Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Arbetaren skulle allt för snart lära sig känna, att lian hade att fordra underhäll af jordegaren, och detta skulle snart nog visa sin verkan, genom mindre drift och arbetsamhet samt mindre omtänksamhet för egen bärgning, den gifna vissheten om framtida understöd, utan afseende på ordentligt upfyllande af åtagna pligter, skulle menligt inverka; med ett ord, följderna skulle, genom ett sådant system, blifva ganska farliga och alldeles intet gagna motionärens syftemål. Hr Rosenblad, Bernh.: Denna fråga tyckes mig dela sig i tvenne serskilda delar. Den ena, om fattigvården i allmänhet, huruvida nemi. den bör vara sammansatt, såsom hittills, af små kommuner eller bör utsträckas till större samhälligheter, och den andra frågan, huruvida sjelfva lagstiftningen för fattigvården äfven bör mellankomma för att förekomma stattorpare-systemet eller bortvräkande af landtbonde!' och jordtorpare. Hvad den första frågan beträffar, så erkänner jag, att Hr Lefrén har rätt deruti, att så länge det kan ega rum att fattigvården blifver egentligen ett mål för den christ liga kärleken, så egna sig visserligen de små kommunerna bäst dertill, emedan de bättre känna hvarandra och sambandet inom dem är större. Beklagligen fruktar jag dock, alt förhållanderna numera icke äro sådana, att man kan inskränka fattigvårdsanslalterna blott till den christiina kärleken, ty just det band af christ lig kärlek, som förenar medlemmarne inom smärre kommuner och successive skapar den stora kedja, som förenar hela nationen, bar beklagligen kallnat. Detta är en slör olycka och grundrolen för det onda som beherrskar verlden, och så länge delta icke kan förändras, så mäste man rälta sig derefter. Det andra är, att med civilisationens och rikedomens framsteg, upstår en mängd förhållanden, som i samhällenas barndom icke funnits, det upslår ofantligt många tillfällen af fattigdom, af brist, som icke funnos då samhället ännu var i sin barndom. Kostnaderna blifva större och samhällets oundgängliga upoffringar för dess egen säkerhet, upfyllandet af samhällspligterna, allt detta gör att den bördan måste öfvergå från den christliga kärlekens till samhällspligternas gebit.
Med den aktning, jag hyser för hvarje enskild persons opinion inom detta hus, måste jag ändock beklaga, alt sällan har ett mera öppet handlingssätt å Regeringens sida blifvit mera misskändt, mera förtydt. Konungen förklarade genast vid Riksdagens början, hvad som var afsigten med dess sammankallande. I detta hänseende bad Han Ständerna skynda med afgörande! af Reg.F:s 72 §., på det Han sedan måtte kunna lemna den ifrågavar. lagen för Banken. Afsigten var tydligen uttryckt, att denna lag skulle vara beroende af det hvilande redactionsförslaget för 72 §. Då under tiden farhågor väcktes, icke inom R. St., men af dessa tidningsskrifvare, som aldrig tänka på annat än det, som kan väcka allmänhetens uppmärksamhet på deras blad, som icke äro nitiska för annat, än hvad som kan skaffa dem ett större antal prenumeranter, som tro, att ju mer de förvrida, ju mera skola deras blad blifva lästa, emedan de veta, att tadlet retar nyfikenheten, och derföre tala ur denna ton; då när Konungen fick veta detta, när Han fick veta, att dessa farhågor äfven hade insmugit sig bland en del af R. St., då lemnade Han dem opåmindt denna banklag, hvilken var skrifven under supposition, att det förändrade redactionsförslaget skulle blifva antaget. Under denna förutsättning är det, som det afgifna förslaget till banklag bör bedömas, icke under någon annan. Konungen har icke genom sin nåd. Propos. derom begärt någon förändring af grundlagen; Han har utgått från det, som var förut beredt, förmodat antagandet af 72 §:s nya redaction och förutsatt, att, sedan sådant var afgjordt, detta förslag skulle komma att i enlighet dermed behandlas. Här var således icke fråga om något ingrepp i grundlagen, utan alt handla enligt en af R. St. fastställd Den ii Mars c. m. plan, att göra det, som var, så till sågandes, uppgjordt oell som var hegardt af R. St. vid sista Riksdagen.
Val har den, i 17 kap. Hand. B. § 3 omförmälda, skeppsfolkets rätt till godset, af skäl, sorn i Högste Domstolens protokoll återfinnas, icke blifvit uttryckligen upphäfd; men då denna förmånsrätt måste anses såsom i praktiskt hänseende fullkomligt overksam, har i sjelfva verket en dubbel förmånsrätt ej blifvit åt nu nämnda fordran medgifven. — Den förmånsrätt, som blifvit tillagd fartygets haveribidrag och försålda andelar af lasten, och dess likställighet med bodmerilånens (§ 273. 2.), rättfärdigas af de förra fordringarnes likartade natur med de sednare. Ty likasom det ena bodmerilånet räddar det andra, sä bidraga ofta de utgifter, som föranledt förstnämnda fordringar. att rädda bodmerilånen. Det egendomliga i dessa fordringars uppkomst, den risk, som med dem är förbunden, har ansetts böra gifva dem ett företräde framför andra lån, dem befälhafvaren egt att upptaga, hvarföre åt dessa andra lån plats blifvit inrymd efter de förstnämnda. Bredvid dessa andra lån befinna sig öfriga fordringar, hvilka äro inskränkta till värdet af fartyg och frakt. Dit höra förnämligast fordringar för ersättningsanspråk, som kunna blifva riktade emot rederiet. En sådan förmånsrätt, såvidt den angår ersättning för förloradt eller skadadt gods, synes rättfärdigad såväl af handelns interesse som af billigheten, då redaren har rätt att för frakten göra sig betald af godset. Har ersättningsanspråket uppkommit till följd of skada, som ett fartyg tillfogat ett annat, så saknas ej i vår lagstiftning analoga fall, i hvilka den, som genom ett föremål blif - lil vit tillfogad skada, får ur detta söka sin skadeersättning. — Den förmånsrätt, förslaget tillägger redare för de förskott, dessa gjort för hvarandra, är ej ny; den finnes redan i gällande lag erkänd (Sjölagen, Red. B. 2.).
Jag gör detta icke derföre, att jag betviflar det Ståndets ledamöter redan skulle ega kännedom härom, men derföre att det höga förtroende jag åtnjutit, att i England bevaka de förenade rikenas intressen, gjort det till en skyldighet för mig att inhemta kännedom om förhållanderne derstädes, och derföre att jag, såsom en vän af saken, skulle vara ledsen, om glömska af Hr Stats-Ministerns för utrikes ärenderne, för några dagar sedan lemnade råd skulle komma oss att förbise det inflytande, sättet måste utöfva, och derigenom motverka hvad vi önska befordra. 372 Den 2 December. Det är då nödigt att de frågor, som framställas, hafva afseende på något gifvet sakförhållande och gifver en noga bestämd syftning, då svaren detförutan icke kunna blifva hvarken bestämda eller upplysande; men det är ock nödvändigt att de tillkännagifvas på samma gång interpellationen göres, och att detta sker så långt förut, att den frågade må kunna vara i tillfälle att på ett tillfredsställande sätt uppfylla den framställda önskan. Det är nemi. hans skyldighet att lemna säkra upplysningar, som mången gång kunna behöfva anskaffas från Torneå eller Ystad, och ibland från ännu mera aflägsna ställen, och det är icke alltid telegrafen står lika bra till tjenst; men dessutom kan ifrågakomma att afgöra ej allenast huru, utan äfven om en fråga under för handen varande omständigheter kan och bör besvaras, och sådant beror sällan af den frågade ensamt att afgöra. Hr Cederschjöld, Robert Teofron: Då den siste ta laren nu meddelat den upplysning, att ett enda pansarfartyg skulle komma att kosta mer än 2 millioner rdr, torde det för en hvar blifva klart, att Sveriges tillgångar icke kunna medgifva många dylika fartyg. Det är äfven tydligt, att Ryssland, som i detta fall står vida framför oss, skulle kunna förskaffa sig ett mångdubbelt antal sådana fartyg, och derigenom komma i tillfälle att samtidigt ingå i flere af våra hamnar, utan att vi hade mer än 1 eller 2, hvilka naturligtvis ej kunna vara allestädes närvarande. Då vi således måste tänka på billigare medel till vårt försvar, kan jag ej finna annat än att den motion, som jag i går väckte, är värd att behjertas.
Boye uppläste derefter följande: Ehuru Utsk. i sitt tillstyrkande öfvergått till en sådan ytterlighet i handelsfrihet, alt något enda exempel afen dylik icke kan utur andra länders lagstiftning uppgifvas, fälman likväl icke lägga Utsk. (ill last någon föresats alt neka allt beskydd åt våra inhemska näringar; men då Utsk. antagit, att det beskydd, som nu föreslås, i den s. k. skyddstullen är. lika tillfyllestgörande, och sålunda i allo ersätter det, som nu ligger i förbuds-systémet, så utgör delta förmenande egentligen den fråga, som nu bör piöfvas. För mig synes tydligt och klart, att då skyddstullen just genom sin nödvändiga höjd utestänger den utländska varans införande i laglig väg, så blir dess inprakliserande i annor väg, lika hädanefter som hitintills, föremål för speculationen. Lurendrejeriet kommer alltså att fortfara; men man torde icke kunna neka, att, genom förbudets afskaffande, uppslår en ny utväg i tullförsnillningen, hvilken, då den verkställes genom hemlig öfverenskommelse med 11111 be t j e ningen, är både mångfalldigt lättare och äfven svårare, om icke rent af omöj - D e n 29 Ju I i f. m. 3og lig att bevisa, än sjelfva lurendrejeriet. Står nu detta fast, så föijer deraf, alt den föreslagna förändringen skulle mera befordra, än hindra den införsel af främmande tillverkningar, emot hvilka näringarne behöfva ett beskydd, så framt tilIverkningsförtjensten icke skall dem fråntagas, förattskänkas utländningen. Gerna gör jag de sednare tullstyrelserna den rättvisa, att genom deras berömliga bemödanden hafva de tjenstemän, hvilka den egentliga tullbevakningen tillhör, tillvunnit sig en allmän aktning för både integritet och tjenstenit: men derföre kan jag icke gilla en lagstiftning, från hvilken tulltjenstemänhen skulle dagligen frestas alt bevilja enskildta undantag; och ali deri någon absolut säkerhet skulle åstadkommas till beskydd för näringarna, förmår jag icke begripa.
Jag erkänner att sedan 1845 så betydliga förändringar förefallit, alt de icke kunna underlåta att betydligt inverka på denna fråga; men de hafva verkat i den riktning, alt i st. f. att jag år 1845 och liera år derefter ansåg, alt tull-lindringarne voro en behöflig åtgärd i och för den Svenska sjöfartens befordrande, så hafva de hos mig stadgat det omdöme, att f. n. äro de en mycket likgiltig åtgärd för de intressen, som de äro egnade att skydda, men deremot en mycket skadlig åtgärd i många andra hänseenden. Jag får först säga, att jag får göra ett förbehåll att då jag nu förordar tull-lindringarnes afskaffande, så instämmer jag ingalunda uti hvad den sista talaren anfört, att det har förefunnits någon strid, någon skiljaktighet emellan den stora och den lilla sjöfartens intressen, eller all det sednare intresset varit på något sätt hämmadt genom de fördelar, som lem nals den stora sjöfarten. Någon varmare vän kan icke den lilla skeppsfarten hafva än jag är. Den Svenska skeppsfart, som består i en folknäring, en slags husslöjd, kan icke äga någon varmare vän än mig, och så långt jag förmått att yttra mig, har jag sökt verka till dess befrämjande. Jag tror att andra åtgärder fordras, för att gifva den, den vigt, som den bör få, och hvilken våra fordna misstag hafva till intetgjort och hindrat den att erhålla.
Då jag visserligen snarare än någon annan behöfver öfverseende af förhastande, skall jag dock alldrig upphöra att i Ven 30 April. (17 yttranden yrka den värdighet som, ägnar hvarje Ledamot att iagttaga. Jag påstär således att de 72 personer, hvilka hafva det vigtiga och mödosamma kall, att utreda ett så kinkigt ämne och förena så olika meningar som dem om Disconterne , äga ett grundade anspråk att ej i återremisser se sådane ord som våld och röfveri. Jag medgifver, att de kunna vara förhastade, men som enskild lider jag vid att höra det man nog allmänt under detta Riksmöte, för att vederlägga andras Opinion, nyttjar förebråelse och sårande utlåtelser. Jag viii önska att, om detta sätt att bedömma Utskotten vinner Burskap, det måtte verka till det ändamål att få värdigare Ledamöter, hvilka förmå tillvägabringa hvad hittills varit omöjligt, nemligen ett Förslag son» af alla gillas. För egen del önskar jag, att denna bifråga kunde förfalla} jag vill blott hafva i Protocollet förvarat mitt yrkande om mera varsamhet vid bedömmandet af Utskottens Arbeten. En varsamhet, som ej blott vårt eget utan äfven de andre Ståndens Ledamöter äga rätt att fordra. Och tror jag mig hafva så mycket mera anledning att här yttra en sådan önskan, sorn Utskotten ej ens frän Hedervärda Bonde-Ståndet, der man skulle förmoda mindre uppfostran och bildning, fått emottaga på långt när såda* ne anmärkningar, som från Högloflige Ridderskapet och Adeln. Friherre Cederström, Jacob: Då öfverlägga ningen gått ifrån ämnet, anhåller jag att den måtte dit återföras. Det är nödvändigt att 6 28 JDen 30 April. Formen fagttages så framt något resultat skall vinnas. Jag utbeder mig dedore, att sedan alla som sig anmält, fått tillfälle att yttra sina tankar, Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes göra Proposition på återremiss af Betänkandet.
Uti en fråga der stridiga interessen lika söm afvisa den lugna och djupsinniga eftertankan kan man med skäl frukta ensidiga åtgärder, rasa i samma stund som känslan för allmänt vä! höjer sin röst för att framkalla ett beslut sorn skall afgöra Folkets framtida öde, kan jag icke ett ögonblick betvifla, den Patriotiska anda, som bör hänfö ra hvarje Riddersman; och må det tillåtas mig, att för Ridderskapet och Adeln framställa de allmänna åsigter, sora leda mitt begrepp i detta afgörande ögonblick. i)en 11 September /. «*, 59 Den sanning att ett stadgadt myntvärde,' Utgör Landets trefnad och välmåga, har så ofta varit ett öfverläggningsäinne , stt för närvarande föga vore att tillägga; men må det tillåtas mig, att härvid göra den anmärkning, att man vid denna frågas afgörande, bör noga besinna, Folkets och i synnerhet de Skattdragandes ställning, innan man genom ett penndrag tillämpar Theoriens läror utan besinning af Individuens ställning; då först blifva Theo* rierna användbara, då de förena Statens och de enskiltas fördelar; mpn då frågan nu allunda visar sig för mina ögon att något interesse måste vika, så kunna vi icke med nog uppmärksamhet påminna oss Jordbrukarens belägenhet. Jag vill derföre icke föra den nog allmänna, msn i min tanka falska klagan att Landtbruket såsom Modernäringen är ensamt lidande, och bör ensamt underhjelpas Nej! jag ställer alla Näringar uti samma cathegorie, de behöfva hvarandra och fordra ömsesidigt understöd, för att räcka hvarandra handen. Det är icke sällan som man finnér att Hufvudstadens interesse leder Opinionen och vill bestämma våra beslut, men så mycket mera fordrar Nationen af oss, att uppträda med sanningens språk midt ibland detta förbländande hvimmel, utan annat afseende än Folkets lindring i sina bördor, och förmåga att med ökade anledningar försvara sin sjelfständighet.
Åsigterna hafva sedan dess förändrat sig, — och det är derföre som Rikets Ständer ansett sig kunna föreslå dels mindre stränga ansvarsbestämmelser i vissa af de i detta kap. upptagna fall, dels ock en något förenklad uppställning i fråga om åtskilliga qvalificerade stölder. Vid bestämmande af skillnaden emellan stöld och snatteri har den omständighet, att det allmänna omdömet stämplar den för stöld straffade med en vanära, som det är af vigt att afvärja från den i mindre mån felande, den der eljest skulle blifva så godt som utstött från samhället och föras allt längre in på brottets väg, föranledt Rikets Ständer att höja quantum furti från 5 R:dr, hvilket belopp ända sedan år 1734, oaktadt penningevärdets fall, varit i vår lagstiftning qvarstående såsom gränsskilnad, till 15 R:dr, hvilket belopp närmare motsvarar värdet af de tio daler, som år 1734 i detta afseende bestämdes. Vid en lägre siffra hafva Rikets Ständer trott sig ej böra stadna, för att ej den, som blott af okynne eller i följd af en tillfällig frestelse gjort sig skyldig till ett brott emot eganderätten, måtte drabbas af den vanfrejd, som benämningen tjuf medför. Skulle äfven denna siffra anses för hög och befarar man att den någon gång kan komma att från ett rättvist straff skydda den, hvars gerning uppenbarar ett redan inrotadt moraliskt förderf, så torde denna våda vara ringare, än om man äfventyrade att såsom tjuf stämpla den, hvilken eljest skulle haft både vilja och kraft att återvända från brottets väg. Af enahanda skäl har ock en återgång ansetts nödig till 1734 års princip, att icke andra, utan först tredje resan snatteri tager karakteren af stöld. Emellertid och med afseende å de sålunda vidtagna förändringar hafva Rikets Ständer höjt maximum af det för snatteri stadgade straff till högst ett hundra Riksdaler i böter eller fängelse i högst sex månader, hvarigenom vinnes ett Expeditions-Ulskoltels Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 185. 13 korrektiv emot det missförhållande emellan brottet och straffet, som kunde befaras uppkomma genom förut föreslagna ändringar.
Hvarför kunde jag inte på fullt allvar känna pä det sättet? ERIK. Det vet jag inte. Men jag vet att du inte gjorde det. ELSA. Hur kan du påstå det? E R I K. På grund af hvad sedan följde. Hans cession var inte ohederlig, den berodde på oberäkneliga olyckor. Men din s. k. kärlek tog knäcken då. ELSA (med tårar i rösten). Du vet inte, hvad de dagarne kostade mig. ERIK. Inte på siffran. Men långt ifrån millionen bör det inte ha varit. ELSA (gråtande). Att du kan vara sä hjärtlös. ERIK. Jag har gått mer än ett år i din egen skola, vackra Elsa. ELSA. ELSA (torkar ögonen, fattar hans båda händer, ser djupt, djupt in i hans ögon). Erik, om allt fått gå som du ville, tror du, du hade varit lycklig då. jag talar inte om mig själf. ERIK. Lycklig ... nu. Tja, man kan ju aldrig veta, hur länge illusionerna hålla i sig. E L S A (fortfarande samma spel). Men någon varaktig lycka hade det inte blifvit. ERIK. Nej, det kan vi tämligen lugnt komma öfverens om. ELSA. Hvarför skall du då vara bitter? Hvarför skall du hata mig för att jag gjorde slut? ERIK. Söta Elsa, inte hatar jag dig för du gjor de slut. Det var med all säkerhet den största tjänst du kunde göra mig. Men, ser du, du skulle aldrig ha börjat. Och du skulle aldrig ha fortsatt så länge. ELSA. Jag sade dig flere gånger, att vi inte voro eller skulle bli annat än vänner och kamrater. ERIK. Men dina ögon hade en ovana att säga något annat. För resten, inte vill du neka till att du mer än väl visste, att jag var kär i dig. ELSA (litet generad). Nja ... en liten flirt som ingenting betydde. ERIK. Du vet mer än väl, att den betydde något. Och det hade du för resten räknattit riktigt bra. Att du, en obetydlig elevunge, kunde hypnotisera en så berömd artist som mig, skänkte dig verkligen fördelar, som du inte borde ha glömt. ELSA. Det har jag sagt dig många gånger. Erik, att jag aldrig glömmer hvad din vänskap gjort för mig.
Jag har nemi. funnit, att det för sakens skull vore rättast, att alla de förslag, som man f önskar skola vinna afseende, upptagas såsom Ståndets gemensamma tanke, emedan jag fruktar, att ett förslag från en enskild motionär icke skall vinna det afseende, som om det är ett uttryck af Ståndets gemensamma tanka; och då jag anser saken icke böra förbises, får jag af nyssnämnde anledning hemställa, om icke R. o. Ad. skulle vilja förena sig örn min anmärkning, såsom dess gemensamma tanke. Likväl skall jag vara färdig att efterkomma det beslut, hvari R. o. kan stadna. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det H. Ex. ansåg formenligast att låta bero vid det beslut, som redan blifvit fattadt, helst i alla fall ingens rätt derigenom skedde för när, då hvar och en kunde, i form af motion, hos Constit. Utsk. göra sin anmärkning gällande. Ånyo föredrogs Constit.Utsk:s d. 17 dennes e. m. på bordet lagda memor. N:o i5 med förslag till ändring af 18 §, Riksd Ordn., i fråga om cessionants obehörighet till riksdagsmannakallet. Den io Ju lii. Frill. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag anhåller, att Hr Cederschjölds reservation, som innefattar ett alternativt förslag, måtte blifva uppläst. Hr Cederschjölds reservation upplästes. Frih. Boye, Ludv.:
Skulle hvad jag uti förevarande ämne käft den äran anföra, finnas förtjena något ah, Den 21 Februarii. seende, så vore vid detta tillfälle ett redligt uppsåt rikeligen belönt, och torde jag, i motsatt fall, finna en ur6ägt för mitt vördsamma anförande uti de rena bevekelsegrunderne derföre, hvilka i alla händelser troligen skola finnas af egenskap att kunna öfvertyga större insigter än mina. Mig återstår, för hvilketdera som hälst af dessa fall, tillfredsställelsen att hafva gifvit ett offer åt medborgerligt nit utan att öfvergifva dess naturligaste ledare:, undersåtlig vördnad för dea Styrande och dess åtgärder. Jag anhåller ödmjukast, att detta mitt vördsamma anförande måtte få åtfölja den remiss, sorn af Herr Montgomeries Memorial i ämnet må komma att äga rum. N:0 8, Herr Gripensvärd., Fredric Adolph •. Redan vid 1818 års Riksdag tog jag mig friheten genom memorial, proponera, att få tillhandla mig Kongl. Majus och Kronans andel uti uppbörden vid det så kallade södra Stäket, i afsigt att genom uppmuddring göra det segelbart. StatnUtskcttets Betänkande, som af Ständerne antogs, hänviste frågan till Kongl. Maj'ts afgörande, emedan den efter skeende undersökning, möjeligen kunde komma, att röra hufvudstadens försvarsverk. Emedlertid 572 Dea 21 Februarii, har hvarken någon undersökning blifvit gjord, än mindre något beslut fattat. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den iv Octsber. 4017 §- s6. Riddcrsk apet och Adeln; "akt antingen denna Z mätte alldeles uteflutas, eller meningen deraf närmare bestämmas." I flera Ständ, "att en witz tid frän "Riksdagens början mätte utsättas, efter hwars förtopp nya frägor ej mä wäckas. Utffoktek har med ntiflutande af §:ns senare del, i betz ställe infört det yrkade stadgandet. Ridder skåpet och Adeln: "om ut.
Justitie-kanslers-embetet derjemte för sin del yttrat, att då båda slatsmaglerna befriat de norra länens innevånare från den dem förut åliggande skyldigheten att bygga och underhålla länshäkten, endast med uttryckligt vilkor, det något anspråk på ersättning för fängelsehusen icke linge ega ruin: då, äfven om innevånarne i Norrbottens län icke veterligen genom något öppet förklarande ingått på detta vilkor, de likväl borde anses hafva lemnat ett tyst bifall till detsamma, enär de under en tidsföljd af nära tretio år begagnat sig af den, på sätt ofvanberördt är, dem förunnade fördel; då vidare ett godkännande af nu väckta anspråk sannolikt skulle framkalla lika beskaffade icke blott i Expeditions-U(skottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:0 14. 29 de öfriga Norrländska länen, utan möjligen äfven i andra, der gamla länshäkten funnits uppförda utom residensen; dä slutligen, så vidt förhållandet för närvarande kunde bedömas, anledning vore för hand, dels alt Westerbottens läns innevånare lemnat bidrag till ifrågavarande fastighets förvärfvande och första bebyggande och dels alt statsmedel jemväl blifvit använda till fängelsets fullbordande samt då det, efter Justitiekanslers-embetets åsigt, ej heller torde kunna medgilvas, att ett för allmänt ändamål, om ock genom tillskott elier med biträde af ortens innevånare, uppfördt bus borde helt och hållet eller i mån af utgjordt biträde eller annat bidrag anses tillhöra dem, som bidragen lemnat; funne Justilie-kanslers-embelet sig böra i underdånighet afstyrka bifall (ill det af Norrbottens läns innevånare väckta anspråk att få disponera oflanämnda till förra länsfängelset i Piteå hörande byggnader, hvilka, såvida de icke genom laga rättegång