Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Oaktadt Utsk. icke känner huruvida Stockholms stad vill bekosta platsen för Bangården, såsom likväl förmodas ske; oaktadt icke förslag på sådan plats är upgifvef, äfvensom ej heller någon kostnadsberäkning finnes vara upgjord; tillstyrker Utsk. likväl beviljande af ofvannämnda på måfå tagna summa. Vid sådant förhållande, och då fråga nu upstått om anläggning af en jernväg emellan Stockholm och Upsala af ett aktiebolag, vid hvilken frågas framgång en Bangård på Norrmalm blir nödvändig; då under den ej mycket mera än 2 år återstående tid intill R. St:rs nästa sammankomst de af R. St:r för Söderteljejernvägen redan anslagne 5,679,000 Rdr synes kunna medföra tillräcklig sysselsättning för jernvägsarbetare i denna ort, som lider brist af arbetare vid jordbruket, så yrkar jag vördsamt afslag på omförmälda Betänk. Uplästes lill justering samt godkändes nedannämnde från Exped.Utsk. inkomne förslag till R. St:rs underd. skrifvelser till K. M.: N:o 115, i ani. af K. M. Nåd. Propos., ang:de inrättande af ett Landtbruksinstitut i Skåne; N:o 116, ang;de ersättning åt jordegare inom 2:ne byar af Leksands socken för skada genom vatten-öfversvämning ; N:o 117, i fråga om ändring af K. Brefven d. 9 Febr. 1802 och d. 17 Aug. 1804, rörde besutenhet å hemman i Dalarne; N:o 118, i afseende å minderårige personers arbetstid vid fabriker och handtverk; N:o 119, i ani. af K. M:s Nåd. Propos., ang:de eftergift af åtskillige embetsoch tjenstemän ådömdt ersättningsansvar i följd af LänsBokhållaren Caspar Langlets bedrägliga förhållande; N:o 120, ang:de ändring i lagstiftningen rörde jordafsöndring.
Men denna jordvärdels och jordräntans spekulativa stegring har en gräns, öfver hvilken den ej kan gå. Arbetslönen kan ej på längden bringas ned till mindre än ' hvad som fordras för arbetarens och hans familjs nödtorftiga uppehälle, kapitalvinsten ej till mindre än som fordras för att. locka till ackumulerandet af arbete såsom kapital. Der denna gräns öfverskrides, inträder ett relativt afstan-nande af produktionen, och industriella kriser uppstå. * författaren gifver en förträfflig skildring af dessa kriser, sär-skildt i Förenta Staterna, och visar att de alltid ha följt på en långt fående spekulativ stegring af jordvärdena. Det ligger ock i sakens natur att så måste vara. De ursprungliga sysselsättningarna, och som bilda underlaget för alla de öfriga, äro påtagligen de, hvilka omedelbart hem^a rikedom från naturen. Om vi följa på spåren från den ena,yrkesgrenen till den andra det hämmande af produktionen som. vi kalla en kris, skola vi derför slutligen alltid stanna vid ett hinder, som afstänger årbetet från ' begagnandet af jorden. Detta hinder ligger i det spekulativa stegrandet af jord värdena, hvilket har alldeles samma verkningar som en strejk å jordegarnes sida mot arbetet och kapitalet. Äfven när icke spekulationen i jord går så långt, att den framkallarkriser, trycker den dock på arbetet. En fruktansvärd anomali inom vår tids samhällen är den brist på sysselsättning for en mängd arbetare, som förekommer inom alla industrigrenar, medan dock så stora behof, för hvilkas fyllande arbete behöfves, äro otillfredsställda. Det stora hindret, som icke låter arbetet skapa den rikedom det behöfver, ligger i sjelfva grundvalen till den industriella bygnaden. Det består deruti, att arbetet är afstängdt från begagnandet af jorden. Den ännu blott trettio år gamla staden San Francisco har redan ett stort och ständigt växande antal arbetare utan sysselsättning. ' När skördetiden kommer, vandra de i stora skaror ut på landet för att deltaga i skördearbetena. När skorflen är förbi, återkomma de till staden.
Det lifliga sorl, som för en stund sedan herskat i salongen, hade plötsligen efter-trädts af en djup tystnad, under hvilken pastorn stod med händerna sammanknäppta och hufvudet nedböjdt. Därefter såg han upp, läste ett kapitel ur bibeln och improviserade på ett för honom egendomligt, gripande och omedelbart sätt en kort aftonbön. Då bönen var slut och åhörarinnorna efter några sekunders tystnad reste sig upp, hade flera af dem tårar i ögonen. En bäfvande aning, uppväckt af de högtidliga ord de hört, om att det i religionen fanns någonting högt och stort, som lönade mödan att söka, berörde för ett ögonblick deras sinnen. Men det svärmeri, hvari pastorns intagande personlighet höll dem fångna, och som flammade upp, då afskedstagan-det med åtföljande sträfvan att få en blick eller en handtryckning började, kväfde denna aning, och de slutade sin afton hos grefvinnan Barneken på vanligt sätt, det vill säga i en mer eller mindre exalterad sinnesstämning, späckad med ärliga föresatser att handla rätt, att läsa i bibeln, och att hjälpa de fattiga. Medan damerna höllo på att taga afsked, och grefvinnan var upptagen af sina gäster, gick pastorn fram till Gabrielle, som för ögonblicket stod ensam vid ett bord och nervöst bläddrade i sin styfmors psalmbok. Då hon fickse pastorn, slog hon genast ihop psalmboken och vände sig emot honom med ett på samma gång trotsigt och skrämdt uttryck i ögonen. — Förlåt mig, fröken Barneken, — sade pastorn vänligt och bestämdt, — att jag på detta sätt blandar mig i edra angelägenheter, men vet ni af, att ni för en stund sedan sårade er styfmor genom ert ovänliga och besynnerliga sätt? Gabrielle slog hastigt ned ögonen och bet sig i läpparne för att dölja, huru de skälfde. — Hvad har ni för rätt att lexa upp mig? — mumlade hon och återtog sitt nervösa fingrande på psalmboken. — Jag » lexar » inte upp er, — svarade pastorn med oföränderligt vänligGENOM SKUGGOR;
Någon jemkning i afgifts-summan har äswen blifwit yrkad i man af de större eller mindre kostnader Soldatens matsäck och skluts, ester orters nas läge, skulle Rotehällaren förorsaka, hwaraf det förslag blifwit föranledt, att till Kongl. Mast i uns derdänighet mätte öfwerlännäs, att, hwad wisa Landsorten anginge, efter Rotehällarenas hörande, derom sa föro, dna, som med Kronans och Notehällarenas ömsesidiga rätt och förman, bast skulle kuns na förenas. Hos det Hcdcrwärda Bonde, Ståndet hade sig yttrat Fullmägtige frän Jemtland, Södra och Norra Helsingland, Gestrikland, Elfsborgs Län, Carlstads Län, Westerbotten och Norrbotten, Kronobergs Län, Jönköpings Län, Södermanlands,Län, Calmare Län, Skaraborgs Län, Upsala Län, Östergöthland och Bohus Län. I allmänhet hade alla instämt i samina anmärkningar, undantagande en och annan, hörande till hwars och ens serskildta Landsort. Det har blifwit anmärkt, att denna staga ej borde anses såsom nägon Riksdags - fräga, hälst ibland Prest, och Borgare - Ständer, ganska fä äro Rotehållare, hwarföre den genom öfwerenskommelse med Roten i hwarje Landsort borde afgös ras; och har i allmänhet Bonde-Ständets önskan warit, att Kongl. Mast genom Des Befallnings, hafwande mätte höra Rotarne, för att med dem om afgisten öfwerenskomma. För Jemtland serskildt har blifwit anmärkt, att, enar rzz hela Hemman hälla 104g man Infanteri och 100 man Cavallerie, wore Rotarne alltför mycket betungade för att kunna ätaga sig en sä dryg afgift t en ort, dels i sig Den s Julik. 147Z sjelf sa fattig pa producter, dels hwarest deras förwandling i penningar ar sa sivar.
Sjelfva intogo de sin måltid liggande med kroppen i det inre tältet, men med hufvudet under renskinnsfällen i det yttre, hvarest maten fans. Efter intagen måltid drogos hufvudena innanför fällen, värden klädde af sig in på bara kroppen, undantagandes byxorna, hvilka fingo sitta qvar. Värdinnan lät sin päsk falla ned öfver axlarna, så att hela öfverkroppen härigenom blef blottad. Renskinnsstöflarne aftogos och vändes ut och in, aftorkades noga och upphängdes i taket öfver lampan för att torka under natten. Qvinnorna trakterades af oss med socker, hvilket de, till följd af obekantskap med detsamma, till en början undersökte med en viss försigtighet, men som sedan smakade dem förträffligt. Efter måltiden syntes vårt värdfolk blifva sömnigt, hvarför vi sade god natt och gingo till vårt eget tält, hvarest var allt annat än varmt; vi hade derstädes under natten omkring –11° C. Efter en till större delen sömnlös natt purrade vi ut klockan half 7 nästa morgon. Då vi kommo ut ur tältet, voro alla renarne i tätt sluten trupp i anmarsch. I spetsen syntes en gammal höghornad ren, hvilken gick fram till sin husbonde (denne hade under tiden gått renhjorden till mötes) och helsade god morgon på honom genom att stryka sin nos mot hans händer. De öfriga renarne stodo under tiden uppstälda i ordnade led, alldeles som besättningen om bord på ett örlogsfartyg vid divisioner. Egaren gick derefter fram och helsade på hvarje ren; de fingo stryka sina nosar mot hans händer. Han å sin sida tog hvarje ren i hornen och undersökte honom på det nogaste. Efter slutad inspektion och på gifvet tecken från husbonden gjorde hela renhjorden helt om och återvände i tätt slutna led, med gamlingen i spetsen, till föregående dags betesmark. Det hela gjorde på oss ett särdeles godt intryck; det var ej den grymme hårde vilden, som på ett rått och barbariskt sätt visade sitt herravälde öfver djuren, utan det var den gode husbonden, som välvilligt betraktade sina underlydande, och som hade ett vänligt ord till hvar och en af dem. Här rådde ett godt förhållande mellan herre och djur.
På det alt vederbörande hemmansegare måtte kunna befrias ifrån skyldigheten alt ifrågavarande ved lefverera, samt denna del af hemmansräntan, lika med den öfriga, blifva förvandlad för att till staten liqvideras, ansågo komrnitterade lämpligast, om, sedan rättigheten till berörde förmåns åtnjutande funnits ostridig, på lika sätt, som med vissa räntor och prestationer till Ortala bruk och Löfås silfververk förut egt rum, med egaren af ifrågavarande kalkugn öfverenskommelse kunde träffas att, emot viss kapitalersättning, ifrån vidare begagnande af nämnde rättighet afstå. På delta sätt blefve den enskildes rätt bevarad och staten vunne den fördelen, alt, sedan så lång tid förflutit, som för detta förskotts godtgörande erfordrades, för all framtid vara af den återvunna afgiften i åtnjutande. Ehuru väl Utskottet, i anledning af väckt motion, angående befrielse för hemmansegarne från skyldigheten att lefverera deras ränteved till merberörde kalkugn, uti redan afgifvet utlåtande N:o 34 hemställt, alt, då den sökta befrielsen ingrepe uti enskild persons egande-rätt, motionärens framställning icke måtte föranleda till någon Pikets Ständers åtgärd, och Rikets Ständer jemväl behagat berörde hemställan godkänna, anser dock Utskottet detta förhållande icke böra utgöra något hinder, att till pröfning upptaga det af komrnitterade framställda förslag i ämnet, emedan genom samma förslag åsyftas att kalkugnsegaren, sedan hans rätt till vedlefvereringen funnits ostridig, mätte, efter träffad öfverenskommelse och emot viss kapitalersättning, afstå ifrån begagnande af sin ifrågavarande rättighet, på det att de af komrnitterade omförmäldte ändamål skulle kunna ernås. Utskottet, som biträder kommitterades berörde, af Kongl.
Efter den oefterrättliga hållning landtmannapartiet i afgörandets stund låtit komma sig till last och den snöp-« liga utgång de stora frågorna fått i riksdagen var det från grefve Posses sida ett fullt exakt steg, då han förklarade sig vilja lemna händelsernas ledning i andra händer och sjelf afträda från sin ansvarsfulla plats såsom konseljens chef. Det hade endast varit att önska, det grefve Posses kolleger, som han förmodligen väntade och förestälde sig, i afgörandets stund visat något större fasthet och beslutsamhet samt vidhållit den en gång ingifna samfalda afekeds-ansökan, till dess åtminstone en mera bestämd omkonstru-«ring af ministéren hunnit företagas. Man skulle då sluppit ifrån detta fast löjliga interims-tillstånd, under hvilket man ser hela grefve Posses kabinett, deri inbegripen den finansminister, som kontrasignerade den kungl. propositionen om grundskatternas afskrifvande, sitta qvar under presidium af en man, som sjelf så väsentligt bidrog till att framkalla kabinettets afskedsansökan. Så har dock nu skett, och grefve Posse fick afgå ensam. Han gick ifrån makten lika lojalt, som han förut under tre år utöfvat den. Och om han misslyckades i sina sträf-vanden, var det icke derför,. att ' han ej sjelf blifvit dem trogen, utan snarare derför att han hos sin omgifning förutsatte en större politisk klokhet än htad denna var mäktig af. Grefve Posses frejdade företrädare nedskref en gång en maxim om den moderna styrelsekonsten, i hvilken han yttrade: för att styra i vår tid, måste man styra det allmänna tänkesättet, men för att styra detta, måste man känna det. Detta är en sanning, som grefve Posse kanske - väl mycket förbisåg, då han stod utanför sin majoritet med uppgift att ändock leda densamma. Han har tydligen från första stunden sett säkerna endast i stort, sett skattereformen som en historisk konseqvens af det nya repre-sentationsskicket och hållit blicken oaflåtligt fast på det stora målet, som var denna reforms genomdrifvande.
Jag finner nemligen mindre förmånligt att remittera Gr. von Schwerins anförande till BancoUtsk., då vi äga på R. o. Ad:s bord ett BancoUtsk:s memorial i samma ämne, och i sammanhang med hvars återremiss jag anser remiss böra ske af detta anförande, hvilket jag derföre anhåller må få hvila på bordet, intilldess berörde memorial förekommer. Frih. af Nordin, Carl Joh.: Innan jag går att yttra mig, anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, bestämmer, huruvida Gr. Cronhjelms framställning bifalles eller icke. I sednare fallet vill jag yttra mig i luifvudsaken. Lika med Gr. v. Schwerin vill jag visserligen, att gifven lofven skall uppfyllas; men jag hemställer, huruvida lofven är gifven, alt Banken till utvexling skall öppnas d. 1 Juli. K. M. har visserligen uti skrifv. af d. 8 sisth Febr. gifvit Ständerna tillkänna, att vexlingen under vissa vilkor kunde börjas den r Juli. Denna skrifv. har af alla Stånden blifvit till Banco - Den i3 Mars c. m. Utsk. remitterad, under anhållan af R. o. Ad., att Utsk. ville inkomma med ett kathegoriskt svar, huruvida utvexlingen å berörde tid kunde börjas. Ett sådant svar hvilar härstädes på bordet, af innehåll, att BancoUtsk. ansett sig icke kunna afgifva något afgörande svar i berörde afseende, förrän det från samtliga RiksSt. emottagit alla i ämnet inkomna motioner och propositioner samt inhemtat tillräcklig kännedom om lånerörelsen och dermed gemenskap ägande financiella ärender. Finner R. o. Ad. sig böra remittera Gr. v. Schwerins motion utan föregående pröfning af BancoUtsk:s nyssnämnde svar, så vill jag visst icke sätta mig deremot; men resultatet häraf blir icke annat, än att BancoUtsk. åberopar sitt redan afgifna yttrande. Frih Cederström, Jac.:
Domstolen icke ingått i pröfning, ”huruvida testamentet vore gällande eller icke, utan allenast derföre, att de ”af käranderna öfverklagade förhållanden ansetts förenliga med innehållet af ”den handling, hvarå käromålet var bygdt, ogillat kärandernes talan; för”modades den anledning till min hemställan, som från Högsta Domstolens ”beslut i nämnde mål blifvit sökt, böra anses icke äga rum”. — Detta yttrande af Konungens Högsta Domstol har icke mindre fästat min uppmärksamhet, än den stridighet imellan tvenne beslut i lika beskaffade mål, som jag uti min underdåniga hemställan trott mig hafva alt anmärka. I begge dessa mål hade Hofrätten dömt endast öfver anmärkningen om bristande bevakning af de testamenten, hvarpå käromålen grundade sig. När det ena af dessa Hofrältens beslut kom under Högsta Domstolens skärskådan år 1843; upptogs ej heller någon ting annat till pröfning, än denna anmärkning, hvilken af Hofrätten var gillad och äfven af Kongl. 132 Majit gillades. Men i det andra målet, det som af Högsta Domstolen afgjordes är 1847, pröfvades en helt annan fråga, hvilken icke undergått Hofrättens pröfning, frågan om rätta förståndet af det testamente, som Hofrätten äfven då ansett icke vara gällande, i brist af bevakning. Det ämne deremot, uti hvilket allena Hofrätten dömt, tvisten om bevakningen, kom ej till Högsta Domstolens pröfning, enligt hvad utlåtandet innehåller. Att 1847 års nådiga Dom skall så förstås, vet jag nu af detta utlåtande. Förut gjorde jag mig annat begrepp om meningen. Jag anmärkte väl besynnerligheten deraf, att ett ämne, hvari Hofrätten icke dömt och parterne icke tvistat, frågan om testamentets rätta förstånd och tillämpning, kunde hos Kongl. Majit till omedelbar pröfning upptagas; men icke föreställde jag mig tillika, att det ämne, om hvilket allena tvisten hos Kongl. Majit handlat, såsom det enda, hvari Hofrätten dömt, skulle utan undanrödjande af Hofrättens beslut vara af Högsta Domstolen förbigånget.
Derföre skall han icke heller få se mitt album; han skall icke få veta ens, att jag för ett sådant. Men jag börjar bli sömnig, och sannerligen jag heller för denna gång har mera att skrifva. Adjö, mitt album! d. 10 Dec. Altför besynnerligt, att en stor del af hvad jag upptecknat skall röra min elev af maskulina slaget. Om någon finge kasta en blick i dessa papper, så skulle han väl tro, att trettonåringen Axel gjort något intryck på sjuttonåringen Celia. Men då skulle kanske Celia försvara sig och säga: »det är icke så underligt att fästa sig vid den originelaste och pikantaste i hela sin omgifning.« Och samma försvar har jag äfven nu tillhands, för att förneka första meningen i detta stycke. Det är icke altför besynnerligt. I dag hände vid lektionen någonting, som gjorde mig ganska distraite och kom mig att rodna ända upp till öronen för denne knappt halfvuxna gosse. Det var i fransysk explikation. Jag frågade huru ciel har i pluriel. Axel svarade intet, utan tycktes fundera. Nog vet väl Axel, huru ciel har i pluriel sade jag efter en temlig paus. Jag vet det ganska väl, och skulle genast bordt svara, men jag blef förvirrad, när jag tänkte på det ordets likhet med Här tystnade han, såg ner, men kastade efter några ögonblick sina stora alfvarsamma ögon på mig och sade: Någonting faller mig in. Lofvar mabonne att, på förhand gå in på hvad jag vill? Hvad tänker Axel på? Midt under timmen, som eljest icke är lång, faller Axel in med sådana parentheser. Lofvar mabonne, att på förhand gå in på hvad jag vill? För att snart komma ifrån detta ämne, som icke hör till saken, så kan jag då lofva. Men det får icke vara någonting näsvist eller obehörligt. Jag skall kunna gå in derpå, utan att ... Alltid har mabonne sådana elaka ord att ge mig; helt andra ger mabonne åt systrarna. Kan mabonne verkeligen tro, att jag vore i stånd att be mabonne på förhand gå in på någonting, som icke bra går an!
Kungörelse om underhållsutdelningen av krigsmanshusmedlen till avskedade krigsmän för innevarande år. Stockholm den 27 september 1815. 17 sidor med namn på avskedade krigsmän, som är berättigade till underhåll. Det är 6507 personer som delar på 42.501 riksdaler utom vad nådegåvor anordnas. Några personer efterlyses, som inte anmält sig till att få sina underhållsbrev och där man inte känner deras vistelseort. Stockholm den 27 september 1815. JOH AUG SANDELS Kungörelse angående befrielse för köpare av fast egendom att vid andra och tredje uppbudet erlägga annan avgift än för uppbudsbevisets påtecknande på köpehandlingen. Stockholm den 28 september 1815. Vid lagfart av fast egendom, skall köparen inte anses skyldig att utöver de beviljade uppbuden med fastställd lösen också lösa bevis för utdrag ur protokollet. Muntliga stämningar, där sådana är tillåtna skall av nämndemännen obehindrat få verkställas. Att för skriftliga stämningar högre betalning inte får tagas än som lagen utsatt. Stockholm den 28 september 1815. H A v STROKIRCH Kungörelse om nedsättande av tullen för zink. Stockholm 2 oktober 1815 Tullen på zink kommer i fortsättningen var 2 % av varuvärdet. Stockholm den 2 oktober 1815. A N EDELCRANTZ Kungörelse angående preskriptionstiden för revision av krigsräkenskaper. Stockholm den 9 oktober 1815. Oklarheter har rått om preskriptionstiden för revision av kronouppbördsmäns och redogörares räkenskaper. 10 år är den vanliga tiden, men då det gäller personer som anförtros kronans medel till något extra behov är den endast 3 år. Förslag att det skulle gälla krigsmedel. Protester hörs, då kronan skulle kunna förlora mycket på att ansvariga inte i tid redovisade och anmärkningar inte hinner ske. Beslöts att även krigsräkenskaper har en preskriptionstid på 10 år. Stockholm den 9 oktober 1815. O E LAGERHEIM Kungörelse angående ändring i Kongl Förordningen av den 31 sistledne januari om höjden på stengärdsgårdar. Stockholm den 17 oktober 1815.
Det är en alla tiders erfarenhet, att om man vill vinna anhängare lör ett visst ändamål, utkastar man bland mängden ett klingande ord eller en välljudande fras, och ju vidunderligare, desto Den 15 Febr naii f. m. hastigare blir tilloppet af adepter. Statsekonomi och finans hafva, liksom religions-sviirmeri, sina fraser, och sannolikt har hvarken kristendomen eller mahomedanismen så fort vunnit sekterister, som vår tids statsekonomiska härskri »skuldsättning är rikedom.» I full konseqvens med denna skuldsättnings-fanatism skulle man kunna antaga, att mycken egendom utan skuld vore fattigdom i bredd med mycken skuld och inga tillgångar, och, på grund af denna theori, måste man medgifva, att Sverige är på viig att blifva det rikaste land i hela Europa. Skuldsättning, såsom ett undantagsfall, kan vara både nyttigt och nödvändigt. Såsom sådant kan äfven ett utländskt lån vara af behofvet på k al lael t, men i och för fredliga ändamål, endast såsom ett medel att reda och ordna förut intrasslade affärer. Utländsk skuldsättning, såsom ett normaltillstånd deremot, föder vinglerier och slutar alltid olyckligt för det land, som beträdt en sådan bana. Vår egen historia, sorglig i åminnelse, har alltför många bevis härpå. Den föreslagna utländska skuldsättningen, i och för fullbordandet af de redan påbörjade jernvägarna, vill man visserligen placera under den första kategorien, eller såsom ett undantagsfall, men man har förbisett, att en annan lika blind fanatism, som jag ber att få kalla frihaudeis-fanatismen, just leder den fortsatta utländska skuldsättningen in uti den sednare kategorien, eller uti en ouphörlig fortsättning på denna bana. allt. intilldess ett nytt blad i vår bedröfliga finanshistoria kompletterat de föregående.
Och nu dricker herrn ett glas skummande champagne med mig och kallar mig ej mer herr professor. Oaktadt jag är många år äldre än herrn, så skall jag dock vara stolt att hafva en sådan bror.“ Halfdan var bland universitetets lärare allmänt ansedd såsom en af de intelligentaste, flitigaste och mest hoppgifvande unga män, som samtidigt studerade vid akademin. Han var mycket eftersökt och uppburen af kamrater för sin angenäma umgängeston, sina qvicka och bitande infall, som aldrig voro sökta, och sin vackra första tenorstämma. Han åtnjöt allmän aktning för sitt ordentliga lefnadssätt och sin fasta karakter, som motstod alla lockelser till ett öfverdådigt lefnadssätt och ett onödigt bortslösande af den dyrbara tiden. Men några förtrogna vänner hade Halfdan icke. Han var sig sjelf nog och sökte ingens vänskap. Efter 5 års vistande vid universitetet tog Halfdan en lysande grad. Under alla dessa år hade han ej en enda gång besökt morföräldrarna på Lindvik. Hela vintrarna hade han oafbrutet tillbragt vid universitetet, och hvarje sommar hade han varit borta som informator för att förtjena penningar till sitt underhåll under vintern. General Buhre kände sig både sårad och förtörnad öfver dottersonens vägran att af honom mottaga något penningeunderstöd annat än som ett lån, på hvilket han ordentligt betalade räntor; men han var på samma gång stolt öfver sin präktige pojke, som det dock blifvit folk af till slut, och som gjorde honom så mycken heder vid akademin. Generalskan erhöll regelmässigt hvar 14:de dag ett långt och underhållande, alltid efterlängtadt och kärkommet bref från dottersonen, hvilket andades mycken sonlig vördnad, tacksamhet och tillgifvenhet; ty, sedan Halfdan lemnat morföräldrarnas hem, hade hans känslor för dem blifvit af långt hjertligare art än förut. Han började inse huru mycken godhet han i sjelfva verket hade rönt af dem och huru föga han lönat dem för all deras kärlek.