Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rrgds. 8-skillingsstycken, eller daler Silfvermynt, hvaraf vi torde äga förråder, borde till en början blifva det största mynttecken, eller kanske 2:dalers-stycken, som äro lika med en mark Hamburger B:co; half-daler eller 4 sk. det minsta; resten bestridas med kopparmynt; och månne man icke till och med borde begagna koppar till halfdalers-rnyntet; efter denna plan, med nuvarande BancoOrdning, kunde Banken icke hinna utvexla sin Silfverkorn! på 10 år, om den också vexlade hvarenda minut på de medgifna timmarna. a54 Den i3 Julii e. ra. Nedanstående Tabell visar den reela fondens förhållande till Sedelstocken under den sednast varande realisations-perioden. Hvarjemte Herr von Qvanten till Protocollet aflemnade en så lydande Tabell: FörhålB:coRGS. g landet Remitterades till Statsoch BancoUtskotten. Herr Rosenqvist Fredrik Leonhard j hade inlemnat följande, som upplästes: Frånvarande, då Höglofl. Ridderskapet och Adeln beslöt bifall till StatsUtskottets Utlåtande N:o 179 öfver Herr Öfver Directeuren P. A. Norstedts underdåniga ansökning, att till skatte få lösa den under Carlbergs Kungsgård lydande Kronolägenheten Den i3 Julii e. rn. 255 PihlUdden, begagnar jag den mig i Grundlagen förvarade rättighet, att mot samma beslut mig till Protocollet reservera. Skälen till min motsatta mening äro: 1:0. Att alla partiella afsöndringar ifrån Kungsgårdarne nödvändigt bidraga till deras försämrande; 2:0. Att Kongl. KammarCollegium på väl grundade skäl afstyrkt Herr Norstedts ansökning; 3:o.
Denna motion hafva Utskotten tagit i Öfvervägande, och få, vid afgifvande af sitt utlåtande deröfver, först anmäla, att, sedan Kongl. Majit öfver Rikets Ständers ofvanomförmälde skrifvelse infordrat Öfver-Postdireklörs-Embetels underdåniga utlåtande, bemälde Embete, i underdånig skrifvelse af den 23 Juni 1843, dels anfört: att, från äldre tider, vissa hemman i Wäddö socken, indeldta i rotar, varit ålagde att fortskaffa poster och resande från Grisslehamn öfver Ålands haf till Eckerön, emot en bestämd ersättning för hvarje resa, hvilken ersättning tid efter annan blifvit förhöjd; att dessa hemman dessutom åtnjutit frihet från fördubblingsbåtsmäns uppsättande, samt det år, hvarunder deras ordinarie båtsmän varit utcommenderade, en serskild ersättning, beräknad till fidei af vedergällningen för postföringen; att, genom Kongl. Brefvet den 5 April 1821, hemmanen blifvit, från och med October månad samma år och tills vidare , bef riade från posters och resandes öfverförande med bålar, hvilka transporter alltsedan blifvit med Kronans manskap och båtar verkställda, dock under vilkor, att hemmanen, vid inträffande isföre, skulle besörja skjutsningen öfver hafvet, äfvensom framgent ansvara för underhållandet af de brooch andra byggnader vid Grisslehamn, som dem dittills ålegat; och att hemmanen, under de sednast förflutna tolf åren, endast tvänne vintrar varit besvärade med skjutsning öfver hafvet; dels ock, i afseende på byggnaderne vid Grisslehamns Postförvaltareboställe, som från äldre tider {tillika varit och ännu vore gästgifvaregård, upplyst, att, sedan Postoch Värdshuset vid Gamla Grisslehamn år 1719 blifvit af Ryssarne uppbrändt, ett nytt sådant hus, på Kronans bekostnad, år 1722 derstädes blifvit uppförd t; att när detta sedermera, vid slutet af år 1754, genom vådeld förstörts, ett nytt postoch värdshus, jemte tvänne flygelbyggnader af sten och nödiga uthus af träd blifvit, för Postverkets medel, uppbyggde Btk. till R.
I sammanhang härmed täger jag mig friheten jemväl hemställa: att, derest under innevarande riksdag fråga uppstår om löneförhöjning för något verk eller någon stat eller någon embetseller tjensteman, som är i åtnjutande af ränteeller tionde-anslag, detta anslag, beräknadt efter hvad detsamma under de 10 sistförtliffna åren i medeltal årligen utgjort, skall emot kontant anslag utbytas samt räntorna och tionden till Kronan indragas. Om remiss af denna anin motion till Stats-Ulskottet får jag ödmjukligen anhålla. Stockholm den 22 November 1802. Carl G. Mörner. Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. Af Friherre Hermelin? l^arl »Samuel? angående anslag för utvidgande af Nortelge Elementar-läroverk till femklassigt. Konungens nådiga Proposition, angående Statsverkets tillstånd och behof omförmäler och föreslår, beträffande Åttonde Hufvudtiteln, att åtskilliga anslag måtte beviljas för elementar-läroverken, och, deribland för det nybildade i Norrtelge, ett belopp af 1,500 R:dr R:mt. Härvid anhålles att få framställa vördsam erinran, — icke att yrka beloppets förminskning, — utan om dess förökande. Till följd af Rikets Ständers beslut vid 1856 års riksdag och lemnadt anslag har den äldre skolan eller pedagogien i Norrtelge blifvit år 1859 förvandladt till ett s. k. lägre elementar-läroverk med 2ne klasser, och hvarvid 22 lärjungar (deraf 13 från pedagogien) lära samma år blifvit inskrifne. Rehofvet och nyttan och förtroendet till läroverket kunna bedömas deraf, att elevernas antal årligen ökats och uppgått sistlidne vår till 67 samt denne höst till 75, af hvilka J:del kommit ifrån staden och |:delar från kringliggande landsbygd. — Domkapitlet i Upsala har äfven tid efter annan dessa förflutna 3:ne åren föreskrifvit lärokursernas ökande ifrån 2-, till 3-, till 4- och nu till 5-åriga lärokurser.
Mig svnes således, att om man vill hafva någon säkerhet för återbetalandet af enskilda lån, det bör stadgas, att dessa committerade, af samma skäl som stadens äldste och på enahanda sätt som de, skola ikläda sig borgensförbindelse för det lånebelopp, som kommer att hållas de enskilda tillhanda. Frih. Cederström, Jac.: Afsigten med prescriptionstiden för räntefriheten synes vara, att det af staten meddelade bidraget skall lyftas inom loppet af år i835 och således stadens skyndsamma återuppbyggande verksamt befordras. Jag skulle tro rättvisan fordra den bestämmelse, att räntefriheten bör räknas från den dag inom loppet af i835, som lånerättigheten för hvarje särskild individ, med hvilken om byggnad ar contraheradt, begagnas. Alt committerade för staden Wenersborgs bebyggande skola ansvara för lånesumman, intilldess inteckning uti de uppförda byggnaderna kan erhållas samt dessa blifvit behörigen brandförsäkrade, faller af sig sjelft; deras ansvarighet kan altså först upphöra, då för hvarje fall byggnadscontracten blifvit fullgjorda, byggnaderna brandförsäkrade och behöriga inteckningsbevis till Riksg.cont. inlemnade. Jag tror således icke, att i afseende på säkerheten för lånens återbetalning något kan vara att anmärka; men i afseende på tiden, hvarifrån räntefriheten bör beräknas, har jag trott, att den ändring bör äga rum, att den bör få tillgodonjutas fr. o. m. den dag inom loppet af år i835, som hvarje lånesumma uttages. Då jag således begär återremiss, anhåller jag att äfven få fästa uppmärksamheten uppå det, i min tanka, olämpliga, att Utsk. upphöjt räntan från 4 till 5 proc. och derigenom kommit Den S Januari. 39 till det resultat, att 8 proc. efter förloppet af den tid, medlen räntefritt begagnats och då capitalafbetalnirigen börjas, fordras i ränta och capitalafbetalning. Mig synes, att K. M:s nåd. propos., som utfäster räntan till 4 proc. och 2 i årlig afbetalning, vist beräknat undsättnings tagandes förmåga till återbetalning.
»En djup okunnighet uti allt, som tillhör en köpman att veta, har blifvit en naturlig följd af denna uppfostran, och då den förenas med en fullkomlig ovana vid att lyda eller taga råd, ett oböjligt sinne och en omisskännlig fordran på undergifvenhet, kan denna brist på egen kunskap i ingen mån ersättas genom den klokaste rådgifvare, hvilken sällan höres, aldrig åtlydes och efter kort tid icke mer vågar tala. – Det är ej beskedligt af David Carnegie att skrifva ett sådant bref, sade John, som blifvit mörkröd. Jag tillåter gärna David Carnegie att gifva mig råd. Backman hade svårt att ej infalla »som herr Hall ej följer», men han sade i stället: – Ja, ja, hur Carnegie talar och skrifver och råder, så slutar han med att bli herr Halls kompanjon, det vill jag ge mitt hufvud i pant på. John Hall svarade hastigt: – Tror då inte herr Backman, att jag vet hvad jag vill och hvad jag gör? Jag tar aldrig David Carnegie till min kompanjon, hur mycket som än arbetas därför. – Saul ämnade heller icke taga David till sin efterträdare, men David blef det i alla fall. Trinda och rödkindade karlar se för innerligt menlösa ut framifrån, men när de ha en sådan bred ryggtafla som Carnegie, så äro de af den farliga sorten, lita på det! Backman knäppte med fingrarne. John stannade tvärt. – Jag kan nämna för herr Backman, att fast jag fullkomligt litar på David Carnegie, har han långt mindre att sköta på min tid, än han hade under min salig faders. Jag sköter själf allt. – Det som synes, ja! Men det som icke synes, eller rättare sagdt, det som icke är ämnadt att synas! Om herr Hall mött motgång här i Stockholm, så kan det ju bero på de rekommendationsbrev som skickats före herr Hall och hvaraf vi nyss tillsammans läst ett prof. – Hur kan herr Backman veta – ? – Min värde herr Hall, jag vet allt.
Sedan detta blifvit verkstäldt, uppropas hvarje afdelning för sig, som begifven sig inom skranket, att förrätta bänkm:s-val, hvarvid ”hvar och en inlemnar en sluten sedel, o. s. v.” R. o. Ad. torde finna, att ordalydelsen i i8§:n är så bestämd och vidsträckt, att den omfattar hvar och en af R.. o. Ad:s an> teck - Den 20 Januari, 33 tecknade ledamöter; hvarföre det ej kan tillkomma R. o. Ad, att, ulan förändring af Ridd.Ordn., utesluta någon af de antecknade ledamöterna från deltagande i bänkm:s-valet. Om denna § är en sådan tolkning af 4i §:n Riksd.Ordn., som strider emot mångas af nuvar. R. o. Ad:s öfvertygelse, får jag likväl fästa uppmärksamheten på det förhållandet, att denna tolkning af Riksd.Ordn. är gillad af de ledamöter, som voro vid sista riksdagen närvar., och af dem antagen, samt genom K. M:s sanction blifvit en lag för R. o. Ad., att tjena till efterrättelse vid denna riksdag, utan att kunna än dras, på annat sätt, än Ridd.Ordms 4> § bestämmer. Jag $om, vid emottagandel af den befattning jag nu innehar att föra ordet i R. o. Ad:s sammankomster, aflagt ed att, enligt min, öfvertygelse, lill kraft och verkan bibehålla och vidmakthålla Ridd.Ordn., äger ej att ingå i någon vidare tolkning af grundlagen uti ifrågavar. fall, utan är skyldig att ställa mig så väl grundlagarna som Ridd.Ordnrs ordalydelse till efterlefnad. Ehuru de så allmänt yttrade meningarna ang:de bänkm:s-valet lätteligen skulle kunna sätta mig i förlägenhet att yttra min nu framställda öfvertygelse; måste likväl känslan af min pligt vara den öfvervägande, och jag kan ej derom tveka, då denna öfvertygelse är fast grundad på Ridd.Orduts oförtydliga ord.
M. ansett frågan derom böra förfalla. Förhållandet var också det, att bergsfrälsejotdens innehafvare, som fortfarande skulle utgöra vedhyggster-räntan, endast befriades från den nominella skyldigheten att bispringa grufvan vid inträffande ras, hvilken skyldighets utgörande icke under en lång tiderymd ifrågakommit. K. M. ansåg förmodligen det icke vara billigt att ålägga dem någon bestämd prestation i st. f. en skyldighet som egentligen icke var något onus. På grund häraf skulle jag tro, att någon undersökning i frågan icke är åtminstone för det närvale lämplig, hvarföre äfven jag afstyrker bifall till Betänk. Den 28 November. 79Ä Gr. Sparre: Just med anledn. af KammarColl. omnämnda hemställan tillkommo de af mig förut påpekade ordalagen i K. M:s Propos., som af B. St:r gillades, hvilka ord voro med flit valda sådana, att de icke skulle utesluta möjligheten att i framtiden ålägga bergsfrälsejorden de prestationer, som kunde finnas lämpliga. Då K. M:s Propos, afgafs, var frågan icke så utredd, att dessa prestationer kunde bestämmas, men denria brist på utredning måtte väl icke nu kunna förhindra R. St:r att begära en undersökning i ämnet. Ur Montgommeris yttrande, att bergsfrälsejordens innehafvare icke hade någon annan skyldighet till grufvan än att bispringa vid inträffande ras, måste härröra af ett misstag. Bergslaget hade uteslutande rätt dels till köp och dels till timmer och virkeshandel inom den s. k. bergslagets frihet, och från dessa inskränkningar i egande rätten blefvo bergsfrälsejordens innehafvare befriade. Då de till ersättning för dessa nu mera uphäfua inskränkningar, njutit frihet från skjutsningsbesväret, så återstår alltid frågan huruvida icke billigheten kräfver, att de, lika med den andra skatte-allmogen, skola deltaga i nämnde besvär. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.:
Hon kastade sig hufvudstupa i sängen och borrade ansigtet ner i kuddarne. Dörren flög upp, och benrangelsmannen trädde in. Han gick ett slag rundt kring golfvet, hållande samma takt som brukas i processioner på teatern: tre långa steg och halt, och så tre långa steg igen och halt. Efter att Tia gjort denna promenad gravitetiskt som en hofinan tog han plats i en länstol borta vid kakelugnen, slog benen om kors så att knotoma skallrade, stödde ar-marne mot armstöden, lutade sig tillbaka och tycktes njuta sitt dolce far niente. Men så kom doktorn, hennes man, in. Hvad han såg trött och öfveransträngd ut. I hans rockskört hängde en sexton års tös, i hennes kjortel höll en gammal gubbe, och sedan följde en oräknelig mängd af bam, ungdom ', medelålders folk och gamla. Alla voro de trasiga, magra och hade de vaxgula an-sigtena öfversållade med svarta prickar, och de fylde rummet med en vedervärdig stank af tran. — Hej du, sade döden och grinade, ska ’ vi nu fortsätta leken? — Låt gå, sade doktorn, och så började han och döden figurera mot hvarandra, liksom då man leker » gås, gås, kringla ». Hvar gång döden öfverlistade doktorn, skreko alla barnen i ångest, men de vuxna klagade ej, de stirrade blott med en slö blick på benrangelsmannen. Så höllo de på timme ut och timme in ända till morgongryningen. Efter hand som rummet böljade fyllas med rödskimrande solljus, smälte döden och doktorn och alla de sjuka bort. Karin vardt hög-st förbluffad, då Inez tog henne på sängen. — Jösses, skrek hon, jag tror jag sofvit öfver mig. — Åh nej, smålog Inez, det är blott jag, som är tidigare uppe än vanligt. Kläd på dig och gå ner till lotshuset och fråga om Bokölotsen vill ta mig med sig ut till Bokö.Då han lemnade brefVet från doktorn, sa ’ han, att han skulle segla vid sextiden. — Ska ’ frun ditut? sporde Karin, dragande på sig de blåspräckliga strumporna. — J a.
Det var Lübeckarne som gaf Sverige sin befriare, då det stod på branten af sin undergång. MÄSTER OLOF 37 - WINDRANK. Kungens skål! DANSKEN. Lübecks skål! TYSKEN (smickrad). Jag finner verkligen ej ord... WINDRANK. Inte är ni kungen! TYSKEN. Jag ber, det var min danske broders DANSKEN. De er jo ikke Lübeckere da de er borgere i Stockholm! WINDRANK (till småländingen). Hvarför dricker icke vår tyste broder! SMÅLÄNDINGEN. Ert kornvin skall jag dricka, men skålen gör jag så här med! WINDRANK (letar efter sin knif). (Klämmer ihop bleckmåttet och kastar det på golfvet.) Ni vägrar att dricka kungens skål! SMÅLÄNDINGEN. Jag har så länge druckit ur hans kalk, att jag nu inte har lust att dricka hans skål. WINDRANK. Guds blod! TYSKEN (lifligt). Tyst! Tyst! Låt oss höra på den mannen! DANSKEN (likaså). MÄSTER OLOF - SMÅLÄNDINGEN. Gud hjelpe mig då jag kommer hem! WINDRANK (rörd). Hvad är det, stackars man? Ni ser så ledsen ut, fattas det pengar? Se här må ni tro! (tar fram sin pung) Halfva hyran hår jag qvar! Hvad är det med er? SMÅLÄNDINGEN. Låt oss inte tala om saken! Mera bränvin! bränvin! Jag har också pengar! Se här! Guld! (Bränvin kommer) Men det är inte mitt! Men jag ska' supa opp hvartenda öre! Och ni ska' vara hyggliga och hjelpa mig. WINDRANK. Det är ju inte edra pengar hur går det till? TYSKEN. Hvem har gjort er orätt, gode man, ty jag ser att det är något illa. SMÅLÄNDINGEN. Jag är förderfvad! Ser ni jag borgade 200 oxar, och när jag kom till Stockholm tog kungens fogde hand om affären och sa' att jag inte fick sälja dem öfver hans pris!
Men vi behöfde ej vittnesbörd af rökpelaren, hvilken sågs uppstiga från den bergstopp, som utgjorde målet för vår färd, eller af inbyggarne, som upplefvat det senaste utbrottet, för att märka, att vi här voro i det omedelbara granskapet af en ofantlig, nyss verksam vulkan. Öfverallt kring vår rastplats lågo högar af smärre lavabitar, som blifvit utkastade från vulkanen (s. k. lapilli), och som ännu ej hunnit vittra tillräckligt för att kunna tjena till underlag för någon växtlighet, och ett stycke från stugan sågs en ganska mäktig stelnad lavaström. Den följande dagen (den 4 okt.) bestego vi bergets topp. I början färdades vi i kago öfver en med temligen tät skog fyld dalsänka, sedan fortsattes färden till fots uppför den branta, med smärre lavablock och lapilli betäckta vulkankeglan. Vägen var utstakad med smärre stenrös, uppförda på ett afstånd af omkring hundra meter från hvarandra. Nära sjelfva kratern fans vid ett af dessa rös ett litet Sinto-tempel, uppfördt af stickor. Dess sidor hade en längd af endast ½ meter. Våra vägvisare gjorde här sin andakt. En af dem hade redan förut, med anledning af mitt löfte att utdela rödvin öfver lag, om vi skulle få vackert väder på toppen, vid ett lägre beläget stenrös med stort allvar verkstält några besvärjelser. Liksom på Vesuvius, så kan man ock på Asamajama urskilja en större yttre krater, härrörande från något äldre utbrott, men nu nästan helt och hållet igenfyld af en ny vulkankegla, i hvars topp den nuvarande kratern mynnar. Denna har en omkrets af ett par kilometer; den gamla kratern, eller hvad geologerna fordom kallade elevationskratern, har varit mycket större. Vulkanen är fortfarande verksam. Den utstöter nämligen ständigt »rök», bestående af vattengas, svafvelsyrlighet och förmodligen äfven kolsyra. Tidtals känner man en tydlig lukt af svafvelväte. Utan svårighet kan man flerstädes krypa till kraterns rand och blicka ned i dess inre. Den är ganska djup.
Hvad sora i dessa hänseenden är gjordt, kan icke mera hjelpas och oppositionen häremot kommer numera allt för sent. Hvad sora deremot återstår att vinna, är för de begge resp. länderna af en omätligt större vigt. Der gäller det en verklig gemensamhet och likställighet; Sådana frågor äro t. ex. Lika bidrag till den gemensamma Konungens och Konungafamiljens hofhållning; Lika bidrag till den gemensamma fonden för skyddande af de resp. ländernas handel och sjöfart; Ett sådant ordnaude af det gemensamma försvaret, att icke, såsom nu, nästan hela både det politiska och moraliska ansvaret jemte tungan häraf uteslutande må hvila på Sverige; Vidare: ett gemensamt tullsystem; Ett gemensamt mynt; En i afseende på handelsförhållandena de begge länderna emellan stiftad lag, som åt dem begge gifver enahanda fördelar, då deremot Norige har nästan alla fördelarne på sin sida; En gemensam rätt till execution af domar och utslag i de resp. länderna; Och slutligen en sådan förändring af riksakten, att denne icke såsom nu i vissa fall står i strid med Sveriges grundlagar och en - 96 I>en 5 November. däst synes vara inrättad under förutsättning alt den Norska grundlagen icke derigenom skulle kränkas eller lida intrång. För min del skulle jag lifligt hafva önskat, att den så högt förtjente vördnadsvärde motionliren framställt och motiverat dessa fordringar å Svenska sidan, för att tagas i öfvervägande vid den föreslagna revisionen af förenings-fördraget. Men då sådant icke skett, har jag vågat åtminstone antyda dessa förhållanden, såsom amendementer till den gjorda motionen. Min innerliga öfvertygelse är nemligen den, att i samma mån de begge förenade rikena erhålla gemensamma intressen, draga gemensamma bördor för det gemensamma ändamålet, och, så vidt möjligt är, lyda gemensamma lagar, det nuvaride misstroendet å Norrska sidan samt missnöjet med föreningens ringa fördelar å den Svenska, skola lemna rum för ett ömsesidigt förtroende, hvilket likväl utgör det fastaste af alla föreningsband, så viii menniskor som nationer emellan. Jag anhåller att detta mitt anförande måtte, jemte Hr Gr Anckarsvärds motion, lä remitteras till Ekon-Utsk:t. Flere ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Detta synes deraf, att Hr Nordenanckar uppgifver såsom disponibel tillgång i banken den summa af omkring 700,000 rtdr b:co, som, efter att hafva under sistförflulna femtal af år, dels såsom räntor och dels såsom capitalafbetalningar, influtit, icke åter i rörelsen utgått. Hvarföre icke Utsk. äfven ansett denna summa vara disponibel, utan endast såsom sådan antagit 44°,000 r:dr, är mig omöjligt att inse. Skälet dertill kan icke vara, att dessa 44°'O0° >:dr anses såsom afbetalningar på Riksg.cont:s skuld till Banken och de öfriga 260,000 r:dr såsom ränlevinst; ty hvem kan bestämma antingen de summor, hvarigenom vare sig Bankens egna skulder blifvit minskade eller dess lånefonder ökade, bärflutit från räntevinst eller capitalafbetalningar, hvilka om hvarandra till bnnken ingå — och genast der sammanblandas. Icke heller förmår jag fatta hvarföre Utsk. vid sina beräkningar följt en olika princip i afseende på fastighetslånefonden emot den a3 H. 33 •258 Deri 6 A p r i I f. m. sorn blifvit iakttagen i ufseende på Handelsoch Närings» disconten. Då det är kändt, att dessa begge fonder, likasom de flesta öfriga af de till särskilda lånerörelsegrenar till bestämdt belopp anvisade fonder, aldrig varit till fullo anlitade, så tyckes mig, att man vid en supponerad sedelutsläppning rättast förfarit, om man antagit, att öfverskotten för framtiden skulle blifva nära nog desamma som de under nästförflutnn tidrymd varit. Hvad Handelsoch Närings-disconten beträffar, tyckes Utsk. hafva delat denna min åsigt, ty der är endast den föreslagna tillökningen i summans maximum tagen i beräkning; men så har icke skett vid fastighets-lånefonden, utan har Utsk. i sina beräkningar föreställt sig, att allt hvad som till denna lånerörelse blefve anslaget skulle hädanefter komma att utgå och några vidare öfverskott derå icke uppstå.
Anilin var derföre den firma under hvilken han numera dref omkring i verlden och det hade han tillochmed lärt sig skrifva med en prydlig släng nedantill. Sjömanslifvet hade han snart fått nog af, hade sedan vistats på olika trakter i Förenta staterna och nu slutligen hamnat nere i tropikerna, der han var kock för ett lag arbetare då jag gjorde hans bekantskap. Särdeles reputerlig att se på var han just inte, då han med en obegripligt kort pipsnugga i munnen, ett förkläde, tillverkadt af en gammal kaffesäck, framför sig och en mössa af samma material på hufvudet, stod och rörde i sina grytor. Men flink och behändig var han och hade synnerligt höga begrepp om sin egen värdighet, den ingen fick understå sig att träda för nära. För öfrigt var han af undersätsig gestalt samt hade ett par långa, seniga armar och mycket korta ben, glest skägg, som inte rakades oftare än hvarje likviddag, ett bra nog fyrkantigt ansigte, stripigt hår af obestämd ljus färg och gråblå ögon, små, men ofantligt pigga och vakna. Något annat språk än finska kunde han egentligen inte, men sjelf trodde han sig tala både svenska och engelska, när han gaf till lifs en obegriplig rotvälska, den ingen kunde bli klok på. Och det gjorde han hvar gång han konverserade med någon som han ansåg vara åtminstone sin jemlike i bildning. Jag var till slut tvungen säga honom att jag var betydligt klen såväl i svenska som i engelska och bad honom derföre vara god och tala finska med mig. Han upptog min anhållan vänligt och försökte småleende trösta mig med ett: "ten lär you nog qvick", men erbjöd sig lyckligtvis ändå inte att gifva mig lektioner utan höll sig derefter på min nivå och talade finska. Roligast var han när lördagskvällen kom, arbetet för veckan var slutadt och skurandet af grytorna undanstökadt, ett göra det han inte ansåg af nöden oftare än om lördagarna. Under veckans lopp var han intet annat än kock och ansåg sig som sådan stå betydligt öfver den vanliga mobben, hvilken endast i tjensteärenden så att säga officielt tilläts inträda i köket. Men på lördagsaftnarna steg han ned från sin piedestal och blef medborgare och sällskapsmenniska igen.