Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex Protocollo P. N. Poignant. 293 N:o 4. Ankom den 16 October Utlåtande, angående till Utskottet remitterade enskilde Memorial, i afseende på indragning af vissa ämbeten och tjenster. Till Särskildta Utskottet har blifvit remitteradt från: 1:0 Högvirdige Preste-Ståndet. En af Herr Prosten mm. Stenhammar gjord erinran , att den vid föregående Riksdagar väckte fråga, om indragning af öfverflödiga ämbeten och tjenster, icke mätte lemnäs i förgätenhet. 2:0 Vällojlige Borgare-Ståndet. Ett af Herr Zachr. Danielsson ingifvet Memorial, deri yrkas, att Förvaltningen för Sjöärenderne , som årligen kostar betydliga aflöningssummor, och hvars göromål utan Statens betungande skall kunna bestridas af tjenstförrättande Amiralen i Carlskrona, samt af Cliefen för Escadrerne i Stockholm och Götheborg , må indragas. 3:0 Från Hedervärda Bonde-Ståndet, En af Riksdags-Fullmägtigen från Stockholms Län Nils Insulin väckt Motion, hvaruti tili indragning föreslås: 1:0 Alla Presiden - 294 ter i Rikets Collegier , med undantag af den j Stats-Contoiret, hvilken borde vara Rikets Finance-Minister. 2:0 Alla Biskopar, med undantag af Ärke-Biskopen och Biskopen i Lunr‘, hvilka äro Pro-Cancellerer vid Rikets tvänne Universitet. 3:0 Ledamöterne i Rikets Allmänna Ärendets Beredning. 4:0 Alla ÖfverSte-Lieutenanter. Och då, hvad först angår Herr Prosten Doctor Stenhammars Motion, Kongl. Majit , ined anledning af Riksens Höglofl. Ständers vid sistlörflutne
För den enskildte är således den orörliga panten med längre betalningstid förmonligast, men hos Bankierer och alla Bank-inrättningar, der capitalernes rörlighet erfordras, bör utlåningen endast ske på varor och vexlar. Jag afstyrker således hvad Utskottet i denna del yttrat, och då Utskottet ej vederlagt, hvarken behofvet eller nyttan af en lånerätt på varor, förmodar jag, att Utskottet i det nya Betänkandet, som kommer att afgifvas, skall föreslå lämplige stadgar och vilkor för beläning af sådane varor, som ej äro underkastade förskämning eller förstöring, samt för vexlar, och att dervid förnämligast iakttages, att lånerätten icke inskränkes till någon viss större eller mindre summa för livarje person, utan att varuqvantiteten ensamt här, lika som vid lån på metaller, må bestämma lånets belopp. Utskottet har i detta Betänkande jemväl upptagit ManuläcturDiscontens assigneringsrätt på Banken till en Million, och JernContoirets till 112 Den 27 J u 1 i i e. m. Goo,ooo R:dr, såsom förut. Jag har ingen ting häremot, endast Banken får samma säkerhet om återbetalning inom en viss kortare tid, som bör vara förenad med all Bankens lånerörelse. I annat fall skulle jag, om det verkeligen är så lätt att upptaga lån för 3 procent, tro det vara bäst att öfverlemna till de ifrågavarande verken sjelfva att göra lån, och endast tillåta dem att hafva ett creditiv på Banken för förefallande behof emot stald säkerhet af en säker pant för så stor summa, som af creditivet uttages. Jag tror att en sådan reglering blifver behöflig, då Banken en gång skall skiljas från alla för dess rätta ändamål främmande låneanstalter.
Constitutkonen ar helig, den bör således bokstafweligen esterleswaS, ^och den kan icke, utan de betänkligaste följder, sa wäl för Samhället i gemen, som för Konungen Sjelf, i den ringaste del öswerträdas. Atc Kongl. Maj:t har i Nader täckts finna det fortfarandet af en oinskränkt Vranwins-tillwerkuing för Riket är wadelia, intygar nogsamt Dest till Riksens Högloft. Ständer i Nador öfwerlemnade Proposition, hwaruti bland andra lika magtpaliggande uttryck, man läser följande: "Kongl. Mant hyser wisiettigen den öfvertygelse, att den nu sa uppdrisne B.änwins-tillwerknin"«ren, ,kulle, lila med al! annan af särskilda om"ständighetek utöfwer sin naturliga gräns bringad "nä< Den sz Maji. 341 "näring, under tidens lopp, och sedan den befunnits "i längden förstörande för dem sjelfwa, som idka "den i annan ordning och större widd än desi för, "knippande med ett wäl stäldt jordbruk fordrar, ater"taga ett till öfrige handteringar och det werrliga "behofwet aspafiadt stick, men da under ett hardt "luftstrek och omwäxlande wintrar, Sweriges Span"nemals-tillgångar aldrig med tillförlitelig wisteot och med det angelägna wilkoret af ett utaf ''främmande biträden oberoende tillstånd kunna beräknas, och säkerheten, att brödfödan såsom den "första nödtorften, icke kommer att saknas, nödwän"digt mäste utgöra den första äsigten i allmänna "hushallsmal, anser Kongl. Mant det närwarande "för wigtigt att hänskjuta» till den rättelse, somwo"re att förbida af framtiden och af den bedröftiga "klokhet, man genom stadan winner." Att Kongl. Majtt således med en wishet ifrån alla sidor betraktad och med Kongl. Nåd i grund omfattat detta wigtiga ärende, ligger för hwarje mans ögon, men att det Högloft.
Maj:t genom sin höga påskrift inför StatsRådet lemnat decharge. Att de 100,000 R:dr, som år 1809 till detta ändamål anslogos, ej nu mera kunna, till följe af tidernas stegrade anspråk, oell försämrade Myntförhållanden, vara tillräcklige, torde hvar och en finna. Hvad den af Grefve Horn i detta afseende äskade Grundlagsförändring angår, torde med skäl kunna svaras, att de till extra utgifter använde summor säkerligen hade väckt mera oro, om de hade föranledt till förändring af en paragraf i Grundlagen. Uppå derefter gjord framställning, blef Utskottets hemställan i denna §. af Ridderskapet och Adeln bifallen. Grefve Horn: Jag anhåller, att i Protocollet få antecknadt, det jag reserverar mig emot motivet lill detta beslut. 3. /Ingående utgifne Förskotter till FriCcidetters underhåll. Herr Rosenqvist: Det förblifver alltid oriktigt, att StatsUtskottet, i stället för att öfverlemna ifrågavarande anmärkning lill ConslitutionsUtskottet, endakt föreslagit en Den 18 Jnnuarii f. m. till Kongl. Maj:t ställd förnyad underdånig hemställan, hvilken sannolikt ej kommer att medföra någon verkan. Jag föranlåtes derföre äfven här yrka, likasom i afseende på förra punkten, att Ridderskapet och Adeln måtte ogilla Utskottets förslag samt godkänna Revisorernes anmärkning, serdeles sorn Utskottet väl gifvit en slags redovisning öfver BarthelemyFonden, men icke upplysande, om deri finnes någon tillgång till ersättande af StatsVerkets förluster, hvaremot jag, af en i StatsUtskottet afgifven reservation mot heslutet, måste draga den slutsats, att någon sådan tillgång ej existerar. Derest Utlåtandet ej afslås, reserverar jag mig på förhand emot beslutet. Grefve Horn:
“Nästan alla de unga kandidater, som i morgon skola promoveras hafva någon fästmö, syster eller kusin, som binder deras lagerkrans. Jag ensam har ingen, utan måste anlita en fremmande hand om ej fröken Blända vill förbarma sig öfver mig och fläta min krans.“ “Gerna“, svarade Blända, okonstladt. På eftermiddagen sutto en hop unga flickor tillsammans i en rymlig sal, ifrigt sysselsatta med kransbindning. De unga magistrarna gingo ut och in, och munterheten och glädjen var högljudd. Blända kände sig litet ensam och förlägen i den fremmande omgifningen; hon var obekant med alla de närvarande och hon ensam tilltalades af ingen, ehuru mången blick af obeslöjad beundran och nyfikenhet tillsändes henne af de unga magistrarna. Det var minsann ej godt om så täcka ansigten, som hennes, men Blända tillskref naturligtvis de många blickarna en helt annan orsak. Säkert hade hon gjort orätt i att bevilja Halfdans bön. Förmodligen var det blott fästmör och systrar, som flätade kransarna, och man kunde då med skäl undra hvem Blända var, som ingen någonsin sett eller hört talas om. Dessa tankar uppdrefvo en stark rodnad på Bländas kinder och gjorde henne helt orolig och beklämd. Men nu inträdde Halfdan och gick direkte fram till Blända, böjde sig ned öfver hennes stol och började ett lifligt och underhållande samtal, under det han räckte henne lagerblad till kransen, som hennes väna händer förfärdigade. Hans sätt och ton voro så ridderligt artiga, hans konversation så fängslande, att Blända snart för honom glömde hela sin öfriga omgifning och tillät i sin oskuld sina vackra ögon att stråla så klart mot hans, sina läppar att le så älskligt, sina kinder att rodna så täckt, att man började hviska och småle i salen åt de båda, som voro så helt upptagna af hvarandra, att de syntes fullkomligt glömma att de ej voro ensamma. Blända och hennes tante hade, genom Halfdans försorg, fått en af de bästa platserna vid högtidligheten i kyrkan. Hvad
Hartmansdorff velat gifva oss. Jag hänvisar hbnöto till rubrikerna af 16 och 17 cap. Jordabtn, hväraf han skäll finna, att déh tolkning, han tillåtit sig af 17 cap. 1 § Jordabm, angår eh helt annan fråga. Dessa cap. afhandla rättsförhålländeh emellan jordägare och landtbrukare, men angå icke kronotionden och hafva med markegångsshttriingen ingenting att skaffa. Hr af Billbergh: Jag är hufvudsakligen uppmanad äf Hr v. Hartmansdorff att besvära R. o. Ad. med en ytterligare framställning. Denne värde ledamot har betviflat, att jag skulle kunna uppgifva étt förslag till verkställande af ifrågavar. förändring. Jag har all anledn. förmoda, att ett sådant uppdrag ej lemnäs mig; meri jag skulle vilja tro, att Hr v. Hartmansdorff sjelf öeh måhända äfven en och annan af Ståhdets öfriga värda ledamöter tilltro mig att icke här framställa ett yttrande, som är stridande mot min öfvertygelse eller hvad jag sjelf anser verkstälIbart.' Jag anéer mig således förbunden att ytterligare bevisa möjligheten 21 H. 24 i86 D e n a3 April f. m. att sätta d»tta förslag i verkställighet; men innan jag ingår i denna bevisning, anhåller jag att få framställa en icke så fullständig historisk berättelse, som den Hr Rosenblad gjort, men som jag hoppas dock skall blifva upplysande. Vid följa riksdagen fattade 3 RiksSt., och deribland R. o. Ad., ett lika beslut i hufvudfrågan som det, hvilket SlatsUtsk. nu tillstyrkt, nemi. att den ömsesidiga uppsägningsrätten borde upphöra. Detta beslut ingick till K. M. Nu har Hr Rosenblad citerat K. M:s i detta ämne afgifna nåd. propos. och deruti fästat sig vid uttrycket, att K. M. funnit förändringen i sättet för grundräntornas och kronotiondens utgörande nu vara mindre lämplig; men jag ber att få fästa den värde talarens uppmärksamhet dervid, att K.
Iden härliga d o m e n, s o m efter j u s t n u fullbordad, genomgripande restauration i förklarad gestalt reser sina gotiska spiror m o t h ö j - den, b e g å r d e n svenska k y r k a n åminnelsen af de riksviktiga beslut, g e n o m hvilka vår trosenhet befästades, g e n o m bvilka » Sverige är vordet en man, o c h alla hafva vi en Herre och Gud ». Och det vi dt frejdade universitet, s o m från medeltid alltren varit det svenska vetenskapliga lifvets alma mäter, k a n f Koch. V i d dessa betydelsefulla festers firande är det en man, m o t hvilk e n den allmänna uppmärksamheten i särskildt h ö g g r a d måste riktas — vår kyrkas nuvarande öfverhufvud, ärkebiskop A n t o n Niklas S u n d b e r g, hvilk e n därjämte är universitetets prokansler. hjärta, I. Fibiger. H. Kreiiger. H o n är en utmärkt o c h praktisk husmoder, s o m lifligt intresserar sig f ö r de minsta detaljer i sitt hushåll. E n äkta k v i n n a! J. N — g. Den När plågan sargar och febern och jagar ögat hvad sjukas ingen tröst natt ditt sargar, jag plågan väl känner, nog lindrar, blott den kärlek, i hvars Och på öm O, bäst min Och när mitt trötta väl mot Jo, löf Så högt som jag mig väldig den kraftens och där på jag jag på höja vill er, hvad kant? skönt brant! vår. lifvets själ: — jag känner om jorden min är livar slår, Ijuflig vill som ger. ser bergets är sjunga kärlek ler hjärta namn nyss. ser hvad smycka af kraft kärlek, säga ut, bär. kyss, endast hvad blommor följs bördan en jag kärlek, då, band är, kände stund då? hand jag hand naturens En skygd blickar och vinter därför tålig jag öga och och jag varm, hjärta den tunga i kvalets kraft, få, arma dess matta och den Därför som dag slag kan väl När så och pulsens blund har tröst. den det ju väl! tro bo, röst sjukas tröst.
Förra delen af detta arbete, som under många år föresväfvat mig, inflöt i Aftonbladet år 1861, men verket afstannade sedan för lång tid, ty menniskan, en skriftställare isynnerhet, är underkastad verkningarne af inre reaktioner. Senare delen af dessa ”skuggspel” fullbordades dock en dag och hade redan kunnat vara i allmänhetens händer, om icke en särskilt besynnerlig händelse med manuskriptet – för vidlyftig att här omnämnas – fördröjt dess utgifvande. Nu komma emellertid på en gång både de kända och nya bilderna och anhålla att få erinra läsaren om ett gammalt äkta pars kärlekshistoria. Vi följa detta par från dagranden af deras lif till den sista aftonskymningen; och om det af mig varit för djerft att så länge och troget uppehålla mig vid den gamla härden, der också en mängd främmande figurer sväfvar förbi oss, så ber jag mina läsare förlåta mig: man hänföres tyvärr så lätt att förbise andras tålamod, då ämnet intresserar oss sjelfva. Jemte detta skulle jag önska att de familjer, hvilkas anhöriga på dessa blad närmare omtalas i sammanhang med krigen 1808 och 1814 – dessa tvänne epoker, så rika på romantiska tilldragelser i jemförelse mot 1788 – måtte känna sig tillfredsställda med framställningen och framför allt vara öfvertygade om att inga berättelser här influtit, som ej stödja sig på sanningen. De källor, jag haft att tillgå, ha icke inskränkt sig till endast historiska arbeten: de ha flutit från historien sjelf, sådan den på hufvudorten lefdes under de vigtiga tidpunkterna. Stockholm den 25 november 1865. Emilie Flygare-Carlén. Första delen. En patriarkalisk kärlekshistoria från 1780-talet. Kamratförbundet. Vidskepelsen och mjeltsjukan, dessa tvänne så ofta förenade bundsförvandter, dessa starka makter, som, ehuru födda af idel svagheter, upphäfva sig till herrskare öfver menniskoförnuftet, hemsöka, besynnerligt nog, mindre ofta svaga personer än starka, kraftfulla och verksamma, hvilkas lefnadsställning, uppfostran och alla förhållanden synas utgöra lika många skyddsvärn mot dessa objudna och efterhängsna gäster.
— Om jämkning emellan Städer, nes och Landels skyldighet, i afseende pä BätSmans» hället, 853 Om snöskottnings mäls afgörande wid Härads > Domstolarna, 853. — Om indragning af Fjerdingsmans boställen, 8ZZ— Om medel till np nvägs anläggande emellan Wermeland och Jemtland, 8ZZ.
Direction har tillika, såsom upplysning, att Statsbidragen tili Arméens PensionsCassa för pensioneringen utaf afskedade Pensions berättigade Militaireoch Civile Embetsoch Tjenstemän från Arméen blifvit till fullt belopp för ändamålet använde; äfvensom i afseende på otillräckligheten af dessa bidrag, meddelat Revisorerne det på Räkenskaperne grundade förhållande: ”att. Statsanslagen tillhopa för år 1827 utgjort blott 66,83i R:dr 29 sk. 9 rist. och för år 1828 60,799 R:dr 28 sk. 3 r:st., då deremot utbetalde pensioner, oberäknadt förvaltningskostnad och andre oundgänglige utgifter, uppgått för år 1827 till 125,167 R:dr 8 sk, och för år 1S28 till en Summa af 127,557 R:dr 24 sk., hvarigenom och då pensionerne ändock voro så C 6 ) små, att t. ex. en Capitaine, efter 3o års tjenstetid och uppnådde 5o lefnadsår ännu icke kunde undfå mer än 200 R:dr i årlig pension, den betydliga brist i hittills varande Statsanslag ådagalades, hvilken måst fyllas genom tillskott och afgifter utaf Armeens Befäls enskilda tillgångar. ” Revisorerne, som derefter genom Herr
Drängar i deras tjenst» hvilka, skyddade af detta försvar, i stället att använda deras arbetsförmåga vid åkerbruket, frånskillt Länet flera på andra orter arbetande händer: att det öfverskott, som af dagspenningen till hemorten medföljt, föranledt till en lättjefull lefnad, den tiden af året, då tillfälle tilf*'arbetsförtjenst utom Länet upphört; att ej sällan öfverflöd, men med visshet osedlighet blifvit i hembygden kringspridde följder; att Hubönder å de flesta orter i Länet funnit sig i förs lägenhet att kunna erhålla tjenstedrängar, emedan de villkor, som härvid billigen kunde komma i fråga, vida understigit de fördelar, som genom utvandringen påräknades; att så väl tjenstelöner som dagalöner blifvit märk ligen stegrade, samt att, med allt detta, Länet saknat en mängd arbetan - Den 5 Maj. 89 de, hvars krafter det behöft, men genom utvandringen till andra Län måst förlora. Alla dessa olägenheter äro allmänt kände och öfverklagadej Och som de, med uppmärksainhet härå, af mig, under den 22:dra October 1813 och i;sta April innevarande år, i ämnet utfärdade Kungörelser ej medfört den följd jag afsett, har jag, för att göra slut på dessa, emot Författningarna stridande, för orten och folket menliga, ovanor, härmedelst velat till allmän underrättelse kungöra; att hädanefter ingen Tjenstedräng, hvarken för egen del eller dess Husbondes räkning, hvilket sistnämnda skäl vanligen plägar föregifvas, skall vara berättigad att gå utom Länet, för att söka sig arbete j Och kommer en sådan dräng, som, då han aldrig kan i förenämn. de hänseende härifrån förpassas, olofligen begifver sig utom Länet, att såsom Lösdrifvare anses, och efter Författningarna behandlas ; varandes det likväl Hemmans, brukare och Torpare med Jordbruk obetaget att, om de af tillfälliga orsaker skulle finna förmonligt att någon tid af året söka arbetsförtjenst i andra
Ty eder är löftet gjordt, och edrom barnom, och allom dem som fjerran äro, hvilka Herren, vår Gud, härtill kallandes varder. Betygade han ock med mång annor ord, och förmanade dem, sägandes: Låter hjelpa eder ifrå detta onda slägtet. De som då gerna anammade hans tal, de läto sig döpa; och kommo till hopen, på den dagen, vid tretusend själar. Och blefvo de stadigt ståndande uti Apostlarnas lärdom, och i delaktighet, och i bröds brytelse, och i böner. Och en fruktan kom uppå hvarjo och ena själ; och mång under och tecken gjordes af Apostlarna. Och alle de, som trodde, voro tillsammans, och hade all ting menlig. Sina ägodelar och håfvor sålde de, och delade dem med alla, såsom hvar och en behöfde. Och hvar dag voro de stadigt och endrägteliga i templet; och bröto bröd här och der i husen, ätandes med hvarannan i fröjd; och lofvade Gud i deras hjertans enfaldighet. Och de hade ynnest när allt folket. Och Herren förökade hvar dag församlingen med dem som salige vordo. Så gingo Petrus och Johannes tillhopa upp i templet, vid bönestunden, som var den nionde timmen. Och der var en man, ofärdig allt ifrå sine moders lif, som lät sig bära; den satte de hvar dag för dörrena åt templet, som het den sköna, att han skulle bedas almosa af dem som ingingo i templet. Då han fick se Petrum och Johannem, att de ville gå in i templet, bad han dem om almoso. Då såg Petrus på honom, med Johanne, och sade: Se på oss. Då såg han på dem, förhoppandes att han skulle något få af dem. Då sade Petrus: Silfver och guld hafver jag icke; men det jag hafver, det gifver jag dig: I Jesu Christi Nazareni Namn, statt upp, och gack; Och tog honom vid högra handena, och reste honom upp; och straxt vordo hans fötter och ben stadig.
Hon grep strax verket an. Men det var henne omöjligt finna någon förläggare villig att publicera arbetet. Hon reste sjalf till London för att se om det ' icke skulle vara möjligt att personligen utverka mera an genom bref. Dag efter dag vandrade hon onikri.ng med sitt manuskript från den ene förläggaren till den andre. Alltid samma svar. Men hennes beslut vacklade ej. Hon var öfvertygad om att hennes plan var god, och hon ville drifva den igenom. Natt efter natt satt hon uppe och skref; nar det blef dag fortsatte hon sin fruktlösa vandring. Slutligen öfvertalade mr Fox sin bror att åtaga sig utgifvandet af arbetet. Han lofvade detta, men p % saidana vilkor att han omöjligen kunde löpa nigon risk. Han betingade sig iianiligen för det första att fem hundra subskribenter skulle ha antecknat sig på förhand samt för det andra att 75 % af den möjliga vinsten skulle blifva hans. Vid hvart femte häfte skulle kontraktet kunna uppsägas. Då Harriet nagra dagar efter öfverenskonimelsen gick till honom med den subskriptionsann~alan hon skrifvit, förklarade han emellertid - påverkad af ett samtal med James Mill, som ansåg berättelseformen olämplig för ämnet - att han icke ville utgifva mer än tv3 häften, SH vida icke tusen exemplar af första haftet vor0 sålda inom fjorton d agar. När. Harriet Martineau efter detta föga uppmuntrande besked lemnade hans hus, var hon så upggifven af andlig och kroppslig trötthet, att hon knappast kunde släpa sig fram. Att åka hade hon ej råd. Hon måste stödja sig mat ett gammalt smutsigt plank för att ' ej falla, ty det gick rundt för hennes ögon; men ännu nar hon stod der, matt och utsliten, med slutna ögon, sade hon till sig själf: &gt;min bok shah? slå igenom andia. Samma qvall skref hon ett raskt och väl genomtänkt företal till sitt arbete. Den långa kampen fram till dagsljuset hade ändtligen nått ' sitt slut, ty boken slog verkligen igenom. Tio dagar sedan det första haftet utkommit i bokhandeln, fick Harriet Martineau bref från sin förläggare att icke allenast de femton-,
Jag wer således ej hvarföre det nu förestas, al M-luise.Boställen skola undantagas, och kror at iVUllrzirsn häruppå snarare winner an förlorar. 146 n6L . Grefwe Stromteir, kreäric 6sor§. När undantag icke ar gjordt för ^rmeens-?sliliousCafia, sä böra Armeras Boställen wara fria. Grefwe hamilton. Det är sagdt, ak l^Ulikairsn betalat dryga sceoräsr för sina syster; men man bör ock gifwa Lrrennon derpå, ar ve äcerfä sina accoräsr. Jag förenar mig för öfrigt med Herr van 2slc>>v. Herr von IllnAsllröm, Iona». Nav iVIilikiT-Boställen, utgöra ^ del af Rikets Jord och bestutet ar, at all jord skall beskattas, sä finner jag ej hwarföre de böra undanragag, och sinner tillika, ak det were en alltför bekydelig del, forn derigenom skulle undandragas beskattning. Herr IVoräenstolps, -^näers. Grefwe Hamilton och Herr von Lngclirom haswa sagt hwad jag ainnade anföra. Den ena Tjenstemannen synes mig böra dela lika öde mrd den andra. Herr k,annerlijerr>z, Joban Willielm. Dä fräga bliswit wäckt, huruwida I^IililiL - Boställen öswen böra komma under Upskatlning til Aigifts erkaggände, bör jag derwid anmärka, at lVjiliiiw-Bostallen aro uti JndelningSwerket. Jndelniugshafwaren pä lön anslagna, samt deras dragande ränta inbegripen under den pä hwarje Bestallning i Stak bestadde hela Jndelningsränkan.
E. bilagdt, och hvaraf upplyses, att Utgifterne å ifrågavarande anslag utgjort för år 1828, 14,323 R:dr 3i sk. 5 r:st. och för år 1829, g,46o R:dr 29 sk. 10 r:st. B:co. De hufvudsakligasle bland desse utgifter utgöras af de premier, som till följd af Kongl. Förordningarne den 17 Junii 1740, den 22 Februarii 1762 och den 21 Febr. 1771 utgå dels för tillverkning af finare lärfter, dels för åstadkommen kamullsoch bomulls-spånad; och hafva, enligt hvad Revisorerne inhemtat, beloppen af de utgångne premierne under sednast förflutne fem åren icke varit underkastade någon betydlig skillnad. Revisorerne, som vid granskningen af ofvannämnde under Kongl. CommerceCollegium ställde Fonder och medel erhållit nöjaktige upplysningar i de frågor, som serskildt fästat Revisorernes uppmärksamhet, hafva icke funnit något att anmärka hvarken vid förvaltningen af nämnde Fonder och medel eller vid de deröfver under ifrågavarande 2:ne år upprättade böcker och räkenskaper, hvilka vittna om ordning och redighet. Vid anställd inventering af de till Fonderne hörande Säkerhetsbandlingar, hafva de funnits i behörigt skick, äfvensom Revisorerne utaf den till Revisorerne öfverlemnade Berättelse orri Fondernes vid 1829 års slut balancerande fordringar samt Kongl. CommerceCollegii AdvocatFiscals i egenskap af Fondernes Ombudsman förde lagsökningsdiarium erfarit, att fordringarne blifvit behörigen bevakade och utsöknings-ärenderne med drift handhafde. II ) Slutligen få Revisorerne anmäla, att de, med anledning af sin Instruktion, till Kongl. Maj:t i underdånighet insändt ett exemplar af denna Berättelse. Stockholm den ii December i83o. På Högloft. Ridderskapets och Adelns vägnar: G. kV. Hamilton. Gust. Lilljehorn. C. F. Coijet. Georg von Heijne. O. Nordenfeldt.