Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t fordrades, att Stella skulle ha utomordentligt roligt, för att hon Bkulle g l ö m m a bort sitt eldtroll, o c h det hade hon också merändels en gång om dagen, nämligen när hon följde med Karin o c h stalldrängen för att rida ut hästarne till vattning eller bort till en äng, där de skulle stanna öfver natten. Man gaf henne alltid de äldsta o c h sedigaste hästarne. Men där hon satt på sin gamle, kolugne Brunte, gränsle o c h barbacka utan både piska o c h grimma, kände hon sig ändå som en prinsessa på sin gångare god o c h inbillade sig, att hon styrde honom genom att rycka h o n o m i manen. E n afton skulle man bort till en m y c k e t aflägsen äng. Nästan alla hästarne voro m e d. Rättarens Kalle, en statpojke, Stella, stalldrängen o c h K a r i n hade satt sig u p p o c h föste de lediga hästarna emellan sig. Stella hade fått Palle, ett fromt o c h beskedligt djur, som aldrig ens i sin grönaste ungdom ställt till någon förargelse eller drömt o m en frigalopp i villande skogsmark. Han fann sig väl vid sitt lass eller i sin spilta, var på det hela taget en m y c k e t civiliserad häst och hade endast en passion, den att äta så godt och så mycket som möjligt. I början af ridten var Stella den första näst stalldrängen. M e n Palle, matfrisk som alltid, böjde då och då ned hufvudet och tog sig en mun full färskt gräs vid dikeskanten, o c h detta försenade honom något, så att han snart b l e f tredje, så fjärde, så femte, så sjätte o c h om en stund sista häst i hela kavalkaden. En sådan degradering grämde naturligtvis Stella, o c h hon uppmanade h o n o m med milda ord att skynda sig litet mera. Men Palle var en själfständig natur. Han lät inte inverka på sig af någonting, o c h när de svängt af till stora landsvägen, fick han till sin glädje se ett dike med det allra läckraste, finaste och saftigaste gräs, som han någonsin smakat. Det måste han göra heder åt.
Mången af dem, som fordom tillhörde den kvinliga afdelningen af drottning Lovisas hof, tar ännu i dag med djup och tacksam rörelse om det hjärtliga familjelif, som här förenade alla; en hvar kände sig här ega ett hem, ett godt och värderadt hem, sådant ej alla hof hafva att bjuda sin uppvaktning och sina tjänare. En hvar visste, att man både i glädje och sorg kunde vända sig till drottningen, viss om att alltid finna varm medkänsla. Uti drottning Lovisas husmoderliga omsorger ingick äfven en vidsträckt, rent af storartad välgörenhet, och aldrig kommo ens de största händelser henne att förgäta vare sig sina små hvardagsbestyr eller sina fattiga. De senare understödde hon på samma kloka, praktiska sätt, som utmärkte henne i öfrigt. Innan hon lemnade någon gåfva, lät hon nämligen först undersöka de hjälpsökandes förhållanden och pröfva sanningen af deras uppgifter; visade det sig då, att understöd verkligen vore af nöden, blef detta alltid och frikostigt gifvet; att uppsöka eländets hem och lindra nöd var alltid hennes rikaste och största glädje. Hennes stora välgörenhetsarbete är för öfrigt både kändt och välsignadt af hennes nya fosterland, och hennes namn och minne äro för alltid knutna vid flere stora barmhertighetsinrättningar i vår hufvudstad: Lotten Wennerbergs fond för bjälpbehöfvande; Tysta skolan, Prinsessan Lovisas minnesfond, Drottning Lovisas understödsförening m. fl. Drottning Lovisas ädla och rika begåfning dolde sig under hennes anspråkslösa, blyga väsen, hvilket i hög grad försvårade hennes ställning att såsom det en drottning egnar och anstår vara sitt hofs och sitt lands förnämsta, förbindligaste och behagfullaste dam. En henne närstående person har yttrat, att I DU N 1891 3 Barndomen är lifvets hjärtblad; på dem röjas den inneboende arten, men i människolifvet utveckla sig hjärtbladen oftast efter den form, som barnfantasien upptagit, och denna form röjer sig i barnens lekar.
Prog. JYs 1, om Statsverket 1856. förnödenheter betydligt stegrats, icke motsvarat behofvet, och de lärlingar, hvilka icke haft att påräkna ytterligare understöd af de församlingar, som dem kallat, eller af anhöriga, hafva häraf varit föranledde att bereda sig utkomst genom utvägar, alltid menlige för deras undervisning, någon gång för deras sedlighet, Kollegium har emedlertid, lika med Direktionen öfver Allmänna Barnbördshuset härstädes, kommit till den öfvertygelse, att ett nödvändigt vilkor för beredande icke allenast al hjelplig bergning åt frilärlingarne under lärotiden, utan ock för utöfvande af erforderlig uppsigt och kontroll öfver deras flit och uppförande, är att dé inom Inrättningen erhålla kosthåll, på sätt Eders Kongl. Maj:t för de vid läroanstalten i Göteborg antagne frilärlingar i nåder medgifvit. Då efter approximativ beräkning en sådan utspisning kan åstadkommas för omkring 21 sk. 4 rist. B:ko om dagen för hvarje lärling, uppgår underhållskostnaden för en sådan till omkring 13 R:dr 16 sk. B:ko i månaden samt för hela lärotiden af 9 månader till 120 R:dr B.ko, och det anslag, som erfordras för 12 lärlingars underhåll, utgör således inalles 1,-440 R:dr B:ko eller 2,160 R:dr R:mt årligen; hemställande Kollegium, att Eders Kongl. Maj:t mätte af Rikets Ständer äska uppförande på ordinarie stat af den sålunda erforderliga tillökning på detta anslag 864 R:dr Riksmynt.
Känner Magistern fruntimren här i trakten? Magistern. Ja, visserligen, hur då? Kammarh. Jag ville det är nemligen roligt att höra omtalas folk som omger det ställe, der man vistas; jag ville gerna höra Ert omdöme om damerna här i trakten. Magistern. Mitt omdöme? jag förstår mig inte synnerligen på damer; jag har aldrig lagt mig på att studera modejurnalen. Kammarh. Å jo, börja. Hvilken bor närmast af de unga ogifta damerna? Magistern. Ogifta? Å jo, till exempel Länsmansdottern. Hm, hon, Anna Kajsa en galant flicka. Kammarh. Har hon bildning? Magistern. Ja, visst har hon det. En rätt hygglig flicka. Kammarh. Är hon vacker? Magistern. Ja ha, det kommer an på tycke och smak. Hon är något lång, ungefär af min växt. 34 Kammarh. (för sig.) Det var en vacker sötunge. (Högt.) Ja-så. Nåh, vidare. Magistern. Också prestens dotter, ä' en innerligt söt flicka. Kammarh. Och vacker? Magistern. Ja, vacker som en dag. Kammarh. (för sig). Kanske det är hon? Kanske hon sett mig? (Högt.) Ja-så. Nåh, Magister, kommer hon kanske hit med det andra främmandet i afton? Magistern. Nej, det kan hon inte; hon ligger i smittkopporna nu. Kammarh. (för sig). Se så, då är det inte den heller. (Högt.) Adjö, Magister! (klappar honom på axeln) vi råkas en annan gång. (Går till höger) . NIONDE SCENEN. M AGISTERN (ensam) . Det är fasligt hvad jag kommit i smöret; förr såg han mig knappast; men se kunskaper och lärdom äro dock hvad de äro och taga sig alltid ett rum. Hela dagen har jag varit på språng för att ta' reda på hur jag ska' vara klädd, som gud betraktad och allt hvad jag kan se, blir jag till slut 35 draperad i ett lakan eller på sin höjd en bordsduk. (Pustar.) Det ska' bli godt att hvila lekamen en stund och dessutom vederqvicka själen med läsning. (Tar opp en bok.)
Så länge åldriga vilkor för denna eganderält ännu äro bestående, och så länge det mäste bli nödigt, att allmänna onera, under hvarjehanda former, utgöras efter omständigheterna af de jordbrukande medborgarne, i motsvarighet till de contanla bidrag eller praestalioner, som gäldas af närings-idkande, eller med lön försedde, eller andra classificerade personer — i ändamål att samhälls-ordningen må kunna bestå med egande tillgångar för sin verksamhet; — lärer det svårligen lyckas att lossa jordbruket från obehaget att fortfarande fullgöra ett ännu behöfligt skjutsande; detta onus bör dock, så vidt ske kan, betalas fullt ut och jemväl lill någon del eller i möjligaste måtto lindras; hvilket senare lämpligast kan ske medelst skjutsning efter entreprenad. I denna förmening delar jag Utskottets beslut, men anser deremot mindre lämpligt, att skjutsning, liqvid derföre och ordningsbestämmelser alltför mycket sammanblandas och antagas alt gälla på samma ställe, efter olika grunder. För öfrigt hyser jag den tanka, att Rikets Höglofl. Ständer icke beli öft denna gång taga serdeles genomgripande befattning med reglementariska stadganden angående skjutsväsendet: Kongl. Maj:t har, i Skrifvelse den 24 sisth Februari, i Nåder tillkännagifva de grunder, som Han ämnar följa vid sitt utfärdande Beslut i denna ekonomiska lagstiftningsfråga, och de hvila på försöket alt tillvägabringa frivilliga entreprenader för skjutsnings-väsendets öfvertagande, hvadan någon ytterligare önskan icke synes erforderlig från Rikets Ständers sida; men i stället böra de yttra sig öfver den framställda fråga, som slutet af skrifvelsen innehåller; och dertill har jag svarat ja, på de skäl, som blifvit muntligen anförde. Jag förnyar ytterligare min förut tillkännagifna skiljaktighet från följande beslut; 1:0
Nådiga skrifvelse innehåller, att, sedan Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse den 28 Juni 1848, — under förmälan, hurusom de i riket inrättade enskilda Banker, uti deras närvarande skick, icke lemnade de för rättigheten till idkande af en så vidsträckt penninge-rörelse nödiga garantier, och att, i följd häraf, oktrojer för inrättande af dylika Banker icke vidare borde beviljas, men att Rikets Ständer likväl icke förbisett nödvändigheten deraf, att, till bedrifvande af den penninge-rörelse, Privatbankerna utöfvat, andra för ändamålet mer lämpliga åtgärder vidtogos, på det omförmälda Bankers verksamhet, då de för dem meddelade oktrojer löpa tillända, måtte, utan men för det allmänna, kunna upphöra, — anhållit, dels att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta förslag om åtgärders vidtagande, hvarigenom penninge-rörelsen i landet på säkrare och mer bestående grunder måtte kunna så ordnas, att, vid de stadgade oktrojtidernas slut, Privat-bankerna, utan olägenhet för det allmänna, kunde upphöra, dels ock alt under tiden oktrojer för nya Privat-banker icke måtte meddelas; sä hade Kongl. Maj: t, då af Privat-bankernas oktrojtid numera endast återstode några få år, ansett ti Bih. till B. St.
Enligt knektekontraktet åligger länet att prestera 483 soldater, men i anseende till det ringa hemmantalet af ordinarie rotering underkastad jord måste hvarje rote vid förra rotejemkningen, eller år 1765, sammansättas af mindre än ett helt mantal, och stundom af blott J mantal, utan att likväl i allmänhet de hemman, som i dessa rotar indeltes, sinsemellan jemförde, voro af den olika godhet, att den bort föranleda till en sådan skiljaktighet vid knektehållets fördelning. Den sednaste rotejemkningens föremål var således, att med de ordinarie rotering underkastade hemman, som sedan 1765 tillkommit och i skatt ingått, söka jemna och undanrödja berörde missförhållande och att i öfrigt definitivt bestämma rotemantalet för hvarje äldre och yngre hemman. Sedan detta sednare arbete blifvit af Roterings-Kommissionen fullbordadt, och de nya rotemantalen för hvarje förut roteradt hemman blifvit fastställda eller af Kommissionen antagna, visade det sig att rotemantalen å nyhemmanen, som skulle begagnas till understöd för de äldre förut inroterade, på långt när icke motsvarade behofvet, utan endast lemnade tillgång till fyllnad af något mer än f af länets hela roteringsböraa, så att ännu återstår ungefär nära en tredjedel deraf att framdeles fyllas med i skatt hädanefter ingående nyhemman. Under tiden komma likväl de gamla förut roterade hemmanen att vidkännas denna brist, emedan någon nedsättning i rotarnes antal icke fick äga rum, såsom mot knektekontraktet stridande. Emedlertid, och då mötespassevolansafgiften numera kan anses vara indragen och kostnaden för en soldats underhåll i samma mån minskad, hafva rotehållarne härigenom rönt en ej så obetydlig lättnad. Hvad beträffar extra knektehållet i länet, så förestår ännu att reglera denna angelägenhet. Dock äro hemman och boställen af hit hörande natur här så få, att utöfver 10 å 12 rotar ej torde kunna påräknas. Länet underhåller icke flere/båtsmän, än som på dess städer efter sista regleringen eller fördelningen belöpa, och deras antal utgör inalles 4f, hvarför vakansafgift erlägges.
Jag vill dock förutsätta det svåraste fallet, nemi. att pålning behöfves; säkert fir att den erforderliga summan 300,000 Rdr, ehuru den kan synas hög, likväl blir ganska ringa, särdeles då man tager i betraktande beskaffenheten af RiksÅrehivets nuvide lokal, der de dyrbaraste handlingar finnas sammauhopade på ett otillräckligt rum, under det att en stor del andra dylika handlingar finnas kringströdda på flera ställen inom hnfvudstaden, hvarigenom de dels blifva obegagnade, och dels förfaras. Jag tror icke att angelägenheten af den föreslagna nya byggnaden är mindre än t. ex. det för VetenskapsAkadin begärda anslaget. Rdr, hvilket Utsk. med frikostig hand beviljat. Jag får således anhålla, att R. o. Ad. täcktes afslå Utskrs i denna punkt gjorda tillstyrkande, och i stället bevilja de af K. M. äskade 3 25,000 Rdr till upförande af ett nytt hus för RiksÄrchivet vid norra ändan af Carl XIIIis torg; doek med vilkor att det nu vide huset måtte försäljas, och försäljnings-summan ingå bland Statens besparingar. Hr Cederschiöld, Gustafi Afven om jag, lika med den siste vävde talaren, skulle anse behöfiigt att en byggnad, mera lämplig an den nuvide, för RiksÄrchivet anskaffas, utgör sådant likväl icke tillräckligt skäl för mig att obetingadt och utan förbehåll tillstyrka anslag för en sådan byggnad. De köpe-transaktioner R. Stir gjorde förra gången fråga var om RiksÅrehivets flyttning hafva genom sina misslyckade resultater erhållit en så bedröflig ryktbarhet, att, då nu frågan ånyo upstått, R. Stir, varnade af erfarenheten, torde böra tillvägagn med större betänksamhet. Härvid kan jag icke underlåta fästa upmfirksaraheten å en fördom, som fir allmänt gängse, och som ännu icke, mig veterligen, blifvit-i dagen framhållen.
Och, knäböjd, på hans kors en blick med bäfvan kastar. O Kärlek! o Natur o Verldars Domare! Se Menskoslägtets Mor inför Dig, gråtande. Du ser – och englars mod i hennes hjerta väcker; Och stum mot dina sår hon sina armar sträcker. Ack! hon ej tala kan för tårars strida lopp, Som under hennes fot i stjernor rinna opp. Messias nu, hur ömt! mot hennes sköt sig böjer, Och hon Hans anda drar, och strax sin röst upphöjer. Men jag måste här sätta gräns för mina utdrag ur ett verk, hvartill skalden med skäl valde sitt titelblads-motto ur Dante; och vid hvars målningar han dessutom jemväl begagnade tillfället, att i afseende på vissa ryktbara personligheter, verkliga eller diktade, gifva uttryck åt sina enskilda känslor af kärlek eller afsky. Så se vi, å ena sidan, bland de Saliga upptagas den tappre, vid Hogland stupade Baltzar Horn, den olyckliga Danska Drottningen Carolina Mathilda, Romeo och Julia, Rousseaus Julie och Rousseau sjelf, äfvensom Werther, med flere. Väl får den sistnämnde en stund vandra i ”ångerns kala hem, af Dauras vålnad följd”; men af sin Charlotte, som sänder ”en blick från himlars sköte”, blir han dock snarligen dit införd. Å andra sidan drages försorg, att i helvetet de vederbörliga rangrummen tillfalla åtskilliga fördömmelsevärda Monarker; bland hvilka dock blott en enda – en qvinlig – närmare utmärkes306. – Sjelf tyckes Lidner ansett ”Yttersta Domen” för sitt förnämsta arbete. ”Spastaras Död” hade han dedicerat till Prinsessan Sophia Albertina: detta fann han värdigt, att omedelbart tillegnas Konungen. Efterverlden torde stanna vid det omdöme, att följande ord ur Thorilds utlåtande om ”Spastara” än fullständigare passa till det diktverk vi nyss betraktat: ”ett bloss af snille, värdt att ses och beundras ... ett stycke, fullt af vildhet och skönhet; af irrsprång, som man aldrig såg, och blixtar af hög inbildning307...
Bankens sedlar skola blifva de enda gångbara och att inga nya sedlar skola få utgifvas utan motsvarande silfvervaluta, har Banken nödig säkerhet, utan att någon proportion fastställes. Men den andra frågan är, huruvida industrien dermed skall finna sig belåten. Tvenne olika opinioner hafva i detta afseende inom Representationen låtit höra sig. Den ena är den, som ej gjort afseende på indus Irgens behof, och det är denna, som här i dag uttalat sig. Den andra opinionen är den, som arbetar på en nästan obegränsad utsläppni ng af sedlar och derföre vill hafva ifrågavar. proportion försämrad till förhållandet af i till 4 eller i till 5. Den sednare åsigten har ej i dag blifvit yttrad, men den finnes inom Representationen; man har hört dessa rop på rörelsecapitalets ökande, och Utsk. har trott, att det varit dess pligt att så mycket som möjligt gå bådas önskningar till mötes, så mycket mera, som Utsk. ansett sig kunna göra det med noggrann! iakttagande af landets sannskyldiga bästa och Bankens säkerhet. Hvad angår den oro, som man här ansett skola uppstå, då operationer börjas till förstärkande af silfverfonden, får jag nämna, att denna oro måste blifva lika stor, om Banken började operera för att återställa ett visst förhållande eller en viss minimisumma. Men jag skulle tro, att icke någon oro derigenom skulle uppkomma, utan att tvärtom, då Banken måste vara underkastad publicitet, det skulle väcka oro inom landet, om man såg, att Bankens silfverfond nedsattes, utan att Styrelsen gjorde något för att att åter sätta den i jemnvigt med sedelstocken. Man har sagt, at åtgärder för detta ändamål borde vidtagas så sent som möjligt. Jag tror deremot af nyss anförda skäl, att de böra vidtagas så tidigt som möjligt. Man har derjemte sagt, att det vore dyrt att förstärka sillvercassan. Jag D c ii 74 Juli f. m. 83 medger visserligen, att det kostade mindre, om Banken ej behÖfde hafva någon metallisk cassa; men då Banken har betydlig vinst af sin rörelse, torde det ej vara obilligt, att den vidkännes några kostnader för allmänhetens säkerhet.
Hon förskräcktes derför ej, då hon hos Drake trodde sig upptäcka ett mer än vanligt deltagande för henne och anade, att hans besök på Signildsborg hufvudsakligen gällde henne; ja, hon kände en dragningskraft till den dystre mannen, hvars väsen förrådde en disharmoni, lik hennes, en mörk verldsåskådning och på samma gång en imponerande, för inga fysiska och andliga makter tillbakaskyggande beslutsamhet. Med ett ord: Drake öfvertygade sig snart, att Maria ej var likgiltig för honom. Dermed var äfven hans beslut fattadt. Han ville under hvilket vilkor, genom hvilket medel som helst, befria sig från den qvinna, som stod emellan honom och den tjusande flickan. Detta beslut fordrade icke lång tid för att mogna till handling. Tiden mättes numera ej af Drake efter timglaset; medvetandet, att hans öde snart skulle afgöras, hans förhoppningar, hans oro och otålighet gåfvo den stundom örnens flygt, stundom sköldpaddans tunga gång. En morgon inträdde han i Agnes’ kabinett, läste dörren och förde samtalet utan omsvep på det ämne, han ville framställa. – Agnes, sade han, idet han satte sig midtemot henne, – du är icke lycklig i din förening med mig. Jag vet det och kan ej rättfärdiga mig för de förebråelser, ditt hjerta tusen gånger måste riktat mot mig. Min tillbakadragenhet, min köld och bitterhet hafva förorsakat dig djupa lidanden, af hvilka jag tydligt skådar spåren på ditt bleka ansigte. Jag har varit din tyrann och i långa år förbittrat dag efter dag af ditt lif. Arma qvinna, jag känner, huru stor den skuld är, som ödet påbördat mig i mitt förhållande till dig ... – O, Gustaf! utbrast Agnes med tårar i ögonen ... ty hon greps djupt af denna plötsliga, oväntade sjelfanklagelse, som hon ansåg härleda sig från en ångrande sinnesstämning; – Gustaf! Låt det vara nog! Du ångrar ... och det förflutna är glömdt! Ja, jag har lidit mycket, men den glädje, som du i detta ögonblick bereder mig, har ersatt allt ...
Det är således våra former, som orsakat, att vi icke kunnat svara på Konungens throntal annorlunda, än sorn skedt, Stånden genom sina Talmän, hvar för sig; och i dessa svar hafva i sak legat ingenting. BondeStrs bemödande att i dessa hänseenden komma till någonting, förtjenar i sanning från Riddarhusets sida något annat, något yttermera, än blott afslås och läggas till handlingarna; — det förtjenar, att man inför BondeSt. förklarar, alt det är denna fyrdelning och öfverläggning ståndsvis, som förhindrat oss, från början af riksdagen, instämma i BondeSlcs förslag till ett svar på Konungens throntal, hvilket nu, sedan riksdagen är långt framliden, BondeSt. sjelf torde finna icke afse alla de förhållanden, som sedan dess början inträffat; det förtjenar, att man inför BondeSt. förklarar, att R. o. Ad. hade varit villig att biträda BondeSt. i affatlande af detta svar eller denna adress ; alt R. o. Ad. för framtiden vill göra det, så framt icke, hvad bättre vore, R. o. Ad. med BondeSt. är förenad till en gemensamt öfverläggande församling, så alt, på sätt Konungens throntal låter oss hoppas, de skiljda Ståndsintressena en gång för alla måtte upphöra, och vi vidare slippa att göra framställningar, som, ifråga om enkelt svar på Konungens tal, ägt rum, huruvida det ena Ståndet framför det andra skulle vinna på dem alla den förändringen, m. e. o.: jag föreslår ett varmt, uppriktigt, broderligt svar till BondeSt. på dess förslag till adress, meddeladt, såsom BondeSt. kom till oss, i deputation och i enlighet med de grunder Frih. Rantzou m. fl. i dag föreslagit.
Månne det ej är en lika beklaglig som verklig sanning att Sverige är det Iand hvarest, i förhållande »ill folkmängden, fortares det mesta bi anvin. Ej nog att en högst betydande del af dess egen sädesafkastning förvandlas till denna, både i fysiskt och moraliskt afseende, förderfliga vara finnas bär afven lystna afnämare till allt det bränvin som andra länder få tillstånd att hitsända. En fri och oinskränkt bränvinsbränning är, i min tanka, ett rysligt ord, i anseende lill dess, i flera afseenden, vådliga föl j ler. Då sällan eller aldrig här i landet så ymniga skördar inträffa att de, under en fri bränvinsbränning, äfven tillräckligen uppfylla alla behof af Bröd, Dricka och Utsäde; så blir bl ist och dyrhet på d©t>sa 773 Den 17 Juli. f. nt. nödvändigaste artiklar en oundviklig nv fö!.fl, så 'ifla ej utländsk cpannmSl inför-» skrifves; hvarigenom åter Hand. ls-ågen betungas och penningarna' gå nr landet. Man har hort nårr.nas att bränvin, i stone m^ngd tillverhadt, kunde härifrån evjyorterns f men jag undrar till hvilket land, då hela det södra Europa ä«er sitt vida bättre froktbränvin och våra grannar vid Östersjöns Kuster sjelfva tillverka sädesbränvin till sådan mvckenhet, att de gerna, som vi nog redan sett. villja undfägna oss dermed, em vi det villja emottaga. Men alla dessa ceconomi'ka olägenheter och förluster äro dork hvarken de enda eller de svåraste påföljder afen för vida sträckt bränvinsbränning. Kav man glömma, kan man betvifla det sedeförderf, den både moraliska och fyfi5ka försämring, som den Förm orsakar? Måtte mig tillåtas, att bär med några ord få anmärka den stora åtskilnad, som röjvr «dgr imellan forntidens och tiva* re tiders I.agstiftningsprinciper.