Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Också var hans sångmö visserligen mera på sitt ställe i detta qväde, än när hon försökte philosophera öfver ”Ödet”; hvaraf frukten blef ett långt, högtidligt rimstycke, fullt af moral, men oklart i uppfattning, svagt i hela sitt utförande, och äfven i sin vers en profcharta på ungefär alla den Oxenstjernska verskonstens oarter 152. Högre står, i hvarje hänsigt, det nyss förutnämnda qvädets ljufva framställning af from religionsvishet; men mera utmärker det sig dock genom sin sedliga skönhet, än genom en i egentlig mening poetisk. Ett verkligt poem deremot är den lyriskt-allegoriska tankedikt, der Hoppets magiska väsende, thron, hofstat och välgerningar målas. Men den bör läsas i sin ursprungliga skepnad, sådan den finnes i tidskriften ”Svenska Parnassen”. I sin sednare bearbetning har den bortbytt, mot en på bredden utvidgad didaktik, åtskilligt af det luftiga, skära, sommarnattsdröm-lika, hvarmed dess första uppfinning och skildringar hänförde: så t. ex. sjelfva den med skäl högtprisade, och äfven af Thorild beundrade strophen, der Hoppet byggde sitt tempel Uppå en nytänd månas spets. I alla fall, och ehuru vansklig enhvar allegori är, som inskränker sig inom personificationen af begrepp och känslor, tager den sig här vida förmånligare ut, än i de flesta så beskaffade stycken. Skalden har sjelf lemnat oss tillfälle att jemnföra, om vi härifrån skänka ett ögonkast åt de förolyckade allegoriska figurerna i den temligen matta Oden ”öfver Konung Gustaf Adolfs död”. Med undantag af vissa stycken i hans större verk, var den rena lyriken hans sak blott i sina smärre former: så i den täcka sången ”Till mitt Pomerans-träd”; så i de rörande orden ”Till Sömnen, på en aria af Metastasio”. Djupare, fastare, rikhaltigare är den allegori, som ligger till grund för den stora och lyriskt-didaktiska naturmålnings-dikten ”Dagens Stunder, Poem i fyra Sånger”. Väl kan Naturen sjelf betraktas såsom en personification af begrepp och känslor.
Att emot motionsrätlens missbruk lägga vissa hinder, är således att handla uti det helas gemensamma intresse, Då användandet af sådane hinder öfverlemnas åt representationen sjelf och de derjemte uppställas i den form, att de ovedersägligen utgöra ett uttryck af en bestämd majoritets åsigt om en motions olämplighet eller ändamålsvidrighel, upphäfves derigenom för motionär, som af en sådan dom drabbas, all skälig anledning till förargelse; och får Konstitutions-Utskoltet, med afseende hörå, till grudlagsenlig behandling hos Rikets Ständer föreslå följande lydelse af Riksdagsordningens 49 §. 1:a morn. 1:o Hvar och en allmän fråga, som beslut ovägerligen fattas. Förena sig tvåtredjedelar af Ståndets närvarande ledamöter uti beslut, att något inom detsamma af riksdagsman väckt förslag skall utan remiss nedläggas; då bör det dervid förblifva. Regeringsformens 56 §. l:a Stycket. Allmänna frågor, som uti Riksens Ständers Plena väckas, må ej lill omedelbart afgörande der upptagas, utan skola, derest de ej, såsom i Riksdagsordningen siiges, genast förfalla, öfverlemnas till behörigt Utskott, som eger att öfver dem sig yttra. Med Utskottsbetänkande för/tälles, på säll i Riksdagsordningen föreskrifves. Frågor om förändringar som ofvan är sagdt. Anm.: Skulle Konslitutiöns-Utskoltets uti dess Memorial N:o 7., jemfördt med Memorialet N:o 10., afgifna grundlagsändringsförslag å nästföljande riksmöte blifva antaget, kommer ofvanstående förslag att förfalla. Stockholm den 21 Juli 1851, Hf:« tt. Alik. lill Exp.-Ulsk. d. 21 Juli 1851, kl. 2 e. m. Memorial till Rikets Ständer, med förslag till ett tillägg t 59 § Reg -Formen och 27 §. 1 mom. R. O., rörande propositionen om Statsverkets tillstånd och behof.
I afseende å den siste talarens anmärkning att Kiddarh.Direkt:n icke skulle anse sig pligtig att åtaga sig det arbete, som härvid vore afsedt att komma på dess lott, så erkänner jag att detta ligger utom Direktms vanliga göromål, men med kännedom af det nit som Direktm i andra fall alltid ådagalagt för Riddarhusets angelägenheter, hyser jag för min del den öfvertygelse, att Direktms medlemmar icke skola undandraga sig ett bestyr, som medför så stor fördel för Ståndet och hvarvid likväl något biträde borde Direktm beredas. Jag anser således förslaget vara behjertansvärdt och att Utsk. bör taga saken under förnyadt öfvervägande, med afseende tilläfventyrs på den frammställning jag nu tagit mig friheten göra; och vågar jag derföre vördsamt anhålla att ifrågvarande Ri<ldarh.Utsk:s Betänk, må varda återremitteradt. Hr Printzensköld, Carl: Hr Tham och Gr. Sparre hafva redan anfört så fullständiga och talande skäl för en återremiss af förevaride Betänk., att jag har föga att tillägga. Jag vill blott vördsamt fästa Ståndets upmärksamhet derpå, att utan tvifvel skulle den qvinliga delen af detta Stånd inom hvarje familj finna det högst angenämt att få tillgång till en handling sådan som denna, liksom förhållandet nu är med den s. k. Adelskalendern. Således i motsats mot den här uttalade fruktan att icke tillräckligt många subskribenter skulle anteckna sig för erhållande af ifrågavaride arbete, tror jag tvärtom, att hvarje familjefader, som icke bestämdt hörer till den fattiga klassen, skulle finna ett nöje i att förse sin familj med ett sådant arbete, äfvensom jag tror att de ibland oss äro få, som icke skulle finna sig intresserad deraf. Det är icke blott i genealogiskt utan äfven i historiskt afseende som arbetet förtjenar upmärksamhet, och många af R. o. Adis bortgångne medlemmar hafva efterlemnat minnen af den beskaffenhet, att de förtjena komma till allmänhetens kännedom mer än som nu är fallet. Jag anhåller på nu anförda skäl om återremiss. Hr Björnstjerna, Oscar Magnus:
Inteckningar blifva utan kraft och verkan derigenom, att den pantforskrifvande jord-, egaren kort efter pantförskrifningen öfverlåter Egendomen St någon annan, hvilken, så vida han iagttager hvad Författningarne rörande Lagfart föreskrifva, undandrager sig ansvarighet för Gravationer, tillkomne utan hans begifvande, sedan egande rätten till Egendomen öfvergått till honom, Utskottet ansett det stadgande, som innefattas uti i3 §. af Kongl. Förordningen den i3 Julii 1818, i detta afseende göra tillfyllest. Nämnde §. skall dock endast förordna angående Iiiteckningsrätt för förra egarens skulder, i det fall då nya egaren försummar att i behörig tid taga uppbud, men icke, huruvida den Inteckning, som för sådane skullder kan varda beviljad emellan den tid då köpet skett, och slutet af proescriptions tiden för Lagfarten, skall gälla emot Egendomen i den nya egarens hand, hvaraf motsatts-en kan slutas af 17 Cap, ia§. Han dels Bal k en, som stadgar att "ej gifver Inteckning förmånsrätt utan i fast Egendom, den Gäldenär egde dä Intecningen skedde", ett stadgande, hvilket, lika med hela berörde Cap. lärer, enligt 16 §. af meranämnde förordning få anses gällande i alla de delar, der undantag derifrån ej blifvit gjorde. Då likväl en i laglig ordning sökt och beviljad Inteckning härigenom skulle kunna förlora all kraft och verkan, utan att hvarken Inteckningstagaren är ^tillfälle sådant förese och förekom - Lagutskottet* Betdnkanden. 1237 ma, eller
Krigs-Colle”gium ställde MUitise-Boställsoch Krigsmans”hus-Cassor , och derigenom, enligt Dess Nådiga tillkännagifvande, i förväg instämt uti ”Riksens Ständers uppfattade åsigt af de , uti ”30 och 68 §• §• af Riksdagsordningen åbero”pade allmänna stadganden , af samma anledning äf-uen täckes lemna Dess Nådiga sanction ”å, ifrågavarande underdåniga anmälan, hälst pen 2 September e, ni. 195 ”genom ett sådant Nådigt erkännande af Rik”sens Ständers och deras Revisorers oinskränkta granskningsrätt öfver Statens alla tillgåo”gar , det förtroende ytterligare stadgas, som ”utgör hufvudsakliga vilkoret för de Skattdra”gandes fortfarande beredvillighet, att anstränga ”sin förmåga till Medels anvisande för Statens ”behof.” Expeditionsötskottet hade således gani ska väl kunnat sluta med ordet ordning , oeh hade icke till Kongl. Maj:t behöft framföra hvad förhoppning StatsUtskottet hyser. Jag tror att hela felet ligger uti redactiooen , och deruti att ExpeditionsUtskottet förnyat det fel , Stats-Utskottet begått att omtala en bekräftelse, i stället för att blott begära utfärdande af befallning till vederbörande , till följd if Riksens Ständers beslut. På denna grund tillstyrd ker jag , att man häruppå bör fästa de andra Ståndens uppmärksamhet, och att den sednare perioden i Betänkandet matte uteslutas. Herr Munck af Rofev/kjöld , Eberhard: Jag skulle för min del föreslå , att i stället för ordet sanction målte sättas nådiga bifall , ty ehuru, Riksens Ständer hafva rätt att granska Cassorne , kan sådant utan Konungens bifall icke för sig gå. Derigenom hafva Riksens Ständer icke medgifva behofvet af sanction, men väl anhållit om hvad sorn fordras till verkställighet af deras beslut.
St. hafva i sin makt att icke allenast vägra anslag till nya löner, utan äfven nedsätta de gamla. Det låter således tänka sig, att för de 12 justitieräds-embeten, som enligt grundlagen skola finnas, lönerna vid någon riksdag kunde varda bestämda till några fä r:dr i st. f. några tusen; och jag frågar, hvad annan verkan det af reservanten påpekade förhållande skulle hafva, än det beroende af anslags beviljande som sålunda redan äger rum. 6:te punkten af reservationen lyder så: högsta domstolens utvidgning förklaras åsyfta afsöndring frun Konungens pröfning i stats-rudet af vissa dithörande mål, utan att nugot grundlagsstadgande föreslus, till bestämmande af den inskränkning i Konungamakten, som deraf blefve en följd. Jag har ofta hört talas om, ali Konungamakten skulle lida inskränkning genom besvärsmåls afsöndrande frän behandlingen i stats-rådet. För min del kan jag icke fatta betydelsen häraf. Behörigheten att skipa rätt kan icke medföra någon makt, då benådningsrätt icke äger rum; och det är klart att detta icke kan vara fallet, då fråga är om mitt och ditt. För att kunna kallas makt, i den mening som här endast kan afses, måste man förutsätta möjligheten att döma efter godtycke, hvilket det vore otillbörligt att förutsätta. Man har äfven lagt mycken vigt derpå, att samma embetsman, som hafva att handlägga den ekonomiska lagstiftningen, äfven må hafva alt handlägga tvistefrågorna ang:de dessa författningars tillämpning. Jag ber att härvid fä fästa uppmärksamheten derpå, att med åtskilliga andra författningar, som ligga inom det ekonomiska lagstiftningsområdet, redan förut så tillgått, som med förevar, förslag afses; och man har deraf icke försport någon olägenhet. Sä hafva t. ex. skiftesförfattningarne utfärdats af Konungen i stats-rådet, men tillämpningen deraf tillhör allmänna domstolarne. Ja! sjelfva civillag-förslagen handläggas i sista hand inför Konungen i stats-rådet; men ingen lärer derför vilja yrka att stats-rådet äfven skall handlägga frågor om civillagens tillämpning. En värd talare har lemnat en ganska dyster skildring af högsta domstolens moraliska ställning.
Utskottens Betänkande, IV 4- s io4—• 107, bif. af PresteStåndet, IX s 741» återrem. af BondeSlåndet, IX. s 791, bif. af BorgareStåndet, IX s 808, afslag. af Adeln, IX s 991. Underd. RiksdagsBcslutet, §. 41- Bifall, vägradt, till Ständernas Beslut af 1818, att, genom sina Revisorer granska vissa Fonder, III s 134—138. Bihang till RiksStåndens Protocoll för sista Riksdag, om utdelning af. Motion, remitt. till StatsUtskottet, II s 1126. Utskottets Utlåtande så väl deröfver, som om tryckningen af dem vid närvarande, IV 1. s 7 — 9, hvilket samtliga Stånden bifallit, IX s 5, 8, 11, i4- — om utdelning af, till dito dito för 1815. StatsUtskottets Betänkande, IV 6. s 3o8, bif. af Adeln, IX 3. s 200, af BorgareStåndet, IX 3. s 23g, af BondeStåndet, IX 3. s 242, af PresteStåndet, IX 3. s 267. — till dito dito om förändrad Redaction af; Motion, remitt. till ExpeditionsUtskottet, II s 1139. 35 Utskottets Memorial i anledning deraf, X 1. s 14. Ridderskapet och Adelns Svar å Memorialet, X 1 s i5. Bihang till RiksStåndens Protocoll, omförändrad Redaction; ny Motion, remitt. till Exped.Utskottet, II s 1257. Utskottets Utlåtande och Förslag, X 2. 2. s 296 — 3o5, bif. af PresteStåndet, IX 8. s 480, af BondeStåndet, IX 3. s 48i, af Adeln, IX 3.
Han kände ett trotsigt begär att ropa det ut för verlden. Ideligen arbetade hans hjerna, nerverna voro pinsamt spända, tankarne kretsade i feber kring denna enda punkt och formade sig till lyriska utbrott, i hvilka hela hans sönderslitna själslif skälfde: Säg, hvi skickar han med hot sina blickar framtiden emot? Är ej längesedan gladt han också log! Men i nedan lyckans måne dog. Kvalens armar sträckas lifvet väntar mörkt och kallt glädjens stjernor släckas Allt är sköfladt — allt. Derför skickar han med hot sina blickar Gud! Din himmel mot! I sömnlösa nätter tände han sitt ljus och skref sina hugskott ner: Om du fins, som man säger, Gud, fast jag aldrig funnit ditt spår, o, så visa din makt i ett bud att ett ögonblicks hvila jag får! Låt mig sofva, men utan att drömma! Lär mig, andarnes ande, att glömma! Men förgäfves i kolsvart natt sänds min flämtande bönesuck ut, och fast ögat är feber-matt blir min pinsamma vaka ej slut. Pulsen hamrar och hufvudet brinner ingen ro, ingen hvila jag finner. Men efter trotset och öfverspänningen kom en reaktion af den djupaste nedslagenhet och trötthet. Då skref han vemodsfulla dikter om lifvets intighet, om ungdomsdrömmar som vissnat och förhoppningar som bleknat. Missmod. »Fåfängt, fåfängt!» — ljuder ständigt inom mig en hånfull stämma, och jag känner ångstens våta händer kring min strupe klämma, och hvar skuldlös glädje bleknar, när den hesa röst jag hör, men jag kan ej fly den — ekot i mitt inre aldrig dör. Fåfängt är att tro! På kärlekens och nådens Gud jag trodde. Solbelyst på själens botten liten blekgrön planta grodde. Men en vinternatt kom frosten, cellerna i band den slog och från himlagudens värme utestängd min planta dog. Fåfängt är att hoppas! Tanken flyger hetsigt fram i tiden, spanande med skarpa ögon, om ej natten snart är liden. Men med slappad vinge vänder den ifrån sin upptäcktsfärd öfver oceanen åter till sin gamla, mörka verld. Fåfängt är att älska! Tidens bleka och försnörda kvinna
De lemna således fritt rum för luften att blåsa upp under dem och mer eller mindre grundligt utkyla benen; underbenen beklädas blott af ett åtsittande plagg: strumporna. Nästa anmärkning gäller plaggens funktionsoch rörelsehämmande inverkan. Det hårdt åtsittande snörlifvet har ju länge af läkarna varit utdömdt, och om detsamma har talats så mycket, att ämnet blifvit nästan trivialt. Huru det hindrar lnngornas utvidgning, klämmer hjärtat, delvis atrofierar lefvern, verkar hindrande på magens och tarmarnas peristaltiska rörelse samt pressar ned bäckenorganen och tänjer på deras band — allt detta är ju väl bekant. Mindre påaktadt däremot är, att äfven ' ett löst sittande snörlif gör skada, men jämväl ett sådant plagg dömer bålen till en större eller mindre grad af orörlighet: man böjer sig ej gärna djupt åt sidan, ty då kan ett fiskben gå af, och ej framåt, ty då löper man fara att knäcka planschetten. Följden blir naturligtvis svaghet och efter hand inaktivitetsatrofi af bålmuskulaturen m. m. De raka linningar, som uppbära kalsonger och kjolar och för den skull sitta hårdt om lifvet, utöfva, fast på ett mera begränsadt område, samma förderfliga tryckverkan som snörlifvet. Dessutom bilda de, enär de för hvarje kjol bestå af dubbelt eller tredubbelt lager af tyg, så att säga en ekvatorialzon kring midjan. Strumpebanden, som, för att strumporna skola » sitta ordentligt uppe », vanligen dragas ganska hårdt åt, hindra den redan förut af naturen ej särdeles gynnade venösa blodströmningen i underben och fötter. Kalla fötter och åderbråck, båda så vanliga hos kvinnor, ha nog i många fall till stor del strumpebanden att tacka för sin uppkomst. Man har påpekat, att enär kläderna äro illa konstruerade, de för att åtminstone någorlunda kunna bevara kroppsvärmen måste bestå af flere och tjockare plagg, än som eljest vore nödvändigt, och att sålunda en god del muskelarbete rent af bortspilles för hvarje dag; vidare har anmärkts att kjolarna besvära gången och hindra en att ta ut stegen, samt slutligen, att deras påtagande kräfver en relativt lång tid.
Jag hoppas nu att jag lyckats för Ståndet framlägga nödvändigheten af att i enlighet med K. M:s Propos. ställa ett förslagsanslag af 150,000 Itdr till K. M:s disposition för att förse de garnisonerade trupperne med portion. Hr Lefrén: Som jag icke vill uprepa hvad den siste värde talaren redan sagt, så har jag endast några få ord att yttra. Huru man än betraktar denna saken, så mäste man gifva ett förslagsanslag, såvida man vill sätta soldaten i den ställning att han hela året om erhåller en tarflig portion, han skulle i alla fäll endast erhålla 2 mål då andra menniskor deremot äta 3. Huru skall befäl eller styrelse kunna sköta en trupp som det ena året får ut sin rätta portion, men som det andra året måste sättas på svältkur, derföre att priserna hafva höjt sig. Man har så säkra kontroller, att några bedrägerier omöjligen kunna upkomma derigenom att det blir förslagsanslag. Dessutom är Svenska Arméen så beskaffad att man vid Reg:tena icke tillåter sig något underslef med Kronans medel, och man kan vara säker på att de offentliga myndigheterna gå hushållsak tigt tillväga med de medel, som anslås för ett sådant ändamål som detta. Jag tillstyrker således bifall till K. M:s Propos. , och jag hoppas att R. o. Ad. bifaller att det blir ett förslagsanslag. Hr Bildt, Didrik Gillis: Inom Utsk. sökte jag göra de skäl gällande, som de båda siste talarne här anfört, och talade för bifall till K. M:ts Propos., men detta mötte inom Utsk. ett ganska starkt motstånd, på sätt, som synes deraf, att den K. Propos:n i denna punkt blef afslagen. Detta motstånd härledde sig likväl icke, på sätt man här tyckes tro, deraf, att man icke ville gifva soldaterna en portion, som var fullt tillräcklig att föda dem, utan man resonnerade såhär: K. M. har föreslagit, att 150,000 Rdr om året skola användas till dessa mat-inrättningar; denna summa kan visserligen komma att ökas, men någon väsendtlig förhöjning kan icke under nu pågående statsreglerings-period komma att ega rum.
Ständer anvisat en tillökning i anslaget för Kongl. Theatern af 14,000 R:dr årligen, att från och med nästa år utgå, hvilken anslagsförhöjning, uppå enskild framställning beviljad, alltså, då högstberörda Nådiga Proposition afgafs, icke var påräknad, har det synts Rikets Ständer, att ifrågavarande förskotts-belopp skäligen bör kunna af Kongl. Theaterns anslag godtgöras, helst om någon lindring i afseende på återbetalningen rnedgåfves, medelst ersättningens fördelande på flera år; hvadan Rikets Ständer, vid sålunda saknad anledning alt bifalla E. K. M:ts Nådiga framställning i förevarande hänseende, deremot rfiedgifvit den lindring i återbetalningen af ifrågavarande förskott, 6,000 R:dr, alt beloppet får med en tredjedel årligen under hvartdera af nästkommande tre år Slats-kontoret ersättas af stats-anslaget för Kongl. Theatern. Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 14 Oktober 1854. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln dea 7 Okl. 185.8. Preste-Ståndel den 7 Borgare-Ståndet den 7 Bonde-Ståndet den 14 Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, angående anslag för Svenska naturalsters m. m. öjversändande till '1855 års exposition i Paris. (Stats-Utsk:s Utl.-de N:o 281.) S. A. K. Sedan, i anledning af Kejserliga Franska Regeringens meddelande, alt våren 1855 en allmän exposition komine att i Paris öppnas för naturalster samt industrioéb Expedilicns-Utskollets Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o 149.
Detta var dock ännu egentligen till förmån för ullproducenten; men genom Kongl. Brefvet den 11 Augusti 1837 medgafs, att äfven klädesfabriksidkare, som vid ullmarknad i Norrköping tillhandlat sig ull. egde, med bibehållande af den honom tillkommande länerätt för sådan i ullmagasinet insatt ull, genast från magasinet uttaga och disponera ullen. Genom Kongl. Kungörelsen den 14 Augusti 1841 utsträcktes den förut medgifna lånerätten i Ull-diskonten till hvarje innehafvare af inländsk ull, och genom Kongl. Brefvet af samma dag förunnades särskildt ät klädesfabrikanter den fördel, att desse, om de antingen vid ullmarknad eller direkt från Svenskt schäferi uppköpt förut icke belånad inhemsk ull samt företedde producents, under edlig förpligtelse utgifna, intyg såväl att ullen vore fällen i dess schäferi som angående det pris, hvilket för samma ull beräknats, {ingo, utan hinder deraf att ullen icke blifvit i allmänt ullmagasin inlagd och värderad, efter sig företeende omständigheter, för dylik ull ur Diskonten erhålla lån mot godkänd säkerhet. Det visade sig således, att den nya Ull-diskontfonden tilt väsendtlig del frångått sin första bestämmelse, derigenom att fabrik ante rne till fullo återfått den länerätt, hvilken de egde före år 1831, och hvars borttagande just ingick bland vilkoren för den nya Diskontens bildande. De vore nu vida mera gynnade än ullproducenterne, för hvilka fonden tillkommit; och man skulle ånyo ega fog att, likasom före år 1831, klaga deröfver att den fördel, som genom lånen tillskyndades fabrikanten, i allt för ringa män delades af landtmannen, såvida icke tänkesättet hellre utdömde hela Ull-diskonten såsom obehöflig både för fabrikanten och för landtmannen.
De voro nyligen presenterade för hvarandra, men redan på den tiden, då Alfred promenerade på Sturegatan i gymnasistmössa, hade » Flava », som han kallade henne på grund af hennes guldgula hår, gjort ett viss intryck på hans klassiska själ. En gång hade han äfven hjälpt upp henne, då hon åkt omkull på Nybroviken, och den blick Alfred då fick hade tröstat honom under många mödosamma timmar däruppe i skolrummet på Engelbrektsgatan. I samma ögonblick, som Alfred Carlgren skulle dansa ut, fick han se Ebba von Reuter, hvilken huldt leende åhörde grefve Falkens högljudda hviskningar om Ebbarp, fullblodshästar och huslig lycka. Gud vet hur det kom sig, men i detta ögonblick tyckte vår vän Alfred, att den där välborna fröken von Reuter var tämligen tarflig, som lät sig kurtiseras af den hederlige, men triviale skåningen endast därför att han hade pänningar. — Människohjärta! Och han tryckte armen fastare om » Flavas » lif och valsade bort med henne så elegant, så säkert, som endast vi stockholmare kunna göra det. Lycklige Alfred! Huru kan man lära känna sig själf? Aldrig genom betraktelse, men väl genom handling. Försök att göra din plikt, och du skall snart lära känna hvad du duger till. J. W. v. Goethe. Uppfostra vi våra barn till själfständighet? jCj enna fråga torde mången bekymrad fader eller moder göra sig, i en tid, då det synes omöjligt att utan själfständighet kunna gå sin väg fram, då så många olika röster locka och draga hit och dit, så många nya förledande frestelser uppstå beständigt. » Denna världens lusta » antager nu så många former, det finnes nu så många afvägar från den rätta vägen, att alla föräldrar som med sann ömhet äro fästa vid sina barn måste med bekymmer fråga sig själfva: huru skola våra ynglingar och flickor kunna sin väg ostrafrliga gå? Det gifves blott en räddning: själfständighet. En sådan själfständighet, som gifver kraft att handla rätt, huru än människors dom månde utfalla.