Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Svenska folkets förtroende och aktning för sina ombud åtminstone ej kan vinna styrka genom den tilldragelse, att Styrelsen helt enkelt visat sig å Rikets Ständers uti Riksdagsbeslutet Tcungjorda stadganden kunna fästa hvad afseende som hälst. Denna sida af saken har Utskottet alldeles förbigått, och i det stället blott vidhållit de skäl, hvilka af Styrelsen kunnat anföras såsom hinder emot verkställigheten af det beslut Rikets Ständer under Riksdagen 1823 i underdånig skrifvelse meddelat Kongl. Maj:t; och det är mera än troligt, att Rikets Ständer i detta, som i andra afseenden, undfallit för Kongl. Maj:ts åsigter, Den 17 Julii e. m. i fall de blifvit Rikets Ständer meddelade; men prejudicatet, att, ulan ett sådant meddelande, att, utan ett nekande svar ifrån Styrelsens sida till en af Rikets Ständer understäld skrifvelse, innefattande Ständernes beslut, vidtaga ifrågavarande åtgärd, visar sig för mig af så mycken våda, att jag icke ett ögonblick tvekar att söka orsaken till en så ovanlig händelse uti bristande nit, skicklighet och drift hos de rådgifvande, hvadan jag också tror, att ej allenast Rikets Ständers värdighet, men äfven landets väl, i högsta måtto påkallar ett af representationen uttryckt missbilligande af Styrelsegrundsatser, påtagligt syftande till nedsättande af den värdighet, sorn utgör det oeflergifliga vilkoret för någon möjlig verksamhet ifrån Rikets Ständers sida. Jag anser mig derföre böra tillstyrka 107 §:ns tillämpning emot de Rådgifvare, hvilka befrämjat beslutet af Kongl. Majrts Nådiga Bref till Dess och Rikets StatsContoir den 18 Aug. 1824, rörande disposition af den så kallade Åbo Academiefonden, på annat sätt, än Rikets Ständers beslut af i8a3 förordnade, och det är till vinnande af upplysning om de personer, emot hvilka den underdåniga skrifvelsen bör rigtas, jag anhåller om återremiss utaf Memorialet. Friherre Boijej Ludvig:
Län för honom utfärdade anordning, uppburit arfvode med 120 R:dr för det han emottagit, förvarat och från Umeå Magazin åter utlemnat ett parti Salpeter, har serskildt beräknat sig till godo 3o R:dr 21 sk. 4 >'• för tillsyn å Salpeterfastagerna vid tillfällen, då Spanmål från samma Magazin blifvit till undsättningstagare utlefvererad; SalpeterSjuderiStyresmannen i Östergöthlands Län, G. G. Silfversparre, hvilken i årligt arfvode åtnjuter 54oR:dr, företog år i83a en resa i Norra Länen i ändamål att undersöka Salpeternäringens tillstånd; och har lian, utom resekostnadsoch tractaments-ersättning med 402 R:dr 10 sk., under samma år blifvit hugnad med en särskild gratification af 4oo R:dr; Under loppet af år i832 inlöstes i Wermland endast 6 L® 9 ® 20 lod Salpeter och år i833 icke det ringaste af denna vara. För samma tid uppbar Styresmannen 600 R:dr, UnderStyresmannen 200 R:dr saint 3:ne Verkmästare tillhopa 110 R:dr 3o sk., hvarförutan uppbördsoch transportkostnaden beräknades till 12 R:dr 12 sk., och ( io3 ) bar således ett produclvärde af 48 R:dr 29 sk, 3 r, varit förenadt med! en utgift af 922 R:dr 42 sk.; I Malmöhus Län inlöstes under nämnde år ingen Salpeter, ehuru lill den der anställde UnderStyresmannen under tiden utbetaltes i arfvode 3oo R:dr. Härvid få likväl Revisorer ne upplysningsvis tillägga, alt sistnämnde 3:ne Tjenster i Wermlands och Malmöhus Län redan blifvit genom Kongl, Brefvet d. 22 Oct, 1828 ställde till indragning. 10:0
Deremot hade General-befäihafvarne i de öfriga Militär-distrikten äfvensom Regementsoch Korps-cheferna i allmänhet förklarat, att svårighet mött och att det på många ställen varit omöjligt att få hyra sådana lokaler, hufvudsakligast af det skäl alt den medgifna ersättningen vore alltför ringa, I denna fråga hade Krigs-kollegium uttalat den åsigt, att arrestbyggnader för indelta regementen och korpser borde uppföras på alla mötesplatser, der sådana icke redan funnes, och att dessa byggnader mätte göras antingen af sten eller trä, men att detta likväl borde hero på den större eller mindre tillgång på de olika slagen materialier, som inom de särskilda provinserna förefunnes; och hade Kollegium förordat mötesplatserna härtill, dels emedan Kollegium förmodat de flesta förseelserna vara att emotse under mötestiderna, då, vid nuvarande förhållanden, de i 8 § af 1839 års nådiga Förordning för manskap utsatte, 2idra och 3:dje straffgraderna, eller mörk arrest i allmänhet icke kunde på stället tillämpas och dels derför att mötesplatserna i allmänhet vore någorlunda centralt belägna inom regementets stånd, hvarföre ock en derstädes befintlig arrestbyggnad äfven mellan mötestiderna ansetts kunna begagnas af närliggande kompanier.
Sjömännen på de skepp, som lågo i hamnen, arbetade vid ankartågen för att fastgöra skutorna, så att de ej skulle drifvas upp på land. De togo in tvätten, som torkade på relingen, skrufvade ned den långa lufvan i pannan och sågo sig om efter allt lösgods, som borde föras under däck. Utför Canal grande kom en hel fiskarflotta framstormande. Alla de från Lido och Malamocco, som sålt sina varor vid Rialto, voro på flykt för att hinna hem, innan stormen skulle blifva för väldig. Cecco skrattade, då han såg fiskrarna stå böjda öfver åran och arbeta, som om de flydde för döden. Sågo de ej, att detta endast var en vindstöt. De kunde hafva stannat i god ro, och låtit venetianskorna handla upp alla deras bläckfiskar och krabbor. Han drog visst ej sin båt under skjul, fast stormen nu var våldsam nog för att en vanlig man skulle hafva räknat med den. Tvättbroarna lyftes af vågorna och kastades upp på land, medan tvättkvinnorna skrikande flydde hemöfver. Signorer, som vandrade omkring med bredskyggiga hattar, fingo dem afryckta och kastade i kanalerna, hvarur det var en stor glädje för gatpojkarna att fiska upp dem. Segel rycktes af masterna och fladdrade dånande genom luften, barn blåste omkull, och tvättkläderna, som hängde på streck i de trånga gränderna, flögo upp och föllo ned långt bort, alldeles söndertrasade. Cecco skrattade åt stormen, som ännu höll på att leka med alla slags lätta ting. En storm, som jagade bort fåglar och gjorde odygd i gränderna som en pojke! Nu drog han likvisst in båten under ett brohvalf, ty detta var en blåst, om hvilken ingen kunde veta hvart den skulle vända sitt okynne. Mot kvällen började Cecco tycka, att det skulle känts skönt att vara ute på hafvet. Det skulle ha gått präktigt undan därute för en så god bris. Men i land var det mer ohyggligt. Här brakade skorstenar, båthusens tak reste sig på ända och hvälfdes i land. Taktegel regnade ned i kanalerna.
De öfriga ånmärkningarne kunna lämpligast i ett sammanhang upptagas och besvaras efter ordningen af de §§. i Utskottets förslag, emot hvilka desamma äro rigtade. Bih. till R. St. Härvid är anfördt, alt den i 18r3 års Förordning befintliga definition på en drucken, eller uppgift på de omständigheter, hvaraf man kunde antaga, att någon vore af starka drycker öfverlastad, borde bibehållas, emedan eljest, med kännedom om det begrepp, som i .detta afseende vore hos den mindre bildade allmänheten rådande, befaras kunde, att ingen annan blefve sakfälld för fylleri, än deri, sorn vore så drucken, alt han ej kunde röra sig från stället; äfvensom, i afseende på de i detta moment upptagna straffbestämmelser, hufvudsakligen blifvit yttradi: dels att någon ändring i nu gällande föreskrifter ej borde ske: dels att Utskottets förslag nästan åsyftade att gö a fylleribrottet strafflöst eller vore åtminstone af en vida mildare egenskap, än som kunde förenas med fylleniastens beskaffenhet och följder samt närvarande tids i allmänhet allvarliga och nitiska bemödanden att motarbeta denna last; att urbota straff af fängelse vid vatten och bröd borde införas i stället för penningeböter; att 3:dje eller resan fylleri borde ovilkorligen ådraga omyndighets-tiil stånd, antingen under vissa år eller för alltid; och att förlust af medborgerligt förtroende samt corrections-arbete borde bibehållas och följa på fjerde eller femte resan fylleri; dels ock ändtligen att böter borde för alla eller vissa grader försvinna och utbytas emot varningar inför Kyrko-Rådet. Den bär stadgade fördubbling af böter för fylleri inför Domstol, vid stämmor eller andra allmänna sammankomster, har ansetts böra försvinna, emedan frestelsen lill missbruk af starka drycker vore större vid sådana tillfällen, än eljest, samt fruktan att blifva fälld till de höga böterne kunde afskräcka mången att dervid sig infinna; äfvensom det påståendet blifvit framställdt, att fylleri vid läs-förhör borde bestraffas lika med fylleri i kyrka, enär vid läs-förhören jemväl förrättades bön och sång. 4 och 5 mom.
Utskottet antager följaktligen, att såsom Eidderskapet och Adeln beslutat, håde den hittills medgilha rättigheten, ätt under anslagstiden öfverbjuda det angifna värdet, hör bibehållas, och att tullkamrarne må ega att, vid anslagstidens slut, med 10 procents förhöjning utöfver högsta anbudet, för kronans räkning, inlösa godset; men härvid har Utskottet likväl funnit nödigt att, på sätt jemväl hos Borgare-ståndet blifvit anmärkt, föreskrift meddelas, dels såsom nu är stadgadt, att »anbud af sådan person, hvars vederhäftighet ej är tillförlitligen känd, skall, på vederbörande tulltjenstemans anfordran, beledsagas af antaglig borgen för anbudets behöriga uppfyllande,» dels oek att det gods, sorn för kronans räkning inlöses, skall inom viss tid af en månad derefter, på offentlig auktion försäljasOmtanken, att staten hvarken må belasta sig med lager af handels-varor, eller, utöfver hvad ändamålet med inlösningen nödvändigt betingar, ingå i haudels-företag, menliga både för statens säkerhet och för enskildes loflig» beräkningar, krälver denna allmänna föreskrift om tid och sätt för återförsäljningen af det gods, som staten inlöst. Någon särskild underdånig framställning i detta ämne till Kongl. Maj:t, *åsom hos Bonde-ståndet blifvit ifrågasatt, anser Utskottet deremot icke vara ti sakens beskaffenhet påkallad. Utskottet hemställer på dessa skål, att 5 § i tulltaxe-underrättefserna må erhålla följande, i d» från Eidderskapet och Adelns beslut skiljaktiga delar med kursiv stil utmärkta lydelse: »leoÄ inkommande varor, sorn, enligt taxan, förtullas efter vissa procent af värdet, och för hvilka tullen ej efter auktions-pris skall beräknas, bör godsegaren uppgifva inköpspriset, med tillägg af assurans, frakt och all annaa derå använd kostnad, intilldess de till lessnings-orten asländt, och å utgående varor deras parti-pris i lastnings-orten.
Tusende bränvinspannor under tjugu kannors rymd tillverka ungefär - Bevilln,- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Utlåtande N.o S. 25 fär samma qvantum bränvin, som en enda konstpannaj men hvem kan ens påstå alt samma nytta i utfordringsväg dermed möjligen kan åstadkommas — den ceconomiska förlusten ligger här i öppen dag. Jag vågar tro, att ganska få af de tre Ståndens Herrar Ledamöter inom Utskotten ansett mödan värdi undersöka det mindre jordbrukets ställning och behof, och i sådant fall vore det icke utan sin nytta att lyssna till hvad erfarenheten uttalar. Eiden är nyttig och nödvändig under menniskors vård! men huru ryslig är den icke då den ohejdad får rasa ! Konstbrännerien kunna närmast jemföras med vådelden! meri jag hoppas, att Riks-Stånden skole förekomma utbrottet, och återföra bränvinsbränningen tili nyttig utveckling. Det har inom Utskotten högt blifvit uttaladt, att man mindre fästat sig vid det nyttiga eller skadliga af bränvinsbränningen, än vid en förhöjd Statsinkomst derutaf; jag kan ingalunda dela denna åsigt, der penningen skattas högre än menniskors belåtenhet och moralitet och Öfverlernnar helt och hållet äran af dylika grundsatser åt dess uttalare.” 7:0 af JSils Mänsson från Malmöhus Län: ”Sedan jag reserverat mig emot de sammansatta Utskottens förra Betänkande, i fråga om grunderna för bränvinsbränningsbevillningen; så är det med ännu mera skäl, som jag går alt anmäla min reservation emot Utskottens sista Utlåtande i ämnet, hvarigenom Utskotten, eller rättare de Ledamöter, som icke ega jord och beskattningen sålunda ej drabbar, uppsatt afgiflen ännu högre, och i denna del ålagt jordbruket en beskattning så dryg, att serdeles den mindre hemmansegaren måste upphöra med idkandet af bran vinsbränningen, åtminstone i loflig väg.
Vid förnyad föredragning biföll Ståndet Stats-Utskottets Utlåtande N:o 444, i anledning af väckte motioner, angående ersättning åt visse Commendanter för sportler, förlorade, till följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning af den 3 Juli 1840 om prejning från Rikets fästningar af Örlogsoch andra fartyg. " S. D, Förekom ånyo Högvördige Preste-Ståndets inbjudning att biträda dess beslut, i afseende på Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens ytterligare Betänkande N:o 29, angående ändring af Förfaltningarne om Sockenstämma samt om bildande af Communal-styrelser. 1 Cap. Om Sockenstämma. 2 §. Hade af Preste-Ståndet erhållit följande lydelse: Kungörelse om Sockenstämma utfärdas uf Kyrkoherden, eller den, hans embete förrättar, eller af den Prestman, som Jör ser skilde mål eger rätt att i Sockenstämma ordet föra. Ståndet fann för godt antaga inbjudningen härom. 3 §. Prot. Utdr. d. z2 Alart iS^i. Ståndet vidblef sitt beslut i dessa frågor och afslog inbjudningen. §. §. 4, 5, 6, 7 och 9. Inbjudningen afslogs. §.
Är ni inte glad, att fru Balle har rest? — Jo, det kan jag inte neka till. Det var mycket sorgligt den sista tiden. — Ja, det var det visst. Förskräckligt! Nu skall ni få höra en gudomlig historia! Falkman har en bror i Paris. — Ja, jag vet. — Han är mycket giftaslysten af sig och vill gärna göra ett rikt parti. Ja, han behöfver det också. Här om dagen skref Falkman till honom, att det skulle komma en ung, förtjusande vacker och ofantligt rik änka till Paris på torsdag kväll, att hon bott här och att vi visste, att hon rysligt gärna ville gifta om sig, att hon var ytterst spirituell och att det var något för honom att tjusa till. Fru Balle, förstår ni! — Fru Balle! — Ja. Hon var ju så förskräckligt ängslig öfver att inte ha någon, som mötte henne vid stationen. Nog är löjtnanten nere, det kan hon lita på. Jag skulle vilja ge något till för att få se hans min, när han får syn på gumman med sin orangebukett och sitt bref. Hon hade fått stränga order att genast lämna fram det och att han skulle läsa det på perrongen. Och när hon lyfter crépeslöjan med det där vanliga graciösa handgreppet Det gör hon väl medan han läser brefvet ... — Var det också ett Uria-bref? — Uria-bref, det var en god idé, det skall Falknian goutera. Jo, det där kuvertet innehöll själfva klämmen. Ni mins väl positiv-visan: »Il faut partir, charmante Joséphine», inte sant? Jag kom ihåg när och hur jag sist hört talas om den, och en krampaktig rörelse sammandrog mitt hjärta och hindrade mig att svara. Jag gjorde en jakande rörelse med hufvudet. — Ja visst. Falkman har skrifvit den galnaste parodi på den, och min man har ritat karrikatyrerna. Ni skall få höra hela visan en annan gång, jag kommer bara ihåg första raderna, dem sjunger Falkman från morgon till qväll: »Fru Balle reser bort, den älskliga chariten. Hon reser till Paris och kommer ej igen ..
Men ändå vet jag, att jag då gjorde dig mycket ondt. Jag såg, att du gick ifrån mig, och jag såg också, att du var gladare, när du kom hem och hade varit borta utan mig. Du hade så mycket att bestyra, så mycket att tänka på, och allt hvad du företog dig, sade du var för din framtid. Ibland sade du också, att det var för vår framtid, och när jag ingenting svarade, trodde du, att jag icke förstod dig. Jag såg så tydligt, att det var det, du trodde, när du sedan drog dig ifrån mig och blef kall och stel och sluten. Och det föll som en tyngd på mitt hjärta, och den går nog aldrig bort, förrän jag får somna riktigt och aldrig vakna igen. Men då ville jag, att du skulle veta, att när jag ser dig, sitta och grubbla för dig själf, då skulle jag vilja sätta mig bredvid dig och få prata med dig som en förståndig och hjälpsam vän. Men med detsamma blir jag så rädd, att hvad jag kom att säga, skulle vara så litet, mot allt, hvad jag ville, och så sitter jag tyst midt emot dig och tänker på dig. Det är som underliga melodier, hvilka jag ibland kan höra tyst för mig själf, men omöjligt kan få fram, fast jag så väl hör hvarenda ton i mitt öra. Då går du ibland ifrån mig och då tycker jag, att jag hör, hur du suckar för dig själf, när du tror, att jag ej kan höra dig. Jag tror, att du längtar efter mig, och jag tycker, att jag ville dö af sorg, för att jag är så liten och obetydlig, att du ej ens märker, hur jag håller af dig. Och när du har gått, sitter jag ensam och säger allt det, som jag aldrig kunnat låta dig höra, därför att jag ingenting annat är än en liten kvinna, som älskar dig. Ibland tyckte jag, att det var som om allt detta ropade inom mig så högt, att du skulle höra det, äfven när jag teg, och när jag då ändtligen visste, att jag ingenting hade att hoppas, då blef jag så olycklig, som jag nu är, och som jag blifvit, därför att jag ej kunnat vara för dig, hvad jag borde. Vet du, när jag visste detta? Ack, nej, det kan du icke veta, ty jag förstår så väl, att du aldrig kommit att tänka därpå.
Den har flera gånger varit väckt, men hittills fallit, Stats-Utskottet, har nu sökt lösa den sålunda, att, innan något Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. 63 jernvägsarbete för Statens räkning företages, vederbörande kommuner skola hafva kostnadsfritt upplåtit den till banbyggnad och stationer erforderliga jord. Af det skenbart rigtiga, som ligger deri att de orter, hvilka företrädesvis af en stambana hemta fördel, äfven företrädesvis till dess utförande bidraga, har jag icke blifvit förledd att godkänna en åtgärd, sorn, efter min åsigt, ;icke är fullt förenlig med det allmännas egen fördel, och hvilken i sin tillämpning leder till obillighet och orättvisa. Om man antager, såsom man väl bör, att Staten vid anläggande af stambanor har något annat ändamål, än endast befordrande af lokala och provinciela intressen och att Staten med dessa dyrbara anläggningar jemväl åsyftar sin egen fördel, framställer sig sjelfmant den frågan: Bör Statens fördel göras beroende af den enskildes intresse eller den • enskildes välvilja? Svaret härpå kan väl icke vara tvifvelaktigt; eller, för att taga ett exempel, bör den nordvestra stambanans utförande, förbindelsen emellan Sverige och Norrige, göras beroende deraf att några kommuner vägra att tillsläppa jord? Kan det vara rimligt, att, om Rikets Ständer nu, på sätt Utskottet föreslagit, besluta utförande af banan emellan Porla och Christinehamn, besluta påbörjande af banan emellan Riksgränsen och Arvika — och till dessa bandelar jord skulle vara upplåten, — det sedermera skulle bero på en eller annan jordegare att förhindra sammanknytningen af punkterna Christinehamn och Arvika. Ingen lärer väl kunna påstå sådant. Endast detta skäl synes mig vara tillräckligt för att förkasta Utskottets förslag. Men äfven ur andra synpunkter är det, efter min åsigt, olämpligt. Utskottet anser det vara billigt att de orter, som af jernvägarne beröras och i följd deraf utaf dom skörda betydliga fördelar, böra i någon mån bidraga till kostnaderna för deras anläggning.
i För Örebro—Arboga jernvägs fortsät - tande till Köping 160,000 500,000 2,000,000 160,000 Summa 13,860,000| — 2,200,000! — ‘6,060,000 — STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Stats-Utskottets Memorial N:o 136. \ N:o 136. Ank. till Eip.-Utsk. den 8 Juni 1866, kl. 1 e. m. Memorial, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut, i fråga om inlösande af de s. k. frisocknarnes tjenstbarheter till Dylta bruk. (I. A.) Sedan, i anledning af Kongl Majis nådiga Skrifvelse den 27 Oktober 1859, angående inlösen af de till
— Men liket af den olyckliga qvinnans man, som man återfunnit, der hon sagt, bevisar ju sanningen af hennes ord och kan ju icke vara någon ingifvelse af den gamla prosten. — Ja visst, det tyckes så, åtminstone i detta afseende. Men du förstår, att så länge alla bevis saknas för barnets bortförande, så är detta påstående utan värde. — Men äfven om den rätta Astleys tillvaro icke kan bevisas, så är det väl nog att bevisa, det den nuvarande arftagaren alls icke är någon Hawerfield? — Visst icke, hvad hjelper det mig, om man äfven finner, att denne lord Astley ingen rätt har till namnet och godset? Den verkliga egaren är derför icke funnen, så länge man icke vill tillerkänna min brottsliga tants ord någon sanning i detta fall. — Men det är då endast hennes ord, som kunna intyga din identitet? — Troligtvis. Då ingen sett henne bortföra barnet och ingen nu lefvande någonsin misstänkt förvexlingen, så beror allt af hennes eget vittnesmål; man måste in-skränka sig till att tro henne eller icke tro henne. — Men då alla hennes öfriga uppgifter befinnas öfverensstämmande med sanningen, hvarför skulle man då icke tro henne? — Derför att hon icke lefde, då hon gjorde denna bekännelse. — I sanning ett giltigt skäl, — sade Alf skrattande. — Ja utan tvifvel, och det är också detta skäl, hvarvid lord Hawerfields advokat fäst största vigt. Du kan lätt föreställa dig, att denna rättegång väckt ett stort uppseende; det är just det, som Gibson åsyftat, men imellertid var jag glad att få lemna London på en tid. Att vara ett slags underdjur eller, hvad värre är, synas i en tvetydig dager, kanhända som en bedragare, är icke angenämt. Imellertid gjorde den gamla ammans, mrs Davids, vittnesmål, uppsatt efter den berättelse hon lemnade mig, ett mycket godt intryck för min sak genom den stora olikhet hon omtalar, att man anmärkt hos den lilla Astley före och efter hans sjukdom, en olik­het,hvaröfveråtskilligaläkareafadvokaterna varit rådfrågade. — Nå väl, hvad hafva de då sagt?
Så länge hon lefver på jorden, äro dessa säx till antalet: anden, som är Odens gåfva; själen, som är Höners gåfva; den efter gudaskepnaden bildade inre lekamen, som är Lodurs skänk; blodet, som äfven är skänkt af Lodur, samt växtkraft och jordämne. De båda sistnämda funnos i Ask och Embla, medan de ännu voro träd, och de finnas i de på världsträdet vuxna frukter, som bäras af Höners bevingade tjenare till dem, som skola varda mödrar. »Lit» är af gammalt det namn, hvarmed den inre lekamen betecknas. Af »litens» form beror kroppens utseende. Är liten skön, så är kroppen det äfven, och om liten förändras, förändras kroppen. Det finns människor, som för en kort tid kunna byta lit med hvarandra, den ene får då den andres utseende, utan att de fördenskull förändras till själ och ande. Den jordiska döden består däri, att jordämnet, växtkraften och blodet skiljas från människans ypperligare beståndsdelar och kvarstanna på jorden. Den döde, som färdas till underjorden, utgör fördenskull en förening af ande, själ och lit. Dömes han i underjorden att dö en andra död, skiljes från honom anden och den gudaformade liten. Det återstår då hans själ, och denna får, såsom redan är nämdt, en lit, som öfverensstämmer med själens tillstånd. De i grafhögen gömda beståndsdelarna af den aflidne fortsätta en längre tid sin växelvärkan med hvarandra och bilda ett slags enhet, som bevarar något af hans personlighet och egenskaper, emedan de i jordelifvet varit genomträngda af hans ande och hans själ. Grafhögen kommer på detta sätt att innesluta en dubbelgängare af den till dödsriket nedstigne. Dubbelgängaren kallas »högbo», högbebyggare och draug. Draug betyder egentligen en från sin rot afhuggen trädstam; högbebyggaren kallas så, emedan han är skild från sin lifsrot, själen, och efter hand, om än mycket långsamt, skattar åt förgängelsen och går sin upplösning till mötes. Högbebyggaren liknar till skaplynnet den själ, af hvilken hans beståndsdelar varit genomträngda.