Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Akademien tillförene gjort, föreslagit det bättre ordet: koniska. Föreskrift angående ett passande handtag hafva vi ansett nödigt tillägga, emedan en vigtlödja] i form af en stympad kon vore obeqväm att handtera. Sami. 1 Afd. 17 Haft. 5 u Kongl. Majlis Säd. Proposition, N-.o 62. och hållet instöpt bly, till sin rätta tyngd, hvarpå kronomärket och vigten, jemte justerarens namn, äfvensom årtalet då justeringen skedde, i blyet instämplas. A messingseller bronsvigterna, som icke få hafva något ingjutet bly, anbringas ofvannämnda justerings-stämplar i sjelfva messingen eller bronsen. Enär förvaringsoch transport-kärl, efter olika varors lämpligaste fördelning, ofta erfordras af skiljaktigt innehåll, såsom för kött, fisk, hummer och ostron, mjöl, salt, kol, frukt, olja, öl, dricka, vin, beck, tjära, in. m., måga äfven dylika kärl, så vidt dc hafva mer än 1 kubikfots rymd, och uppmätningen kan ske med erforderlig noggrannhet, till nödig beqvämlighet justeras och stämplas till sitt innehåll i kubikfot, kannor och jemna tiotal kubiktum, samt med justerarens namn förses; dock må kronomärket å sådane kärl icke anbringas, och dessa icke såsom målkärl nyttjas. Ehuru handel och leverering af dylika varor vanligen ske, utan att dessa i 11 sin myckenhet närmare undersökas, Föreskrift angående messingsoch bronsvigters stämpling är i vår tanke nödig. I afseende å indelningen af vigtlödjorna hafva vi helt och hållet följt Kongl. Akademiens förslag af år 1834. Föreskrifterna angående Betsman och Pyndare hafva vi, i enlighet med 1838 års förslag, nedflyttat till dem om vägning i allmänhet. Denna §, utgörande i hufvudsaken § 9 mom. 6 och 7 uti 1826 års förslag, hafva vi ansett böra under särskild rubrik upptagas före artikeln om mätning och vägning.
Företogs till pröfning BancoUtskottets den 31 sistledne Julii under N/o 40 afgifne, samt den 6 dennes eftermiddagen på bordet lagde, Den ii Augusti c. m. 27 7 Memorial, angående det äfventyr, sorn för Banken uppstår, i anseende till omöjligheten, att få tillförlitligen upplyst, huruvida dess låntagare, mot inteckning i last egendom, äro fria frän förmynderskap, eller förvaltning af andre förmonsrätt ägande medel. Grefve Spens, Cari Gu/iaf: Den märkvär diga onr-tändighet intiäffar nu, att Sveriges Creditförhållanden åter torde få Riksens Ständers Bank att tacka för en, efter min öfvertygelse, af de vigtigaste och nyttigaste förändringar uti inteckningsväsendet hvilket ända ifrån dess första början erhållit dess utveckling, merendels med afseende hufvudsakligen på Banken. Jag anhåller att få beledsaga remissen af BancoUtskottets förevarande Memorial endast med några ord , i afseende på den af BancoUtskottet i det första förslaget uppgjorde redactton, hvilken, utom hufvudfrägan om Förmyndare, äfven vidrörer ett annat ämne särdeles väl. Der står n-mligen, att inteckningarna skola utgå af egendnmarne och deras afkaflning. Jag tror denna enkla redactioo vara så mycket öfver den, som finnes uti de tvenne sedna* ste InteckningsFörordningarne, som hittills varit efter hvarannan gällande, och efter hvilka Domare i denna fråga, åtminstone dömt olika, att jag har velat derå väcka Ridderskapets och Adelns samt LagUtskottets uppmärksamhet, såsom nästan den enda punkt uti senaste InteckningsFörordning, af dem, som kunna gifva anledning till misstag, hvilken ej redan är under LagUtskottsts behandling. Jaj^- anhåller. 378 Den ii Augusti e. m. att Lagutskottet mätte inkomma med svar, så väl härå, som i afseende på BsncoUtskottets egentliga förslag om upphöraDdet af prioritet för pupill-medel m. m. , i sammanhang med de öfrige frågorne om inteckning i fast egendom.
Cffter att bafma antagit ett af £ongl. tO?af:t till £)§ i 9?åber ofmerlem# nabt och i 67. §. af betta 9UfSbagS#33e|lut intaget forflag till Strafflag emot negerbanbel och belaftigbet beruti, bafma <2Bi i unberbånigbet foreflagit och Äongl. 9)?aj:t i Sftåber bifallit, bet en ferffilb författning må utfårbab, bmar# igenom jlabgaS, att nåmnbe (Strafflag fFall till alla befi belar galla och ega tillåmpning i affeenbe på all flafbanbel och belaftigbet beri, af bmab folfflam be mennifTor ån må mara, meb bmilfa fåban banbel brifmeS. j. 83. Uti ben för 2Sår Suflitiå#DmbubSman, unber ben 27 gehrnar» 1810; utfårbabe gnflruction, bafme <2Bi beflutit fol/anbe forånbringar och tiHågg, bern ^SBi l;oS Äongl. 3Äa/:t i unberbånigbet anmålt, nemligen: 1:0. Uti 2. §. lomma erben: £E>alö ocf? grof forfumligbet ött for# ånbrag till: U>ålt> eller grof forfumligbet. 2:0.
Hon hade feber; sömnlöshet, tröttheten, de öfverretade nerverna gjorde henne formligen sjuk. Nå, nu ändtligen upphörde det pinsamma ljudet, det var som om en sten lyftes från hennes hjärta, hon kunde knappast tro på möjligheten af att hon skulle få ro — ja det var tyst, man sjöng ej längre, hade upphört att draga vagnen, hon skulle få sofva, sofva! Och hon sof några timmar, tungt och utan drömmar. Men dagen började knapt sila sig in genom de mörka gardinerna, då hon väcktes af barnskrik, var det hennes barn? Hon måste vakna för att se efter, om det var sjukt — nej, hon hade inte något barn, det var den lille däruppe. Skulle det aldrig bli morgon? Hon tände ljus. Gudskelof, klockan var redan half sex. Hon låg och läste ett par timmar och steg upp vid åttatiden. Förmiddagen gick tämligen fort, hon hade ännu åtskilligt att ordna med sina böcker. Vid tretiden upphörde hon och tänkte just ge order om att skicka efter tapetseraren, som skulle hänga upp det stora porträttet, då hon råkade se ut genom fönstret. Utanför på gatan stod en ung, högväxt, ståtlig man, som kastade slängkyssar upp till våningen ofvanför hennes. Jaså, det var häradshöfding Holm. Troligen stodo hustru och barn i fönstret och hälsade på pappa. Hon hörde ånyo de snabba, manliga stegen i trappan, skramlet af nyckelknippan och så ljuden af fotstegen där uppe, fadrens, modrens och barnets. Nej, hon kunde icke hänga upp porträttet, det var en alltför grym kontrast, de lefvande, mannen och barnet där uppe, och hennes döda, målade på lärftet, här nere. Bättre att platsen på väggen stode tom, det kunde ej vara någon tröst att se afbilderna af de kära, under det hon med hela sin själ, alla sina sinnen, med hvarje fiber, hvarje nerv lefde de lefvandes lif där uppe, lefde om sitt lif i deras, missunnade dem deras lycka, önskade att de skulle veta, hur det kändes, hur det kändes! Så gick dagen, hon hörde när mannen gick, när han kom igen, hur de mötte honom, så duetterna för viol och piano och natten med vaggsången och barnvagnens hjul öfver hennes hufvud.
Uppå särskildt framställde propositioner blef allt livad Utskottet rörande 3:dje och följande Artiklar i BevillningsFörordningen tillstyrkt af Ridderskapet och Adeln utan discussion bifallit, med undantag af följande punkter, hvarom de öfverläggningar uppstode och de beslut fattades, som här nedan finnas upptagne. 44 SAngående tiden då, och stället hvarest, Mantalsskrifning skall förrättas. Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard: Jag kan icke finna skäl för att Mantalsskrifning icke skall få ske på Lördagen, deraf att presten på denna dag vill bereda sig till Söndagens gudstjenst. Presterna hafva alla de öfriga dagar af veckan att bereda sig dertill, isynnerhet då de på förband få veta af Mantalsskrifningsdagen. Efter hvad jag kunnat höra har Utskottet icke gjort afseende på denna inom PresteStåndet gjorda Motion, hvarföre jag tillstyrker bifall till Utskottets Utlåtande i den delen. Herr Tham, Wollrath: Af det upplästa torde Herr Rosenschöld finna, att Utskottet icke gjort något afseende på Prosten Den 8 Februarii e. m. 99 Grevilli! anmärkning i denna del, öfvertygadt att Konungens Befallningshafvande bäst kan bedömma den till Mantalsskrifning tjenligaste tid. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade bifalla hvad Utskottet uti ifrågavarande punct yttrat. Ropades Ja. 106 och 10J Angående så kallade fyrige Gesällers Mantalsskrifning. Grefve Cronhjelm, Otto August:
Postverket måtte frånkännas rättigheten att begagna gästgifvare-skjuls; 2:o. Att, sedan nuvarande entreprcnad-konlrakler lilländalupit, Kongl. Majits Befallningshafvande måtte åläggas att låta öfverallt upprätta entreprenader för skjutsens utgörande, och alt, efter det summorna för alla dessa entreprenader blifvit sammanlagda, hufvudsumman fördelas på alla länets skjuts-skyldiga hemman; 5:o. Alt, der hemmanens bidrag öfverstiga ett visst belopp, t. ex. 9 eller 10 Ridr Riksmynt, Kongl. Majit täcktes i Nåder höja skjuts-legan för liela länet, så alt cnlreprenörcrne genom högre skjuts-lega hållas skadeslösa för den nedsättning, sorn kan komma alt erfordras, på det hemmanens bidrag ej må komma att öfverstiga ett faststäldt maximum; Allmänna Besvärsoch EIwnomi-Utskottels Betänkande N:o HO. 5 4:o. Alt före hvarje entreprenads verkställande skall efter ett eller flera års dagböcker uträknas lill huru manga mil, efter en häst, all från gästgifvaregård utgjord skjuts sig belöper och entreprenören tillförbindas alt af entreprenad-summan afstå ett visst, efter delta miltal proportionerad!, belopp för hvarje skillings möjligen blifvande förhöjning af skjuts-legan. Af Herr Friherre C. A. Baab: l:o. Alt åboer, hvilkas hemman äro vid större farvägar belägna och anslagna till bestridande af den i lag stadgade hålloch rcscrv-skjuts-skyldigholen, icke må vidare vidkännas någon förhöjning i de nu för skjuts-bestyret utgående kostnader; 2:o.
— utbrast Magnus i en ton af verklig förvit beslutadt, och då skulle det bli dubbelbrölatt de icke märkt, att tunga ovädersmoln samlat lopp. Magnus och Klara skulle också förenas sig på himlahvalfvet. skräckelse. Det blef med ens så mörkt och dystert i au— Och hvarför icke det? — sporde Sigrid, på samma gång som de. Ja, det var ljufva drömmar i den stilla somgustikvällen. De fyra gingo hemåt, tysta och i men hon måste hålla handen för munnen, för tryckt sinnesstämning. att Magnus icke skulle märka det skalkaktiga maraftonen. Ett par timmar därefter flöt regnet ned i strömleendet. De två paren hade begifvit sig på vandring f Pliktens väg. a o DUM 240 mar, och det vav som om sommaren flytt med ens för att icke mera återkomma. Kort tid därefter hade alla åter inflyttat till staden. Hösten var ruskig och kall och aflöstes snart af hård vinter med bitande köld och djup snö. För de fyra unga gick tiden snabbt under förberedelser till det förestående dubbelbrölloppet, hvilket skulle äga rum i april. I januari inträffade dock händelser, som omkastade de mänskliga beräkningarna. Isidors faster dog delt plötsligt och oväntadt. Sigrid måste naturligtvis bära sorgdräkt för den närmaste tiden. Men detta var hon alldeles icke förberedd på, och hon ägde icke en svart klädning. Hon måste då taga sin tillflykt till sin lilla sömmerska på söder, och en eftermiddag begaf hon sig dit, just i skymningen. Isidor skulle icke komma hem den aftonen, han hade bestyr för dödsfallets skull. Sigrid gick helt ensam och tankfull den gamla kända vägen uppför de södra backarne, och snart stod hon än en gång vid dörren till Hilma Ströms syatelier. Hon ringde på klockan; Hilma kom själf och öppnade. — Åh, se fröken Moss! — utbrast hon och neg för den besökande. — Den här gången kom fröken snart tillbaka. — Ja, snälla Hilma, men nu har jag bara ett tråkigt ärende. — Hur så! — Jo, jag måste ha en sorgklädning, tyvärr! — Hvem är då död, fröken? — Bara en släkting till min fästman, m e n. Sigrid stannade midt i meningen.
81&gt;sykologi m. m., så att min gamla filosofi — jag hade ändå audatur i graden — inte räckte till. Derför vill jag dq offentligen upprepa mina betänkligheter, så att kanske någon välvillig själ sedan kan gifva mig klarare besked. Den allra modernaste boken, sade Carl, var T. Hedbergs » På Torpa gård », hvilken han för min högre upplysning gaf farfar i julklapp med en rätt nätt vers. Jag har läst boken mycket ordentligt. Den handlar om en landt-brukare, som lät narra sig att ta till hustru en ung flicka, som inte förstod sig på hushållet. Att det skulle gå galet, kunde jag ju nog tanka mig, och det gjorde det också. Utom det att inte förstå sig på bushållet hade frun också en annan egenskap: hon längtade efter något. Hvad det var, hon längtade efter, det visste hon icke så noga: en tid föreföll det henne som om hon nog skulle kunnat bli lycklig, om hon fått göra en bröllopsresa, men det var dock icke det hon egentligen behöfde. Förf. säger aldrig heller rent ut hvad han tror om saken, men det förefaller mig sannolikast, att det var den blåa blomman, hon sökte. Då jag var ung, ansågs det förlett bevis på högre begåfning att längta efter den blåa blomman, och jag mins många af mina akademikamrater, som skickade vackra verser efter henne. I synnerhet » på småtimmarna » författades mången rörande klagan efter henne och försäkrades, att ingen förstod denna längtan, utan att ’ ’ poesiens lustgård för honom öppnade sina portar. Husbonden på Torpa deremot var en figur af det slag, som man på min ¿tid¿kallade filistrar, prosaiska menskor, som inte drömde om någonting. Nå, när de hade varit gifta en del år, reste frun bort en gång och efter en tid skref hon hem, att hon kunde inte komma tillbaka, och så blef det skilsmessa. Senare gifte sig frun med^en^målare — en konstnär således, ett slags personer, som äfven på min^tid ansågos mycket poetiska och mycket lämpliga^för enjpoetisk qvinna att rymma med.
Jag bär bestridt lagligheten af Herr Lefreus förslag i sin helhet, emedan sedan vi en gång beslutit att för i R:dr Banko i sedlar skall erhållas i8 sk. silfver efter i664 års myntfot, så är hvarje förminskning i det stadgade innehållet af landets gångbara silfvermynt, ett ingrepp i den lag vi sjelfva Stiftat. Helt annat är förbehållet om slag - 156 Den 21 O e t o b e i' f. m. skatt, ty för innehållet af landets mynt är alldeles likgiltigt, oin vid utmyntningen man erlägger 2 eller ^ procent i slagskatt, eller derifrån befrias. Jag har vidare beslridt verkställbarheten af förslaget, det vill säga, om man till alla innehafvare af Bankosedlar vill utsträcka fördelen, att kunna få fullt silfverqvantum för sina sedlar, och i annan händelse ginge sjelfva skenet af lagenlighet förloradt, ty då måste plantsar slås lika med lägsta Bankosedeln, hvarigenom man i sjelfva verket finge tvenne slags silfvermynt, det ena ^ procent underhaltigt, men prägladt, det andra fullhaltigt, men saknande den fullkomlighet för bruket, riklig prägling gifver (^ungefär som myntet i vissa mindre civiliserade länder, såsom BarbareskStalerne), och således begge ofullkomliga för sitt ändamål. Jag har vidare sagt, att skyldigheten för Banken, att i omyntadt silfver gifva procent mer än i myntadt, utgjorde ett premium för silfveruttagning, som möjligen vid vissa criser kunde till och med förstöra dess förmåga att upprätthålla realisationen, och jag bar derpå anfört lätt inträffande fall. Man bar svarat, att jag förutsatt hvad som vore orimligt; att den Bankostyrelse handlade fåviskt, som vid sådane criser uppköpte silfver inrikes, utan att den borde upplåna sitt behof utrikes, då hvad jag förutsatt, aldrig kunde inträffa.
Det var ock nu, som han till flera Orientens orter utsände lärde män, samt egnade en liflig uppmärksamhet åt deras berättelser och medförda märkvärdigheter från Ägypten, Palästina, Palmyra (hvars då ännu okända ruiner en hans Major Loos upptäckte och afritade). Hans föreläsare i Turkiet var Holsteinske Envoyéen Fabrice. Ur lätt begripliga skäl, behagade honom ingen tragedi så mycket, som Racines Mithridate. Utan att säga något, pekade han för Fabrice ofta på de ställen der, som han mest tyckte om; denne uppläste dem då ånyo. Efter sin framgång med Corneille och Racine, ville Fabrice äfven införa Hjelten i den goda Smakens allraheligaste; och började föreläsa Boileau. Carl XII hörde på, utan att tillkännage hvarken bifall eller missnöje. Men när de hunnit till det ställe i Åttonde Satiren, der Alexander stämplas till en fou och enraqé, ryckte han också nu stillatigande – boken ur föreläsarns hand, och ref sönder den. Boileau förblef sedan lagd ad acta. Om de både praktfulla och poetiska hof-festerna under de första åren efter Carls uppstigande på thronen, torde jag vid nästa dels slut få utrymme att meddela en bilaga; äfvensom en annan till prof af Dalins skämtdikter på prosa. Läsaren skall vid den förra snarare tro sig förflyttad till Gustaf III:s hof, än till Carl XII:s. – Stenbock hade haft Spegel till informator. I de bägge biographiska Noterna må tilläggas, att Creutz blef C. N. O. 1770 samt R. och C. af K. M. O. 1780; Gyllenborg R. N. O. 1772. – Oförlåtligt har jag sid. 590 glömt, att hänvisa till Franzéns ”Minne af Creutz”, i D. 16 af Sv. Småsaker af en nybegynnare Företal „Certains auteurs, parlant de leurs ou„vrages, disent: Mon livre, mon com„mentaire, mon histoire, etc.
Donerade Medel i,666: 32. — Nyare Inkomster: Centonal g,o45:45. n. Afgift af Ecclesiastik Statens bevillning i,o53: 7. 4. D:o af Diverse värdigbeter 310: Afgifter af Fastighetsköp . i3,6go: 2. •— D:o för Skatteköpoch besittnings-rätt å Kronans Hemman . 3gy: 5. 7. Dito af Burskap 6r2:i2.— 25,Io8: 24. lOy Extraordinarie uppbörd i65:2t. 5. Tillsammans R:dr i4g,o3i:2o. 7. Årets Utgifter hafva utgjordt: Lefverering till Arme'ens PensionsCassa . 4^?®9^* 32. I. Pensioner lill Civile Em betsoch Tjenstemän 1,5(51: 26. — Dito till Afskedade Mili tairer 700: 32. — Till K. M:ts Nådiga Disposition afsatte Medel i,5io: Pensioner af de för Kgl. Krigs-Collegium afsatte Medel 57. Remisslage, Provision med mera 5,765:24.11. Procent å Gratialist-under - Afskrifningar, Afkortningar och Restitu - Och befunnos vid Årets slut , Cassans fordringar Sa att Cassans behållning uppgick till Rd. 905,06a: 3o. 4. Utvisande en för året ökad Capital-behållning af R:dr 17,908: 25. Utskottet, som inventerat Cassans Documcnter och säkerlietshandlingar bar dervid icke funnit någon anledning till anmärkning, äfvensom Utskottet erfarit att Räkenskaperne, Piedovisningen och liela förvaltningen med ordning och noggranhet blifvit förde och handJagde; åberopande i. öfrigt Utskottet dess Utlåtande hållsMedel tioner i,313: 21. 8.
475 detsamma som denna inbjudning, så förmodar jag att K. o. Ad., i konseqvens dermed, nu afslår PresteStis inbjudning, såsom varande alldeles öfverflödig, emedan Utsk. nog i alla fall gör sitt bästa. Hr v. Koch: Hr Bildts yttrande måtte grunda sig på något missförstånd, ty PresteStis inbjudning innehåller alldeles ieke samma förslag, som den motion af Hr Cederschiöld, hvilken i förra plenum lades till handlingarna. Då var det fråga om att gifva LagUtsk. en påminnelse, att i allmänhet med mera skyndsamhet handlägga sina ärenden, och att bemyndiga Utsk. att öka sitt Kansli. PresteStis inbjudning åter handlar, såvidt jag riktigt upfattat den, endast om en enda fråga, nemi. religionsfriheten, och föreslår, att LagUtsk. må åläggas att företaga denna fråga framför alla andra, på det Utsk. ännu vid denna Riksdag må hinna att till Ständernas afgörande framlägga ett nytt förslag. Sedan Hr Bildt blifvit uplyst härom, förmodar jag att han afstår från sitt förra yrkande. Hr Printzensköld, Carl: Att i allmänhet påminna myn digheter att fullgöra sina skyldigheter, innan man vet huruvida de gjort sig skyldiga till någon påminnelse eller efterlåtenhet, det har jag alltid, i min befattning såsom krono-åklagare, ansett vara i högsta måtto olämpligt. Den fråga, hvarom PresteStis inbjudning handlar, har så nyligen blifvit återremitterad till Utsk, att detsamma omöjligt kan hafva hunnit att utarbeta ett nytt förslag. Enl. min tanke har man derföre ännu icke något skäl att gifva Utsk. påminnelser, och jag får derföre yrka att R. o. Ad. ville lägga PresteStis inbjudning till handlingarna. Hr v. Koch: Afven Hr Printzenskölds framställning innehål ler ett misstag, ty det är alldeles icke fråga om att gifva LagUtsk. några påminnelser, utan meningen är endast att begära, det Utsk. ville företaga denna fråga utom den rätta ordningen, hvartill Utsk. kanske icke skulle anse sig ega rättighet, såvida icke R. Stir särskildt derom anhöllo.
Sålunda kunde Kalevala snart se dagen. Företalet till denna nationaldikt är dagtecknadt den 28 februari 1835. Med hänsyn till den snabbhet, hvarmed Lönnrot på den tiden tyckes hafva arbetat, och då vi veta att de lyriska sångerna voro ojemförligt lättare att ordna än de episka hade varit, förefaller det oss till en början förvånande, att ej Kanteletar följde snarare på Kalevala, ty antalet upptecknade lyriska sånger torde hafva varit mångfaldigt större än de episka sångernas och trollsångernas, hvilka samlaren endast erhöll af sällsynte här och der boende runosångare, medan deremot i det närmaste hvarannan qvinna i goda sångtrakter kunde för honom sjunga lyriska sånger. Denna vår förvåning förskingras dock, när vi erinra oss, att Lönnrot redan året derpå vidtog med en literär verksamhet af helt annat slag, nemligen med utgifvandet af en månadsskrift. Af "Mehiläinen" detta var skriftens namn utkom visserligen blott ett tryckark i månaden, men för en redaktör, som befann sig i statens tjenst och ej kunde påräkna biträde af andre, gaf äfven det lilla månadshäftets periodiska utgifvande rätt mycket arbete, så mycket mer som bladets tryckningsoch utgifningsort var Uleåborg, dit postgång från Kajana fans blott en gång i veckan. Härtill kommer att Lönnrot från och med slutet af år 1836 företog en längre resa till Lappland, under hvilken en mera omfattande språkforskning tyckes ha afledt hans verksamhet från det uteslutande upptecknandet af sånger. Detta var skälet till att Kanteletar utkom först fem år senare än Kalevala eller år 1840, men då också fullständigt i tre delar inom ett år; första delen till Universitetets 200:åriga jubelfest, vid hvilken äfven Lönnrot var närvarande.4 Såsom en skörd vid sidan af de episka sångerna inhöstas vanligen ordspråk och gåtor, och af sådana hade en ofantlig mängd äfven hopats hos Lönnrot. Här afslutas den förra och vigtigaste hälften af Lönnrots lif och verksamhet, betydelsefullast derför, att han under denna period lyckats i ljuset framdraga dessa oss så oändligt dyrbara runoskatter.
För öfrigt vore det ur fångvårds-synpunkt riktigt och synnerligen fördelaktigt att förse båda dessa städer med kronohäkten. Sundsvall har redan tillförene haft ett sådant, ehuru detsamma såsom odugligt och i ingen mån motsvarande ett förbättradt fängelsesystems fordringar, måst öfvergifvas. Denna stad har också en liflig rörelse och en hastigt tillväxande folkmängd. Hudiksvall åter ligger i en trakt, som är bekant för sina talrika brottmål och har bland annat Delsbo i sitt grannskap. De betydliga bidrag till ett häkte, som både stadens och ortens innevånare erbjudit, utvisa ock att behofvet af ett sådant häkte är både verkligt och erkändt. Sannolikt kommer det icke att dröja länge, innan häkten måste uppföras på båda stäl - Den 27 Januari. Det synes mig då klokt, att börja med det ena under en statsregleringsperiod, då anspråken för fängelsebyggnader äro jemförelsevis små, och att icke uppskjuta till dess man måste bekosta på en gång måhända icke blott dessa två, utan ännu något mera, t. ex. i Borås eller i norra Calmar län, i hvilka orter dylika behof redan låtit känna sig. Hvad särskildt angår Frih. Ivlinckowströms anmärkning, att då hvarken plats eller ritningar till fängelset ännu vore anskaffade, behöfdes icke heller pengarne, vill jag blott fästa uppmärksamheten derpå, att om det begärda anslaget nu beviljas, penningarue likväl icke få användas förr än 1867. Jag förenar mig med Hr von Knorring om det yrkande, som af honom blifvit framstäldt. Hr Anckarsvärd, Theodor Wilhelm: Då här endast tyckes vara fråga om tiden och icke sjelfva saken, vill jag hafva äran upplysa, med ani. af Frih. Klinckowströms yttrande, att uppgörande af ritning, hvilken detalj jag har på min del, icke lägger hinder i vägen lör arbetets snara företagande; och då fri tomt är erbjuden, är sådan snart utsedd. Nödvändigheten af ett häktes uppförande här framgår tydligen deraf, att på en sträcka af öfver 30 mil, bebodd till en stor del af löst folk, icke finnes något sådant.