Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. vid 1828—3o årens riksdag beviljade för försvarsverkets till lands iståndsättade, hvilken för 43o Den 20 Mars f. m. gevärstillverkningen blifvit afsedd; då återstod en behållning af omkring 200,000 r:dr, som, i anseende till gevärsfactoriernas bristande förmåga att tillverka åsyftadt antal gevär, under tiden å anslaget uppkommit; att sedan StatsUtsk. vid sista riksdagen först det begärda anslaget afstyrkl, Utsk, likväl sedermera tillstyrkte beviljandet af ofvanberörde 180,000 r:dr, icke för fem år, såsom Utsk. nu antagit, utan för en anskaffning af 9 000 gevär under loppet af tre år, emedan Utsk. hade sig bekant, att tillgångar funnos för gevärsfabrikationen under de två första åren af då ingående nya statsreglerings-period, och emedan Utsk. ansåg, att gevärsfactoriernas tillstånd icke medgåfve en större årlig tillverkning. Häraf följer således, att, då dessa 180,000 r:dr läggas till förberörde behållning, 200,000 eller rättare 2i5,i38r:dr 17 sk., hvartill den uppgick, har K. M. kunnat, under de sist, förflutna fem åren, i och för gevärsfabrikationens bedrifvande och befrämjande, disponera omkring 4oo,°00 r:dr på fem år, eller omkring 80,000 r;dr hvarje år, hvilket också i det närmaste skett. Den andra omständigheten är den, att Utsk. skall hafva saknat nödiga upplysningar eller, såsom det antydes, icke sådana emottagit. Likväl har Utsk. både äskat och erhållit upplysningar i detta afseende. Det torde dessutom vara en känd sak, att K. M. sedan år i835 nådigst beslutat, i afseende å så väl förbrukningen af de till arme'eti utdelade gevären, som nödigt upplag i förråden, uppdrifva gevärs-tillverkningen i Riket till 5,ooo gevär om året.
God natt, god natt!» ljöd det från alla sidor, och hvar och en gick hem till sig i god ro, och sedan gjorde man sig en sort ära af att icke ens af nyfikenhet springa och höra på «det slarfvet», utan hvar och en skötte sitt, alldeles likgiltig för «predike-tösera», och dessa sågo sig snart tvungna att söka sin lycka annorstädes, eller der de ej hade att strida mot den verkliga öfverlägsenheten, som icke ligger i ord och fraser, utan i sann tro, hopp och kärlek, och förmågan att gifva dessa de mest lockande och inbjudande former. Sådan var den prestman, som nu i sockenkyrkan höjde sin röst till skriftetal för sina uppmärksamma åhörare, sådan den man, som vi blott med några få drag hinna teckna, och som man ej visste att tillvita något, om ej den lilla egenheten att under ingen förevändning vilja blifva «Prost» utan städse vara, förblifva och benämnas herde för sin kyrka och sina får. Hans ord voro, hvarken nu eller någonsin, särdeles många eller grant ihopasatta, utan enkla och rakt från hjerta och till hjerta gående; och i dag slutade han sitt tal till nattvardsgästerne med den hugneliga tidningen, att en yngling i hans församling, som i flera år blifvit utesluten från Herrans bord, icke just för felaktig vandel men för fullkomligt bristande kristendoms-kunskap, nu ändteligen genom egen vilja och goda menniskors biträde kommit derhän att ganska väl bestått i de förhör, som med honom flere gånger egt rum, så att han i dag kunde få den stora hugnaden att vara den öfrige församlingen följaktig till nattvardsbordet, och der få emottaga de nådemedel, som han nu först gjort sig förtjent utaf. Ett litet svagt sorl uppstod i kyrkan, ty hvar och en, som ej visste hvem den ifrågavarande ynglingen var, frågade sin granne, och snart riktades alla blickar på Abraham, som darrade både af glädje och förlägenhet, och derefter vändes blickarne på Elin, ty något hvar hade genom Abraham blifvit underrättad, att hon varit hans egentliga lärare, och som nu, innerligen glad men blyg och med nedslagna, tårfyllda ögon, afhört frukten af sina sträfvanden med denne Abraham.
Men om den nu af Utskottet antagna redaction utaf 125 § efter min tanka är till principen origtig, är den det icke mindre i formen. Der stad - 32 Bevillnings-Ulskotlets BetänkandeN:o 12, gas nemligen, att endast ena parten, den skattskyldige, eger att besvära sig öfver Pröfnings-Comitéens åtgärder, men icke den andra —- Kronans Ombud. Yäl vet jag, att, då nämnde Ombud ej har annan skyldighet, än att tillse, det Taxeringsvärdets totalsumma ej understiger det för Länet bestämda minimi-belopp, och denna pligt äfven åligger Pröfnings-Comiteen, inga besvär gerna å Krono-Ombudets sida kunna ifrågakomma; men mig synes dock, att det stötande deruti att endast tillägga ena parten besvärsrätt, bordt i ordställningen undvikas och att, då oskadligheten derutaf, att i detta fall, som i vanliga rättegångsfrågor, inrymmer båda parternes besvärsrätt, af det nyss anförda är visad, kunde och borde orden: ”må endast den skattskyldige anföra besvärhafva utbytts mot det kortare och naturligare, ”må besvär anföras.” På anförde skäl reserverar jag mig mot denne del af betänkandet.’’ Herr Gripenstedt: ”Mot 36 § af Utskottets närvarande förslag till ny Bevillnings-Förordning får jag reservera mig och, fastän alldeles ensam om min mening i ogillandet af nämnde §, vill jag likväl hafva denna tanka uttryckt jemte skälen dertill. Hvilket mägtigt inflytande lagstiftningens principer utöfva på ett samhälle, torde vara öfverflödigt att söka ådagalägga. Ärfda-Balken bestämmer till största delen den politiska riktningen hos ett folk, liksom beskattningslagarne den industriella; på dessa senare beror det, om andan till idoghet ökes eller minskas, uppväckes eller förqväfves. Det första vilkoret för en sådan, anda är efter min tanka friheten från tvångslagar och från en alltför tryckande beskattning. Endast på tvänne sätt är det möjligt att vinna förmögenhet; den måste antingen förvärfvas genom egna ansträngningar, eller också, utan eget arbete, erhållas af andra såsom arf, testamente, gåfva m. m.
Den närvarande penninge-ställningen påkallar Höglofl. Ridderskapets och Adelns särdeles uppmärksamhet på det ämne Friherre Cederström nu framställt. Här är icke egentliga frågan om Götha CanalVerk, utan fastmera om ögonblickets fordran af åtgärder, som förekomma medborgares ofärd. CanalDisconten lärer nu vara inne uti en Lånerörelse af nära fem Millioner Riksdaler. Denna operation hvilar på ett credit-system, underhållet af Opinionen och förtroendet, som Riksens Ständer från början sjelfve grundlagt, innefattande alltid å ömse sidor full säkerhet, men i denna vidd icke beståndande längre, än förtroendet fortfar. Q 72 Den 11 Maj. Skulle således grunderna, redan skakade, nu på en gång undanryckas, då intet finnes att sätta i stället, föllo alla de menliga verkningarna deraf på inhemska näringarna. En gifven skada, men intet gagn, blefve följden deraf. Jag anser det således af högsta vigt, att den föreslagna undsättning gen må blifva bevilljad. Uti sjelfva detta beviljande ligger den effect, som Verket för ögonblicket mera be* hofver, än sjelfva summan; och derigenom äro Riksens Ständer dock icke inskränkta uti deras Finance-plan, den de, efter en allmän öfversigt, äfven i denna del kunna gifva den ytterligare rättelse, sorn omständigheterna må anses fordra. Jag instämmer således för min del helt och hållet med Friherre Cederström uti vördsam anhållan om remiss af frågan till Höglofl. BancoUtskottet, och communication deraf till de öfriga respectiva RiksStånden. Friherre Stael von Hollstein, Corfitz Ludvig'. Den ställning, hvaruti CanalVerKet nu befinner sig, är mig alldeles icke oväntad; jag har sagt det förut år 1S09, då jag var den enda på Riddarhuset, som sökte bestrida detta företag; jag yttrade då, att så väl sjelfva verkställ barheten, som den tillkommande nyttan deraf, vore problematique, men utgiften för Staten både säker och ganska III.
– «Derom frågar jag dig icke nu, utan om du vill ha den? – «Ja, visst vill jag det. – «Godt! Jag äter middag i dag, som vanligt, hos kungen, och skall då begära tjensten åt dig. Om han icke redan lofvat bort den åt någon annan, så kan du vara säker på att få sysslan, eller kungens löfte, hvilket, gifvet af Gustaf III, är alldeles ett och detsamma som fullmakten. Kom upp i afton klockan 8 i garderoben, så skall du vidare höra af mig.« Ehrenheim lät icke säga sig det två gånger. I garderoben underrättade Munck sin skyddling, att konungen vid middagen lofvat honom sysslan. Munck tillade, att Ehrenheim borde inställa sig följande morgonen på konungens lever, för att tacka. Det skedde, och då monarken räckte honom sin hand att kyssa, vände Gustaf hufvudet åt den sidan, der Munck stod i cirkeln af hofvets uppvaktande, såg på honom och skrattade: Ha! ha! ha!« 17 Ja, ha! ha! ha! skratta de allenastyrande Herrans smorde, under det folken sucka: hu! hu! hu! när gunsten och nycken bortslösa snillets, kunskapernas och förtjenstens arfvedel. FEMTE KAPITLET. Vid öfverfarten från Skeppsholmen till den så kallade Djurgårdsstaden landar man straxt nedanför Runstycksgrinden. Ett litet stycke derifrån löper, till höger, innan man hunnit den bredare vägen, som leder till och öfver Djurgårdsslätten, en något smalare väg, gata, gång eller hvad man vill kalla den. Man stöter der snart på en temligen rymlig plan, – den så kallade «mjölnaregården« – med ett gammalt rödmåladt trähus till venster, bestående af öfveroch undervåning. Utanför hela den öfra finnes ett öfverbygdt utsprång, men med öppen framsida och hvilande på stolpar af trä, utan zirater. Framför huset stå några höga löfträd, med raka stammar och lummiga kronor.
Det vore ett kändt förhållande, att, oaktadt vissa tjenstemäns ställning uti ekonomiskt hänseende i sednare tider blifvit, i följd af löne-tillökningar, i någon mån förbättrad, likväl samtidigt dermed antalet förminskats af dem, som söka inträde på tjenstemanna-banan, äfvensom det med någorlunda säkerhet kunde antagas, att redan nu öfverflöd ej funnes på personer, hvilka, egnande sig åt Statens tjenst, dervid ådagalägga en mera utmärkt embetsmanna-skickiighet; och befarade Rikets Ständer, att sådant skulle i ännu högre grad blifva förhållandet, derest en tjensteman skulle, utan något hans eget förvållande, endast i följd af en sjukdom, måhända ofta föranledd af det större nit, han användt på uppfyllandet af sina tjenstepligter och förvärfvandet af en allt större skicklighet derför, kunna skiljas från innehafvande befattning, utan att vara försäkrad att dervid få bibehålla hela den, samma befattning åtföljande, lön, och således utom den stora olycka, som en svår och obotlig sjukdom i och för sig sjelf utgör, dertill möjligen blifva jemte de sina utsatt för verklig brist, hvarigenom äfven det motiv, som förmådde flertalet till inträde i Statens tjenst, eller vissheten om en säker, om än ofta knapp, bergning skulle upphöra. Härtill komme att de nu i Statens tjenst varande personer tryggat sig vid Kongl. Brefvet den 23 September 1688, hvilket, ofta åberopadt, tillförsäkrar dem, som troget tjent, att icke för sjukdom blottställas för att dömas sin lön eller annan rättighet förlustige. Beträffande dessutom sjelfva den i det nådiga förslaget bestämda grunden för
För bibehållandet af riksdalers-räkningen anföres, att den, delad i 48 skillingar, lemnar 2;ne aliqvoter, kan derföre divideras med 2 och med 3, som gifver så väi \ som •£. Man har dock funnit lämpligast att vid myntningen dela från helt till -J, jZ, emedan skilnaden i mynt, slaget till ^ och •£, är svår att urskilja; men då talet 48 klyfves till 24, 12, 6, 3, och i-g, slutar del med bråk, hvaremot talet 32, klofvet till 16, 8, 4i 2 och *> lemnar helt tal, således förmånligare. Alla enheterna uti Sveriges mått, mål och vigt delades derföre med 32, äfvenså myntet intill 1776, då riksdalersräkningen infördes, hvarigenom likslämmigheten emellan mynt, mått, mål och vigt på ett lättsinnigt sätt bröts. Dalem delades uti 32 styfver, tunnan i 32 kappar, marken i 32 lod, kannan i 32 jungfrur, hvilket för den mindre räkenkunnige antydde ett enkelt medel att reda sig i handel och vandel; han visste nemi., att när t. ex. en tunna kostar 20^ daler, kostar kappen 20^ styfver; när en kanna kostar 74 daler, kostar j jungfru 7^ styfver, när 1 skålprd kostar 3^ daler, kostar 1 lod 3^ styfver, o. s. v.; äfvensom den fördelen att, vid räkenskapers förande med varor oell penningar, alltid få begagna samma dividend 32, så väl vid myntets, som varudelarnas reducerande lill enheten i penningar, marker, kannor och lispund. Man räknar äfven 3a kapp - * Den 37 M a j e. m. 313 Lapplund på eli tunnland, så att med skäl kan sägas, alt 32-talel är sammanväxt vid alla dylika beräkningar.
Sä länge Staten nemi. ägde att såsom skatt af den enskilde uppbära saltpeter, så var det klart, att då en ersättningssumma af 7 r:dr 24 sk. per L2? af Styrelsen anslogs för hvad som utöfver sjelfva skatten levererades, så låg det i hvars och ens intresse, som hade sig ålagdt alt leverera saltpeter, all söka skaffa sig ersättning för ifrågavar. skatt genom möjligheten att leverera något utöfver hvad densamma utgjorde. När åter saltpeterskatten upphörde, så följde af sig sjelf, att näringen icke blef annat än en simpel productionsanstalt, för att tillse huruvida det vore lönande att emot 7 r:dr 24 sk. tillverka saltpeter. Då detta befans vara förhållandet, så fortgick tillverkningen i alla fall, men när man nedsätter prisen på en tillverkning så, att tillverkaren icke finner densamma mera löna sig, emedan han derigenom förlorar både tid, bränsle och redskap, utan att vinna en motsvarande ersättning, så låter han naturligtvis bli denna näring. Det är således någonting hell annat än bristande kunskap om sättet al.t producera saltpetern, som bidragit till varans nedgående, ty från Ystad till Haparanda finnes ingen provins i Sverige, der man icke är kunnig i sättet att producera saltpeter; men då man, som sagdt är, på något annat yrke kan rinna mera, så är det naturligt, att man ej håller sig vid en näring, som icke renderar något. Den 27 November e. m. 525 Hr von Rosen: Jag har tillhört minoriteten i Utsk. i afseende på denna punkt. Historiken af saltpetertillverkningen inom södra Sverige, der näringen för några år sedan var ganska långt drifven, är i korthet den, att under den lid, då Kronan betalade 7 r:dr 24 sk. per L®1, gällde en famn ved 7 r:dr, och att sedan den lid, då K. M. nedsatt priset å saltpetern till 5 r:dr, har famnen af ved koslat 18 ä 20 r:dr. Det är då lätt räknadt, alt i samma mån som kostnaderna ökas, men inkomsterna minskas, så skall tillverkningen dö bort, hvilket äfven varit en gifven följd af förhållandena.
De hufvudsakligaste af berörda anmärkningar äro: att Utskottets förslag derom, att borgenär bör, i händelse af löftesmäns död, åtnöjas med den borgen, som af gäldenären i stället erbjudes, derest den »skäligen antagas må», vore stridande emot rättvisa, enär de vilkor, hvaremot någon erhållit försträckning, ej skulle, utan försträckningsgifvarens förnärmande, kunna emot dennes vilja förändras; att af orden »skäligen antagas må», ej heller vore tydligt huruvida tvist om erbjuden borgens antaglighet borde af domaren pröfvas; att om flere för försträckningen ingått solidarisk borgen, förslaget ej innehöll något stadgande, som afsåg bevarande af medlöftesmäns rätt, ehuru den i väsentlig mån vore beroende af den nye Iöftesmannens vederhäftighet, samt Lag-beredningen, från hvars arbeten Utskottet hemtat sitt framlagda förslag, Bill. till R. St. Prot. 1836—1858. 7 Sami. 1 Afd. 43 Haft. 1 2 Lag-Ulskollets Utlåtande N.-o 81. jemväl i sammanhang dermed hade för ändamålet tillstyrkt åtskilliga bestämmelser, hvilka Utskottet likväl förbisett; samt slutligen, att, enligt förslaget, ovisst vore om borgenär, hvilken, derest död löftesmäns arfvingar utverkat årsstämning, först genom erhållen kallelse, varder underrättad om löftesmannens frånfälle, behöfver å proklama-dagen anmäla sin fordran, eller har sin talan öppen ett år efter kallelsen. Ingendera af dessa anmärkningar äro emellertid, efter Utskottets omdöme, af den beskaffenhet, att den bör föranleda någon förändring i Utskottets förslag. Ilvad den förstnämnda angår, så synes en rättighet för borgenär att ensamt pröfva antagligheten af erbjuden borgen ej vara förenlig med ändamålet af ifrågaställda lagstiftning. Det är att, såvidt ske kan, sätta död persons arfvingar i tillfälle att snart kunna verkställa utredning af den dödes bo. Sådant skulle dock ej låta sig göra, derest utväg ej funnes för dem att blifva qvitt den aflidnes förbindelser.
Och som 101, 102 och 103 endast innefatta tillfällighuts—starlganden, sorn numera sakna tillämplighet, hafva dessa §§ blifvit ur förslaget till ny förordning uteslutne. Slutligen har Herr Lektor Sondén uti sin ofvan omförmälda motion, till förekommande af den tidsutdrägt med deraf följande olägenheter, så för kronan som den skattskyldige, hvilken uppkomma derigenom, att Kontrollörernas protokoll öfver uppmätnings-, profningsoch graderings-förrättningar först i Kammar-Rätten granskades, föreslagit, att dessa protokoll måtte granskas i Landskontoren af der lör sådant ändamål anställd kunnig tjensteman, hvars arfvode borde i förhållande till göromålen bestämmas. En likartad framställning, som den af motionären nu gjorda, har .tillförene varit föremål för Kongl. Maj:ts pröfning, men enligt Dess Nådiga bref den 1 Juli nästlidna år funnits icke förtjena afseende; Och efter Utskottets tanke förefinnes icke heller något giltigt skäl att för granskningen af ifrågavarande handlingar meddela andra föreskrifter, än som i allmänhet äro för revisioner af Kronans räkenskaper gällande. Utskottet hemställer alltså, att Herr Lektor Sondéns omförmälda förslag icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 9 April 1857. 28 Bevilln. in. fl. Ulsk. Bel. J\l 2. Reservationer: Af Hörr C. G. Rydin: »Enligt Kongl. Maj:ts skrifvelse af den 50 Oktober sistlidet år tillverkades år 1835 uti: 391 st. Större Brännerier 7,178,602 kannor, 091 st. Mindre Dito, enligt beräkning, 2,538,218 » sexgradigt bränvin. Men härvid är sorn grund för de smärre pannornas afverkningsförmåga antagen den alldeles felaktiga förutsättningen, att dessa på dygnet kunna afverka endast :,/4:delar af sin rymd bränvin. Den felaktiga beräkningen är nu allmänt insedd, och har derföre det sammansatta Utskottet antagit, såsom vida rigtigare och sannolikare, afverkningsförmågan till pannornas dubbla rymd.
Den utveckling, ångfartygs användande till krigsbruk numera erhållit samt uppfinningen af bombkanoner, hvilkas fördelar först i senare tider blifvit närmare utredda, torde älven verka till förändrade åsigter vid denna frågas afgörande; men emedlertid lärer det vara ostridigt, att Sveriges Flotta icke ännu befinnes i det skick, som ett ändamålsenligt försvar påkallar, i afseende hvarå det uti Kongl. Förvaltningens af Sjö-Ärendena den 29 Oct. sisth år i underdånighet afgifna, jemte E. K. M:s Nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, till Rikets Ständers Stats-Ulskoti öfverlemnade, Beiätlelse finnes upplyst, alt då, enligt E. K. M:s, i anledning af den förut omförmälda Comitens år 1826 gjorda förslag, fattade Nådiga beslut, Floltan nu borde utgöra 10 Linieskepp), 10 Fregatter, 4 Corvetter, 4 Kutlerbriggar, 4 Skonerter och 252 armerade Skärgårdsfru tyg, Expedilions-TJ Iskoltets Förslag till lind.
Domstolen ansvarar för den skåda, som uppkommer genom åsidosättande af lagliga föreskrifter (Art. 439, 454, m. fl.). Bayerska lagen, hvilken, i fullkomlig öfverensstämmelse med vår lag, stadgar, alt närmaste slägting i en viss bestämd ordning är pligtig mottaga förmynderskap (I. Bok. art. 6), stadgar vidare (10), att förmyndare icke må vid strängt ansvar om händer taga den omyndiges medel, förr än han lemnat den säkerhet, som af domstolen fordras. Uti en, den 1 Juni 1822 utfärdad hypothekslag för Bayern stadgas (12 § 5 morn.), att omyndige äga lagligt anspråk på hypotliek i förmyndarens fasta egendom och (§ 20) att inteckning i fastigheten skall beviljas, (ill säkerhet för den del af myndlingens lösa egendom förmyndaren har under händer, till ett belopp som af förmyndcrskaps-auctoriteterua bestämmes, och att till minskande af detta belopp förmyndaren äger deponera myndlingens egendom på säkert ställe. De omyndige sjelfve kunna fordra inteckning, men en särskild medförmyndare (Neben Vormund) eller förmyndarekammaren är dessutom dertill förpligtad, vid ersättningsansvar ifall det underlåtes. Holländska lagens sladganden (I. Bok. XVI tit. art. 390 — 399) öfverensstämma hufvudsakligen med nyssnämnde lagar, så att förmyndaren skall lemna inteckning i sin fastighet, till eli belopp, motsvarande hvad han emottager af myndlingens egendom, och hvilket belopp bestämmes af domaren i samråd med en medförmyndare och närmaste slägtingar. Förmyndaren ålägges genom resolution af domstolen att bevilja inteckning. Andra länders lagar åter, hvilka äfven i allmänhet fordrat inteckning såsom villkor för hypotliek i faslighet, hafva likväl lill förmån för de omyndiga medgifvit ett undantag från regeln. Till dessa lagar hör i första rummet den Fransyska lagen. Dess stadganden i art. 2125, 2135 och 2136 hafva redan tillförene, då ifrågavar. ämne på detta rum discuterats, blifvit uppläste.
I Bevillnings-Ulskollets Memorial, N:o 23. 23 Utskottets förslag, alt aloch tallved, som nu är åsatt 16 sk. inoch 36 sk. utförselstull, samt granved, som har 14 sk. inoch 30 sk. utförselstull, måtte sammanföras med rubriken ved, andra slag, och att införselstullen derå, som nu utgör 24 sk., matie nedsättas till 16 sk. samt utförselstullen likaledes nedsättas från, 1 r:dr 24 sk. lill 36 sk. famnen, hafva Borgareoch Bonde-ständen godkänt, men Ridder skåpet och Adeln samt Preste-ständet ogillat. I följd häraf, och då förslaget, beträffande aloch tallved, icke innefattar annan afvikelse från gällande taxa, än i afseende å sjelfva redaktionen, lärer förslaget derutinnan böra förfalla. Skulle deremot Ridderskapet ock Adeln samt Preste-stundel icke vilja instämma i de öfriga Ståndens beslut, angående granved och ved, andra slag, så lärer följande omröstning derom blifva nödig: 287:o Den, som bifaller Utskottets förslag att sammanföra rubrikerna granved och ved, andra slag, i en rubrik af sistnämnde lydelse och derå bestämma införselstullen till 16 sk. samt utförselstullen till 36 sk. per famn, röstar J (i f den, det ej vill, röstar Nej; vinner nej, kommer nu gällande bestämmelse alt bibehållas, nemligen för granved 14 sk. inoch 30 sk. utförselstull samt för »ved? andra slag,» 24 sk. inoch 1 r:dr 24 sk. utförselstull per famn.