Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De misstag och oriktigheter, som vid anförandet af de hos Riks-Stånden förefallna diskussioner och återgifvandet af deruti deltagande talares yttrade meningar icke sällan förekommit, torde dock, under nuvarande förhållanden, till någon del, kunna tillskrifvas oförmågan för tidningsreferenterna att från sina, för skriftliga anteckningars verkställande mindre beqväma, platser på åhörare-läktarne alltid rätt uppfatta hvad talarne yttra, äfvensom saknadt tillfälle att af dessa härom erhålla behöflig upplysning samt att jemföra sina och vederbörande protokollsförares anteckningar. Skulle nu deremot, på sätt föreslaget är, särskilda tjenstemän för ifrågavarande ändamål varda af Riks-Stånden antagna, komme naturligtvis icke samma anledningar till dylika misstag och oriktigheter att vidare förefinnas. I anseende till representationens fördelning i 4 afskilda rum och grundlagens stadgande, att Ståndens plena böra samtidigt hållas, måste likväl de, till införande i tidningarne afsedda, anteckningarne inom alla Stånden, såvida de, utan förkortning eller tidsutdrägt samt särskild kostnad, skola kunna på sådant sätt offentliggöras, ingalunda vara vidlyftiga eller särdeles utförliga, utan i allmänhet endast innehålla hvad som oundgängligen erfordras för att tillkännagifva den af hvarje talare hufvudsakligen yttrade meningen samt upplysa om de beslut, hvilka af de särskilda Riks-Stånden blifvit fattade. Då således de anteckningar, hvarom fråga nu är, torde, utan att upptaga ett alltför stort utrymme, kunna införas i de hufvudstadens tidningar, hvilkas redaktioner åtagit sig att redogöra för nuvarande Riksdags förhandlingar, så eger Utskottet anledning förmoda och antaga, att åtminstone en och annan af nyssbemälde tidningsredaktioner gerna skola omfatta och begagna sig af det för dem beredda tillfälle att genast eller kort efter slutet af hvarje Stånds plenum kunna erhålla samt i sina tidningar meddela Stals-Utskollcls Memorial N:o 7. 5 lättfattliga och upplysande samt fullt tillförlitliga underrättelser om hvad derunder yttrats och beslutats.
Skulle man genom den Skånska jernvägen kunna få 2;ne sådana ändpunkter förenade, så funnes mycket skäl för Utsk:s tillstyrkande, men härom är icke fråga. Enl. min åsigt kan Ulskts mening icke hafva varit någon annan, än att man fruktar, att opinionen vid nästa Riksdag skall slå om, och derföre vill man, att 1 mill. R:dr skall beviljas den Skånska jernvägen, på det alt, sedan hon en gång blifvit påbörjad, R. St. skola ytterligare bevilja anslag. Jag ber om förlåtelse^ i händelse jag misstagit mig, men jag har emedlertid hört flere ledamöter af detta hus yttra detsamma, och det förefaller mig äfven alt så är. Nu vill jag icke bestrida, alt jag anser äfven den Skånska banan behöflig, ehuru jag icke ser saken så rosenröd som andra. Jag vill icke neka, alt man kan taga en sådan utgångspunkt, men jag hemställer till de Hrr, som ifrat för denna bana, oro de icke inse, att opinionen för jernvägar skall vinna mera just derigenom, att man sätter sig i tillfälle att fullborda ett sådant stycke, som förr lemnar vinst. Ett motsatt handlingssätt kan efter min upfattning af saken icke hafva annan grund, än att de, som ifrigast yrka på företagandet af de långa sträckningarna af jernvägarne, sjelfva hafva misströstan till saken, hvilket de icke böra hafva, men om de än hafva det, bör just sältet att aflägsna denna misströstan vara, att man fullbordar så mycket möjligt är. På grund af dessa skäl anhåller jag att anslaget, som beviljas, det må nu blifva 4 eller 5 milhr R:dr, lemnäs till jernvägen emel lan Götheborg och Stockholm. Ilr von Troil: Frih. Klinkowström måtte hafva glömt, att K. M. i Sin Propos. tillkännagifvit, att General Akrell på Nådig befallning afgifvit förslag till stambanor inom landet, som K. M. fastställt, och deribland banan emellan Malmö och Jönköping.
— Bjurö klubb, ett fyrtorn af sten eller af jern och trä 33,500: — Rätans södra inlopp, en fyr anbringad i boningshusets vägg samt en lyktstolpe af trä 5,000 — Södra Bergudden, en dito dito i dito dito 6,500 — Bredskär, en dito dito i dito dito 6,500 — Bonden, ett fyrtorn af sten eller af jern och trä .. 54,500 — Hernö klubb, ett dito af dito eller af dito dito 40,000 — Brämön, en fyr anbringad i boningshusets vägg 15,500 — Agön, en dito dito i dito dito . 6,500 — Finngrunden (ost-om) ett fyrlartyg. (vest-om) ett dito ( . 120,000 — (i reserv) ett dito ) Björn, en fyr anbringad i boningshusets vägg . 15,500 — Understen, förhöjning af det nuvarande fyrtornet 16,000 — Hanholmen, en fyr anbringad i boningshusets vägg 5,000 — Sandhamn, ett fyrtorn af trä 1,200 — Kapellö, en fyr anbringad i boningshusets vägg 5,000 — Wiksten, en dito dito i dito dito . 5,000 — Femerön, en dito dito i dito dito 5,000 — Aln, en dito dito i dito dito . , J ett fyrtorn af sten och jern Häradsskär j J 210.000 — Westerviks inlopp, ett fyrtorn af trä 7,500 — Högklint, ett dito af sten 38,500 — Gottska Sandön, två dito af trä eller af jern och trä 130,000 — Bunga ör, en fyr anbringad i boningshusets vägg 6,000 -— Magö, en dito i dito dito . 5,000 — Carlshamn, en dito i dito dito .
Förskrifningen borde följaktligen vara genom påskrift af honom öfverlåten, eller ock annan bevisning om öfverlåtelse!) kunna åstadkommas; i brist hvaraf förskrifningens innehafvare ej kunde äga annan rätt, än den sjelf ägt, »som förskrifningen lyder å», såsom lagen i nästföljande § stadgar för det fall, att man utan gäldenärens lof öfverlåtit hans förskrifning. För min del kan jag ej annat finna, än att orsaken, hvarföre man någon gång — och så ofta man kan — heldre ställer löpande förskrifningar till viss man eller ordres, än till innehafvaren, ligger uti långilVarens önskan att kunna med mindre äfventyr för sig sjelf, äfvensom för låntagaren, förvara sitt fordringsbevis, så länge det i hans egen hand qvarstannar. Men denna önskan är förfelad, i händelse det, med eller utan hans öfverlåtelse, lika gäller i hvars mans hand, och således den, som upphittar det, när det af rätta ägaren blifvit tap padt, eller en tjuf, som ur hans ticka eller hans byrå tillgriper det, kan deraf göra samma bruk, som om rätte ägaren frivilligt lill honom detsamma öfverlåtit. Om nu ock i sådana fall sällan inträflär, att långifvaren återfår, hvad han förlorat; så är åtminstone den fördelen vunnen, att den orättmätigt blifne innehafvaren ingenting vinner på sin otillbörliga åtkomst, utan vinsten stannar hos låntagaren, derest icke, såsom i de flesta läll kan förväntas, fordringsägarens rätt slutligen gör sig gällande, äfven utan förskrifningen, sedan tiden lör dennas giltighet upphört. *) Det synes mig således vara fullt skäl att skilja imellan förskrifningar af denna beskaffenhet och dem, som omedelbarligen ställas till innehafvaren, och hvilka senare blott sällan lära brukas vid enskildas lånafhandlingar. Jag förmodar derföre ock, att lagen velat sålunda skilja imellan dessa olika arter af förbindelser, helst det i annat fall varit onödigt att ens omtala den ena eller dem, som icke äro ställda till innehafvaren. Men lagen har i detta ')
Hans ögon hade återfått det förtroliga uttrycket, och med en tillsats af nyfikenhet och ömhet lät han dem glida öfver hennes ansigte och hennes hår. Den ljumma luften, den dämpade dagern mellan träden, omgifningen, ensligheten – allt drog honom med i stämning, ty egentligen dolde han en lyriker under sin ästetiska rock. Och der stod han nu och log riktigt hjertegodt under sina tillkonstlade mustascher. »Se här», sade han i det han höll det lilla testamentet framför henne», jag stoppar det på mig. När du har lust att läsa, vill du då komma till mig?» Hon såg på honom med dessa svala grå ögon, så klara och ogrumlade ännu. Hon hade förstått hans mening. »Ja», sade hon med sitt vackraste leende, »jag skall komma till dig.» En jägare af gamla stammen. Vid skymningens inbrott hade jagtsällskapet kommit hem till byn, och några timmar senare voro jägarne samlade kring en bål i gästgifvaregårdens stora sal. Der var det som nejdens allmänt erkände förste Nimrod, med ord som andades den största vördnad och tillgifvenhet, tecknade nedanstående minnesbild af den man, som ledt hans första steg på jägarstråten och som nu sjelf – för ett par år sedan – gått bort till sällare jagtmarker. Jöns Isaksson hette han, och jägare var han till lif och själ; icke en söndagsjägare eller en grannlåtsherre, som aldrig bekymrar sig om ifall villebrådet förödes och dör ut, bara han sjelf får göra skott, icke en af dem, som då och då komma hem med väskan full blott för att få skryta med sin skicklighet... nej, för gubben Jöns hade jagten blifvit jordelifvets största, ja, nästan enda intresse. Han var en varmt gudfruktig man, men han skötte sin gudstjenst på eget vis, med sin bibel, sin psalmbok och sin postilla. I kyrkan kom han just icke ofta och derför såg den nye presten i början snedt på honom. Men sedan han lärt känna gubben Jöns närmare, kom han att respektera honom. Jöns Isaksson fjeskade aldrig, hvarken för Gud eller menniskor. »Vår Herre ser nog ändå, hva’ en går för», sade han.
In» delte, beräknas Chartan i de fall denna § utstå» kar, till endast en procent af den på Stat beståd» de Lönen, ellef den efhållne Rotelönen, hvilken sistnämndeder den i persedlar är utsatt, förvänd» las i penningar efter sednaste årets markegång; Ringare ScholseBetjente, Pedagoger, Klockare» Organister, Sångare , Kyrkovaktare , och mindre KyrkoBetjente, stämplas Fullmakten efter lika grund, söm vid andre Écclesiastique befordringar, dock ej under 8 sk. Följande personer, som ej hafva ständig Lön» förses Fullmagten eller Constitutorialet med stamp' ladt papper efter enahanda grund, som den för Civile Ämbetsoch Tjenstemän förut stadgade, dock icke under nedanstående belopp s INotariiPublici StadsMäklare och Skepps C1 arerare i Stockholm och Götheborg , R:dr. 1 C. -»» i de öfrige Städerne. » 4. —■ HofRättsAdvocater och LiquidationsCommissarier. » , 5- —“ LiqvidationsCommissarier i Landsorterna 4- —• Advocater, och Bevillnings.Utskottets Betänhnnden. (44 Commissarier vid StadsRätter, »arnt DykeriCominissarier • tJ X*. ak. LandsStads Jägerioch BergsFiscaler .1».* j. —. Vicarier eller Substituter • • — 18 sk. Collectc-urer vid NummerLolteriet . i. — SockneSkrifvare, som erhållit AntagningsBref att betjena Allmogen i Processer och Rätte gångar 36 sk. Gerningsmän och dfrige på Landet, som af Konungens Befallningshafvande förses med AntagningsBref, ej ega löner, och här förut Icke aro nämnde 34 sk. Om någon beställning med Lön på Stat tillsattes genom Generaleller andra Ordres, anses dessa lika med Constitutorialer.
Från Högvördige Preste-Ståndet. S. D. Föredrogs Stats-Utskottets Memorial N:o ipS, om anledning till anmärkning emot Föredraganden för Handelsoch Finance-Ärendena; och blef den begärda Remissen till Constitutions-Vtskottet beviljad. S. D. Vid förnyad föredragning af Banco-Vtskottets Utlåtande N:o i4, i anledning af de inom Riks-Stånden framställda anmärkningar vid Utskottets under N:o 7 afgifne Betänkande, med förslag lill ett nytt myntsystem, fattade Preste-Ståndet följande beslut: 1:0 att bestämmandet af en mynt-enhet för hela Landet är ett ämne, hvilket må såsom ett önskningsmål hos Kongl. Maj:t af Rikets Ständer i underdånighet anmälas; 3:0 att Rikets Ständers yttrande i frågan om ordnandet af mynt-enhetens fördubblingar och afdelningar äfven må i önskningsväg till Kongl. Majit i underdånighet framställas; 3:o att Svenska myntets räkne-enhet fastställes till jemnt 1 f\ Rdr Silfver Specie, i enlighet med det skrot och korn, som Mynt-Ordningen af år i83o bestämmer; 4:o att denna mynt-enhet, svarande emot 12 sk. Silfver Specie, och i räkne-värde enahanda med 1 Rdr R:gs eller o.fZ af Banco Riksdalern eller 33 sk. Banco, benämnes Riksdaler Courant, och att hvarje Rdr Courant indelas i 43 sk.; Prot.
Såsom ersättning för bestyret med utdelningen af de fosterlöner, som halfårsvis utgå iill underhåll af barn utom barnhuset, utbetalas årligen till åtskilliga stift, åt-Preslerskapet 2 Ildr och åt Konsistorie-notarien 16 sk. för hvarje barn. Berörde ersättning, som uppgått år 1846 till 2,115 Rdr 32 sk. och år 1847 lill 2,816 Rdr 16 sk. samt i medeltal utgjort omkring tio procent af de sålunda utdelade fosterlönerna, anse Revisorerne böra för framtiden inskränkas till ett belopp, ungefärligen motsvarande de, utan tvifvel ringa, kostnader, som kunna vara med utdeluingsbestyret förenade. § 7. I afseende på större delen af de i nästföregående § omförmälda fosterlöner, finnes icke någon annan verifikation räkenskaperna bilagd, än en af Inrättningens Kamrerare, som tillika är Kassör, undertecknad, så kallad ”underhålls-special”, upptagande barnens namn och nummer samt de särskilda underhålls-utdelningarne för hvarje barn. Endast de genom Prcsterskapet verkställda utbetalningarne, hvilkas sammanlagda belopp knappt uppgår till en tredjedel af hela utgiftssumman, äro med vederbörandes qvittenser i behörig ordning verificerade; i anledning hvaraf och då af räkenskaperna ej kunnat utrönas, huruvida någon af Direktionens ledamöter verkställt den uti 14 § uti Instruktionen för barnhusets Direktion af den 13 Maj 1825 föreskrifna granskning af Barnhus-inspéktorens öfver utbetalningarne afgifna förteckningar, Revisorerne ansett sig böra å ofvanberörde förhållande fästa Rikets Ständers uppmärksamhet. § 8. Uti 1846 års kassaräkning finnas från det föregående året inbalanserade 300 Rdr, förskottsvis utbetalda för reparation af en barnhuset tillhörig qvarn; hvilket belopp äfven blifvit i samma räkning afskrifvet; men Revisorerne anse, att ifrågavarande 300 Rdr bordt i räkenskaperna balanseras intilldess sig visat, att reparationen blifvit verkställd samt arbetet afsynadt och godkändt. § 9.
Holfredh körer sin man bonden Raffual ut att skaffa rätt på de bortlupna märarna och ej komma igen, förr än han funnit dem. Raffual, som väl vet, att hustrun under tiden har möte med Dan, beklagar sig öfver sina lidande, tänker med saknad på den tid, då Holfredh ännu älskade honom, ty nu, sedan hon gjort bekantskap med Dan, får han uppbära hugg och slag: han afbryter sin klagan med att till åskådarne säga: ”Hå, leer icke så myckit der åt.” Nu finner han de båda älskandes lik, men, då han är blyg att tala, vill han gå till en skrifvare och bedja honom uppsätta en berättelse om fyndet. — Sc. 6. Fursten har låtit kalla drömtydare; han har drömt, att en örn dödade två svanor samt att en hjort och en hind blefvo ihjälrifna af ett lejon. Drömtydarna uttyda drömmen så, att fursten skall besegra sina fiender. Men nu kommer Raffual med sin skriftliga berättelse. Stor förvåning och jemmer. Tisbe saknas på sin kammare; de falska drömtydarna straffas; fursten går att taga på sig sorgekläder för att sedan begifva sig ut i rosenlunden. — Sc. 7. Gudinnan Diana står vid Pyrami lik, harmsen på Venus och klagande öfver hans död, som var den kyskaste sven; likaledes klagar Vesta öfver Tisbes död, men hon har dock med sig en kostelig olja, som, om blodet ännu är varmt hos de döda, kan återgifva dem lifvet. Det gäller blott att hålla Charon borta, medan de smörja liken. Vesta råder att bedja Herkules om biträde; han utkallas ur berget och lofvar att köra Charon bort, om gudinnorna vilja gifva honom en jungfru att hafva hos sig. Vesta finner den begäran billig och lofvar honom den yppersta i hennes kloster, hvilken skall föda honom många barn.
Då erfarenheten således visade, att ej mindre den, redan i andra hänseenden nog båldt betungade, jordbrukaren, än äfven soldaten sjelf, i och för dessa comtnenderingar, orsakades betydliga utgifter, samt landet icke saknade utväg att, i soldatens ställe, till dylika commenderingar använda den mängd af försvarslöse personer eller mindre djupt fallne brottslingar, som i de allmänna corrections-inrättningarne förvarades, genom hvilkas begagnande ej allenast lindring i statens dryga fångvårds-kostnader vore att påräkna, utan ock tillfälle lemnades dem sjellve att, genom arbete, söka bereda sig återförening med samhället, hafva motionärerne föreslagit, det soldaten, så vidt ej, till följd af enskilde aftal mellan honom och hans löngifvare, annorlunda bestämdes, må helt och hållet befrias från arbets-commendering för enskilde och allmänna bolag, verk och inrättningar, eller ock, om soldaten ej blefve från detta besvär frik allad, han då måtte för sitt deltagande i sådana arbeten erhålla en inkomst, sorn fullt motsvarade så väl underhålls-, som öfriga med hans frånvaro från roten, efter de olika provincernas bruk, förknippade kostnader, hvilka, om de af rote-interessenterne bestriddes, borde dem godtgöras, äfvensom att, åtminstone för Dalarne, soldaten måtte, när han bortcommenderades, blifva tillagd en lämplig ersättning för den förlust, som honom tillskyndades deraf, att han nödsakades åsidosätta sitt landtbruk. Denna motion, äfvensom hvad vid föredragning deraf inom Hederv. Bonde-Ståndet af åtskilliga ledamöter yttrats, hafva Utskotten tagit i öfvervägande.
Han var nu så stor och hade emällanåt röjt så våldsamt lynne, att man icke vågade låta honom gå fri omkring i Asgard. Han hade nog vid mer än ett tillfälle visat lust att sönderslita Gere och Freke. Fördenskull hölls han nu inom ett högt stängsel, och hade Tyr åtagit sig den vådliga sysslan att gå dit in och gifva honom hans dagliga föda. Redan förut hade gudarne låtit Fenrer pröfva sin styrka på en mycket stark järnkedja, hvarmed han lät binda sig, väl vetande, att han kunde spränga den, och det gjorde han i ett enda ryck. Nu gjordes en vida starkare, och ulfven, stolt öfver sin styrka, lät lägga henne kring sig. Med en enda spänning kom han kedjan att brista, så att länkarne flögo åt alla håll. Svipdag begaf sig då till underjorden, för att rådgöra med de dvärgar, som plägat betjena Mimers söner i deras smedjor och ännu smidde där. Dvärgarne lofvade försöka sin konst. De visste, att hvad det grofva ej kan fjättra, kan måhända bindas af det lena. Efter någon tid hade de smidt åt gudarne det band, som kallas Gleipner, fint, smalt, mjukt och spänstigt utan like, gjordt af ämnen, som människans ögon knappt kunna se och hennes hörsel knappt förnimma. Tyr visade ulfven detta band och sporde, om han hade styrka att slita det. Fenrer svarade, att det såg så ömkligt svagt ut, att man hällre borde ställa den frågan till ett barn än till honom. Han kunde ej förvärfva någon heder med att spränga det. Tyr sade, att bandet var vida starkare än det såg ut. Tor kunde nog sönderslita det, men de andre gudarne svårligen. Fenrer anmärkte, att bandet då måtte vara gjordt med list, och i detta fall vore det dumt af honom att låta lägga det på sig. Tyr torde genmält, att han alldeles icke ville dölja, att bandet var gjordt med list, ty frågan var nu den, om dvärgarne med all sin konst förmådde uträtta något mot Fenrers styrka. Man ville utransaka hvad som var starkast här i världen: våld eller kunskap. Fenrer sade, att detta kunde vara skäl att pröfva.
Men kan och bör det äfven hädanefter ske, om nyssnämnda grund upphäfves, och man i detta fall ganska rigtigt finner det vara nödvändigt att utsöndra kyrkomötet från riksdagen? Hvartill skulle ens denna utsöndring tjena, om den positiva kyrkliga lagstiftningsrätten fortfarande skall tillhöra riksdagen, då utan tvifvel blott den myndighet lärer blifva kyrkans verkliga representant, som har hennes lagstiftning i sin hand? Och kan väl den tillämnade riksdagen billigtvis göra anspråk på en dylik rätt? Nej. En riksförsamling, som sammansättes utan allt afseende på de kyrkliga angelägenheterna, och i hvilken tilläfventyrs ingen enda medlem af kyrkans lärostånd kommer att deltaga, men till hvilken deremot valrätt är medgifven åt mosaiska trosbekännare och valbarhet åt hvarje annan, som bekänner sig till den obestämda och mångtydiga lära, som kallas »kristen-protestantisk,» således äfven åt de mest kyrkofiendtliga sekters medlemmar, — en sådan riksförsamling bör hvarken kunna eller vilja hafva till sin uppgift att gifva evangelisk-luthersk kyrko-ordning dess positiva innehåll. Konungens rådgifvare synas ock dela denna åsigt, då de genom Herr Justitie Statsministern i det Stats-Råds-protokoll, som finnes bifogadt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, anmärkt, att »det måhända vore rigtigast att till kyrkomöte, gemensamt med Konungen, öfverlemna den kyrkliga lagstiftningen,» men att beskaffenheten af vår nu gällande kyrkolag, såsom »sammanblandad med en mängd stadganden af civil-lags natur», för närvarande hindrar, att samma lagstiftning »helt och hållet undandrages national-representationen». På samma gång Reservanterna glädja sig öfver ena sidan af detta erkännande, beklaga de, att på den anmärkta sammanblandningen så mycken vigt blifvit lagd, att den ensam anses tillsvidare omöjliggöra tillämpningen af en i sig sjelf rigtig grundsats. Afven Sveriges nu gällande civil-lag är dock uppblandad med åtskilliga främmande stadganden, t. ex. sådana, som höra till det så kallade ekonomiska lagstiftningsområdet, der Konungen ensam stiftar lag, utan att deraf några menliga följder eller konflikter emellan Konung och Ständer inträffat
Och får Utskoltet slutligen, i anledning af Herr Friherre Kantzows, under discussion rörande Herr Rosenblads motion, inom Högloft. Ridderskapet och Adeln afgifne yttrande, i korthet upplysa, att visserligen, sedan sistförflutne Riksdag, Banco-Discont-Verket varit hotadt med förluster, tili följd af svårigheten att, efter den derstädes begagnade äldre räkenskapsmethoden, skyndsamt kunna upptäcka hvarje uppkommen balance, men att, sedan det genom Ordförandens i Banco-Discont-Birectionen, Herr Kammarherren Rosenblads sorgfälliga och mödosamma forskningar, lyckats att uppdaga förhållandet, har Discont-Verket blifvit från förlust fredadt; hvarefter ett enklare ©eli i sig sjelf mera controlerande redovisningsoch bokföringssätt, än det förut begagnade, jemväl med innevarande år är vid Verket infördt. Stockholm den 9 Sept. x 834- Banco-Viskoticts Bet. IV: o 40. S JNT:o 4o. Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Sept. Betänkande, i anledning, af väckt fråga om förändrade grunder för befordringar till Comniissarie-beslällningar inom Banken. Genom remiss fran dels Vallöf!. Borgare-Ståndet, dels Hedervärda Bonde-Ståndet, ära Lill Utskottets handläggning öfyerlemnade: 1:0.
Han var så godt som obekant på orten och hade endast i egenskap af f. d. informator blifvit inbjuden, derför att han händelsevis tillbringade julferierna i grannskapet. Han observerades af en ung flicka med ett lifligt, men fult ansigte. »Ah, doktor Svenson, sitter ni här och gömmer er?» utropade hon och satte sig på stolen midt emot honom. Hans ansigte klarnade, hon hade varit hans älsklingslärjunge. »Jag tycker om riktigt stora sällskap», sade han, »ty der försvinner man i mängden.» »Och kan observera», ifylde hon leende. »Ja, hvarför inte?» »Nå, hvad tycker ni?» »Man tror sig vara i en stor stad, i stället för ute på landsbygden. Men hvem är den der damen i ljusröda sidenklädningen?» »Hvad har ni emot henne?» »Ingenting; hvem har sagt att jag skulle hafva någonting emot henne?» »Ingen har sagt det, men jag ser det på er min. Ack den minen känner jag så väl, jag fick ju alltid se den, när jag icke kunde mina lexor. Gud, hvad jag saknar den tiden!» »Det gör icke jag», svarade han skrattande, »ty ni var verkligen för svår ibland.» »Var jag så dum?» »Nej, men så elak. Jag vill hellre läsa med tre pojkar än med en enda flicka sådan som ni.» »O, så smickrande!» »Nå, vill ni icke säga mig hvem den damen är?» »Det är grefvinnan Stahr till Stahrby, finner ni henne mycket vacker?» »Ja, men hon är ohyggligt kokett, jag skulle bli ursinnig om min hustru uppträdde med en sådan uppvaktning af beundrare.» «Om ni sjelf blir en sådan äkta man som grefve Stahr, så vore er blifvande hustru att ursäkta, om hon följde exemplet. Der står grefven sjelf, se på honom.» Den unga flickan utmärkte en ytterst elegant herre med sydländskt utseende, hvilken lifligt pratande stod framför en grupp nyss uppvuxna flickor. »Det är en vacker karl», sade han. »Ja, och en sådan verldsman. Han kan föra en konversation, må ni tro.