Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
271 ''ej är mägkigare icke kan förekomma uran politiska "öswerenskommclser hwarom Folket ej torde böra blif''wa i sadan! sall okunnige. Hogwälborne Herr Grefwe och Landt»Marskalk! Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 HÅLLNA nos vin Urtima tttkötrageii i £ti>diMm o Abes 1844 OCH 1845. Vi nu al e Wiff et. STOCKHOLM. Onsdagen den 23 April 1845. Plenum kl. 9 f. m. Justerades 2G prot.utdr. för gårdagen. Föredrogs och bifölls Bevilln.Utsk:s i gårdagens plenum på bordet lagda betänk. N:o 37, angide beräkningen af sjötullsmedlen, saluaccisen, poslmedlen, chartaesigiilataeafgiften, husbehofsbrännerimedlen samt lidiiingsstämpeloch korlstämpel-afgif; terna. Sedan, vid föredragning af SlatsUtskis utlåt. N:o 33, R. o. Ad. under d. 23 Oct. sistl. ar beslutat, att med pröfningen af den uti berörde utlåt., i fråga oin extraordinarie inkömsterne uti punkterne Niis 26 till och med 30, samt beträffande restanlierne uti punkten N:o 31, uppgjorde beräkning skulle anstå intilldess det förslag, sorn Sevillu.Ulsk. tillkom alt derom afgifva, till R. St. inkommit, blefvo nu, sedan R. o. Ad. till pröfning förehaft och bifallit Bevillu.Ulsk:s i ämnet afgifna betänk. N:o 37, förenämnde punkter af StalsUlskis utlåt. Nio 33, ånyo föredragna, hvarvid punkterna Niis 26 lill och med 30, såsom icke erfordrande vidare åtgärd, lades lill handlingarue, samt punkten N:o 31 af R. o. Ad. bifölls. Företogs lill pröfning Bancooch LagUtskins d. 9 och 19 dennes på bordet lagda utlåt.
Kong lilidas og Fjeldzen1~~7ier) der aabenbart bevaeger sig i de samme kredse og har benyttet samme slags levende modeller, förer os ind i et raat, lössluppet bohemeagtigt selskab, rigtig et udsögt slet selskab. Bi faar se kunstnerlivet, jurnalistlivet, aandslivet paa vrangen og sandheden ligesaa, det ' vi1 sige i Kong Midas, i Fjeldmennesker staar personerne i et forblöffende flot og negativt forhold til alt hvad sandt og sandhed er. I Evi~c7er) .der er en ligesaa intenst alvorlig bog som de to forrige er det modsatte, ser vi bohemeriet og de frigjorte mshelser sive sig op fra smudset til de övre lag i samfundet og finde et offer og spolere livet for en ung pige af de mest dannede, men arbeidende, gentilt fattige lag af samfundet. I Hedc7a Gabler ser vi representeret Kristianiadamen par excellence, den dame-iriacssige ydre korrekthed, sammen med indre hulhed, en fordervet fantasi og en iibandig forfzngelighed og herskesyge - store krafters offer i et lidet samfund; desuden Kristiania videnskabelighed og intelligents representeret ved det kjedelige fagmenileske Tessmann og det fordrukne geni Lövborg, begge prof essoremner. I FOR, der f oregaar i almindelig dannede Kristianiakredse, blmdt grosserer, professorer, limde, reisende og yngre og aeldre damer, faar vi indblik i en sladder, der ikke viger tilbage for de laveste sigtelser lige over en ung uskyldig pige, der paa sin side viser den nobleste tilbageholdenhed og finhed i s h e fölelser og i sine vanskelige personlige forhold, ganske.
Två små län, uppkommande i fall de 2:ne öfre fögderierna med 2 städer skulle utgöra ett län och de 2:ne återstående fögderierne på fasta landet jemte Oland skulle utgöra det andra, komme att medföra stora olägenheter. Då det är fråga om gemensamma brandstodsanstalter och dylika inrättningar, så blifva de svagare och mera kostsamma i den män länen äro små; men deremot starkare och mindre kostsamma i den män som länen äro stora. Dessutom vet man huruledes alla till länestyrelsen hörande förhållanden upplysas genom de handlingar som nu äro gemensamt inbundne och förvarade på ett ställe. Skilsmessan skulle derföre vålla mycket besvär och stora svårigheter utan motsvarande gagn. Illefve åter den förda klagan afhulpen på det sätt alt länet väl bibehölle sin vidd, men landshöfdingeresidenset flyttades till ett lämpligare ställe, sä tror jag att dermed all nödig rättelse vore vunnen. Ett sådant ställe finnes vid Döderhullsviks köping, så belägen alt derifrån är lika långt eller omkring 14 mil till länets norra och södra gränsor. Om denna köping antoges till länsresidens, sä funnes der en säker hamn, och jag tror nästan att afståndet frän Döderhultsvik till Borgholm är föga längre än ifrån Calmar till Borgholm. Under den tid jag utöfvade styrelsen öfver länet, begagnade jag Döderhultsvik lill sammanträden med länets innevånare för sådana angelägenheter, som rörde dem samtlige, och dermed syntes alla belåtna. Om denna åtgärd vidtogs, så behöfde man väl uppbygga nytt läneresidens och fängelse men det gamla residenset i Calmar kunde försäljas, och nytt fängelse behöfves i alla fall. Länet är sä långt att man med ett fängelse i Calmar allena icke skulle vara belåten, utan man behöfde fängelser på 2:ne ställen kanske till och med på 3:ne, såsom redan föreslaget är, för Calmar Wimmerby och Gamlebyn. Om nu det medlersta förlädes till Döderhultsvik, sä funnos der ett fängelse i hvardera ändan af länet och ett midt uti.
Sår unberfåtftga tjylfittng bcrefter beit 5:tc t' famina tnåttab afgtftmt, StfatebeS f;afmc St febermera, genom bfattb Oj} malba ouflntb, framburit Sår ttitbcrbåtttga fycföttjlatt lotb £>era3 30?ajeftäter3 fröning ocf) lyftning t ålos mtttgartfet Norrige. §• 3. öfter pröfning af be från ftflförfibite 9ltföbag f;toffanbe/ lagligen berebba fors ffag tift (inbringar t StifetS ©rttttblagar, f;aftuc St uti ttnberbåittg ffrtftuclfc ben 11 battna vt ttittemaranbe år, tilt ålougl. 9)iaj:t3 ttåbtga faftftäffeffc öfmcrlctits nät bent Bfaitb befja förffag, font bltfmtt af Ojj famfäfbt antagna; Ocf) febatt åloitgl.
Departements-chefen utbad sig derefter att få i minnet återkalla, hurusom åtskilliga bland rikets Landshöfdingar, uti en i Augusti år 1854 ingifven skrift, bland annat sökt ådagalägga att, i anseende till desse embetsmäns dryga lefnadskostnad, hvarigenom de vanligen förhindrades att amortera medelst bosättningen åsamkad skuld, den pension af 3,000 R:dr B:ko, som nu vore dem tillförsäkrad, vore för deras bergning på äldre dagar nog knappt betryggande, — i följd hvaraf och enär, vid sådant förhållande, Landshöfdingarne måste antingen föra en mera indragen lefnad, än som vore med deras ställning och länens fördel väl förenlig, eller ock söka qvarhålla sig vid sina tjenster äfven sedan antagande kroppsoch själskrafter göra dem härtill mindre skicklige, deraf olägenheten ldefve desto märkbarare, som verksamhet, rörlighet och drift vore vid dessa tjensters utöfning företrädesvis nödiga, bemälde Landshöfdingar yttrat sitt förmenande vara, att det jemväl för det allmänna blefve en ej oväsentlig fördel, om Landshöfdingarne redan vid 60 års ålder vore berättigade att vid afskedstagande erhålla den nuvarande pensionen, samt att för den, som fjenade till fyllda 65 år, beloppet höjdes till 4,000 R:dr B:ko; — varande denna framställning den 10 November förlidne år inför Kongl. Majit i Statsrådet anmäld, då Kongl. Maj:t täcktes förklara Sig i anledning deraf icke vilja vidtaga någon åtgärd, utan såvida omständigheterna framdeles funnes medgifva en mera omfattande reglering i detta hänseende för rikets embetsoch tjenstemän i allmänhet. Bil. Jli 5 lili Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. Ve 1, om Statsverket 1856. 59 Sedan Kongl.
Upphandling af Spannmål i sådane Pro, vinser, der, i följd af läget och den stigande culturen, afsättningen merendels alltid är trög; dess alförande till och ReserveLagers inrättande för sådane Orter, hvilka hittills merendels hämtat sina behof utifrån, synes derföre böra vara de enda åtgärder , hvarmed Allmänna Magazinslnrätt. ningen, såsom Handelsinstitut, bör befatta sig. Inskränkt till dessa föremål, skall denna Handelsrörelse i alla afseenden blifva för det Ali manna välgörande; Productionen skall stiga i de Provinser , hvilka hädanefter kunna räkna pä en ohämmad afsättning, och de stora summor, hvilka hittills för Spannmål gått ur Landet, skola, besparde i Riket, öka dess Innebyggares välstånd. Men Rikt. St. Revisorers Berättelser. 87 Men skulle Magazinslnrättningens rörelse sträckas utöfver dessa gränsor; skulle den inlåta *ig i minuthandel, och blifva alla hjelpbehöfvandes och hjelpsökandes Undsättningsman och Creditor, så skulle den ock ofelbart snart se alla sina Capitaler fästade , och finna sig oförmögen att fortfara med Spannmålshandeln i stort. Vid slutet af år 1815 gingo utborgningarne till en summa af 389,327 R:dr 29 sk. 2 r:st.,. och hafva de, efter ett provisionelt öfverslag, under loppet af sistlidet och innevarande år, ökats till omkring 600,000 Riksdaler. Efter en allmän åsigt af Magazinslnrättningens Förvaltning under loppet af de 3 Förluster a SpannmdlsMaga^ins^rörclsen. År 1814 • • 20,350 - 1815 • • 3h757: 10: 8 „ s 117,8.52- 32: 5 Återstår Förlust 22,196: 26: 2 Af dessa Resultater, skilda från de i räkenskapen upptagne inkomster och afskrifningar, hörande till äldre årens rörelse, inhämtas, att sjelf - 88 Rikt, St.
Da hviskar en stäinma inom honom oin » evighetens ängel », som nied sitt fiainniande svärd kullsl&amp;r allt-, som ställer sig mellan nianniskorna och den Aögstn sanrvhgen ocli en svag niiing om a t t Itan a r den, soni haft orätt, vaknar i lians själ. Blen Meir, lian vandrar, krossad af sorg och vaiiara, siiiadad och bercifvad allt, ut i den okaiida v9rlden. U r Iialis obestainda langtan har vuxit en fast föresats, a t t uppmana de fran ni niande » folken a t t sluta fred och lijalpa lians föraktade, i stoltliet öfver sin uråldriga härlighet fiSrbliiidade folk. Sjalf a r lian besluten a t t dricka iii. vishetens kalla för att sedan en gKng kunna återvaiida till sin fadernestad och genoin a t t. utså kliiiskap och ljus löna dess förbannelse rnetl välsignelse. Sådan är i korthet Meir Ezofowicz ' historia, sådan den skildras i berättelsen: » I de djupa dalame ». Omkring denne sympatiske hnfvndperson har Eliza Orzeszko grupperat en mängd mästerligt tecknade bipersoner. Hur tydligt se vi benne icke för oss, den i Ezofowiczarnes alla dyrbarheter löjligt utstyrda, af hela släkten vördade liiindra8riga Erejda, Meirs farfarsiner, som i sonsonen igenkänner och älskar sin makes utkorade efterföljare. Ocli Meirs farfader, den för sin klokhet och rikedoin allinant aktade Ssul, soiri främst af allt håller på slaktens ara och traditioner och för hvars vilja de redan grånade sönerna lydigt böja sig! Vi se Iiur han slites mellan sin vördnad för de ganila la ' garnti, och sin kärlek till älsklingsbarnet Xeir.
Hvarefter Hans Excellence HerrGrefvens och LandtMarskalken tillkännagaf, att, efter hvad Hans Excellence, utaf Ridderskapets och Adelns svar å den af Hans Excellence nyss gjorde proposition, tyckt sig finna, Ridderskapet och Adeln med stor pluralitet bifallit StatsUtskottets Utlåtande. Ånyo föredrogs StatsUtskottets den 7 sistlidne Februarii under N:o 58 afgifne, samt den 14 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga, om de så kallade Djeknepenningarnes uphörande. Grefve Spens, Carl Gustaf: Om återremiss af detta Utlåtande anhåller jag på flera skäl; dels i anledning af hvad här blifvit anfördt, när InkomstBetänkandet förevar, i hvad angick utskylder, som utgå efter matlagen. Jag anser detta bevillnings-system vara så olämpligt, att hvad man deraf kan afskaffa, är en stor vinst. Ett annat skäl Den 2 Mars e. m. 127 alt afstyrka djeknepenningarnes fortfarande, ligger uti det sätt, på hvilket de hitintills blifvit uptagne. En summa af 58oo R:dr skall uptagas af omkring 1,800,000 personer. Jag hemställer, om ej ett sådant upbördssätt ökar det invecklade af vårt Kameralverk, och besvären för upbörden till den grad, att det endast derföre kan klandras. Min önskan är, att, om de också skulle ersättas af Staten, djeknepenningarne måtte uphöra. Men nu förekommer, att den i dag uplästa Kongliga Propositionen afhandlar reorganisationen af Läroverken i allmänhet, dels hvad som genast skall göras, dels hvad som i framtiden skall ske, och i sammanhang härmed vöre det lämpligt uptaga denna fråga.
Och efter delta mönster, som eröfringen egentligen sjelf synes hafva tecknat, eftersom Attila, Oden och sednast William conquestor följde samma plan, behöfva vi icke någons ledning för att fatta, alt det var härigenom som feodalismen och aristocratien arbetade sig upp till välde, ja lill så stort välde, så att monarkismen — så snart den icke mer var beledsagad af eröfringen — bodde ganska trångt, och måste uthärda en lång kamp med aristocratien, innan den, öfverallt utom i England, blef den segrande. Det är således endast för arislocratiens skull man ännu ställer upp dylika satser, förglömmandes, alt, sedan Fylkeskungarne första gången mäste bita i gräset, Gustaf II Adolphs och Chri stinas länsoch gåfvolagare den andra gängen, samt majoralsprincipen blifvit uudergräfd och den uteslutande rätten att äga frälsejord blifvit frivilligt afslådd år 1809, sä är jordaristocrali i Sverige mera vorden lill en saga än den någonsin kan bli en verklighet. Jag beliöfver dä icke vidare utveckla hvarföre satsen, det monarkismen i Sverige hvilar på jordbesittning hos Adeln, dels är skef — emedan det är endast den här i landet omöjliga aristocratien, som skulle kunna behöfva den lill stöd — dels ock, att om än England visar möjligheten af monarkism och aristocrati i förening, så är det ingalunda sagdt, att Sverige vill hafva sin monarkism på det sättet. Den nästa sats, som möjligen skulle behöfva närmare granskas, eftersom hvad som erbjöds under discussionen icke gjorde tillfyllest, vore väl den i juridisk tolkningsform klädda, alt den olika arfsratten vore en rättighet, som, ehuru den fått plats i allmän civillag, dock fortfore att vara ett privilegium i följd af sitt 328 Den 12 Februari. ursprung.
I afseende pa dessa l^omenter, hwarigenom Q-winnokönets anlag och upfostran sä märkeligen ffiljer sig frän Mankönets, kan den Lag, som, oaktadt möjligheten för Man at äfwen wid mogen älder kunna genom list öfwerraffas, medgifwer at de wid en witz älder mäge i allmänhet wara myndige, icke beskyllas för motsägelse, dä den likwal bjuder gt Qwinnor efter samma alder böra stä under lagligen förordnad Förmyndare. At äfwen en sädan Förmyndare kan genom andras list öfwerraffas, bestrides icke. Men dä han i alla fall bör för egendom swara, och Domaren äfwen tilse,-at han är wederhäftig, da denne ater är derföre inför en Öfwer-Domare och Högste Domstol answarig, synes Lagen härigenom hafwa för immens säkerhet dragit tilracke? lig omsorg. Pä H64 Den 29 Mars» Pa grund af hwad nu anfördt ar, ssulle Utffoktet, om det rrott sig behörigt at afgifwa yttrande om den wackia b/iorion, angående ciisp^nZe, häldre rilstyrkr Lagens bibehållande i desi förra stick, i enlighet hvarmed ogifta Qwinnor pa intet wil» kor kunna blifwa myndiga, an at en Lag stuile utfärdas, som, ucan inskränkning til wista Ar, medgäfwe ciispen8er i detta ärende, och hvarigenom det ännu oftare borde inträffa, at ansökningar härom tilstäldes dels af Förmyndare, som af kuhllen sjelf snarast kunna hoppas -lscbarZe för en oredig förwaltning, dels, såsom Herr vliberZ yccrar sig, af ^eculLtivs anförwandter, hwilka ock sjelfwe komma ar öfwer ansökningen höras, dels ock af andre, som, kännare af flägtingarnes liknöjdhet, kunde i ett ungt Fruntimmers oerfarenhet eller swaghet förutse ett säkert medel at ätkomma penningar.
Att en del gamla seder måste komma att öfvergifvas, sammanhänger med nya lifsåskådningar, ändrade produktionsförhållanden, lifligare samfärdsel och andra tidens drag. Att hvarje hem kommer att fira sina fäster mer individuellt, är äfven en naturlig följd af utvecklingen. Men många af de gamla bruken äro icke afskaffade genom något annat inflytande, än slapp likgiltighet och bristande sinne för den glädje och stämning, dessa bruk medföra. Framför allt ha hållningslöshet och poesilöshet efterträdt den gamla innehållsrikedomen, emedan man försummat att gifva fasthet och följdriktighet åt de nya bruk, dem man i hvarje särskilt hem gör gällande. Ena året firar man till exempel julen på ett sätt och andra året på ett annat; den ena anordningen finner husmodern besvärlig, den andra finner husfadern onödig, och så öfverger man dem och det uppstår i fästvanorna en rörlighet, under hvilken barnen medvetet lida. "Hvarför få vi inte detta i år? Vi hade det ju så i fjol? Ack, låt oss få det så, som vi förr brukat!" hör man ofta barnen bedja. Och de röja genom denna sin konservatism en djup etisk och estetisk själfbevarelseinstinkt! Ty det är upprepandet, vanorna, hvilka på alla hemlifvets områden bestämma känslornas djup och innehållsrikedom. Illa sköter därför den uppfostrare sitt värf, som icke förstår att bruka årets fäster, liksom alla dess andra naturliga glädjeämnen, för att utveckla barnets känslolif, för att poetiskt fördjupa så väl dess ömhetssom dess skönhetsintryck. Hemmet i staden har i detta fall färre hjälpmedel än hemmet på landet, men hvarje hem har dock någon möjlighet att göra afbrotten i årets hvardagsgång rika på färg, en färg, som ger en glödande glans ännu åt gubbens minnen, och som tårar främlingens ögon när han, i andras hem, ser några af de små drag, hvilka voro fästens kännetecken äfven i hans barndomshem. I staden som på landet har man ju i regeln julgranar, och barnen själfva vaka så godt de förmå öfver att granen skall blifva prydd alldeles på samma sätt år efter år. Och öfver julmatens häfdvunna art vakar den manliga konservatismen!
Niclas Jacobson Sahlgrens efterlämnade hustru var en vacker och fryntlig gammal gumma, som oaktadt sin ganska höga ålder tyckte om att roa sig och se ungt folk samladt omkring sig. Hon var i hela staden känd för sin välgörenhet och godhet mot de fattiga och elända, och hon var synnerligen omtyckt af alla, rika och fattiga, ej minst af sin egen stora släkt. Hon såg innerligt älskansvärd och ärevördig ut, där hon satt hvit och trind i sin gammalmodiga bruna salopp i robe af tjockt blommigt siden och med det hvita spetshucklet på det hvita håret. Den gamla damen klappade fru Christina på kinden och sade till henne: – Lilla vännen är för söt i afton. – Instämmer, kraxade den gamle kavaljeren, handlanden och fabrikören Johan Henrik Damm. Alldeles innanför dörren stodo tvenne unga män, hvilka placerat sig där i den lofliga afsikten att på nära håll få se den rika grosshandlaresocietetens vackra och pikanta damer. Den ene var en nyss till staden anländ ung fänrik Stapelmohr, den andre den för sin skarpa tunga bekante conducteur Löfvenhjelm, som lofvade nämna de förbipasserande skönheterna och de värdiga matronorna till namn och karaktär. – Gumman Sahlgren, man lär sig aldrig kalla henne något annat, är mycket söt, men hon är gumma, sade Löfvenhjelm. Hvem kommer nu? Jaså, herr Kåhre med sin otäcka fru och sin ännu otäckare svägerska. Det där är den smånätta och precisa fru Engelke. Hon har med sig en liten hygglig mamsell Schütz. Här ha vi den hedersmannen Carl Gustaf Brusewitz. Och där kommer själfvaste landshöfdingen och generalen med sin generalinna. Nej, så man komplimenterar! Se på henne där, det är directeuren i Ostindiska kompaniet Gustaf Thams fru. Det där är fru Schoting, hon är vacker, men behagsjuk och tämligen vanlig på förståndets vägnar. Hon vill vara något, och det är bra, men efforten märkes granneligen. Där är den lika vackra fru Ramsay. Hon har mycket kvar af barnkammarblygheten och undviker gärna att konversera unga karlar.
Rikets Stähder hafva medgifvit, att i de händelser, då ett emöt återbetalningsskyldighet i Silfver upptaget Banco-Lån kommer att till sitt återstående belopp* på en gång, före utsatt termin, gäldas, de derå redan förut i stadgad ordning och till utsatt belopp af 2 procent i silfver verkställa årsbetalningar, (hvarvid de, som före den allmänna Silfver-utvexlingens början med Sedlar kunna bestridas, beräknas i silf - Banco-Utslits Memorial, N:o tol - ver, pS sätt föregående stadgar), må evalveras till Bancosedlar efter Myntbestämningsgrunden å 128 sk», och derutaf beräknas för hvarje förflutet år 4 procents ränta samt det öfriga gå i minskning på Capitalskulden, hvars derefter blifvande återstod bestämmer den summa, som för Lånets slutliga liqviderande erfordras. Till grund för dylika liqvider linnes en serskild Tabell upprättad, utmärkande, huru stor procent af ett i sedlar erhållet capital, efter hvarje års förlopp, Annes återstående, då Gäldenärens betalningsskyldighet blifvit ordentligen fullgjord. (Enligt Utsk. bifallna Betänk. N:o 99, hvarvid denna Tabell linnes vidhäftad under Litt. C.) §• 2 g. Bankens egande, i Banco-Sedlar ställde, samt i fast Egendom intecknade fordringar, derunder dock icke inbegripne de i föregående 18 §• uppräknade Lån till vissa Städer, Dom-Capitel och Kyrkor, i afseende på hvilkas gäldande, serskildt stadgadt Annes i §§. 20-25, komma att i förut fastställd ordning liqvideras, nemligen: Fastighets Lånen med ,j. procents räntaj medelst inbetalning af 6 för roo:de årligen, räknadt på Capitalåterstoden vid 1814 ^rs s^Llt uta^
Yäl hade tionde af säd redan förut tillkommit under Catholska Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Betänkande N:o 3/f.. 3 tiden, då den är 1164 Skenninge möte påbjöds till utgörande af åkerskörden med hvar tionde skyl eller band, hvaraf en tredjedel tillföll sockenpresten, och de återstående ^rdelarne fördeltes i lika belopp emellan Biskopen, Kyrkan och de fattiga, med |:delar af det hela, till hvardera, men år »527 indrog Konung Gustaf, med Ständernes begifvande, genom Westerås Recess, |:de1ar af lionden, för att dermed efter behof och tillgången besörja Kyrkors, Hospitalers och Skolors underhåll, samt använda öfverskottet till Statens öfriga tarfvor. Ifrån denna tid hafva dessa ^:delar utgjort och fått namn af Konungseller Kronotionden. Den utgick till Kronan och intogs i kyrkoherbergen eller liondebodar, men hvilka numera på de fleste ställen upphört, sedan viss tiondesättning blifvit stadgad, enligt hvilken tionden anordnas till vederbörande. Af denna spanmål i Kyrkoherbergen skulle först, under titel af afkortning, utgå: 1:0 Kyrkans vinoell byggnadssäd; 2:0 Domkyrkotunnan af hvarje herberge, en tunna för Stiftets Domkyrka; dock finnas stundom 2:ne tunnor anslagne till Domkyrkornes understöd, enligt serskilde derom gjorde förordnanden. Det är således visserligen ostridigt, att domkyrkotunnan varit anslagen till sjelfva Domkyrkorne, men äldre handlingar utvisa dock, att den stundom blifvit använd till andra kyrkors behof.
I detta hänseende vöre nödigt, att den föreslagne odlingskosmaden bestämde låoesummans belopp; att detta föisko tvis genast utbstaldes; att icke ny borgen, utan endast nytt betyg om låctagarnes och löf esmännens vederhäftighet årligen infordrades så vida ej låntagaren skulle begära att tå ställa annan borgen; att odlingens fullbordande inom visca år bestämdes, och fors t efter deras förlopp besigtning auställU de$, samt att icke återbetalning komrae ifråga föf-rän efter fem års förlopp, och dä med en i böfjan mindre och sedermera ökad afbetalning, t ex. 10 procent första året, 15 procent d<?t ändra o. s. v. så att hela lånet inom 10 år efter dess utlämnande vöre återbetaldf; och slutligen att icke straffränta finge utkräfvas till högre belopp, än 3 procent utöfver den vanliga. Hvad angår de af Discontens och andra fonder obegagnade medel, borde desamma, eller den del af fonderne, sorn vid hvarje års slut icke finnes i deras egentliga väg utlånade, få användas till fastighetslån , pä enahanda vilkoT, som hittills iagttagits, med den skill*. nåd för landtegendom, att icke 1S14 års, utan taxeringsvärdet för det år, då lånet begäres, tages till grönt), och att sådant lån får beviljas till hved belopp sorn hälst, blott ej hö. gres än sorn motsvarar ^ af egendomens värde* Den 21 Fclruarii. I afseende på stadsegendoms belåning bende kanske någon inskränkning iagttagas, emedan den hittills föreskritne grund möjligen kan bereda förlust. För Discontutlåningen anser jag äfven anJ dra grunder böra följas, så att räntan nedsattes från 6 till 5 procent och öfverräntan till 8, i stället för 12; att omsättning finge göras med f;dels afbetalning, icke af primitiva lånet, utan af den summa, hvarpå Reversen lyder, eller kanske häldre med x5;dels afbetalning hvarje halft år, och att ä*ven Discontlån finge utlemnas till högre belopp, än hittills, med iagttagande af nödig säkerhet, som af Directionen skulle pröfvas