Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu sprang hon honom skyndsamt till mötes. » Catalina, min Catalina! » utropade arkitekten, i det han omfamnade sin hustru; » bland de minnesmärken, som pryda Toledo, skall finnas ett, som till eftervärlden bär namnet af Juan de Arévalo. » (Forts. o. slut i nästa mr.) Små kulturbilder. Af Ave. l^K-var och en, som med vaken blick gifver J [I akt på allmänhetens beteende vid begrafHOr ningar, ser tydligt, att dessa för åskadarne utgöra ett af dessa förklädda folknöjen, af hvilka vi få allt flere och flere, i samma mån som den sunda lifsglädjen tynar bort bland oss. Men hvad skall man kalla vår tids sätt att offentligen exponera en bruds hemgift, hennes blifvande hem och henne själf, då hon föres till altaret? Kanske det är en fransk sed, en af de många, som vi göra oss skada med att efterapa? Seden, att en brud låter sig offentligt beskåda, är dock gammal, åtminstone bland Sveriges landtbefolkning, och i Skåne hörde det till godt skick, att en dygdesam brud söndagen näst efter det lysningen tredje gången blifvit förkunnad » visade sig i kyrkan », iklädd sin brudskrud. Detta bruk innebar dock en djupare mening än att blott förevisa bruddräkten — denna var på den tiden lika för alla bondedöttrar — - det var ett inför församlingen aflagdt vittnesbörd om brudens rättighet att under lysningssöndagarne ha blifvit från predikstolen hedrad med benämningen dygdädla jungfrun. Vigsel i kyrkan förekom ej på skånska slättbygderna, ty där brukades, att brudgummen med stort följe — » brudgumsstass » — och musik drog till brudens hem, där vigseln ägde rum, och efter ett par dagars gille därstädes förenade sig brudens släkt och inbjudna vänner med brudgummens och » stassade » till hans föräldrahem, där festen fortsattes ännu ett par, tre dagar.
Utsk. yrkar att Biskoparne böra aflönas lika med dem i värdighet jemförliga embetsman. Hvilka äro desse? Jag känner dem ej; jag har mig icke bekant någon rangordning mellan Prester och Lekmän. Man säger vidare att praebende-pastoraten borde i sådan egenskap uphöra. Väl vore visserligen om dessa pastorater kunde förses med egna Kyrkoherdar; men huru detta skulle tillgå tror jag icke att någon, aldra minst Utsk., nu kan upgifva. Vi veta nemi. att i de flesta stift Biskoparnes egentliga lön utgöres af nämnde prsebenden; genom dessas borttagande skulle således flertalet Biskopar rent af svälta ihjäl. Ty en svältkur är att aflöna en så hög embetsman med en komministerlön, eller omkring 1200 R:dr årligen. Jag älskar icke detta sätt, att taga från den ena för att gifva åt den andra. Jag medgifver gerna att Komministrarne äro allt för svagt af - Den 4 M ars e. ni. SI lönade, men icke bör detta aflijelpas derigenom, att man fråntager Biskoparne livad de väl behöfva. Jag tror icke ens att Komministrarne skola tacka för presenten, om man betraktar deras antal, torde man lätt finna att den pä livar och en fallande förhöjningen lärer inskränka sig till 10 ii 15 K:dr, motsvarande de middagar de nu en eller annan gång få af sina Biskopar. Principen att på detta sätt taga ifrån den ena för att lägga till den andra, är en af de farligaste. Beträdes denna bana, hemställer jag om ej nästa steg blifver, att man stiger: den eller den öfvcrste-indelning är för stor, vi indraga den och fördela den på ett annat ltegemente i en annan del af Sverige. Vore detta rätt? Nej; men konsequent vore det enl. Utsk:s förslag. Slutligen om man läser PresteStis privilegier af år 1723, torde frågan tydligen visa sig vara af den natur, att den icke kan mot PresteStis önskan, af MedStm afgöras.
Han talade ännu gärna om » salig kungen », helt och hållet ignorerande, att ännu en kung hunnit blifva högstsalig, sedan det dödande skottet aflossades mot hans kung. Därjämte ansåg han bland de oundgängligaste egenskaper för att komma fram i världen och sin väg ostraffliga gå den, att man kunde tala franska perfekt, coulamment, som han alltid uttryckte sig. Vid högtidliga tillfällen bar han på frackskörtet en gyllene nyckel, spelade gärna whist, var vinkännare och gourmand, höll aldrig tal och hade för resten just icke något att säga. Det var hennes nåd, som var intelligensen. Kammarherren hade varit vacker som en Adonis, men därmed var också hans meritförteckning färdig. Hennes nåd hade föga fägring, men det var hon, som styrde och ställde, som med små inkomster och en ständigt växande barnskara hållit familjen uppe, så att den ej blifvit » deklasserad ». Nu satt hon där i ro och var fri från ekonomiska bekymmer. Kammarherrn hade peDsion från hofvet och en för den tiden rätt indräktig syssla, som genom särskilda omständigheter blifvit nästan en sinekur. Hennes nåd hade således ingenting att göra utom att sköta sitt hus — hvilket hon gjorde briljant — oeh vara fin och förnäm, hvilket hon också briljant förstod sig på. Hela förmiddagen trippade hon omkring, klädd i hvit morgonrock, med remsor och rynkningar af alla slag, och tillsittande mössa med spetskrus, alltid lika fin oeh nystärkt oeh snöhvit. Till middagen klädde hon sig i svart sidenrock, baud en knippa löslockar, stor som ett ordinärt kålhufvud, vid hvardera tinningen och satte på sin hjässa ett annat slags mössa, af idel spetsar, med ett par långa, lilasfärgade sidenband, som stundom hängde fritt, stundom knötos under hakan. För öfrigt var hennes nåd tämligen lång och smärt samt förnämt magerlagd, utan att vara kantig, då däremot hans nåd hade lagt sig till med en viss borgerlig embonpoint. Men raka i ryggen voro båda två och nedlåtande mot alla köpingens ofrälse invånare, både » bättre » och » sämre », hvilket dock ansågs alldeles i sin ordning på den tiden.
Hr von Troil: Jag fick icke den upplysning, jag önskade. Jag finner väl, att den, som utgår ur föreningen, skall ansvara för dess förluster i fem år; men då han icke har någon ansvarighet, under det lian är inncstaende, sa finner jag det obilligt, att han, till straff för det han lemnar föreningen, skall under fem år ansvara för densammas möjliga förluster. Frih. af Nordin: BondeSt:s beslut innehåller, att den, som utgår ur hypoteksförening, skall ställa nöjaktig säkerhet för föreningens möjliga förluster under kommande fem år. Det är altså klart, att föreningen blir Riksg.cont. gemensam ansvarig för alla förluster, och reglementet kommer att bestämma, i hvad ordning godtgörelsen kommer att fördelas emellan de ansvariga. R. o. Ad. antog samma redaetion af j.5:de punkten, sorn BondeSt. beslutat, 3i8 Den 27 April e. ra. Hr von Troil: Jag reserverar mig emot R. o. Ad:s heslut om större ansvarighet för den, som gått ur, än den, som står qvar i en hypoteksförening. i6:de punkten. BondeSt. hade gifvit följande lydelse åt denna punkt: ”Då så manga egendomar blifvit anmälda till afskiljande från liypotheksförening, att de återståendes sammanräknade värde icke uppgår till f:delar af det i 8:de punkten utsatta minimibelopp för liypotheksförenings trädande i verksamhet, anses föreningen vara under utredning och bör, så fort utan skada ske kan, afsluta alla liquider och derefter upplösas.” R. o. Ad. antog samma redaction af denna punkt, som BondeSt. beslutat. Mom. lit. C. 1 :sta punkten. BondeSt. hade ansett denna punkt böra alldeles förfalla. Hr Rosenblad: Genom R. o. Ad:s beslut rör:de y:de punkten, ang:de grunden för egendomsvärdens bestämmande, har det blifvit omöjligt att antaga denna punkt oförändrad, enär andra värderingsgrunder än taxeringsverket kunna komma att blifva gällande.
— N:n 20. med Utlåtande i anledning af Talmannens i BondeStåndet vägran af proposition pä ålerremiss af Conslitutions-Ulskollets Memorial N:o 12, angående Kongl. Majlis Nådiga förslag lill ny Riksdags-Ordning m. m. VI. B. 433, 458. A. 462. — N:o 21. med förslag lill ändringar och tillägg uti 56 och 81 §§ Regerings-formen samt t mom. 29 §, 3 mom. 49 § och 73 § Riksdags-Ordningen, rörande behandlingen af frågor om ändring i grundlagarne. VI. B. 584. A. Å. 586. VII. U. 215, 250. A. 375. VIII. U. 55. A. 122. D. 230. A. 234. — N:o 22. i anledning af ett Stånds ålerremiss å Memorialet N:o 14. rörande representationsrättigheten för Fahlu Bergslag. VI. B. 584. A. 592. — N:o 23. med förslag till ändringar och tillägg uti 11 mom. 1 § Tryckfrihets förordningen, rörande aflemnande af exemplar af tryckpressens alster lill åtskilliga embetsverk och allmänna bibliotheker. Constilutions-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Ullåtanden: — N|0 27. med förslag lill eli tillägg i 28 § Regeringsformen, angående befordran af utländske män lill vissa embeten och tjenster. — N;o 28. med Utlåtande i anledning af eli Stånds återremiss af Memorialet N:o 13, innehållande förslag till voteringsproposition i följd af Riks-Ståndens olika beslut om det genom Memorialet N:o 5, föreslagna tillägget i 72 § Regeringsformen. VII. B. 172. A. 176.
Härmed var den transscendenta Messiasidéen till sina hufvuddrag färdig, och dess förbindelse med logosidéen ändrade ingenting i sak, utan blott i uttryckssätt. Vi återfinna uti nya testamentets skrifter alla vigtigare utvecklingsgrader utaf densamma ifrån den första, enligt hvilken Kristus är en blott nationel befriare, intill den sista och högsta, som betraktar den etiske förlossaren, idealmenniskan, i hans öfversinnliga förhållande till Gud och idéverlden samt tänker honom såsom skapelsens begynnelse och historiens slutpunkt. Dessa grader, ehuru uppkomna efter hvarandra, utträngde dock icke den ena den andra, utan förefunnos alla vid Jesu tid inom judafolkets olika bildningslager. Medan de tre första evangelierna (de s. k. synoptikerna, Mattheus, Markus och Lukas) återspegla messiasidéen, sådan den lefde hos den stora massan och framställdes i synagogornas populära föredrag, återfinna vi deremot hos Gamaliels lärjunge Paulus den spekulativa uppfattning, hvilken gjorde sig gällande inom de lärda rabbinskolorna, samt slutligen hos författaren till Johannes-evangeliet samma uppfattning förbunden med logosidéen. Ej blott att Paulus’ framställningssätt har största likhet med de gamla rabbinernas; man igenkänner ända till ordalagen deras läror hos honom. Så möta vi t. ex. den ofvan påpekade rabbinska läran om en himmelsk och en jordisk Adam uti Paulus’ första bref till Korinterna (15 kapitlet), der det heter: „Der är en sinnlig lekamen, och der är en andlig lekamen. Så är ock skrifvet: 23 Den första menniskan Adam vardt till en lefvande själ; den ytterste Adam till en lifgifvande ande. Men icke först det andliga, utan det sinnliga, sedan det andliga. Den första menniskan af jord jordisk; den andra menniskan af himmelen. Sådan som den jordiska, sådane ock de jordiska, och sådan som den himmelska, sådane ock de himmelska“. Vidare finna vi flerestädes hos Paulus, Johannes och Hebreerbrefvets författare den rabbinska läran om Messias såsom preexisterande och förmedlingspunkt vid skapelsen.
Wid förenämnde kill sin grund säledcS antagligskill», ads-skäl torde likmäl en och annan modificcuion finnas oumgängcligcn nöbwändig att iakttaga wid Utfärdandet af den Lag som kunde blifwa resultatet af Ständernes underdäniga proposition. Således synes som wid första punkten det undantag borde winna npmärksamhet akt om den andra Makan i mer.Iler mindre man bewisligen warit »vållande till eller delaktig uti den dömdes brott, skillnaden da icke mä tillataS. Det förhaller sig vlyckligtwiS efter erfarenhetens witSord sä att det hat, som en gäng funnit rum emellan Makar är granslöst och outsläckligt : och dä man hos ben ena Makan felt passion och afsky sträckas derhän att den stämplat emot den andras lif, sä mäste man såsom en ännu stör» re trolighet antaga att ben under hoppet om en säker ägtenskaps-skillnad kunde finna wida mindre betänklighet att förleda den andra till brott och således med dest ofärd förbinda fin egen fördel. Widare och dä z:dje punkten antager såsom en absolut skillnads. orsak hwarje utfärdad och laga kraflwunnen dom, hwarigenom den ena Makan är ansedd skyldig till dödsstraff eller ärans förlust, ehuru genom Kongl. Näd straffet blefwe eftergifwit, torde benn» föreskrift wid en närmare granskning fin 5:te Band. 2'.dra Afd, 124. rZ68 Den 28 Zebruarii. finnas medföra w,»sträckare följder än som möjligen kunnat äsyftae. Bron gifwas. hwaruppä i ansecndc tilt deras följder för ögonblicket eller i anseende till förbrycarrns ställning wista Lagar utsatt dödsfiraffet, uran att »agon »vanära dermed är förknippad , sädane ärv t. ex mängfaldige as de gärningar som Krigs Lagarne erntala , och som till deras art bestämmas blott as yttre och tilltälkige omständigheter. Rymning eller ber obetydligaste fnbordinationsbrott belägges tvid sina tillfällen med dödsstraff.
Då man yrkar borttagandet af den sista meningen i denna punkt: ”dock med rättighet för Bancostvrelsen ■”att äfven detta creditiv uppsäga, då Bankens egen ställning ■"'sådant fordrar,” så är väl den naturligaste fråga, raan kan ställa till dessa Hrr, den: är det väl Herrarnas mening, att, då Bankens ställning icke tillåter delta creditivs oafbrutna bibehållande, det likväl skall fortfara med äfventyr af Bankens bestånd? Jag skulle tro, att ingen inom detta hus ville svara ja till denna fråga, och detta synes bevisa, att Utsk:s betänk, är väl grundad];. Jag vill gå in på, att det Jnå vara i sista rummet, sorn denna uppsägning bör komma i fråga, och Jag tror visserligen icke, att en sådan casus inträffar, då Bancostyrelsen behöfver anlita denna åtgärd; lnen jag anser vigtigt, alt R. St. bland de grunder, som nu stadgas, då R. St. vilja gå en bättre väg, än hittills vid bancoförvaltningen blifvit följd, uttala den grundsats, att statsverkets behof skola stå tillbaka för Bankens säkerhet. Jag instämmer med Hr Lefren deri, att om fråga uppstår, hvilketdera verket skall hjelpa det andra, är det statsverkets skyldighet att biträda Banken, och icke tvärtom; och skulle Ståndet besluta, att ifrågavar. slutmening skall utgå, ber jag att få yrka ett annat mom. till denna punkt, nemi. att statsverket är pligtigt, då andra utvägar saknas, att genast gå Banken tillhanda med anskaffande af de medel, som för Bankens bestånd kunna vara behöfliga. Jag tror, att detta är en större och vidsträcktare skyldighet för Riksg.- cont., än den lilla lumpna affären, om Riksg.cont. för en eller annan månad blefve af med sitt creditiv, hvilket svårligen kunde inträffa hvart 5o:de år. Det är första gången denna principfråga förekommer i betänk.: skall statsverket draga fördel af Banken äfven med risk för Bankens bestånd? Jag har ännu icke vid denna riksdag genom någon votering upptagit R. o. Ad:s tid; men denna fråga kan jag ej släppa ulan att begagna min yttersta rätt såsom riksdagsman, ty jag
Utskottet har dervid ej kunnat lemna utan afseende, att sedan en allmän kännedom om Banquens hela ställning, enligt Rikets Ständers Beslut Vid denna Riksdag, är medgifven, det ofelbart fordras, för att rigtigt uppfatta och bedömma detta Verks nuvarande belägenhet och skick, en lika noggrann kännedom, så väl om dess tillkomst och föremål, sorn de förändringar och öden Verket,' betraktadt dels i och för sig sjelft, dels i sitt förhållande till det hela, från första inrättningen, tid efter annanundergått; äfven som det kan tagas för gifvet, att, med de omvexlande financiella och cecono-' miska ställningar, samt ombytta systemer, hvilka under olika Regeringssätt inom detta Land egt rum, och hvarvid Banquen oftast till så betydlig del blifvit inblandad, en Berättelse för en tiderymd af mer än 150 år, om detta Verks olika ställningar och skiften, med derak på handlingar och facta grundade orsaker och följder, utan ali tvifvel bör sprida mycket!ljbK Banco-lltskottets Betdnkandeih %z<f ej mindre för ett tätt bedömmande af det närvarande förftållandet, än för att kunna uppgöra rigtiga och användbara slutföljder och beräkningar för framtiden vid de anstalter i penningéväseUdet, som dels komma i fråga, dels verkligen vidtagas.
At Konungen icke kan stallas til answar; at om Han inger» befallning utfärdar, undwikes all redowisning, och redofordrings-rättigheten blifwer onyttig. Deraf skulle äfwen i framtiden nttjligen upkomma fraga, om Konungen icke stade vero, och dst förswunne aldeles denna rättighet. Nationen finge dä skatta och betala, och Ämbetsmännen saklöst plundra För öfrigt och dä Statens Ämbetsmän icke stro widare Rikets Ständer och desi Utskott lydno skyldige, än at lemna underrättelser och redowisning; frågor om answarighet och äterbstring af forstörde allmänna medel icke eller afdömmes af Ständer, utan af de lagliga Rikets Domstolar; sä är skräckbilden af Anarchie förswunnen, men deremot folkets rättigheter bewarade. Konungens och Fäderneslandets wäl stro uti en oskiljaktig kedja fästade. Om Nationen ssal skatta utan redowisning, eller högre Ämbetsmän sättas i tillfälle ak plundra allmänna medel, Den 3 Augusts. 661. medes, genom det wägen til redofordringö rättighetens utöfwande blifwit förswarad; sä störtas bäde Konung och Fosterland i grufweliga missöden. Det är därföre af en sann wordnad för min alstads Konung, som icke wid alla mältan sjelf handlägga, och af redligt nit för mitt Fosterlands wäl, jag önskar wägen til redovisning gen och lätt. 2stare längt ifrän mig, at wilja bereda politiska förföljelser. Hatets och Hämndens fackla bör fläckas; den medborgerliga enigheten, til befordrande af allmänt wal, bör lifwas ; förwillade Medborgare med godhet raltaS och Despotismens förhatliga wärktyg, straffade af et brottsligt medwetande, öfwerhöljde med all, mänt förakt, endast öfwerlännäs ät mörker, at glömstan; men under denna synpunct kommer icke redowisnings styldigheten för allmänna medel.
B Ansvarighetsrj ft; — P CD Vi summa. £L “ B CD Vj sumtna. Vid 1850 års slut 238 18,698 26 10 130 5,099 43 4 » 1851 » 276 20.289 22 208 10,449 16 — » 1852 » 312 25,000 10 222 15,903 24 — » 1853 » 405 31,977 39 259 19,711 16 8 » 1854 » » 534 42,415 39 334 24,318 35 4 » 1855 » » 855 58,522, 8 — 375 ( 31,631 44 — Under qvinqvenniet hafva således insättarnes antal ökats: i Hernösand med 617 och i Sundsvall med 245 personer, samt ansvarighetssumman på förra stället med 39,823 R:dr 29 sk. 2 r:st. och på det sednare med 26,532 R:dr 8 r:st. 21 Anmärkas bör derjemte, att Hernösands sparbank under qvinqvenniet fått nya stadgar, hvilka mera än de förra betrygga dess säkerhet och utvidga dess verksamhet: att denna verksamhet betydligen blifvit förökad derigenom, att filial-sparbanker blifvit inrättade i socknarne, uti hvilka allmogen, utan besvär och kostnad, kan aflemna sina besparingar, för att få dem i hufvud-sparbanken insatte: att Sundsvalls sparbanks reglemente erhållit en af behofvet påkallad förändring, samt att en sparbanksinrättning är under organisation i köpingen Örnsköldsvik. Någon ränteförsäkrings-anstalt har ännu icke kommit till stånd inom Länet; men deremot har för en filialbank i Sundsvall under den 18 Maj 1855 nådig oktroj blifvit utfärdad.
Nej, köp hellre helt enkelt ett vackert, praktiskt förkläde (icke ett sådant af idel sidenband oeh spetsar, som inom kort ser, förlåt mig, trasgrannt ut), ett par strumpor, vantar, handskar, en ylletröja eller något dylikt. Den, som ej föredrager en sådan verkligen nyttig gåfva framför t. ex. billiga simpla solfjädrar, medaljonger, armband, kedjor och annat sådant i samma stil, är bra oförståndig. Skulle familjen bestå af många medlemmar — hvarför icke då hellre slå ihop julpengarne, om sådant låter sig göra, och köpa en eller ett par reela saker till hvar och en, i stället för att hvarje medlem kommer med ett helt fång småsaker att dela u t? Äldre personer böra väl ej som barnen af oförstånd se på mängden af julgåfvorna, utan på dessas praktiska värde. Kvinnor, som lemna landet och i främmande världsdelar eller länder söka sin lycka, erhålla rekommendationer till föreningar med hvilka » K. F. U. K. » står i skriftlig förbindelse, och ega utländingar samma förmån i vårt land. tiokrona som grundplåt bör vara en välkommen julgåfva för en tjänare. Må vi ej heller i vår själfviska äflan för våra närmaste och i omsorgen om vårt eget hem glömma de fattiga, de sjuke och nödlidande, som behöfva tröst och hjälp! Må vi, såvidt möjligt är, sprida glädje i någon hydda, i något hjärta, ihågkommande Kristi egna ord till oss: » Det I hafven gjort den ringaste, det hafven I ock gjort mig. » E R (För (H u s Sveriges m ö d r a r! Spisbröd Fitinghoff. Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet. j Cakes o. Biscuits försändes öfver hela riket. Iduns julklappsbazar. (Forts.) VII. Brickhållare i form af ett staffli. (Gåfva till mamma af bror och syster). Ett enkelt trästaffli af 160 cm. höjd, som målas, siras med sniderier eller på annat sätt prydes, utgör grandställningen, Framtill, på en höjd af 60 cm. från golfvet, vidfästes en tvärslå, af l \ cm. tjocklek och 8 cm. bredd, på hvilken brickorna komma att hvila.
Den egentliga princip frågan blir således, om utskylden skall erläggas af en eller af flera näringar. Det är på denna grund som jemkning af de olika meningarne ej kan tillvägabringas annorlunda, än derigenom, att två Stånd ställas emot två; så att Ridderskapets och Adelns samt BondeStåndets tankar, förenade 4 frågan, huruvida jordbruksnäringen bör för Saltpeter-fondens användande tillgodo njuta ersättning genom anslag å bevillningen till förskottets godtgörande, eller genom minskning af bevillningen för de jordbrukande sjelfve, blifva det ena alternativet; och StatsUtskottets af Presteoch BorgareStånden bifallna betänkande, det andra alternativet. Skulle Ridderskapet och Adeln behaga instämma i BondeStåndets beslut, så äro alter* nativen gifne. v Herr Tham, Wolrath: I stället för att jemka meningarne ihop, har, så vidt jag kunnat förstå, StatsUtskottet icke sökt annat än att skilja dem åt, för att såmedelst bereda pluralitet åt dess eget förslag Jag kan emedlertid ej annat finna, än att BondeStåndet hufvudsakeligen varit af samina tanka som Ridderskapet och Adeln och ser icke något hinder för oss att instämma i RondeStåndtts beslut, hvarigenom två Stånd stanna mot två och frågan således kommer att af Nämnd behandlas. Skulle då målet af Nämnden så afgöras, att Ridderskapets och Adelns mening blefve biialkn, så vore den andra frågan 102 Den 6 Junii f. rn. om sältet, huru medlen skulle genom bevillning ersättas.
Men jemväl i sjelfva Himlarna, vid de Skådespel som blifvit omnämnda, och hvilkas afsigt är, att stundom åt englarnes sinnen skänka en vederqvickande hvila mellan deras göromål och täflingar, omvexlar, icke sällan, det Skämtsamma med det Allvarliga: så att utom stycken, som på skådebanan framställa lynnen och handlingar ur sede-lifvets vördnadsvärdaste sphärer, ser man der också stycken af komisk art. Orsaken är, att det Allvarliga, det Dygdiga och Ärevärda (Honestum et Decorum), just då framstår i sin lifligaste åskådlighet, när det visas i förhållanden mellan sitt största och sitt minsta (per relativa ab illorum maximis ad minima). Det Löjliga, såsom allmänna ämnet för komisk behandling, består i vissa allt smärre och smärre småheter af Dygdigt och Ärevärdt, hvilka befinna sig på dettas yttersta gräns och gradvis öfvergå till ett minimum, bortom hvilket börja de raka Motsatserna, – nämligen det Odygdiga och Ohöfviska eller Vanhedrande (Inhonestum et Indecorum). Om sådant åter är tydligt, att det hvarken får eller kan i någon himmel framställas; åtminstone aldrig annorlunda, än såsom något blott på längsta afstånd betecknadt eller antydt. Hvarföre? Emedan det har sin rymd endast i sitt hem; och alltså – i Helvetet. Väl äro vansinnigheterna der ofta sådana, att de skulle inför högre åskådare kunna antaga ett komiskt utseende: såsom t. ex. när egenkärlekens eld, hvaraf djeflarne i oändlighet förbrännas, uppblossar ända derhän, att de anse sig för Gudar, eller åtminstone för alla Konungars Konungar och Kejsares Kejsare; i det förra yttrar sig då den ecclesiastiska, i det sednare den politiska egenkärlekens högsta stegring. Men i allt detta är förmycken hemskhet, för att det skulle kunna roa27. Bekant är, att i vår verld förekomma icke blott sådana ting, som vi tillerkänna egenskapen af sköna; utan jemväl andra, som yttra en motsatt egenskap; genom hvilken de synas oss fula, ja ohyggliga.