Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I de bättre af hans flerahanda Skämtdikter igenfinnes Triewalds smårolighet, men såsom stegrad till ett rikare och fyndigare mått; der en half-fransysk beståndsdel ännu otillgjordt och trefligt sammanparar sig med det svenska modervettet. Hans gåfva för Komedien, och för den berättande Satiren, åtminstone i prosa, vittsordas till och med af Hammarsköld. Dock – här angår oss Dalin endast såsom Granskare och Smakdomare. De skrifter, der han såsom sådan visar sig, äro egentligen hans ”Tankar öfver Kritiker”; hans ”Korta Påminnelser vid Svenska Skaldekonsten i vår tid”; och hans lilla, såsom Inledning till Svenska Vitterhets-Akademiens Handlingar sammanskrifna, ”Svenska Vitterhetens Historia”. – Den första af dessa skrifter, tryckt 1736, afhandlar Kritiken i gemen; eller uppställer i allmänna grundsatser, hurudan en sann Kritik bör vara. Man har alltså i Sverige redan haft ett århundrades tid, att besinna sig derpå: men synes ännu sky för antagandet, som för en hastgerning; så att dessa grundsatser kunna ännu i dag upprepas såsom nyheter. I hvilken anda Svenska Språkets fosterfader tillika var Svenska Kritikens fader, och huru han sökte förebygga sitt barns tillkommande vanarter, må summa af hans föreskrifter här underrätta; så långt möjligt, med hans egna ordalag. Dalins Tankar om Kritik. Kritik är skärskådning och rättelse, vare sig af andra eller sig sjelf; för att genom den hitta sanningen. Men många våra skriftvexlare åtskilja intet Parnassen och Gröna Gången: när de ha sak mot hvarandra, kasta de saken ifrån sig och dusta ihop med örfilar och skällsord. Det bevisar ej satser, att man smädar personer, som icke haft den slumplyckan att vara af samma tanka; eller att man krigar mot vederpartens ära, i stället för hans mening. En rättskaffens Kritik bör aldrig angripa någon, som icke sjelf angriper.
Ju rikare den erfarenhet blifvit, som man samlat i afseende på rörelsen å jernvägarne, desto starkare har vissheten om mellantrafikens öfvervägande betydenhet framträdt i dagen i jemförelse med transitotrafiken. Den uttryckes bäst i siffror. Så t. ex. är utrönt, hvad de fransyska jernvägarne beträffar, att mellantrafiken af resande på .vägen från Paris til! Versailles, högra Seinestranden, (1851) utgjorde 73 procent, från Lyon till S. Etienne 85, från Strasburg till Basel ända till 97 procent af hela passagerare-trafiken. I Belgien är erfarenheten densamma. På alla Belgiska banor tillsammantagna utgjorde (1842) mellantrafiken 67 procent af det hela. Likaså äfven i England: å den så kallade North Midland Railway utgjorde mellantrafiken af passagerare (1841) 84, på Grand Junction 89 procent. På de Tyska jernvägarne har samma förhållande blifvit iakttaget: emellan Leipzig och Dresden utgjorde mellantrafiken (1852) 71 procent af det hela, mellan Wien och Brunn 86, o. s. v, På de tyska jernvägarne, som tillsammans hafva en utsträckning af nära 800 Svenska mil, reste år 1853 i medeltal hvarje person icke mera än 3'/2 mil. Samma förhållande är med fraktgodset, nemligen att den lokala eller mellantrafiken är' högst betydligt starkare än den genomgående. Undantag Bil. till Slats-Ulskottels Utlåtande M 62. 21 ega endast rum der jernvägen genomgår särdeles ödsliga trakter. Om man öfverväger dessa af erfarenheten styrkta förhållanden, synes, vid utstakandet af en jernvägs sträckning dennas förlängning med omkring 7 procent böra tagas mindre i beräkning än vigten deraf att jernvägen föres genom trakter, hvilkas odling och industri mera behöfva tillfälle till afsättning.
Ankom till Exp.-Utsk. den a Febr. i835.' Memorial, med förslag lill åtsJcillige förändringar i 4 Art. 5 Afd. af 1830 års BancoHeglemente. I sammanhang med företagen granskning af den nja redovisningsoch räkenskaps-method, som i Banco-Disconten blifvit införd, har hos Utskottet under öfvervägande kommit, hvilka utvägar för framtiden böra begagnas till Discont-Verkens betryggande emot så beskaffade förluster, som Malmö Låne-Contor redan måst vidkännas, derigenom, att den, sorn låne-reversal för annan inlemnat och för dess rigtighet iklädt sig ansvar, numera, enligt Kongl. Majrts i 3:ne serskilde mål, den i4 Febr. i83a, meddelade Nådiga Domar, icke, på grund häraf, får anses behörig, att jemväl uppbära och qvittera beloppet af det sökta lånet; och ehuru Utskottet förmodat, att en till Disconten eller Ordres utgifven skuldsedel vore betalningsbar i hvar mans hand, och den person, som mottagit och innehade en slik revers, för att i Disconten belånas, sålunda vöre att betrakta, såsom Lånsökandens lagliga Ombud, likväl då Högsta Domaremagtens beslut i omförmälde 3:ne mål, till innehållet närmare upptagne i Banco-Utskottets Betänkande N:o 46 pag. 7, ådagalägga, att blotta innehafvandet af en till Discont-Verket eller Ordres ställd förskrifning, försedd med Innehafvarens åtecknade ansvarighet för Documentets rigtighet, icke berättigar till låne-beloppels uppbärande, utan att dertill fordras annat serskildt uppdrag, har Utskottet ansett, att, med iakttagande för samtlige Discont-Verken af hvad genast efter emottagande af Kongl. Maj:ts omförmälde Nådiga Domar är vid Malmö LåneContor infördt, hädanefter för lyftning af annans
”Jo, det är just hvad jag fruktar,” svarade med upprörd, darrande ton den gamle sjöbussen; ”jag tror, fru syster, att han ligger der ingen söker honom.” ”På utkik, menar jag,” rättade fru Kathrina. Askenberg skakade på hufvudet. ”Ingen har sett till jakten sedan på eftermiddagen, då hon gick ut härifrån. Och här är just nu en skeppare från Känsö, som i går förmiddag gick åt samma håll förbi Lyholmarne; han borde hafva sett eller åtminstone sport henne, om hon funnits ofvan vatten.” ”Ofvan vatten! Herre, himmelske Gud, om min gubbe, det den Allsmäktige i sin nåd förbjude, verkligen skulle hafva förlist, så måtte väl vraket ändå finnas!” ”Nej, det är icke att lita på, om hon stött på någonstädes. I sådant mörker och tjocka kan hon hafva sjunkit. Vi hade ju en storm den natten, att vi ej fick en blund i våra ögon. Och Arnman var alltid för nitisk i tjensten; han gick ofta längre än pligt och nödvändighet bjöd.” ”Herren är nådig; jag öfvergifver icke hoppet!” sade fru Kathrina med fast tillit. ”Jag vill sjelf ut – vi skola låna Asmundsons båt och söka igenom hvarje vinkel häremellan och Tistelön.” ”Ja, ut skall vi, ännu denna timma!” inföll gubben Askenberg. ”Asmundsons båt göres redan klar. Men hvem kan ana eller begripa huru långt jakten kan hafva varit utom Lyholmarne, om han fått spaning på och förföljt Tistelöpacket.” ”Lika mycket, vi skola söka; vår Herre ger väl något tecken. Tag du med dig klockan, Arve, att vi må se hvad tiden lider under vår bedröfvelse – eller låt mig ha den, barn! När vi komma hem, i sorg eller glädje, skall du återfå den.” Och Asmundsons båt med den olyckliga familjen, jemte flera andra af fisklägets farkoster med deltagande grannar, gåfvo sig ut i olika riktningar. ”Vänner och barn,” sade fru Kathrina, innan de åtskildes, ”hafven tack för den kärlek j bevisen mig genom att medfölja på min sorgliga färd!
Det komma vi till, om vi afslå alltihop, så att vi må kunna på nästa riksdag antaga grunder, som mera) öfverensstämma med tvåkammar-systemet. Hr von Hartmansdorff har återigen gjort mig orätt; han säger att jag antagit Frill. Sprengtportens förslag: jag kan försäkra honom med den aldra största visshet, att jag voterat nej dertill. — Hr Ribbing har likaledes gjort mig mycket orätt; långt ifrån att utlägga krokar, åtminstone icke fördolda, ty de äro så öppna som möjligt, har jag bemödat mig om, med en rätt som Hr Ribbing icke kan förminska, att göra mina medbroder inom Ståndet uppmärksamma på att genom beslutet öfver Frih. Sprengtportens förslag, nb. så uttryckt som Hr von Hartmansdorff önskar, äro vi rakt Den 31 Oclobef f. m. 397 Lundne. Jag Sr ledsen öfver att vi hafva blifvit försatte i sådan belägenhet, att vi nu icke Lunna taga annat parti, jag åtminstone icke, än att, för alt komma till systemet tillbaka, frigöra oss ifrån våra band dermed att afslå alltsammans, då vi vid nästa riksdag kunna fa ett förslag, som öfverensstämmer med systemet. Hr Lefren: Jag begärde ordet, då Frih. Boye påstod att jag skulle hafva sagt, att ett rnolståndselement vore alt finna i democratien; men en af mina vänner gjorde mig uppmärksam på att jag icke borde bry mig om ett sådant tillmäle af Frih:n, hvarföre jag nu också afstår ifrån allt annat svaromål på den saken. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då ledamöter af R. o. Ad. begärt att Hr von Hartmansdorff* förslag skulle punktvis föredragas, ville Hr Landtm, nu för R. o. Ad. låta uppläsa första punkten af förslaget, sådan som den blifvit uppfattad och rättad, samt sednast af Hr von Hartmansdorff uppläst.
Dom, blifvit förklaradt, att de Borgenärer, hvilke yrkat, att med förmånsrätt utbekomma bevakade fordringar, men tillika icke bestridt boskillnad för Hustru Berg, vore att anse såsom de der bifallit hennes ansökning derom; att ehuru Discont-Werket, som för en del af sin fordran innehar pant af 16 st. Actier i Underdåniga Skrifvelser. 743 Lisebergs Sockerbruk , blifvit uti alla Instantier berättigad!, att njuta betalning ur de pantsatte Actierne, så långt de räckte, Curatorerne i Concoursen likväl, med anledning af den Hustru Berg i ofvanberörde måtto tillerkände boskillnad, förmenat henne vara berättigad till sådan förmån för allt hvad, äfven de förmånsrätts-egande Borgenärer, som Boskillnaden icke bestridt, kunde komma att på sina fordringar uppbära, samt derföre och då något sådant bestridande, å Discont-Werkets sida, icke blifvit gjordt, till Hustru Berg utbetalt hälften af de hos Disconten pantsatte och till 20,000 R:dr B:co försålde Actier i Lisebergs Sockerbruk, men vägrat, att till Discont-Werket utgifva mera, än andra hälften, 10,000 K:dr, samt att Fullrnägtige, som ansett Boskillnadsrätten icke böra emot Discont-Werket gälla för mera, än hvad som af Discont-Werkets fordran återstode, sedan den Disconten tillerkände företrädesrätt till betalning ur panten kommit Discont-Werket till godo, anbefallt Werkets Ombudsman, att, genom anställande rättegång, söka desse obehörigen utgifne 10,000 B:dr af vederbörande återvinna; Vid sådant förhållande och alldenstund Ombudsmannen nu mera gifvit vid handen, att, om än, i följd af berörde rättegång, företrädesrätt till de ifrågavarande 10,000 R:dr icke skulle Discont-Werket tillerkännas, utan detsamma således komma att, så väl för desse 10,000
I de berättelser, han afgifver, böra nemligen finnas materialier till lagskipningens historia; dess tillstånd skall i dessa berättelser utredas. Det första nödvändiga är att rätt uppfatta vigten af detta uppdrag, såsom utgörande dels ett bland syftemålen för den erfarenhet, Justitiae Ombudsmannen har att inhämta från utöfningen af dess åklagarekall, och dels ett föremål för den forskning, honom åligger att för öfrigt i ämnet anställa. Kunde forskning och erfarenhet i detta ämne uppnå sitt gemensama mål, och lagskipningens tillstånd sålunda blifva nöjaktigt utredt; så vore tvifvelsutan dermed äfven omedelbarligen sörjdt för ett af de vigtigaste bland samhällets behof. En fullständig och ojäfvig teckning af rättvisans handhafvande skulle ensam, kanhända mer än någonting annai, bidraga alt framkalla en lagskipning, så fullkomlig den, med för hand varande medel, låter sig åstadkomma. Men detta ändamål står säkerligen icke att upphinna genom isoleradt betraktande af den tidpunkt, på hvilken betraktaren sjelf sig befinner. För att bedöma hvilken tidpunkt som helst, är alltid nödigt att känna så mycket som möjligt af de föregående. Och i förevarande ämne synes det mig påtagligt, ej blott att den närvarande beror af de näst föregående, utan ock att ett inflytande på hela den närmast framfarna tiden härledt sig från det samhällsskick, sorn föregått det nu varande. Detta ligger ej allenast i sakens natur och i de historiska vilkoren för all samhällsutvickling, utan det ligger ock för iakttagelsen öppet i de vedermälen, vår lagskipning efter 1809 års statshvälfning gifvit af bibehållna samhällsgrundsatser från den tid, som närmast föregått denna hvälfning. O 32 R. St. Just. Omhudsm. Emb.-Berättelse för år -1849. Det tillhörer den oförlikneliga framgången af denna revolution att hafva kunnat införa och stadga friheten, d. v. s. det lagbundna samhällsskicket, med den ringaste möjliga rubbning af samhällets bestående former. En bland fördelarna häraf var, att äfven domaremakten kunde betrakta sig såsom nära nog orubbad, och dess nya sjelfständighet undvek att göra uppseende.
Jag instämmer med Ilr Silf verstolpe, sä vida han yrkar alslag ä denna punkt, men jag skiljer mig ifrån honom i den delen, der han anser något böra qvarstå af SlalsUlsk:s hemställan, eller den slrophcn, som angår säkerhetshaudliugar för lån, meddelade af inrättningens medel. Om Ständernes begäran vore nödig för cn sådan föreskrift, dä skulle jag instämma med Ilr Silfverstolpe; men alldenstund Konungen kan, när som helst, meddela denna föreskrift, i fall Kammarrätten skulle vid räkenskapernas granskning anmärka att förteckningarne saknades, så tror jag det vara alldeles öfverflödigt, alt Ständerue i delta fall ingå med und. påminnelser lill Konungen om åtgärder, som i alla fall kunna vidtagas, om 4 11. 63 498 Den 27 November c. m de befinnas nödige. Jag anhåller derföre om afslag på punkten i sin helhet. R. o. Ad. afslog 39 §. 40 §. Den af Frih. Palmstjerna i afseende på denna § afgifna, vid Utsk:s utlät, fogade reservation upplästes på begäran af Hr von Rosen, sorn derefter yttrade: På de skäl, sorn Frih. Palmstjerna i sin reservation uppgifvit, tillstyrker jag afslag ä denna punkt. Hr Prytz, Lars Adolph: Då Konungen har rättighet, så väl alt nedsätta lull, sorn upphäfva förhud, med åsättande af dea eventuella lull, sorn Konung och Ständer för dylika förhud bestämt, finner jag ej att Revisorerne haft någon anledn. att klandra, det Konungen, på derom af enskilde ingifne oell behörigen pröfvade ansökningar, beviljat en och annan licence, helst jag är öfvertygad, att alla skäl för en sådan blifvit noga öfvervägade, hvarföre jag, som anser en påminnelse, sådan som den föreslagna, innebära fiiga grannlagenhet mot Konungen, äfven tillstyrker afslag å denna punkt. Frih. Cederström:
Sundhets-koUegium har väl icke tilltrott sig att granska General-direktörens ofvanberördc förslag, än mindre att afgöra, hvilkendera beräkningen, OfverStåthållare-embetets eller General-direktörens, må komma det ver kliga behofvet närmast, men anser sig dock, så väl med hänseende till det svåra om ej omöjliga deri, att genom någon kalkyl komma till ett noggrannt eller osvikligt kostnadsförslag, som ock föränderligheten i varupriser, samt isynnerhet angelägenheten deraf, att ingenting väsendtligt vid första uppsättningen måtte komma att saknas, för sin del helst, vilja förorda det af Öfver-Ståthållare-embetel föreslagna högre beloppet. Serafimer-Ordens-gillel, som icke anställt någon jemförelse mellan de särskilda förslagen, har dock synbarligen fästat sig vid det af Ofver-ståthållaren framställda. Al denna redogörelse för de yttranden, som i ämnet blifvit afgifne, framstår visserligen svårigheten att med full tillförlitlighet förutsäga det belopp, hvartill anskaffningen af de för hospitalet erforderliga inventarier, jemte öfriga med dess första ordnande förenade kostnader kan uppgå. Emellertid torde man, äfven un der förutsättning att den af General-direktören uppgifna summa vore i närvarande stund tillräcklig, så mycket hellre böra fästa sig vid det af Ofver-ståthållaren uppgifna belopp, som en lätt inträffande förändring i varupriser eljest kunde åstadkomma brist, och Öfver-ståthållaren icke synes hafva afsett särskildt anslag förvissa föremål såsom stängsel, parkanläggning, kokkäril, vattenledningsrör m. m. för hvilka kostnaden af General-direktören blifvit beräknad till 8,000 R:dr R:mt, hvartill slutligen kommer, att hospitalet är anlagdt för 200 patienter, men inventarier m. m. nu endast beräknade för 150, så att, om ett öfverskott möjligen uppkomme, detsamma dock förr eller sednare lärer blifva behöfligt. Hvad beträffar
— Sc. 2. Ismael harmas öfver att hans tjenare Syrus, Cham och Labrax ej ännu kommit med bönderna, som skola gå skall. Då tjenarna slutligen anlända, klaga de öfver böndernas trockhet. Ismael säger: ”Bonden är en luur och sällan from,” samt utsätter en annan dag för jagten. Tredje akten. Abraham uppmanar Isak att gifta sig, och denne invänder, att det icke skickar sig att gifta sig nu, då knappast mer än 4 år gått till ända efter modrens död. Abraham. Det ähr nog sörgt, lät sorgen fara, Wij wilie icke sådanna som hedningar wara, The där om sina döda hafva inthet hopp, At själen lefver och kroppen står opp. Och weet jagh om din modher wor’ i lifwe, Hon skulle också thet samma rådet gifwa. Isaac. Jag hörer thet och lärer allt meer. Men om min ålder hvad synes ehr? Ähr icke then nästan förringa Och bråt för migh än taga qvinna? Abraham. Neij tu äst en man om 40 åhr, Mången ähr som förr till gifte går, Somma årka intet till 20:de bijda För än the til thetta ståndet skrijda”485. På Isaks förfrågan om den utsedda makan får han veta, att Eleasar redan är sänd efter henne. Abraham ber Isak tänka på saken, medan han går ”bort så sakta.” Isak gör så och finner fadren handlat klokt. ”Jag ångrar ej min lydna Som jag min far bewist. Mitt hufvud är thet en prydnat Och ähran min een priiss.” Fjerde akten. Eleasar, kommen till Charras, beslutar stanna vid brunnen utanför staden, görande som de, hvilka ”gå efter hafvet och följa ån hvart hon rinner.” — Sc. 2. Rebecca kommer till brunnen får se den främmande och blir ”så full med fruchtan Så att benen under migh buchta.” Cario, Eleasars tjenare, gör honom uppmärksam på Rebeccas skönhet.
Utaf rict vid 1844 och 1845 ars Riksdag reserverade belopp, 50,000 R:dr, af anslaget till Folkskola-lärares aflöiiande för åren 1842, 1843 och 1844, af hvilket belopp förut utbetalts 5,038 R:dr 38 sk. 3 rst., R:dr 314: 3. 7. Summa verkställda utbetalningar, hörande till 1841 urs extra statsreglering, , 337,484: 31. 11. från hvilken summa dock, i likhet med hvad som vid enahanda uppgifter lili föregående Revisions-berättelser iakttagits, afdrages det, under detta år, återbekomma belopp utaf anslaget för sänkningen af sjön Ökvattnet inom Skellefteå socken af Westerbottens län „ 400: hvarefter de återstående, sedan den 15 September 1847 verkställda, utbetalningarna utgöra R:dr 337,084: 31. 11. Då härtill lägges hvad som, enligt 1847 års Revisorers berättelse, sid. 43, till följd af samma extra statsreglering, före den 15 September sagde år, blifvit från Riksgälds-kontoret utbetaldt, eller . 3,614,365: 6. 6. så visar sig att de till ifrågavarande statsreglering hörande utgifter, som, intill medlet af nästl. September månad, blifvit af Riksgälds-kontoret bestridda, uppgått till ett sammanräknad! belopp af ej mindre än R:dr 3,951,449: 38. 5. Beträffande de ännu återstående extra statsreglerings-utgilierna, så hafva Revisorerne ansett någon särskild uppgift eller utredning angående desammas belopp för närvarande mindre behöflig, då Riksgälds-kontorets hufvudbok samt dertill hörande räkenskaper numera härom lemna fullständig upplysning. Utaf de under 1844 och 1845 års
I samma mån fordringarna på reda och ordning i statsförvaltningens serskilda grenar gjort sig gällande, har det äfven blifvit insedt, att det sedan fordna tider bibehållna, på natura-prestalioner grundade, systemet för jordbeskatlningen är behäftadt med flera brister och olägenheter, hvilka hufvudsakligen uppenbara sig uti ett inveckladt, för kontrollen å så väl den skattskyldiges som statens sida hinderligt, debiterings och redovisningssätt, skatternas ökade tyngd genom sättet att dem utgöra, i det att värdet eller beloppet deraf förhöjes i samina mån som missväxt eller knapp skörd minskar tillgången för deras afbördande, i svårighet att bestämma räntepersedlarnes lösningspris efter de prisförhållanden, som allmännast för året äro gällande m. m., hvartill kommer, såsom en serskild följd af en del räntors och tiondes anvisande till embetsoch tjenstemäns aflönande samt vissa inrättningars underhåll m. m., med bibehållen rättighet för dessa räntetagare att persedlarna in natura utfordra, — att grundskatterna blifva för en del skattdragande mera tryckande än för de öfriga, enär det beror af indelningshafvaren att, med begagnande af den uppsägnings-rätt, staten numera för sin del frånträdt, tvinga räntegifvaren att antingen forsla persedlarna flera mil, eller ock, för undgående af alla de olägenheter, som dels äro förenade med en sådan forselskyldighet, dels kunna uppkomma genom stränghet i fråga om persedlarnes beskaffenhet och deraf föranledda tvister, för räntorna erlägga en i möjligaste måtto uppdrifven lösen. Angående sättet för en ändamålsenlig, med full rättvisa både mot räntegifvare och räntetagare förenad, reglering i berörda hänseenden hafva emellertid meningarna varit betydligt skiljaktige. Bilt. till R. St. Majlis Nåd. Proposition, Av o 66.
Claës Julius föddes 1742 på fädernegodset Stohla, föräldrarnas äldsta barn, ende gossen – han fick sju systrar – och han uppväxte ömsom på familjeegendomarna och i Stockholm. Som bekant var det ett rent undantag, när någon ung ädling besökte de offentliga skolorna och med sin lilla spatservärja vid sidan på de privilegierades särskilda bänk lyssnade till den allmänna undervisningen. Fanns det i hemmet äfven blott anspråkslösa tillgångar, ville man frälsa barnen från den gammaldags hårda tukten och umgänget med de vilda djäknarna i de af rapp och gråt genljudande skolklasserna. Den adliga helpension, som en företagsam tysk, Albertus Giese, vid århundradets början inrättat i Stockholm efter mönster af de tyska Ritteracademierna, hade ej vunnit någon framgång. Stiftaren var också själf en äfventyrare, som ej bättre förmådde upprätthålla respekten, än att han måste söka hjälp mot sina egna medlärare, därför att de, »ej allenast satt mig stolen för dörren utan ock eljes oanständigt sig uppfört». Däremot fanns i Stockholm vid århundradets midt en af några franska guvernanter hållen helpension, i hvilken ej sällan noblessens barn gjorde sina första lärospån. Det var det institut mademoisellerna Bourgeois och Martineau hade vid Regeringsgatan, där den blifvande riksmarskalken grefve Carl Bonde – enligt de nyligen af grefve TrolleBonde utgifna anteckningarna – redan 1746 bland andra småttingar gjorde bekantskap med den fyraåriga Claës Ekeblad. Dock dessa uppehåll voro af kort varaktighet – kanske under föräldrarnas hufvudstadsvistelse –, och den egentliga utdaningen försiggick i hemgårdarnas skolstugor af särskilda, vanligen från universitetet hämtade informatorer. Betänker man i hvilken grad den gustavianska åldern ännu var en adelstid, inses lätt, hvilket intresse det är att lära känna själfva grundvalarna för denna adelsgenerations bildning.
Diverse afgifter, onera och allmänna besvär, utgår på landsbygden för kyrko-, prestegårdsoch tingshusbyggnad, inqvartering, skallgång och andra jagtanstalter, tingsgästning och häradstjenares aflöning, kurhusmedel, barnmorskeaflöning, djeknepenningar, kollektoch stamboksmedel oell riksdagsmannaarvode, samt i städerne för kyrko-, skole-, rådhusoch andra publike byggnader, brandredskaps underhållande, magistraters och sladsbetjentes aflöning, inqvartering, kurhusmedel, djeknepenningar, kollektceli stamboksmedel och riksdagsmanna-arfvode, med flera tillfällige kommunalutgifter. Beloppet af samlelige desse afgifter, både i det liela och för hvarje del särskildt, är allt för olika orter och städer emellan, att kunna sammanföras och beräknas lill något visst å hvarje hemman, bruk, inrullning, näring eller person med den tillförlitlighet i kalkylen, som för ändamålet skulle erfordras. I fråga om statsbidragens verkan på näringarne genom den tyngd de direkte medföra, finnes icke anledning att nu, mera än förr, anse ständiga räntorne tryckande i och för sig sjelfva, ej heller någon viss näring framför den andra utaf dessa räntor belastad. Hvad jordbruksnäringen särskildt angår, borde det väl snarare vara tvertom, sedan, genom hemmanens fortgående klyfning i sednare tider, hemmansskatlen blifvit för hvarje jordbrukare betydligt mindre än fordom, då hemmanen vanligen innehades hela eller klufna i halfva och fjerdedelar och nyodlingar sällan egde rum, emedan odaljorden ansågs vara för brukaren tillräcklig.