Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fråga är icke heller, huruvida man skall betaga Föreningarne någon förmån, som de för ögonblicket innehafva, utan frågan är, huruvida man skall bevilja dem en fördel, som de icke ega. BankoUlsk. har tillstyrkt att denna fördel malte dem tillerkännas, men med ett upgifvet vilkor. Det är bestämdt för en afsigt, som är berömlig, och hvilken om hon kunde vinnas, skulle för Banken vara ganska nyttig. Vilkoret är nemi. att Hypotheksföreningarne måtte öfvertaga Bankens fastighetsbelåning. Men är det väl möjligt att dessa föreningar kunna upfylla en sådan fordran? Jag befarar att de icke äro i stånd dertill. Bankens fastighetsbelåning är, såsom j veten Mine Il:rr, till den grad utminuterad, all Banken gifver lån, till och med på 200 r:dr. Delta är en otjenlig anstalt, som hörer till de fatligvärdsinrättningar, hvilka vidhålla Svenska Riks-Banken. Jag tror icke att någon större låneinrättning, hypoteksförening eller hvad namn den än må hafva, kan eller vill pä sätt Banken nu gör, förspilla sina penningar på bevakning och förvaltning af dylika smålån. Emedlertid har BankoUtsk:s minoritet, d. v. s. dess reservanter och Hr Rosenblad yrkat, att dylika vilkor skulle fästas vid en kreditiv, om hvilkas beviljande fråga f. n. är. De hafva dock icke sänkt summan så lågt som till 200 r:dr, utan hållit sig vid 400 r:dr. Afven denna summa anser jag, i likhet med andra talare, som redan yttrat sig, vara för låg. Jag finner lill och med oriktigt af Ständerna, att besluta en anmodan till någon annan att förfara lika syftesvidrigt och illa som Banken gör med denna utlåning. Det är likasom ville någon, hvilken befunne sig i sjönöd, taga en annan om nacken och neddraga honom i samma trångmål. Man bör tvärtom önska att Hypotheksföreningarne måtte sköta sina utlåningar så väl, att de hafva nytta deraf och kunna med detsamma gagna riket.
Hvad sjelfva frågan beträffar, om det föreliggande grundlags-förslaget, har man mot dess antagande anfört, det man icke borde tro Sveriges Konung om att, utan R. St:rs samtycke, vilja emottaga annat lands krona. Men häri ligger, efter min tanke, icke något skäl till förkastande af grundlagsändringen. Jag beder blott att i R. o. Ad:s minne lä återkalla 16:de §:n R. F. Innefatta alla de föreskrifter, som der finnas för Konungens förfarande emot sina undersåter upptagne, någon brist i vördnaden för Konungen? Der står att han t. ex. skall ingen förderfva eller förderfva låta, — ingen dess gods afhända, — ingens fred i dess bus störa eller störa låta, ingen från ort till annan förvisa etc. etc. Nå väl, innefatta dessa föreskrifter någon häntydniug om att monarken kunde vilja göra tvertom, — förderfva sitt folk, störa husfreden, o. s. v. Så har man icke tänkt sig 16:de §:ns innehåll. Likaledes bör den nu föreslagna §:ns lydelse tolkas alldeles fri från hvarje oförmånlig syftning. Jag hoppas och förutsätter, med full förtröstan, att förslaget framgent skall verka gagnelikt, liksom det är i redligaste afsigt framställdt, och det är under en sådan förhoppning, en sådan försäkran, som jag uppå förslaget anhåller om R. o. Adis bifall. Talrika rop på propos. hördes ånyo. Hr Fahnehjelm: Jag nämnde förra gången jag hade ordet, att Svenska folket älskade att hafva en stark regering; men det är äfven en annan tendens, som i alla tider gjort sig hos oss gällande, och det är att hafva gränserna emellan de båda statsmakternas befogenhet starkt uppdragna. Derom vittna våra grundlagar, som öfverallt innehålla föreskrifter äfven för de aldra obetydligaste detaljer; och det är då svårt att fatta, hvarföre man icke vill i desamma intaga en så vigtig och tillika naturlig princip, som den ifrågavarande.
Jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att en viss skillnad förefinnes emellan den pröfning, som sker af Konungens Befhsde, och den, som sker af en länsman, och att således då en länsman varit den, som företagit första pröfningen om en persons häktande, borde det vara hans skyldighet att inställa sig hos Konungens Beflude för att redogöra för de skäl, på hvilka häktningen skett. Det är visserligen sannt att när fången blifvit insatt i länshäktet, qvarstannar han der på Konungens Befhides ansvar, men det oaktadt tror jag att den häktade må hafva rättighet att yrka inställelse och förhör inför Konungens Befh:de, för den händelse att han kan hafva några för sin frihet vigtiga upplysningar att meddela. Det var derpå min anmärkning hade afseende, att när en person blifvit häktad, borde han inställas inför Konungens Befhide, och jag tror att detta fordras till personliga frihetens skyddande, samt anhåller på detta skäl om återremiss å det nu föredragna mom:t. Frih. Armfelt: Huru genom något stadgande den häktades rätt skall kunna tillgodoses bättre än genom detta, är mig omöjligt att förstå, emedan, om man utsätter en viss tid, kommer den att blifva minimum eller näst intill. Det är tydligt att i samma ögonblick den häktade kommit in till länshäktet och Konungens Befhule erhållit underrättelse derom, den häktade sitter fängslad på Konungens Befh:des ansvar; huru kan man då tänka sig någon säkrare garanti för att den gripne icke skall onödigtvis vara beröfvad sin frihet, än just den att Konungens Befh:de i detta fall står till ansvar. När då någon viss tid icke finnes utsatt för den häktades förhörande, så lär väl — äfven för det fall att man skulle åsidosätta det vanliga bruket, att fången straxt efter det han kommit till länshäktet inställes inför Konungens Befhide — ingen Befhide, om den häktade skulle begära att blifva personligen hörd, neka en sådan begäran, först och främst för humanitetens skull och sedan för att skydda sig sjelf.
Med anförande, hurusom billigheten fordrade, att de sedan Sveriges sednaste krig qvarlefvande och i Arméen qvarstående Officerare af Majors-, Kaptensoch Subaltern-graden, hvilka hade antingen alldeles intet eller endast högst obetydligt understöd af Staten och jemväl saknade enskild förmögenhet, blefve försatte i sådane vilkor, att de kunde utan allt för stora svårigheter och bekymmer erhålla sin nödtorftiga bergning, har Herr C. R. af Robsahm, uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt, till Utskottet remitterad motion, föreslagit, atp för omförmälda ändamål måtte beviljas ett extra anslag att under nästinstundande statsreglerings-period utgå med 2,000 R:dr B:co årligen och emellan förenämnde Officerare, hvilkas antal vore högst obetydligt, fördelas enligt de grunder, motionären i sådant afseende närmare uppgifvit. Erkännande billigheten deraf, att för de medellöse äldre Officerare, som deltagit i landets sednaste krig och allt hitintills ej kommit i åtnjutande af något understöd af Staten eller erhållit sådant till alltför otillräckligt belopp för en nödtorftig bergning, måtte kunna på deras ålderdom beredas en i någon mån förbättrad ställning, får emellertid Utskottet, i afseende på förevarande framställning, erinra, att det af motionären till ifrågavarande ändamål begärda anslagsbelopp, 3,000 R:dr Runt, ingalunda skulle blifva för det afsedda bchofvet tillräckligt, enär, efter hvad Utskottet inkemtat, de från krigstiderna ännu qvarlefvande Officerare och Under-officerare utgöra ett antal af omkring 110.
In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. 23 II. i3 98 D c n 3 April f. m. Lördagen den 3 April r 84 *• Plenum kl. 9 f. m. Justerades pleni-prot. för den 8 Mars e. m. Hr Coyet, Julius Carl A11 g.: I anledn. af föreslående afresa från riksdagen, får jag inför R. o. Ad. alsåga mig min plats i Ridd.Utsk., men anhåller att vid min riksdagsmannarätt blifva bibehållen. Denna begäran blef af R. o. Ad. bifallen. Gr. Hamilton, Henning Ludv. Hugo: Af orsaker, som äro för en hvar ibland R. o. Ad:s ledamöter tillräckligt kända, och som jag således ej loide behöfva här upprepa, får jag vördsamt anhålla, att Bevilln.Utsk:s betänk. N:o 41 angtde sammanjemkning och voter:s-propos:r rörrde RiksSt:ns olika beslut i fråga om tullbevillningen malle få framflyttas främst på listan för nasta plenum. Jag anhåller om Hr Frih. o. Landtnäs propos. derå. Frih. Hamilton, Hugo, och Hr Lagerhjelm, Pehr, förenade sig med Gr. Hamilton. R. o. Ad. beslöt, att Bevilln.Utskrs mern. N:o 41 skulle ställas främst på föredraga.listan till nästa plenum. Föredrogs ånyo PresteStrs den 17 sisth Mars på bordet lagda inbjudning till MedStånden att förena sig i PresteStrs beslut ang:de Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utsktns utlåt. N:o 128, rörtde allmänna stadganden och anslag till folkundervisningens befrämjande. Frih. Hamilton, Hugo: PresteSt:s ifrågavar. inbjudning innehåller en hemställan, att R. o. Ad. måtte i allo förena sig med PresteSt:s dels beslut, dels redactionsförslag, rörtde betänk, om folkundervisningen.
St:rs öfvertygelse, dessa förslag innefattat omisskänneliga fördelar för Norige, lika väl som för Sverige, hvarjemte den åsigt, som inom Norige gjort sig gällande, att unionens hufvudprincip vöre fullkomlig jemnlikhet emellan de begge förenade rikena, från Noriges sida framkallat emot Sverige anspråk, som, oaktadt den beredvillighet, hvarmed man å Sveriges sida i många fall gått dessa anspråk till mötes, ändock icke funnit sig tillfredsställda, utan blifvit fortsatta utöfver de af unionens natur och af bestående föreningsfördrag utstakade gränser, så att exempelvis missbelåtenhet uttalat sig emot de unionelt diplomatiska angelägenheternas förvaltning af endast inom Sverige ansvarige embetsmän, oaktadt i frågan härom de Norska fordringarne på jemnlikhet med Sverige saknade stöd, vare sig i Noriges grundlag eller i RiksAkten. Och härtill komme slutligen, att, efter hvad officielt blifvit kändt, det nu församlade Storthinget fattat beslut om uphäfvande af Konungens öfver Sverige och Norige rätt att, enl. 12 och 13 §§ af Noriges grundlag, under Konungens frånvaro öfverlemna Noriges inre styrelse uti de mål, Konungen föreskrefve, till en Ståthållare tillika med minst 5 Dén 26 Mars I. ra - af statsrådets inedlemmar, till hvilket StåthållareEmbete Konungen, eill. 14 § af samma grundlag, kunde nämna antingen en Norrman eller en Svensk, utan att Stortliinget vid detta tillfälle fästat af's:de derpå, att Konungens i de förenade rikena rätt att till Ståthållare i Nonge utnämna äfven en Svensk man innebure ett af hufvud' vilkoren för föreningen de båda rikena emellan, och stadgandet härom i Norska grundlagen således måste ega internationell giltighet och följaktligen icke ensidigt kunde uphäfvas. Vid öfvervägande af hvad sålunda är vordet anfördt, hafva R.
Pabliken ville knappt höra den för dess öron främmande melodien till slat, stämde in och karrikerade de spanska koloraturerne på ett sätt, som gjorde den stackars hetlefrade Garcia halft vansinnig af raseri. Han knytte näfven åt en ärad publik och rasade ut. Figaro in efter denna lofvande början! Han hade i största ångest stått i kulissen under arians förspel, som åhördes med relativt lugn, lognet efter stormen. Zamboni-Figaro hoppade nu in och — åh! Pabliken blef nu alldeles galen af skratt, ty — o ve! Fi-garo hade också en gxdiaire, hvars anblick så muntrade Romuli ättlingar, att — inte en not hördes af » Largo al factotum ». Rosina utträdde nu på balkongen, och Rossini började andas ånyo, ty signora Righetti var pablikens favorit. Händerna lyftes till en applåd, men signoran bade ftr b råd tom, hon hann fbrut sjunga sin första replik, och glädjen stod högt i tak på nytt med en förfärlig skrattsalva. Hon hade ju också sjungit: » Fortsätt, min älskling, gå på si så der. » llosina ut, Almaviva in. Icke en stafveUe blef nu börd afmansduetten, under hvilken signora Bighetti led helvetets qval, iy strax därpå skulle hennes stora aria komma. Olada rusade Garoia och Zamboni ut hvar åt sitt håll; dödsblek under sminket stapplar den glada lifliga lilla Bosina in. &gt;Una vooe poco fa. » Den unga signorans förskrämda hållning, hennes bedjande ögonkast, ungdom, skönhet och röst — allt b6vekte den rysliga publikens hjerta. Trenne långvariga applådsalvor helsade arians slut. Rossini måste nu upp från schavott till pianostol och buga. » Oh! natura », mumlade han därpå argt till signoran. » Tacka den, ni », hviskade denna till svar, » utan den hade ni fätt sitta vackert still! » Men — ack!
Ligger ej tvärtom möjligheten här ganska nära för ett alldeles motsatt förhållande i båda fallen ? och om man sålunda, för att underlätta skatteköparen, gör del på ett sätt, som i högre grad underlättar möjligheten, att med eller utan uppsåt dervid föröfva orättvisa och mannamån, hvarigenom mångfalldiga tvister och klagomål skola framkallas, der de nu aldrig kunna uppstå; har man väl då handlat välbetänkt och med det kloka förutseende, som städse bör utmärka en lagstiftning? Slutligen har också den förmån blifvit åt skatteköpssökanden föreslagen, att kunna, om han så önskar, på tio är afbörda sig sin köpeskilling, hvilken då skulle med T'w hvarje år debiteras, uppbäras och redovisas i sammanhang med lägenhetens grundskatter. Men hafva väl vederbönde öfvervägat det äfventyr för Slaten som de framkallat genom bemödandet, att åt den enskilde bereda en gå obetydlig fördel som den, att få anstånd med erläggandet af Den 1 Augusti. 55 en köpeskilling, hvars belopp ar alltför ringa, för att dess inbetalning på en gång, kan försätta skatteköpssökanden i någon slagsförlägenhet; Jag tviflar derpå; ty det skulle dä ej kunnat undfalla uppmärksamheten att en obetald skatte-köpe-skilling har ingen annan egenskap än vanlig skuldfordran, och att Slaten således för den har ingen förmånsrätt, såvida den icke genast i fastigheten intecknas ali en viss del deraf årligen uppföres på gäldenärens debetsedel i likhet med hans grundskatter, gör ingenting tillsaken, emedan fordringen derigenom ingalunda tillägges grundskatts natur. En oredig skatteköps-sökande kan alltså, efter det han väl på kredit förvårfvat sig jordäganderätt till hemmanet, med della vidtaga sådana åtgärder, såsom t. ex. dess försäljande eller intecknande till fulla värdet, alt Staten går miste om hela sin skatte-köpeskilling; och i fall han af en eller annan orsak kommer på obestånd, så inträffar samma förhållande för den del af köpeskillingen, som dä ännu hos honom innestår. Man hade i sanning bordt kunna förvänta, det vederborde bättre än det nu visat sig, skulle hafva i deras förslag till förändringar vårdat icke blott enskildes rätt ulan äfven Statens sannskyldiga bästa.
I anledn. häraf får jag förklara, att jag ansett, att en högre industri alltid kan uthärda högre skatter, och att i det land, der industrien är mera utvecklad, skatterna äro större, än der förhållandet är tvärtom. Ett' lefvande bevis derpå är England, hvars jordbruk skattar ovilkorligen ganska ringa, i jemförelse med dess öfriga industri. Häraf är klart, att om man lossar de band i allmänhet, som hindra industriens utveckling, kommer man till en högre beskattning, emedan välmågan inom landet blir större, och i samma mon, kunna dess näringar uthärda den högre beskattningen. Slutligen har Hr Bildt i slutet af sin reservation sagt, ”att lian ej kunnat biträda Utsk:s förslag att nedsätta hammarskatten till hälften af hvad den hittills utgjort, eller ifrån 7 sk. 21 rst. till 3 sk. 7-j rst. för hvarje SkU bergsvigt stångjern, emedan genom denna åtgärd Statsverket förlorar uti inkomst minst 44,100 R:dr”. Men jag frågar, huru näringar kunna utveckla sig, då de sakna frihet? Jag har aldrig upfattat Stats-ekonomien så, att jag trott, det näringar tillväxa genom beskattning, tvärtom! åstadkommandet af denna tillvext fordrar befrielse från skatt. Detta tror jag vara en Statsekonomisk sanning. Dessutom, hvad Staten förlorar genom den minskade beskattningen å jernhandteringen, kan den genom ökad bevillning derå återfå. Jag yrkar bifall till Statslltsk:s Betänk, i dess närvande skick. Hr Printzensköld , Carl: Det är en egenhet, som jag icke kunnat undgå att bemärka, huruledes, under denna temmeligen långvariga discussion, nästan hvarje talare, som yrkat bifall till Hr Waerns motion i hela dess vidd, varit jernverksegare, och således haft intresse i utgången af denna fråga. Man må förlåta mig om jag anser dessa Hrr vara jäfvige att upträda i saken. 398 Den 22 M ars e. m.
Ständers StalsUtjkotts Memorial of dea 2 nästiedne December, angäende Herr Ofwerstcn m mFriherre ^-IsIlvLsclz dit ingifne Memorial, om Rcmsion vimer Allmänna Medlens förwaltmng sedan är 1820 samt indragning af ätssillige pubiike Werk, fann Ständet, att, sedan Riksens Ständer redan sire fao monstammande bestut fattat, rörande sä wäl sörenämde Revisions anställande, som tillförordnandet af en Comité, hwilken har akt underiöka och till Kongl. Mas:! asgifwa uadeldänigt sv stng, angäende alla de indragningar, som i a-leende till pubiike Werk och Inrättningar samt fä M-litajre som Civile Emberövch Tfenftemän lämpeligen kunna komma t fräga, nägon annan eller widare ätgärd härutinnan ej kari äga rum, än att Herr Ofwerstens Friherre tväräs oswanbervrde Memorial warder till den bliswande Conilton ösweriemrwdt, för ett dera göra det afseende, som tnnehäliet finnes förstena; hwarom de Respeclive MedStänden skulle wördsamt och wänligen underrättas, vc Mge-u Lx krotocollcr s. Ist, ?eieilon. Ut. Den 2Z Ianuaril. 957 Utdrag af prorocollet, hållet un Bsr ZareSrandecs plenum wid RlködaAeu i Stockholm den 9 Ianuarn ifjtO. S. D Med Högloft.
Det är visserligen af en ledamot anfördt, att Utskls förslag afviker från förra författningarna i den mån, billigheten sådant tyckes fordra; men jag uppmanar hvar ock en att framställa något exempel, då den arbetande har £ af sin dagspenning i behåll, efter att hafva betalat sin kost. Huru man än må räkna, blifver detta för högt, Jag föreslog vid återremissen af betänk. Nio 67, att man skulle stadga ett alternativ af 3 dagsverken in natura såsom hittills, eller lösen af 1 dagsverke efter markegångspris. Detta hade blifvit samma förhållande, som Hr Tham ansett lämpligt; ty på manga orter utgör värdet af ett dagsverke 16 sk, b;co. På andra ställen uppgår det t. o. m. till a4 sk. bico samt, enligt sjsta 5 års berättelsen från Götheborgs och Bohuslän, jemväl derutöfver, Deraf synes, att Utskls förslag på flera ställen skulle förhöja lösniogspriset å ifråga var, dagsverksskyldighet från j2 öre sim t till I rldr bico, och detta anser jag vara för mycket till presternas fördel, då sådant ieke motsvaras af någon fördel för gemenskapen. Dessutom torde jag få fasta R, o, Adis uppmärksamhet derpå, att Oecon.Utsk. icke allenast afslagit de inom BondeSt. i detta ämne väckta och till Utsk, remitterade motioner, utan jemväl gått derutöfver, då Utsk. i motsats till motionernas syftning föreslagit en förhöjning i nuvar. afgifter; och då motion derom icke blifvit vackt, vet jag icke, huru någon grundlagsenlig rättighet dertill skall kunna tillkomma Utsk. Mig synes det vara oformligt, att ett sådant förslag blifvit fre inlagd t. Slutligen får jag i anseende till Hr v. HartniausdorfFs anförande tillägga, att om dagsverksskyldigheten icke blifvit utgjord, är sådant ett olagligt förhållande, hvilket kan ändras, sä snart pastor finner för godt att göra påstående derom, hvadan ett sådant förhållande äfven mäste kunna ändras, så snart befälet underrättar manskapet om dess skyldigheter och rättigheter; och här vi snart få silfvermynt i rörelse, kan gemenskapen så mycket lättare beräkna , hvad i lösen bör erläggas.
Eller ar dek för de Srall.Skatcn tili söda äk egna kor och s.r sckast fa iim-chafwa ängtwidder större än Socknar i flokerud, hwilk c Chdnome i Landlniät.ri.-Coutoiret utwisn? är det mät för detta ändamål, säger jag, som Kronan sck>!l förlora öfwer Zo,ooo N dr i ärlig inkomst och en bewillning af 24 tz. till fyllnad upkommen genom denna brist för Stats Merker sckall trycka hwarje hemman i Sweg Land? Manne detta icke är att under gäckadr namn of Stttterie underhålla någre Skall-SkatenS Tjenstemän? Förgäswes äberopar man stg denna inrättning för en bättre hästafwe! i orren och för vemonterinq wid Dm 21 December. IZH ivid Cavallen» Regementen Allmänna rösten inom Westmanland motsäger detta anförande, sou, endast stchldrar pä papperet. Wid detza Smierier underhäll las icke mera, efter Stall-Detjeningens egen upgisk, än ,6 tjenstbara Hingstar. Detta är ma bända trlräck, ligt för en Socken aldrig för ett Län och än mindre sor ett Rike. D ha hingstar beräcka icke mera än omkring Lnotde Stoén, as hwilka kanske icke hälften lämna undan fohl. Hwar och en fon, berest. Westmanland lärer destuiom kunna intyga; akt d na Län har en wida sämre hästafwe! än dek angränsande.Dalerne Helsinge och Gestrikland, hwilka i sine områden ej innehafwa Kcono.-Snttecier. Stall-Betjenii-g n har icke eller kunnat styrka, att g>e med hästar fran delta Stuteri försett något C v ,lieri Regemente. Det är icke mig wetkerligk, art någon rustande inom den or^ ken af Westmanland jag bebor, tagit pä en mans äl« der någon Ryttarechäst fran Strömsholms Skut rr eller desi undansöda.
Tvenne gångor räddade han hela sitt kompani, och likväl erhöll han, för allt detta, icke en gång en majors-fullmagt, ehuru flere af hans yngre kamrater fingo en sådan, och oaktadt han i slaget vid Lappo anförde ena Savolaks jägare-bataljonen, hvilken der förvärfvade sig så mycken krigsära. Vårt återtåg fortsattes sedan till Lill-Kyro, utan att af fienden vidare oroas. Här förbereddes åter allt till strid, emedan fiendens rörelser gåfvo anledning att befara ett anfall; men hans afsigt var blott att uppehålla oss, under det han från alla håll hopsamlade sina trupper, för att sedan så mycket säkrare kunna fullkomligen slå oss, när vi skulle verkställa den förmodade inskeppningen. Den 12 September uppbröts och marscherades, icke till Wasa, såsom det allmänt troddes, utan till Wörå, en och tre åttondedels mil på vägen åt Ny och Gamla Carleby. Den 13 September marscherade vi två och en åttondedels mil till Oravais, der en ganska förmånlig ställning af oss intogs. En höjd, som beherrskade hela fältet nedanföre, besattes af vårt artilleri; till höger hade vi ett ointagligt berg, hvilket sträckte sig ända till hafsstranden; på venstra flygeln var en stor äng, och straxt ofvanföre, längre åt venster, ett sankt kärr. Bättre position kunde knappt önskas, och Ryssarne, i sin ingifna rapport, kallade den nästan oöfvervinnelig. Vår fältvakt, som stod en fjerdedels mil framför Oravais, blef redan om aftonen den 13 rekognoserad af flere fiendtliga patruller. Ungefär kl. 5 på morgonen, den 14, blefvo våra förposter, under öfverste von Platen vid Helsinge regemente, häftigt anfallne. Motståndet var tappert och långvarigt, och några fångar togos derunder; men öfverste von Platen blef sårad och förposterna nödgades, efter betydlig förlust, draga sig tillbaka, hvarefter de, för att hemta nödig hvila, blefvo ställde i reserven.
HofRätten, som fastställt HäradsRättens utslag i hvad det angeck den Catharina Larsdotter ådömda bestraffning, icke meddelat något förordnande om uppskof dermed, än mindre HäradsRättens utlåtande i denna del gillat, ett sådant uppskof med bestraffningen, som HäradsRätten åsyftat, icke desto mindre ägt rum, i strid emot 25 Kap. 5 § Rättegångsbalken, som utmärkte, att i mål af underställningsegenskap icke Underrätts, utan Öfverrätls utslag måste tjena till grund för bestraffningens verkställighet, dervid sålunda i förevarande fall skolat tillses, att densamma, oberoende af förenämnde utaf HäradsRätten gillia, men af Kongl. HofRätten icke gillade föreskrift, i laga ordning skei t. I detta hänseende innehölle 3 Kaj). 6 § Straffbalken det allmänna stadgande, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, som är hafvande, må uppskjutas sex veckor efter det hon föd t häfver; hvaraf äfven måste följa, att uppskof längre tid, än den sålunda bestämda, icke borde äga rum, så vida ej andra omständigheter dertill föranledde; deremot Kongl. Förordningen den 10 April 1810, angående mildring *) Anmärkningsmål af enahanda beskaffenhet förefinnas tillförne i Embelsberattelsen för åren 1836 och 1837, pag. 17 och 22. 70 i straffet för lägrad qvinna och uppskof med bestraffningen för lägersmålsbrolt, om än denna för specielt fall stiftade lag ulan anmärkning kunde tjena till efterrättelse äfven för andra fall, der sakfälld qvinna befunnes på fri fot, likväl destomindre borde tillämpas, när hon vore häktad, som sådant ej lät sig förena med lagens ofvan anförda allmänna bud, hvilket otvifvelaktigt afsåg att förekomma den sakfälldas lidande genom uppskof med bestraffningens verkställighet en längre tid under fortfarande häkte.