anses vara för många omgångar, om ändamålet kan vinnas och ett obetänkt brytande af det heligaste band på jorden förekornmas. Dessutom torde icke någon varning lämpligare kunna meddelas än just af mån, hvilkas ställning bjuder vördnad och som med Skriftens ord böra kunna tala både bevekande och varnande, både undervisande om makarnas pligter emot hvarandra och verkande försoning och tillgift i afside å makarnes ömsesidiga fel.
Brudgummen trefvade efter ringen. Han sökte den i högra västfickan, i vänstra västfickan, i bröstfickan på den blå fracken, i byxfickan. Biskopen väntade. Bruden väntade. – Herre Gud, den stackars Constance! suckade en af fruarna. John Hall har glömt ringen. – En sådan drummelpelle, mumlade en herre bredvid henne. Man går inte i allsköns funderingar, när man skall gifta sig. Visste man inte, att något skulle vara på tok, då John Hall skulle stå brudgum! – Jag måtte glömt ringen i fickan på pälsen, stammade John med låg röst och vände sig till en af de närstående herrarne. Sök ringen i pälsen och kom snarast möjligt tillbaka, så är Dammen beskedlig! Men Fredrik Damm låtsade ej höra sin principals befallning. Han lät Jesper Geijer springa i sitt ställe. Det blef en ytterst pinsam väntan. Bruden var röd som en ros, men brudgummen hade blifvit likblek. – Det bådar ondt, när ringen glömmes. – Ja, ja, söta syster. Jag vånne jag vore långt borta. Först få vi vänta en kvart på bruden, och så glömmer brudgummen vigselringen. – Herre Gud, se på friherrinnan, jag tror hon dånar! – Hvad betyder det här, kusin Utfall? – Det betyder, att John Hall nu som alltid är en sakramenskad slarf. – Tyst, tyst, svär inte, det kan höras! Nå, Gud ske lof och tack! Han har funnit ringen. Men se på Hallen, hur hans hand skälfver, nu tappar han den väl i golfvet! – Det vore ackurat likt honom. – Tyst, tyst! – Gud vare lof, det gick lyckligt! Å, ett sådant bröllop! Nå, nu äro de ändtligen man och hustru. Herre Gud, hvad biskopen talar vackert och rörande! Ingen håller sådana bröllopstal som han. Akta, spill inte vin på min klädning! Den är splitter ny, skall jag säga kusin. Så där ja, nu är det visst jag, som är i tur och ordning att gratulera brudparet. Följ med, kusin! Så många pussar den söta Constance ger! Och alla på mun. Det var blott brudgummen, som hon vände kinden till.
Snart blef man varse hvad Skogarne derigenom ledo, emedan KronoBetjeningen omöjligen kunde medhinna eftersigten af Skogar, och derjemte fullgöra sina skyldigheter vid sins eljest nog vidlyftiga tillförordnaden, och Jägeristaten åter-: stäldes snart på den gamla foten. 86 Den 12 December e. m. Jägeristaten bör dessutom göra det hufvudsakligaste bidrag till Rofdjurens förmin. skande. Vargar och Björnar äro sorn Inrikes fiender att anse, emot fattiga Inbyggares dyrbaraste egendom, kreaturen 3 få de tram>ara med sin förödelse, hindras det stigande välståndet, som annars skulle utveckla sig till Landets allmänna fördel genom odling och folkökning. Man sade en tid: detta kan hjelpas igenom prtemier och belöningar för odjurens fällande. Skaraborgs Län trädde i spetsen för detta systéme, man många år voro ej förflutna förän man åter, (och detta enligt det yttrande som framlidne Justitite Ombudsmannen Ehrenborg under denna Riksdag lämnat) återtog Jagttygen och på vanligt sätt började förfara j och Wermlands, Stockholms och Upsala Län hafva funnit sig bäst af att aldrig ifrån det gamla systemet afträda. Ifrån Stora Kopparbergs och Gefleborgs Län har med största skäl forts mycken klagan öfver Vargarnas glupskhet och oförsynthet att anfalla och föröda menniskor. Jag känner väl icke hvad anstalter man der vidtagit att förekomma detta rysliga onda men det känner jag, att i dessa Län intet Jägeribefäl finnes. Skjutkonsten och dess underhållande och spridande är en Nationalsak; den verkar på vår sjelfständighet och vårt försvar. Soldater från landsorter der Jagt och Djurfångst idkas, äro ju i krigsyrket alltid utmärkte af vissa företräden framför dem sorn uppväxt på slätt* bygden. Den 12 December e. m. 87 Den tiden skogsma stodo öfverallt i landet, var också skjutkonsten allmännare. Hvad gjorde Carl den m:tes Soldater så fruktansvärda? Om ej deras skjutkonst och deras contenance, och den sednare kom af deras förlitande på sin färdighet.
Hvad åter angår Ilr Printzenskölds anmärkmr och, bland annat, Riksg:s kont:s inköp af en egendom i Wenersborgs stad, så betyder detta rakt ingenting, ty efter den gamla §:n hade brandförsäkringsvärdet i alla fall qvarstått såsom ett minimum. Hr Printzensköld omtalade också någonting annat, som, rörande Stockholm och båtsmanshållet, icke har med denna sak att skaffa. Jag får förklara, att om man än med skäl kan göra anmärkn. mot de grunder, som i Bevilims-förordn. blifvit i detta hänseende stadgade, är det ändock billigare än förut, då Stockholm egde 100 båtsmän och Södertelje 10, en proportion, hvilken icke af någon lärer anses billig. Jag underställer visserligen Ståndets pröfning mina enskilda tankar och medgifver, att om Ståndet bibehåller den gamla redaktionen, mindre inkonseqvenser i Förordn. upkomma, men skäl finnas likväl för mitt förslag. Har, såsom Gr. Mörner yttrat, mitt förslag blifvit följdt i praktiken, så är ingenting enklare, än att uphöja praktiken till lag. Hr Printzensköld: Om några inkonseqvenser finnas uti ifrågavar. författning måste man väl antaga att de influtit uppsåtligen, men att deri upsätligen införa någon inkonseqvens anser jag icke öfverensstämmande hvarken med R. o. Ad:s värdighet eller den urskiljning och omdöme, man af della Stånd har att vänta vid fattandet af dess beslut; och jag tillstyrker således att förevar. § mätte gillas med uteslutande af det ord, spm af misstag influtit. Då nu öfverlägguingen förklarades fulländad samt II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, först hemställde om R. o. A. biföllo de utan anmärkn. lemnade 104, 105, 106 och 107 §§, blef denna propos. besvarad med ja.
Sveriges deltagande uti en allmän exposition af åkerbruks-, industrioch konstalster i Paris år 1867, hade, enligt hvad af Statsråds-protokollct inhemtas, Kongl. Maj:t den 24 nästlidno April i nåder förklarat att, då erfarenheten ådagalagt att vid hittills anordnade allmänna större expositioner de flesta Stater, med anspråk på högre utveckling och med tillgång på värdefulla industrioch slöjdarbeten och konstalster, deruti tagit del, och Rikets Ständer, vid föregående likartade utställningar, uttalat sig för landets deltagande i desamma samt för ändamålet då anvisat erforderliga medol, om hvilkas anordnande till förevarande exposition tiden nu jemväl medgåfve att till Rikets näst sammanträdande Ständer göra nådig framställning, — åtgärder äfven nu borde vidtagas, på det att Sverige vid ifrågavarande exposition icke lemnades orcprescntcradt, dervid hufvudsakliga ordnandet af hvad med denna angelägenhet egde gemenskap skulle, i likhet med hvad förut egt rum, öfverlemnas åt dertill utsedde sakkunnige komiterade, i hvilket afseende Kongl. Maj:t förordnat, att den Centralkomité, som under förenämnda dag blifvit utsedd att utöfva högsta ledningen af den till innevarande år utsatta industri-utställningen i Stockholm, jemväl skulle utgöra don myndighet, hvilken egde att för Sverige dels öppna de närmare underhandlingar med den redan tillsatta Kejserliga Franska komitéen, hvilka af omständigheterna kunde påkallas, dels inom landet vidtaga nödiga åtgärder till befrämjande af Sveriges värdiga uppträdande vid utställningen. Med anledning häraf och då det icke läte sig med någon säkerhet beräkna till hvad belopp kostnadcrne för Sveriges deltagande i förberörda exposition kunna uppgå och desamma icke ens kunde blifva bestämda under Rikets Ständers sammanvaro, men någon ledning vid bedömandet vore att hemta af erfarenheten vid Stats-Utskottets Utlåtande N:o 60. 69 sodnaste allmänna exposition i London år 1862, för hvilken utgifterna uppgingo till 159,384 R:dr 18 öro, deraf likväl 20,000