Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon tänkte i tysthet, att så måtte englarna se ut, och hon rodnade, när Berta ibland talade med henne. Hon observerade, hur Berta just nu satt med sina stora ögon uppspärrade och munnen så liten som ett körsbär och förtviflad stirrade på de en och en half sidor hon hade skrifvit i sin kriabok »Om nystafningen». Alla kommata voro ditsatta af läraren med energiska, onda streck, och i slutet stod med stora bokstäfver: »Allt för kort och ofullständigt.» Ja — så var det. Berta vände det enda bladet fram och tillbaka och suckade, men det blef icke mera för det. Det var dock en flicka, som icke hade någon svaghet för lilla Berta, och det var klassens »enfant terrible», Hedvig Engelhardt. Det var en lång, smärt flicka med ljust, askfärgadt, burrigt hår, hvita ögonbryn öfver de mörkblå, litet närsynta ögonen, en mängd fräknar öfver den lilla pikanta näsan, och en käck, trotsig mun, omkring hvilken som oftast lekte ett spotskt leende. Hon hade ett mycket godt hufvud och var då och då, när det föll henne in, ganska flitig. För lärarne och lärarinnorna hade hon antingen en oöfvervinnelig antipati eller den mest glödande hängifvenhet. Hon hade stora anlag för att teckna, men att sitta och rita klotsar och gipser tråkade nästan i hjäl henne. Hon tillbragte största delen af rittimmarna med att låta sitt korta, lockiga hår falla ned, och då med ett »förlåt» sätta upp det igen och långsamt sno det öfver sina fingrar. Hon kunde med ett par streck karrikera hvilken som helst af flickorna eller lärarne. Det fans farliga randritningar i hennes böcker, ty ingen kunde tvifla på, att trekanten med det nedhängande strecket var historielärarens egendomliga profil med den breda munnen, eller att den runda bullen med russinögonen var den engelska lärarinnan. Hon tecknade af dem alla, sig sjelf och alla kamraterna. Det var aldrig elakt, men det var hvad menniskor äro mera rädda för, det var humoristiskt, och det var just det karakteristiska hos hvars och ens person, som hon genast såg.
Uti enskild banks konkurs skall, å bankens kreditsedlar och andra i och för den egentliga bankrörelsen utgifna förbindelser, högsta lagliga ränta å de förra, och å de sednare ränta till det belopp, som i hvarje fall utfäst blifvit, utgå från den dag, då offentlig stämning beslutes, tilldess inlösen åter vidtager. §• 20. För fordran hos bankbolag skall bolaget i första rummet sökas. Är fordringen .genom utslag fastställd, och får borgenär ej betalning af bolaget, då må på grund af samma utslag utmätning ske hos den af bolagsmännen, borgenären Feist vill. §. 21. När konkurs inträdt, har bolaget förverkat den till bankrörelses bedrifvande erhållna tillåtelse. §. 22. Mom. 1. Ej må bankdelegare, hans arfvingar eller sterbhusdelegare vara berättigade att under bolagstiden träda från bolaget eller sin lott å annan person öfverlåta, med mindre bolaget dertill samtycker och det i 2 §. stadgade minsta antal delegare derigenom icke understiges. Mom. 2. Då delegare från bolaget afgår eller ny delegare deruti inträder, skall uppgift derom efter hvarje bolagsstämma aflemnas till Rådstugurätten, för att i dess intecknings-protokoll intagas samt i allmänna tidningarne införas. §. 23. Mom. 1. Den genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800 för skuldfordring i allmänhet bestämda preskriptionstid af tio år ege ej rum i afseende på enskild banks krcditscdlar; ej heller skall bevakning deraf, enligt konkurslagen, erfordras i sådan 692 Expedilions-Utskoitets Förslag till underd. Skrifvelse, M-o 218. banks konkurs eller i anledning af årsstämning, som vid bolagets upplösning må utfärdas å dess borgenärer. Mom. 2.
I fråga 0111 den ersättning, som bör tillkomma Krigsmanshus-kassan, har deremot en ganska vidlyftig diskussion upstått, derunder det blifvit ådagalagdt, (jag nekar det icke), att de föreslagna kontrollerne dels kunna anses mindre fullständige, dels kunna föranleda hvarjehanda vidlyftigheter; men kontroller på hvad? jo, på att finna det belopp, hvartill dessa rusthålls-ufgifter, både aloch tillträdes-, jemte per-mille-afgifterna i framtiden kunna komma att utgå. Man måste likväl ihågkomma, att dessa afgifter, hädanefter såsom hittills skola utgå af ett visst oföränderligt antal rusthåll, och egendomar, som, öfvergå frän den ene egaren till den andra. Delta antal är beständigt detsamma, och då man äfven måste antaga, alt öfvergåendet från den ena handen till den andra, åtminstone i medeltal betraktadt, bör komma att ske ungefär på samma sätt som tillförene, så följer häraf, att afgifterne å krono-rusthåll, likasom per-mille-afgiften, böra utfalla ungefärligen lika under ena som andra perioden. Af detta skäl har också, enl. hvad jag med temmelig visshet vill minnas, K. Krigs-colhm, som är målsman för Krigsmanshus-kassan, och sorn tillstyrkt åtgärden, icke begärt att ersättningen skulle framdeles reguleras efter några nya uträkningar, utan endast att den skulle bestämmas til) det belopp, hvartill dessa afgifter hittills per medium upgått och R. 0. Ad. torde finna, att vid sådant förhållande hade alldeles icke de omrörda kontrollerna varit behöfligav Deremot hade Amiralitets-krigsmanskassan hos K. M. anmält, att dessa afgifter under sednare åren i dess räkenskaper betydligen stigit, men orsaken till delta stigande får ingalunda tillskrifvas någon allmän tendens dertill, utan orsaken var, att genom bättre eftersyn rusthålls-afgifterna sedan år 1842 influtit till ett vida högre belopp, än hvartill de tillförene upgått.
Öfverallt, då man ingår i någon undersökning om förhållandena i alla med indelningsverket gemenskap ägande inrättningar, finner man hvilken hög statsmannablick och innerlig fosterlandskänsla dertill är grunden. — Carl Xlts fosterlandskärlek och vishet framstår såsom en ledstjerna öfverallt, och hvad man i sednare tider velat fingra på, velat förändra, velat mästra, har funnits vara ep hernie ra försök, hvars misstag genast inhemtats; och återgången lill det ursprungliga, denne Konungs storverk, har merendels varit en dyrköpt erfarenhet, att indelningsverket ej låter rubba sig i grundvalen, utan att gifva fäderneslandet ett djupt sår. Verket var fosterländskt, dpt var grundligt uttänkt, icke I Den 1.4 Man. 167 blott för sin tid, utan för sekler; ty det öfverensstämmer nied våra naturförhållanden i norden , med våra lynnen, våra behof, vår förmåga och grunden för vår sjelfständighet. Carl XI insåg möjligheten, huru Sveriges allmoge, förr pligtig alt när som helst och till obegränsadt antal med vapen i liand inga i krigshären, skulle kunna på fredsfot underhålla en annee, beklädd, öfvad och färdig till landets försvar; och hans organisation blef sådan, att denna armees bestånd aldrig skulle vara beroende af landels financiel la förhållanden, ilan gaf den derföre anvisning på natura-inkomster i landet, på det armeen skulle, så att säga, vara skiljd från statsverket; och måhända såg han lingie in i framtiden, att de tider kunna uppstå, dä striderna om små, för honom och för alla sorn se fäderneslandets intresse frän en högre ståndpunkt, alltför små frågor, kunde möjligen äfventyra landets sjelfständighet; att Sverige, oberoende af dessa strider, vare sig af egennytliga, politiska eller parti-afsigter, likväl skulle äga en annee, för bibehållande af inre lugn och lill tryggande mot yttre fiender. Men efter Gr.
Jag anser icke allenast för mig, som icke talat i sjelfva Anmärknings-frågan, utan äfven för bevarandet a£ den principe, till stöd för hvilken jag taladt, ganska vigtigt, att ödmjukast erinra, det genom Voterings beslutet har natur! gtvis ingen ling annat blifvit afgjordt, än den fråga, som var intagen i Voterings-Propositioren och ensamt angick sjelfva Anmärknings-målets slut: Och Voteringens utgång visar således ingen ting annat, än att Ridderskapet och Adeln velat hafva anmärkningen emot Hans Excellence Herr Grefve von Engeström nedlagd; hvilket äfven jag anser hafva varit ganska rättvist; samt att, Sedan Herr Grefven och LandtMarskaiken förklarat, att, om också Ståndet yrkade Proposition till återremiss, den likväl icke skulle göras; Ridder - 470 Ben 2? April. 6kapet och Adeln ansett ett sådant yrkande ieke, i detta ärende, tjena till någon ting. Då na således den angelägna principen; då frågan om ratta förståndet af 107 §. i RegeringsFormen icke varit, eller ens kunnat vara fö. remål för Voteringen, samt följagteligen icke blifvit genom Votenngs-beslutct, hvarken mera utredd eller afgjord; så anser jag visserligen icke någon Reservation vara af nöden; utan tryggar mig vid den förhoppning att denna §. står lika fri från förvandling hädanefter, som hittills.
Flottans manskap och befäl, så tror jag åtminstone, att förslaget skall befinnas godt: och då det endast med pluralitet af en röst (sorn i öfrigt var den förseglade) blifvit i Utskottet underkänndt, vågar jag ännu hoppas afseende derå hos de respective Riks-Stånden, samt att Utskottets tillstyrkande i sitt första Betänkande måtte antagas. Endast under förutsättning af de alfvarJigaste controler, har jag instämt med pluraliteten om upphäfvande af alla importförbud; ty finnas icke tillräckliga controler, så har man endast gjort den olofliga införseln ‘ lättare (enär ostridigt iullförsnillarens ofog är svårare att eontrolera än lurendrägarens) samt såmedelst beredt förlust åt våra egna industri-idkare, utan att bereda Staten någon ökad inkomst. Dels ur synpunkten att icke alltför mycket frestande locka till tullförsnillning, dels emedan Caffe, snart sagdt, är att anse såsom en nödvändighetsvara, har jag icke kunnat medgifva högre tull på Caffe än 4 sk. pr skålp Jag har härvid icke kunnat undgå att laga i betraktande det tillfälle till olofligt införande af denna vara till och med i småbåtar, som existerar från Danska öarne, hvilka kunna ganska lätt erhålla sina förråder från Ly - Hör till Bevillniiigs-UtskotteCs Utlåtande N.-o ^5. 7 Leck, Hamburg och Köpenhamn. Med 6 sk. tull torde' dessutom, derest den ärligt erlades, consumtionen af Caffe minskas och således Staten i alla fall genom denna höga lull förlora r tullintrader, I allmänhet har jag ansett alla produeter af Svensk konstflit böra vara tullfria. Exporten deraf bör uppmuntras, i stället för att tillbakuhållas. Så sker det i andra länder, UtförselluMen 5 riska (rå) har jag föreslagit till endast 3 sk. pr Lispund. Vi hafva outtömliga tillgångar af rå-ämnen lill dess tillverkning, och en prohibitiv utförseltull derå, sorn Utskottet föreslagit, synes mig icke behöflig. Med 3 sk. tull äro Glasbruken skyddade. Utförseltullen å
Jemte det jag instämmer uti den reservation. Hr Professor Ribbing afgifvit, hvaruti flere af Utskits ledamöter sig förenat, och alltså hos R. o. Ad. vördsamt yrkar afslag å Betänkd, ber jag endast att få tillägga några skäl. Enligt den upplysning Riks-hufvudboken lemnar, utgör af den l| million, som vid påföljande eller 1863 års slut i ränterierna innestode, blott omkring 800,000 rdr Statens och vid pass 80,000 rdr Riksg.-Kont:ts medel. Resten består af enskilda verks medel, deraf landstingen nu mera tillkommer att förvalta och göra fruktbärande de hufvudsakligaste, hvarförutan en ej ringa del utgör deponerade medel, derå staten ej torde ega rätt att draga ränta, enär de äro insatta af enskilta till förvar. Dessa sednare medel torde ej heller vara af Utsk:t afsedda att förräntas. Med undantag för några få län, der kassabehållningen af statsmedel, till följd af tillfälligare orsak uppgår till något högre Den 27 Januari. 189 belopp, består den i alla öfriga i så obetydliga summor, att de äro erforderliga för betackande af de dagliga utgifterna, och större belopp får ej bibehållas, enär alla för utgifterna ej erforderlige medel skola ofördröjligen remitteras till de resp. penningeförvaltande verken. Vinsten för staten, som icke kunde insätta medlen å annat än uppoch afskrifniogs-räkning å 2 proc., blefve sålunda högst obetydlig och ej motsvarande risken. Denna vinst torde väl också egentligen komma enskildta bankerna till del, enär förhoppningen att genom den föreslagna åtgärden få förbudet upphädt mot dessa sedlars emottagande i statens kassor, vore i det närmaste realiserad; och blefve ändock denna förhoppning i någon mån sviken, hade banken i allt läll vunnit fördelen af förstärkning i riksmynts-kassan.
Denna inrättning, äfvensom hela skjutsväsendet, var dock för obestämd och för mycket öfverlåten godtycket, för att kunna uppfylla ändamålet, hälst under en lifligare rörelse; och ehuru K. Erik XIV (under den 3i Aug.j i56i) utgaf öfver skjutsfärder och gästningar ett Plakat, som för sin tid kan anses för ett mästerstycke, blefvo dock, så länge frigäslniug 156 Denar Januari i. och friskjuts för alla resor i Kronans ärenden voro rättigheter, tillfällena till undgående af stadganderne mot våldgästning för många, och kontrollen deremot för ringa, för alt icke tillintetgöra hela verkan af detta, under påföljande Regeringar, ofta förnyade Plakat. Det tillkom först den Styrelse, som, arfvinge och förtrogen af den Store Gustaf Adolfs planer för sitt Rikes väl, för första gången gaf Svenska folket, såsom ett värdigt testamente af dess saknade ädle och store Konung, en skrifven Grundlag — att äfven i detta afseende afhjelpa landets rättmätiga klagomål. Vid Riksdagen 1642 förvandlades friskjutsen och frigästningen till en viss afgift å hemmanen [skjutsfärdspenningar), och härigenom samt genom fasta gäStgifveriers inrättande, och efter tiden lämpade anstalters vidtagande till resandes befordring, befriades Svenska allmogen från en börda, som, isynnerhet sedan en lifligare rörelse gjort rörelsen äfven på landsvägarne lifligare, i vissa orter varit bland de mest tryckande. Endast skyldigheten att lemna den Kongl. Familjen sjelf och tågande trupper friskjuts bibehölls. Den förra har längesedan upphört såsom friskjuts, och hvad den så kallade Kr ono sk juts en beträffar, så stadgade K. Carl XII derföre en viss betalning, och detta — under vissa krigstider för Svenska jorden ganska kännbara onus Den 21 Januari i. liar sedan 180g blifvit betydligen minskndt, dels genom en fyrdubbling i skjutslegan, dels genom anstalters vidtagande mot dess missbruk.
Bankerna vid deras nuvarande sedelutgifnings-rätt, uti sin enkelhet och den lätthet till kontroll det erbjuder, eger afgjorda företräden framför så väl nu gällande stadgande, som de särskilda inom Högloft. Ridderskapet och Adeln framställda förslag. Emot den yttrade farhågan, att Bankernes Riksmynts-kassa kunde nedsjunka till alltför lågt belopp, i händelse sedel-utgifning för densamma ej finge ega rum, inå det erinras, att de enskilda Bankerna alltid måste hålla så stor Riksmyntskassa, att den i hvilket ögonblick som helst är fullt tillräcklig till de utbetalningar från Banken i Riksmynt, hvilka kunna ifrågakomma. En gifven följd häraf är, att ifrågavarande kassa alltid bör hållas något större, än högsta nödvändigheten kräfver. Men det belopp, som motsvarar denna högsta nödvändighet, kan ingen annan bedöma än Bank-styrelsen sjelf, som har kännedom om alla sina förbindelser och den vanliga gången af rörelsen. Sällan lärer dock denna kassa kunna nedsjuka under tjugufem procent af Bankens grundfond, men deremot oftast stå något högre. Att uppdrifva den till större belopp, än rörelsens jemna och säkra gäng erfordrar, har ingalunda skäl för sig; och att i Privatbanks-kassorna nedlägga en större massa riksmynt, endast såsom säkerheter för utelöpande privatbanks-sedlar, vore föga bankmessigt, emedan det vore att betjena allmänheten med ett sämre bytesmedel, der det bättre kunde tillhandahållas.
När sjöolycka timar och anmälan derom sker hos Kronofogde eller Länsman, bör denne, om så nödigt pröfvas, infinna sig pä stället samt med anskaffande af erforderligt biträde vid bergningen tillhandagå. Befälhafvaren vare skyldig etc. (efter Förslaget). Justitieråden Alexanderson och Wretman tillstyrkte, på de vid § 183 anförde skäl, att från det föreslagna måtte utgå sista punkten, angående skyldighet för kringboende att lemna förvaringsrum för bergadt gods. Af Justitieråden Qviding och Cramér anmärktes, att det ville synas, som borde man i afseende på besigtningen hänvisa till § 155. § 185. Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann hemställde, om icke, efter ordet: »kungjord» må tilläggas: dock har befälhafvaren att i afseende på sådant gods, som är underkastadt tullbehandling, iakttaga hvad derom särskildt stadgas. § 187. Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: »Största varsamhet torde vara af nöden vid fråga om auktorisation att jemka på bestämmelserne i en frivilligt ingången öfverenskommelse. Ej så ofta inträffar det väl att fartygseller godsegaren sjelf är i tillfälle att uppgöra aftal om bergarelön; men dä det sker, måste, efter vårt omdöme, aftalet stå fast. Deremot synes undantaget vara på sin plats i fråga om befälhafvaren, som i de flesta fall bevakar icke egen utan andras rätt; och det saknar icke eller exempel, att sådana öfverenskommelser afslutats både lättsinnigt och bedrägligt. Emellertid torde rättigheten att hos Domaren söka jemkning i ingångna bergningsaftal böra i någon mån begränsas, så att icke en slik rättighet må kunna missbrukas såsom medel att hämma den skyndsamhet, som vid utredning af strandnings-angelägenheter måste vara af vigt, och vi hemställa derföre om den förändring i lydelsen af denna <§, »att
Jag vill blott utbe mig att få förete ett litet exempel, huru det vore möjligt, att genom uppmärksamhet vid nya orga. nieationer, vinna det föremål,' som sökes, Jag tror, att alla Militairer, och Cayallerister i syn - Den j Julli e. m. nerhet, skola vara derom ense, att 125 man LifRegements Husarer icke borde behöfva dubbelt antal Befäl, emot samma antal Dragoner i Skåne. Jag tror, att de åtta Esquadronerne LifRege^ ments Husarer ganska våi kunde fördelas till fyra; och att Militairer med mig derom skola vara ense, att de med mera fördel kunna föras på fyra Esquadroner. Om en sådan indragning skedde, kunde derigenom utväg möjligen finnas till den löne-förhöjning, som Friherre Stjerna r crona begärt. Jag anhåller, att denna anmärkning måtte åtfölja återremissen, i fall den beslutes, men tillstyrker för min del bifall å Utskottets Betänk kande. Herr Munck af Rofenjkjold'. Jag skall utbedja mig att få fästa uppmärksamhe på olikheten mellan ifrågavarande motion och de flere motioner om löne-förhöjning, hvilka hår före. varit. Enär frågan, om desse 13 Officerare alla eller till en del, åro öfverflödige; denna hör nu ej till vårt bedömmande. En annan fråga är, huruvida dessa Officerare voro uppförde på Stat innan den allmänna löne-förhöjningen för penninge-löntagande Embetsoch Tjenstemän beslöts i8i5, och huruvida de således böra tillgodonjuta Riksens Ständers Beslut likaså väl som alla andra. Då desse icke fått begagna 3lo pen 7 .Tulii c. m. samma löne-förhöjning, som andra penningelöntagande Officerare, så anser jag i sin ordning, att, då de nu sjelfve eller genom sin Chef i sådant afseende vånda sig till Riksens Stånder, de böra få tillgodonjuta lika löne-vilkor med deras penninge-löntagande kamrater.
Summa R:dr R:int. lith., till R. St. Skrifvelse N:o 192. 3:o Jemte förklarande, alt E. K. M:t ansåge liincn för Juslitie-råden böra ökas frän 7,500 R:dr lill 8,000 R:dr, äfvensom de vid Högsta Domstolen anställde Vaktmästare, af hvilka en föresloges till öfverflvttning pä Justitie-revisions-expedilionens stat, vara i behof af förbättrade löue-inkomster, har E. K. M:t äskat förhöjning af Högsta Domstolens nuvarande anslags-summa 90,837 R:dr 8 öre med 6,'262 R:dr 92 öre, genom beviljandet hvaraf likväl Vakt-beljeningcns ljus-penningar 60 R:dr skulle försvinna. Med bifall till den ifrågaställa öfverflvtlningen af en Vaktmästare-beställning till Justilie-revisioneus stat, hafva Rikets Ständer anvisat ett belopp af 6,487 R:dr 92 öre, alt, i likhet med hvad E. K. M:t i Nåder föreslagit, användas tili löne-iörhöjningar för Högsta Domstolens Ledamöter och Vakl-beljening, hvilkas aflöning säluuda koiumc att på följande sätt bestämmas. Uti det för .lu slilie-kanslvr s-expeditionen nu utgående anslag, 11,503 R:dr är af E. K. M: t, under åberopande af de för löneregleringen inom embels-verken framställda allmänna grunder och med förklarande att Sekreterare-befattningen i denna Expedition syntes böra uppföras i samma löne-grad, som Expedilious-sekreterare-embetena, en tillökning föreslagen med 5,897 R:dr; dock skulle, i händelse af bifall härtill, indragning ske af ljus-penningarne för Expeditionen, utgörande 260 R:dr.
Då jag hört yrkas afslag å Utskottets Utlåtande, på grund af önskade förändringar i närvarande inrättning för Saltpetter-näringens bedrifvande, och på grund af den sats, att SalLpettern borde inköpas utifrån, der den kunde erhållas för bästa priset, anser jag mig skyldig förklara på det Läns vägnar, hvars Styrelse blifvit mig i nåder anförtrodd, att innevånarne i detta Län skulle genom dylika förändringar finna sig i en ganska svår ställning, sedan de förut genom uppmuntringar blifvit lockade att lägga sig till vidlyftiga Saltpetterlador, att nedlägga kostnader vid sina ladugårdar för Saltpettertillverkningéns befrämjande och att inköpa kostsamma pannor, under hoppet att de existerande fö fhälla liderne skulle fortfara. Genom en förändring skulle således större delen af Länets innevånare finna sig bedragen, sedan mer än i3oo Saltpetterlador blifvit anlagde; och dessutom tror jag, lika med Herr Nordenfalk, att närvarande pris på den Svenska Saltpettern icke är öfverdrifvet. Erfarenheten har visat, att emellan den Svenska Saltpettern och den, som kommer från Finland, är så stor skillnad i godhet, att knappt någon jemförelse kan äga rum; den 4» H. 12* Den 14 Oetober f. m. sednare är ofta så dålig, att den rinner efter i4 dagar. Jag skulle derföre tro, att Statens vinst på inköp af sådan Saltpetter till lägre pris icke skulle vara betydlig, och då härtill lägges, att man icke bör äfventyra , att i bebofvets stund blifva utan den Saltpetter, som fordras för landets försvar, finner jag alla skäl tala för bifall till Utskottets Utlåtande, hvarå jag derföre begär Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition. Friherre Anckarsvärd: Friherre Wrangel har väl omständeligen visat det pris, hvartill tillverkandet af Saltpetter uppgår; men icke ådagalagt någon bevisning, hvarföre de, som ej tillverka denna vara, skola bidraga till prisens upprätthållande för tillverkarne.
Samma förhållande vore med de consultativa Statsrådens mening när de blifvit öfverröstade af föredraganden; och jag afsåg således den fördelen för Representationen att icke endast fä ensidiga upplysningar. Jag frågar nu, har jag orätt Den 17 October f. m. 7« häri? För öfrigt inskränker jag mig dertill att beklaga, om Frih. -Ehrenborgh, såsom han sagt, ej vet till hvem han skall hälla sig för att få en sak föredragen i Statsrådet; ty jag mäste antaga, antingen att denna okunnighet icke är verklig, eller ock att den blir lika verklig nu efteråt som förut. Jag medger emedlertid, att det sätt, hvarpå mannu vill förfara, är ganska cousequent af dem, som i kommande Hrr föredragande!' vilja se despoter, om hvilka det ej är tillåtet att raisonnera. Gr. Horn: Då jag begärde ordet, skedde det för att instämma i Frih. Ehrenborghs här framställda anmärkning, rör:de skyldigheten för Statsrådets ledamöter att afträda, hvarje gång beslut skall fattas; men sedermera har Hr v. Troil gjort en annan anmärkning, som jag på det högsta gillar, och då jag finner ämnet af denna värda ledamot tillräckligen 111 red t, inskränker jag mig blott dertill att förena mig med Hr v. Troil och begära propos. på antagande af hans förslag såsom R. o. Ad:s gemensamma tanka. Hr C ederschjöld, Pehr Gust.: I aidedn. af de anmärkningar, som af en värd ledamot blifvit gjorda emot Hr v. Troils förslag, att Statsrådets ledamöter borde förlora egen representationsrätt inom något RiksSt., vill jag blott erinra, att Statsrådets ledamöter år 1809 sjelfmant afsade sig sin representationsrätt eller förklarade, att de ansågo den hvilande, så länge de innehade sin befattning såsom Konungens rådgifvare, och att det först var efter Riksd.- Ordn:s antagande, som de återtogo sina platser här på Riddarhuset. Jag sk tille också tro, att Riksd.Ordn. medgaf Statsrådets ledamöter säte och stämma inom RiksSt:n endast för att icke undandraga R.