Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
beställde, då h o n senast var här, den är j u ännu inte afsänd, kanske d u är snäll o c h visar o s s d e n? Härvid k u n d e jag icke låta bli att se bort till John W o l l e r t. Han hade rodnat. Troligtvis visste han, h v e m som var den sannskyldiga protegén — o c h jag m e d. Det skulle vara särdeles aimabelt, o m ni, fröken Hägerklo, j ä m t e fröken Gabriella skulle vilja g ö r a o s s den ä r a n? Naturligtvis får jag telegram innan h o n k o m m e r, o e h j a g vill då genast ta mig friheten underrätta. han berättade, att han en del af s o m m a r e n vistats i S k å n e, m e n att han på hitresan gjort en liten afstickare till Marstrand, där han dagligen varit tillsammans m e d A d a o c h. » Gabriella, » sade tants lugna röst, » s e till, att öfverste A d l e r serverar sig af kräftomeletten. j a g kan det inte o c h för resten. » Det var icke utan, att j a g kände m i g träffad af denna anmärkning m e d thy åtföljande blick. » Tant ryckte otåligt p å axlarna. » Han k ä n d e sitt obestånd, innan han sökte dig. Jag vill visst inte påstå, att han n ä r m a d e sig uteslutande för att få sina affärer reparerade. Du * var n o g vid sökandet den största dragningskraften, m e n i alla fall så. Det är han, som står i v ä g e n för att d u skall göra ett antagligt parti. för hans skull har d u undvikit m e r än ett g o d t anbud o e h. » handla förståndigt. Öfverste A d l e r är änkling, har endast en s o n, s o m är kadett, o e h. h m. nå, d u ser. verkligen inte det ringaste passerad u t. Jag skrattade emellertid, m e n mitt skratt var bittert. kerhet blir framstäldt till dig. Min tid är kanske snart ute, o c h du är d å utan s k y d d.
Nu vet man likväl att det drager betydligt mera tid, ali på sådane små farlyg taga in dylikt packgods, vagnar o. m. d. än det fordras på en jernväg, der allting är väl ordnadt och af passadt. Men antagom alt dertill skulle åtgå 3 timmar, hvilket tillsammans med de förut beräknade 5 gör 8. Derefter antager jag 5 timmar för passagen till Hult. Summa 13 timmar. Vidare 10 timmar (som är något för mycket) för passagen öfver Wenern, och 12 timmar för att derefter gå utföre till Götheborg, hvilket äfvenledes är väl mycket. Således på summa 35 timmar skulle jag knnna från Stockholm till Götheborg föra ej allenast en utan flere ångbåtslaster. Jag frågar nu, år ej detta vida större hastighet, .än de 4 dygn som nu åtgå, så vidt jag vet, alt gå frän Stockholm till Götheborg? Då man äfvenledes sagt, att det för Sveriges försvar ej vore af någon nytta, alt hafva jernvägar; får jag lof att anföra ett exempel, som ligger oss i liden så nära, att vi ej hafva kunnat förgäta det, nemi. de sednaste händelserne i Paris. Hade ej jernvägarne med deras eleclromagnetiska telegrafer funnits, hade Paris förmodligen i detta ögonblick varit en stenhop. Det var blott genom dessa 2:ne inrättningar, som det var möjligt att liksom genom ett trollslag, lill Paris förflytta trupper, förlagda på 8, 10 å 12, kanske 20 dagsmarscher derifrån. Och är det möjligt, att genom jernvägarne betydligt lättare använda trupperna tilt ett upprors hämmande måste det väl äfven, så vidt jag kan förstå, vara samma förhållande då det är fråga om landets försvar. Skulle vi blifva anfallne, så kunde väl den ifrågavar. lilla 320 Den 29 Juli f. m. bilén jernväg ändå befrämja truppernas hastighet med 5 å t» dagars tid. Jag tror således att det ej behöfves, att vidare orda om jernvägarnes väsendtliga vigt i detta hänseende. Jag säger vidare att jernvägars anläggande genom hela landet, skall hafva eli ganska vigtigt inflytande på moraliteten.
Bildt nu här yttrat och jag kan göra det utan all egennytta, då jag, som i 15 år haft rätt att åtnjuta pension, icke deraf uppburit en sk., fastän jag ordentligen betalat mina afgifler, hvilket jag ganska gerna gör för en armée, i hvilken jag tjenat och der jag erhållit min daning. Hr Bildts yttrande hu - 2 4 Den 9 Juni. ruledes en jemförelse i fråga om krigsbefälets behandling i Sverige och i främmande länder skulle slå illa ut för oss, måste jag isynnerhet gilla. I England skulle man säkerligen förvånas om raan frage höra, att i Sverige arméens befäl pensionerades hufvudsakligen genom bidrag af dess egna medlemmar. Ingen Engelsman skulle kunna göra sig idé om att dä en Svensk officer ifrån 16 till 50 år utbetalt detta tvångslån det då skulle kunna inträffa det Staten nekade honom den pension som blifvit honom enl. grunderne för pensionsinrättningen garanterad. Jag anhåller om återremiss pä betänk. Hr Hjerta, Lars: För den händelse att detta betänk, varder till Utsk. återremilteradt, anhåller jag att fä lägga några ord till hvad förut här blifvit yttradt. Ingen torde kunna undgå att inse, det Svenska arméens befäl, isynnerhet i de lägre graderna, är för knappt aflönadt och vid sådant förhållande är det en anledn. till förundran, att platserna inom arméen det oaktadt nästan mera eftersträfvas än några andra tjenster, så att sökande lill officersplatsen aldrig felas, äfvensom att så mänga fäder söka att få sina söner in vid krigsakademien vid Carlberg, att antalet elever derstädes nu lärer vara större än någonsin. Delta måtte bevisa, att Svensken har en ifrån fordna tider ärfd förkärlek för krigareståndet och hvilket på ett berömvärdt sätt vittnar för nationens mod. Det finnes emellertid några omständigheter i denna fråga som jag förmodar hafva föresväfvat åtminstone en del af majoritetens ledamöter inom StatsUtsk. och som måhända legat till grund för deras afstyrkande utaf, det begärda anslaget. Dessa omständigheter torde förtjena att utredas intill dess frågan en annan gång förekommer.
Detta förslag har sedermera varit föremål för öfverläggning uti Högsta Domstolen, som väl ansett det vara med nödig enhet i Lagstifningen mest öfverensstämmande, att mål af ifrågavarande beskaffenhet i alla afseenden behandlades enligt enahanda Rättegångs-Ord ning, som för tvistemål i allmänhet eger rum, samt att sale - 3o Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o 72. des, sfi länge föreskrifterna, ej mindre om måls fullföljande till Lagmans-Rätt, än ock om erläggande af Vad och Revisionsskilling, i allmänhet bibehållas, något undantag derifrån icke eller lämpligen borde göras för husesynsoch fardags-frågor; men då Kongl. Majit i Nåder anbefallt Högsta Domstolen att afgifva underdånigt utlåtande, i anledning af Lag-Comitte'ns uppgjorda ifrågavarande Lagförslag, har Högsta Domstolen funnit sig icke böra underlåta att, ehuru Högsta Domstolen, uppå nyss anförda grund, icke för dess del ansåg något Lagstadgande i detta ämne erfordras, i underdånighet framställa följande anmärkningar vid samma Lagförslag. Ehuru den föreslagna nya Författningen synes i allmänhet åsyfta en förkorrtad Rättegångs-ordning för huse-syns och fardags-tvister, i afseende på Kronoeller andra publika hemman, ehvad de äro till Indelningar eller till Boställen anslagna; finnes Förslaget ej nämna något om dylika tvister i afseende på Prestebohl, såsom icke, genom den i Förslaget åberopade serskilda Kongl. Förordningen af den 17 April 1828, utan redan, genom allmänna Lagen, underlagda allmän Domstols handläggning. Då likväl Prestebohl i allmänhet äro af Krono-natur, synes enahanda Rätte - f Bil. lill K. M. Nådiga Propos. N.-o 72. 3i gångs-ordning, angående dem, som angående andra Krono-hemman, böra ega rum. Vidare finnes Förslaget innefatta hänvisning lill den Rättegångs-ördning, som i a5 Cap., 3 och g §§.
»Minns du ... den gången ... i Upsala ... då du sökte mig så enträget ... och då vi upphörde att träffas?» Han nickade till svar. Och jag fortsatte: »Det var för hennes skull, som jag vägrade att taga emot dig.» »Jag har ibland tänkt något dylikt,» genmälde han. Jag ställde porträttet på bordet och fortsatte: »Hon brukade sitta hos mig med sitt arbete om aftnarna. Därför hade jag vant mig att icke öppna min dörr.» Och om en stund tillade jag: »Det var för resten dumt, att jag ej tog emot dig. Det skulle hafva sparat mig åtskilligt.» Han ryckte till, och hans min sade mig, att han förstod, hvad jag menade. »Man ansåg er allmänt för så lyckliga människor,» svarade han. Dessa ord borrade sig in i mig som hvassa knifvar, jag kände, att jag ej längre var herre öfver min smärta, och jag nästan skrek ut orden, när jag svarade: »Ja, det var förbannelsen.» Som jag hade sagt detta, föllo mina ögon å nyo på porträttet, och det var, som om jag nu såge det i en helt ny dager. Jag hade ju sett det så ofta, men aldrig hade det talat så underligt till mig som just nu. Jag såg Gertrud framför mig lifslefvande, som jag aldrig förut kunnat återse henne, och jag tyckte, att hon bad mig om något. Jag visste icke, hvad som förändrat hennes ansikte, visste blott, att dess uttryck stod i motsats till de ord, som nu lågo mig på tungan. Ansiktet gaf mig intrycket af något bland det på en gång mest själfulla och mjukast kvinnliga, jag någonsin sett. Hon satt i en framåtlutad ställning, hennes ögon voro vända rätt utåt emot mig, och hela ansiktet log, som om hon tänkt idel lyckliga tankar och vetat sig icke heller behöfva göra annat. Det var öfver hela hennes utseende något på en gång mildt, varmt och strålande, som gjorde mig helt underlig till mods. Men på samma gång fanns där äfven något annat. Jag vet ej, hur jag skall kalla det. Tragiskt är ej rätta ordet. Ty uttrycket var så lyckligt, att jag ryste af smärta, när jag såg det. Och dock fick jag det intrycket, att hon – och icke jag – var den olyckligaste af oss två.
— Åh, ingenting. Jag reste ifrån London i en nedstämd sinnesstämning; men den oförmodade glädjen att återse dig och den lyckliga anledningen dertill hafva låtit mig glömma den. — Men hvad var orsaken dertill? — Det var den stackars Gordon, hvars besynnerliga uppförande oroade mig. Jag råkade honom, just som jag gick till diligensbyrån, — sade Astley, fullt öfvertygad, att han talade sanning för Alf, då han tillskref detta möte med den lilla gascognaren hela orsaken till den öfvergående melankoli, som tydligen var rådande hos honom. — Gordon! Ah, jag minns, den franske skrifvaren hos Hawerfields advokat, hvad hade då händt honom? — Det är just det, som jag icke vet. Jag har verkligen fäst mig vid honom med tillgifvenhet; han var den förste, som visade mig vänskap i mitt nya fädernesland, och det gör mig ondt att tro honom olycklig. — Men det förefaller mig, af hvad du sagt, som om hans ytlighet vore hans bästa skydd för allt, och som om de olyckor, hvilka träffa en dylik natur, aldrig kunde blifva mer än tio minuter gamla. — Ja, visserligen, men dessa tio minuter innefatta så mycket mer; han är icke ytlig, men hans känslor vexla så fort. Vi äro alla afspeglingar af den himmel, hvarunder vi blifvit födda; klimatet betingar våra anlag och vårt temperament, och ehuru den pinande, varaktiga stormen är mera plågsam, så gör den likväl icke de förhärjningar, som orkanen, hvilken räcker endast några ögonblick, och jag fruktar att en orkan har träffat min stackars franska vän. Det var just då jag skulle resa, som jag råkade på honom vid ett gathörn; han var nära att springa omkull mig, han såg ut som en drucken och igenkände mig, först då jag tilltalade honom. Ehuru brådtom jag hade, ville jag likväl hafva reda på orsaken till hans besynnerliga utseende, och han svarade då helt förvirrad, under det jag drog honom med mig: — Jo, ser du, det är för Zusette.
Eller, hvilket bidrag till fosterlandskärlekens främjande vill man hemta från en anstalt, som nödvändigt måste bereda missnöje hos den ena, i samma stund som den bereder tillfredsställelse hos den andra? Sannolikt är antalet af dem, som icke äro i tillfälle att hörda, vida större, än af dem, som dertill hafva rätt anledning eller förmåga. Bördsrätten skall således, i utbyte emot det välbehag, hvarmed den af ett mindre antal individer nyttjas till upfyllande af enskilde önskningar, alltid väcka obehag hos ett ännu större antal, sorn genom densamma ser sig stundligen hotade att förlora en eganderätt, den de ofta icke utan största möda förväifvat. Man påstår vidare, att bördsrätten skall bibehålla den egentliga jordbrukaren vid sin jord, hindra, att icke, till det allmännas skada, stora egendomsmassor i en hand sammanbringas, och förekomma, att landets fastigheter må för ofta ombyta egare. Jag gör härvid den af erfarenheten besannade anmärkning, att penningemannen, genom begagnande af en annan obemedlad persons bördsrätt, alltid finner utvägar att inkräkta hvad han behagar; att i saknad af bördsrätt, svårigheten att hopa jord på jord skulle betydligen förökas; samt att tankarne ännu äro mycket delade i afseende på nyttan eller skadan af fasta egendomars rörlighet; men att i alla fall, ett köp, som genom börd höfves, förutsätter en egare mera, än som på lika tid funnits, om bördsrätten icke egt rum. Om bördsrätten antingen skulle hafva sitt uphof ifrån afsigten att befordra kärleken till fäderneslandet, eller anses till ett så beskaffadt ändamål bidraga, så är klart att denna kärlek alltid blefve inskränkt inom dess egentliga föremål, det vill säga, inom en viss del af det hela. Men gynnar hon den allmänna fosterlandskärleken, en lagstiftning, sorn, då hon tager denna kärlek i anspråk endast för det enskilda intresset och den enskilda båtnaden, tillika genom denna söndring försvagar beredvilligheten till upoffringar för det allmännas väl? Upstår icke, genom sjelfva brytningen emellan de enskildas sålunda isolerade intressen, en strid, egnad att, i det den gifver ett ökadt värde åt någon viss del, splittra fosterlandskänslan för del hela?
När nu konunga-dottern fick se djuret, blef hon mycket glad, ty hon igenkände att budbäraren kom ifrån Vattu-man. Hon steg derföre genast upp, gaf räfven hvad han hade äskat, och sände honom åter till sin herre. Men konungen undrade storligen, och sporde hvad allt detta månde betyda. Prinsessan svarade allenast: »det är ett löfte, min fader; spörj icke derom!» Emedlertid återkom räfven till herberget med villebråd ifrån konungens eget bord, och värden hade sålunda tappat sitt vädjo-mål. Andra dagen, när värden och hans gäster voro församlade, sade Vattu-man: »är det någon härinne, som törs hålla ett vad med mig? Jag sätter upp tvåhundra mark emot andra tvåhundrade mark, att jag till middagen vill skaffa vin ifrån konungens eget bord. Mig lyster högeligen att erfara, hvad slags vin konungen plägar dricka.» Vid dessa ord sågo gästerna på hvarandra, och tycktes dem, att främlingen talade käckt och dristigt. Värden var nu genast redo att antaga vädjo-målet; han satte så upp tvåhundrade mark emot Vattu-mans tvåhundrade. Då tecknade svennen en skrift, gaf den åt ulfven, och befallte honom gå med bud till konunga-dottern. Ulfven lydde sin herres ord, gick upp till kungs-gården, kom in i salen, hvarest konungen satt öfver bord med sina män, och lade brefvet uppå prinsessans knä. När nu den fagra mön fick se djuret, blef hon väl tillfreds, ty hon förstod att budbäraren kom ifrån Vattu-man. Hon steg derföre genast upp, gaf ulfven en bägare full med ypperligt vin, och bad honom bära den till sin herre. Men konungen undrade storligen, och sporde hvad allt detta månde betyda. Prinsessan svarade allenast: »det är ett löfte, min fader; spörj icke mera derom!» Då ville konungen icke forska vidare, utan teg; men ulfven återvände till herberget, och värden hade nu tappat sitt vad, såsom förra gången.
Ire (lopister i dustitise-Revisions-Kxpeditionen, samt lör Kn (anrlist oob en (lopist i dustitire-Oanrilers-Kxpeditionon, bvarigenom skulle uppkomma en tillökning lör den torra Kxpeditionen ak 9,200 k:dr, oob lör den senare al 1,200 R:dr, eller tillsammans 10,100 k:dr Råneo; Oob belalltv Kongl. Naj:t, att, i alssende pä don framställning, som bärom skulle göras i Kongl. Napts Mdiga Rroposition till Rikets 8tändor om 8tat8-^Verket8 tillständ oob debol, Utdrag al krotooollet skulle till Handelsoob Rinanos-Kxpeditionon alga. 2:o. Rans Kxoellenoe Kerr dustitiW-8tat8-Ninistern8 underdåniga Nomorial sk den 19 sistlidne 8eptombor, deruti, i löljd al Kongl. Napts Kadiga belallning till Herr dustitiW-8tat8-Ninistorn al den 8 Nars 1831, gtt, gemensamt med Ilol-Rätternes Rrosjdontor, löretaga granskning al Rol-Rättornos (önings-8tator, oob till Kongl. Naj:t inkomma med korslag till do jemkningar oob lörbättringar, som al bobol oob omständigboter syntes päkallado, Herr dustitiW-8tat8-lVIinist6rn, elter samräd mod bernälto Rrosidenter, algilvit det yttrande, att, mod alseendo pä angolägenbeten doral, att Rmbotsmännons allöning lämpas elter deras i 8taten innebalvande platser, oob att Domare i allmänbet al deras löningslörmoner kunna ega don nödiga utkomst, som erlordrades lör att vara oob lörblilva oberoende oob att lilva deras verksambet oob 29 käg kor arbetet, kresidentornos oell Dedamöternes i Dol-Lätterne närvarande iönelörmoner icke kunna anses tillräcklige, kvadan Herr 1ustitise-8tst8-Ninist6rn löreslär, stt kresidenterne, kvilka innekalva ett bland de kögre ock vigtigare Lwbeten i 8taten oell ej kunna undgä att lora en deremot passande mora kostsam lolnad samt att lör deras Lmbetsverk vidkännas utgifter, som ätlöija Kkels-belattningar, mä livardera undlä i lön 3,000 k:dr 8»mt i lallelpenningar 1,000 L:dr Lanco; att vice Lrvsidenterno, clortill vanligen ut868 don äldste bland Dok-Lättens Dedamötor, ma till lullig uppmuntran lör on tillr^ggalagd längre Lmbotsmanna-bana, lä i lön 2,800 L:dr Danco bvardera; att Dol-kätts-Läden, liv ilka vanligen lunge tjenstgjort säsom Nssossorer ock innekalva Lmbeten, lullt ut lika trägna, mödosamma oell an8var8lulla, 8om (le Läds-Lmbeten i livré andra ^Verk, lör lividia ärliga lönen redan är okad till 2,000 L:dr, ma livar oell en undlä i lön sistnämnde belopp; Oeb att da Nssessorerno lialva onalianda oeb lika trägna göromål, 80m Dol-Lätts-Lädon, lönerne lör do lörre mätte be8tämma8 till 1,600 L:dr Lanco.
Du bråkar för mycket med lifvet. Och du är inte nog stark att låta lifvet taga dig fången och lära dig lefva under de vilkor, i hvilka du kommit. Det ligger en förbannelse i att oupphörligt längta och hoppas och drömma, när tiden rinner bort som fin sand mellan ens egna fingrar. – Ja, kanske. Grane steg upp och lutade sig med ryggen mot kakelugnen. Han hade blifvit blek, och hans ögon fingo en klar, vacker glans. Han förde handen långsamt genom sitt hår, tog af pince-nezen och torkade den. – Ja, du har rätt, sade han. Men äfven i detta ögonblick sysslade hans tanke med, huruvida denna tankegång skulle kunna gifva hans lif ny fart eller ej, huruvida ej nu ett nytt stadium skulle inträda. Och han misstrodde sig själf, vid tanken på det glada mod, som altid besjälat honom under de första dagarna, när ett sådant nytt »stadium» inträdt. Emellertid knackade det på den yttre dörren, och Schultz gick för att öppna. Det var aftonens tidning. Schultz slog upp den och ögnade i den: »Egyptiska frågan, Universitetet, Spökerierna vid Bälsta, Meddelanden från allmänheten». Schultz ryckte till: – Hvad är det här? Här är ett par uppsatser i den här välsignade religionsfrågan igen. Den ena af dem är något längre. Den är undertecknad R–s. – Får jag se? Grane drog hastigt till sig tidningen: – Det är bestämdt Randers. – Läs då, vet jag. Läs högt. Men Grane hörde honom inte. Han stödde sig med båda armbågarna mot bordet, och hans ögon flögo utefter raderna. Ett besynnerligt, hånfullt leende låg på hans läppar, och när han läst ut, skrynklade han i ett tag ihop tidningen och slängde den i väggen. – Det är gement, utbrast han. En sådan lögnare, en sådan charlatan. Ack, om jag hade honom här. Schultz tog upp tidningen och vecklade varsamt upp den. – Är du galen? Hvad är det? Grane sade inte ett ord, utan gick som en rasande. Och Schultz läste.
Riksdagen 1786, statsstrecket 1789 och konungamordet 1792 äro led i samma omdaningsrörelse, som skapar 1809 och vårt århundrades borgerliga och konstitutionella Sverige. Känslan af att med konungens bortgång ett helt tidehvarf dog som en dröm, som brustit, och att något nytt och kallt tog vid, går också som en underström genom de otaliga sorgebrefven och sorgedikterna från 1792. Det gamla ordet »konungen är död, lefve konungen!» bestyrkes helt visst äfven under denna tronväxlings historia, och hofmän, borgare och poeter, som ännu voro otröstliga på Gustafsdagen i juni, glömde icke att frambära allt framtidsförhoppningarnas rökoffer på Karlsdagen ett halft år därefter. Men det gick i själfva verket trögt och motvilligt. Var man otymplig som stackars Lidner, kunde man midt i en böneskrift till hertigen-regenten inflicka vändningar sådana som »Gustaf var död och snillets tid förbi». Och hur annorlunda ljuder icke klangen i deras ord, blott de i en dikt, ja blott i ett förtroligt bref tala om den döde och hans tid. De tjugu åren af hans regering tecknade sig redan med förskönande färger, med hög luft och klart solsken, i hvilka mäktiga och leende gestalter rörde sig. År gå, och ännu alltjämt kunna icke ens de kallaste och nyktraste bland gustavianerna – en praktiker som Toll eller en gammal satirisk bitvarg till ämbetsman som presidentsekreteraren Ulrik Franc – skrifva »salig konungens namn» utan att darra på handen. Med samma värme mindes han af borgarne särskildt i sin hufvudstad. Blott de lyfte sina bägare med måltidsvin, gaf Gustafs namn, som var inbrändt i glasen, dem tusen ljusa hågkomster, och när de om söndagsmiddagarne gingo mot utvärdshusen vid Norrtull, lyssnade de med rörelse och ömma känslor på den gamle blinde gubben, som stod lutad mot ett plank vid vägen och ännu icke tröttnat att sjunga den redan år 1772 diktade visan: Gustafs skål, den bäste kung, som Norden äger; han ej tål att viktskål’n ojämnt väger etc.
Utsk. har icke ansett beloppet, 1,5 0 0 ltdr, vara för högt, så vida ej Kamereraren tillika har någon annan tjenst, men har han det, så bör, säger Utsk., arfvodet nedsättas till 1,000 Rdr. Således inträffar här det högst besynnerliga förhållandet att, om Kamereraren icke har någon annan tjenst, så äro hans göromål vid KrigsAkademien af den beskaffenhet., att han då för dem förtjenar att åtnjuta en aflöning af 1,500 Rdr; men om han har en annan tjenst, samt således behöfvei använda biträde och sina fria timmar Den 4 Juli e. m. Cl för att kunna behörigen sköta Kamererare-befattningen, då är hans arbete värdt mindre. Jag hade svårligen kunnat föreställa mig, att dylika grundsatser skulle lyckas att hos Utsk. göra sig gällande. Mig synes det ligga utom gränsen för StatsUtsk:s befogenhet att bedöma, huruvida en befattning bör aflönas bättre eller sämre derföre, att dess innehafvare tillika har en annan tjenst. Den enda rättvisa grunden bör vara tjenstens beskaffenhet sådan den är, utan allt afseende å personen, som innehar densamma. Om man utgår från denna grund, så mäste väl, då Utsk. erkännt att 1,500 Edr icke är för mycket, ifrågavide tjensteman dermed aflönas i alla händelser. Jag får således tillstyrka K. o. Ad. att bifalla den summa af 1,500 Edr, som K. M. begärt och StatsUtk. tillstyrkt, men med borttagande af det vilkor Utsk. dervid föreslagit, och hvilket vilkor måste medgifvas vara både obilligt och orättvist. Hr Bildt: En Krigsskolas ändamål är att åt Arméen bilda skickliga Officerare och åt fäderneslandet sjelfständiga och redbara medborgare; och jag vågar påstå, att KrigsAkademien på Carlberg ganska lyckligt löst pin upgift, och undantag, om sådana finnas, vederliigga ej detta påstående. En sådan inrättning, som åt Arméens Officerare gifver en likartad bildning, och sammanhållning genom ett kamratskap, som lefver i alla tider, måste finnas för att åstadkomma militärisk skicklighet och ésprit.