Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sen h a r Hon Bland andra Och lade handen röst p å sitt b r ö s t, han själf åt m i g d e n då hon för att noter blef den Och gammal, gulnad och återgifvit, S o m, fastän Och fläkt Så friskt damm, o c h ungt kan bryta fram. så en person, i sal som säkert hastigt O m hon ändå j a g v o r e ful eller d u m, t ä n k t e j a g, hade jag skrattat o c h gifvit henne O m h o n tänkt öfver, ligger i uttrycket utan hjärta, H o n har rikedom, hade Den det enda i sanning värdt ett hjärta, den Men d e t är ju hört talas o m d e n Visst fick hon till h o n o m, M e n friskt dörrdraperiet o c h visst såg mod hennes herre moln och hjärtklappning, det tunga och man, på din panna, buttra att till m i d d a g e n. d u just i d a g haft kontoret, förut så att och nu strax komsiffror ord på dina hon, den hjärtegoda, han baral i läppar, Hur ur o m jungfruns kunde hon att barnen v ä g e n o c h lekte o c h snälla i b a r n k a m m a r e n? och af m o t s a t s e n till allt j a g vill helst slippa beskrifva som mötas det h e m, s o m en hjärtlös hustru skapar. sedan oupphörligt i mina öron. undan med gar: huru? sist. till med morgonposten. så en påstötning. stilla hon v ä c k a dig k l o c k a n 6 i m o r g o n bittida, då hon hur sväfvade jag nu i valsen På hennes vackra, hvita e g e t, att på ifrån skrifva, bad. ha komma släpa på p y s e n. då o c h glad, vill som för för Af gikten bundits syster, kan får, Jag Det ondt och ser dansen andra. N o g har väl ofta hon, vår tjänande s o m tåligt vakar öfver syster, våra kinkiga barn och — från morgon kvämlighet till underordnad, färd ej fastän dager, söka det.
St;s lånecontor i Götheborg utgifvet discontlån; IS:o 164, i anledn. af gjord ansökning om eftergift af upplupna öfverräntan å aflidne Spanmålshandlanden G. Lindborgs liqviderade skuld till bancodiseontvei ket. Företogs till pröfning Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.Uskrns den 3 dennes på bordet lagda betänk. N:o 56, i anledn. af väckta motioner om ändringar af författningarna rörrde laga försvar och lösdrifveriet, samt om inrättande af frivilliga arbetshus och tvångsarbetshus, m. ni. På anmodan af en ledamot upplyste lindert. Ridd.- Secret., att detta betänk, blifvit bifallet af de tre öfriga RiksStånden. Hr Rosenblad, Bernh.: Efter den upplysning, som nu lemnats, vill jag ej söka framställa något förslag till ändring häruti, utan får blott förklara, att jag i allo instämmer i Hr von Rosens reservation, under det att jag beklagar att vid en riksdag, då man i så betydlig mån sökt att göra den stora classen af landets innevånare, som befinna sig i ett mindre sjelfständighetstillstånd, till redskap för vissa ändamåls vinnande, så har man deremot nu så litet egnatsina Den 28 April e. in. 43. omsorger för att gifva denna dass det skydd, som billigheten klafver att den borde åtnjuta; detta frågar nian mindre efter. Att göra denna dass lill politiska redskap, dertill anser man den vara god nog; men när det Hr fråga omalt gifva den rättigheter för sitt ekonomiska bestånd ; då blir det en annan sak. Delta förslag innehåller visserligen förbättringar emot hittills gällande stadganden och emot det utrotningskrig, som hittills förts emot denna class, men är ingalunda fullständigt eller sådant det borde vara.
Den förre eller Domaren kan då utan svårighet bo hvar sorn heldst uti Dom* Den 28 Juni. Domsagan» neli don sednare eller nämnden lider; genom en sadan resa på en eller annan dag, obetydligt afbrott i sina Landtmanna göromål. Äfven som tillräckelig skyndsamhet: för Rättsökande synes vara vunnen, då uppskof blott på e/i månad under Tings-tiderna äger ruin. 2:0 De föreslagne sommar Ferierna förlängas från tvänne till trenne månader, så att de räknas från den 1 Juli till den 1 October, emedan det ej lärer kunna antagas, att sädesbergninger. förr än vid sistnämnde tid hunnit fullkomligen slutas. 3:0 Nämnden bibehålles vid dess hittills varande inrättning, antal och organisation, så att ingen förändring må komma i fråga, derest icke någon mindre tillökning i antalet skulle på vissa orter pröfvas nödig, till lättnad eller hjelp för förra nämnden, vid de oftare inträffande sessionerna. För öfrigt är Utskottet lika med Lag-Comiteen af den tanka, att föreslagne ändringen med Bärads-Rätterna ej kan för närvarande sträckas till nordligare delarna af Riket eller till de Landskap, som ännu äga mindre odling och folk* mängd. Då, enligt den grundsats Utskottet ofvanföre antagit, ändamålet med Domstolarnas inrättning är, icke att hämna, utan att befrämja rättvisans utde - Den 28 Juni, utdelande, måste Utskottet också följa samma grund vid bedömande af den föreslagna indragning af Lagmnns-Rditen. Utom det att om denna Domstol skulle bibehållas, det urgamla antal afTnstantier, som Svenska Lagarne Utstakadt, vore rubbadt, anser Utskottet mindre lämpligt, att första Domstolens åtgärder granskas af en annan lika organiserad Domstol. Den utdrägt, sorn deraf orsakas, strider emot Uagskipningens föremål, att fortskynda loppet af Rättegångar; och att, såsom Friherre Strokirch föreslagit, stadga, det 2:ne Lagmans-Ting om året skulle förrättas, till hvilken ända Lagmännens inkomster borde ökas, vore att belasta Staten med en kostnad, som den deraf påräknade fördel svagt ersatte.
På grund af det stora antal af till Kongl. Majit i underdånighet inkomna ansökningar om delaktighet i anslaget, men som måst, till följd af anslagets otillräcklighet, skjutas ä sido; på grund jemväl af den i Stats-Utskottets Utlåtande Nio 152 mom. 5, der motionen behandlas, tydligt framskymtande åsigt, att den dä tillstyrkta anslagssumman var alltför ringa, ehuruväl summan ”torde vara den högsta,” enligt Utslcotts-Utlätandets egna ord, som, med afseende på Statens »nuvarande”, — d. v. s. dåvarande eller 1860 — ”tillgångar”, kunde tili ändamålet användas; på 92 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 50. grund häraf, och under den föreställning att Statens tillgångar numera skulle kunna tillåta någon förhöjning i anslagsbeloppet, tillåter jag mig ytterligare föreslå: 2:o att anslaget förhöjes från 20,000 till 30,000 Rdr R:mt. Oaktadt man icke kan och bör betvifla att Kongl. Maj:t anbefallt alla vanliga kontroller för pröfningen af deras ekonomiska ställning, sorn sökt delaktighet i anslaget; men anledningar icke dess mindre förefinna? till det antagande — något, sorn i allt fall icke så lätt lärer kunna förekommas — att anslaget i ett och annat fall blifvit disponeradt så, att mången mindre behöfvande deraf fått^ del, då deremot en eller annan i verklig nödtorft försatt, måst stå tillbaka; så vågar jag slutligen härmed föreslå: 3:o att hvarje understöds-ansökan bör åtföljas af icke blott pastorsembetet? fattigdomsbetyg, utan jemväl af Konungens Befallningshafvande* i orten. Stockholm den 22 November 1862. C. F Ridderstad. JW 50. Af Herr Ridderstad; Om periodiska undersökningar af helsotillståndel i fosfor-tändsticksfabrikerna till förhindrande af sjukdomen fosfornekros. Bland nya industriföretag, som pä de sednare decennierna uppstått, kan man obestridligen inrymma ett förnämligt rum åt tillverkningen af fosfortändstickor.
Hans hustru och barn besökte henne också; men hon hade en gång ofrivilligt hört dessa ord: » Nej, nu var det så länge se ' n vi va ' hos farmor — det går aldrig an, vi måste nödvändigt gå dit », och de der orden, yttrade utan någon ond mening, glömdes ändock aldrig. Å t barnen hade hon ständigt godsaker eller leksaker — men det var j u noga räknadt ett sorts mutningssystem — de höllo af henne, men aldrig så att det tillfredsställde hennes lidelsefulla kraf på kärlek, och ^mormor » — aldrig hörde hon talas om annat än » mormor », och det skar henne in i själen. Hon var gammal nu, hade sålt sin atelier och egde nog för att lefva af — men hur tomt och ensamt var det ej, att ingen behöfde henne! Alla hans barn höll hon med sockor och strumpor, men hur många kärliga tankar hon stickade in deruti, visste ingen. Sin sonhustru kom hon aldrig nära hur hon än försökte, hur hon än böjde sig för henne; men förhållandet dem emellan var godt, fast mera artigt och hänsynsfullt än kärligt. Hon gjorde sonen lycklig, skötte sitt hus oeh uppfostrade sina barn med förstånd — hvad kunde man mera begära? » Jag är oförnöjd, orimlig, otacksam », sade hon sig mer än en gång, när hon ännu på gamla dagar, då hon bort vara jeniu oeh lugn till sinnes, kände det så bittert att ej hafva första — nej, icke ens andra eller tredje platsen i sonens hjerta, eller sårades af ord och småsaker, som ej voro värda att fästa sig vid. Det hände också, att hon ej kunde beherrska sig, och att det syntes på hennes rörliga ansigte, när hon var olycklig eller missnöjd — man hade fördrag med » gamla farmor », ehuru man fann henne orimlig, och barnen fingo förmaningar att vara tysta och snälla, tänka innan de talade och så vidare — men förtroligheten minskades, och denna synbara hänsynsfullhet blef värre än allt annat.
Jag förblir vid den tanke, att detta vore en orättvisa, som ej kan äga bestånd, Derjemte får jag erinra, att hvad brännvinsbränningen angar, tillhör väl beskattningen ensamt It. St.; men bestämmandet af hvem som skall få bränna tror jag icke tillhöra oss annorlunda, ä» så* som önskningsmål, Detta är Konungens sak; och davi skoja bestämma beskattningen, äro vi skyldiga att, för den händelse K. Mskulle finna de mindre jordägarne böra bibehållas vid rättigheten att bränna, besluta om beskattningen äfven för dem, hvarföre Utskm ägt att dertill afgifva förslag, hvilket jag äfven tror vara gjordt såsom inbegripet under det allmänna förslaget om skattens belopp, Jag ber B., o. Ad. eftersinna, hvad verkan det skulle hafva på allmänheten, om man, enligt Utsk:ns förslag, betoge 4° ® 5o,ooo jordägare en rättighet, som man mångdubbelt skänker åt de stora possessionaterna. Grunden, hvarför rättigheten skulle nekas de små jordägarne, skulle vara, att de icke hafva något öfverskott af sin spannmål att bränna och att man ej borde få bränna köpt spannmål. Man bär yrkat, att rättighet endast borde finnas att bränna den säd, egendomen producerade, och att någon sådan rättighet derföre ej borde tillhöra den, hvars säd ej öfverstiger husbehofvet, Jag frågar: är denna princip tillämpad på de stora jordägarne? Finnas vä| i Sverige i o egendomar, hvilka producera så mycket spannmål, sorn på året med en dubbel pisloi-isk panna af go k:rs rymd kan afverkas. Jag tror det ej, Nåväl! hvad har man då gjort? Man har tillåtit de stora, men nekat de små jordägarne att bränna köpt spannmål. Är detta rättvist, och hvad verkan skall detta göra på massan af folket. Jag begär propps, till afslag å denna del af fö Hr af Ekenstam: Frih. Boyes tal låter mycket väl; nen han liar endast framdragit det ena skälet och förglömt det andra. Han har sagt, att grunden för brännvinsbränningsrältigheten skulle vara den, att man ägde säd att bränna af.
Till följd af hennes inackorderingar måste hennes hushåll gå i något större skala än vanliga: men däraf visste man ock begagna sig; hennes bord stod öppet för dagliga gäster, som i åratal förblefvo det, och i hennes kök trängdes behöfvande, som aldrig hungriga lämnade det. Därtill de många, som begärde » en tia », » litet bjälp till hyran » o. s. v, och ej minst gratiseleverna; korteligen, bon var ständigt anlitad, och det var med rent mä- sterskap hon höll de oberäkneliga, för allt annat än hennes bjärta » onödiga » utgifterna stången. Likväl lydde vid hennes mans bortgång, som äfven på sitt håll idkade en betydande välgörenhet, de efterdömligt förda räkenskaperna på «icke ett öres skuld ». V i veta alla, hvilken det är, som tar när njugg spar; men rle, som göra insättningar i den osynliga bank, hvilkens räntor heta välsignelser, få erfara, att dessa » räntor » understundom kunna komma till dem i merajordisk form. Undret enkans oljekruka har uppenbarat sig äfven för den gamla hjälparinnan. Fru Fredrique Hammarstedt, född Unge, är född den 29 november 1823 och tillbragte sina första år på Rosersbergs lustslott, där hennes mor efter sin mans tidiga död blifvit oldtfru. Den sköna natur, som under uppväxtåren omgaf henne, och den smak och ordning, som blomstrade i och kring slottet, gåfvo henno för lifstiden bestämmande intryck. Tidigt vaknade hennes lust för undervisning,. och under ferierna samlade hon kring sig en DE liten krets af kungsgårdens barn, b vilkas lä- rarinna hon blef. Sedan hon genomgått Wallin ' ska flickskolan, förestods af den utmärkta Carolina Limnell, kom hon vid 17 års ålder ut i världen som enskild lärarinna oeh undervisade i fem år lika många elever, flere äldre än hon själf. I två år vistades hon därefter hos den bekante orientalisten Lindgren i Tierp som lärarinna för hans döttrar, sedermera i 8 år i öfverste Tunés hus, hvarefter hon i ett år var lärarinna hos grefve Lewenhaupt på Carlslund.
Således kan jag ej finna annat, än att vi först skola pröfva, hvad 1664 års myntfot verkligen innehöll, och sedermera bestämma samma Silfver, (för 128 sk. Sedlar) som man år 1664 erhöll uti En Riksdaler. Jag hemtar ytterligare stöd för min satts derifrån, att då icke fanns något småmynt, utan att Riksdalern var liufvudmyntet. Jag vill endast korteligen förena mig med Herr Cederschjöld. Herr Hjerta: Herr Lefren har fullständigt utredt förhållandet med sin reservation, och att man icke bör förblanda den med Herr Skogmans förslag, och derigenom göra öfverläggningen bråksam. Herr von Hartmansdorff har äfven tydligen ådagalagt öfverläggningens laglighet. Jag utber mig endast, att få fästa uppmärksamheten på den ringa vigt, sorn ligger der - Den 19 Oetober f. m. tili, huruvida Riksdalern skall bestå af 534 eller 53o ass, det vill säga T8^ eller t8ö9^. Hela skilnaden är blott 4 ass. Om man nu frågar, hvad man skall göra med varan; så svarar jag, hvad förlorar individen mot den fördel att få beqväma grunder för utmyntningen. Om man besinnar, att den, som skall begagna SilfverRiksdalern till handel, eller utförsel, eller deraf göra någon tillverkning, skall nedsmälta densamma; att detta visserligen kan göras så, att någon vinst deraf uppkommer, men att mängden icke kan verkställa det utan förlust; samt att denna förlust kan antagas alltid utgöra 4 ass på R:drn; så finnér man, att det icke är så farligt, att låta dessa 4 ass vara qvar uti Riksdalern. De, sorn skola begagna Sil frel, såsom handelsvara, och utföra detsamma, vilja alltid heldst hafva det i tackor, och så är förhållandet med alla myntmetaller; ty t. ex. priset på guldtackor i England har varit så högt, ajt det betydligt öfverstigit guldmyntet. Hvad betyder då dessa 4 ass? Dc’t är dessutom oriktigt, att säga, det man vill realisera efter 129 sk. curs, ty defferencen gör icke en hel skilling, utan blott 10 r:st.
St. åtagit sig ansvar för den Rikets gäld, contoret ombesörjer, så komma R. St., sedan StatsUtsk. öfver contorets tillstånd och behof sig utlåtit, att genom särskild bevillning tillskjuta de medel, sorn för betalande af denna gäld, till ränta och capital, oumbärliga finnas”. Denna särskilda bevillning, som ingår till Riksg.cont., är således hvad man kallar den allmänna bevillningen. Det är nemi. den, som begagnas och behandlas såsom en fyllnadssumma, sedan de öfriga bevillningarne blifvit efter de ordinarie inkomsterna beräknade. Någon annan bevillning känner icke vår grundlag, och det förundrar mig, att StatsUtsk. kunnat förklara något annat för alt vara bevillning, än hvad grundlagen dertill bestämmer. Då man sagt, att Hr Lefre'n hade orätt, när han jemförde afgiften till sjöfarten med en communal-afgift, så må man vä! erinra sig den gamla sägen, att all jemförelse haltar något, men ej glömma alt StatsUtsk. tillåtit sig göra en jemförelse, som hallar ganska mycket. Communal-afgift kan denna visserligen kallas så tiilvida, som man kan anse stapelstäderna utgöra communer, för hvilkas fartyg afgiflerna betalas. Just den omständigheten alt dessa städer hafva fortfarande varit berättigade att för medlens förvaltning hafva sina ombud bos eller medlemmar i Convojcommissariatet, visar tydligen att saken sålunda är betraktad. Frih. Sprengtporten har sagt, att till bevis derför att afgiften vore en bevillning, kunde man anföra, det R. St. granska förvaltningen af denna cassa. Dermed förhåller det sig likväl icke så afgörande, som Frihln tyckes tro. Förhållandet är nemi. det, att R. St. år i8a3, d. 10 Nov., hos K. M. anhöllo om en ny instruction för R. St:s revisorer, och i 3 §:n af denna instruction begärde, det convojcassan, såsom hon den tiden kallades, äfven måtte vara underkastad granskning af dessa revisorer. Detta vägrade K.
8 Sami. 9 Höft I 2 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-1 Iskof tets Betänkande, N:o 40. märksamhet; och har slutligen motionären, i anledning af sistberörde anmärkning, den han ansåge endast härröra från bristande kännedom om de olägenheter och missbruk, som i detta hänseende ega rum, tillagt, att motionen vore af nödvändigheten påkallad, samt tillika hemställt, att, derest behörigt afseende å densamma icke blefve fästadt, pappersbruksegarne åtminstone måtte förbjudas att till lumpsamlare antaga vanfrejdadt folk.
«Det är allt bra, min gumma,» sade baronen upprymd och hjertligt leende åt den gamlas beställsamhet vid ordnandet af hans thebord, och han rogade sig, att under tiden språka med henne ; helst han såg, att det var för henne ett nöje. «Hvem bor i det stora hvita huset på – gatan med gröna löfverket och förgyld á la grecque på façaden?» frågade han slutligen, sedan han fått gummans språklåda i gång. Hon blef plötsligt alfvarsam, och kastade förstulet en blick på baronen. «Och hvarföre så, kära herre?» frågade hon tillbaka efter en stunds tystnad. «Åh! ingenting, jag önskade blott veta. –» «Bry er icke derom: ni är en så god, ung, vacker herre; bry er icke derom, icke alls!» «Hvad nu! »sade baronen leende, »spökar der?» «Spökar? Ja! onda andar hålla till der; det är visst: bry er icke derom, kära herre. Utan att rätt veta orsaken, erfor baronen en obehaglig känsla vid detta gummans tal, som beledsagades med en skakning på hufvudet, och framfördes med en högtidlig sväfning i rösten; icke destomindre sade han med ett tvunget leende: «Ja, ser du min gumma! jag har alla dagar tyckt om det öfvernaturliga; spöken äro just lockande för mig: jag har länge haft lust att en gång se dem på närmare håll, men du talar väl liknelsevis eller hur?» «Ja! – nej! – allt som man tar det; men i huset med gröna guirlanden är icke allt, som det bör vara; lita derpå. Hvar menniska vet det utom utom sådane unga främlingar, som ni,» tillade hon med en varnande åtbörd och en blick full af alfvar. «Jag vill slå vad, att du talar hyperboler; der bor säkert en vacker qvinna, en farlig, men icke ond ande: är det icke så?» «Farlig och ond, båda delarne!» «Och skön som en engel, icke så?» «Som en fallen engel. Jag säger än en gång, akta er, kära herre! Har ni sett henne?» «Ja!»
Majit hemställt det Rikets Ständer torde dels finna lämpligt att, såsom vid förra riksdagen, till Kongl. Majit öfverlemna att vid jernvägsarbetenas utförande, med afseende å ytterligare upplysta förhållanden, närmare bestämma de orter, som hvarje statsbana eller bandel, hvartill anslag blefve beviljadt, skall genomgå, och de ställen den bör anlöpa, samt att till ändamål, gemensamma för olika stambanor, anordna medel utan omedelbart skeende fördelning emellan särskilda banor, och att använda det öfverskott, som kan finnas uppkomma å ett stambane-arbete, till att fylla den brist, som å ett annat möjligen kan uppstå; dels besluta att, jemte det inkomster och utgifter å hvar och en för allmänna trafiken upplåten del af Statens jernvägar böra särskildt redovisas, den behållning, som kan å en eller annan sådan bandel uppkomma, må i första rummet användas till bestridande af underhållskostnaderna för rörelsen å andra bandelar, hvarest dessa kostnader icke utaf godsoch passagerare-afgifterna betäckas, och att hvad derefter möjligen återstår, måtte såsom förskott ingå till fonden för jernvägsbyggnaderna; men att deremot de inkomsterna öfverstigande utgifter för rörelsen å Statens jernvägar böra likaledes förskottsvis af sagde fond bestridas; och har Kongl. Majit förklarat Sig finna fortfarande lämpligt och behöfligt, att kommenderingar ur arméen vid Statens jernvägsbyggnader användas, under de i Rikets Ständers skrifvelse den 16 September 1837 upptagna vilkor. Det anslag Kongl. Majit såmedelst till Statens jernvägs-byggnader äskat, har synts Kongl. Majit lämpligen böra fördelas jemnt på hvartdera af de fyra åren 1860 —1863 eller med 6,230,000 Ridr på hvarje; dock med rättighet för Kongl. Majit att för hvardera af de tre lörsta åren, ifall omständigheter vid arbetenas utförande eller i öfrigt skulle dertill föranleda, använda utöfver årsanslaget högst 500,000 Ridr, som då komme att å sista årets anslag afräknas.
Det dröjde ganska länge efter anslagets beviljande innan tjensteårsberäkningen nedsattes. Anslaget erhölls redan år 1830, och först 12 är sednare eller 1842 bortlogshälften af befordringsrätten. Böra väl då Ständerne äfven nu gifva pcnningarne först, och sedermera vänta på befordringsrättens nedsättning? I sådant fall torde andra 12 är ytterligare förflyta innan denna rätt upphörer. Det vigtiga, efter mitt förmenande, är, att befordringsrätten och pcnningarne sättas i förening med hvarandra, så all det ena sker samtidigt med det andra. Detta är hvad jag för min del önskat, och sådan var min förra framställning. Här är sedan sagdt, att det gifves exempel pä kyrkoherdar, som, ehuru utgångna frän skolan, vetat att väl vårda sina församlingar. Detta erkänner också jag, men undantag blir icke regel. Under den tid jag hade en närmare befattning med kyrkans och läroverkens angelägenheter, hade jag alltför svåra exempel huru det går med dem som erhålla pasiorat, utan alt förut hafva varit i kyrkans tjenst. Jag skulle i detta hänseende kunna anföra märkvärdiga exempel derpå; men jag vill det icke, pä det man ej må kunna uträkna hvilka personer jag menade, utan blott säga, alt i den församling, åt hvilken jag hade den största förbindelse att skaffa en god kyrkoherde, der misslyckades jag i mitt bemödande, just derföre att jag tillstyrkte utnämnandet af en skollärare, som hade allmänt loford. Man säger, alt vill kyrkan vara befriad från oförrätten af skolans intrång, så skall hon icke befatta sig med skolan. Jag har icke föreslagit någon skilsmessa mellan kyrkan och skolan, derföre att jag föreslagit hort - Den 18 September. 333 tagande af den ökade befordringsrätten. Det är nog om skollärarne få åtnjuta lika befordringsrätt inom kyrkan, som hennes egna tjenare. Denna har jag icke eller velat borttaga, utan det är den befordringsrätt, som de åtnjuta framför kyrkans tjenare, hvilken jag anser böra afskaffas. Man säger, att lärdomen skulle komma att lida, i händelse befordringsrätten till pastorat borttoges från skollärarne.
Den langa rids nrdrägken har gjort botes!>riskernas ersättande för enskilde fä känbar och bcswarrnide. -—> Ett byte som utfallit med en brist as uägra Daler silswermyitt vä den enlrildes sida, bewisar, att han af Kronan cmottagit ett öswetfkotc sorn bör Kronan godkgöras. — Denna eciälrrring hade lätteligen af honom sjelf kunnat ä den tid bytet blcs bifallit, med mattelin kostnad betalas, Men dä han och hanö efterträdare innehaft full besittning och njutit hela inkomsten af detta Kronan tillhörige öswerfkorc, sa är ganska naturligt, att ej allenast detta öswcrfkott bör Kronan betalas, uran äfwen Kronan hällas skadeslös för den länga tiv, hon as sin egendom warit i mistning; och pä detta sednare sätt hwilka gjort byies-bristernas betalande sä dryga och kostsamma. Sadant har efter min ranka förhållandet warit, och en lika ratt till ersättning, a ömse sidor förbehållen, sä för Kronan som för echkilda. Till wilmane af snarare sink pä dessa byteSnial, har Kongl. Majtt befallt BylesConrsiret onwända yttersta flit kill bykesmälens afgörande, och tillagt wederbörande §mbeksmän 25 procenrs arfwode för detta arbete.