Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så framt man nu ej kunnat visa motsatsen af hvad jag ofvanföre anfört om den inträffade händelsen år 1826 om ändamålets vigtighet och an Se“ - Den a3 Mars f. m. V gelägenhet, jag skulle nästan kunna säga så länge man ej kan visa att något annat vigtigare ändamål är tänkbart — utom Rikets försvar, som är specielt nämnt —så måste det också stå fast, alt undsättningsanstalten ägde sitt stöd i stadgad grundlag; den var således i alla afseenden vigtig. Här vänder sig likväl bladet ovilkorligen och jag kan omöjligen längre fortfara alt gilla hvarken Styrelsens eller Herrar Fullmägtiges i öfrigt anmärkte förhållande, ej heller de omdömen StatsUtskottet deröfver fällt. Alldeles oinitierad i StatsVerkets labyrinth, har jag trott mig böra öf verlämna åt andra att följa hvad dertill hörer, med sin uppmärksamhet, men då jag nu mot min vilja blifvit uppmanad att yttra mig deri, skall jag icke vara hvarken sen eller skygg för att lämna de anmärk ningar mitt förnuft dicterar. Må det då tillåtas mig yttra, i afseende på formen för Creditivets lyftning, att, om än StatsRådets Ledamöter, med stöd af det privilegium RegeringsFormen i 83 §. för godtycklig tolkning erbjuder, trott sig uppfylla sin pligt, mot Nationen, då de, i protocollet, som borde åtfölja till Herrar Fullmäglige i RiksgäldsContoiret, ej låtit sine öfver lyftningen af Creditivets inhämtade tankarhvarom StatsRådsprotocollet var ämnadt, att bä 17 H. p4 210 Den 23 Mars f. m. ra vittnesbörd , komma Rikets Ständers Fullmägtige tillhanda med andra ordalag, än såsom ett omotiverndt tillstyrkande till ett beslut i ett ouppgifvet fall — så må denna tolkning lända dem sjelfve till all möjlig förnöjelse — men mitt gillande — ehuru för dem likgiltigt, får den aldrig.
Besvärsoch Ekon.-Vtskotlets Utlåtande, iV:o 51, 11 landlbeskållare från stuterierna utsändas; men att, sedan Stuteri-öfverstvrelseu, i algifvet underdånigt utlåtande, anfört, att den afvel, som genom stuterierna åstadkommits, , till en del vore till arbetshästar fullt lämplig, och att Rikets Sfänders omförmälde anhållan, med för handen varande tillgångar, icke kunde i vidsträcktare mån uppfyllas, utan att stuteiiernas hufvudsakliga bestämmelse, främjandet af en till Svenska kavalleriets remontering, tjenlig afvel derigenom skulle förfelas, Kongl. Maj:t under den 16 Augusti 1848, i nåder förklarat, af omförmälde anledning, Rikets Ständers framställning icke böra till någon åtgärd föranleda. Enligt den, för Stuteri-öfver-styrelsen den 18 Maj 1837 utfärdade, nådiga instruktion, har styrelsen till ändamål, att i en föreningspunkt verka sammanhållning och gifva kraft åt verkställigheten i det speciella, af alla de anstalter, som å statens sida vidtagas till inhemska hästafvclns förkofran. Det är således icke endast en förbättrad hästafvel, tjenlig till remontering, utan den inhemska hästafvelns förkofran i allmänhet, som med Stuteriernes inrättande är afsedd. Och får Utskottet af detta skäl, samt, enär det torde vara kändt, att afvel af god Norrsk, Svensk eller Finsk race, är till arbetshästar serdeles tjenlig, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer må hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande, huruvida icke med Stuteriernes ändamål och nuvarande tillgångar vore förenligt, att, till upphjelpande af den egentliga arbetsracen, hingstar af Svensk, Norrsk eller Finsk race vid stuterierna klefve underhållna. Slockholm den 20 Februari 1851..
Då den förändring i grunderna för kominunalutskylderna, som vid sednaste riksdag vidtogs, egde billigheten så mycket för sig, och landstingens områden enligt min tanke äro att betrakta såsom större kommuner, hvilka i sig innesluta de mindre, har jag trott, att grunderna för landstingsskattens och kommunalskattens utgörande böra ställas i harmoni med hvarandra. En sådan tanke torde hafva ledt K. M:t och de 16 landsting, som tillstyrkt frågan, äfvensom Utsk:ts majoritet. Visserligen var denna majoritet ej synnerligen vördnadsbjudande, ty, om jag minnes rätt, bestod den af endast 1 röst; men dervid torde afseende ej böra fästas. Af dessa i största korthet anförda skäl får jag yrka bifall till Utskits förslag. Gr. Mörner, Carl Göran: Att en förändring egde rum uti grunderna för kommunalskattens uttaxering, hade, enligt min tro, sin kufvudsakligaste anledning deruti, att då genom nya kommunallagen åtskilliga onera, hvilka förut ensamt drabbat jordbruket, blefvo gemensamma för kommunens alla medlemmar, ansåg man billigheten fordra att jordbrukarne skulle något gifva efter, på det kommunens öfriga medlemmar ej mätte af utskylderna allt för tungt drabbas. De som åtogo sig högre skatt, erhöllo dessutom äfven en vedergällning derför uti det större inflytande på kommunens beslut, som, till följd af dem påfördt större fyrktal, kom dem till del. En jemkning egde således rum emellan kommunens medlemmar i det de icke jordbrukande afstodo från en del af sin makt att bestämma kommunens beslut emot befrielse från en del af utskylderna, hvaremot jordinnehafvare återfingo en del af den nästan uteslutande beslutande rätt i kommunens angelägenheter, som de förut innehaft, emot det de underkastade sig att fortfarande i större proportion bidraga till filt Den 9 Juni. kommunens utgifter. En sådan ömsesidig utjemning af rättigheter och skyldigheter kan deremot i förev:de fall ej komma i fråga; man vill här endast fördubbla skyldigheterna. Såsom skäl för en sådan åtgärd anför man att jordbrukaren redan är betungad med en mängd onera, deruti kommunens öfriga medlemmar icke deltaga, och af hvilka en del icke äro på hans debetsedel synliga.
Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 2. 3 hvartill denna till omfånget nog obestämda rättighet, i en hård och sträng husbondes hand, kan gifva anledning, dels ock af svårigheten för det lidande tjenstehjonet att för en sådan misshandling njuta ersättning och upprättelse, fästat Rikets Ständers uppmärksamhet å nödvändigheten deraf, att denna godtyckliga bestraffning afskaffas, hvarigenom, efter motionärens tanka, många tjenstehjons hårda och omenskliga behandling skulle förekommas. Hvad dessa motioner innehålla, hafva Utskotten i öfvervägande tagit; och jemte det Utskotten anse de föreskrifter, som uti 2:dra artikeln af nu gällande legostadga för husbönder och tjenstehjon äro gifna, i så betydlig mån inskränka den rättighet, husbonde, jemlikt 36 kap. 2 § missgerings-balken, i afseende på tjenstehjons bestraffning tillkommer, alt all farhåga för ett godtyckligt eller våldsamt utöfvande af denna rättighet derigenom lärer kunna anses undanröjd, finna Utskotten de af motionärerne, såsom en följd af denna rättighets missbrukande, anmärkta olägenheter, destomindre böra verka till husagans afskaffande i allmänhet, som ofvanåberopade legostadga tillika innehåller föreskrift, huruledes, i sådant fall, upprättelse och ersättning af ett förfördeladt tjenstehjon må sökas.
Uppträder på sällskapsspektakler och har en gång rest upp till Stockholm för att instudera rollen hos Fredriksson. Mycket lierad med kongl. teaterns personal. Lättsinnig. En piga fick ett barn, herrn i huset var den skyldige, men för att rädda skenet för frun skyllades sonen (en 15 årig ungdom) för affären, och denne hade icke renare samvete än att han måste stå för det. Frun kände ”farmoderliga” känslor för barnet kan jag tro. Det är en härlig sak med de familjebanden!113 Hur barn lära kristlig fördragsamhet. En läsares lille pojke står på gatan och säger: ”När jag kommer till himlen får jag ett spel och då skall jag sjunga för Gud.” ”Det skall jag också,” säger en annan liten parfvel. ”Nej du skall kastas i den brinnande sjön, för du är inte Guds barn,” säger den förste lille, som är så väl underrättad. En gång Anna Ljungberg kom resande med sin lille prins i knät såg hon utanför ett hus en ung moder, som lade ny frisk halm i sin sons lilla vagga. Det kom en tår i den unga fruns öga och hon såg ned på älsklingen i sitt knä. ”Han sofver lika godt som du,” sade hon sakta. Jag undrar hvad hon tänkte, hvad hon anade. Ingar var en gång på dans. En ung flicka föll till marken och dog. Det var om vintern och stugan var varm. Hvilka vildar eller barbarer: den döda lades ut i en s. k. sommarstuga, och – dansen fortsattes. Då F. O. Nilssons hade sin fruntimmersbjudning, der allt var så elegant och förträffligt, men så dödande tråkigt, kom frun in. ”Tvi hva’ här är mörkt,” sade hon, och den grofva stämman skar så plumpt in i tystnaden. Mattis sade att det ”riktigt skar i öronen”. Det är genom sina verk man skall låta menniskor blicka in i sitt själslif, icke genom bref och resonemanger; det blir endast flackhet. När jag skrifver vill jag derför göra det som om jag talade till honom ensam och detta vore enda sättet. Så fullt ut vill jag vara mig sjelf. Jag har minne för tre ting: minspel, tonfall och repliker.114
Jag yrkar således, att hela sid. 2, äfvensom de 2:ne första raderna sid. 3, som innehålla dessa uppgifter, måtte uteslutas, och i stället sättas till ingressen dessa orden: »de uppgifter, som i 25:te och 27:de §§:na af författnm äro bestämda”, och sedermera införes anledningen hvarföre man bestämt värdet högre eller lägre än den föregående tax:gen. Gr. af Ugglas: Jag är af motsatt tanke mot den siste talaren, ty jag tror det vara nödvändigt att i instruktionen påpekas för tax:s-männen att de icke skola vara ovilkorligen bundna vid de uppgifter, som skola tjena till ledning, utan må kunna i förev:de fall höja eller sänka bevillningen. Jag vill dock icke tvista om denna sak, enär denna § måste återremitteras, Den 18 Maj e. m. 259 mitteras, sedan § 34 och åtskilliga andra blifvit återremitterade. Men jag har begärt ordet för att fästa mig vid mom. 4 i densamma. Der står att »brandförsäkrings-värdet å de i stad oell på dess område eller i köping befintliga egendomars åbyggnad samt å bruks-, qvarnoch fabriks-byggnader pålandet, äfvensom å andra der uppförda hus och byggnader, hvilka icke begagnas för jordbruket och dess binäringar tillhörande rörelse etc., skall tjena till ledning.—» Först och främst måtte detta stadgande blifva beroende af huruvida It. St:r, i strid mot hvad som yrkas vid 4:de §:n, anse att någon särskild taxering å byggnader på landet skall ske; men äfven om så blir förhållandet, så förekommer det att, då bruks-, qvarnoch fabriksbyggnader å landet, äfvensom andra der uppförda hus och byggnader, som icke begagnas för jordbruket och dess binäringar tillhörande rörelse, äro skiljda från hvarandra i den här gjorda uppställningen, skulle det kunna tolkas så, att bruks-, qvarnoch fabriks-byggnader ovilkorligen skulle taxeras, följaktligen äfven husbehofs-qvarnar blifva föremål för särskild taxering.
Om vi sålunda måste anse den högt ärade ålderspresi-denten hafva på ett nog förblommeradt språk uttryckt sig, då han genom sitt » tilläfventyrs » gifvit sken af att möjligen tvifvelaktigt kan vara, huruvida icke den femtonde riksdagen efter det nya statsskicket något god t åstadkommit, så måste vi åter gifva honom full rätt, då han säger, att denna riksdag utmärkt sig för » hofsamhet och lugn i diskussionen », men nödgas tillika på samma gång bemärka, att detta, ehuru i och för sig aktningsvärd t, icke nödvändigt behöfver betyda så orimligt mycket. Det är visserligen en sanning, som icke kan vederläggas, att en viss fridfull stämning hvilat öfver riksdagens förhandlingar; man bar icke hört något alltför häftigt och bråkigt språk föras, och om något gnabb ibland försports, så har det varit af oskyldigaste slag. Men, som sagdt — man bör undvika att alltför demonstrativt fratn hålla detta. Allt beror på omständigheterna, och omständigheterna hafva sådana varit, att icke några lämpliga och förmånliga anledningar gifvits till parlamentariskt oväsen. Orsakerna dertill äro två: den ena att de herrar, som förut drifvit en mer eller mindre aggressiv opposition, för närvarande skulle — mirabile dictu — befinnas vara rättrogne regeringsvänner, och om detta icke alltid kunnatstoppa till oppositionslusten, så har det åtminstone gjort tonen och sättet mindre bullersamt och förhandlingarna således stillsammare. Den andra icke mindre vigtiga orsaken är, att de stora frågorna, der det mesta oväsendet plägar låta höra sig, nu icke varit fore och kunnat förorsaka uppträden. Då således de mest maktpåliggande och mest omtvistade frågorna aldrig varit i tillfälle att uppröra sinnena, så har deraf inträffat den naturliga följden, att diskussionen blifvit mindre lidelsefull än eljest kunnat vara att vänta. Och dessutom har till detta förmånliga resultat en annan omständighet medverkat, hvilken icke är att förglömma, om den ock icke kan tillmätas allt för stor vigt. Denna omständighet är det i år mer än vanligt trängande begäret att få komma hem i tid.
Banco-Ulskottet i tillfälle att inhemta de åtgärder Banco-Fullmägtige vidtagit, för att kunna med jemn och oafbruten uppmärksamhet följa de dagliga förändringarne med, ej mindre Bankens Metalliska Gassa, än dess Sedelstock. Uti nämnde Berättelse, jemte de sedermera till Rikets Ständer afgifne, tryckte Revisions-Berättelser af år 1837 (pag. 9, 10) och år i83g (pag. 10, 11) äro äfven fullständige uppgifter, angående förhållandet med Bankens Metalliska Cassa under tiden ifrån Silfverutvexlingens början den 1 October 1834, till och med den 2 November sisth år x83g, meddelade; men för att lätta öfversigten af det hela, och göra förhållandet härmed i möjligaste måtto åskådligt, anse Banco-Fullmägtige sig böra härför redogöra genom följande, i korthet uppgjorde, sammandrag öfver förändringarne med Bankens Silfveroch Guld-tillgångar, alltifrån Silfver-utvexlingens början', intill närvarande tid. 3 18 Berättelse af Banco-Fullmäktige. Spccial-Cassorne hafva utgifvit till Allmänheten Silfvt rmynt. Bankens Metalliska Cassa i Silfver, myntajt oell omyntadt, har eflectivt Minskats. Ökats. 1834 Oct. Men när ökningen 226,240/— Ducater afräknas, efter 102 sk. i silfver med 724,151 480,762 24 5 1 utgör Metalliska Cassans minskning på det hela endast Silfver R:dr 243,389 19 1 Berättelse af Banco-Full magt i ge. Guldtillgången har undergått följande förändringar: *9 1834 October I -December 3] 1835 till och med Mars 28 - Juni 30 - „ September 30 December 31 1836 S:a till och med Mars 31 - n Juni 30 October 1 December 31 1837 S:a till och med April 1 n Juni 30 „ September 30
Ordet »förderflighet» var inom Utsk:t föremål för uppmärksamhet, och anledningen, hvarföre det qvarstår, är helt enkelt den, att Utsk:t icke kunde finna något uttryck, som på ett mer passande sätt återgaf meningen. Om derför Gr. Sparre förslagsvis ville nämna ett mera lämpligt uttryck, tror jag att Utsk:t icke skulle hafva något emot att taga saken i öfvervägande. HrRabenius: Måhända saknar den af Gr. Sparre framställda anmärkning icke allt fog, men jag måste yttra mig med största varsamhet i detta ämne, då det är en sak, som måste bedömmas h. o. h. ur linguistisk synpunkt. Jag ber dock att få fästa uppmärksamheten derpå, att ordet »förderflig» redan i nu gällande försäkringsoch hafveristadga användes i intransitiv betydelse, enär der omtalas »lätt lörrierfliga» varor, utmärkande varor, som lätt taga skada; och då adjektivet förderflig redan finnes i lag användt i intransitiv bemärkelse, tror jag ej någon oegentlighet uppslår genom att bibehålla det här, efter samma adjektiv i denna bemärkelse bildade, substantiva förderflighet, och anhåller derföre att §:n oförändrad måtte antagas. Gr. Sparre: Om också i en gammal förordning ett ord blifvit användt i en bemärkelse, som det enligt vanligt språkbruk icke eger, kan jag icke finna att detta bör utgöra anledning att i samma felaktiga betydelse upptaga det i en ny förordning. Jag kan icke heller anse det böra vara omöjligt att finna ett lämpligare uttryck, såsom t. ex. det »egenskap att kunna lätt skämmas.» Hr Rabenius: Anmärkningen är i sjelfva verket så obe tydlig att jag icke vill motsätta mig §:ns återremitterande. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 104—125. Den 17 September f. tn. Rubriken till §§ 73—125. Godkändes. §§ 126 — 141 samt rubriken till dessa §§.
Med förklarande, att frågan om beloppet af den årliga pensionen till Grefve Thorsten Rudenschöld, 2,000 R:dr Riksmynt, är genom Irenne Riks-Stånds beslut afgjord, ogillade Ståndet, ibland de föreslagna voterings-propositionerna, den, första och den andra, men godkände den tredje. S. D. Ånyo föredrogs Sammansatta Statsoch Ranko-Utskotlets Memorial N:o 35, i anledning af Riks-Ståndens beslut öfver nämnda Utskotts Utlåtande N:o 29, i Iråga om förhöjning al det åt Fullmäktige i Ranken och Riksgäld s-kontoret anvisade honorarium. Den till Borgare-Ståndet ställda inbjudning afslogs, hvarjemte Ståndet, med ogillande af Utskottets förslag till voterings-proposition, beslöt, att särskildt skall röstas öfver honorarium till Fullmäktige i Banken uti Förstärkt Banko-Utskott, och öfver honorarium till Fullmäktige i Riksgälds-kontoret uti Förstärkt Statsutskott. S. D. Vid ånyo skedd föredragning bifölls Sammansatta Lagsamt Allmänna Resvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 40, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 14, rörande ändring och tillägg lill 4 kap. 2 § samt 6 kap. 2 och 3 §§ Byggninga balken. S. D. Föredrogos ånyo Allmänna Resvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: N:o 122, i anledning af väckt motion om upphäfvande af den tvungna tackjerns-blåsningcn inom rikets bergslager, eller beviljande af frihet att från jorden skilja hytte-delarne. Bifölls. N:o 125, i anledning af väckta motioner, rörande kungsoch krono-skjutsen. Vid första yttrandet, sid. 6, lät Ståndet bero, och i öfrigt blef Betänkandet N:o 125 bifallet. N:o 124, i anledning af väckta motioner, rörande dels medgifvande af i ihet att tillverka bergsprängnings-krut, dels kronoskjuts-skyldiges befrielse från kruttransporter.
— Hvad sägen, I herr biskop? Sätten Eder där bredvid, närmare, så att jag får hviska det till Eder. I haden rätt: jag slulle icke ha rört hvad deras var. Nu hafva deras ben blifvit ofredade. Och de äro öfver mig och vilja hafva igen det som tillhört dem — allt, hvart ben och hvar sten. En vill ha sitt hufvud, en ropar efter sina armar. Men de, som banna, äro de värsta. I synnerhet han. — Hvem? — Sen I dem icke? Skepnaderna där i munkkåpor och med skallota hufvuden. Jag hör deras trötta flåsande och ledbraket af deras ömkeliga sammanhang. Det är abboten Johan Bonsack, I veten. Han är den värste. Han vill, att jag åter skall resa taket på kyrkan och bygga upp klostermurarna. Men för att jag skall kunna göra det, måste jag ju rifva ner det jag själf byggt upp, det som varit mitt lifs stolthet och ära. De andra kan jag möjligen tillfredsställa, men icke honom. Trettio daglönare äro tillsagda att noga samla ihop benen. Om de ej skulle finna allt, om det möjligen skulle saknas en hand eller en fot, så kan detta väl ej räknas mig till evig fördömelse, herr biskop? — Jag tror ej att de dödas andar sådant kunna förtryta, ehuru de påfviske dikta sådant om den döde biskop Wilhelm uti Roskilde och flere, sade biskopen tveksamt. Han var ej allt för säker, ville gärna trösta, men kände sig hemsk till mods. Den döende såg så tydligen de skepnader, om hvilka han talade, och munkarna hade alla skäl att gå igen för baron Grönhagen. Biskopen visste hur djupt den nedbrutna kyrkan och de förstörda klosterbyggnaderna förtrutit honom själf. Från platsen, där han satt, kunde han se de präktiga portalerna på flygelbyggnaderna. Han visste från hvilka delar af det gamla klostret de blifvit tagna. Han såg upp mot takrännan på hufvudbyggnaden. Där satt ett grinande ansikte, liknande det, som fanns på taket af hans egen S:ta Maria i Visby. Det var borttaget från klosterkyrkan på samma gång som taket. Skulle de kräfva allt tillbaka — sannerligen
Då jag deremot, ehuru med erkännande af de flera fördelar, det nya sedelmyntets beskaffenhet eger framför det gamla, icke kunnat förbise, att dess utfärdande genast med hufvudtext på Banco, och serskilda påteckningar af R:dr Specie och Riksgäldssedel-, hvilket nu icke kan undvikas, ehuru olämpligt det är, att en Bancosedel skall gå med stämpel på Riksgäld, ovilkorligen måste medverka tili ett mångårigt bibehållande af aila dessa serskilda myntoch räkne-enbeler, hvilkas olägenheter likväl allmänt inses, och således motverka den lika allmänt uttryckta önskan, att, så fort sig göra låter, och Kongl. Majit kan finna de omständigheter undanröjda, som för närvarande förhindra Dess Nådiga medverkan dertill, erhålla en enda för våra förhållanden passande myntoch räkne-enhet, med den benämning, som då kan finnas mest lämplig; hvilken motverkan blir så mycket ögonskenligare, då man besinnar, att sedan en ny sort sedelmynt, med förut okändt utseende, några år varit gångbar, så att allmänheten börjat vänja sig dervid, så skall det just bli minnet af de olägenheter vid ombytet, som man då tjmker sig för det mesta hafva öfvervunnit, äfvensom den kostnad, som åtföljer förändringar, som kraftigast kommer att motverka det i annat fall lika lätt verkställbara sorn önskade införandet af enda lämplig myntoch räkne-enhet; och då härtill kommer den olägenhet, alt då man nu mäste begagna Bancovaleuren, man likväl icke kan använda en enda af de färdigtryckta och skrifna nya sedlarna, och icke en gång de färdiga stereotyperna och plåtarna utan förändring, hvaraf följer en längre tidsutdrägt, så anser jag härigenom vara ådagalagdt, att BancoJJtskoileis Uttalande N.o i55. at att Rikets Höglofl. Ständer utan giltig anledning, genom bifall till Banco» Utskottets nu gjorde tillstyrkan att utgifva nya sedlar på R:dr Banco, sjelfva skulle motverka fullbordandet, framdeles, af sin nu allmänt uttryckta önskan, och nedlägga verkliga hinder, samt undanröja anledningen för Kongl. Maj;t och Rikets Ständer att vid en blifvande
Besynnerligt nog, hörde jag i min ungdom, att samma skatt ligger i Kihlsbergen i Nerike. Så bygget Sagan öfverallt sitt lätta hus vid sin gång öfver jorden. Tillsammans se Drachenfels och Rolands Eck ut såsom tvenne jättelika dörrposter till ingången af den egentliga Rhendalen, som här för oss börjar. Nonnenwerder med sina lummiga träd ligger som en blomsterkvast kastad midt i denna port. Bergen gå hädanefter nästan alltid ända in till Rhen. Deras sidor prunka af vingårdar, deras hjessor kransas som oftast af förstörda Riddarborgar. Dessa gröna berg visa de mest afvexlande former, och små snygga städer med sina blanka, hvita hus och kyrktorn uppresa sig liksom ur sjelfva vattnet vid deras fot. Här förändrades vårt resesätt. Vi hade hittills mest begagnat hyrkuskar, som på accord föra en, om man vill, från ena ändan af Tyskland till den andra, och merendels ha sköna hästar och ganska goda vagnar. På Rhen, der ännu (1825) ej ångbåtsfarten vunnit rigtig burskap, gifves en egen båtfart emellan Mayntz och Cöln på de så kallade Wasser-Diligencerna, af hvilka en från hvardera stället afgår hvarje dag. Uppföre Rhen – vår kosa – dragas dessa fartyg af hästar. Vi föredrogo att hyra oss en egen liten båt med trenne karlar, af hvilka alltid tvenne ömsevis drogo, under det en styrde, och vi hade ej skäl att ångra oss. Våra båtkarlar voro ganska hederligt folk; och jag måste, emot den gamla meningen, äfven ge de så illa beryktade Tyska postillonerna och kuskarna ett godt vitsord. Höfliga och villiga ha vi åtminstone alltid funnit dem. Aftonen var lugn och sval. Vi fingo ostörda njuta af de vexlande, högst pittoreska utsigterna. Snart skymde det på. L*** framtog sin flöjt och blåste gamla Svenska visor. Det är en egen hemlighetsfull kraft i dessa gamla melodier. Vår båt flöt sakta fram. Hela naturen var tyst.