Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s propos. mätte hvila lill nästa riksdag till grundlags - 3a4 Den aa Augusti c. m. enlig behandling , tvertemot Const.Utskts afgifna belänkande. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Innan denna K. M:s pvopos. ankom, var redan ett förslag inlernnadt af Const.Utsk.., af innehåll, att riksdag skulle återkomma, jag tror hvart tredje år. Åtskillige ledamöter ville hafva riksdag hvartannat år o. s. v. Jag anmärkte redan då, att med vårt nuvar. representationssätt, skulle det endast föranleda till, så att säga, årliga riksdagar och alla de olägenheter, som deraf skulle följa, hvadan jag så långt jag förmådde bestred förslaget. Derefter har K. M:s nåd. propos. ankommit, som föreslår att urtima riksdagar må få hållas emellan de lagtima, som skola inträffa hvart tredje år, oberoende af de urtima, sorn under tiden kunnat förekomma. Deraf skulle, efter min förmening, vållas för mycket riksdagar och så myaket att ingen holle ut dermed af R. o. Ad., utom de, som bo i hufvudstaden. Deremot skulle det för landtadeln blifva ogörligt alt hålla ut dermed. Nu har Utsk. vid förslaget gjort åtskilliga anmärkmr, hvilka jag icke torde behöfva upprepa , eftersom de stå här tryckta och Ståndet förmodligen läst deln. Jag anser dem vara af den vigt, att de, sammanlagda med de skäl jag förut anfört, synas mig tala mot bifall till K. Mås proposition. Då Utsk, afstyrker Konungens propos., må R. St. genast kunna antingen densamma alslå eller ock afgöra, att de vilja deröfver å nästföljande riksdag besluta. I öfverensstämmelse med hvad jag förut yttrat, önskade jag, att R. o. Ad. vilie bifalla Ulskts betänk. , d. v. s, afslå den K. propostu. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: Huruvida det någonsin må anses fullkomligt ändamålsenligt, att R. St. sammanträda endast för att afgöra K.
Anslagsconto för reseoch traktamentsmedel har icke samma uppställning i båda Arens hufvudböcker o. s. v. Alla dessa omständigheter utvisa stora brister, så väl i anseende till sjelfva conto-uppläggningen, som i afseende på föringen emellan de nu befintliga conti och enheten i sättet för de särskilda posternas beräkning, hvilka brister icke kunde äga rum, derest endast behöfliga conti, efter ett väl ordnadt system, inrättades och den principen följdes, att på hvarje conto fullständigt utveckla dess ämne, under iakttagande af den oafbrutna serie, som användandet af det dubbla bokhålleriet erbjuder i afseende på posternas föring mellan särskilda conti. §• 9- Enligt Kongl Brefvet den 11 Mars 1843 och Kongl Krigs-Kollegii beslut den 23 November 1844, afskrifvas å Stats-Kontorets liqvid. 3,450 R:dr 43 sk. 4 r:st, utgörande dess inbalanserade skuld, för bekläd n ads-slitn i ngsersä ttning till fångbevaknings-kommenderingar för åren 1839—1841; men då af ofvannämnde Kongl. Bref tillika inhemtas, att Kongl. Kollegium borde, för utbekommande af ersättning för — 140 — det ifrågavarande beloppet, vända sig till "ort och ställe, som vederbör, ’’ enär utgiften ej tillhör 4:de hufvudtiteln; så ock då Kongl Kollegium, i stället att, såsom vederbort, från Kongl, Fångvårds-Styrelsen reqvirera beloppet, låtit å utgiftssammandraget uppföra detsamma under titel: afskrifning, kunna Revisorerne ej undgå att förhållandet anmärka. llilitie-ltoställskassan. Räkenskaperna, granskade i Kongl. Kammar-Rätten för år 1844 utan och för år 1845 med anmärkningar, utvisa följande förhållande: Oebet. år 1844. år 1845 Balans från föregående år: Uppbörd: Hyresdito Balans till påfallande år: Credit. Balans från föregående år: Utgift: — Balans till påföljande år'. Bland ofvanstående, till år 1846 utbalanserade fordringar inbegripas f. d.
St. och tidsandan, då det framkommit med ett project, sorti mera liknar ett barnverk, än mognade mäns alster. Mägliga interessen, inser jag hafva verkat deremot; roagtbegäret å ena sidan, revolutionsandan å den andra. Jag liar nu visat, hvad Utsk. icke gjort af detta förslag; jag vill nu försöka att visa, hvad deraf varit att göra. Genom Landtständer bibehåller en nation sin karakter och sina seder. De nya institutionerna blifva en product af de gamla; de förra skola småningom fullkomnas, de sednare slå djupare rötter. Uti denna institution bör man söka den sanna friheten och således ett correctiv emot både regeringarnas och den allmänna opinionens despotism. Der skall nationen söka sitt skydd emot delta sa beprisade och så olyckliga centralisationssystem, som, utknstadt al absoluti»- roen, med lika föl kärlek omfattas af Regenter och Jacobi-? ner; ty då majoritetens interessen skola vika för minoritetens, fordras alltid våld. Genom Landtständers formerande bade man kunnat befria Nationen från det förmynderskap, hufvudstaden åtagit sig, från det envälde, sorn der har sitt hufvudsäte och som ulöfvas både i Regeringens namn och den s. k. allmänna opinionens, denna den nya tidens värsta despotism, som söker qväfva ali tanka och fängsla all vilja, som strider deremot. Vid Jandtdagarna hade man kunnat få känna Nationens verkliga opinioner, då vid riksdagarna representanterna till stor del endast äro Regeringens och journalismens organcr. Då det är min öfvertygelse, alt då patriotismen hufvudsakligast består uti en liflig tillgifvenhet för hembygdens vanor och interessen, bör roan fästa synnerligt afseende härpå. Ingen kan förneka ett allt mer och mer stigande begär att deltaga i landets angelägenheter; man bör således genom en politisk verksamhet söka Realisera detta interesse. En verklig frihet pcb belåtenhet uppkommer blott genom en väl organiserad municipajstyrelse. Landets inre administration kan, hvad de loeala inleresspna angår, både lättare och bättre bedömas pä stället, än i hufvudstaden.
Middagen och Efverling störde Evelina i sina betraktelser, och för tanten måste hon oupphörligt upprepa hvilka som voro med och hvad som åts och dracks. Evelina gjorde reda för allt och satte sig till bordet med ganska liten appetit. «Nå reser ni ifrån oss i dag, kära Efverling?» sade gumman. «Nej, jag reser icke ännu på några dagar.» svarade Efverling, «jag har en liten affär för händer som jag först måste afvakta slutet på.» «Nå det låter höra sig, kära Efverling. Då skall vi göra oss så muntra dagar vi kunna, jag hade minsann lust att i denna qväll, ställa till ett litet parti; han kunde just komma hit den der Säfven, han är visserligen en den aldra rakaste Stockholmskavaljer, det är sannt, men han är rätt hygglig för det, rätt hygglig.» «Det går ju an att bjuda honom,» sade Efverling. «Om fru Wiberg önskar hans sällskap. Jag är öfvertygad om, att han gerna kommer.» «Ja om det ginge an,» sade gumman och fixerade Efverling. «Men att skicka Saralena ?» «Kanske om jag träffar honom ute,» sade Efverling «skall jag framföra er önskan.» «Ja det vore icke så dumt det. Det såge straxt bättre ut.» Evelina sväljde helt. «Ät inte så fort, kära barn.» Sade gumman «Ge dig tid och ät bröd till.» «Hvad har han för syssla egentligen?» frågade gumman. «Kan han föda sig på den?» «Han är ordinarie i Banken,» sade Efverling. «Och med sin lön jemte sportler, bör han väl kunna föda sig galant såsom ungkarl.» «Han är ju ensam arfvinge efter gubben Edler? Det är ju hans köttsliga morbror och gubben är ju rik?» «Ja man säger så.» «Nå om då ungaherrn förstår att hushålla med styfvern, så blir han min själ ett godt parti. Kanske han ser sig om nu, som bäst efter någon?» «Det kan hända det,» sade Efverling småleende. «Derfore bör den nu hålla sig framme, som har något att bjuda ut.» «Ja inte bjuder jag väl ut», sade gumman.
Nåväl, när jag en gång sade till mig sjelf om er: han är min man! så visste jag att jag ej bedrog mig. Ni lydde mig då, ni lydde mig sedan och ni skall lyda mig nu. Ni är inte fri, som ni tror, ni är tvärt om bunden vid mig genom dubbla band. Det är just genom de der båda andra gångerna jag har er riktigt i mitt våld. – Ni är en usling! – Man brukar inte komplimentera sin välgörare på det sättet. Men jag blir inte ond på er för det. – Välgörare!? – Herr konsul! Efter som ni tycks önska det, så låt oss nu göra upp räkningen med hvarandra. Det kan ju vara intressant att se hvem af oss två, som i verkligheten är skyldig den andra något. – Nå ja, må ske! Men låt det gå fort; ty som ni vet väntar mig min fru på teatern. Ni har ett svårt fel, det nemligen att jemt vilja bråka, äfven vid de allra enklaste saker. Jag vet knappast om jag grälat med någon annan menniska så mycket som med er. Men lemna emellertid fram er specificerade räkning, så skall ni få kontraräkning af mig. Och sedan kunna vi återgå till min plan; ty ni kommer att gå in på den såväl som på allt annat, blott ni får tid att betänka er ställning litet. – Er kontraräkning? Ja visst, ni tror er hafva en sådan. I sjelfva verket är dock jag lika mycket herre öfver er, som ni tror er vara öfver mig. Ni beror mera af min tystlåtenhet än jag af er: ty jag kunde träda fram som angifvare mot er, hvilket deremot ni på grund af er ställning ej kan mot mig. Den saken tycker jag är ganska lätt att förstå. De orsaker jag för fem år sedan hade att frukta er, finnas ej nu mera. Jag menar min oförlåtliga dumhet, då jag först gjorde er bekantskap. – Då ni begick inbrott i mitt kassaskåp. Säg ut ni! – Som ni vill. En anklagelse härför är nu icke mera tänkbar, man skulle inte tro er, endast undra öfver hvarför ni förtigit denna sak så länge. Ni vet likväl, att jag begick detta brott för Noras skull, och ni begagnade henne som medel att förmå mig att tjena er.
Hvad åter utgifningen af läseböcker angår, så torde dermed vara ett olika förhållande - Staissamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskollens Utlåtande, iV.o. 42. 9 hållande. Oförpekligt är, att folkskolans verkningar blifva mindre inflytelserika om bildningens utveckling stadnar vid den i skolan lemnade undervisningen. För att tillväxa och blifva lefvande behöfver den i skolan inhemtade kunskapen alltjemt underhållas och förökas genom egen läsning. Svenska allmogen läser gerna och begrundar noga hvad den läser. Men tillfälle till god och nyttig läsning saknas oftast, enär inköp af goda böcker och skrifter fordrar icke obetydliga penninge-uppoffringar och ert förmåga af riktigt urval, hvilken ej kan antagas såsom allmän. De som mest tillhandahålla böcker åt allmogen äro i afseende på valet icke nogräknade och kunna knappast vara det i anseende till det ringa förrådet på verkligt goda och passande arbeten. Allmogen nödgas derföre ej sällan tillfredställa sin läslust med läsning af föga tjenliga, stundom till och med skadliga och missledande skrifter, som råka i deras händer. Sällskapet för nyttiga kunskapers spridande har på ett berömligt sätt sökt afhjelpa denna brist genom sin »Läsning för folket,» som innehåller många artiklar af utmärkt värde, skrifna i en populär stil. Men en tidskrift af denna omfattning, hvilkens artiklar ofta äro afbrutna och i många häften fortsatta, torde dock, dels genom sin vidd, dels genom valet och behandlingen af ämnen, e| alltid fullt motsvara det afsedda ändamålet, och få exemplar deraf lära väl kommit lill den egentliga allmogens bokförråd. Då det likväl är ett af de vigtigaste föremålen för statens verksamhet, att göra alla sina medlemmar i möjligaste måtto delaktige af upplysningens välgärningar och aflägsna alla anledningar till förvillelser, synes det vara angeläget, att folkläsningen icke vanvårdas och lemnäs åt sitt öde, utan ledes och befrämjas genom framkallandet af goda läseböcker.
Men då den i och för sig fria viljan ännu i sig är abstrakt, men vid den subjektiva viljan såsom fenomenell har förnuftig konkretion och reflexion i sig, återgifver den åt den senare dess förut förutsatta själfständighet, som numera icke blott är makt att sätta sin egen välgång såsom sitt ändamål, utan äfven är satt såsom makt att åt den i och för sig fria viljan ur sig gifva konkretion och reflexion i sig — samvete. Då nu den subjektiva viljan är sinlig, har den i förhållande till den i och för sig fria viljan en sinlig själfständighet, hvarför den senare viljan förlorar sig själf i den förra och ådagalägger sig såsom i den samma egande sinlig konkretion och reflexion i sig i det onda. Därmed ådagalägger sig i det goda den i och för sig fria viljan såsom egande ur en synpunkt förnuftig konkretion och reflexion i sig vid den subjektiva naturbestämda viljan, ur en annan såsom egande sinlig konkretion och reflexion i sig vid samma vilja och ådagalägger dessa synpunkters nödvändiga sammanhang med hvarandra. Detta förhållande har såsom redan påpekats sin grund däri, att i utgångspunkten den i och för sig fria viljan tages i två betydelser, i det att den ur en synpunkt bestämmes såsom väsen, ur en annan såsom det abstrakt allmänna i den sinliga, och att dessa båda synpunkter äro lika nödvändiga för processen. Däraf följer nämligen, att den i och för sig fria viljan måste, då den förutsatta sinliga viljan utvecklat sig till att ega konkretion och reflexion i sig, framträda å ena sidan såsom det konstitutiva, men öfver sinligheten höjda i dessa egenskaper, men å andra sidan såsom själf erhållande de samma ur den sinliga viljan, och att dessa båda synpunkter måste ådagalägga sig såsom hörande tillsammans.
Den verkan som åsyftas med 3 mom, af nämnde Kongl Förordning* synes Herr af Ekenstam ej eller nu kunna förenäs med dell åt uppfinnaren ämnade fördel oell säkerhet, enär genom bibehållande äf Samma moulent det missbruk skulle kulma förefalla , att en Svensk man hlfefve emot sin vilja skiljd ifrån sådan sin väifångna egendom, då fattigdom ej tillät honom, att sköta densamma med sådan drift Som an» dra, med användande af större förlager o tvifvelaktigt skulle kunna göra. Om inan möjeligen skulle anse ett Uteslutande privilegium, som obegagnadt LdgVtskottets Uettinkandéi Jö 1098 LagUtskottets Bettinkanden', undanhålles allmänheten, ej böra få bibehålla sin rätt längre än den utstakade Minimitiden för ett sådant åtnjutande; vore denna inskränkning likväl, ehuru en medelväg, enligt hvad Motionairen förmodade, ingenstädes utomlands antagen, cmedan man ansett som ett våld, att, med hotelse att återtaga hvad man gifvit, tvinga uppfinnaren att sätta sin invention i verkställighet på en tid då den icke lönar sig. I likhet med dessa grunder föreslår Herr af Ekenstam sluteligen en underdånig anhållan, om sådane ändringar uti ifrågavarande Nådiga förordning, som förmenas nödige för att böja egenheten i våra administrativa former, och bifogar ett allegat, innefattande en uppställning af det förändrade utseende, som Kongl. Förordningen den 28 April 1819 skulle erhålla, i följd af ofvanupptagne erinringar. Utskotten, sorn tagit detta ärende under öfvervägande, hafva dervid inhemtat, att redan vid 1809, 1815 och 1818 årens Riksdagar fråga blifvit väckt, örn inskränkning uti exclusiva privilegier, samt att Kongl. Maj:t, till följd al Riksens Ständers vid alla dessa Riksmöten upprepade underdåniga Önskningar, utfärdat Förordningen rörande detta ämne af den 28 April 1819.
Jemte det Rikets nu församlade Ständer, för sin del, beslutat, att hvad i högstberörde Kongl, kungörelse är stadgadt rörande korporationer eller menigheter beviljade låneunderstöd äfven bör utsträckas till de lån, som, för odlingsföretags befrämjande, hädanefter varda enskilde personer meddelade, hafva Rikets Ständer rnedgifvit, att samma stadgande, derest vederbörande låntagare så åstunda, likale des må tillämpas å sådane odlingslån, hvilka enskilde personer redan från Riksgäldskontoret utbekommit. o För de lån, hvarå de till ett visst årligt belopp fastställda ränteoch kapitalinbetalningarne således komma att, i sammanhang med allmänna utskylderne, verkställas, behöfver någon serskild årlig ränteliqvid icke uppgöras. Ej heller behöfva innehafvarne af dessa lån, eller de för dem ansvarige hemman, i Riksgäldskontorets räkenskaper upptagas; varande Riksgäldskontoret jemväl frikalladt från skyldigheten att samma lån eller derå förfallna ränteoch kapitalbelopp, vid inträffande konkurser eller andra dylika fall, bevaka. § 79. (Lika lydande med 79 § i det Memorialet JVs 305 bilagda förslag till Riksgäldskontoret» reglemente utom 3:dje punkten, som här blifvit tillagd.)
I afseende å denna ansökning är vordet upplyst: att låntagaren, som tillika är ansvarig inlemnare af lånedokumeutet., före lagsökningen inbetalt 65 r:dr banko, men att, oaktadt han sedermera varit för skulden bysatt och utmätningsförsök åtskilliga gånger hos honom blifvit anställda, någon ytterligare godtgörelse derigenom icke kunnat diskontverket beredas; att vid deri emot löjtnanten von Linde den 6 April 1839 anställda förnyade lagsökning, målet förklarats tvistigt, i anseende dertill, att han förnekat den å reversalet befintliga namnteckning, hvarefter Stockholms stads Kämners-rätt, dit lian instämdes, genom utslag af den 12 Augusti 1840, förklarat, att, då, emot löjtnanten von IJndes enständiga nekande, någon bevisning ej kunnat åstadkommas derom, att han skrifvit eller låtit skrifva sitt namn under borgensförbindelsen, han från käromålet frikändes; samt slutligen att Håkansson ofta förändrat vistelseort, så att vid de mot honom anställda lagsökningar Banko-Utskottets Utlåtande, N;0 29. och utmätningsförsök, hvarvid ingenting varit att erhålla, han än befunnits boende här i staden, än å Wermdön och än i Enköping. Då sökanden hvarken har bestämdt yrke eller stadigvarande vistelseort och anledning icke är för handen, att något af honom i exsekutiv väg finnes att uttaga och ännu mindre att han någonsin skulle kunna till fullo gälda sin ifrågavarande skuld till diskontverket, för hvilken icke eller det ringaste är att påräkna hos låntagaren, anser Utskottet sig ega skäl att, i öfverensstämmelse med banko-diskont-direktionens hemställan, på det sätt till ansökningen tillstyrka bifall, att, så vida Håkansson till banko-diskont-verket genast inbetalar 185 r:dr banko samt återstoden 400 r:dr banko, med 100 r:dr samma mynt under hvarje påföljande halfår, och för fullgörandet häraf ställer diskontverket godkänd säkerhet, inom 2:ne månader från af beslutet erhållen del, han må befrias från erläggande af upplupen ränta och expenser.
7 50 dra ändamål afsedda Pappersbruk öfverlålen, sådant skulle, enligt uppgjord beräkning, grundad på de af Eder uti Edert underdåniga utlåtande uppgifne pris, medföra en ökad kostnad för detta pappers anskaffande af omkring 9,000 R:dr B:co årligen, hvilken summa, om än under nuvarande förhållanden för Staten af mindre betydenhet, dock ej bör onyttigt förspillas, bafve Vi, i betraktande af dessa förenade omständigheter oell med afseende tillika å den förlust, hvarje för Statens räkning drifven fabrikstillverkning ofelbart måste den enskilde Näringsidkaren förorsaka, icke funnit skäl att Rikets Ständers i ofvanberörde måtto framställde förslag i Nåder antaga, utan förklarat Oss vilja fortfarande bibehålla de hittills i afseende på Chartae-Sigillälaepapperets tillverkning och stämpling gällande föreskrifter, hvartill Vi dessutom funnit en serskild anledning i det förhållande att Rikets Ständer, uti deras vid Riksdagens slut afgifne underdåniga förslag till förnyad förordning angående stämplade pappersafgiften, hvilket förslag, jemväl under denne dag utgjort föremål för Vår Nådiga pröfning, sjelfve bibehållit stadgandet om Charlae-Sigillalaehvitstämplingens besörjande af att serskildt Contor inom Rikets Ständers Riksgälds-Verk. Då en tid derefter, genom en i allmänna Tidningarne införd kungörelse, inhemtades att Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-Contor utlyst auction, att den 23 Mars 1842 förrättas till upphandling af papper till Charla-Sigillata för det påföljande uret, utgörande omkring 2,500 Ris, samt enär Höglofl.
I de sjukvårdsanstalter, jag under resan besökt, hafva varit rådande ordentlighet och snygghet, äfven der lokalerna icke varit i det ändamålsenligaste skick. De der intagna sjuka hafva äfven yttrat sin belåtenhet med omvårdnaden och skötseln. På flera ställen har deremot klagan försports öfver de befintliga sjukvårdsanstalternas otillräcklighet, isynnerhet har en sådan klagan låtit höra sig öfver bristande utrymme på Hospitalen eller vårdanstalterne för sinnessjuka. I en af de aflägsnare landsorter, som jag besökte, berättades, att en sinnessjuk måst flera veckor förvaras och då ännu förvarades hemma hos föräldrarne, bunden med kedjor, emedan plats ej kunnat erhållas på något lazarett eller hospital och hans tillstånd vore så våldsamt att man befarade, det han skulle, enligt yttrade hotelser, till lifvet skada sina närmaste, om tillfälle dertill yppades. I samma ort hade nyss förut en dylik olycklig sinnessvag, som icke heller lyckats att vinna inträde på någon sjukvårdsanstalt, i ett anfall af raseri, på det rysligaste sätt, mördat sin syster. Hvad som till afhjelpande af denna brist kan uträttas, är derföre af behofvet påkalladt, och skall utan tvifvel inom hela landet med tacksamhet emottagas. Och härmed afslutar jag redogörelsen för det embete, jag nu under ett år och två månader förvaltat. Jag behöfver ej underrätta den, sorn egnat någon uppmärksamhet åt min embetsförvaltning och åt den redovisning, jag här framlagt, huru föga min förmåga, mina insigter och min erfarenhet motsvarat detta vigtiga förtroendeuppdrag. I följd af min föregående bekantskap med embetets fordringar borde ett sådant resultat icke vara mig oväntadt; men då jag ändock, efterkommande en älskad och vördad förmans önskan, emottog Rikets Ständers för mig så smickrande förtroende att vara hans suppleant, kunde jag, lika litet som någon annan, föreställa mig det, som sedan inträffat, att han i sin kraftfullaste ålder så plötsligen skulle falla ifrån och lemna embetets börda på mina svaga skuldror.
På det omsorgsfullaste hade ock denna hans rätt förut iakttagits, men i samma mån som den nya beskattningen för inkomst af kapital gjort samma rätt om möjligt ännu mera vigtig och dyrbar för den skattskyldige, hade man, om icke alldeles gifvit den tillspillo, åtminstone låtit iakttagandet deraf uteslutande ankomma på beredningarues och taxerings-komitéernas godtycke eller individuela uppfattning om den större eller mindre nödvändigheten att äfven för den skattskyldige visa, det han icke vid beskattning för inkomst från olika förvärfstitlar blifvit godtyckligt behandlad. Men om vid en dylik sammanföring af hans inkomst den skattskyldige blefve urståndsatt att, då han ansåge sig hafva blifvit för högt beskattad, behörigen reda frågan och visa hvari felet vid öfverbeskattningen bestode, så vore också pröfnings-komitéen, hos hvilken han klagade, förhindrad att göra något åt saken. Denna komité, huru samvetsgrant den än sökte att handla, saknade i de fall, då beredningens förslag blifvit gilladt af taxerings-komitéen, och då vanligtvis hvarken taxeringslängder eller taxeringskomitéens protokoll innehölle någon upplysning om hvilken inkomst man velat beskatta, all annan ledning för bedömandet, huruvida den öfverklagade taxeringen borde ändras eller fastställas, än de mundtliga uppgifter, som meddelades af tillstädesvarande personer, Bevillnings-Utskottets Betänkande JW 9. 35 de der i beredningen eller taxeringskomitéen förut fattat sin åsigt om saken och måhända der bestämt utgången. Men en så beskaffad pröfning vore icke hvad den borde vara, och så framt beredningarues förslag till skattepåföring icke gjordes specifika, måste, efter motionärens åsigt, flerfaldiga, högst väsendtliga olägenheter inmänga sig i taxeringen.