Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång tände han på en nyförsäkrad ladugård — åt en annan. Men då rös han för mycket och sprang efter hjälp. Nej, lagom skulle »trillandet» vara. Se smuggling, det var livets fina tobak! Men vad lönade det att sörja över sådant, som han inte kunde komma åt vidare? För att förströ sig litet hade Micco Pajko gift sig, men hade haft otur med det som med allt annat. Hustrun var ett våp, som så förgapat sig i honom, att slå henne bäst han ville, sa’ hon ändå inte ett knytt. Han hade inte fått rysa en gång för det kräkets skull! Numera bara småroade han sig med att mitt i vintern vipps öppna dörren och så raskt slå ut en pyts vatten över det nyskurade golvet. Alla de rovor, som kräket då satte på de glashala tiljorna, roade honom rätt mycket. Eller också låste han in hennes kläder och befallde henne gå i kyrkan barhuvad och i stickestubb. Den sista gången det hände, hade nötet behagat förkyla sig, fast det var så gott som nästan vår, och låg nu därinne och hostade som en besatt. Nåja, det var inte Micco Pajkos affär, utan Vår Herres. I vissa fall ansåg Micco Pajko det vara högst orätt att ingripa i Vår Herres styrelse. Tjuv-fiska tyckte Micco Pajko också om. Att i mörkret sakta skjuta ut ekan, doppa bladen så ljudlöst i vattnet, som om ett människoliv hängt på varje droppe, frukta varje prassel, varje slag, som fisken gjorde, och så ändå kanske vid landningen bli gripen av en stark hand och pryglad intill benen! Ja, det var livets näst finaste tobak, det. För övrigt hade Micco Pajko en besynnerlig förkärlek för stryk: han rent njöt av att bli väl genompryglad — det vill säga över hela kroppen och inte för hårt. Ibland lät han till och med hustrun rappa honom med mjuka björkris, men då lipade kräket så förfärligt, skrek och jämrade sig, så att hon alldeles förstörde kalaset. Nu hade han funnit ut, att han, genom att hårt nypa sig i fingertopparna, på egen hand kunde skaffa sig samma uppfriskande förnimmelse som vid prygling. Sedan den upptäckten hatade han stryk.
Möd en sådan apparats uppmätning, stämpling, försegling öppning och kasserande, förfares i allo såsom med hänsyn till bränvinsbrännings-apparater är stadgadt (§§ 4 4 — 47;. De, sorn ej tillverka bränvin, få icke på samma ställe, hvarest de företaga omdestillering, hafva mäskeller jäsningsredskap. För så vidt de, som tillverka bränvin, vilja företaga omdestillering i sitt bränneri på annan tid än den, då detsamma är öppet till bränvinsbränning, måste samtlige mäske och jäsningskar sättas under 'försegling. 'i u Hvar och en, sorn är i besittning af en med stämpel försedd bränvinspanna, hvars rymdinnehåll är under 400 potter till öfversta randen, skall vara berättigad att få densamma inlöst af det allmänna, mot ersättning af metallens värde, om han inom Juli månads 440 Norska Regeringens underd. Utlåtande. utgång -1849 öfverlemnar pannan till den embetseller tjensteman, som har pannförsegling sig uppdragen. Metallens värde bestämmes efter ett för hela landet gällande medelpris, hvilket fastställes af Konungen, som tillika gifver de närmare bestämmelserna i afseende på inlösningen. § 3. Alla bränvinspannor, så väl som andra delar af bränvinsredskap, skola, för så vidt att de en gång blifvit stämplade, utan att stämpeln på laglig väg blifvit utslagen, inom Juli månads utgång AS19 anmälas hos den i förra § nämnde embetseller tjensteman. Hvart och ett, till följe af föregående stadgande, anmäldt redskap, skall, så. vida man ej begärt att få det upplåtet till brukande, eller blifvit i öfverensstämmelse med § 4 inlöst, stå under försegling. När försegling af ett anmäldt bränvinsredskap skall äga rum, har ägaren! att välja emellan att för sådant ändamål föra det till vederbörande tjensteman, eller att låta denne komma till sig, i hvilkot fall han ersätter honom skjutslega för 4 häst. I öfrigt erlägges ingen betalning för dessa förrättningar. § G.
Degerstorp i Tärby socken af Åhs Harad , anslaget till boställe åt Dörnliafvanden i Älfs*, Gäseneds och Ku 111 ngs-Härader, samt att de under Ollestad lydande hemman kunde blifva använde till boställen åt Kronofogden oclv Härad sskri fvaren. Då, efter hvad motionären sålunda sjelf uppgifvit, en1 ättling af Öfver-Jägmästaren Gyllensvärd, som för sig och sina efterkommande erhållit förläning af Krono-säteriet Ollestad, ännu lefver, liar Utskottet destomindre ansett fråga nu böra uppstå om egendomens disposition till det af motionären föreslagne ändamål, sorn, enligt Utskottet tillliandakommen upplysning, den nuvarande innehafvaren af säteriet är gift och eger barn, hvadan den tidpunkt möjligen är ganska aflägsen, då egendomen åter tillfaller Kronan; och kan Utskottet af dessa skäl icke tillstyrka, att det af lii k sdags full mäg ligen Ephraim Larsson i förrberörde afseende väckte förslag må till någon åtgärd å Rikets Ständers sida föranleda: Stockhol m den 14 Ma j 184o. 8 Stals-Utskottets Ullätandea N\o 124. Ank. till Exp. Utsi», den 16 Maj, lil. 1 e. m„ Utlåtande, i anledning af Kongl, Maj:ts Nådiga Proposition angående 2:ne Kronohemmans i Stochholms Län anslående till boställen för Land t stats-Tjenstemän. (I. A.) Till Stats-Utskoltet liar från samtlige Riks-Stånden blifvit remitterad en af Kongl.
Mathilda slog fönstret upp på vid gafvel, för att den myckna cigarr-röken måtte drifva ut. Derute hade månen gått upp, och det var så ljust som midt på dagen. Hon såg de tre männen, brodern och de begge främmande, långsamt gå ned igenom trädgården, som bredde sig ut framför henne med bruna skuggor och hvita dagrar. Träden kastade sina skuggteckningar öfver de kalkade väggarne och de grusade gångarne, hvarje blad och hvarje kvist utpenslade, — orörliga äfven de, orörliga som månskenet, orörliga som denna septembernatt, i hvilken intet annat ljud hördes än de tre männens steg, som aflägsnade sig. Hon blef stående i det öppna fönstret utan att veta af det. Det stod kallt in af nattluften, men hon märkte det ej. De tre männen voro borta, utan att hon sett dem försvinna nere bak häcken. Det fins något, som hon söker efter, någonstädes der inne i sig. Hon vet icke precis hvad, ej heller precis hvar; men någonstädes inom sig känner hon detta något, som hon söker efter. Det strök igenom henne, detta något, ungefär såsom ett mycket gammalt minne, en erinringsförnimmelse från mycket mycket länge sedan, liksom vi ofta inför ett landskap eller ett ansigte tycka oss ha sett samma ansigte eller samma landskap någon gång förut, utan att detta dock vore möjligt. Sålunda strök det igenom henne, — och blef liggande inom henne. Det försvann icke igen; det fans der kvar; hon kunde icke se det, icke gripa det, men hon kände, att det låg der. Hon letade och letade rundt omkring i sitt lif; ibland tyckte hon sig vara det så nära, att det dunkla täckelset i nästa ögonblick måste falla och bilden med ens stå der midt i ljuset; men i detta nästa ögonblick kände hon sig fjermare derifrån än någonsin. Ovissheten var återigen der. Men den var icke af det slags, som man annars erfar, när det sökta ordet, som fallit en ur minnet, redan ligger på tungan, men ändock ej vill låta finna sig.
Amerikanskan sträckte sig lat och graciös med solstrimmor i alla de guldglänsande papiljottbucklorna – på en mjuk divan. – Är det trefligt i ert land? Hvad tillhör ni för kyrka? Ah jaså luterska, det är ungefar som katolska det. Jo jag bedyrar, jag har en vän som varit inne i en lutersk kyrka öfver i gamla landet – där går till nära på som hos katolikerna. Nå och hvad tycker ni nu om Amerika? Utlänningar äro bara så snuskiga, de bada inte – men det är ju rysligt kallt hos er ... Det går ju björnar omkring på gatorna? Ja jag vet inte men de säga så ... Ett kulregn af frågor. Om en stund vågade Louise sin stora motfråga: – Hvad är det egentligen för folk, som bor i det här huset? – Hyggligt folk inte annat jag vet – hur så, tycker inte ni det? – Jo visst, jag menar bara – hvad är det för slags folk – för klass? – Klass – om de äro rika, menar ni; naturligtvis inte, inte bor rikt folk så här. – Åh – är inte här bra? sade Louise litet beklämd. Amerikanskan mätte henne med blicken. – Nåja – för priset är det ett af de bästa i Wilmington, men då min man får påökning nästa år, så flytta vi allt till något bättre. – Vågar jag fråga – hvad är er mans sysselsättning? – Han arbetar vid elektriska fabriken – mycket bra förtjänster där, ska jag säga er – hon nickade – mitt namn är missis Bryan. – Åh, – Louise förstod icke hvarför hon behöfde rodna, men hon gjorde det ofrivilligt. Så fick hon plötsligt ett lefvande intryck af att allt detta var en stor verklighet, det jublade till inom henne – nu var hon viss om att förstås. Hon såg strålande öppet på den hvita kvinnan, som mer liknade en sagofé än en arbetarhustru. – Säg mig, är det möjligt – ni vet icke hur stort jag tycker det är – att arbetare kunna lefva så här? Missis Bryans ögon hvilade på henne tomt oförstående. – Man bor naturligtvis, som man har förtjänst till – sade hon likgiltigt. Det här är ju rätt billigt, så inte behöfs så värst för det.
Dä likväl bvarkeu anslaget lill oförutsedda Nilitaire-utgifter, dit I)ebok »k en sä fortfarande egenskap son, detta icke kan räknas, eller besparingarne ä Riks-8tatens tredje blufvud-Ditel, säsom varande af en ovi88 oell ingalunda pä förband beräknelig eA6N8kgj, icke mecl 5äkeil^el lening tillgäng lör betäckande afifrägavarande ärling understöd till Dif-OardesRegementenas mat-inrättningar, uppgäende under äret (83^: Vid 8vea Dif-6arde till Dik-Oardet till bläst till 3,3c,^: 6. — „ Vndra Dif-Oardet till 6,4^5: ^4. — lillsawmans R:co R.dr 15,482: 3^. 6. ocb kör innevarande är i8zjo, bvars räkenskaper ännu icke kunnat afsluls8, till en i clet närmaste lika summa, bar Longi. lVlaj:t, med framställning lill Rikets 8tänders 8lgl8-IIl8koll oni angelägenbeten ak ikrägavarande bebof, bvars uppbörande eller ätminstone förminsknings antingen genom portionens förändrande eller varuprisens kallande, bittills varit botragtade säsom möjliga, nien nu ak erkai enbet oell infordrade utredningar pä det bestämdaste motsägas, sn86lt oundvikligt köreslä Rikets 8täncler gtt, ifrän 18^1 är8 början ocli inlill nä8lg Riksdag, ställa lill Longi. Naj:ts disposition en summa ak femton tusen Riksdaler Råneo ärligen, under villkor^ att dessa medel icke annorlunda, än ekler af Longi. Naj:t bvarje är ocli me cl ledning gk gällande varupris, pröfvadt bebok, samt emot verikiceracl redogörelse inför
Men det gifves en annan, som kanske kunde bereda statscassan någon större inkomst, nemi. att utarrendera stadens brännvinsbränningsrättighet, som är beräknad att utöfvas med 63 nittiok:spannor. Jag befarar likväl, att vidtagandet af denna anstalt skulle för producentens interesse blifva menligare, än den jag föreslagit, hvilken landtmannen endast genom missförstådt begrepp om afgiftens beskaffenhet kan anse skadlig lör sig. Jag an - Den 34 April. håller slutligen att få fästa Utskrs uppmärksamhet derpå, att min motion innefattar tvenne delar. I den ena har jag begärt ett statsanslag för de byggnadsföretag, jag uppgifvit, och i den andra föreslog jag sättet att ersätta staten för detta statsanslag. Utsk. har erkänt, att det icke tagit i betraktande den förra delen; den återstår således obesvarad, och frågan har återkommit i ofullständigt skick och stympad. Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. måtte bevilja återremiss, och att Utsk. måtte anse sig compelent att behandla frågan i hela sin vidd eller, i annat fall, för frågans fullständiga handläggning sammanträda med StatsUlsk. Utom dessa skäl får jag för min anhållan om återremiss åberopa de bättre utvecklade skäl, som inom Utsk. af reservanterna blifvit framställda. Gr. Frölich, Gust.: Det kan icke vara min mening att bestrida återremissen, så mycket mindresom jag i Utsk. biträdt minoritetens åsigt; men då till Utsk. ankommit prot.- utdr., som tillkännagifva, att Borgareoch BondeStm bifallit Utsk:s betänk., hemställer jag, om något ändamål med återremissen kan vinnas, och inskränker mig till endast denna erinran. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Äfven jag anhåller om återremiss å Beviltn.Utsk:s ifrågavar. betänk., mindre måhända för den effect, det kan hafva på sjelfva saken, efter den upplysning Utsk:s ordförande lemnat, än på det R. o. Ad. måtte i denna fråga tillkännagifva en opinion, som jag ej anser ovigtig vid detta tillfälle.
Sedan det en gång kommit derhän att klockarelägenheterna ansågos som ett slags beneficier för skolungdomen, låg det också nära till hands, synnerligast vid den tid, då skolorna började låta kyrkosång och barnaundervisning ombesörjas af substituter, men ändock bibehöllo klockareinkomsterna, att till skolornas bästa beskatta äfven de lägenheter, som icke träffats af ofvan anförda stadganden i 1539 års ordinantie och i 1568 års mandat. Det första spår till påbud om utgörandet af dylika pensioner, som i domkapitlets arkiv kunnat påträffas, funnes i Christian lV:s Bref den 28 Juli 1618 till Biskopen i Lund, i hvilket bref det heter: »eftersom WI erfarit att »bosidendes deigner» der ' O uti Lunds stift hitintills intet hafva kontribuerat till skolorna der uti stiftet, oaktadt sådant efter ordinanlzen borde hafva skett, så bedje WI eder och vilje, att I med prostarne tillhållen enhvar »bosiddendes deign,» till hvilken WI eller vårt Clereci der uti Lunds stift jus patronatus hafva, en part af deras inkomst, alt efter som de kunna åstadkomma, till skolorna, som samma kyrkor med »deigner» eljest borde förse, att conlribuera» Att detta Bref i vanlig ordning blifvit publiceradt pä prestmötet (landemödet) i Lund samma år oeh att beslut om dess befordrande till verkställlighet dervid fattats, utvisade i domkapitlet befintliga synodal-anteckningar för året, i hvilka det omförmäles, att alla landtklockare, som lydde under konungen elier kapitlet, skulle med tiondedelen af sina inkomster bidraga till närmast belägna skolas underhållande. Att emellertid ofvannämnda Kongl, föreskrift och det beslut, som på grund deraf på berörda möte fattats, icke fullständigt blifvit satte i verkställighet, torde kunna slutas af den omständigheten, att åtminstone under sednast förflutne 150 Stats-Utskottets Utlåtande JYs 195.
Beväringspligtens utsträckning till 6 år är således en oeftergiflig nödvändighet. Kommitterade anse emellertid icke detta ensamt vara tillfyllest. Äfven om det kunde antagas att 6 klasser beväring under vanliga förhållanden vore tillräcklige för att underhålla den krigsstyrka med hvilken vi kunna och böra i fält uppträda, visar dock erfarenheten hvilka stora tillgångar af folk det under ogynsamma omständigheter erfordrats, för att hålla äfven 51 måttliga arméer någorlunda fulltaliga. Vårt försvar kan möjligen också fordra utomordentliga ansträngningar, hvilkas mått svårligen kunna på förhand beräknas, men hvilka åtminstone icke böra begränsas af den tillgång på försvarare några få årsklasser lemnar. Härtill kommer den väsendtliga omständigheten, att det vid många tillfällen vore en stor misshushållning med tid och folk att i vårt vidsträckta land sammandraga alla beväringsklasser från vidt afskiljda landskap till några färre punkter. Vida riktigare måste det vara, att i de hotade delarne af landet hålla under vapen flere beväringsklasser, än i de derifrån aflägsnare. Så t. ex. kan, vid ett krig i medlersta Sverige, det icke vara skäl att från början utblotta Norrland och Skåne på framdeles möjligen der behöflige stridkrafter, under det att i en stor del af det öfriga landet, allt hvad vid arméen kan användas, behöfver uppkallas. Ett befästadt Stockholm, detta vigtiga stöd för mellersta Sveriges försvar, tager också i anspråk allt hvad dess egen och kringliggande trakters befolkning kan till försvaret lemna. Knappast kan det heller försvaras, att, då Norge har sig ålagd en beväringspligt af 10 år, nemligen 7 år i linien och 3 år i land värnet samt Danmark 16 år, hvaraf 8 i linien och 8 i förstärkningen, Sverge skall stå med ett mindre antal beväringsklasser, än åtminstone det med oss förenade brödralandet.
Stånden äga bestamma ordningen för målens föredragning först sedan målen inkommit. Det stadgas nemi. att uti plena skola först de för RiksSttn gemensamma ärendena, och sedermera hvarje Stånds enskildta, alla i den ordning de hvart för sig inkommit, föredragas, så framt ej Stånden derom annorlunda förordna. Häraf följer ju klart, att Stånden äga bestämma ordningen för föredragningen blott af de mål, hvilka redan inkommit, och således icke af dem, som ännu äro under Utsktns handläggning. Aldraminst kan man från nyss citerade grundlagsbud hemta anledn. för rättighet att på förhand bestämma ordningen för målens föredragning under hela återstående delen af riksdagen. Ett sådant sätt att tillämpa 47 §:n Riksd.- Ordn. , som förslaget förutsätter, icke blott innefattar en emot föreskriften uti 8j §:n Reg.Frn meddelad förklaring deröfver, utan skulle äfven föranleda olägenheter och nödvändighet att stundom frångå beslutet samt vore derjemte ingripande uti den rättighet, som tillkommer Talmansconferencen. Detta vare sagd t om grundlagsenligheten af hvad Hr von Hartmansdorff föreslagit. Hvad sedermera formen beträffar, uti hvilken förslaget är affattadt, så synes mig detsamma uppsläldt i alltför dictatoriska ordalag, hvilket jag likväl icke vill lägga den värda ledamoten till last, då lian så länge spelat en dictators röle på Riddarhuset, att man icke kan undra öfver, om han tror sig vara det i verkligheten. Frih. Gederström, Jacob: Jag bestrider det af Hr von Hartmansdorff väckta förslaget ronde ordningen för målens föredragning på Riddarhuset, så väl i afseende på dess form, som dess syftemål. Formen har den föregtde talaren till en del visat vara stridande emot grundlagen.
Omvändelse är, enl. deras upfattning, icke en actus, som gemensamt med bättring bör fortgå genom hela lifvet, utan snarare ett ögonblicks verk, som, när det en gång inträdt, icke vidare behöfver förnyas. Neophyten måste underkasta sig en längre eller kortare tids andelig törkrosselse och ruelse, och när det räckt en eller annan vecka, förmodligen olika för olika personer, förklarar slutligen sektens föreståndare honom för omvänd. Nu mera stå himlens portar honom öpna. Nu kan han icke mera synda: men skulle sådant likväl hända, är det icke honom det tillräknas, utan den djefvul, som för tillfället farit i honom; denne ensamt får upbära straffet derför. Som man lätt kan finna, måste af sådana läror upkomma högst vådliga resultater. Andeligt högmod är första frukten. Den kristliga ödmjukhet Bibeln predikar glömmes helt och hållet. Sålunda är det fåfängt att söka hos en läsare inpregla evangeliet om Phariséen och Publieanen. Han vill icke lämpa det på sig. Han är en af Guds utkorade, och all himlens herrlighet väntar honom: hvaremot alla, som icke tillhöra hans sekt, äro förtappade, de af Gud förskjutne. Desse samtlige stå således så lågt under läsaren, att han endast kan betrakta dem med förakt, möjligen med medömkan. Praktiska följden har ock blifvit, att, om en läsare inträder i tjenst hos en familj, som icke tillhör sekten, — lian föraktar åtlyda husbondens befallningar och vägrar uträtta sina sysslor i vidsträcktare mån, än honom godt synes. Icke ett, utan mångfaldiga sådana exempel har jag påträffat här i hufvudstaden. Och huru kan förhållandet vara annorlunda, då tjenaren är öfvertygad derom, att han är en af Guds utvalde och att allt, hvad hans nycker säga honom, är direkt ingifvelse från Gudomen. Frågas också: Huru kan en sådan person lyda en husbonde, som tillhör förtappelsen ? Olydnad, tryghet och försumlighet i sina pligters upfyllande är ett vanligt kännetecken på en tjenande läsare.
Hon strålar i societén, hvilken hon afskyr, som Cecilia; hon klagar, sasom Martha, öfver en hel, förfelad ungdom; hon släpar och sliter ut sig som den hederliga, gamla ilha, och går sitt lif tyst fram, ute i köket, som Nella. Och många af dessa qvinnor äro olyckliga, missriktade. Lifvet har icke stält dem på den plats, hvilken de tillhörde. Omgifning och för li5llanden hafva rubbat dem ur sitt läge, qväft .och hållit tillbaka deras friska, härliga skott och intvingat dem i växthus, der de icke förmått blomma,. ' Egentligen ar det tre slag af qvinnor, Lie tecknar. Först de unga naturbarnen, dem, som lifvet missriktat. Så den trä- lande husmodern eller hushållerskan på gården. Slutligen den förnäma, societetsdamen ut i fingerspetsarna. Skaldens unga flickor äro beundransvärda naturbarn. De ega icke en aning om affektation eller onatur, och kanna icke de lagar, societetslifvet pilägger. Friska såsom den vind, hvilken framstryker öfver fjället, rena såsom det vatten, hvilket störtar sig nedför branterna, komma de f r h sin verld ut i sällskåpslit ' och sallskapstvång. Har måste de aflagga denna okonstlade natur; har måste de lära att hålla allt i band och bojor. Kanslan f %- ej yttra sig, om den uttrycker sig naturligt; tanken fAr ej framträda i en form som ej är slipad; ständigt måste de vaka ' öfver sig sjalfva och sina ord, och deras ursprung1ighet: ocli omedelbarhet lända dem blott till hinder. S i bli de beröfvade sina basta, ädlaste smycken. Deras uppriktighet lider; deras sanningskärlek såras; vingbrutna och krossade g i de ut ur detta lif, och de rester, som stå dem åter efter en ungdom utan lycka, äro icke stort större, an att de hindra dem att förtvifla. Tag sasom exempel blott ett par af Lies hjältinnor. IngerJohanna först, Cecilia sedan. Inger-rohama l uppväxer p i det fjärran lilla kaptensbostallet.
R:dr per tunnelandet, då Kronan årligen skänker det Bruk som har-50,000 tunneland skog 25,000 R:dr, hvaremot erhåiles genom utlagorna kan hända blott par tusende åter, hvilken hushållning icke är passande hvarken för våra upplysta tider eller nu varande behof, då alla andra egendomar i Riket, genom förökad Krigsmagts hållande, och hvarjehanda andra stora pålagor, hafva blifvit starkt betungade; Riksens Ständer torde ock i öfvervägande taga, ett provisionelt bestämmande af tunneland på hemmantalet , hvilket likväl vid undersökningarne af vederbörande Embetsman eftér locala omständigheter kan jernkas. 500 tunneland på ett hemman är rikligen tilltaget, då det är af beskaffenhet att kunna odlas; tili blott skogsväxt vore 1000 a istoo säkerligen mer än tillräckligt, hvarföre jag får tillägga, det Riksens Ständer måtte taga den författning, att derest någon acqvisition antingen redan eller hädanefter göres af Kronans jord i annan ordning än 14 §. i Riksdags Beslutet den 2 Maj 1810 innehåller, den måtte förklaras ogiltig, ty allmänna lagen bjuder, att lagligt stånde, o lagligt - 7 C t Den 7 Juli. lagligt återgånge , äfvensom sådant må gälla örn Kronans hemman och lägenheter som till äfventyrs kunna vara abalienerade , hvarföre om påminnelse till Herrar Uandshöfdingar, att hälla de i Författningarne anbefällta Jordransakningar, som i flera Fän, på snart sagdt urminnes tider ej blifvit hällne, och hvarigenom också mycken oreda, rättegångar, samt abalienationer af dels Kronans, dels andra publika inrättningars tillhörigheter uppstått, äfvensom Kammar-CollegiUm, sorn vården och inseendet öfver Kronans jord och fasta egendom är uppdragen, måtte hålla noga hand' häröfver. Jag får å nyo upprepa, att då Kronan i dessa skogar äger en stor ressource, all möjlig försigtighet vid deras aflrändande måtte iakttagas , att