Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Innan dess utbeder jag mig att såsom en inledning få erinra R. o. Ad. att under en lid, då en vacker känsla af deltagande här så nyligen visat sig äfven för fångar, som begått grofva brott, torde denna deltagande känsla vara något att påräkna för fångar, hvilkas öde, åtminstone hvad mängden beträffar, måste proesumeras härflyta mera af olycka, än eget förvållande. Det är åtminstone icke ett brott att ej kunna betala. Jag ber R. o. Ad. eftersinna, alt i hela Europa gifves det ej någorstädes så stränga bysättningslagar som i Sverige. Vid flera riksdagar har man begärt lindring i dessa lagar, men man har gjort uppskof dermed, och må vara af hvad orsak som helst, så qvarstå vi likväl ännu i denna del af lagstiftningen långt efter alla andra nationer. K. M:s nåd. propos., som i det närmaste öfverensstämmer med den nya civil-lagen, föreslår en lindring, som likväl ej är annat än hvad 1734 års lagbok i sin första början var. Det var genom 1756 års Den 16 Januari e. m. 221 förfallning, det var under slryp-systemels hårdaste period, som man, för alt slinka crediten, öfvergick lill en barbarisk lag, hvilken för omnjlighi ten atl belala en obetydlig siiiiuna stadgar svårare följder än lör svåia brott; ty daen brottsling eljest beror af lagen, så beror lian bär af borgenärens hämndlystnad. Jag anhåller vördsamt, att vi nu mätte få gå lill detaljfrågorna och bestämma dem helt och hållet sådana, som de voro ifrån början, innan 1756 Ars författning tillkom. Då ansågs bysättningen blott såsom en säkerhet, alt icke gäldenären skulle draga sig undan med sina tillgångar: nu blir det genom K. M:s nåd. propos. och LagUtskrs betänk., 0111 det bifalles, en återgång till delta förhållande, och bysättningen blir endast ett tvångsmedel, för atl frampressa tillgångarna, hvarvid all åtgärd af samhället synes mig böra stanna. Uppå derefter framställd propos. beslöt R. o. Ad. alt Ulsk:s förslag skulle punktvis pröfvas.
Äfven denna känsla har nemligen sina anspråk på att blifva aktad, — och det är ock derföre, som i detta kapitels 13 § (Kongl. Maj:ts förslag) stadgas ansvar för den, hvilken „sprider ut skrift, målning, teckning eller bild, som tukt och sedlighet sårar. “ Konseqvensen häraf fordrar, att lagstiftaren sjelf icke gifver anledning till sedlighetskänslans kränkning. Hvad särskildt konkubinatet beträffar, så är, såsom rätteligen blifvit anmärkt, dess juridiska karakter synnerligen svår att bestämma. I Norges kriminallag — den enda för Utskottet bekanta nyare brottmålslag, som derför stadgar särskildt straff, — är frågan ingalunda på ett tillfredsställande sätt löst; och de mest olika tillämpningar af lagbudet hafva ock derstädes yppats. Norges förnämste jurister lära ock, såsom Utskottet försport, ingalunda försvai'a lämpligheten af detta stadgande, liksom icke heller i allmänhet den afdelning af dess lag, som behandlar sedlighetsbrotten. — Beträffande åter frågan om ansvar å qvinna, som håller sin 30 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. kropp fal, så stadgar 11 § i Kongl. Maj:ts förslag straff för qvinna, sorn i hus, der otukt drifves, låter bruka sig till skörlefnad. Längre lärer ej heller kriminallagen, för att vara klar och bestämd i sina bud, kunna komma, — på skäl, som i Högste Domstolens protokoll äro vidare utvecklade. — Och får Utskottet slutligen, till bemötande af ifrågavarande anmärkningar, erinra om det vidsträckta stadgandet i sednare momentet af 13 § (Kongl. Maj:ts förslag), hvarunder falla alla de ej med särskildt straff belagda gerningar, som såra tukt och sedlighet, så att allmän förargelse deraf kommer. Ehuru Utskottet sålunda ansett de inom Högvördiga Preste-Ståndet emot detta kapitel framställda anmärkningar icke föranleda någon ändring deri, har dock Utskottet funnit några andra förändringar nödiga.
Vattenledningen öppnades till allmänt begagnande den 1 Juli 1861. Stockholms stad. Folkräkning. 3 för samma dag hvart femte år skulle lemnäs »till Statistiska Central-Byrån i form af utdrag ur den s. k. husförhörslängden eller förteckningen öfver hvarje församling tillhörande personer, tills vidare icke komme att gälla för hufvudstaden, hvarest husförhörslängder, på hvilka en dylik folkräkning kunde grundas, icke funnos tillgänglige, anbefalldes, genom Nådig skrifvelse den 4 November 1859, Öfver-Ståthållare-Embetet att, efter samråd med Chefen för Statistiska Central-Byrån och vederbörandes hörande, afgifva underdånigt förslag till ernående af tillförlitlig kunskap om hufvudstadens folkmängd å nämnde tider, jemte denna folkmängds fördelning i de särskilda könsoch åldersklasser m. m., hvarom upplysning för öfrigt, i och för redogörelsen angående folkmängden i Riket, erfordrades. Med hufvudsakligt gillande af det förslag, som, på grund af denna Nådiga befallning, utaf Öfver-Ståthållare-Embetet afgafs, förordnade Kongl. Maj:t, under den 20 Oktober 1860, att hufvudstadens folkmängd vid nämnda års utgång skulle utrönas medelst s. k. census eller folkräkning, utförd under ledning af Chefen för Statistiska Central-Byrån.
Fjädern är nu färdig för användning till kuddar och bolster och kan begagnas flere år, innan den behöfver någon rengöring, om ej särskilda omständigheter sådant fordra. Nedsölad och blodig fjäder lägges efter spritningen i ett större träkärl och begjutes med en hall eller ljum sodalut af 30 ä 35 liter vatten till hvarje kilo soda. För öfrigt förfares därmed på samma sätt, som här nedan skall sägas om behandlingen af gammal fjäder. När dunkläder tjänstgjort en längre tid, börjar fjädern packa ihop sig i små sammanhängande klumpar, och man kan visserligen genom piskning och skakning för tillfället få dem rätt yfviga igen, men detta blir af kort varaktighet, och om några dagar äro sängkläderna åter lika otrefliga. Då är hög tid att tänka på deras rengöring, hvilken egentligen bör försiggå, innan de hunnit bli så dåliga. Fjädern tömmes ur våren i stora träkärl och begjutes med tämligen varm sodalut, med hvilken den får stå till följande dag, då den väl vaskas och röres i sodaluten, hvarefter den sköljes i rent vatten. Lättast går detta, om man ställer karet i ordning som till byk och lägger ett sämre skynke i botten af karet under fjädern. Luten kan då med lätthet aftappas och rent, varmt vatten för sköljningen påhällas så många gånger man anser nödigt. Fjädern tömmes sedan i ett stort nät och upphänges i ett rum, där litet luftdrag kan åstadkommas. Hvartefter fjädern torkar, faller den ur nätet, då man lindrigt skakar det. I brist på nät kan man taga ett stort lakan, (eller köpa några meter enlrädning, ett ytterst glest tyg, hvilket användes till mellanlägg vid stoppning af möbler), hvilket förses med öglor i alla fyra hörnen. Genom dessa trädas snören, hvilka fästas vid (DUN 1891 krokar eller spikar i väggarne, så att lakanet blir lindrigt utspändt och fritt hängande. Härpå lägges nu fjädern och omröres som oftast, tills den blir torr. För att sedan få den yfvig och svällande, lägges litet omsender däraf i en varm pannmur och röres tills den blifvit väl genomhettad.
Gumman var en liten kry människa, rätt så gammal hon var; hon hade munterhet i blodet och hade altid tyckt om att lefva. Men Söderberg var en mera sluten och eftertänksam natur. Och fast han var den yngre, var han sjukligare. Ty reumatismen, som han fått under segling och fiske, när vindarna och vattnet under höst och vår ohejdadt misshandlat hans kropp, hade gjort hans lemmar stela och fjättrade honom ibland, när plågorna blefvo för svåra, hela dagar vid sängen. – Jag har aldrig legat en dag, brukade gumman säga, utom när jag fick barnen. Men nu äro de ute i världen. Och kommer jag bara i sängen, så stiger jag aldrig upp. Det vet jag. Söderberg läste mycket den tiden. Med glasögonen på näsan och testamentet mellan de grofva händerna, satt han om dagarna bredvid fönstret, mot hvilket den torra snön piskade, eller om aftnarna vid den lilla fotogenlampan, som var lågt nerskrufvad, för att oljan skulle räcka, läste kapitel efter kapitel, medan munnen sakta rörde sig efter orden, och han då och då nickade bifall med hufvudet. Han läste aldrig högt för gumman. Ty hon brydde sig inte om det. Och Söderberg föraktade att bjuda sina alvarsamma tankar åt hustrun med hennes brist på religiösa känslor. Stina å sin sida kände sig altid retad, när Söderberg satt och läste i boken. Hon hade aldrig haft lust till det och därför hade hon aldrig gjort det. Men hon kände sig alltid sämre än han, när hon märkte, hvilket intryck orden gjorde på hans sinne. Hon visste nog, att hon inte hade tron. Det hade Söderberg ofta sagt henne. Hon hade visserligen alltid svarat ampert och sagt, att hennes tro var lika god som hans. Men i sitt hjärta skämdes hon öfver det och tyckte, att han hade rätt, fast hon inte rådde för det. Och på sista tiden teg hon i allmänhet för att inte reta honom. Ty hon fruktade hans lynne, och grollet mellan fyra väggar är det säkrast att icke framkalla. Den sista snöstormen hade varat i nio dygn. Det var ett arbete att komma till brunnen efter vatten. Det var ett arbete att hugga ved och bära in den. Det var ett arbete att komma in i ladugården till kon för att göra rent och ge henne föda. Det var ett arbete att bära mjölken från ladugården och in i stugan.
När en sådan utredning blifvit gjord, är det väl icke skäl, att borttaga en framställning, hvarigenom äfven den saken må blifva föremål för K. Den värde talaren har vidare sagt, alt R. Sl:s underd. skrifvelse icke borde innefatta så detaljerade framställningar, som Ekon.Utsk. föreslagit, emedan Regeringen thy förutan kände hvad som tillhörde dess befogenhet. Ändå mera öfverflödig synes mig den generösa framställning, som den värde talaren förordat, ty det måtte väl icke vara främmande för regeringen, att i allmänhet tillse, att de åtgärder, som för en förbättrad själavård i hufvudstaden kunna finnas erforderliga, blifva vidtagne. Sådant synes mig uppenbart. Att Regeringen icke skulle hafva sådant i minnet, kan åter icke annat än för gifvet antagas. Man hvarken får eller kan förutsätta, att Regeringen icke med oaflåtlig upmärksamhet följer frågan, och då kan det vara skäl att antyda, hvad R. St. anse i främsta rummet leda till det afsedda ändamålet. Frih. Palmstjerna: Jag har begärt ordet endast för att freda mina ord från misstydning. Jag bar nemi. icke sagt, alt hvad Utsk. i andra punkten föreslagit i fråga om konventioner i och för bestämmandet af ordinarie presterskapets inom hufvudstaden aflöning är olämpligt, utan endast att det förefaller mig motbjudande, att frågan om bestämmandet af denna aflöning i ordningen förekommer framför barnaundervisningen, husförhörsoch gudstjenslens hållande. Hr von Hartmansdorff: Då åtskilliga ledamöter instämt i det af mig framställda förslag, men andra ledamöter delat sig i 2:ne meningar, så att en del yrkat bifall lill betänk., och blott en ledamot, Frih. Cederström, ålerremiss deraf, så hemställer jag till Frih:n, som i öfrigt synes hylla de meningar, Hr Bråken - Den 9 April. 313 hjelm, Frih. Palmstjerna och jag uttalat, om han icke skulle vilja afstå från sitt yrkande. Skulle betänk, återremitteras, är troligt, att, såsom Gr. Liljencrantz yttrat, det oförändradt återkommer lill StåDdet.
Hade gäldenärens köpare lått del af ansökningen förr, än han försummat lagfarten; så var han derigenom varnad mot dess försummande, och derjemte skyldig att veta, det ansökningen förblef anhängig, till dess den var af domstolen pröfvad eller af sökanden återkallad. Hade åter ansökningen blifvit honom till förklaring meddelad ej allenast efter den tid, då den upphört att angå gäldenären såsom jordägare (i fall köpet borde anses dessförinnan fullbordadt), utan ock efter det lagfartens försummande inträffat; så kunde det än mindre vara honom obekant, att saken ännu var anhängig och på hvad grund den rörde honom. Af denna betraktelse har annan tanka hos mig icke kunnat uppkomma, än att den ansökning, som redan var anhängig, ej hehöfde förnyas, upprepas eller ersättas af någon annan, för att äga samma kraft och verkan, som om den varit sålunda förnyad eller ersatt, ända till dess ärendet var af domstolen afgjordt; att den rätt, som för Sökanden boede härröra från den af köparen försummade lagfart, ej kunde vara förlorad, när ansökningen, ehuru gjord innan denna rätt inträdde, fortfor att efter dess inträdande vara anhängig, samt att således, äfven på denna grund, inteckningen bordt beviljas, i fall nemligen det kunde för grundadt antagas, att redan förut ett köp var fullbordadt, hvarigenom gäldenären upphört att sjelf vara fastighetens ägare, så att hans gäld ej mer på denna grund borde i densamma intecknas. | Att undersöka denna fråga, är hvad som återstår. I den nådiga Domen anses gäldenärens köpare hafva af honom köpt egendomen redan den 28 Nov. 1842, ehuru köpebref icke blifvit utfärdadt förr än den 21 Sept. 1843. Den tvist, som imedlertid angående köpeafhandlingens bestånd föregått, var slutad genom nedläggande af vadetalan emot Häradsrättens utslag, hvarigenom påståendet om köpets återgång blifvit ogilladt.
BaocoUtsk. har också ansett dessa frågor stå i ett sådant sammanhang, att i samma stund, som man förklarar, att de gamla b:cosedlarna ej få i uppbörden emottagas, enskilda ej heller böra längre vara skyldiga att dem såsom liqvid godkänna. Derigenom komma sedlarna således att förändras från mynt till skuldförskrifningar. Jag hade likväl, såsom jag redan yttrat, trott det vara nyttigt att förekomma, det ej alltför många särskilda sedelsorter af samma valör blifva gängse och att någon åtgärd till förekommande deraf varder vidtagen, helst då härtill dessutom kommer, att riksg:ssedlarna äro af den beskaffenhet, att det måste väcka allm. förundran, att ej beständiga efterapningar och förfalskningar af desamma verkställas. Äfven ur denna synpunkt måste det vas-a en skyldighet för den Representation, som låtit utgifva så beskaffade sedlar som de nu ifrågavarande, att söka få desamma ju förr desto hellre ur rörelsen indragna, på det att ej lättheten att efterapa dem må, vid en dagligen vunnen erfarenhet derom, föranleda till än flera lagbrott, ■lag anser mig derföre hafva tillräckliga skäl lill min gjorda hemställan. Hr v. Hartmansdorff har sagt, att ingen besparing skulle härigenom uppstå. Jag tror mig deremot lätteligen kunna ådagalägga motsatsen. De personer, hvilka, enligt R. St:s beslut, komma att fortfarande tjenstgöra inom Riksg.cont;s creditsedelverk, hafva, nästan utan undantag, redan uppnått den ålder, att man ej kan motse någon längre tjenstetid af dem, helst sedan dem vid innevar. riksdag blifvit tillerkänd enahanda pensionsrätt som andra civila tjenstemän. Slutligen får jag förnya min hemställan, att R. o. Ad. mätte fatta det beslut, att riksg:ssedlarna ej längre än t. o. m. år i845 må inlösas af Riksg.cont., men att det åt nästk. Ständer öfverlemnas att bestämma, huru med inlösen af dessa sedlar derefter må förhållas. Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabi-.:
Dessa frågor hade Kongl. Kammar-kollegium underställt Kongl. Maj.ts Nådiga pröfning samt dervid, bland annat, anfört, att då lolal-beloppet af den kronoliondespanmål, som ännu vore underkastad uppsägning, vore kändt, Kollegium icke ansåge hinder för verkställande af den nu stadgade förändringen förefinnas deruti, att kronolionde-spanmåien icke på särskilda hemman varit indelad, hvadan Kollegium ock i underdånighet hemställde, huruvida icke Nådig föreskrift borde Konsistorium i Götheborg meddelas, att för hvarje år låta uträkna det belopp af kronotionde, vederbörande embetsoch tjenstemän vid läroverken vore berättigade att efter uppsägning in natura åtnjuta, äfvensom proportionen deraf emellan de särskilda län, hvarifrån denna kronotionde utgår, samt derom meddela uppgift lill Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, sorn hade att,om del sålunda bestämda, uppsägning underkastade, kronotionde-beloppels anordning af dertill lämpliga hemman föranstalta. I sammanhang med detta ärende blef i Stals-Rådet föredraget ett annat af nästan enahanda beskaffenhet. Stockholms skal-stal, som har sig kronotionde på lönerna anslagen från Upsala och Stockholms län, hade genom ombud hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i dessa Ian yi kat, att skol-statens medlemmar, på sätt merberörde Kongl. Kungörelse den 11 Maj 1855 medgåfve, mätte bibehållas vid det förut stadgade sältet för uppbärande af deri dem anslagne kronotionde. Häröfver yttrade Kongl. Maj:ls Befallningshafvande i Upsala län, alt, enär några medlemmar af den ifrågavarande skol-stalen förmodligen erhållit sina tjenster sä nyligen, att de voro underkastade den stadgade förändringen, och härtill komme att Stockholms skol-slat torde böra räknas Bih. till Ii. St.
Jag hemställer således att hivad i of,vanberörde mätto bliswit förestagit, mätte utgä säsom ej ledande till nägot werkeligt gagnande ändamäl, och innefattande en föreskrift, som sällan eller aldrig blefwe efterföljd. Herr ^lorstenstolxe. Jag skulle gerna wilja wara ense med den warde Ledamoten som nu yrtrat sig; men olyckligtvis har jag en äldre erfarenhet som derisrän hindrar mig. Dä mänga mäl afgöras endast genom rop af Ja eller Nej och man ofta ej wet hwilken scm ropar högst, är det sä mycket ange - 6r4 Den n November. lägnare att wäl urstilja det obehörige personer icke kunna pä Riddarhuset fä inträda. Zrrherre Lsäerllröm, stscob. Dä ej mängden a> de personer som pä en proposition ropar Ja eller Nej, kan afgöra Beflutet, utan en enda perion äger rättighet att pä sin enskilda begäran fä Voretering, sä finner jag ej att Herr Capitaine» l>lor> Zenliolxos farhäga i detta afseende är grundad. 23- §- Zriherre käsnnerkeim, I^rrrs ^UAull. Af egen erfarenhet öfwertygav om de utomordenteliga sivärtgheter, hwilka sig förete wid uppställandet af nya Reglementarista förestrifier, hembär jag wiliigt de agrningswärde Herrar af RiddarhusUtstoltet tacksamhetens och erkänslans gärd för deras osparda möda »vid författandet af det Förslag till RiddarhusOrdklingen, hwilket nu är under öfwerläggning. Men Lä hwar och en lär erkänna huru omöjligt det är att uppnå fullkomligheter, lara ocksä anmärkningar ej kunna wara af dcsie Herrar owänkade; Jag stall åtminstone bemöda mig att ifrän de fä jag arnar anföra, stilja ädagaläggandet af inbillning om egen klokhet, otacksamhet och kitslighet, innefattande ironisk» uttryck och endast sölja wälmeningens impulsion . atr medwerka till winnande af ett godt ändamäl.
Från längre tid personligen bekant med den värde talaren, skall det visserligen ej blifva jag som i några dess, sorn det vill syras mig, mindre valda talsätt, vill uppleta nå. gon afsigt att förnärma någons billiga ömtålighet; men den som ej äger annan ledning för sitt omdöme än ordalydelsen kunde möjligen misstaga sig om Författarens mening. Jag uppträder ej för att, vore det äfven i vänskapens namn, söka förmå talaren att återtaga ett ord af hvad han sagt, ty jag har ej rättighet att förnärma hvarken hans egen, eller deras sjelfkänsla hvilka han synes strängt: hafva bedömt. Men då talaren sedan han först påstått, ”att ingen uppfostringsanstalt i så hög grad ”sorn Krigs A i ademien bär stämpel af ensidighet ”i bildning,” i allmänna ordalag yttrar sig: , ”att den falska äran, flärden och fåfängan, Den f Marlit, 63? ”äro redan från barndomen, genom ynglingaåren, ofta, till Konungs Och Fäderneslandets ”föga båtnad, äfven vid mannaåldern, de kraftigaste , de mest lockande driffjädrar till vå. ”ra strälvanden och företag: länge hänförde af ”desse bländverk, finna vi ej sällan för sent ”vår sanna bestämmelse; men hvad annat är ”oraken dertill än den oss meddelade ensidigt ”uppfostran? passionerne. omdömet, ja sjelfva ”grundsattserne, få vanligen under vår första ”och i afseende påföljderna vigtigaste lefnads”period, en förfelad rigtning. Våra naturliga ”anlag undersökas icke. utvecklas icke till det ”beståndande sanna och ädla, och om denågon ”gång hos en kraftfull yngling det oaktadt yttra ”sig, qväfva» de likväl under deras utveckling, ”ofta i sjelfva gryningen, genom föräldrars och ”lärares mindre uppmärksamma ledning, ej säl. ”Ian af stånds intresse, fördomar, fåfänga och ”sådan slags ensidig bildning som den blott ”militairiska.”
Uti en den 20 December nästlidet år a flåten oell under N:o 5p i 1 Sami. 1 Afdeln. af Bihanget till Rikets Ständers protokoll vid innevarande riksdag intagen nådig skrifvelse, sorn från samteliga Riks-stånden blifvit till Stats-utskottet remitterad, har Kongl. Majrt dels gifvit Rikets Ständer tillkänna, det Kongl. Maj:t i nåder bifallit den af bemmans-innehafvarne på Öland sökte och af Rikets Ständer för deras del medgifne återbäring utaf statsverket af hvad från och med år r841 blifvit af bemälde hemmansinnehafvare i ränta för den å hemmanen på ön fördelade utmark eller den så kallade Alfvaren, utöfver det belopp, hvartill samma ränta eller utmarksskatt genom Kongl, brefvet den 23 Juli nästlidet år är vorden för framti - Slats-Utskoltets Utlåtande, N:e 155. 11 den bestämd, erla g dt, dock under vilkor att de medel, hvilka sålunda kom» me att restitueras, klefve använde för sådane ändamål, som för ön vöre af gemensam nytta, i hvilket afseende Kongl. Maj:t anbefallt Dess befallnings» hafvande i Calmar län, att, sedan ölands innevånare genom lagligen valde sockne-ombod blifvit vid sammanträde inför Kongl. Maj:ts befallningshafvande i ämnet hörde, med underdånigt förslag rörande medlens disposition på ofvannämnde sätt till Kongl. Maj:t inkomma, dels ock till Rikets Ständer öfverlemnat, att det för den beviljade restitutionen erforderliga belopp anvisa, att i behörig ordning utgå efter den i orten gällande markegångunder de år, för hvilka skatten debiterats och återbäring nu kornme att ske.
Om det sednare antages såsom det riktiga och religionen således hvilar på känslan, så frågas då, huru förekomma sinnlighetens inblandning i detta känslolif? Det var just afsigten med författarens verk att påpeka denna ständigt hotande fara. Och är hon icke större, ju mera af sinnliga elementer som inblandas i läran om den Gud, hvilken vill dyrkas i andan och sanningen? Men kan kristendomen bestå förutan sådane elementer – förutan de frälsarens sår, i hvilka den fromma qvinnans inbillning så gerna dväljes, förutan den himmelska jungfru, hvilken ynglingen så varmt tillbedjer, förutan nådegåfvornas fästande vid synliga ting och förutan en himmel med obeskrifliga fröjder? På Clemens utöfvade dessa frågor icke någon verkan, som förminskade det intryck, han redan erhållit af den ifrågavarande boken, ty full af ångest hade han kastat henne ifrån sig, innan han hunnit dess slut. Den okände författaren hade verkligen sagt honom sanningen om hans inre lif. Men upptäckten var för Clemens förfärlig; den kom så oväntadt, och han var så fångad i sina oförstådda begär, att han förtviflade om att någonsin blifva befriad. Aftonen af den följande dagen besökte han icke, såsom han annars plägade, Eusebia. Men när natten inbrutit, ilade han till sin fosterfader, biktade för honom och bad om hans råd. Petros sökte lugna honom, emedan ett motsatt förfarande kunde utöfva det olycksaligaste inflytande på hans själs helsa och rubba de planer, som biskopen byggde på sin fosterson. Utan att göra honom många förebråelser, rådde han honom i milda ordalag att hädanefter undvika Eusebia, samt taga sin tillflygt till trägna böner och träget arbete. Men det dröjde icke länge, innan Clemens fann dessa medel otillräckliga. Han kände i vissa stunder den starkaste frestelse att ånyo besöka Eusebia; han var en gång redan hunnen till bakporten af prokonsulns palats, när han plötsligt vände om och flydde tillbaka hem; han ville åtminstone säga henne ett farväl eller med några ord besvara de små biljetter, som han slutligen emottog från henne, fulla af ömma förebråelser öfver hans uteblifvande – men