Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. utsätta motionstidens slut såsom den tid, inom hvilken alla anmärkmr emot lagförslaget böra vara till RiksSlms plena inlemnade, hvarefter desamma till LagUtsk. remitteras. 4:o Dä Utsk. finnér gjorde anmäkmr, innefattande ändring i lagförslaget, vara af den beskaffenhet att de böra antagas, lemnar Utsk. del deraf lill lagcomiieen, hvilken äger att deröfver afgifva yttrande samt dervid tillika uppgifva de med de ifrägavar. förändringarne sammanhang ägande stadganden i lagen, hvilka, om aumärkmrne godkännas, jemväl böra undergå ändring. Utsk. affattar derefter sitt betänk, och lemnar R. St. del af lagcomile'ens utlåt. 5:o Skulle andra ändringar, än dem som således varit af LagUtsk. tillstyrkte, blifva af R. St. beslutade, bör jemväl LagUtsk. deraf lemna lageomiteen del, för att yttra sig, huruvida andra rättelser eller tillägg böra af de fattade besluten blifva en följd, hvarefter LagUtsk. med sitt betänk, till R. St. inkommer. 6:0 Sedan ärendet sålunda är till fullo beredt, framställes lagförslaget i sin helhet till antagande af RiksStm. Pä sådant sätt synes mig det blifva möjligt, att under en tidrymd af några månader en lag skulle kunna af R. St. granskas och antagas. Det är för mig ingalunda möjligt att i någon målto bedomina, huruvida brottmålslagen, som K. M. önskar att på denna riksdag till R. St. öfverlemna, kan under densamma hinna att till slutligt antagande beredas. Om sådant skall kunna ske, fordras dock, efter mitt omdöme, ovillkorligt', att ärendet behandlas 3 11. o 10 Den 2 O c t o b e r. på sätt här ofvan blifvit antydt, och att R. St. öfverenskomma, att bestämma någon viss lämplig tid, inom hvilken anmärkmr emot lagförslaget få hos RiksShn göras. Denna motion torde få till LagUlsk. remitteras. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.:
Den, som instämmer i Utskottets förslag till redaction af artikeln Ljus, enligt hvilket samma artikel bör innefatta bestämmelser endast för Talg-, Stearinoch Margarinsamt Vaxljus, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, kommer ytterligare att tilläggas bestämmelsen alla andra slag, med 1 R:dr 12 sk. tullvårde och 20 sk. införselstull per skålpund, samt tullfrihet vid utförsel. Trenne Riks-Stånd hafva godkänt Utskottets förslag uti Utlåtandet N:o 5o, att Ljuskronor böra specifikt i Taxan upptagas med 331 procents tull vid införsel; hvaremot Ridderskapet och Adeln stadgat, att Ljuskronor, såsom hörande till slöjdevaror och med dem dragande lika tull, borde utur den egentliga Taxan uteslutas och endast i noten upp - Bevillnings-Utskotlcts Memorial, N\o 41. 97 up| tagas med hänvisning till slöjdevaror, ej specificerade; — hvilket Ridderskap* Is och Adelns beslut dock kominer att förfalla. lunta. Den utförselstull, Utskottet föreslagit å Lunta, har af trenne Stånd blifvit gillad; men som Ridderskapet och Adeln ansett denna artikel böra fritt från tull få utföras, föranleder sistnämnde beslut omröstning, enligt en så lydande voterings-proposition: 1 195:0. Den, som godkänner Utskottets förslag, att Lunta bör vid utförsel åsåttas 1 rist. tull, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, kommer Lunta att afgiftsfritt kunna utföras.
7: Till medlem af stipendiekomitGn har efter fru Wersall, som afflyttat f r h Stockholm, af forbundsstyrelsen invalts frillerrinnan Ebba Tamm, f. Tersmeden. - FBreningen " Myrorna ", hvilkens verksamhet sedan ett par &amp; r varit forenad med F. V. 0. slojiafdelning, har nu vid julen, p % samma sgtt som hret forut, haft en forsiiljning, denna g %ng i sin bod vid Teatergatan. DBr har man fHtt ~illfalle att se, hur inycket som verkligen kan %strrhkommas af skenbarljgen viirdelijst skrap. Utoin det att saker, bortkastade shsoin onyttiga, siilunda blifvit till gagn, hafva flera personer genonl detta arbete erhhllit en syssels$ittning, l.&amp;mpad efter klena lqafter och ringa formhga. Fiireningen Handarbetets V a n n ~ r har genoin sominareas i mhnga afseenden vB1 afslatade utsta ' llning ~kominit i fiirbinclelse lned ?ramstLende fackman uti olika land, hvilka i sina respektive ticiskrifter saint even i den dagliga pressen med intresse och sylnpeti skilclrat Foseniage~ls verksamnhet .. Flere af dessa besokande framlingas hafva af rent prrzgtiskt intresse tagit. detaljerad kDnnedom om foreningens yrogram oc1-1 arbetsmetoder for att i sainbnnd ined skolor och museer inrltta liknande anstal ter, lampade efter sina I ands f6rl18llanden 0011 behof. I saminanhmig hiLrined ma niimnas, att Regierungsund Bauratli herr C.
Först hade förtullats öfver Haparanda till Stockholm ett belopp af 7,267 LU smör och t Stockholm 29,423 L$, eller sammanlagt omkring 37,000 VM å 32 sk. b:co i tull pr LS. Tullen blef derefter höjd till 2 r:dr 24 sk. b:co, och då införtullades till Haparanda 14|, och lill Stockholm 901 L£, således tillsammans icke fullt 1000 VM. Om 1000 drages från 37,000, så återstår 36,000 La, för hvilka tullen förlorades, med afdrag af skillnaden emellan 2 r:dr 24 sk. och 32 sk. li:co för Lti af den förtullade qvantileten. Således hafva R. St. ådragit Slaten en förlust af minst 50,000 r:dr r:gs, derigenom att de förhöjt tullen. Sådant kommer troligen också att framgent inträffa, ty om också tullbevakuingen vid Haparanda är förbättrad och förstärkt, så kan den länga gräns, som finns vid Torneå eif aldrig så bevakas, att tullförsnillning derigenom förhindras. Alltså kommer, om man fortfar att bibehålla den ökade tullen, statsinkomsten bestämdt att betydligen minskas, enär det är en gifven följd, all ändock smör måste inom landet förtäras. Man har påstått att det skydd, som uppkommit genom den nya tullen skall befordra produktionen. Detta kunde likväl icke hafva skett i sä hög grad under 2 års tid, emedan den ladugårdsförbättring, som derför varit nödvändig icke kunnat på så kort tid till vägabringas. Nu kommer jag till konsumenternes rätt och för den anhåller jag också att fä fälla några ord. Man mäste väl (inna att smör är en nödvändighetsvara, som förlätes nästan mer eller åtminstone lika mycket af den fattigare befolkningen, som af den förmögnare, och man måste väl göra afseende på dess rätt. Hr von Hartmansdorff har anfört till stöd för sina satser en petition af Eskilstuna manufakturister om bibehållande af de höga tullsat - Den 5 Juni f. m. 399 seme.
Blomberg Lars Nilsson i Kaflinge Anders Olof Son 1807 d:(en) 18 October, hölls, efter förut skedt pålysning, Michaelis-mässo Socknestämma med Stora Malms Församlings innevånare då följande förehades: lmo. Uplästes, godkändes och underskrefs, det den 10 sistledne Maij hållne protokollet. 2do. På tillfrågan: Om tjenstefolk eller annan ungdom hållit dans-kalas före, under eller efter Michaelis-mässo-veckan? Svarades enhälligt: Vidare efterfrågades: Om sexmännen hafva några lösdrifvare i församlingen at angifva? Hvartill äfven nekades: undantagandes Pehr Andersson f:d: (före detta) i Kaflinge. Brofogden hade på tillspörjan ingen at angifva för oringade svin kreatur. Af sockne handtverkare var ingen närvarande och ingen anmälte klagomål emot dem. Uplästes för församlingen en nota, så väl öfver dess förra skuld till Kyrko-cassan, som hvad den nu häftar före, för tegel m.m. som åtgått till bodarne och brygghusets täckning i Prästegården, af följande innehåll: Sockne-männen skyldige för byggnaden uti Prästeen Rdr 23: 1.1 Dito för bodarnes och brygghusets täckning: Olof i Skräptorp för tillsyn vid arbetet 4:12.— 3.900 taktegel 71:24.— Forlön för dito från Oppeby i Balinge S(ockne)n å 32 s (sk) lOOdet 26:—.— för spik och smide från Forssjö Bruk 21:47.3. Summa Rgds. Hvarefter församlingen, som riktigheten häraf erkände, fattade det beslut, at, till gäldande af nämnde skuld, sammanskott skulle af församlingen göras till sagde summa af 146 Rdr 36 s (sk) 4 rst (runstycke) Rgdr (Riksgäldsmynt), Pänningarne inom en månads tid af sexmännen, hvar i sin rote, upbäras och sedan till Herr Prosten aflemnas.
– I Blue Point finns ett stort järnbruk och mycket svenskar, jag har en faster där. Faster Ulla om du minns – det kom tvekande – hon har varit mig så godt som i mors ställe. – Jaså. Det kändes alltid egendomligt att höra Tore tala om sin släkt, hon glömde vanligen bort att han hade familj. – Men inte söka vi väl upp svenskar, det är väl inte vårt mål. – Mål?! Tja – hvad menas med det, vi få väl ta sakerna som de äro. Tystnad. Åter drogos deras tankar oemotståndligt mot hvarandra. – Louise, om vi skulle gå ned söder ut och försöka jobbet att måla gröna och svarta gipsbeläten, det är inte sagdt jag har samma tur nu – men vi försöka väl ännu litet. Bättre är det väl än att slafva i en verkstad. Hans ögon buro något af undergifven trötthet i sina blå djup. Men hon hade vetat, att han skulle komma med det som var ljust, lade armarna om hans hals och sade nöjd och hoppfull: – Naturligtvis – du är så dum, du kan väl förstå att vi lyckas till slut, Tor! DEN NYA VÄRLDEN. FÖRSTA KAPITLET. Så fort nattdimmorna skingrats på Delawarefloden, står augustisolen genast bländande och brännande öfver de låga stränderna, ängarnas vattendrag glänsa heta af morgonvärme och en aning af mandeldoft från vilda kallor vid åbräddarna dallrar lätt i den hvitblå rymden. Men litet högre vid jättelundarnas bryn slukas markens svaga soliga ångor af cypressernas och valnötsträdens fräna, gröna fuktighet. Det är något rikt och gränslöst öfver landskapet. Dalen nedom Wilmingtons kulle öppnar sig rymlig som en slätt; jättehöga, utgrenade stå de blommande träden och lufttonernas spröda, skära klang bäres i oändlig utsträckning bort under den genomskinliga molnfriheten.
Min hemställan vore således, alt R. o. Ad. täcktes bifalla betänk, sådant del är, blott med uteslutande af orden: ”sorn i följd 20 pastoraler”, sä att meningen i stället komme alt lyda: ”Utsk. får, beträffande etc” StatsUtsk-.s utlåt. N:o 199, blef' härefter, på Begäran af Frih. Cederström, Jacob, och Frih. Oxenstjerna, Carl, ånyo bordlagdi. StatsUlsk:s d. 19 dennes på bordet lagda mern. N:o 200, i anledn. af RiksSlms skiljaktiga beslut i fråga om Häradsskrifvare!» J. Thvsenii frikallande frän ädömd skyldighet alt ersätta oriktigt afkortade kronoutskylder, Idof härefter föredraget, men ånyo bordlagd!. pä begäran af Piili. Palmstjerna, Carl Ollo, och Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius. Slutligen föredrogs och bifölls Ridd.Utsk:s d. 19 dennes på bordet lagda naem. N:o 20, ang:de en ät f. d. Ridddiscalen Falkenberg föreslagen gratification från Ridd.cassan. H. Ex. Hr Gr. o. Land tm. lillkännagaf, att sedan R. o. Ad. numera förehaft alla de mål, som varit upptagne ä föredragningslistan, anslaget till plenum för e. m. komme att borttagas. 336 Den 22 Februari, Lades på bordet nedannämnde från StalsUlsk. inkorane utlåtm och mern.: N:o 201, i anledn. af väckt fråga om rättighet för Nyköpings stad att på arrende innehafva den vid staden belägna s. k. Lilla eller Tyska kungsladugården; N:o 202, i anledn. af K.
tecknade krigare i olika uniformer; landskapsTill inköp för linnemagasinets räkning och tallrikarne med å desamma aftecknade landunderhåll af dess förråd finnes ett årligt anskapsvyer och riksvapenstallrikarne, å hvilka slag. svenska riksvapnet finnes tecknadt. Dessa sistTvätten sker vid den kungliga liftvättm eller nämnda passa utmärkt till vapenduktyget, om kungliga fatburen. hvilket vi strax skola tala. För att göra ett besök i den kungliga fatFörrådet i silfvermagasinet är fullt tillräckburen, måste vi företaga en promenad rätt ligt för serverande af en supé för 3,000 perlångt ut på Kungsholmen till Fabriksgränd, där den är inrymd i ett åldrigt hus, snart helt soner och en middag för öfver 1,000. Ståtligt och glänsande taga sig de storartade och hållet inklämdt mellan dr de Lavals storguldoch silfverbordsprydnaderna ut, där de i artade fabriker. skåp och på bord äro uppställda i silfvermagaDess personal utgöres af en förestånderska, sinet, men vid en middag i den gemensamma sju tvätterskor, en mangelkarl och en maski5 1895 nist, samt för kronprinsparets räkning, som också där har sin tvätt, sex tvätterskor. Denna lokal, som utgör ett stenhus i två våningar, inrymmer på nedre botten utom bostäder, tvättstuga med kokkar, skölj kar, centrifugal och hydraulisk press, mangelsal med tre manglar samt ångpannehus. En trappa upp har förestånderskan sin bostad. Där ha vi för öfrigt två stryksalar med två strykugnar samt ett varm-torkrum. Vinden utgör kall-torkrum. Tvänne dagar i veckan tvättas det, de öfriga tages tvätten in. Det förstås, af hvad som blifvit nämndt om linnemagasinet, att arbetet inom fatburen skall vara stort och kräfva mycken omsorg, då det gäller att handskas med så dyrbara saker, som inom detta magasin finnas. Till sist endast några ord ännu om en afdelning af det stora hofmaskineriet, som naturligtvis ock spelar sin roll i hemmets lif: kungliga hofstallet, hvars chef är förste hofstall' mästaren.
Sedan Eders Kongl. Maj:t, genom remiss af den 14:de nysslidne November, i nåder anbefallt Wetenskaps-akademien att inkomma med underdånig förklaring öfver hvad, i bifogadt transsumt af Rikets Ständers sednast församlade Revisorers afgifna berättelse, vid naturhistoriska Riks-musei räkenskap för år 1855 blifvit anmärkt, och efter det Akademien, i följd häraf, inhemtat sin Kamererares samt förste Zoologie-intendentens utlåtande deröfver, får hon nu, med remissens återställande, underdånigst afgifva följande förklaring öfver de i 2:ne serskilda §§ i transsumtet upptagna anmärkningarne. Uti § 1 har blifvit anmärkt, att ingående balanserna i 1855 års räkenskap icke funnes med utgående balanserna i 1854 års räkenskap öfverensstämmande, hvaraf följt, att den i Musei räkenskap för år 1855 inbalanserade behållningen, efter afdrag af skulden, understiger, med 21 R;dr 23 sk. 4 rst., netto-behållningen vid slutet af föregående år. Den förändrade uppställningen af naturhistoriska Riks-musei räkenskap, som med året 1855 är vidtagen, äfvensom uti räkenskaperna för några föregående år förefunna felaktigheter, gjorde förtydliganden och rättelser af åtskilliga konti i äldre — 294 - räkenskaperne behöfliga, hvilka ock derföre blifvit verkställde genom omslut af samma leonti. Sådana, i dessa konti af 1855 års räkenskap intagna, omslut för förutgångna år, hvilka lemna upplysning om anledningen tili skiljaktigheten emellan de i 1854 års räkenskap utgående, och de i 1855 års räkenskap ingående balanserna, hafva derföre ansetts för ändamålet tillfyllestgörande, ehuruväl den nu ifrågavarande anmärkningens riktighet, i formelt hänseende, icke kan förnekas. Föremålet för anmärkningen i 2:dra § är, att, ehuru Kongl. Maj:ts bref af den 25 Januari 1841 bestämmer, ibland annat, ett arfvode af 300
Nar fiskratterna kommo, roade sig en eller annan af gbterna med att upplasa nhgra " lefverrimn antingen st ' egen fatabur eller af nAgon kand lydelse. De behöfde just ej vara s&amp; kvicka. Man kunde vara nöjd t. ex. med följande: " Om rima vor ' s&amp; latt, som lefren till att tita, SA skull ' jag ingalund ' min skyldigbet förglta, Nu slinker hon friskt ner uti det mtirka rum, Men se till vers och rim l r munnen min helt stum, " eller i den erotiska genren: " Af gadda lefren &amp; r och ej af nAgon ruda. I vackra flickor, n&amp;r ungkarlar sig utbjuda, Som n&amp; ' svarsgoda &amp; r, SA tagen dem emot, Ty se ' n I gamle bli, abr kabrlek Er en sot, ", eller: " Den lackra lefren &amp; r uttagen ur en gadda, Ej vinner klrlekspris ungkarlar, som ' % i r8dda. Man m&amp;st ' ej gifva sig, fast tappas förste slag, En jungfrus sinne knappt tapes p i en dag, " eller i den religiusa genren: " Af gadda lefren ar, ej al n&amp; ' n slipprig Al, Hel oviss lyckan l r och konstig till att Mils; Hon kan s&amp; snart en arms, som rikers tillstbnd villa, Men den, som fruktar Gud, bast hannes skiften t&amp;]. " Slutligen kom ock den slippriga genren, men med den vill jag ej s h mina liisarinnors blygsamhet, som jag förmodar &amp; r större iini den som fordrades ttfven af en höfvisk, adelboren jungfru i den gamla .god8 tiden. Men det var ej blott med lefverrim, som man roade sina gaster.
Från henne hade hon långt emellan fått de få knapphändiga underrättelserna från det dystra hemmet, till henne hade hon anförtrott sig, när mannen i det fjärran landet af döden plötsligt rycktes från henne och hennes tvänne små barn. Och nu var hon åter på fosterjorden, en sorgbruten, förkrossad kvinna; och i kväll — i kväll skulle hon komma. Ett svagt klingande af bjällror trängde i detta ögonblick till Ulrikas öra. I andlös spaning tryckte hon sitt ansikte mot den kalla rutan. Hon såg genom dunklet, att en släde stannade vid mynningen af alléen. Inom en minut var hon därnere. En djupt beslöjad kvinna med sänkt hufvud stod redan bredvid släden; tysta, förskrämda af den sena, ovanliga färden trängde sig två små flickor upp mot modern. » Elsie, mitt hjärtas barn, Elsie — Herren välsigne din återkomst », den gamla trotjänarinnans röst stockades af snyftningar, då hon slog sina armar om Elsies skälfvande gestalt och ömt smekte barnens kinder. Elsie försökte tala, svara. Hon fick ej ord öfver sina läppar, hennes strupe sammansnördes. Gamla Ulrika fick nästan bära henne på sina starka armar. » K o m, kom, » sade hon. Så tyst skred det lilla tåget fram öfver den mjuka snön. När de gingo förbi de upplysta flygelfönstren, innanför hvilka gårdsfolket firade jul, trängde några toner af en unison psalmsång till deras öron: » Si natten flyr för dagens fröjd ... » Det svällde och svällde i Elsies hjärta; nu brast det ändtligen löst, och hon började gråta, stilla och tyst som ett barn. D e små höllo sig krampaktigt fast vid hennes klädning, steg för steg. Ändtligen hade gamla Ulrika sina gäster lyckligt inne, uppe på sitt eget rum bredvid handkammaren, där en stor flammande brasa muntert, lockade att tina upp frusna lemmar. Och som en moder klädde hon af Elsie hennes ytterplagg, värmde småflickornas fötter framför elden, allt under det hjärtats naiva inspiration gaf hennes mun att tala tröstande, uppmuntrande ord. * * * O, huru det strålade!
Djurgårdsängen, invid Drottningholm, ligger lägenheten Lugnet, forna skedvattenskokeriet, der ända in i de senare åren det laboratorium var synligt, hvarest, enligt föregifvande, skedvatten kokades; men i sjelfva verket försök skola i Gustaf III:s tid blifvit gjorda att göra guld. Många äldre personer för en trettio år sedan kunde lifligt påminna sig, huru de på den tiden sågo der spöklika figurer i fantastiska drägter, med stora, öfver ansigtet neddragna hattar, hvilka der i djupaste hemlighet, hvartill ställets afsöndrade ensliga läge förträffligt egnade sig, drefvo sitt dåraktiga arbete. Under 1788 års krig myntades äfven här en mängd falska ryska imperialer. Fabriken förestods af den orolige bergshauptmannen August Nordenskjöld, en broder till Svedenborgaren af samma namn, och hans trofaste medhjelpare, landtmätaren Bergklint. Det var bland Gustafs hofmän den ovärdigaste, den brutale grefve Munck, som de erhållit till patron, och hvilken misshandlade dem stundom handgripligt nog samt slutade med att använda Bergklint i konungens namn i den förenämnda smutsiga sedelförfalskning, med hvilken gunstlingen lyktade sin bana. I 10 eller 12 månader, så föreställde de sig, måste guldet oaflåtligen förvällas, innan “färgerna“ visade sig, och gång på gång inträffade någon olycka i det kritiska ögonblicket. Hvad som uppehöll dem under de stora vedervärdigheterna, var den visserligen falska föreställningen, att de med upptäckten af guldmakarekonsten skulle utrota eländet och ondskan ur samhället. Under detta hemlighetsfulla sökande i fördolda naturkrafter sammanträffade guldmakarne naturligtvis med magnetisörerna och andeskådarne i den nya församlingen, som på Svedenborgianismens grund höll på att utbilda sig. Om denna svärmiska societets uppkomst och sträfvande lemnar Bergklints bref åtskilliga upplysningar, som ega det stora värdet, att oförstäldt teckna dessa andliga rörelser i tidens inre.
När nu denna probabilitet försvinner, så är klart, all icke några banker mera uppslå. Likväl beror detta i viss män på särskilda förhållanden inom orterne. I en fattig ort, der arbetarens cassa icke uppgår lill 10 r:dr, utan håller sig till mindre summor, kanske 2, 3 eller 4 r:dr, der skall naturligtvis privatbankens sedlar icke kunna sprida sig till den mängd, som för närvarande är förhållandet, under det att å en annan mera förmögen ort åter, der rörelsen har en annan gång, och der allmogens cassör belöpa sig till 10, 20, ä 30 r:dr, en privatbank kan bålla större sedlar i rörelsen med nära lika förmån sorn mindre. Ehuru således privatbanksröreisen skulle kunna slå sig ut å vissa förmögnare orter, så anser jag dock detta omöjligt inom de fleste prov inser af vårt fattiga laud. Den minsta sedelvaleuren anser jag lämpligast kunna stadgas till likhet med 1 species, eller 2 r:dr 32 sk. Visserligen kunde 3 r:dr vara ungefärligen lika; men då R. St. innevarande riksdag hafva stannat i del beslut, att räkneenhelcn bör blifva lika med 1 r:dr r:gs och conseqvens i besluten är något, som, ehuru den icke alltid iakttages af R. St., dock alltid är önskvärd, så skulle jag för min del snarast vara af den tanka, att beslutet i afseende på denna del af privatbauksrörelsen sattes i harmoni med det, sorn fattades i frågan om räkneenhetens bestämmande, hvadan jag äfven tillstyrker, det minimivaleuren må blifva en multipel af denna räkneeuhet, och svara emot jemnt 1 r:dr species. Hr Mannerskantz, Carl Axel:
DerfÖr blir det äfven af vigt för Norge, att ej den svenska allmänheten far för-blifva i den oriktiga föreställningen att » de svenska vapnens seger » i Norge är ett obestridligt faktum. På ett lugnt och hofsamt sätt har Marcellus i sin senaste bok » Bidrag till den skandinaviska unionens historia efter 1814 » behandlat denna fråga, men det visar sig dock att han utgår från föreställningen om ett tvång, som endast norrmännen voro underkastade, då unionen kom till stånd. Han säger bland annat: &gt;Det var först sedan de svenska trupperna öfverskridit Norges gräns och allt motstånd vidare syntes omöjligt, som det norska stortinget anslöt sig till förslaget om föreningen mellan de båda rikena. Om man då vill låta hvar sak gälla hvad den kan, så torde icke gerna kunna förnekas, att det norska stortinget i fråga om föreningen kunnat med biskop Brask säga: » der-till är jag nödd och tvungen. » Detta utvecklas så vidare på ñera ställen i boken. Om vi se bort från de af oss kursiverade orden, hvarom mera nedanför, är detta endast en half sanning. Det är delvis sanning för så vidt angår personalunionen, men det är ej sanning såvida man äfven frågar hurudan unionen blef, på hvilka vilkor Norge förklarade sig villig att antaga densamma utan att först pröfva krigslyckan. Och det är ju endast detta, som kan blifva föremål för diskussion, när rilan i våra dagar vill väga den ena eller den andra nationens anspråk inom den faktiskt bestående unionen. Frågan är alltså, om ej båda parterna voro » nödda och tvungna » att handla såsom skett, och om ej detta tvång, som båda parterna fingo underkasta sig, låg utom krigs-händelsernas gång. När man i Sverige talar om » de segrande svenska vapnen » och sedan skall förklara hur det gick till, att unionen dock blef så » sorglig », som den ju enligt deras mening är, heter det ständigt, att det var Sveriges » högsinhet » som norrmännen ha att » tacka » för alltsammans. Vi vilja ingalunda bestrida svenskames hög-sinthet, men vi tillåta oss likväl betvifla, att ett segrande Sverige skulle funnit sig föranlåtet att ingå på vilkor, dem man kort förut bestämdt förkastat.