Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag lill det mesta är förekommen af den siste värde talaren, har jag föga att tillägga. Jag får likväl gifva elt ytterligare skäl, hvarför jag icke yrkar återremiss. Krigs-colhii organisation är ännu så ny all det torde vara för tidigt ali med säkerhet bedöma huruvida den motsvarar sitt ändamål. Staten behöfver måhända ännu ett eller annat års erfarenhet för att vara säker på huruvida icke en eller annan ändring kan vara alt önska, ehuru man visserligen icke f. n. har någon den ringaste anledn. att tro att den icke motsvarar sitt ändamål. På grund häraf får jag instämma med den siste värde talaren och yrkar icke återremiss. Utsk:s i förevar, punkt afgifna yttrande blef uppå härefter framsläld propos. bifallet. 4:de punkten, ang:de ett äskadt tillökningsbelopp af 434 r:dr 40 sk. i anslaget f ör Ingeniör-korpsen. Hr von Hohenhausen: Jag skall icke heller motsätta mig bifall till denna punkt. Jag får likväl dervid erinra, alt den som på det bifallet kommer att mest förlora, så är det Calmar Dom kyrka. Del är likväl på Ecklesiastik föredragning af K. M. afgjordt, att Calmare Domkyrka skulle få upbära vissa inkomster af Fästningsvallarne, derest R. St. ville bifalla det anslag som K. M. i Dess nåd. propos. föreslagit för Ingeniör-korpsens komplettering på Stat. Anser R. o. Ad. det skäl, som jag nu förebragt vara af den art att det bör föranleda till återremiss, så instämmer jag visserligen deruti. Måhända har detta förhållande icke varit för StatsUtsk. bekant; men för Ingeniör-korpsens bestånd är det i öfrigt temligen likgiltigt om punkten nu återremitteras eller bifalles. Hr Rosenblad, Bernh.:
För den ifrågavarande inskränkningen torde det också hafva sig svårt att utfinna några giltiga skäl, sedan man numera väl blifvit ense derom, att bankernas egentliga ändamål icke är att gynna några få kapitalegande personer i landet, genom Sammansatta Bankooch Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 39 att tillåta dem att, med andras uteslutande, bedrifva en i jemförelse med risk och besvär ganska lukrativ penningerörelse, men att för landels industri, handel och öfriga näringar vara den hjelpkraft, som underlättar utbytet af landets produkter och åt näringarne bereder behöfliga förlager somt dymedelst åstadkommer en större produktion och en lifligare affärsverksamhet. Hvarken ur theoretisk eller praktisk synpunkt, ej heller ur synpunkten af det allmännas intresse, lärer man kunna försvara densamma. Allt hvad man bör göra och måste göra är att tillse, att sådana kontroller uppställas, som för den stora allmänhetens trygghet och säkerhet nödiga äro. Ålägg bankerna att för de egna banksedlar de, inom en viss af lagen stadgad begränsning, hafva i omlopp ställa och i allmänt förvar nedsätta sådan säkerhet, som alltid betryggar sedelinnehafvaren för hans fordran hos bankerna; stadga, att sådan säkerhet, som bör bestå af allmänna lätt realisabla värdepapper, skall ovilkorligen och omedelbart försäljas i händelse bank vägrar sina sedlar inlösa; tillförbind dem att alltid och när som helst hålla sina räkenskaper tillgängliga för den granskning och undersökning Kongl. Majit kan finna skäl att låta anställa, samt föreskrif i öfrigt sådana ordningsreglor, som i det allmännas intresse angelägna äro och min öfvertygelse är, att man kan, till och med med mindre än så, utan fara, lemna bankrörelsen helt och hållet fri. Fullkomligt otänkbart är, att så beskaffade banker skulle inom någon ort kunna uppkomma, utan att verkligt behof deraf vore för hand och dess nytta i orten insedd och hvad således nyttighetspröfningen beträffar, som hittills varit åt Kongl. Majit öfverlemnad, tror jag, att densamma lämpligast bör åt kommunerna sjelfva kunna öfverlåtas, likasom jag tror att desse bättre, än någon annan myndighet, kunna hvar i sin stad bedöma ortens särskilda behof af banker.
Jag har ansett mig böra göra denna anmärkn., på det den må tagas i öfvervägande, när frågan hos Utsk. förekommer om, såsom jag förmodar, 11. o. Ad. återremitterar detta förslag. Hr Printzensköld: Visserligen förutser jag, att, inom ett eller annat Riksstånd, den af Hr von Hartmansdorff framkastade invändning göres, men jag skulle tro, att saken icke derföre hör förfalla. Det är nemi. tydligt, att nuvar. inteckningshalvares rätt hvarken bör eller kan förnärmas genom antagandet af Hr Brineks förslag utan att, vid sådana tillfällen, dä låntagaren önskar att begagna sig af det förändrade återbetalningssätlet, inteckningslnfvare i det hemman, hvarå odlingsföretaget är verkstäldt skola höras och dertill lemna sitt bifall. Om således det vilkor af StatsUtsk. föreslås och af 11. St stadgas, att, då hemman, hvars egare erhållit län till odlings foretag, är besväradt med inteckning, egaren är skyldig, alt förete inteckningshafvarens på inteckningshandlingarne skrifna, och i vederbörande rätts inleckningsprotocoll intagna medgifvande att ett sådant ålerbetalningssätt, som här är föreslaget, må äga rum, så tror jag, att, åtminstone för största delen af dylika lån, en sådan förändring kan tillvägabringas. Nyttan af denna förändring är påtaglig, och om blott en del af dessa lån till enskildte kunna försättas i lika skick, med lån till menigheter för odlingsföretag så vore redan ett stort ändamål derigenom vunnet. Gr. Ridderstolpe, Fredr.:
En sådan makt har, enligt Utskottets egen uppgift, sedan lång lid tillbaka innehafts af Konungens Befallningshafvande och, såvida del icke kunnat undvikas att åt Läns-Styrelserna fortfarande uppdraga en viss lagstiftningsrätt i politie-mål, eller den att meddela hvarjehanda för ordningens upprätthållande nödiga föreskrifter, så har väl äfven varit oundgängligt all bibehålla dessa myndigheter vid den förut oklandrade rättigheten alt för dylika föreskrifters öfverträdande stadga ett lämpligt ansvar. Beträffande åter 06 och G7 §§ vågar jag lill vederläggning af påståendet alt den makt, som derigenom tillerkännes Landshöfdingar eller Konungens Befallningshafvande, skulle vara, på sätt sorn Utskottet yttrar, stridande mot statsbyggnadens fria men lagbundna skick, åberopa icke allenast 1734 års Landshöfdinge-lnstruktion och Kongl. Förordningen angående Polieens förbättrande den 13 Februari 1776, ulan ock de Heste på sednare tider utfärdade Instruktioner lör embetsoch tjenstemän. Alla dessa, före den klandrade författningen, tid efter annan utfärdade Instruktioner ådagalägga jemväl icke allenast att bestämmelserna i den sednaste Landshöfdinge-Inslruklionons 66 och 67 §§ varit af ett ofia insedt behof påkallade., ulan äfven att farhågan för dessa bestämmelsers menliga följder är grundlös. Temmeligen påtagligt förekommer det ock att ett missbruk af den makt, som blifvit Landshöfding eller Konungens Befallningshafvande tillerkänd öfver underlydande tjenstemän, skulle oftast vara långt mindre äfventyrlig! för desse sistnämnde, än för Landshöfdingen sjelf, eller Konungens Befallningshafvande. Slutligen och hvad frågan om ärendets beredning vidkommer, bör det vara nog att hänvisa till Utskottets egen skildring af hvad dervid åtgjorts. Det synes deraf att, innan förslaget till ifrågavarande.
Detta wille Herr Läklrn-rn endast hafwa upplysmngswis anmält, och ati det ej warit Stats-Utffvttel sjelf som föreflaglt förhöjningrn. Herr Den 16 Ociober. 493 Herr Grefwen och Ordföranden gjorde äter proposition till bifall ä Utskottets tillstyrkande. Ropades Ja och Nej. En dcrpä följande proposition lill afstag derä blef pä lika sätt beswarad. Grefwe körner: Wid nu i fräga warande tillökning för Bancooch Riksgälds-Fullmägtiges arswoden, kan jag ej neka, att för min enskilta del jag funnit förslaget mindre lämpeligt. Jag hade trott att ett sädant uppdrag cif Riksens Ständc-rs förtroende more nog hedrande för att afseende ej skulle gjöras pa det dermed förknippade arfwode, och jag bekänner att jag minst hade wäntat en framställning om en tillökning frän det Hederwärda Bonde-Ständet som sist kommit att deltaga i Banquens styrelse och som föröfrigt till alla öfriga utgifter eller löneförbättringar wifat sä föga benägenhet. Om arfwcdet synes för litet, äger ju hwar och en som blir Fullmägtig rättighet att afsäga sig, och uti denna fribct finnes ju ett correctiv sör dest otillräcklighet? Af enskild böjelse skulle jag derföre icke tillstyrka bifall pä betänkandet, men dä jag hört sägas att redan Irenne Ständ antagit det, och dä Ridderffapets och Adelns afstag säledes wore utan ändamäl, hemställer jag om wi böre synas mindre benägna än de öfrige. Grefwe Uö^enbjelm yttrade sig twifla att förhöjningen wore i alla de andra tre RiksStänden chifallen, förmälte sig icke kunna till densamma lemna sitt samtycke, och ej kunna denna sin tanke utan votering frängä. 494 Den 16 Octobec.
Bredvid denna afbryta, understundom på ett pikant sätt, de grammatikaliskt incorrecta ordvändningar (i synnerhet under partiklarnas nyttjande), som förråda en icke rätt grundlig och säker bekantskap med språket. Tidt och ofta undfalla honom äfven nog hårda Gallicismer; och man kunde tycka, att detta bort ännu oftare inträffa, då Konungen stundom plägade på Fransyska utkasta sina skrifter, innan han utförde dem på Svenska”. Detta sista skedde till och med, såsom hans efterlemnade handskrifter utvisa, icke blott ”stundom”, utan oftast; och desto mer förundransvärdt är, att gallicismerna ej förete sig i än ymnigare mått. Förmodligen kom motvigten från den städse lifligt deltagande uppmärksamhet, hvarmed han läste goda svenska författare. Man torde äfven böra hålla med Hammarsköld deri, att det rhetoriska är i Personalierna öfver Konung Adolf Fredrik mera rent och felfritt, än i det vida namnkunnigare Äreminnet öfver Torstenson; det första Äreminne, som af den nystiftade Svenska Akademien tillvann sig högsta priset. Han tillägger: ”Konungens varma känsla för allt fosterländskt och för sitt rikes fordna ära ger detta stycke alltigenom ett lif, som intager; fastän det historiska är nog magert, och de reflexioner, hvilka deremellan blifvit inflätade, icke utmärka sig af särdeles philosophisk djuphet”. Vi bifoga: deraf komma de declamationer, som stundom förefalla något tomma. Men dessemellan framlysa dock så många drag af sann vältalighet, att vi begripa rätt väl, huru flertalet af Akademiens ledamöter kunde skatta det värdigt högsta belöningen, utan ringaste aning, att täflaren var – Stiftaren sjelf. Man har velat förmoda, att denna okunnighet icke var så verklig. Men att den var det åtminstone hos de fleste, intygas omotsägligt af de hithörande documenter, hvilka nu bland de Gustavianska Samlingarna fullständigt finnas att tillgå. Den adress, som Konungen hade uppgifvit, lydde så:
Ridderskapets och Adelns Plenum, den 3 Juni 1815- SD. I afseende på mängden af ännu oafgjorda ämnen, som syntes göra omöjligt, att Riksdags-göromålen kunde afslutas till den ié:de Juni, då s:ne månader äro förflutna ifrån den dag, å hvilken Kongl. Majrts Nådiga Proposition om StatsVerkets tillstånd och be. hof till StatsUtskottet öfverlemnades, ansåg sig Ridderskapet och Adeln, efter ankommet och uppläst ProtocollsUtdrag af denna dag, från det Vällofl. EorgareStåndet, böra med detsamma instämma uti dess, i kraft af 8o. §. Riksdagsordningen, beslutna underdåniga an. hållan hos Kongl. Maj t om Riksdagens förlangning på en månads tid ifrån den 16 dennes. Ut supra. Utdrag af Protocollet, hållet i Höglofl. Ridderskapets och Adelns Plenum, eftermiddagen den 3 Juni 1815- S. D. Återremitterades LagUtskottets , den I2:te Maj afgifna och den 29:de på bordet lagda, Memorial angående lösens antecknande å Domar och Resolutioner, hvilka från Dea 3 Juni i. m, i 15 Konungens Hogsta Domstol och CancellieEkf peditioner utgifväs» Ut supra» S» D. Bifollos, vid förnyad föredragning, följande StatsUtskottets, den 2ö:fe Maj afgifna och den 29ide derpåföljande på Bor-r! det lagda Betänkanden; ilo I anledning af Kongl» Maj:ts Nådiga Pro^ position till Riksens Ständer, af den g:t® April, angående det åt VesterOch Norr* bottens Läns innevånare meddelade Lån* ft:o Om en PeftsionsCassas inrättning för Civil* Staten» 3:0 Angående anslag äf ett årligt arfvode åt en Sjukvakterska vid Smedjegårdshäktets sjukrum» 4:0
Vill man att den snart skall tillvägabringas, så bör man uppskjuta att lemna anslag än hit än dit till de derunder begripne Verk, emedan de då tills vidare hjelpa sig fram med den flickade inrättningen, utan att nödgas göra en allmän och sammanhängande; och derigenom fördröjes blott den väsendteliga förbättringen. Af beskaffenhet att böra innefattas under den allmänna vägran, anser jag vara uppförandet på Stat af tvänne ProtocollsSeerqterare och tvänne Canzlist-löner i Justitiae-Revisionen, så mycket mera som jag icke tror denna Expedition vara i värre belägenhet, än StatsExpeditionerne. En värd Ledamot har anfört, att de, som föredraga uti JustitiaeRevision, ofta hafva blott Copist-lön. Förhållandet är detsamma, äfven i de andra Expeditionerne, och jag känner en man, som i ett steg gick från Copist till StatsSecreterare - Ben 5 Julli /, m. Hi lön. Vill man hjelpa, så skall man hjelpa öfver allt; men dessförinnan må alla dela samma öde, för att vara desto monare om att samverka till något bättre. Hvad jag yttrat oin JustitiaeRevision, gäller äfven i afseende på Medicinal Verket. Jag tror att man skulle finna åtskilliga utvägar till besparing inom den Ecclesiastika Förvaltningsgrenen, om Styrelsen öfver fromma Stiftelser m. m. finge en syftesenligare inrättning, och emedlertid synes man ej böra gå ifrån hvad StatsUtskottet derom tillstyrkt. I anseende till UnderBetjeningen i Götha HofRätt, tyckes ingen partiel löne-förhöjning böra äga rum. Frågan om Domstolarnes organisation är nästan lika så gammal som den om StyrelseVerkens, Att nu göra några partiella förbättringar i löne-vilkoren, vore ej lämpeligt, förr art det hela blifver reorganiseradt.
Han hade således dessa frön i sig af farfar och far. Frön till musikantvagabonderi. En musikant, han må nu vara klädd i trasor och gå på landsvägarne eller i frack och spela för kejsarns hof, han är dock blott en musikant... En sådan der det är någonting af lösdrifvare, af pack med ett ord, i sådant folk. Mjölnarmor ville ej ha en son, som vore af »den sorten». Hennes man, nåja, han var nog en odåga, han också, men han dugde ändå att förtjena pengar. Och det är alltid en förtjenst. Stackars Kajsa! hon var en präktig qvinna i alla fall. Så hon höll stugan! Och skötte om fånen; det, som ingen annan skulle gjort, det gjorde hon. Och den lilla flickan! Var hon ej ett lefvande bevis på sin mors förmåga att styra om sitt och sina? Efter dessa reflexioner steg mjölnarmor upp och gick till spiseln. Der blåste hon sjelf under trefoten, så att elden flammade upp. Lyfte så på kaffepannan och återvände lugnt till bänken igen. Kajsa nickade bifallande, rusade upp, diskade än en gång de brokiga, guldblommiga och tunga kaffekopparne, slog i och bjöd sin gäst på mera. Man hälde uti af grädden i sådan mängd, att det gick öfver koppen och till hälften fylde fatet. Qvinnorna beto kraftigt i sockerbitarne och drucko från faten i långa, sörplande drag. Intet ord blef taladt. Ändtligen var det undangjordt. Mjölnarmor knöt den gröna själen tätare om sig, neg och tackade för välplägningen. När hon stod färdig vid dörren med den vantbeklädda handen på dörrklinkan, sade hon: Hon är en ordentlig qvinna, Kajsa, jag tycker egentligen, att hon är en riktigt bra menniska. Pojken är oss till nytta, som han är, för han passar så bra till barnpiga åt vårasses Maja. Men det blir ingenting af honom hos oss. Far är en slarfver, han med. Det är aldrig något med manfolk, ser hon. Jag känner inte en som är en riktigt duglig menniska.
Gabriella. Adjö! min stackars bror (Anton tar sitt metspö och går.) ANDRA SCEN. GABRIELLA (ensam). Ack min Gud han blir då aldrig bättre, den olycklige. Hans sinnesförvirring liknar vindarne, ibland är den stilla, ljuf – och välgörande för hans lidande själ och återigen, olycksbådande och hotfull. Likväl förundrar mig numera, inte, hans besynnerliga ord och talesätt, – sedan många år tillbaka är jag van vid dem men hvad som jag inte kan förklara, är Birgers och Erikas bemödanden att stänga mig från Arvid. Huru skall jag väl få veta, hvad de egentligen ha emot honom. Säkert är det blott en nyck af Birger, endast derför, att Arvid är Tull-löjtnant, eller hvad det kallas. Men Erika? (eftersinnande hon, som ändå alltid är så god, och så förståndig Ah hon rättar sig troligen efter Antons förvirrade slutsatser. Men jag skall säga dem, jag, – att jag aldrig vill gifta mig, om jag inte får den jag älskar, och det är Arvid. – Ack, hvad jag i förgår var lycklig! – de ögonblick jag då ostörd fick tala med honom en känsla, för hvilken jag inte vet något namn, dref bloden till hjertat, när han yppade sin kärlek. Stackars Arvid! han trodde så säkert i går möta mig i Götheborg. (beslutsamt.) Men jag skall förskaffa mig pappas samtycke, – och sedan – skall Birger och Erika inte kunna neka mig deras. TREDJE SCEN. ARNMAN, GABRIELLA. Arnman (som inkommer hastigt). Älskade Gabriella Gabriella (gladt öfverraskad). Arvid (de omfamna hvarann.) Hvarifrån kommer du? har du inte varit i Götheborg? eller har du träffat min bror, och Erika? Arnman.
Län; JV2 13, angående serskilda föreskrifter för behandlingen af besvärsmål, som från Gottland fullföljas i Hof-Rätt, samt M 14, angående verkställighet af Konungens Befallningshafvandes utslag i skuldfordringsmål, blifvit under den 23 innevarande månad af Kongl. Maj:t i nåder gillade, får Expeditions-Utskottet vördsamt hemställa, att tillägg härom måtte i berörde Riksdagsbesluts-§§ få inflyta. Stockholm den 23 Aug. 1851. Memorial till Rikets Ständer, i anledning af äterremisser d Memorialet J\s 14. Expeditions-Utskoltets Memorial J1J 14, deruti, med anledning af Hedervärda Bonde-Ståndets återremiss å skrifvelse—förslaget M 173, angående regleringen af utgifterne under Riks-Statens Åttonde Hufvudtitel, för införande i delta skrifvelseförslag af närmare motivering utaf dess 5:te punkt och en redaktionsförändring i den 13:de, Utskottet anmält sig återställa berörde skrifvelse-förslag oförändradt, såsom varande af de 3:ne öfriga Riks-Stånden godkändt, har, jemlikt Utskottet tillhandakomna Protokolls-Utdrag, blifvit af Höglofl. Ridderskapet och Adeln lagdt till handlingarne, hvaremot Högvörd. Preste-Ståndet, som, efter vunnen närmare upplysning, funnit Hederv. Bonde-Ståndets yrkade redaktionsförändring välgrundad och ansåge sitt lemnade godkännande lill sL rifvelse—förslå get JV2 173, i dess hufvudsakliga del icke hindra vidtagande af ändring i de anmärkta ordalagen, detta Memorial återremitterat, med anmodan till Utskottet att den föreslagna rättelsen, till när mare öfverensstämmelse med Slals-Utskoltets Utlåtande i ämnet, verkställa.
Jag har ej velat taga summan från Banken; jag har endast trott, att dess sammanblandning med andra fordringar hetyder ingenting, och att Ständernes garanti är tillräcklig. Jag vidhåller derföre, hvad jag först i början af discussionen yrkat, nemligen afslag å denna punkt. Jag kan ej finna annat, än att Utskottens förslag är ett medel alt föra oss raka vägen till ett obligationssystem, och emot det anser jag mig skyldig alt yttra mig. Hvad angår farhågan atl Banken skulle blifva för hardt påkänd, så behöfver man ej frukta det i vårt land. Med vårt spridda läge och vår tröga penningecirculation är det alldeles fysiskt omöjligt, igS Den 21 October e. m. att alla penningarne på en gång kunna strömma till Banco-luckan. Herr Tham samt åtskillige andra hafva föreslagit några modificationer. Jag finnér visserligen, att dermed något vore vunnet, men just deras medgifvande visar, att mesuren icke år behöflig. Jag anser ganska vigtigt, att i en punkt, som denna, lugna sinnena ; oron år för stor, och den skulle änuu mera förökas, om realisationen förenades med ett obligationssystem. Må vara, att denna oro är ett misstag; men jag anser i alla fall det vara representantens skyldighet att, så mycket lian kan, förekomma den. Man har yttrat, alt anslag behöfves för Aromens materiel. Det är en fråga, som ej hörer bit. Det mest magtpåliggande måtte vara att consolidera Banken, och ett väsendtligt steg dertill är, att denna punkt afslås. Herr von Hartmansdorff: Man har sagt, att Statens skuld till Banken icke behöfde reverseras, och att det vore nog, om Ständerne blott garanterade denna skuld. Men jag får till en hvar hemställa, om det blir möjligt, att kunna pantsätta eller belåna ett Rikets Ständers beslut, angående dylik garantie, då deremot, i fall Statens skuld reverseras af RiksgäldsContoiret, det blir möjligt att både i Hamburg och på andra ställen derföre erhålla penningar.
Gr. Hamilton, Malcolm Walter: Jag har emot denna § ingenting annat att anmärka, än att ordet »bosatt” blifvit begagnadt. Jag anser nemligen att »mantalsskrifven» är bättre och tydligare, hvarför jag får anhålla om ändring derutinnan. Hr Hjärne: Då R. o. Ad. i 32:dra §:n infört den för ändring, att, i stället för ordet »kronofogde,» skulle införas »någon af K. M:ts Bef:de förordnad person,» så torde det vara nödvändigt att äfven i denna § samma rättelse iakttages. Jag föreslår derföre att §:n mätte erhålla följande lydelse: »Magistrats-person eller den af K. M:ts Befide förordnade ordföranden etc.» Gr. Lagerbjelke: Den förändring, som R. o. Ad. vidtagit i 32:dra §:n, genom att utesluta ordet »kronofogde», må - ben 16 Maj e. m. 191 ste jag naturligtvis anse så mycket mera ändamålsenlig, sorn det just var på af mig framställdt förslag som densamma gjordes. Att åter utesluta detta ord ur nu förevarande § kan jag icke anse nödvändigt. Att något missbruk i afseende å kronofogdes alltför ofta förordnande derigenom skulle kunna uppstå, finnes redan förebygdt deruti, att beredningen skulle sammanträda samtidigt med den första uppbördstiden. Att således K. Mits Bef:de icke utan nödtvång skulle välja kronofogden, faller af sig sjelft. Men ett sådant nödtvång kan dock någon gång inträffa, då nemligen inom församlingen icke finnes någon skrifkunnig person utom presten. Det är således ganska riktigt att icke föreskrifva, det kronofogden under alla förhållanden skall vara ordförande; men mellan detta och ett absolut förbud är en stor skillnad. Beträffande Gr. Hamiltons anmärkning rörande ordet »bosatt», har jag redan förut nämnt att det är alldeles likgiltigt, antingen man begagnar detta ord eller »mantalsskrifven, emedan det nyligen blifvit afgjordt, att man skall anses vara bosatt, der man är mantalsskrifven. Då B. o. Ad. fann detta skäl tillfyllestgörande vid 32:dra §:n, torde det äfven få gälla vid den 40:de. Gr. Mörner:
Kungörelsen den 9 Januarii 1822, är ett allmänt förbud utfärdadt för Smideshandlare, med flera, att i ändamål af smidesvarors försäljning kringresa i landsorterna, hvilket förbud, enligt 6 §. i högstberörde Kungörelse, icke i något fall får utsträckas till Allmogen, som hädanefter såsom hittills eger rätt att med sina egna handaslöjder till hvad ort som helst inom Riket sig begifva och dem försälja. Om således Dalallmogen kringvandrat endast för att sälja egna slöjdealster., har dea handlat i öfverensstämmelse med en rättighet, som är densamma liksom all annan allmoge medgifven, ej mindre i nämnde Kungörelse, än i Kongl. Resolutionerna af 1727 och 1734. Har den åter öfverskrida denna rättighet, är sådant ett missbruk, som medelst laga åtal kunnat och bort rättas, och på grund af hvad nu är anmärkt, anse Utskotten den af Herr Cederborg gjorde framställning icke böra föranleda till någon åtgärd. 4:o I afseende på hvad Johannes Andersson föreslagit om meddelande af föreskrift för personer af arbetsclassen, att icke afvika från närmaste väg till orten, dit de ämna sig, anse Utskotten sig endast böra hänvisa till 8 och 9 §§. i Kongl. Kungörelsen den 18 Maji 1824, der nödiga stadganden i detta fall finnas upptagne; liksom, i fråga om förbud mot utgifvande af pass för handel med köpmanna varor å landet, något annat stadgande icke lärer erfordras, än det förbud mot dylik handel, som 6 Cap. 1 §. HandelsBalken innehåller. Lagsamt Allm. Besv.- och Oeconomie-Utskoit.ens Utlåtande N:o 8. 5 Beträffande de af Johannes Andersson så kallade Vallackare, så enär icke något skäl förefinnes alt behandla personer af detta yrke annorlunda än andra medlemmar af arbets-elassen, samt Kongl. Kungörelsen den 18 Maji 1824, om hvars noggranna iakttagande serskild