Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
BeträlFande sålunda först de skoglösa hemmansegarnes företrädesrätt att njuta utsyning från allmänningarne, så har den af Utskotten aldrig blifvit ifrågaställd, så länge dessa skogar fortfara att uppfylla sin ursprungliga bestämmelse, att vara ett under det allmännas uppsigt afsatt förråd till samfällighetens bästa nytta, hvilket, såsom otillräckligt att uppfylla alla behof, endast kan och bör anlitas för att afhjelpa de nödvändigaste. I detta afseende äro allmänna Lagens stadganden i 16 Cap. 1 § ByggningaEalken och Skogsordningen klara och obestridliga. Väl hafva Utskotten, oaktadt den af Herr Danckwardt försökta tolkning af 1647 års Skogsordning, för sin del, deruti ej kunnat upptäcka något spår till inskränkning i Häradernes gemensamma rätt till Allmännin garnc, Lagsamt Allm. Besv. o. Oec. Utsk. Uti. N. o 4g. 17 garne, hvilken efter vår gamla landslag varit så förstådd, alt \ af den ränta af uppodlingar, som nu går till Kronan, då tillföll Häradet; men de anse det så mycket öfverflödigare att i detta fall ingå i en vidlyftig vederläggning, som de gerna medge, att denna inskränkning i nyttjande - rätten, den der småningom tillkommit, varit en klar följd af sakens natur. I samma mon som hemmans-skogarne aftagit och allmänningarne sålunda allt mer och mer blifvit anlitade, i samma mon blef det nödigt för Staten, som hade vården öfver allmänningarne, att allt mer och mer minska utdelningen af det allt mer och mer otillräckliga förrådet.
Resultatet af hvad jag nu anfört blir således; att jag icke Rån tillstyrka ett så fullkomligt upphäfvande af skilnad emellan stadsoch ■landtmanna-näringar, som det, hvartill de åberopade förslagen föranleda; att handtverks-idkande å landet bör inskränka sig till hvad sorn redan länge egt rum och som utöfvas af så kallade gerningsmän till allmogens nytta och beqvämlighet och hvilkas rättigheter och skyldigheter böra närmare bestämmas; landtmannen obetaget, att med egne händer och således icke i ordentlige verkstäder förarbeta och förädla jordens, ladugårdens, och bergsbrukets alster, samt att de deraf uppkomne produeter försälja i stad eller på landet, dock ej i öppna bodar eller i upplag, i följd hvaraf jag betraktar detta såsom en bisak i jemförelse med jordbruket; att, om en större menighet eiler församling, på längre afstånd från stad, skulle önska, att handelsrörelse inom densamma etableras, sådant må, efter beslut derom i sockenstämma, kunna, på sätt hitintills ofta skett, beviljas, örn det af Länets styrelse anses vara af beliofvet påkallardt och med ortens fördel öfverensstämmande, dock mot skyldighet för så beskaffade landthandlare, alt, i mon af dess bevillning, bidraga till närmaste stads cassa uti Borgarnes contanta afgifter Lagsami Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk.
Med uteslutande allenast af några högst speciela föreskrifter, rörande sjelfva sättet för fullgörandet af vissa, Tjenstemännen tillhörande mechaniska arbeten, samt iakttagande af några mindre väsendtliga jemkningar i redaction, får Utskottet nu meddela hufvud-innehållet af de i detail utarbetade stadgarne för Cassa-Afdelningen och Sedel-Contoret, sådane desamma, enligt Banco-Fullmägtiges åsigt, borde blifva; med framställning derjemte af de förändringar stadgarne för Sedel-Contoret skulle komma att undergå, i händelse den af Utskottet biträdde princip» i fråga om Chefskapet, skulle godkännas. Cassa-Afdelningen. Allmänna Satser. Nya Cassa-Departementet vexlar, emottager och utbetalar, jemte silfveroch kopparmynt, Ufven alla slag af så väl äldre som nyare Baneo-Utskottets Utlåtande N:0 38. 13 Bancosedel-valeurer; samt redovisar i sin bokföring för Bankens alla både myntade och omyntade metalliska Cassa-behållningar, äfvensom för magaziuerade 3 och 3 R:drs och skillings-sedlar, hvilka kunna fin» nas i behåll, då dess befattning vidtager. Till vexlingens underlättande inrättas en så kallad Dagvexlings Carsa, att begagnas endast till vexling emellan Myntsorterne, dels un der gående Expedition och dels vid Casseurernes dag-afslutningar, hvilken Gassa blifver oföränderlig lill sitt belopp, sorn till en början fast ställes lill 100,000 R:dr B:co. * . '* A. Bokföring. Allmän sats. Cassa-Afdelningens Bokföring har till Hufvud-föremål: att inom Banken åstadkomma en enda fortgående Cassa-Räkning; det vill säga: en öfversigt för dag och på ett ställe, af förändringarna genom intägt och utgift, med alla penningebehållningar, som hos Banken finnas, både uti metaller, mynt och sedlar, specielt för hvarje förvaringsställe och gencrelt för alla förvaringsställen sammantagne.
Disconträtt och deras öfriga rättigheter för så godt pris som kan fås 5 eller ock, om Proclamans alla följder befaras: bjud Fordringsägarne sådana vilkor, att man, utan suspen-J sion af Lagarne , kan anse sig säker tor allt klander af ens åtgärd. Eller ännu ett tredje i låtom oss icke bry oss om alltsammans. Men andra steg än dessa tre gifvas ej , utåt* en outplånlig vanheder för Riksens Ständer. Jag begagnar vidare detta tillfälle, för att förena mig med de värde Ledamöter innom Utskotten, som reserverat sig emot Stadgandet, att den på Sedlame upplupna Räntan , ej ens till den så kallade Cessionsdagen den 1 October, bör beräknas. Jag skulle vidlyftigen yttra mig om denna nya olaglighet, om den ej vöre consequent med den åsigt, hvarpå Lag6uspension kan anses tillåtlig. Angående Utskottens principe, att Banco^ ©ch Riksgälds-Sedelstocken ej bör ökas, blir C)6 Den 17 Elaviii f. ml tillfälle för mig att vidare yttra mig, om min gjorda anhållan bifalles, och om denna prelitninairefråga blifver debatterad, innan ndgori detailie af sjelfva FinanceFörsIaget till afgörande företages. t)et Förslag till Utredningar af Discontmassorna , jag här nedanföre vill uppgifva, utgår från det påståendet * att RörelseCapitalet i Landet är det, söm bör bibfehållasj trien icke Sedelstocken. Skälen för denna mill tanka äro på detta rum redan i dag vidlyftigt Och väl utredda j jag uppskjuter med att ans föra mina , tills jag får höra Utskottens, då kåken förekommen Men , innan jag slutar deh Recension jag börjat af Utskottens Betänkande, viii jag med få ord underställa , angående lämpligheten af tvänne DetailieStadganden, hemligen först: att alla Discontmassornas utredning skulle ske i Stockholm.
Jag har dessutom den öfvertygelsen, att ingen af dessa 6 ledamöter skulle vilja mottaga någon tillökning i sina inkomster på sina kamraters bekostnad, och jag bör yttra, att den aktningsvärde man, för hvilkens skull motionen blifvit gjord, aldrig skulle tillåta sig det; ty det är för mycket stridande mot hans begrepp om rätt att mottaga någon sådan löneförhöjning. Jag förenar mig med Hr Riben och begär, att motionen på de nu anförda skälen må afslås. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.: Jag kommer såsom ledamot i Ridd.-Utsk. i tillfälle att bemöta de anmärkningar, som blifvit gjorda emot denna min motion. Jag har endast uppträdt för att till R. o. Ad. hemställa, huruvida det kan öfverensstämma med den grannlagenhet, som, enligt hvad en ledamot nyss yttrat, alltid inom R. o. Ad. ägt rum, att påstå, det jag för en enskild ledamots fördel föreslagit förändring i den nu gällande aflöningen. Jag tror det varit så mycket mindre grannlaga, att ens vidröra denna sak, som emellan denna Ridd.-ledamot och mig det förhållande äger rum, att han är chef och jag underordnad. Det är uppenbarligen icke för personen, utan för befattningen, som jag har väckt denna motion; jag har derjemte bestämdt uttryckt den tanka, att så länge R. o. Ad. äro nog lyckliga att få behålla honom såsom vårdare af genealogiska tabellerna, är Den i5 April f. m. förhöjningen öfverflödig. Det är, efter min tanka, en sökt vändning och mindre grannlaga att på detta sätt bemöta motionen. Frih. Boye: Man öfverträder icke grann lägenhetens gräns för det man oriktigt uppfattar en framställning; och dä jag verkligen trott, med anledning af hela memorialet, att ett särskildt afseende varit fästadt på den ledamot, som har befattning med genealogiska tabellerna och för hvilken ett beröm särskildt influtit: ett beröm, deruti vi alla instämma, så kan jag vidkännas, att jag möjligen fattat meningen orätt; men jag vidkänner ej att hafva öfverträdt grannlagenhetens gräns.
Och då någon minskning i den härför erforderliga kostnaden genom de gamla lokalernas försäljning eller i dem befintliga materialiers användning vid den nya läroverksbyggnaden så mycket mindre synes kunna komma i fråga, som den gamla skollokalen, belägen i ett domkyrkan tillhörigt hus, hvarken kan försäljas eller rifvas, och gymnosiibuset, som nu begagnas till gemensam undervisningslokal, är afsedt att äfven i mellanvåningen inrymma bibliothek och samlingar, hvilka alltjemt till vexa och för hvilka inga rum äro afsedda i den af Öfver-Intendents-embetet granskade och godkända, Utskottet meddelade, planen för nytt läroverkshus; så återstår nu att tillse, på hvad sätt tillgång till de för nybyggnadens verkställande erforderliga medel lämpligast må kunna beredas. 1 sådant hänseende och med anledning af den hos Ridderskapet och Adeln väckta frågan om terminsafgiftens höjande, för att derigenom sätta Stiftens byggnadskassör i tillfälle att sjelfva bekosta utgifterna för läroverkshusen, får Utskottet upplysningsvis meddela att, då de vid innevarande riksmöte gjorda framställningar om statsbidrag för Järnverksbyggnaders uppförande eller utvidgande i sammanhang med öfriga till elementar-läroverken hörande ärenden förekommo till behandling hos Utskottet^ enahanda förslag inom Utskottet blifvit bragt å bane; men Utskottet ansåg sig icke böra detsamma understödja, hufvudsakligen af det skäl, att den föreslagna åtgärden, i Utskottets tanke, skulle i icke ringa grad motverka det ändamål, som med läroverkens utvidgande åsyftades, eller att underlätta tillfället för landels ungdom att i närheten af sina hem inhemta en så fullständig bildning som möjligt. Det torde nemligen kunna antagas att, om termins-afgifterna höjdes, många föräldrar, i följd af de derigenom ökade omkostnaderna för sina barns uppfostran, icke skulle låta dessa begagna sig af en undervisning, som, enligt förut antagna grunder, ansetts böra kunna med mindre uppoffringar vinnas.
Följden af att välja en sådan tidpunkt till ett vigtigt sammanträdes hållande med allmogen är den att sätta flertalet i valet mellan att anförtro sig åt en fullmäktig, hvilken oftast icke eger förmåga att nog begripligt yttra sig och framhålla förslagets nytta eller onytta, eller uteblifva. Hade sammanträdet hållits vid början af 1876 eller samtidigt med Lycksele stormark^ nad, så hade det nu omförmälda, man och man emellan ofta uttalade missnöje ej kunnat ifrågakomma. Herr fiskeriintendentens uppgifter äro förtjenta af en närmare analys. Påståendet, att basten af barkadt timmer upplöser sig i vattnet är, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, alldeles grundfalskt. Tvärtom, denna bast, som är tyngre än vattnet, sjunker till bottnen, der den, hopad, slutligen skall hindra all vegetation, som för fiskens trefnad är oundgänglig. Vidare upp-gifves åtskilligt om de undersökningar, som under senare åren skett angående fiskeriförhållandena i de Norrländska elfvarne; det är ganska ledsamt, att intendenten i detta fall kommit till ett resultat, som, enligt vår åsigt, är stridande mot befolkningens dagliga erfarenhet. Tager man åter i betraktande skogsstyrelsens yttrande i frågan, så ligger deri ett erkännande att flottningsgods som barkas, icke till sina egenskaper förbättras. Någon afsevärd skada kan det emellertid icke lida, om det kan utan uppehåll nedflyttas till förbrukning sorten. Men helt annorlunda gestalter sig för-hållandet, när sådant icke kan ske. hvilket inträffar vid snart sagdt alla vattendrag inom Lappmarken. Der kan. flottning be-■drifvas endast någon kort tid och det inträffar oftast att flottnin-gen måste till följd af brist på vatten afbrytas. Det blifver nu liggande å den alldeles eller i det närmaste vattenlösa bäckens botten eller större vattendrags stränder, utsatt för sommarsolen. Vore detta timmer barkadt, skulle det genom sommarvärmen snart upptorka och erhålla sprickor, hvilka, sedan vattnet ånyo fått tillträde, måste vidga sig och göra virket snart sagdt värdelöst till annat ä-n bränsle.
Jag slog mig ner på lådan, som jag nyss hjälpt till att lyfta ner, och öppnade mina ögon, så vidt jag kunde. Låset var litet krångligt, men det gick dock till sist att komma till rätta därmed, och så slogs locket upp. Har du någonsin sett en sådan där gammaldags koffert med sina små fack på sidorna och med snören uppspända under det bukiga locket, där hvarjehanda föremål äro dels upphängda, dels instuckna. O, hvad våra moderna reskoffertar taga sig prosaiskt ut vid sidan af en sådan där gammal vörd IDUN 12 nadsvärd tingest. Alldeles som ett modernt trähus bredvid en medeltidsborg. Och denna doft af rosor och lavendel sedan, som strömmade ut ur dess inre och fyllde hela vinden med vällukt, när faster öppnade locket. Poesi, poesi alltigenom! » A c k, faster, jag får j u vara med och se på alla dina vackra saker — det är så rysligt roligt. » » Ja, men ingen förevisning, förstår du; det har jag ej tid med i dag på spritt hvardan. Jag skulle bara ta ' reda på ett grått ullgarnsnystan, som skall ligga någonstädes på botten. » På botten — det var då allt för lyckligt. En hel hop af sakerna måste således upp i dagen. » Lägg i mitt knä, faster. migt på golfvet. » Det är så damHvilken liten diplomat jag var! Först kommo några lättare småsaker och ett par själar af mycket antikt utseende. Så ett par broderade tofflor samt en bibel i slitet skinnband. En gammal röd och hvit, finrandig musslinskjol med volaDger neromkring hade alltid utgjort ett föremål för min barnsliga beundran, men det hopp jag städse hyst att en gång få den ändrad och passande för min egen lilla lekamen hade så småningom bleknat, nu sedan jag vuxit upp till en lång ranglig flicka och insåg, att den ej längre skulle räcka till. Ett par stora silkesdukar af gaziris — en röd och en ljusblå medinväfda silkesblommor — voro dock afgjordt det vackraste af koffertens innehåll, och jag tröttnade aldrig att beundra dem. Men hvad var det? Ett långt, smalt paket. Det hade jag bestämdt aldrig sett förr, och min nyfikenhet var stor.
Det får icke nekas, att jemväl mindre felaktigheter och oordningar inom en armee kunna medföra förderfliga verkningar; och som det helas bestånd varit lagstiftarens egentliga ögonmärke, synas individernas anspråk på en skonsam eller åtminstone mensklig behandling , i afseende på bestraffningssätt och straffmått, någon gång hafva fått vika för hufvudändamålet, den så kallade disciplinen, hvilken man lärer föreställt sig icke kunna, utan denna uppoffring, med säkerhet vidmakthållas. Endast farhåga för förslappning i krigstukten angifver förklaringsgrunden till den ovanliga hårdhet, hvaraf Krigsartiklarna den 3i Mars 1798 lemna talrika vedermälen. Häraf torde äfven den sorglöshet härleda sig, hvarmed den extrajudiciela bestraffningsrätten öfver manskapet nästan oinskränkt öfverlemnades åt befälets godtycke. Menliga verkningar af öfverdrift i förra och obestämdhet i senare hänseendet uteblefvo icke, och det upptäcktes snart, att tillbörlig hofsamhet och försigtighet blifvit åstidosatte vid författandet af KrigsArtiklarna. Då fråga väcktes om organisation af allmänna beväringsmanskapet, fästades uppmärksamhet vid de speciallagar, dem hvarje medborgare under loppet af fern år skulle lyda, och Kongl. Maj:t behagade, till följd af Rikets Ständers i underdånighet framställda önskningar, förordna, att Krigslagarne skulle öfverses och granskas. Men emellertid och enär en längre tid erfordrades till fullbordande af ett så grannlaga arbete, fann Kongl. Maj:t nödigt, att, genom tvänne Cirkulär af den 26 November 1812, det ena till samtliga RegementsCheferne och det andra till vederbörande Befälhafvare vid de serskilda Flottorna, påbjuda förändringar i KrigsArtiklar och TjenstgöringsReglementen i1 vissa fall, i hvad de angingo såväl Landt-arméen, sorn Flottornas trupper och manskap.
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 11. Gr. Sparre: Jag får anhålla att 47:de §:n måtte föredragas nu, i följd efter den 42:dra. Sedan R. o. Ad., uppå framstäld propos., härtill samtyckt, föredrogs Hr Olivecrona: Det står: »Befälhafvare ege ej att för sälja fartyget i annat fall, än att det, genom offentlig myndighets beslut, blifvit förklaradt odugligt, ej heller något af laddningen» ete. Elt så generelt förbud liar ej kunnat åsyftas. Det är kändt att det är ett ganska ofta förekommande fall att befälhafvare får i uppdrag alt på främmande ort försälja sitt förande fartyg. Meningen med §:n skall väl vara, »utan rederiets tillstånd» må han ej sälja. Såsom man nu läser orden, är det ett absolut förbud, hvilket man dock icke velat i lagen inlägga. På samma sätt är det i fråga om förbud att sälja något af laddningen. Den det ej vill, röstar § 47. Ben 1C September e. m. 333 Jag kan således icke finna annat än alt §:n bör återremitteras, lör att lå de nödige ändringar gjorde; hvarför jag också anhåller om återremiss till Särskilda Utskrt. Gr. Sparre: Afven om man icke skulle anse detta stad gande olämpligt ur den synpunkt den siste värde talaren framställde, så lörekominer likväl andra omständigheter, sorn göra denna § alldeles otjenlig. §:n innehåller nemi bestämdt förbud för befälhafvare att sälja fartyg förr än det af domstol blifvit förklaradt odugligt. Men omständigheter kunna förekomma, dels af samma beskaffenhet som omnämnes i 42:dra och 179:de §§:na, och dels amira, som rederi icke kunnat förutse, men sorn göra alt det ligger i rederiets intresse att fartyget säljes, äfven om det icke är alldeles odugligt. Hen Tyska lagen har förutsett detta, och säger att befälhafvare må försälja fartyg, sedan han derom gjort anmälan hos konsuln på orten.
I sammanhang’ härmed och då Lotsoch Båk-inrättningen, i anseende till dess nära samband med Rikets sjö-försvar, från äldre tider va. rit ställd under Flottornas styrelse, med undantag af någre åt enskilda, under entreprenad, upplåt, ne Fyrar och Kåkar, hvaribland nu endast äro Landsort och Korsö Fyrbåkar, hvilka, emot vissa andelars uppbärande af Lots-, Bakoch Lastpenni ngarne af enskilde underhållas, har Kongl, Majus Nådiga uppmärksamhet icke kunnat undJ falla, å ena sidan olämpligheten deraf, att inrättningar af så allmänt och stort inflytande på. Handeln oell sjöfarten, stå under enskild Förvaltning, och å den andra, huru det både för Kronan och det allmänna ä'r af mycken vigt, att ofvanberörde genom Contracter åt enskilde under entreprenad upplåtne Fyrbåkar varda för Statens räkning inlöste och satte under samma publika tillsyn och styrelse, som de öfrige Bukarne i Riket. Kongl. Maj:t bär derföre i Nåder anbefallt Dess förvaltning af Sjö-ärenderne, att höra egarne af ifrågavarande Fyrbåkar, huruvida de voro hugade, att dera till Kongl. Maj:t och Kronan afstå, och till hvad pris, samt genom Dess Ofver-Intendents-Ämbete låtit i deras närij varö besigtiga och värdera samma Bakar: Och har Förvaltningen i ämnet afgifvit tvänne särskilda underdåniga Utlåtanden, hvaraf inhern-' tas, att egarne af Landsorts Fyrbåk förklarat, sig vilja aflåta densamma med Fyrvaktarehus och kohlbodar samt alla inventarier, hvaribland ett större parti Engelska stenkohl, för 35,000 Rid; samt egaren af Korsö Fyrbåk, att samma Fyr 1 4 1 Proposition om Statsverkets tillstånd och behof. 801 båk med dertill hörande Inrättningar , Hus och Inventarier till Kronans evärdeliga ego, för 18,000 R:dr försälja.
K. förbud, hvilket ostridigt utgör ett nytt criminelt lagstadgande, som förut saknas i 1734 års lag, tillkommet på ett emot stadgandet i 87 §:n RegF:n stridande sätt; så måste han naturligtvis, enligt sin ed, som ålägger honom att dömma efter Sveriges lag oell laga stadgar, — men lill lag och laga stadgar hörer endast den af R St. och Konungen gemensamt stiftade 1734 års lag, med de tillägg, ändringar och förklaringar deröfver, som af Konung och Ständer gemensamt göras, — så måste han, säger jag, enligt denna cd, helt och hållet frikänna den eller dem, som, enligt oftanämnda K. påbud, tilläfventyrs sig förbrutit eller förbryter, såframt förbrytelsen ej varit förenad med förrädiska afsigter och tillgöranden, i hvilket fall allmänna lagens stadganden äro tillämpliga. Likväl riskerar han att, genom samvetsgrannt följande af sin öfvertygelse härutinnan, blifva underkastad en fiscalisk action , och måhända i allmänhetens ögon blifva ansedd såsom en vän till gamla regimen, hvilken sjelf önskar och D c ii 18 Ma r s c. m. 35^ after införandet af något nytt regeringssätt, eller störtande af nu regerande dynasti. Intet torde vara vådligare i ett constitutionelt land, hvarest domaremaktens oberoende af alla andra eonsiderationer än lag och samvete, utgör ett villkor för samhällets säkerhet, trefnad oell lugn , än tillvaron af påbud eller författningar, hvilkas tillämpning strider mot domarens ed och samvete, och hvilkas icke tillämpning ådrager honomså väl Styrelsens, som måhända allmänhetens missnöje och misstankar. Domaren frestas härigenom alltför mycket att dagtinga med samvetet; och har detta en gång skedt, så är första steget taget på den bana, som så småningom leder till orältrådighet och egennytta. Det är till följd af dessa grunder, jag nu ifrar emot oftanämnda 1812 års påbud, likasom jag hädanefter kommer att ifra emot alla författningar och påbud af hvad namn eller beskaffenhet de vara må, hvilka ej tillkommit eller tillkomma i enlighet med våra grundlagar.
Åtminstone stod öfver anteckningarna: På middag hos fru Berg. A h, nu minns j a g! H o n hade en gång i sin klädloge på Vasateatern — samma en där A n n a Petterson en gång i världen härskade som absolut diva o c h inskränkt monarkisk direktris — lofvat bjuda mig på en liten gemytlig middag på tro man hand — hon, hennes man o c h jag. O c h så en smällkall vinterdag fick jag hennes kort. När jag k o m, låg person på knä — ja, kakelugnen, där hennes i färd med att resa en S o m artig kavaljer värdinnan i egen hög det vill säga framför små hvita händer voro präktig björkvedsbrasa. föll äfven jag på knä, o c h medan vi båda sysslade m e d nä fver och Jönköpingständstickor, utspann sig ungefär följande dialog: » S å snällt, att ni k o m! » » D e t fattades bara, att jag inte skulle kommit! » » A r ni slängd i att göra eld, n i? » J a g tillstod, att jag icke var vidare hemma i konsten. » J a, vet ni, inte jag heller! Men jag tyckte vi skulle ha oss en riktigt skön brasa. Det käns så hemtrefligt, när det är bistert ute — inte s a n t? » O c h jag blåste rätt in i kakelugnen, så rök o c h aska yrde om oss. att » N e j, det är för, galet — ni kan i n t e! » H u r u det nu var, fingo vi till sist veden att brinna. O c h m e d hvar sitt glas madeira, bekvämt lutande oss i ett par mjuka hvilstolar, njöto vi andaktsfullt af det härliga vinet från den soliga ön o c h af den flammande brasan ur våra egna björkskogar. för professor Günther; — hennes kamrat, som hon än i dag bevarat sin beundran o c h sina sympatier för, var ingen mer o c h ingen mindre än nuvarande fru Linden. Men det var ingalunda lätt att k o m m a fram i hufvudstaden. Operetten hade då många o c h strålande stjärnor, o c h dessa tåla som bekant icke gärna några rivaler.