Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när frågan första gången behandlades på detta rum, uppträdde flera af R. o. Ad. ledamöter, som äro ifriga jägare, och hvilka sade sig tala i jagtens intresse, med yrkande att 18:de §:ns sista mom. i Jagtstadgan måtte erhålla följande lydelse, »att katt, som anträffas ute å mark, må saklöst dödas.» Till följe af återremiss från de andra Stånden, omredigerades Utsk:ts §, så att den kom att lyda sålunda: »Katt, som anträffas i skog eller hage, må saklöst dödas,» och inbjöds R. o. Ad. att i denna lydelse af §:n sig förena. Adeln vidblef då sitt förra beslut. Utan att för öfrigt vilja närmare utreda frågan, får jag hemställa till Ståndet, om det vöre lämpligt att nu, då R. o. Ad. tvenne gånger har kommit till enahanda beslut i frågan, R. o. Ad. tredje gängen skulle antaga ett annat förslag. Hvad angår en talares yttrande, att det skulle medföra omgång att votera i denna fråga, skulle jag vara af samma tanke, såvida Utsk:t enkom för densamma skulle sammanträda; men, såsom vi veta, finnas flera saker, hvarom ännu icke är voteradt, och för hvilka förstärkta Utsk:t måste sammanträda. Jag anhåller således att R. o. Ad., med vidblifvande.af sitt beslut, ville godkänna voterings-proposm. Frih. Leijonhufvud, Carl: Jag måste erkänna att, då jagtstadgan förevar till behandling inom Ståndet, jag ej tog så noggrann kännedom om de olika meniogarne rörande kattens behandling, att jag då hade någon bestämd åsigt om saken; men då jag genomläst voterings-proposm, synes mig vara skäl antaga inbjudningen. Den af Presteoch Ronde-St:n antagna meningen öfverensstämmer närmast med hvad som för närv:de är stadgadt och som jag aldrig hört hafva medfört någon olägenhet. Jag tror icke heller att det skulle vara enligt med allmän rättsgrund, att det stöde hvar och en öppet att skjuta en katt, om denne blott vore några steg från gården.
Utom inkastet i afseende på heIsol iIIslå lidet. — del förnämsta bland de egentligen 3:ne hufvudsakligare anmärkningarne emot det system, hvilket jag’ tagit mig friheten förorda, — pläga gemenligen de, såsom ”enorma” uppgifna kostnaderna för cellfängelser anmärkas; äfvensom svårigheten, särdeles hos oss i Sverige, alt kunna utfinna tjenlig oell passande sysselsättning ät fången, hvarigenom ieke de med dryga skatter till Staten, för deras arbete, betungade fria arbelarne och handtverks-idkarne, skola lida intrång. Af fara alt inledas uti samma vidlyftighet, som beträffande frågan om helsovården, vill jag inskränka mig, att härå endast svara, lika med Hr IJ:r Hagdahl, uti dess förut åberopade arbete, att om kostnaderne afskräcka från nyttiga och såsom nödvändiga ansedda förbättringar uti vårt fångväsende, så finnes ej något säkrare medel att dem förekomma, än att bibehålla det gamla och icke göra några förbättringar; men huruvida vi kunna, vid ett sådant förhållande, stå lili svars för vårt eget samvete, torde blifva en fråga svår att besvara. Fången synes mig likna en sjuk - dea, efter mill omdöme, mest passande jemförelse. Vi inrätta sjukhus och hospitaler, och curhnsafgift pålägges en hvar medlem i samhället, såsom en allmän skatt, utan att vi knota deröfver. Månne väl denna psychiska sjukdom, denna vidt omkring sig frätande kralla, icke larfvar en behandling, motsvarande kroppens? Läkaren är särdeles män om alt de sjuka skola elassificeras efter sjukdomarnas beskaffenhet; de med smitta behäftade afsöndra» ovillkorligen; och för mången sjukdom mäste enskildt runi lemnäs ät en hvar af patienlerne. Hvilken olika behandling har icke, på sednare lider, dårar och vansinniga ansetts böra undergå; och roan skulle icke äfven deraf inse nödvändigheten af en förändring, en förbättring i afseende på fångars behandling celi vårdande?
Jag frågar då, för att ej tala om de historiska intygen från kyrkans äldre tider, om icke häruti redan ligger ett slående bevis för, att lysningen verkligen utgör en början af den religiösa akten, och att den måste erkännas vara åtiriinstone af blandad, såväl kyrklig som borgerlig art. Före 1860 års författning behölde man om sådana saker aldrig tvista, ty då var Sverige en man och en kyrka; men nu, då förhållandena äro annorlunda, och då man vill förfäkta lysningens rent borgerliga karakter, hvarföre öfverlemnar man den icke då h. o. h. till den civila myndigheten? H. Exc. Just.-Stats-Ministern har förklarat, att han och K. M. ej anser sådana äktenskap, som de nu afhandlade, önskvärda; hvilken besynnerlig motsägelse ligger då ej deruti, att han, detta oaktadt, vill tvinga kyrkans tjenare att nedkalla Guds välsignelse öfver det som han sjelf från sin religiösa ståndpunkt anser så litet förtjent deraf, att han måste benämna det »icke önskvärdt.» En förbön, en bön om förlåtelse kan kyrkans tjenare fälla, men ej uttala en lyckönskan till det, som i sig sjelf är tadelvärdt. Redan logiken säger H. Exc. att sådant ej hänger rätt väl tillsammans. Lika med flera föregående talare anser äfven jag domaren vara en lämpligare myndighet för detta fall, än kronofogden. Men detta är af mindre vigt. Af större vigt är, att intet stadgande finnes i afseende å sättet för sådana äktenskaps upplösning. Lag-Utsk:t har sjelft anmärkt denna brist, men förklarat sig icke ega grundlagsenlig rätt att densamma afhjelpa. En sådan rätt kunde dock Lag-Utsk:t vinna, derigenom att R. o. Åd. återremitterade Retänk:t, och jag får för detta fall hemställa, att äfven all befattning dermed måtte tillkomma den myndighet, som har afslutandet sig uppdraget. I afseende ä § 4, som handlar om den lära, i hvilken barnen böra uppfostras, synes mig att man gått något för långt. Den 17 December. 511 Då samhället är, såsom H.
Beträffande åter frågan om räntefritt begagnande af Låne-summan i 5 å 6 år; så enär härvid förekommer, att, vid sistl. Riksdag, Riksens Ständer, med oförändradt antagande af de, genom Calmar Stifts Fullmägtige, föreslagne vilkor, beslutit, att afbetalningar å det då beviljade iiånet skulle få verkställas med 2 pro. cent af Capitalet årligen, jemte 4 procents ränta, kunna Riksens Ständer icke anse en eftergift af den betingade räntan annorlunda, än såsom oförenlig med Banquens egenskap och tillständiga rätt Samt stridande mot ändamålet med utlåningar af dylik beskaffenhet; och hafva Riksens Ständer alltså ej funnit skäl, att Consistorii ansökning i denna del bifalla. Hvad sedermera angår ett af berörde Stifts Fullmägtige, vid denne Riksdag, framställdt yrkande om förändring uti det af Banco-Styreisen upprättade Formulaire för den afgifvande skuld-förbindelsen, enligt hvilket Consistorii nU varande och blifvande Ledamöter skulle, en för alla och alla för en, iklädas ansvarighet för de utfäste inbetalningarnes fullgörande, såsom för proprie skuld; så har det icke Undgått Riksens Ständers uppmärksamhet, att, utom ByggnadsCassans ofvanberörde behållning, de i öfrigt, så - 7 4 o ^Underdåniga Skrifvehér'. som säkerhet för de ärliga betalningarnes fulP görande, uppgifne och påräknade tillgångar äro i högsta måtto eventuella och till beloppet obestämda; Och ehuru Riksens Ständer finna, det Consistorii Ledamöter, vid sådant förhållande, ega skälig anledning, att söka undandraga sig den ifrågavarande personliga ansvarigheten, hvars älskande af dem äfven i och för sig sjelft synes mindre billigt, likväl och då Banquens hufvudsakligaste och, snart sagdt, enda säkerhet ligger uti bibehållandet af Consistorii Ledamöters sa beskaffade ansvarighet och, om denna skulle försvinna, Banquen komme att uti de uppgifne tillgångarne ega säkerhet för endast en så obetydlig del af Låne-summan, att, i slikt fall, dea medgifne
I anledning af Revisorernes anmälan, det deras genom H. Ex. Herr Justitiee-Stats-Ministern hos Kongl. Maj:t i underdånighet framställda anhållan om Nådig befallning lill Directionen öfver Danviks Hospital att, i ändamål af inventering, hålla för Revisorerne tillgängliga cassans lånehandlingar, icke blifvit i Nåder bifallen, få Rikets Ständer, under åberopande af de skäl, hvilka grundlagt deras uti nästföregående punkt, i afseende på Lazaretls-fondens räkenskaper, gjorda underdåniga hemställan, hos E. K. M. i underdånighet begära, att ej mindre fullständiga räkenskaper lör samtliga Bih. till R, St. Prot. 184S. 10 Sami. t A/d. 56 44* Expeditions-U tskottets Förslag till und. Skrifvelse, JH-o ij3. under Directionens för Danviks Hospital förvaltning ställda, genom Statsanslag eller enskilda donationer tillkomna, medel, jemte säkei hetshandlingarne för de lån, hvilka af nämnda medel kunna vara utgifna, må, för så vidt sådant icke finnes stlidande emot vederbörande Testatorers meddeldta föreskrifter, hädanefter hållas Rikets Ständers Revisorer tillhanda; hvarom, i sådant fal), Directionen torde i Nåder förständigas. 43:o Vid redogörelsen för Skara Stifts stipendii-cassa hafva Revisorerne anmärkt, att ej mindre än tio års räntor, tillsammans 800 R:dr, å ett Häradshöfdingen Lundström meddeladt lån funnits i räkenskapen balancerade; i afseende hvaruppå Revisorerne yttrat den åsigt, att berördé lån, jemte upplupna räntor, bordt af Consistorium, lill undvikande af förlust för fonden, i tid indrifvas.
S. D. Föredrogos och lades till handlingarne Stats-Ulskoltets Memorial: N:o 101, i anledning af erhållen återremiss å 3:ne i Memorialet N:o 97 föreslagna voterings-propositioner, rörande anslagen till vestra stambanan; och N:o 113, i anledning af verkställda omröstningar, rörande anslagen till Statens jernvägs-anläggningar. S. D. Vid skedd föredragning af Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Prot.-Utdrag den 19 Augusti 1857. 493 Utlåtande N:o 7, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot vissa delar, dels ock lliks-Ståndens skiljaktiga beslut i afseende å andra delar af Betänkandet N:o 4, innefattande Utskottets yttranden öfver väckta motioner om förändringar i Kongl. Förordningen den tö Januari 1855, angående vilkoren för försäljning af bränvin ochf andra brända eller distillerade spirituösa drycker, lät Ståndet bero vid Utskottets hemställan i § 24, lade till handlingarne Utskottets anmälan rörande §§ 43 och 15, samt godkände öfriga delar af Utlåtandet. S. I).
I afseende på ändamålet, är det, såsom mig synes, egentligen Frihme Tersmeden och Palmstjerna samt de ledamöter som med dem instämma, hvilka yrka att häradsoch stadsfängelserna skulle få deras andel i denna summa särskild från hvad länsfäugelserna dem tillhörer. I afseende på beloppet, har StatsUtsk. flere ledamöter här och äfven jag, yrkat att det måtte utgå med 200,000 r:dr under hvartdera af åren 1848, 1849 och 1850, andra åter med 100,000 under samma vilkor; men Frih. Palmstjerna har yrkat att man skulle börja med 1849; således finge Kronan anslag för ett år mindre efter hans förslag, nemi. i ena fallet 200,000 och i det andra 100,000 r:dr mindre, allt efter som man tager den högre eller den lägre summan. Dessa skilnader äro så väsentliga, att de föranleda mig alt icke längre för min del medgifva alt man skiljer liden från ändamålet; ty jag ser heldre mitt förslag gå under, sådant som det är, än jag ser det antaget sönderstyckadt och gå under för bristande sammanhang. Att jag icke med mitt tal för de 600,000 och för börjandet med 1848 afser införandet af del nya straffsystemet, det bör hvar och en veta, som vid förl. riksdag såg mig, nästan ensam bland mina vänner, 2:ne dagar uthålla striden mot det nya systemet, ehuru fruktlöst. Antingen vi hafva flere eller färre brottslingar, antingen deras förökning uppkommer genom felaktighet i lagstiftningen eller ej, så måste dessa fångar i alla fall förvaras och de måste förvaras på ett sätt, somej medverkar till sanningens fördöljande, eller till att ytterligare förderfva gamla eller skapa nya brottslingar. Det är derföre jag är frikostig i detta fall, men icke för det att jag har någon tanka på samtida förslag till det nya straffsystemets införande. Den 22 Maj. 107 Pä sätt Frih.
BevillningsUtskottets uppgifne grunder för Bevillningen, hvilka, på sätt Friherre Wrangel i sin Reservation sig yttrat, utgöra en ny upplaga af 1823 års Bevillningsförordning, kunna icke vara välkomne för Den 3o Mars i. m. jordbrukaren; och ett förnyadt gillande af dessa grunder skulle förutsätta, att man, hvarken nu eller framdeles, hade att vänta någon ändring i den princip, att jordbrukaren skall draga den tyngsta skattebördan. Emot detta Betänkande göras säkerligen många och grundligare anmärkningar; men jag kan icke underlåta att öka deras antal. Personliga skydds-afgiften är väl icke föreslagen till något belopp; men jag skulle önskat, att Utskottet hade föreslagit, att denna afgift borde förhöjas. Mången kan tycka, att detta vore en förhöjning för landtmannen; men i min tanka är det tvärtom. Om denna afgift blir högre, kan Bevillningen å fastighet blifva så mycket mindre. Landtmannen får väl dertill bidraga för sig och sitt folk; men då man tager i beräkning personalen i städerne, som, till största delen, icke på annat sätt skattar, så blir afgiften i proportion vida högre af denna class. Dessutom finnes på landet ett stort antal arbetare, som endast skatta genom personliga skyddsafgiften, nemligen sådane, som icke taga tjenst, utan blott skaffa sig en plats att bebo, och arbeta efter godtfinnande. Denna omständighet är en bland jordbrukets svåraste onera; ty den uppdyrkar tjenstefolks-lönerne och begagnas egentligen i sådane år, då landtmannen får minst betalt för sine producter. Den 3o Mars f. m. Jag vantar mig det inkast, att denna skatt träffar mest den obemedlade arbetsclassen. Dertill tror jag mig ej behöfva svara mer, än att jag anser det icke obilligt, om man fordrar, att den, som har arbetskrafter, skall använda en femtiondedel deraf till Statens förmon, för det skydd lian af Staten njuter. Om antalet af sysslolösa eller brännvins-consumtions-dagar härigenom skulle minskas, vore det en dubbel, både allmän och enskild, vinst.
Det må visserligen vara en sanning, hvad den siste värde talaren yttrat, att Staten äger rättighet att än vidare bevilja Warberg låneunderstöd, men jag hemställer likväl, hvartill det skall leda, att, sedan man lemnat menigheter bidrag med vilkor att, utan vidare anspråk på tillskott, göra färdigt det arbete, hvartill bidraget blifvit lemnadt, och för delta arbetets fullbordande bor - flen 15 Augusti. 241 borgensförbindelse aflemnats, man 1 i k väl sedermera beviljar ytterligare medel, utan alt sådana omständigheter mellankomma, på grund hvaraf menigheten kan anses äga skäl att erhålla eftergift i de sålunda bestämda vilkoren. Följden häraf blir, att R. St. gång efter annan skola i låneväg anlitas och menigheter föras såmedelst ovilkorligen på den tanken, att till R. Si. inlemna missledaude kostnadsförslag till åtskilliga byggnadsföretag, väl velande, att, om de den ene gången erhålla ringa belopp, de få mera en annan och sålunda kan man aldrig förlita sig på kostnadsförslag. För att fä något bestämdt att bygga på, är det nödvändigt att strängt hålla sig vid den grundsats, att, sedan ett arbete engång blifvit beviljadt och Staten dertill lemnat bidrag, R. St. icke eftergifva de vilkor, som för länets erhållande blifvit stadgade. Det är så mycket angelägnare, att ifrågavartde bidrag icke beviljas, som R. St. vid innevartde riksdag måst, i fråga om undsättningslån till menniskor, hvil ka varit hart nära att svälta ihjäl, bålla på strängheten af de föreskrifna vilkoren just derföre, att allmänheten icke må tro sig äga någon förhoppning att kunna befrias från fullgörandet af de bestämda vilkoren för lånebidrag, och ali hon icke må ingå på vilkor, dem hon sedan icke ernar hålla. Når man vid dessa ömmande omständigheter ansett sig böra strängt vidblifva stadgade vilkor, huru mycket mera skäl är det icke då att i förevar:de fall, der några sä beskaffade förhållanden icke äro för handen, iakttaga ett dylikt förfaringssätt. Staden har låtit upprätta ett kostnadsförslag i och för byggnadsföretaget, och med detsamma ingått till R.
Åtskilliga delar af denna Den 8 September f. m. lil fråga hafva, enl. min åsigt, blifvit serdeles klart och fullständigt utredd; men deremot har måhända det förnämsta mom. deraf nemi. eller sjelfva utvecklingen af de resultater, som genom förslagets antagande skulle uppkomma såsom mig synes, icke ännu vuunit all den utredning, som kunde vara önsklig. Jag har tvertom trott mig finna, att några af Husets förnämsta talare vid detta tillfälle icke med vanlig noggranhet behandlat sitt ämne och, såsom exempel härpå, vill jag i några punkter upptaga och granska den framställning Hr von Hartmansdorff gjort af de följder som han förmodat skulle uppstå om det ifrågavar:de förslaget antoges. Ett ibland inkasten som den värde talaren anfört, var att om skatterna skulle betalas i penningar, så mäste en större mängd räntepersedlar på en gång föras lill marknaden, och dä priset å desse persedlar derigenom nedtrycktes, så blefve skatterne sålunda under dessa förhållanden också mera betungande än för närvar:de. Emot detta argument är ganska mycket att anmärka, ty först och främst har erfarenheten visat att endast ett ganska ringa belopp af räntorna blifvit till lefverering in natura uppsagde, och sjelfva förutsättningen är således redan faktiskt jäfvad; menora man dertill besinnar att äfven den del deraf, som nu blifver uppsagd, likaledes måste af kronan försäljas, och att följaktligen summan af de utaf kronan och de skattdragande försålde persedlar i allt fall blifver ungefär densamma, som om försäljningen skett endast af de skattdragande, så synes mig denna påstådda olägenhet vara till största delen, om ej helt och hållet, chimerisk. Men lätom oss vidare följa Hr von Hartmansdorffs redaction sedan den värde talaren på detta sätt trott sig ådagalägga alt förslaget vore skadligt för jordägarna, huru länge vidhåller han sedan sjelf denna sats? Jo, tills nästa punkt, då den värde, talaren vill visa att äfven Ständernas borgare skulle blifva lidande genom förslaget.
Kreditiver å Banken för Hypotheks-föreningarna i Riket, angående fördelande af Bankens landtfastighets lånefond, i form af. I. 328. R. 329- Se vidare Banko-Utskottets Memorial N;ö 37. Kreditivrätt i Rikets Ständers Bank, angående beviljande åt Hvpotheks föreningarna i Riket af. XL 132. R 135-B. 394. A. 399. Kreditiv-rörelse, Bankens, förslag till reglering af: Se Bankens Laneoell Kreditiv-rörelse. Kreditiv-medel, om verkställda utbetalningar utaf de för upprätthållande af Rikets neutralitet och försvarsverkets fullständigare ordnande lyftade. II. R. 44. V. 418. R. 420. Krigs-Akademiens på Carlberg upphörande oell Mi 1 itiir-fakulteters inrättande vid Universiteterna, angående. II. 353, 553. R. 564. VIII. 13. 238. 410. IX. 7. A. 9, 17. 18. — upoliöraude såsom Elementarskola, saint Mariebergs förflyttande till Carlberg, lör att jemte högre afdelningen af dervarande läroverk utgöra en tillämpningsskola för officerare af alla vapen, angående. II. 215. R. 523. Krigsartiklar nya, tjenstgörings-reglemente för arméen, fiiltförvaltnings-reglemente m. m. om vidtagande af åtgärder för utfärdande af. II. 88. R. 89. A. 90 Krigs Hofrättens civila embetsoch tjenstemän m. fl., angående löneförbättring för. Krigs-kollegium, om förslag till dess ombildning till en Armée förvaltning, och till dennas aflöningsstat. Se vidare Stats-Utskottets Memorial Nio 71. Krigslagar, om nedsättande af en komité för omarbetande af nu gällande. II. 353. R. 552.
För en hel del af Iduns läsarinnor torde Stockh o l m s nation icke vara obekant från de årligen återkommande vårfesterna o c h balerna, hvilka d e först b e s ö k t i egenskap af dansande o c h sedan s o m STOCKHOLMS NATIONSHUS I UPSALA. — På g o d a grunder anses nationens lokal vara en af de bekvämaste o c h hemtrefligaste af detta slag i Upsala. Här hafva stridens vågor gått h ö g a på landskapsmötena, då skilda partiers banerförare drabbat samman m e d en hetta, hvartill man väl knappast ägt m o t s t y c k e i huset på R i d d a r h o l m e n, här har man, - sedan stormen o m s i d e r lagt sig, knackat i bålen o c h äskat ljud o c h hållit tal för allt, hvarför m a n öfver hufvud taget kan hålla tal. Här hafva Strauss o c h Waldteufels m e l o d i e r i gnistrande kaskader brusat fram när » utmed väggarna satt tant v i d tant i gult o c h gredelint o c h annat grannt, o c h tyllomsluten, brokigt skiftande satt nicknoblessen, makligt viftande med fläktorna kring sina unga drag i fliekförnämt o c h nådigt själf behag. » — A n g å e n d e framstående medlemmar, hvilka i flydda tider tillhört nationen, må anföras följande ur L. H e a p Å b e r g s » Anteckningar öfver Stockholms nations förening »: » I n o m fosterlandets uråldriga hufvudstad, m o d e r o r t e n för vår nations medlemmar, har N i c o d e m u s Tessin rest sig e n varaktig minnesvård i Sveriges främsta kungaborg, flere andra spår af hans verksamhet att förtiga. H a n s n a m n lyser oss till mötes från det första femtiotalets dunkla natt.
Med anledning häraf får Direktionen i underdånighet anföra, att som hvarken vid räkenskaperna eller vid Direktionens förvaltning någon anmärkning förekommit, och den af Revisorerne gjorda framställning angående afdrag å lönerna för de civile erribetsoch tjenstemän, hvilka, efter förut innebafd militärtjenst, äro i åtnjutande af pension från Arméens pensionskassa, icke lärer utgöra föremål för Direktionens yttrande, Direktionen endast har att i underdånighet tillägga, att, i händelse Revisorerne skulle med ofvanberörde framställning tillika afsett någon ändring i grunderna för pensioneringen enligt det för kasssan nu gällande pensions-reglemente af den 18 Februari 1848, sådana ändringar, enligt 10 och 12 §§ af samma reglemente, endast kunna tillvägabringas af Krigsbefälet eller Arméens Fullmäktige med Eders Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse. Direktionen framhärdar med undersåtlig vördnad, nit och trohet, Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, CARL AKRELL. C. H. MÖLLERSVÄRD G. TÖRNEBLADH. T. W. LODE. H. SCHUTZERCRANTZ. GUST. SCHERER v. WALDHEIM. A. G. GYLDENSTOLPE - Stockholm den 20 Februari 1856, Johan O. Jonson Carl von Schantz. — 293 — Amiralitets-krigsmanskassans Direktions underdåniga utlåtande, i anledning af 1855 års Stats-revisorers berättelse angående granskningen af denna kassas räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! Sedan Rikets Ständers sednast församlade
Därför — bort med alla väntanstider af det slaget! » Jag hade rodnat ånyo, men då jag såg det allvarliga, bekymrade uttrycket i hans ansikte, föll det mig ej in att känna mig sårad. Han hade ju rätt, jag visste det — jag har därför anfört hans ord, sådana de föllo sig. » Och vi kvinnor kunna intet göra vid saken? » frågade jag helt beklämd. » Jo, ni kunna göra mycket. Ni kunna nedsätta edra fordringar på det blifvande hemmet — ni kunna vara trogna er ungdomskärlek, utan alla band, som för mannen äro något helt annat än för er. Er egen stolthet borde hindra er från att ingå en förlofning på obestämd, af tillfälligheter beroende framtid, och sedan ni fått ett hem och söner och döttrar, kunnen I uppfostra dem till enkla vanor samt äfven, utan alla beräkningar och alla band, öppna det för den hemlöse, ärligt sträfvande mannen. — För honom finnes det åter endast ett sätt att komma öfver hvad som måste kommas öfver — liksom det endast gifves ett medel att nå sitt mål, och det heter — arbete. * THYRA. MEDAN JAKOB TJÄNAR FÖR R A K E L. » X NNU E T T SVIKET HOPP! » utbrast Georg Lindvall, i det han med molnhöljd panna inträdde i sin fästmös hem. » Nilsson har fått den platsen, som jag så säkert hoppats på, och nu blir det att vänta, Gud vet hur många år, tills man kan sätta eget bo, Elin, hvad säger du om det? Finner du det odrägligt att gå förlofvad så länge? » » Skulle du hellre önska, att vi icke vore det? » frågade den unga flickan och höjde sina tårfyllda ögon upp mot sin fästman. » Nej, för allt i världen! En sådan möjlighet vill jag icke ens tänka mig, » svarade han ifrigt, i det han ömt betraktade det täcka ansiktet med dess skiftande, själfulla uttryck.