Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jprocent, ty skillnaden hade derigenom blifvit så liten, att den icke kunnat komma i fråga; men då från början alla tänkt sig realisationen så, att för 128 sk. i sedlar skulle erhållas en SpecieRiksdaler sådan den förut varit, utan afdrag, och då denna idé är fortplantad på hela allmänheten, håller jag det för en rättsfråga, att icke gå derifrån, ehuru jag inser nyttan af en myntfot, som instämmer med vigtsystemet. Olägenheterna af att en sådan öfverensstämmelse icke finnes, äro dock mindre, än att ett enda runstycke skall antagas i myntfoten mindre, än som är beslutadt. Hvad åter angår, att återställa rättsförhållandet genom silfverplantsars utlemnande frän Banken efter en annan beräkning, än myntadt silfver, så kan jag ej föreställa mig annat än att deraf skulle uppkomma en agiotering mellan silfver och sedlar. Om jag t. ex. skall betala ioo R:dr i Ystad, så säger man, ni måste ytterligare gifva mig 36 sk.; Den ai O c tobe r f. m, 155 ty så mycket gälla verkligen penningarne i Banken, och så komme troligen att gå vid alla liqvider. Mig synes, att detta skall inträffa, men hufvudsakligaste skälet är, att vi från början icke föllo på denna ide. Att hafva slagskatten såsom Statsinkomst, kan annars visserligen vara riktigt; men då hvar och en kan gå till Banken för att erhålla silfvermynt, så är ali anledning att de blifva få, som gå till Myntet och låta mynta. Att sålunda pålägga den enskildta medborgaren att betala myntskatt, är utan ändamål, ty vinsten blir ingen annan, än att Banken får betala myntni omkostnaden , och att Bankens revenu blir så mycket mindre. Af dessa skäl anhåller jag Cm afslag å den projecterade slagskatten. Herr Rosenblad'. Då jag vågar tro mig både hafva framställt riktiga premisser och derifrån dragit riktiga slutsattser, skall jag i korthet inskränka mig till besvarande af de skenfagra invändningar å mina moståndares sida, som möjligen kunnat ögonblickligen verka på omdömet öfver frågan.
Under första hälften av lärotiden skall lärlingen undervisas i kännedom om Simplicia (enklare läkemedel) och samla ett herbarium vivum. Han skall flitigt öva sig i de handlag som till Simplicia hör och i laboratorium vad som förefaller vid varjehanda operationer. Den senare halva lärotiden bör husbonden själv undervisa lärlingen och ge honom tillfälle att av vederbörande lärare inhämta de kemiska grunderna till de operationer som förekommer i apotek och laboratorier. Han bör under sista året få bevista föreläsningar om historia naturali och pharmacien. Skulle lärlingen visa sig vanartig och försumlig och inte bättra sig efter förmaning, har apotekaren rätt att avskilja honom från sitt apotek. Orsakerna skall genast inberättas till Sundhets Kollegium, där lärlingen också kan klaga om han anser sig fel behandlad. § 4 När lärotiden är slut och lärlingen vunnit försvarlig kunskap i språk, känner Simplicia och är övad att tillreda salvor och plåster samt har handlag med de allmänna kemiska operationerna, må husbonden anmäla honom till Pharmaciae Studiosi examen vid Sundhets Kollegiet. § 5 Vid examen, om den hålls i Stockholm, bör någon medlem av Sundhets Kollegium utröna om lärlingen har tillräckliga kunskaper. Han skall också visa att han behärskar laborationer. Berättelse över examen insänds till Sundhets Kollegium som prövar om lärlingen kan godkännas och förklaras för Studiosus Pharmaciae.Han tillåts då avlägga sin Studiosi ed. När examen sker i landsorten bör provincial medicus eller annan tillhörig person till Sundhets Kollegium närvara. Lärlingen som avlagt sin examen bör stanna hos husbonden under ett år i kondition och mot arvode, om han uppfört sig så att husbonden vill ha honom kvar. Äger lärlingen inte tillräcklig kunskap förlängs lärotiden efter omständigheterna. § 6 Ett år efter fullgjord examen har Pharmaciae Studiosus rätt att ta kondition någon annanstans. Skriftligt kontrakt upprättas och konditionen tillträds. Den kan upphöra vilken tid på året som helst, men med uppsägningstid på 3 månader från båda sidor. Studiosus bör arbeta vidare på latin, tyska och andra språk. Bor han i huvudstaden bör han hos Historiae-Naturalis, Kemi och Pharmaci professorerna söka förkovran i dessa vetenskaper. Bor han i landsorten söker han undervisning, där den är möjlig att tillgå.
Men allt sedan jag läste Ebba Larssons uppsats » La Société » i N:o 14 af » Idun », har jag känt ett oemotståndligt begär att skriftligen gifva luft åt de blandade känslor, som nämda uppsats framkallat. Att författarinnan icke är ensam om den åsigten, att vårt sällskapslif behöfver reformeras, är en borgen för att denna åsigt är alldeles rigtig: tusenden instämma med henne deri. Och att hon sjelf alldeles förälskat sig i sin » vackra saga », framgår tydligt af slutorden; men låtom oss se, om den icke har flere fel, än det att ej finnas till i verkligheten. Idén att några med slägtoch vänskapsband förbundna familjer skulle genom ett regelbundet och enkelt umgänge söka vederqvickelse och trefnad är särdeles god och ofta med mer och mindre framgång realiserad; men jag undrar, om det icke skulle vara bra svårt att bibehålla de båda första vilkoren, regelbundenhet och enkelhet, samt ernå det åsyftade resultatet, om kretsen vidgades i det oändliga? Vidare förefaller det, som om de » äkta männen » skulle uteslutas ur » La Société », ty det säges uttryckligen på ett ställe, att » La Société » är fruarnas klubb, och att dessa äro lika obevekliga som herrarne, hvilka iij tillåta fruarna att med sin virkning sticka näsan i deras klubb. Men å andra sidan talas om, att såväl yngre som äldre ungkarlar emottagas. Detta är väl hvarken rättvist eller välbetänkt af ett sällskap, som gjort till en af sina uppgifter att motarbeta utelif. Eller är det egentligen de bli / vande äkta männen, som i tid skola reformeras och räddas, och lemnar man de » utestängda » äkta männen åt deras öde? — I så fall får » La Société » mycken likhet med en råttfälla, som mammorna inrättat för att fint och behändigt fånga män åt sina döttrar. Att enkelhet i mat och dryck samt öfriga anordningar icke hämma utan snarare befordra sällskapsglädjen, om den är af rätta slaget, är en bepröfvad sanning.
Beträffande i öfrigt Herr Carlheim-Gylleuskjölds uttryckta önskan, att den af honom tiplästa § i nu gällande lag måtte komma att qvarstå framför den nu ifrågavtde §:n, så kan jag, för min del, verkligen icke inse, hvartill det skulle gagna att antaga denna §, om man i berörde hänseende ginge Herr Carlheim-Gyllenskjölds önskau till mötes. t) t! n 17 Juli. 149 Gr. Mörner: Jag får, för min del, tillstå, att jag verkligen icke kan inse, hvartill hein denna förpostfäktning skall gagna; ty genom denna §:s antagande lärer viii icke ifrågavtde stadganden i nu gällande lag om förmånsrätt för barna-arf och andra der omnämnda klasser och inrättningar vara afgjord. Denna fråga qvarstår jn till de efterföljande §§:na. Så vidt man finner nödigt att göra densamma beroende af hvad R. o. Ad. förut beslutat, är det ett sätt att gå tillväga, som icke upställer något hinder för §:ns behandling. Sådane beslut hafva redan tillförne blifvit fattade. Afskaffande af den tysta förmånsrätten för barna arf kan ställas i samband såväl med beslut om inrättande af förmyndare-kammare som med institutionen af gode män. Jag kan således icke finna R. o. Ad. samt R. St:r förhindrade, att, för den händelse de finna sådant för godt, göra ett bifall beroende af hvad som kan i afs:de på omyndiga barns medel blifva af R. St.:r beslutat. Då jag således, på dessa skäl, icke anser, att man vid den nu föredragna 8:de §:n behöfver afhandla detta ämne, förenar jag mig med de talare, som yrkat bifall till densamma. Hr Carlhei m - Gryllen skjöld: Emedan den nu föredragna 8:de §.-n upläsles. ansåg jag att den skulle komma i stället för den gamla. Ar åter R. o. Adins mening att endast bifalla denna §:s innehåll, utan afs:de på dess plats, så har jag för min del ingenting vidare att i frågan erinra. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade H.
Summa 7o8,o3o R:dr. Detta hafva Utskotten i öfvervägande tagit; och som Utskotten icke anse sig kunna tillstyrka i de med roteringsbesväret förenade prasstationer någon lindring utöfver den, hvartill de af Stats-UtskolLet, i dess Betänkanden, angående regleringen af utgiflerne under Riks-Stalens Hufvudtitlar för Landtoch Sjöförsvaret, yttrade åsigter skola, i händelse de al Rikets Ständer varda gillade, föranleda; så få Utskotten hemställa, alt den af Herr Hallström väckta motionen måtte förfalla. Stockholm den 26 November 1840. Auli. till Eip. Utsli. d. 27 Nov., kl. 6 e. m. Betänkande, i anledning af väckt fråga om Gardes-Regemenlenas indragning till halfva styrkan. Från Vällofl. Borgare-Ståndet har till Statssamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Ulskoltens behandling blifvit öfverlemnadt ett af Herr Gustafsson, C. G.j till Ståndet ingifvet memorial, deri han uttalat sin öfvertygelse, att underhållet af de i hufvudstaden förlagde Gardes-Regementena till häst och fot medtager öfverdrifna summor, att dessa Regementen högst obetydligt bidraga till bevakningen af hufvudstadens säkerhet, samt att något annat skäl för deras bibehållande ej förefunnes, än vaktgöringen å Kongl. Slottet eller på några få ställen i staden, och paraderingen vid så kallade högtidligare tillfällen. Motionären har alltså föreslagit, att berörde Regementen måtte, åtminstone till halfva styrkan, eller 600 man, varda indragne, hvarigenom, i öfverensstämmelse med Herr General-Lieutenanten m. m.
Jag anhåller derföre om bifall å Utskottets förevarande Betänkande om Fyringsmedlen så mycket heldre, som den nu väckta frågan egentligen angår UtgiftsBetänkandet. Herr Bruncrona s Nils Abraham} hade inlemnat ett så lydande anförande: 1 anledning af Höglofl. StatsUtskottets 8o Den 3o April f. ra. senast afgifne inkomst-betänkande och 29 punkten, angående dispositionen af Danska Fyringsmeulen, får jag vördsamt andraga. Höglofl. StatsUtskottet har ansett, att Danska Fyringsmedlen, utgörande 9,333fR:dr, böra för andra ändamål, än Fyrarnes förbättrande, användas, och det på den grund, att då inköp af Landsorts och Korsö, enskildte tillhörige, Fyrbåkar icke blifvit bifallit, har Utskottet förmodat, att med den betydliga inkomst, som är att påräkna, genom de förhöjda Fyroch Båk-afgifterne, hvilka uteslutande få användas till förmån för denna inrättning, utvidgade och förbättrade anstalter kunna till vägabringas; och då således billigt afseende blifvit fästadtå den klagan, som i denna väg, under Riksdagen blifvit yttrad, och derjemte är att förmoda, det de förbättringar, som vidtagas, verkställas successive, kunna nästkommande Rikets Ständer säkrast blifva i tillfälle att bedömma, om icke . den nu gjorde dispositionen är för behofven tillräcklig. Öfverflödigt vore för mig, att fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet uppå beskaffenheten af Rikets vidsträckta och farliga kuster, samt nödvändigheten af Lotsverkets, Fyrarnas och säkerhets-anstalternas ändamålsenliga förbättring, så allmänt, så högt, och med skäl af de sjöfarande och trafiquerande påkallad.
Denna skrifvelse är så vidsträckt, alt den innefattar decharge äfven för de icke granskade räkenskaperna, ty den innehåller dessa ord: ”så få hos E. K. M. R. St. ”härmed i lind. tillkännagifva alf, med stöd af 76 §:n Riksd.- ”Ordn., Statsrådets ledamöters och föredragandes ansvarighet för sina rådslag och för utöfningen af sina embeten, ”intill den dag då innevar. riksmöte tagit sin början, fullkomligen upphört.” Jag inlåter mig icke i något bedömmande, huruvida denna skrifvelse är riktigt styliserad eller icke; men jag anser, att densamma, sådan den är, bör lända till efterrättelse. Uti slutet af delta betänk, föreslår Utsk. R. St., ”att ”hos K. M. anhålla, det sådana föreskrifter måtte meddelas ”Rikets collegier och förvaltande verk, hvarigenom desamma ”på det strängaste tillförbindas, att med största noggrannhet ”efterkomma hvad K. M., på grund af R. St:s beslut och ”gällande lagar, velat dem anbefalla, börande desamma haf”va ingen möda ospard att, uti hvarje dem åliggande förvaltningsgren , iakttaga den största sparsamhet och hushållning samt att med skyldig grannlagenhet bemöta de an”märknrr, som af R. Sits revisorer göras emot deras förhållning och räkenskaper.” Det är oslridigt StatsTJtskts rättighet att föreslå R. St. alt, då de finna något förvaltande verk eller någon embetsman hafva begått så beskaffade fel alt ansvar derå bör följa, hos K. M. anhålla, att samma verk eller embetsman må ställas under tilltal; men jag tror, att StatsUtsk. gått för långt, då det sträckt sitt förslag till begäran om föreställning till embelsverken. Delta är den ena anmärkningen jag dervid har att göra, och den andra är, att framställningen är affattad i så allmänna ordalag, att om K.
Der inne i stugan sofvo snart alla, deras andetag hördes ojemna och dofva i det qvafva rummet, der luften allt mera tätnade till, mättad af de sofvandes andedrägt och den våtvarma fuktlukt, som slog in i rummet vid nattens annalkande. Fru Burström hade, för att få Mia att bekänna stölden, användt ett lika enkelt som listigt sätt. Så snart hon saknade sina juvelörhängen, föll genast hennes misstanke på Jonsönerna, som hon flere gånger sett snatta jordgubbar i trädgården, och märkvärdigt nog utsåg hon Mia, den beskedligaste och dummaste af barnen, till sitt offer. Då hon kommit in till staden och hem till sin våning, skickade hon genast ned i boden efter russin, mandel och sviskon, lade fram dessa läckerheter för Mia, bifogade en krona, och sade derefter, att om Mia bekände sanningen och sade, hvar hon gjort af örhängena, skulle hon få allt detta. Mia var icke sen att gå i fällan; den blanka kronan i synnerhet öfverväldigade henne, och hon svarade genast att hon tagit de omtalda örhängena. Mia hade emellertid en mycket klen uppfinningsförmåga, och kunde omöjligt hitta på hvar hon gömt tjufgodset; men frun var desto qvickare, hon proponerade Mia att ringarne skulle ligga i hennes mammas byrålåda, och härtill svarade Mia genast ja. Då frun kom in till staden på aftonen efter sin misslyckade undersökning af madam Jonsons byrålådor, der hon icke kunnat finna någonting, som på minsta sätt liknade juveler, företog hon samma manöver med ynglingen Jonson, som hon för detta ändamål tagit med sig till staden. Denne unge herre var betydligt mera förslagen än systern; han lät frun duka upp minst dubbelt så mycket russin och mandel och två hela kronor, innan han bekände sitt brott. Sedan släpte han helt och hållet lös sin rika inbillning, och berättade att han lagt örhängena under en planka uppe på vindskullen på taket, en liten fantasiutflygt, som fru Burström var nog öfverretad att sätta tro till. Hon begaf sig således följande morgon ut till landet för att revidera på Jonsonska taket och lemnade barnen qvar, inlästa i tamburen till våningen, der de fingo roa sig med sina russin, mandlar och sviskon.
Jag råkade honom i Upsala några gånger, men han var då mycket grön, så något bestämdt intryck fick jag inte af honom, annat än att han var en glad kurre, en kvick, öfverdådigt kvick visdiktare och en stor fruntimmerskarl. Men vår redaktionssekreterare var mycket intim med honom, och det är han, som gifvit mig de personliga detaljerna. — Det här till exempel; »Man kan säga om Wilhelm Falkman, att han inga fiender hade. För mången annan behöfde ej dessa ord vara något beröm, för honom utgöra de en ära. Till och med hans mest lössläppta kvickhet hade aldrig någon stickande gadd, och de privata visor, han så frikostigt strödde omkring sig och som gnistra af lif, förråda på ett beundransvärdt sätt den hjärtegodhet, han annars blygt undandrog världen. — Ja, det är nästan ordagrant, hvad han sade. Jag skref nekrologen för den litterära karaktäristikens skull, det är mitt fack mer än hans. Kände du Falkman? — Nej, jag hade inte den äran. — Du talar i en ton, som om du visste något ofördelaktigt om honom. — Det gör jag kanske. — Något, som går på heder och ära? — Det är som man tar det. Du kan lugna dig med, att jag inte hört vare sig att han mördat, stulit eller förfalskat. Det var bara något, som föll mig i sinnet, när jag läste din panegyrik öfver det goda hjärtat, som aldrig ville såra. Sedan jag hört det där »något», förekom mig alltid Falkmans personlighet osympatisk, ja, jag erkänner till och med, att jag sedan dess ej rätt kunnat goutera hans författarskap, hvilket är mycket dumt, man bör ju skilja sak och person. Men det gjorde väl ett så djupt intryck på mig, därför att min sagesman var den det var. — Är du säker på din sagesmans trovärdighet? — Ja, det är jag, fullkomligt säker. — Berätta, jag börjar bli nyfiken! — Jag har verkligen lust att göra det, om inte för annat så för att bevisa, att vill man skrifva en sa odeladt vacker nekrolog som den där, är det bäst att inte forska alltför noga. Ser du, jag har haft andra källor än du.
Den består i beskyllning för sådane laster och fel, som, ehuru de förringa menniskans värde, icke hota allmänna säkerheten och således af lagen ej kunna åtalas;, beskyllning för sådant, som efter lagens bokstaf icke å ära går eller för den smädades borgerliga namn och rykte icke förklenligt är, men i veiddens ögon icke dess mindre förstör allmän aktning. Här torde invändas, att emot anfall af denna beskaffenhet hade man före Tryckfrihetslagens utgifvande ej mera säkerhet än nu. Jag svarar, att det enklaste begrepp om rätt och orätt är tillräckeligt för att inse, att då en lagstiftare genom ny lag å ena sidan ökar förmågan att anfalla, måste han, för att vara rättvis, å den andra öka förmågan att försvara sig, och det har här icke skott. Man påstår, att bokpressen sjelf lemnar tillräckelige medel till försvar åt den, som bokpressen anfaller. Hvad! Då jag, emot löfte af skydd i lagen till mitt goda namn och rykte, åt samhället afstått min naturliga rätt att, på hvad sätt jag hälst förmår, straffa den mig förolämpar, har det skett under det vilkor, att jag alltid skall äga en penna skicklig att libellera med belackare, eller penningar att lega mig försvarare? Och hvad gagnar mig ett sådant pennfäkteri? Hvem känner ej pöbelns lynne (jag menar den gående och den åkande), hvem vet ej huru begärligt smädelsen slukas? Huru kallt försvarskriften emottages? Den läses icke ens; läses den, sker det blott af den smädades vänner, och desse behöfde ej upplysas, eller af en och annan undangömd opartisk sanningsforskare, som i sin lugna vrå ej förmår leda allmänna omdömet. Enda hoppet om någorlunda verkan af en försvarsskrift är fästadt vid den cyniska för - Bilaga C till Mern. 307 mågan att skrifva ovettigare än angriparen.
Öfver-Slåthållare-Embetet i Krono-Uppbörds-Ärender, undertecknades Utlåtande blifvit infordradt öfver förhållandet med de af Rikets Ständers sednast församlade Revisorer, såsom orätt afkortade, anmärkta bevillnings-afgifter för krogrörelse under revisions-åren 1842 och 1843; få vi i största ödmjukhet anföra: att, sedan såväl Stockholms Rådhus-Rätt, som Kongl. Svea HofRätt, vid Konkursdomars utfärdande, frånkänt Kongl. Maj:t och Kronan förmånsrätt för sådana utskylder, som tillkommit i följd af borgen, hvilka utskylder således med endast oprioriterad rätt utgå, afskrifningar för fattigdom af krog-utskylder icke kunna undvikas, när hos näringsidkarne sjelfve utmätningstillgång saknas och löftesmännen till borgenärers förnöjande afträdt sin egendom; att, af de, såsom orätt afkortade, anmärkta bevillningsafgifter för krogrörelse, största delen belöper sig på källaremästare, traktörer eller deras enkor, hembryggeri-idkerskor, sockerbagare, som idkat schweitzeri-rörelse, krögare-bisittare med flere, af hvilka, såsom Borgare, för ifrå ga varande års utskylder någon borgen icke blifvit ställd. Så har, för exempel, af de i Clara och Kungsholms, Maria, Catharina och Ladugårdslands församlingars uppbördstrakter, för fattigdom, afkortade bränvinsminuterings-afgifter för år 1842 R:dr 728: 16. —• afkortningen för Källaremästare och deras enkor utgjort R:dr 140: —• — för Traktörer och deras enkor 160: , Sockerbagare 20: „ Hembryggeri och mathållning 60: „ Krogar utan nummer eller borgen 200: — —ggQ. samt för en Krögare-bisittare . 20:
Som Gud ähr jag bliffvin en mecktig fru. Jagh haffuer ättit aff trädzens fruct, Aff huilket som gånger all godh luckt. Thett är söött och icke surt, Jag haffuer thet både smakat och sport.” Adam lockas att äfven smaka på frukten, men knappt har han ätit, förr än han ångrar sig och klagar att skaparen vore dem vred; han förebrår Eva, att hon förvillat honom och råder till att gömma sig. Nu kommer englen och förkunnar dem Guds vrede; Herren ropar fram Adam; denne skyllar på Eva, men Gud svarar: ”te som tillstädia och te som bryta, te skolla alla ena pina niuta.” Derefter uttalar Gud de i biblen omtalade straffdomar öfver mannen, qvinnan och ormen (ty här som i biblen talas om en orm och ej längre om en piga). Englen kör sedan Adam och Eva ut ur paradiset: ”Gack nu aff thenne borgh, Uti verden tigh berga med sorgh. Här haffuer tu spadan till att gräffua, Och tu råcken till at spinna och väfua. Med följande klagan af Adam slutas stycket: All min glaedie ähr nu förkastat, hade iagh heller then dagen fastat, Än iagh ått thet äplet, tå hade iagh varit from, Och aldrigh kommit för then strenge dom. Jagh hade tå bliffuit klock och vis, Och fåt euigh glädie i paradis. Nu skal iag och all min affödo för mina misgärningar haffua mödo. Plöia, harffua, hugga och graffua och aldrigh roo eller lisa haffua. Min hustru skall med sorgh föda sin barn, förty wij kommom i diäffuulzens garn. All jorden för min brott umgeller nödh Med helvetes pina och hårdan dödh. Ty tager iagh migh nu tenna spada Och gonger nu bort och begynner graffua. Eva tagh både råck och ten Och sät honom emillan tin ben. Spin och väff både dagh och nat, bruka tig fast, var icke lat. Om wij wår födo skolom fåå,
Ed och Tro. och Huldhers » Ed af Högvemälre I4O Den z januari!- H-rre at Kongl. Maj:k afgikwas, har Constitutkons» Iltjloret författat de Formulajrer till berörde Eder, hwilka härmedelst Rcksenö Höglofl, Ständers pröfning wördfammcligen underställas. Stockholm den r Januari! iZio. Pä Constitulionö, UlskorcctS Magnar, >4, /^ÄmrerVrerm. (ai/ r.'«n I. 6. Oa^/r. //pcke»'k. O. VValariuL. Riksens Ständers Hplluiiigs Ed kill Hans Rong!. HLghee Ixronprinsen. Jag N N. lofwar och swar wid Gud och Hans Heckla Evangelium att, alldenstund Swea Rikes Signdir dea 2g Augusti iFcy genom fritt och enstämmigt W-il utiorak den Högborne Furste Prins cl-lkle/lck VN ^lckOlck^l' af Schlesswig Hollstein Sonderburg Augustenburg Swea RikeS Kron-Prins, att-ester Hans Kolig! Maj:r War nu Regerande AllerNadigste Konung och Herre den XIII Swcrjges Gölh>s och Wendes Konung rc. enär Hans Kongl Mäste med döden asgar, (hwarmrd Den Högste Guden Nådeligen länge sördröje), Re. göringe» öfwer Swea Rike samt detsamma r ndeclig, gande länder tillträda kill Swerigeö Konung Krönas och Hyllas samt Riket styra; Riksens Ständer äfwcn genom af dem upprättad och under den 18 Dc« cember 18^9 af Konung och Ständer saststäld Succés sions-Ordning tillagt Hans Kongl. Höghekö manll.