Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I händelse Betänkandet skulle blifva återremitterad?, får jag anhålla, att följande Anmärkning måtte Remissen åtfölja. — I Betänkandet omtalas Kustbevakning. — Jag får endast hemställa, om ej den samma nu mera skulle kunna umbäras; isynnerhet om den Författning vidtages, att ingenting får nyttjas, suni år till injörsel förbjudit, — hvilket förmodeligen är det säkraste Correctiv mot Lurendrägeri och synes ensamt vara tilliäckeligt att göra Kustbevakningen i detta afseende öfverflödig. Hvad åter Tullförsnillning beträffar, så anser jag ali Kustbevakning otillräcklig till dess hän mande åt. minstone i Skåne Afståndet är där så korrt emellan Sve rge och Dannemark; och öfverfarten fordrar således så kotrt tid, att jag nästan skulle tro hela vår Flotta vara otillräcklig, lör att, på denna öl vera 111 öppna ku«t, kunna hindra Tullförsnillningar att äga rum. Såsom Correctiv emot dessa, torde derföre ett pär Tullfiscaler vara lärnpeligare än en kostsam Kustbevakning; eller kanhända ännu bät. 3°8 Den i 3 Maji. tre, att blott lofva vederbörande TullBetjenteren viss andel, t ex. to procent af de Tullinkomster, sora inflyta öfver det hitintills vanliga beloppet. Hans Excellence, Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Stats och OeconomiaeUtskotiens Betänkande gjorde Anmärkningar hindra detsaminas antagande, samt på sådan grund behagade Betänkandet, jemte Anmärkningarne, till Utskotten återremittera. Bifölls. Företogs till pröfning BancoUfskotfets den 6 dennes aflåtne och den 8 derpå följde på bordet hgde Memorial, angående återstoden af det till Götha Canal Arbetets fortsättning aaslagne Byggnadsbiträde för innevarande år. Friherre Pfeiff, Adolph, uppläste föl1 jander
15 sakna laglig befogenhet att anställa de åtal, sm lian för ordningens skull anser behöfliga, om också ett eller annat sådant efter Domstolens utredning skulle befinnas mindre giltigt. Att de åtalade felen till en del härflutit från "ovarsamhet,” det måste åtminstone ej varit Justiliae-ombudsmannens åsigt, och hvar och en lärer erkänna, att ej ringa utrymme är för hans åklagaremakl mellan fel af sistnämnde beskaffenhet och (lern, som ”förnämligast" utmärkas i Instruktionens 2 §. Mot hvarje möjligt missbruk af hans maktulölning står i allt fall Instruktionens 7 §, sorn, då den icke på honom kunnat tillämpas, fritager honom från misstankan att hafva tilltalat någon Domare eller Tjensteman ”ulan skäl.’ Att åtalens föremål någon gång härrört af "lagarnes egen tvetydighet är icke så osannolikt. Dock är Utskottels omdöme derom icke ofelbart. För allmänna ordningens och rättssäkerhetens skull anser jag derföre tjenligast, att utan annan begränsning än den lagen sjelf utstakar, lemna den nuvarande Justitiae-ombudsmannen i fri utöfning af sin åklagaremakt, en frihet af hvilken äfven hans företrädare i vidsträckt mått sig begagnat. Jag tillämpar härpå Justitiaeombudsmannens egna ord: kontrollerna kunna stundom synas öfverflödiga: men de äro derföre icke obehöfliga. Med dem vet nian huru det är: utan dem icke huru det skulle vara. Det har vidare blifvit anmärkt, att "en mindre grannlagenhet i uttryck" skulle egt rum vid granskning af Högsta Domstolens beslut. Det var oväntadt att få se denna anmärkning igen, sedan anledningarne dertill efter sista Riksdagen blifvit skäligen undanröjda. Jag har letat i de frenne Embelsberätlelserna efter ett uttryck af den öfverklagade beskaffenheten, och ej funnit mer än ett enda, som skulle kunna tydas derhän, nemligen det, att, enligt samina Embetsmans öfvertygelse, i ett omtvistadt fall ”förhastande” skulle ägt rum.
Staden äger nämligen 671 tunnland åker, 374 tunnland äng samt 1,617 tunnland skogsoch betesmark, och årliga utsädet är, utom potates, uppgifvet till 268 '/•> tunnor spanmåh Sin egentliga betydenhet hemtar staden derifrån, att den är säte för stiftets Biskop och äger ett större läroverk, der den fordna elementar-skolan och gymnasium blifvit förenade, llärförutan finnes en för staden och Strengnäs landtförsamling gemensam folkskola. Fattigvården bestrides dels med räntor af donerade medel, dels genom försäljning af fattighjonens arbeten, till hvilka materialier af fattigvården anskaffas, samt hvad ytterligare erfordras genom bidrag af stadens invånare. Här synes det ovanliga förhållande hafva inträffat, att kostnaderne för fattigvården minskats, då fattigvårdsbidragen, som, enligt den vid förra berättelsen fogade tabell, uppgått lill 1,188 R:dr 25 sk. 2 rst., nu uppgifvits till endast 909 R:dr 12 sk. 5 rst. Sjukvården ombesörjes af en utaf staden aflönad läkare. Eskilstuna fristad, belägen på ömse sidor om den efter staden uppkallade ån % mil från dess utlopp i Mälaren, 814 mil från Nyköping och 11'A mil från Stockholm, är den folkrikaste staden i Länet och hade, enligt 1855 års mantalslängder, 4,099 invånare, af hvilka 713 mankön och 626 qvinkön såsom underårige äro befriade från mantalspenningar samt 79 mankön och 280 qvinkön för ålderdom åtnjuta mantalsfrihet, hvarförutan, enligt stadens privilegier, alla de stadens invånare, som idka tillverkning af smides-manufakturarbeten eller handel dermed, äro från erläggande af mantalspenningar samt bevillning efter 1 Art. uti Bevillningsförordningen befriade, till följd hvaraf 1,802 åtnjuta den förra och 1,800 den sednare skattelindringen.
En ljuf vocal-mnsik, basuner och cornetter 46, De gå i fullan svang bland pukor och trompetter. Si! Allt gläds öfverallt. Vårt hjerta, mun och ljud Dig tacka gladelig, allsvåldand’ Herre Gud: Att Du, vårt fädern’sland till stöd och uppehälle, Har tillsatt och upphöjt, uti sin Faders ställe, Det enda hjelte-blod; en öfverblifven qvist Utaf Hin Stores (ack! den Svea hafver mist!) Hin store Gustafs stam. Gustaf! den verlden kände, Bar undran åt, och rädsl, och vyrdning till sin ände. Nu, Herre! Du, som i Din arms Kraft, underlig’, Beskyddat har vårt land, vår stat: vi bedje Dig, Du värdes än Ditt folk beskärma! Och regera Vår Drottning mild, allt med Din Ande god! Förmera I Hennes ädla själ all kunglig kraft och dygd, Till Hennes pris och lof; till fiend’s hån och blygd; Men oss, Din’ fosterfår, Ditt helga folk, Din kyrka, Till trygghet, värn och tröst; till frid, försvar och styrka! Ack Gud! att jag mång’ år må sjunga, denna dag, Min Drottnings lof: vårt land till fröjd; Dig till behag! Detta stycke synes vara den tidigast utgifna af de skalde-skrifter, dem Stjernhjelm ville vidkännas. Han fann då ännu nödigt (hvad han sedan ej bekymrade sig om), att på baksidan af dess titelblad meddela en ”uttydning uppå de poetiska ord” (vill här säga: mythologiska namn), ”som i detta verket brukas”: Aurora, Morgonrodnan; Phoebus, Solen; Minerva, Vishetens gudinna; Venus, Skönhetens; Charites, ”tre Täcklighetens gudinnor”; o. s. v. Gafs denna undervisning åt de ”högtförnäma?” Eller åt hvad man i våra dagar kallar den ”stora” allmänheten? Det sednare är troligast. Man påminnes deraf, mellertid, om bägges obekantskap med vissa andra dylika namn (t. ex.
i Tag anklagar. » ljöd nyligen det kraftiga rop, &amp; h vilket därnere i söder satt alla sinnen i brand! Äfven i Iduns spalter har höjts en röst med ett — likväl mera svagt och försagdt — » jag anklagar. » Detta riktades mot det snart till öfverdrift blifna ceremoniel, som kallas visiter, d. v. s. mot en särskildt fördömlig gren däraf. För visso var det ingen röst i öknen, åtminstone har den väckt många ekon. Det vore synd, om icke några af dem skulle återklinga, tillropande den modiga ett: bravo! Se här några axplock, hvilka jag tror skola förefalla åtskilliga af oss ganska bekanta: Det är fröken Malm, som kommer hem vid fyratiden, trött och nedstämd, och säger med en suck: » Seså, nu är denna dagen spilld. Jag har varit på väg sen klockan ett för att göra dessa tre visiter. Den långa promenaden uppåt Norr kunde jag besparat mig, där var ingen hemma. Det slapp jag således lätt ifrån, men på Söder fick jag sitta desto längre och hos kommerserådinnan var det ej tänkbart att få gå, förrän jag fått grundlig kännedom om alla hennes verkliga eller inbillade olyckor. Nu har det redan blifvit mörkt och jag skall icke hinna få mitt beställda arbete färdigt. Det blef således, om jag frånräknar den tid som åtgick för mina vanliga morgonsysslor samt på- och afklädning af min visitdräkt, summa två timmars arbete i dag. » Där är fru Asp med förtviflan i stämman: » Ah det är förskräckligt, nu har jag återigen försummat hem och barn, endast för dessa odrägliga visiters skull, som jag var alldeles tvungen att göra. » » Hu, » gäspar den unga damen och kastar sig misslynt på soffan, » i dag har jag då haft ett riktigt slafarbete; sex visiter hann jag med, tack vare vagnen — ä 2:50, aj, aj, min klena kassa! » » Nå, ändtligen är man fri från visiter för i dag, jag trodde aldrig det skulle gå. » » Ack, dessa visiter äro då förskräckligt tidsödande!
Vid afresan från Napoli utgjordes gunrumspersonalen således endast af mig, kapten Palander, samt löjtnanterna Brusewitz och Hovgaard. Genom mr A. Rabaut, president för Marseilles unga, men redan så välkända geografiska sällskap, hade jag erhållit upprepade inbjudningar att med mina följeslagare gästa Pytheas’, den förste polarfararens och den skandinaviska halföns upptäckares födelsestad. Så ledsamt det än var, nödgades jag afslå denna inbjudning. Vi måste hasta hem, och några dagar ville jag spara för ett besök i prins Henrik Navigators och Vasco da Gamas fädernesland. Vi passerade Gibraltarsundet den 9 mars och ankrade i Lisboas hamn den 11 mars kl. 2 e. m. Följande dag användes till en utflygt till det vackra slottet Cintra, beläget omkring fem portugisiska mil från hufvudstaden. På lördagen den 13 mottogos vi i audiens af konungen, Dom Luiz af Portugal, som sjelf sjöman tycktes med varmt intresse omfatta Vegas färd. Senare på dagen gaf svenske ministern i Lisboa en middag, till hvilken voro inbjudna den portugisiske konseljpresidenten, utrikesministern, med Vegas officerare. E. Brusewitz. G. Bove A. Hovgaard. lemmarne af den diplomatiska kåren m. fl., hvartill på aftonen slöt sig en större mottagning. Måndagen den 15 öfvervoro vi på särskild inbjudning en af geografiska sällskapet i Lisboa anordnad sammankomst, hvarvid de nyss från Afrika hemvände upptäcktsresandena Brito Capello och Ivens höllo föredrag. Här hade jag dessutom den stora glädjen att träffa den utmärkte Afrika-resanden major Serpa Pinto. Derjemte hedrade oss konungen med ordensdekorationer, och i sitt möte den 12 mars beslöt Portugals deputeradekammare, på förslag af riksdagsmännen herrar Ennes och Alfredo, att i en adress till Vega-männen uttala sin välkomsthelsning och lyckönskan. Ankaret lyftes åter den 16 mars.
FANNY (aftorkande glasen, med mildt förebrående ton). Nu var mamma inte särdeles beskedlig mot pappa och Herman. De komma allt att fara illa i lusthuset, der alla vindar blåsa igenom. Pappa och Herman! Alltid lägger du dej ut för de der odågorna, som jag ska' kläda och föda. Men pappa är ju jemnt så arbetsam och söker sin bergning på alla sätt. FANNY. SARA. På alla sätt, ja, och lyckas i intet. Det är just en ära och glädje att ha en man som varit kammartjenare, hofmästare, målare, skolmästare, pimplat strömming och metat braxen, går på auktioner och tvättar galoner, klipper hår och färgar handskar, ritar porträtter och klipper silvetter. Ja, nog är det sannt. Pappa är en riktig tusenkonstnär. Som skulle dött som tiggare, om han icke varit så lycklig och blifvit gift med mej. Och sin pojke Herman förderfvar han totalt med sitt pjåsk, så att den ska' väl, med Guds hjelp, bli en välbeställd hamnbuse med tiden. För allt i verlden, säg inte så, bästa mamma! Jag kan inte tåla den pojken för hans sturskhet mot mej ... och hans beständiga försvar för far sin. Han är nu tjugu år gammal, och duger till ingenting. Men alla säja ju, att han har så stora anlag som målare. Ja, englahufv'en och röfvarnäsor och Harkulsbeläten och så'nt der slarf totar han till; men min skänk, den kunde han inte stryka, som folk, jag som får föda och kläda honom. SARA. FANNY. SARA. FANNY (ängslig). SARA. FANNY (leende). SCENEN. DE FÖRRA. CHRISTINE. Sedan BERTHEL. HERMAN. Go'a frun! Nu kom hofmästarn hem och hade aldrig ett qvitt till fisk med sej. Två aborrpinnar! så små, så att kattungen skämdes för dem, och inte ett lefvandes fnask till braxen. Hur ska' det gå med middagen, go'a frun? (Det ropas utanför: »Jungfru, hur länge ska' man vänta?
Det kan visserligen vara fördelaktigt att tätta definitiva beslut i frågor, som endast angå siffror, men i detta fall är det äfven fråga om en princip, hvilket otvifvelaktigt inträffar i afseende å litt. e. Om än Frill. Tersmeden var frfinvande under den discussion, som i afseende å denna princip på f. na. ägde rum, så förmodar jag, att då B. o. Ad. behagade fästa upinärksarnhet vid så viii min som andra med mig liktänkande talares framställning af vår åsigt i ämnet samt i enlighet med densamma fattade sitt beslut, E. o. Ad. icke torde finna skäligt att, till följd af Frih. Tursmedens numera inträffade närvaro och tiilkännagifna olika tanke, fatta ett emot det förra alldeles stridande beslut, Jag fruktar det vore icke nog grannlaga af mig att återuprepa de på f. m. redan andragna skälen för min åsigt; utan vågar jag, i förlitande på E. o. Adis opartiskhet och rättvisa, helt enkelt anhålla om de af mig nu vidrörde punkternes återremitterande. Hr Bildt: Då Frih. Tersmeden nu framställt ett bestämdt yrkande i afseende å beloppen af de ifrågavande tjenstemännens löner, så vill jag blott förklara, att jag delar hans tanke om lämpligheten af dessa belopps fastställande. På sätt jag redan på f m. hade äran tillkännagifva, anser jag det icke tjena till mycket att återremittera Utsk:s förslag ang:de de särskildta lönebeloppen. Orsaken dertill, att jag nyss förordade en återremiss af de nu ifrågavande punkterna, får icke sökas deri, att jag frånträdt min på f. m. uttalade och af Frih. Tersmeden nu än vidare utvecklade åsigt, utan detta mitt förordande skedde blott och bart derföre, att jag ansåg, att då E. o. Ad. på f. m. återremitterat en med denna alldeles likartad fråga, så fordrade konseqvensen, att man nu vidtog enahanda åtgärd.
Om i den lid dä myntwärde more föga gängborr, man welat försäkra ät Regeringen^n tillgäng in natura för Dest oumgän - Den r 6 December. rozz gcligaste behof och derföre anslagit för Hofhållning^ wista egendomar, har «n mera ett sädant systeme med liver,>as förändrade ckick uphört, och erfarenheten har wikmar, arr jord under Regeringens enskilda wärd, blir intet aunar än en Utwäg kill nädebewisningctr emot en» ffilde i stället för en tilgäng för Staten. Erfarenheten har tillika wittna» att denna jord, som ofta ombytt ägare bliswir illa ovlad, att Samhället således förlorat ej allenast genom en mindre tillgäng i Staks.Catzan, me» ocksä genom en mindre waru-production i det he» la, än hwad som enligt sakens natur borde bliftva förhållandet. - För alt hjelpa detta har man widtagit Ut« wägen med arrenden som tämligen högt updrifne och satta pä längre tid, tycks ä ena sidan försäkra State» om den möjliga högsta afkastning och ä den andra arrén» datorn om en möjelig ersättning i längden. Sä snart man antager art Samhällets förhållande till Kronojorden bör blifwa annar. Dest sörhällande till jord i allmänhet och man will och förmodar alt Staten skall draga winning af enskildes odlingar och tidernas förändrade waruwärden, dä blir onekeligcn den utwäg af arrenden, som genom auction bliswit updrifne och pä längre tid bestämde den förmänligaste och enda som Staten kan widtaga för att draga fördel af sin jord; men om man en gäng lär att erkänna, att en enskilds smä winningS-Uträk, »ingar ej pasta för ett Samhälle, att Dest styrka och wälständ ej är annat än det sammansatta resultatet af Hwarje enskilds wälmäga, dä lärer man ocksä erkänna, att jordbrukarens ägande rätt Utgör i längden Statens styrka och högsta fördel. Man säger alt
Nu har hennes ansikte skiftat uttryck, och hon stirrar drömmande framför sig, som om hon någonstädes långt borta såge ett oändligt perspektiv af de välgärningar, om hvilka han talat. Inom sig börjar hon höra idéernas lockande sirénsång, och hon drages mot makten. Bakom allt hvad han sagt skymta konturerna af en gammal dröm, fast nu rikare utarbetad med ideella arabesker. Och mot den nya bakgrunden bygga hennes tankar upp samma eteriska luftslott som förr. Hennes agg mot drottningen förlorar åter sin brodd, då hon står inför möjligheten att samla glödande kol på Hennes Majestäts hufvud. Hon skall återställa den äktenskapliga lyckan mellan de höga makarna, återföra monarken, luttrad till en ädel människa, i triumf till drottningens famn och ett lyckligt folk, befriadt från fattigdom och förtryck, skall hälsa återföreningen med jubelrop och välsigna henne, som varit den goda fén Hennes ögon stråla, och hennes ansikte bär ett exalteradt uttryck. Hon räcker sin hand till Struensee, som under stark spänning väntar ett svar. – Ni är en ädel man! säger hon varmt. – Ni har höga mål! Jag ville så gärna uträtta någonting godt – och jag tror på er. Han kysser hennes hand med en berusande känsla af lycka. Tidigt på morgonen, när garnisonsregementenas pipare och blåsare spelade psalmer från kyrktornen, stod ett hotande moln öfver Kristianshavn. Det sträckte sig mot staden, och där föll något regn; men vinden från Sundet dref skuren västerut, in öfver land, och sopade himmeln blå. Snart förkunnade kastellets kanoner, högröstadt, med skott efter skott, att Hennes Majestät Danmarks drottning fyllt aderton år. Öfver hufvudstadens gator och öppna platser darrade solljuset hett, och öfverallt vimlade det af helgdagsklädda borgare och kvinnor, som gått ut för att få se en skymt af ståten. Störst var trängseln omkring Kongens Nye torv, där grefve Ahlefeldt samlade sin kadrilj af gröna riddare, och knappt hade de försvunnit bakom Östergades hörn, innan folkmassorna satte sig i rörelse för att följa dem.
Låter någon bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig, eller till vittne vid sådan strid; varde straffad med fängelse från och med sex månader till och med två år. Om nödvärn. § 55. Yarder man af annan med våld eller hot så öfverfallen, att fara är för lif eller helsa, eller sker våld eller hot, för att någon till otukt tvinga, eller olofligen 12 LagUtskottets Betänkande N:o 20. beröfva någon hans frihet; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för all skada, som man deri gjort, der man ej sträckt värnet längre än till farans afvärjande nödigt var. § 56. Emot den, sorn begår inbrott eller eljest olofligen och med våld tränger sig in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller, ehvad det är natt eller dag, söker föröfva rån, eller sätter sig till motvärn emöt den, som sitt värja eller å bar gerning återtaga vill, må ock det våld brukas, som nöden kräfver. § 57. Hymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, sorn häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, sorn till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är. Lag samma vare, der annan, ån fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, sorn rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. § 58. Finnes någon i fall, som i 55, 56 eller 57 § sagdt är, hafva gjort.större våld, än nöden kräfde; pröfve Domaren, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande stralfas bör.
Till undvi kande af all irring ättemännen emellan, hvilkendera för ättens hufvudman bör anses, skall, såsom förr varit vanligt, äldste sonen, och efter honom hans äldste Son, och så man efter man, så länge någon lefver, som ifrån äldste sonen ifrån manslinien härstammar, alltid vara ättens hufvudman, men derefter närmaste ättemän af äldsta qvarlefvande grenen, och hans mannliga efterkommande, på lika sätt efter hvarannan. För de i senare tider, före 48 Den 5 Junii. teman, som sednare, eller icke utan fleres bortgång', kan blifva hufvudman, närmare eller äldre i ätten den som förr skulle blifva det. s:o Undantag härifrån uppstå inom de Äller, hvilkas då för tiden varande hufvudman före den 6 Junii 1809 blifvit, jemte större eller mindre del af slägten, och med serskilt stadgad arfsordning till Friherrlig eller Greflig värdighet upphöjde, hufvudmannarätten för den ätt, som utgörslägtens icke upphöjda del, är blifven tillagd den ättemän, som, af de enligt diplomen i lägre värdighet qvarblifvande, var närmast den eller de, hvilka i den högre inträdde och förblifver inom nämnde parsons gren till dess den utgår; annat undantag utgöre den ättemän, som antagandet af den nu gällande RegeringFormen af den 6 Junii 1809 till Greflig eller Friherrlig värdigket upphöjde ätter, kommer hufvudmannarättigheten för de yngre och icke till högre värdighet upphöjde ättegrenar, att gå i rät ned; stigande lineapå svärdssidan från den, hvilken nu hufvudman är; men de öfrige ättemän, af de till högre värdighet upphöjde, att stå såsom expectanter, till dess deras ordning i den högre värdigheten inträffar. Hvad åter vidkommer de ätter, hvilka, efter RegeringsFormens antagande, blifvit med Adelskap eller Greflig, eller Friherrlig värdighet förlänte, 6å förhålles med dem efter det, som i RegeringsFortnens 37 §♦ finnes stadgadt. io §.
Bör icke i främsta rummet likställighet beredas åt förhållandet emellan de med hvarandra politiskt förenade rikena, enär dessa rikens samband i följd häraf är af helt annan natur, än gemensamheten i affärsförhållanden kan emellan vårt fädernesland och andra grannlandet innefatta? Den ledande tanken i mitt förslag har visserligen varit en åsyftad lättnad uti myntcirkulationen för Sverige, och kan den mera fullständigt vinnas på det sätt, reservanten yrkat, vore det mig naturligtvis ej emot, utan tvertom, men jag har ansett företrädesvis angeläget att sådan åstadkommes emellan Sverige och Norge, just till följd, dels af dessa länders särskilda förhållande till hvarandra, dels ock af den stora svårighet, som i det praktiska, dagliga lifvet nu sig företer uti alla de närmast riksgränsen belägna provinser, i afseende på Norskt mynts emottagande, enär dess, om än ringa, skiljaktighet från det Svenska vållar osäkerhet, huruvida det kan med skäl vara hos oss gångbart. Min mening är ingalunda att i uppbörden besagde mynt emottages annat än enligt dess verkliga silfvervärde, och jag vill att detta skall vara allmänt kändt; men med dessa begge vilkor, vore det en verklig välgerning mot hela gränsbefolkningen och långt in i landet, om brödrarikets mynt finge gälla i rörelsen för hvad det är. I afseende å Danskt mynt åter har jag af personer, till hvilkas utsago jag ansåg mig böra hysa tillit, inhemtat att dylik olägenhet ej af det närvarande förhållandet alstrades, enär besagde mynt kurserade al pari i hela södra Sverige med det Svenska, dervid vi ingenting förlorade, emedan Danska specien är en liten mån mera värd än vår. Emedlertid och om än sålunda icke alla de samma olägenheter vidlådade Den 13 Juui. bil vidlådado myntförhållandet med Danmark, som med Norge, och jag sålunda trott angelägnast vara att dessa sistnämnda först afhjelpa, nekar jag icke att åtgärden torde framdeles böra utsträckas; dock, och med hänsigt till frågans nuvarande formella skick, finner jag mig vara tacksam för det understöd idéen från flere talare fått, åtnöjandes jag mig med att, på grund af det ofvansagda, anhålla om bifall till Utsk:ts förslag. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Frih.