Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nyssnämnde kungör, stadgar nemi. skyldighet för den socken, der fattighjon ägt hemman, att om fattighjonet draga försorg, hvilken föreskrift några auetoriteter förstått så, att den församling, inom hvilken fattighjonet först ägt hemman, borde draga försorg om detsamma, då deremot andra ansett den socken, hvarest han senast varit hemmansägare och mantalsskrifven, böra tillkomma underhållsskyldigheten; nu hafva Utskrn föreslagit, att han skall försörjas, der han sist varit mantalsskrifven. Då 1788 års författning berättigar socknarna att vägra orkeslösa personer inflyttning, innefattar det stadgandet ett correctiv emot otillbörlig inflyttning af fattighjon; hvaremot jag bestämdt bestrider Utskrns förslag, att inflyttning och mantalsskrifning må vägras åt arbetsfört folk, emedan jag anser sådant icke blott orättvist, utan äfven vådligt. Jag instämmer således äfven uti yrkande af återremiss af betänk. Frih. Cederström: Jag ber om ursägt, att jag ytterligare upptager R. o. Adrs tid med ett yttrande, hvartill jag funnit mig uppmanad på grund af den erfarenhet i frågan , jag äger genom dylika ämnens dagliga behandling. Den siste värde talarens yttrande i afseende på de personer, 6i6 Den 26 M a r s. sorn, efter att hafva varit hemmansägare, falla fattigvården till last, stämmer icke alldeles öfverens med förhållandet; ty om de äro från socknen, hvari de ägt fastighet, afflyttade, så tillhöra de den socken, inom hvilken de derefter blifvit mantalsskrifna. Oansedt protest emot inflyttning ägt rum å socknens vägnar, har dock, enär sådan protest icke blifvit fullföljd, den inflyttande blifvit mantalsskrifven, hvaraf sedermera rättegångar uppkommit om underhållsskyldigheten, enär å" ena sidan socknen till befrielse derifrån kunnat åberopa protesten emot inflyttningen, men socknen, sorn icke fullföljt protesten, å andra sidan ansetts böra iklädas de skyldigheter, hvartill den förbindes genom den inflyttade personens mantalsskrifning inom socknen.
Kaptenen drog en lättnadens suck, då jag k o m, o c h frågade genast: » Nå, hur är fröken Lillys uppfattning af lifvet? » Frågan k o m så oförberedt öfver mig, att jag blott stod o c h stirrade, men Mia började skratta och svarade i mitt ställe: » Det tror jag Lilly har svårt att förklara så där på rak arm, m e n jag minns nu, hur h o n skref till mig i vintras, då hon var i Stockholm: hvad vore lifvet utan baler, konditorier o c h skridskois! — o c h det tycker jag var så betecknande. » Det anses j u m y c k e t smickrande att blifva citerad, m e n nu blef jag så ond på Mia. Så elakt af henne att på det sättet vilja förlöjliga o c h nedsätta mig i kaptenens ö g o n! » V e t du, Mia, » svarade jag, litet häftigt kanhända, » du måtte alldeles ha glömt bort, att du själf har varit ung en gång! » Mia blef m ö r k r ö d i ansiktet, men hann icke säga någonting, förrän kaptenen började fråga, h v e m jag b o d d e hos i Stockholm, hvad jag hade roat mig m e d o. s. v. /. Jag håller på att läsa B j. Björnsons » Fortellinger » o c h är så förtjust i d e m. D e äro » glimrende », » henrivende! » Kanske det är de, som ha gjort mig litet svärmisk på sista tiden; jag vill helst sitta o c h d r ö m m a ostörd vid ett fönster o c h se på naturen, s o m utvecklar sig dag för dag. 1 7 5 » Jag själf är s o m vårens blomma, Jag själf är s o m vårens våg, E n längtan mitt hjärta g ö m m e r, Som aldrig jag kan förstå! » ' %. H v a d det ändå käns underligt, åh, så underligt! Du min gamla, tystlåtna dagbok skall blifva min enda förtrogna, — än så länge, — ty för någon måste jag utgjuta mig. Hela dagen har jag gått o c h tänkt på en vers, s o m jag läst någonstädes, när o c h hvar vet jag icke.
Vid frågan om den andel i boslällsskogarnes afkastning, sorn bör tilläggas bo slällshafvaren, få Rikets Ständer till en början anmärka, all, då skogslagslillningen uteslutande har till uppgift alt åt skogarne bereda en bättre vård och endast eger ett yttre samband med reglerandet af Ijensternännens förmåner af deras boställen, hvilket ämne bör innefattas i de särskilda bosläU-sordningar, hvilka dels redan förefinnas, dels lära vara att förvänta, Rikets Ständer ansett, att man i allmänhet bör inom skogslagstiftningen endast så lill vida hafva hänsyn till berörda ämne, att genom de i nämnda lagstiftning införda stadgande» om hushållningen med boställenas skogar hinder icke »•lili lagges för tillämpningen al de särskilda föreskrifter om bostallshafvarnes rätt lill andel i alkastningen, som antingen redan kunna vara meddelade genom mililieboställs-ordningen och särskilda resolutioner eller ock framdeles komma alt genom nya boställsordniugar stadgas. Men å andra sidan tillkommer det skogslagsliftningen att bestämma, Expeditions-U/skoth-ts Förslag till underd. Skrifvelse, IS:o i81. 15 hurnledes Kronan, i de fall, der hon tager befallning nied sjelfva skogshushållningen, skall erhålla en skälig ersättning för sina derå nedlagda kostnader, så att icke vinsten deraf ulan motsvarande skyldigheter tillfaller boställshafvaren och Kronan utan mot svarande inkomst betungas med nya utgifter. Rikets Ständer, som trott sig kunna antaga, ali skogens afkastning genom dess regelbundna behandling och sorglälliga värd skall kunna i framtiden åtminstone fördubblas, hafva derföre ansett det vara med alla billiga anspråk förenligt, att Kronan, vare sig all hon ölverlager skogshushållningen eller endast förbehåller sig kontrollen derå, tillerkänner sig liiilften af skogens afkastning såsom sin andel, öfver hvilken genom boställsordningar icke må förfogas.
Då Rikets Ständer vid föregående riksdagar ansett de äldre infanterigevärens ifrågavarande förändring vara utaf högsta vigt, får utskottet, som äfven delar denna åsigt, tillstyrka Rikets Sländer att bifalla det af Kongl Maj:t, i sådant hänseende, äskade anslag, 50,000 r:dr, att med J:del årligen under åren 1851, 1852 och 1853 från riksgäldskontoret utgå. 6:o Till anskaffning af fänghålstappar samt rengöringsoch söndertagnings-verktyg för nya gevär har Kongl. Maj:t äskat 12,000 r:dr. Utskottet, som icke bestrider nyttan och behofvet af ifrågavarande persedlar, anser dock att, för deras anskaffande, något serskildt anslag icke erfordras, utan föreställer sig, med hänsigt till utgiftens ringa belopp, att tillgång för densammas betäckande lärer kunna beredas, genom anvisning å andro till krigskollegii artilleri—afdelning» disposition ställde statsanslag, hvadan Utskottet afstyrker Rikets Ständers bifall å Kongl. Maj:ts nådiga framställning i denna del. 8 Ståls-Utskottets Utlåtande, N:o ltit. 7:o Uli förberörde herr Sljernsvärds af Riksdagsfullmäktigen Per Nilssons såsom egen motion upptagne yttrande, ar föreslaget, att de af Kongl. Maj:t till anskaffande af nya gevär, nya pistoler och fänghåls-tappar samt rengöringsoch söndertagningsverklyg äskade extra anslag å tillsammans 224,000 r:dr, af motionären oriktigt uppgifne till 248,000 r:dr, måtte nedsättas till 60,000 r:dr på 3 år eller 20,000 r:dr om året, att användas till anskaffning af nya gevär, pistoler och sablar med hvad dertill hörer för den stående hären och derjemte öfverflyttas från tillfälligt till ständigt anslag.
Den 1 Sfooentber hroarje åt, för att, efter un* Detgången grundning, påtecfnaö orDreö till uppbörben, conttafigneraDe i ©fcocf* bolm af Äamereraren wiD 6froer>©tåtl)ållar«*(£mbetet för .^tono.Uppbötbö* <3öerfet, famt i otterne af SanDé^ameteraven. §• 129* $äraD$(fcifroaren åligger wiD anftoar, fåfom för tjenftefel, att, enligt UppbörDö* bofen, öfroet ali Den Q3eroiHning, forn blifrott påförD, författa Debet* feDlar, få (fpnDfamt, att De fpra mecfor förr än uppbörDötiDen infaller, funna afhemtaö l)oö någon inom focfnen boenDe, hroilfen om utDelningen beförjer, odj f>marom fungöretfe (fall till meberböranDeö unDerrättelfe utfärDaö. Sänöraän, ^jetDingö* odj ©epmäti, forn inom focfnen bo, mare omilforligen pligtige att, på öpäraDöjfrtfmarené begäran, Dejje feDlar emottaga ocf> till en broar, forn fig anmäler, utDela. £Xegementö*(frifroare eller UppbörDéman roiD (“Regementet bör äfroen inom nämnbe tiD till <S^efö^mbetet, i od) för behörigt DelgifroanDe, af* lemna Debet*feDlar öfroer Söeroillningen af <£mbetö* od) £jen(lemännettö löner, och i frigötiD (fola De tiHfläHaö
2:dra punkten, ang:de förhöjning af anslagssumman för Finans Departementets Expedition. Hr Liljehöök, Carl Berthild: Vid behandlingen af de föregtde llufvudtitlarne har R. o. Ad. bifallit K. M:s förslag i af's:de på lönerna till Expeditsekreterare, nemi. att de skola utgå med 4,500 Rdr Rmt. På grund häraf får jag hemställa det Högloft. Ståndet äfven nu måtte besluta att lönerna för dessa embetsmän inom förev:de Depart:t bestämmes till nämnde belopp. Beträffande punkten b är förhållandet, att R. o. Ad. vid de förut afgjord» Hufvudtitlarna afslagit Utsk:s hemställan, att löneförhöjning för Kanslister och Kopister skulle ställas till K. M:s disposition. Då emellertid 3:ne Stånd gillat Utslcs förslag, torde R. o. Ad:s nämnde beslut icke denna gång böra föranleda till någon skiljaktighet från de öfriga Ständernas. Hr Gnn och Ordf:n framställde att sedan i afs:de på förev:de punkt blifvit yrkad den förändring, att aflöningen för Expedit:sSekreterarne bestämdes till 4,500 Rdr Rmt för hvardera, beslut ang:de denna aflöning först torde böra fattas, samt hemställde derjemte om It, o. Ad. bifölle hvad Utsk. i fråga om ExpedihsSekreterarnes aflöning, föreslagit, men denna propos. besvarades med Nej, hvarpå It. o. Ad. beslöt att aflöningen för Expedit:sSekreterarne skulle bestämmas till 4,500 Rdr Rmt för hvardera. Uppå sedermera framställd propos. blef förevide punkt i öfrigt bifallen, med den rättelse i tillökningen af Expeditionens anslags - lfiO Den 21 Oktober. summa, som af R. o. Ad:s, i afs:de på Expedit:sSekreterarnes aflöning, fattade beslut föranleddes. 3:dje punkten, angille antlagsförhöjning för Kongl. KammarKollegium.
SlatsUtskoltet bar ansedt den allmänna frågan om Bostadshusen i Städerne outredd, och lämnat Styrelse och Ständer fria bänder, att, då frågan blir utredd, efter godtfinnande afgöra rlen. Något binder för Nyköpings Stad, att i laglig väg utsöka sin förmenta rätt, finnes icke. Då den grundsatts StatsUtskottet häri följt, har mycken inverkan på Statens utgifter, önskar och anhåller jag om noga granskning af grundsatsen, innan densamma frånträdes. Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelm: Jag skulle ej upptaga Ridderskapets och Adelns tid, om jag ej ansåg mig pligtig upplysa, alt jag, i egenskap af föredragande för Kammarärenderne, expedierat den i förevarande Utlåtande omnämnde Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse till Landshöfdingen i Nyköping af den 26 Maji 1818. Den tillkom i anledning af väckt fråga om Stålens deltagande för sina byggnader i Stadsutskylder; och det blef då, efter juridiska grunder, afgjordt, hvilka afgifter Staten skulle vidkännas, och huru de skulle fördelas melian Kronan och Boställsinnehafvaren. Detta jemte Kongl. Brefvet af år 1822 föranledde sedermera framställningen a33 Den 12 Februarii e. m. vid 1823 års Riksdag om medels anslående till de utgifter, hvilka Kronan sålunda måste vidkännas; men Ständerne förklarade sig icke äga tillgång dertill, och afslogo således propositionen derom. Frågan är icke nu att rubba hvarken Konungens eller Ständernes serskilta beslut, utan endast att tillse, huruvida Herr Löfvenii Motion kan verka derhän, att medel böra an-' visas till betäckande af Nyköpings Stads på 1818 och 1822 årens Kongl. Bref grundade fordran. Det måste således undersökas och bestämdt utredas, huruvida Staden verkligen äger någon sådan fordran, innan Statsanslag derföre beviljas; och sådan måste Herr Hjertås mening äfven vara.
Den vigtigaste af dessa är tvifvelsutan riksdagens bifall till propositionen om norra stambanans fortsättande till Ångermanelfven. Men illa misstager man sig, om man vill inrangera regeringens framgång i denna fråga bland de parlamentariska segrar, som regeringen har att fröjda sig åt vid 1881 års riksdag. Framgången i denna fråga var tvärtom ett eklatant parlamentariskt nederlag, ty den vans mot det s. k. regeringspartiets ihärdiga sträfvanden, och det var med sina vänner fiendernas hjelp och med bistånd af norrlandsintresset, som regeringen här undgick ett högst betänkligt nederlag af den beskaffenhet, att efter dess inhöstande knappast nog civilministern kunnat behålla sin portfölj, och för grefve Posse skulle det hafva befunnits i högsta måtto bittert att se sin ‘ prestige sålunda kringskuren. I statsutskottet fann man också hela det landtmannapartistiska förtroenderådet endrägteligen, trots sin ministeriella egenskap, sätta sig till motstånd mot hvad regeringen i detta afseende föreslagit. För landtmannapartiets veritable banerförare herr Carl Ifvarsson var dock denna position något kinkig. Han hade sjelf motionerat om stambanebyggnader, visserligen icke uppe i Norrland, men väl i Halland, och att då principielt motsätta sig vidare jernvägsbyggnader för statens räkning hade sina vanskligheter; men Carl Ifvarsson fann råd. Halländin-garne ville visserligen, att staten skulle bygga deras bana, men de hade också sjelfva åtagit sig att släppa till icke obetydliga summor. Af detta förhållande begagnade sig nu Carl Ifvarsson i sin reservation. Han hade icke någonting emot att staten fortsatte att bygga jernvägar der uppe i Norrland, men han ville då också, att norrländingarne skulle likasom halländingarne bidraga med vissa belopp. Som dettahär icke varit ifrågasatt, än mindre erbjudits, fann under sådana förhållanden Carl Ifvarsson sig nödsakad att, så som frågan nu förelåg, reservera sig mot utskottets tillstyrkan om anslag till fortsättande af stambanebyggandet i Norrland. För herr Key var denna fråga ganska svår. Att skilja sig från sina landtmannakolleger var betänkligt, men på den fot herr Key står till den nuvarande regeringen var det än vanskligare att sätta sig mot dess förslag.
Vill man icke vara nöjd med en sådan uppfattning, så betänke man att äfven skenheligheten är en hyllning, som Lasten skänker «Dygden» och söke att uppställa en analogi passande in med författarens mening. Om vi nu ponera, att baronen Arvid Hennings karaktär var nedrig och svart, så bör det således ändå icke förvåna oss, att baronen älskade musik med passion och i sina tidigare år varit en god violinspelare. En dag, litet före den utsatta musiktimman, som var emellan kl. tolf och ett spelade Irene en rörande vacker «Lied ohne Worte» af honom, som genom denna art kompositioner brutit en, om ej vidsträckt, dock ny väg i musiken ... Mendelsohn Bartoldy. Baronen satt och hörde uppå och tycktes mycket intagen, då Harald inträdde. Detta ögonblick ville Irene begagna, dels för att fadren var kanske vekare stämd af musiken, dels för det Haralds närvaro gaf henne mod. Irene beräknade äfven ganska riktigt den omständighet, att hennes far, då Harald var närvarande, mindre skulle visa sig omedgörlig. – Min far – sade hon med en röst af konstladt mod – pastor Ortman har förvånat sig öfver, att jag inte i år mera, liksom jag förr alltid då och då plägade, gått och helsa på honom i hans trefliga boning. – Det borde han icke undra öfver – svarade baronen – det kommer sig deraf, att du blifvit äldre och sådant icke mera lämpligen låter göra sig. – Men är det då någonting ondt i det, att jag någon gång besöker den, som beredt mig till min första nattvardsgång? Kan någon klandra sådant? – Ja min dotter; du har inträdt i de förhållanden, som icke mera tillåta allt hvad man gerna tillåter ett barn. Du är redan en fullvext qvinna. – Men han är ju prest och dertill min andlige lärare? – Ja än sedan; prester äro icke alltid de bäste. Baronen hade till en del icke orätt, liksom hans dotter till en del icke så alldeles rätt, men den malitiösa snörpningen på underläppen gjorde dock, att tillochmed en mera opartisk åhörare än Harald skulle tyckt honom haft fullkomligen orätt, som nekade sin dotter någonting så oskyldigt.
Man skulle verkligen föreställa sig, alt med dessa anslag krigs-administralionen skulle kunna komma ett godt stycke, ulan behof af ytterligare kreditiver, så vida afsigten icke är någon annan, än att afhålla sig från all inblandning i krigsaffärerna, och endast fortsätta den diplomatiska notvexlingeo, skyddad af enahanda armée-och flottrörelser som innevar:de år. Men förutsatt, att man får veta, alt Regeringen anser sig verkligen behöfva medel för något mera ändamålsensliga, verkande och skyndsamma rustningar under instundande vinler och vår, så synes väl ingenting ligga närmare för både Styrelsen och SlatsUtsk., än att af R. St. i första rummet äska bemyndigande för Riksg:s-Kont:t alt, af redan beviljade medel, redan år 1855 anlicipationsvis anordna, hvad som, under vanliga förhållanden, eljest icke behöft utgå förr än under 1856 och 1857. På detta sätt hade man undvikit allt det bekymmer och obehag, som väl vederbörande ändå fått erfara, i följd af det begärda förtroende-anslaget, och de hårda ord, som Regeringen i an ledn. deraf upburit inom Borgareoch BondeSlm. Jag hemställer således, alt vid en återremiss, StalsUtsk. må taga i betraktande, huruvida icke, genom denna temligen enkla finance-reglering, all förhöjning å det mindre k red it i vet kan blifva öfverflödig, och det enskildt föregifna föremålet, att förstärka landets försvars-anstalter, sålunda vinnas utan alla vidare förklaringar, och utan det aldra ringaste mankemang i den diplomatiska etikett, som lärer vara ålagd alla sådana länders kabinett, som icke hafva den lyckan att räknas lill ”Stormakterna”, och således ej eller lära böra anses berättigade, alt trycka sina diplomatiska akter förr än efter 50 år, såsom det i vår gamla tryckfrihetslag är stadgadt. Jag yrkar återremiss af Betänk:!. Frih. Åkerhjelm, Carl: I motsats till den siste värde talaren, anhåller jag om bifall till StatsUtsk:s förevande Utlåt.
Erik erbjöd sig att söka rätt på henne, och då han kom till flickornas rum, fann han henne på knä på golfvet med hufvudet begrafvet i den lilla gungstolens mjuka dyna. Han satte sig stilla på stolen bredvid henne och strök sakta hennes hår. » Anni, hvarför gråter d u? » frågade han b viskande, och då endast snyftningar blefvo hans svar, böjde han sig ned emot henne och sade med ett varmt tonfall: » Anni, du vill j u tro, att jag kommer snart igen? » Anni lyfte sina tårade ögon mot hans och sade sakta: » Jag tror inte, att jag skulle kunna bli glad mer, om jag ej trodde det. » EN PORTRÄTTUTSTÄLLNING. Det är en tysk konstnär hr Hans Schadow — löjtnant i armén för öfrigt — som här med ett 40 tal bilder presenterar sig för den svenska allmänheten. Hr Schadow, som numera är bosatt i London, har trots sina unga år redan förväfvat sig anseende som framstående porträttör. Den pågående utställningen bekräftar ock detta. Det är för öfrigt nästan idel ryktbarheter, som suttit för hans pensel, en omständighet som naturligtvis förlänar samligen ökadt intresse. Så finna vi porträtt af kejsar Wilhelm och storhertigen af Baden, af Bismarck och Gladstone, af lorderna Wolseley, Tennyson, Lister och Kelvin, professorerna Virehow, von Helmholtz, Schweninger m. fl. — samtliga af förträfflig karaktäristik. A f friherrinnan Patti-Cederström, å hvars ståtliga Craig-y-Nos konstnären långa tider vistats som gäst, finnas ock tvänne porträtt. Det är således tydligen i de bästa kretsar, löjtnant Schadow rört både sig och sin pensel, hvar häkt han nu än vistats. Sedan någon tid har hr Schadow gästat Stockholm, och äfven här ha några af våra mest bemärkta personligheter begagnat tillfälle att taga i anspråk hans distinguerade konst. Så har han målat de synnerligen lyckade porträtt af professorn frih. A. E. Nordenskiöld och arkeologen professor Oscar Montelius, hvilka Idun här har nöjet återgifva.
Det första som föll mig i ögonen, då jag drog ut den ena, var just föremålet för min nyfikenhet, det lilla röda fodralet; då jag öppnade de små hakar af guld, som fasthöllo locket derpå, fann jag – hvad jag kunnat vänta mig – en medaljong med juveler omkring, infattande porträttet af ett ungt fruntimmer med stora blå ögon och ljusbrunt hår af en beundransvärd glans; den hvita nattdrägt, hvari hon var klädd, – som tunn och fin omslöt, utan att dölja, den skönaste hals och barm, – lät mig ana att detta porträtt var ämnadt att ses blott af en älskares ögon; emellertid har jag aldrig sett någonting mera skönt än detta ansigte, det var på en gång en engels rena skönhet och den mest vällustiga qvinnas. Mina ögon ville aldrig slita sig ifrån njutningen att betrakta dessa förtjusande drag, och en suck af afund trängde sig ovilkorligt ur mitt bröst, vid tanken på den lycklige egaren af detta porträtt, hvilken också utan tvifvel varit egare af originalet; jag blygdes nästan att med mina blickar längre ohelga denna himmelska varelse, – hvars strålande skönhet var mera ren än diamanterna som blixtrande omgåfvo henne – och med en instinktlik och ovilkorlig afbön för min djerfva nyfikenhet, tillslöt jag locket och satte fodralet på sitt ställe tillbaka. Några små biljetter, på silkesfint papper, starkt parfymerade och skrifna med en sirlig fruntimmersstil, en purpurröd bandros, några torra blommor, och en lång ljusbrun hårlock bredvid en qvist af torkad och förbleknad ljung, var allt som föröfrigt fanns i denna låda; och detta var också nog för att med rörande vältalighet berätta den ljufva sagan om kärlekens försvunna dröm; denna korta, men lysande himmel i ett menniskolif, hvars minnen här buro spår af tusen tårar, som kanske väckt den bittraste saknad, höljts med kyssar – förtviflade och brännheta – af en kärlek, som öfverlefvat sitt föremål – och likväl förvarades med sorgfällig ömhet.
I Länets öfriga delar ...» och synuerligast uti vissa socknar af Dahlsland närmast Norrska gränsen samt i de sydliga trakter, sorn omgifva eller tillstöta Borås och Ulricehamn, svarar deremot spanmåls-produktionen, äfven vid den rikaste skörd, icke på långt när emot konsumtionen, utan måste skillnaden för behofvets fyllande tagas ifrån andra orter; och sker detta vanligen i förstnämnde norra trakt från Norrige någon gång, men annars från nedra Dahlsland, samt uti sistnämnde södra » « trakter från Götheborg, Halland och Skaraborgs Län, ifrån hvilket sednare tillförseln på Borås torg isynnerhet är betydlig; hvarförutan Kinds och Redvägs häraders invånare under sednare åren börjat inköpa mycket af den spanmål från Östergöthland, som hålles till salu i Jönköping. Vill man för Elfsborgs Län öfver hufvud jemföra spanmålsproduktionen emot konsumtionen, så bl i Iver resultatet, att årligen större qvantiteter spanmål behöfva tillföras Länet från andra Län och orter, ehuru, genom åkerbrukets tilltagande och den utvidgade potatesodlingen, behofvet är mycket fnrminskadl, emot hvad det annars, vid en starkt ökad befolkning skulle vara. Genom approximation är utrönt, att vid knapp skörd utgör bela behofvet af tillförsel från andra Län och orter omkring 100,000 tunnor spanmål, men vid missväxt vida derutöfver ända lill 150 å 160,000 tunnor och mera. Jemte ofvan angifne orsaker till jordbrukets tillväxt kan man icke från känna en mera utbredd kunskap om bättre methoder vid jordbruksskötseln stort inflytande; och bör anmärkas, att förtjensten häraf tillhör jordbrukande stånds - 9 ståndspersoner med upplysning och nit lör yrket, hvilka härutinnan gifvit exempel, del enda som i dylik fråga verkar direkte på allmogens öfvertygelse: Hushållnings-Sällskapets bemödande, att genom belöningar uppmuntra allmogen (ill en ändamålsenligare jordens indelning och brukning, har dock något medverkat för detta ändamål.