Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Företogs till pröfning Statsoch Båncotjtsköttens den 21 sistlidne Junii under N:o 20 aL gifne, samt den 28 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, i anledning af Kongl. Maj;ts Nådigå skrifVelsfe till Riki sens Ständer, angående de af en i Nåder tillförordnad Comité utarbetade Underdåniga Betånkandén orti reglering af Rikets Penriingeverk m. rri., tillika med de i öfrigt tili Utskottens samfälda behandlihg remittferade Mertibrial Och yttranden, rörande enahanda ämnen. Herr Grefven neli La ridt Mar si: dl ken tiltkännagaf, att PlenUm komme kl; 5 i efterinid-, dag att fortsättas; Sedan Statsoell BancoUtskottens nyssnämride Betänkandej med dervid fogade sårskilte Bi - Ben 14 Julii f nii Hagor, blifvit uppläst, hemställde Bert Grehen och LandtMarJkalken, om icke, i anseende dertill, att tiden redan så långt framskridit, Ridder-; skåpet och Adeln behagade tillåta, att öfverlåggningen uti förevarande mål finge tills i eftermiddag uppskjutas» Bifölls. Högloflige Ridderskapet och Ädeln åtskilja ■des klockas tre qvart till a eftermiddagen. In fidem Protocolli O. J. Lagerheim* Måndagen den 14 Julii» Plenum kl. 5 eftermiddagen. Öppnades Herrar Eléctorers Lista till Väl af en Ledamot i StatsUtskottet efter Friherre von Ungern Sternberg, Mathias Alexander, 6gg Cera 14 Julii e. m. samt en Ledamot i Lagutskottet, efter Herr Gyllenheim, Eric Gustaf; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde i StatsXJtJ)lottet: N:o n4g. Herr Hjärne, Carl Jacob; LagUtjkottet: N:o 2 o 42, Herr Cederstam; Fullm.
Sedan Kyrkolags-kommitteen häröfver afgifvit infordradt yttrande, har ärendet blifvit den 9 Mars 1847 i Statsrådet anmäldt och remilteradt lill Högsta Domstolens underdåniga utlåtande, som ännu icke inkommit. 19:o af den 11 Januari 1845, angående ansvar för förfalskning af Privatbanks-sedlar (61). Rikets Ständers förslag af Kongl. Majit antaget, och Förordning utfärdad under den 19 Maj 1845. 2©:o af den 16 Januari 1845, angående utdelningen af Juslilie-ombudsmannens embetsberättelse!’ (72). 1845 den 6 Februari i Statsrådet anmäld och lagd till handlingarne. 2J.:o af den 30 Januari 1845, angående medel lill arfvoden m. m. för Lagberedningen (81). 1845 den 31 Januari i Statsrådet anmäld, samt Ledamöter uti Lagberedningen af Kongl. Majit förordnade. 4 Bil. till RSt. Jastitic-ombudtmans Embetsberättelse deri 15 Nov. 1847. 22:o af den 20 Januari 1845, angående regleringen af utgifterna under Riksstatens Andra hufvudtitel (82). 1845 den 17 Februari i Statsrådet anmäld, och nådiga bref i ämnet tili -Vederbörande Auktoriteter expedierade. *»:o af den 12 Februari 1845, angående förändring i vissa delar af nu gällande lagstadganden om giftorätt, arfsrätt oell istadarätt (91). Rikets Ständers förslag af Kongl. Majit bifallet, samt Förordning den 19 Maj 1845 utfärdad. 24:o af d en 15 Februari 1845, angående fullgörande af Underrätts dom i en del skuldfordringsmål (103). Rikets Ständers förslag af Kongl.
Då krigskonsten ännu var outvecklad, kunde stridsskickligheten hos en krigshär vara betydligt större och hans vapen vara betydligt bättre, än hos en annan, och då kunde, under en stor mans ledning, det mindre antalet jemnväga det större. I vår tids europeiska arméer är deremot skickligheten antagligen temligen lika och vapnen på det hela jemngoda. De sanna krigsreglorna äro öfverallt kända och den öfverträffande härförareförmågan står icke afgjordt den svagare till buds. Men äfven de store härförarne hafva alltid, så vidt de kunnat, sökt skaffa sig fördelen af det större antalet, och den störste af dem, hvilken, såsom mästare i konsten, med en tapper och öfvad här minst borde hafva behöft det, gjorde antalets öfverlägsenhet till sin första regel och vann derigenom sina tjuguåra förvånande segrar. Vi lefva i massornas tid. De hafva i kriget ett välde, som fosterlandskänsla och sjelfständighetsvilja till någon del kunna motväga, aldrig uppväga, förutom att massor, redan till antal öfverlägsna, kunna, äfven de, till känslor eldas och icke alltid äro råa. Dessa tankar hafva blifvit förutsända för att genast uttala, att äfven ett mindre folks försvar icke kan beredas med ringa manskap och ringa penningar. Svenska folket skall utan allt tvifvel inse detta och hvad denna insigt ålägger detsamma. Visserligen vore det önskvärdt, om en mindre stat, anfallen af en mäktig, alltid kunde af andra stater påräkna den hjelp, som både rättvisan och deras egen fördel, att icke låta en mäktig blifva ännu mäktigare — borde påkalla. Men ingen tid har någonsin varit den politiska rättvisans, och vår tid synes icke heller företrädesvis vilja eftersträfva dess pris. Att slutna fördrag ingenting härtill binda är en beklaglig, men icke en ny erfarenhet; och de mäktigares egen fördel, som kunde antagas verksammast böra tala till den svagares hjelp, kan för tillfället drifvas i så olika, hvarandra upphäfvande riktningar, att den svagare ändå till slut står öfvergifven. Hvarje stat måste derföre, vid beredandet af sitt försvar, i främsta rummet lita på sig sjelf och endast med sannolikhet, icke med säkerhet, påräkna andras hjelp.
Sundhets-kollegii tjenstemanna-personal. Detta har visserligen skett till en del, nemligen genom beviljande af tvänne högre Råds-löner samt förhöjning af Sekreterarens lön till likhet med Kamererarens. Med dessa tvänne tjenstemän har Ombudsmannen hittills varit lika i tjenstegrad och af löning. Att han i tjenste-åligganden är deras jemlike har motionären styrkt med ett yttrande, som bör ega vitsord, nemligen af Kollegii egen ordförande, som i en promemoria af den 23 November 1835 säger: »Skulle Ombudsmannens lönevilkor fullt lämpas efter hans tjenste-åligganden och trägna göromål inom Kollegium, borde han tvifvelsutan upptagas i samma löne-kategori, sorn Sekreterare noch Kamereraren, emedan han, utom andra mångfaldiga åligganden, hvilka fordra hans dagliga närvaro på embetsruminet, äfven har den ansvarsfulla förvaltningen af och vidlyftiga redovisningen för Kollegii Fältläkare-kontor, genom hvilket allt hans tid i det närmaste af tjensten upptages.» — De skäl, hvarpå likväl bemälde Ordförande ansett en nedsättning i Ombudsmannens lön kunna ske, har motionären förbigått. I Utskottet hade jag tillfälle att derom upplysa och de torde, nogare betraktade, vara af den beskaffenhet, att de snarare lala för än emot förhöjning af denna lön. De äro dels att Ombudsmannen njuter boställs-rum i Kollegii hus, dels att han såsom Medicine Doktor kan ega hopp om befordran till ledamotsplats. Boställs-rummen äro likväl, enligt Kollegii beslut, upplåtna åt Kamereraren, sedan nuvarande Ombudsmannen begärt och erhållit tillåtelse att afflytta, utan alt dock, enligt sin önskan, få uppbära hyra för rummen. Hoppet om befordran bar Staten för andra embetsmanna-klasser upphört att anse såsom skälig lön. Enligt sista erfarenhetens vittnesbörd, kan en Ombudsman tjena i Sundhets-kollegioro nitton år, innan detta hopp går i fullbordan, hvilket dessutom, då han icke har någon i lag stadgad företrädesrätt till ledamotsplats, kan alldeles uteblifva.
I allt annat bekänner jag mig till liberalismens grundsatser; förstås: den sansades och modererades. – Nu torden J väl tycka, att detta icke är fullt consequent: men det kommer sig deraf, att liberalismen har flerfaldiga skepnader, eller kanske rättare rigtningar. En t. ex. går nerifrån och uppåt. Det ligger i sakens natur, att den som står på en lägre plats vill uppåt, och derföre bröstar sig, gör sig stor och klok, klandrar, mästrar, spjernar emot: allt för att sjelf komma sig opp. Jag finner detta naturligt, jag klandrar således icke detta, om det sker på beskedligt sätt; förmodligen skulle jag sjelf göra så med, ifall jag ej vore fullt belåten med min ställning och således har ingen att tränga undan. Jag är öfvertygad, inföll Eleonora, att min broder gör sig sjelf orätt, och att han i hvilken ställning som helst vore densamme som nu, god, mild, öfverseende mot höga och låga. Du är ett klokt fruntimmer, min kära Eleonora, men på statssaker förstår du dig icke. Hvad! Skulle jag förneka liberalismens grundsatser? Dervid gör jag blott det undantaget, att oppositionen icke får innästla sig i mitt hus, ty denna passar blott för samhället, icke i familjelifvet. Nu ges det återigen en annan rigtning af liberalismen, som går uppifrån och nedåt: det vill säga, att den, som redan är något, har något, håller sina underlydande på behörigt afstånd, i tukt och ordning (förstås: med tillbörliga lämpor); ty hvad skulle det annars bli för en hushållning af, och hvad skulle dessutom den välbehållne ha för nöje och njutning af sitt goda? Jag håller mig således till båda åsigterna, och hoppas nu att J förstått mig, barn? Förlåt mig, goda farbror, ännu icke så alldeles, anmärkte Julianus. Oss har det väl alltid så förekommit, som hade regeringssättet i detta hus varit helt och hållet patriarchaliskt i det Gamla Testamentets äldsta stil; men i theorien tyckes mig farbror icke hylla ett, utan tvenne rakt motsatta systemer, af hvilket det sista torde vilja liksom stöta på despotism.
Den sednare åter, att åt Regeringens välgörenhet icke lemna öppet, att skåda detta ämne under annan synpunct, än den yttersta nödens, sedan inoch utländska Spannmålsbristen, hvarigenom skulle kunna hända, att medelst antina gen egna knappa och genom Brännvinsbränningen ännu mer förminskade tillgångar, eller genom å utrikes Handelsplatsar uppstegrade höga priser eller genom begge tillika, HandelsInteresset, Penningeväsendet och allmänna välmågan skulle illa tilltygas, utan att för ändamålet något hufvudsakligt vunnes; ty i hungersnöd , att äga ingen Spannmål eller sådan, att af den hungrige ej kunna lösas, kommer nästan på ett ut. På en alltför partiel åsigt af saken grundar sig, efter min oförgripeliga mening, de resoneringar, hvarmed Betänkandet söker understödja Städernes nuvarande Bränneri-frihet. Utskottet har varit för upplyst att tillerkänna S:äderne dertill någon i sakens natur liggande rättighet, men söker deremot att prydeligen antyda den som ett ovägerligt postulat hos Civismen och LandtmannaUrbaniteten. Jag hoppas dock att förnärma ingendera genom att vilja, om jag kunde, frånkänna Städerne detta 428 Den 24 Martil, e. m. yrke, som icke är deras, och som, i fall det icke utsträcktes till fabrication, icke skulle där vara på långt när af den fördel man vill påstå} men hvaraf deremot indragningen är af den allmänna öfvervägande nyttan, att böra bringa Bränvinet, detta nu mera oundvikliga onda, till dess minsta möjliga skadlighet; höjden af denna skadlighet, i strict ceconomiskt och politiskt hänseende, står ju i rigtigt förhållande till vidden af Consumtionen, icke blott den straff bara intermittenta, som kallas fylleri, utan den till dagens allmänna ordning hörande, så kallade nyktra • men som i vårt land likväl i all ärbarhet medtager ett brödämne, svarande till millioner kannor Brännvin om året.
Nu har det visserligen blifvit mig enskildt sagdl, och ehuru den ledamot, sorn yttrat det lill mig, icke i sitt här afgifna anförande bekräftat det, tager jag för afgjordt, att en framställning om bolagets uplösning i går blifvit lill Civil-departtlel inlemnad; men 27 § i bolagsreglorne föreskrifver alt för besluts fattande skola fyra ledamöter vara närvartde. Mig är sagdl alt endast 2:ne ledamöter undertecknat den lill Civil-depar!:tet ingiFna inlagan, och dessutom är det allmänt bekant alt af Direkltns ledamöter endast 2:ne nu finnas i Slockholm. Jag kan således äfven utan att i ringaste målto betvifla alt ifrägavartde anmälan skett, icke anse alt bolagets uplösning är lagligen verkställd, oell det är endast på grund af en sådan uplösning, som Siänderne kunde anse sig berättigade all förändra den garanti de lemna). Det är af dessa skäl jag önskat en förändring i ingressen, hvilken en hvar, som vill laga den i betraktande, skall (inna icke lägga hinder i vägen för livad SlatsUtsk. i afseende på del nya bolaget föreslagit. Gr. von Rosen: Jag får till svar å Frill. Palmsljernas förfrågan äran nätuna, att, skriften var undertecknad af mig och en annan Direktör, emedan de öfriga icke åro i staden närvartde. Hr Rosenblad, Bernh.: Jagskall inskränka mig till den nu förevarande prteleminaii-frågan. Jag kan ej underlåta att dervid uttrycka min förvåning öfver Frih. von Stedingks yttrande; men hvad sorn förminskar denna förvåning, är den erfarenhet sorn jag sedan sista riksdag egt, om huruledes för dem, som vilja genom alla möjliga medel genomdrifva det för dem kära förslaget om anläggning af en jernbana, inga former hafva något värde. Jag bekänner att jag nu, likasom förra riksdagen är emot förslaget, så mycket mer som del mi ifrägavartde är dubbelt dyrare och söker att skattlägga Svenska folket än vidare och ännu mer lill fördel för utländska procentare, dessa Siockjobbers oell deras Svenska Hrr agenter. Men jag inskränker mig till den första frågan.
Å denna embetsmans ansvar ligge, att ådömdt straff rätteligen verkstäldt varder. Han skall besöka fångarna så ofta ske kan, tillse att allt inom fängelset ordentligen tillgår, vaka öfver fångarnas undervisning, hos dem befrämja arbetsvana och sedlighet, så ock söka, genom fångarnas behandling i allt öfrigt, verka till deras förbättring. Under kans uppsigt och befäl stå alla öfriga tjenstemän och betjente vid fängelset. Ej må bestraffning efter 18 eller 19 § verkställas, utan att Styresmannen derom lörordnar. 25 §. Konungen förordnar ock från tre till sex män, som i orten boende äro, att å straflinrättning tillsyn hafva. Hvarje medlem af denna Uppsigtskommité bör, minst en gång hvart fjerdedels år, besöka fängelset och noga underrätta sig om dess tillstånd. Finnes, vid sådant besök, något att anmärka; varde det af Kommiteen ofördröjligen anmäldt hos Styrelsen öfver fängelserna i Riket. 24 <§. I hvarje straflinrättning skull hållas bok, hvari införes: 1. fånges namn, ålder och utseende; dagen då han till inrättningen ankommit; brottet hvarföre, och domstolen hvarest, han dömd blifvit; så ock strafftiden. 2. om han under strafftiden gjort sig till bestraffning efter 18 eller 19 § skyldig, och hvad i öfrigt må anses nödigt att om hans förhållande anmärka. 3. dagen då han ur inrättningen utgår, och orten dit han förpassas. 4. om han under strafftiden dör, dagen då det timmat. Den bok, som nu sagd är, skall vara tillgänglig till genomseende för hvarje medlem af Uppsigtskommiteen, vid besök som i 23 § sägs; och gore han om besöket anteckning i boken. 1 Kap. 03 25 §. livad ytterligare i afseende på fångars vård, arbete och behandling skall iakttagas, så ock hvad i öfrigt lill ordning vid straffinrättning och tillsyn derå hörer, stadgas särskildt. 'i Kap. Om fängelsestraff. 1 §. Fängelse vid vatten och bröd verkställes, så vidt ske kan, i enrum. 2 §.
och från Stoo2sh.olm.„ Drottninggatan 2, hörnet af Strömgatan och v ä r m a n d e o m s l a j mot n o s t i och halssjukdomar, äfven då de äro af tuberkulos art; mot B a l s a m. Denna balsam borttager finnar, fräknar, lefverfläckar, solbränna, näsrodnad, pormaskar och andra hudåkommor. Bestrykes t. ex. om aftonen ansiktet eller andra hudställen med denna björkbalsam, så afskilja sig följande morgon nästan omärkliga fjäll af huden, hvilken därigenom blifver bländande hvit och mycket fin. Ett krus balsam kostar 3: 50. Den därtill hörande Opo-pomada och Benzoes-tvål säljes ä 1 kr. pr st. eller 5: 50 satsen. Med hvarje krus följer bruksanvisning jämte flere intyg af kände, framstående lä- kare om dess utmärkta och välgörande egenskaper. Försälj es i Stockholm hos I v a r JL. I Sändes till landsorten mot insänd likvid, postförskott eller efterkraf. Akta emottager penningar på Sparkasseräkning liggsår, yttre skador O r t m i x t u r mot godtgörelse af högsta despositionsränta. Utan uppsägning kunna å en bok sammanlagdt 1, 0 0 0 kr. i månaden uttagas. Sparkasseräkning Räntegodfgörelse 5 p r o c. Ä hvar motbok kunna intill 1,000 kronor i månaden uttagas utan uppsägning. I landsorten boende torde hänvända sig direkt till banken. — Stockholms Intecknings-Garanti-Aktiebolag. — Hufvudkontor: Matontorgsgatan n:r 1, öppet 10 — 3. Afdelningskontor: Biblioteksgatan n:r 13, öppet kl. ValO — 3. Depositionsränta 4V2 proc. Uppoch Afskrifningsränta 3 • Sparkasseräkning (vidAfd.-kont. ) 4 • På kapitalräkning å 6 mån. uppsägning godtgöres Bankens högsta depositionsränta och tillämpas vid inträffande ränteförändring den nya räntesatsen omedelbart utan föregående uppsägning. (S. T. A. m. m. m. m. är Salubrin det bästa och verksammaste medel.
Man har invänt, att det är utom lagstiftningens gräns att söka förekomma brottsliga tilltag, och alt blott den begångna förbrytelsen bör vara föremål för dess uppmärksamhet. Denna trånga begränsning kan jag ej gilla. Det instämmer hvarken med den stora moraliska åsigt, sorn för lagstiftnings-åtgärderne bör ligga till grund, eller med en faderlig styrelses omtanka, att icke i den mon det låter sig göra, afböja det onda, helst när dess verkan icke endast är isolerad, utan ingriper i allmänna förhållanden. Månne vid ett brådjup stängsel icke bör sättas för att hindra den, som icke kan eller vill se faran, alt stupa deri? Finnas icke en mängd polisanstalter, som hafva till ändamål, antingen att förekomma den enskilda vådan, eller att betrygga den allmänna säkerheten? Desse åtgärder binda ej friheten att handla, men försvåra utförande af skadliga handlingar; och bör väl den vältänkande medborgsmannen hafva något att invända deremot? Jag kommer dernäst till det ämne, hvarvid de fleste betänkligheter uppstått, frågan nemligen, huruvida jemte upphörande af Jurynämnd, tryckfrihetsmålen till öfver - Den 25 J a n u a r i i f. ra. Domstols behandling måga öfverlemnas. Jag tillstår, att jag i denna omständighet länge varit tvekande. Jag har dock slutligen trott mig böra öfvergå till Utskottets tanka. Ifrån den stund jag sökt reda mitt begrepp om judiciel 1 a former, har jag ej kunnat gilla Jury-inrättningen, lämpad till lagskipning i allmänhet. Jag har funnit den passande vid öfvergångert från naturtillståndet till ett omoget samhällsskick, men öfverlefva af råa tider, och redan i vår lagstiftning, hvilken i många delar torde tjena till mönster, utdömd och nu mera främmande, har jag funnit den innebära brister, hvilka vid närvarande tidsförhållanden icke i vår lagstiftning böra inympas. Hvilken vådlig och förfärlig magt är icke den, då icke laga skäl mästej utan godtycket får grunda en dom i första och sista instantien, hvilken, om äfven stridande mot gifne facta och tydlig lag, icke medför ansvar för Domaren!
Skrifvelse, N:o 169. vilkoret efter all anledning kommer att förminska ansökningarnes antal, synes det ej vara af behofvet påkalladt att nu öka detta anslag; oell hafva Rikets Ständer derföre till utgående från Riksgälds-kontoret under näst ingående statsreglerings-period anvisat ett årligt belopp af 75,000 R:dr, för att användas till folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet uti de församlingar, hvilka till lärares eller lärarinnors aflöning redan tillskjutit eller åtaga sig att tillskjuta lika stort belopp, som den tillförsamlingen öfverlåtna andel af personliga skyddsafgiften utgör. I öfverensstämmelse med det i afseende å den högre folkskolan stadgade förbehåll om ett sammanhang mellan denna, der den kommer till stånd, och den vanliga folkskolan, torde med skäl kunna fordras, att, der understöd af allmänna medel lemnäs småskolor, denna åtgärd må komma äfven den fasta skolan till godo i så måtto, att icke de första elementerna i sådant fall må behöfva i den sednare meddelas. Ett sådant ordnande af dessa skolors förhållande till hvarandra måste verksamt höja den fästa folkskolan. Att meddela ett allmänt stadgande i detta hänseende skulle likväl vara mindre lämpligt, då småskole-inrättningar kunna finnas i en del af en socken, men icke i andra, och äfven i öfrigt förhållandena äro särdeles vexlande. Men åt folkskolestyrelserna torde böra öfverlemnas att, i enlighet med ofvannämnda grundsats, ordna ifrågavarande skolor; och Rikets Ständer hafva derföre ansett att, der småskolor finnas försedda med understöd af allmänna medel, folkskolestyrelsen må berättigas föreskrifva att i den fasta eller ambulatoriska folkskolan i allmänhet endast sådane lärjungar böra emottagas, som redan kunna hjelpligt läsa innantill.
Seraphimer-Ordens-Gillet, uti dess ofvannämnde Berättelse anmält sig, oaktadt det insedda behofvet af Hospitals-inrättningarnes förbättrande, icke kunna, i anseende till de Hospitalerne anslagne medels otillräcklighet för bestridande af de derigenom uppkommande Ökade utgifter, i författning derom ingå, på annat vilkor, än att nedsättning sker i de från Hospital-fonden till Lazaretterne utgående tillskott, och å den andra sidan, lika med Herr Professor Bexell, fann Hospitalernes närvarande organisation framställa ett ovilkorligt hinder emot deras fullkomnande, emedan, om äfven nödige tillgångar voro för handen, det blefve omöjligt att å ole ställen der ett ringare antal Dårar förvaras, med framgång använda det i sednare tider bepröfvade medel till svagsintes hotande, enär verkan af desse nödvändigt måste grunda sig på erfarenheten af försök, anställde med flere vansinnige af vexlande gradationer och ett under umgänge med ett större antal Dårar , förvärfvadt studium af hvarje medels särskilda användbarhet, med afseende på kropps beskaffenhet, lynne och sjukdoms orsaker; Så tror Ekonomi-Utskottet en fullständig omskapning af de nuvarande Läns Hospitalerne, med undantag af det på Gothland, hvarmed ett särskildt förhållande inträffar, och deras förenämde till bildandet af Cenlral-Hospitaler, vara desto häldre nödig , Betänk anden. som derigenom icke blott den önskade förbättringen i desse Barmhertighets-inrättningar skulle kunne göras möjlig, utan ock de dertill erforderliga tillgångar beredas, medelst den besparing, som genom sjelfva sammanslåendet skulle vinnas. Ekonomi-Utskottet anser sig likväl härvid icke kunna instämma i den tanke, som af Herr Huldberg blifvit yttrad, att; antalet af Central-Hospitalerne borde inskränkas till ett eller högst tvenne, och en Ö anvisas till deras anläggning; och hafva såsom skäl emot antagandet af delta förslag hos Utskottet framställt sig, i förra afseendet Sveriges vidsträckta läge, och i det sednare egenteligen saknaden af medel till beredande af nya etablissementer för Dårarnes förvarande.
Aren 1 8 5 0 — 1854 tillbragte fröken Willman i baron Carl A d a m Raabs familj på Ryssbylund i Små- land, där hon var döttrarnas lärarinna och kära vän. Mellan denna familj och henne knöts ett starkt vänskapsförbund för lifvet. Så inträdde broderns — den sedan så berömde operasångaren Anders Willman — debut vid Kungl. operan. Anna Willman lämnade då sina kära vänner och skyndade hem för att blifva den unge, glade broderns ackompagnatris och hjälp — hans så att säga musikaliska samvete. Troget, lugnt och energiskt öfvade hon in med honom parti efter parti. Aldrig — säga de som stått de båda syskonen nära — hade Anders Willman blifvit den helgjutne konstnär han var, om han icke haft systern m e d sitt lugna, oförvillade kritiska omdöme vid sin sida, just under sina egentliga utvecklingsår. Aldrig slappades hennes intresse, aldrig försummade hon under hans debutår en representation. — » Hon ville vara där för att räkna, hur många gånger Anders kom af sig. » Tack vare henne 293 kunde han emellertid sina partier ännu in i det sista — så väl voro de inöfvade. A r 1857 följde hon honom till Paris och under deras därvarande tvååriga vistelse studerade hon själf sång för Francois Delsarte. Hennes röst var en mezzo-sopran med en något mörk timbre; mjuk och fulltonig gaf den en stämning af lugn, lyftande harmoni. Här i hemlandet medverkade hon vid flere konserter såsom sångerska ända till slutet af sextitalet. Från år 1860 till midten af åttiotalet var fröken Willman en eftersökt sånglä- rarinna. Ifrån hufvudstad och landsort kommo eleverna. Det var som till en fest man skyndade upp till det lilla hemmet i hörnet af Riddaroch Sibyllegatorna — man visste, att man skulle få något och man lämnade lektionen med sång i sinnet och ett intryck af lifvets glada allvar. Omkring år 1876 blef fröken Willman anställd såsom repetitris vid Kungl. operan, hvilken plats hon innehade till in på åttiotalet, och det var under denna periods senaste tid, som hennes kraftiga fysik tog knäcken.