Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke ohelga mitt förbund, och icke ogildt göra hvad af minom mun utgånget är. Jag hafver en gång svorit vid mina helighet: Jag vill icke ljuga for David; Hans säd skall evig vara, och hans stol för mig såsom solen. Såsom månen skall han evinnerliga vid magt hållen varda, och såsom de vittne i skyn viss vara. Sela. Men nu bortdrifver du och förkastar, och vredgas med dinom smorda. Du bryter dins tjenares förbund, och trampar hans krono neder på jordena. Du nederrifver alla hans murar, och låter hans fäste afbrytas. Honom beröfva alle de der framom gå; han är sinom grannom ett gabberi vorden. Du upphöjer hans ovänners högra hand, och gläder alla hans fiendar. Ock hafver du hans svärds kraft borttagit, och låter honom ingen seger vinna i stridene. Du förstörer hans renhet, och kastar hans stol till jordena. Du förkortar hans ungdoms tid, och betäcker honom med blygd. Sela. Herre, huru länge vill du dig så allstinges fördölja; och låta dina grymhet brinna såsom en eld? Tänk huru stackot mitt lif är; hvi vill du alla menniskor fåfängt skapat hafva? Hvilken är den der lefver, och intet ser döden; den sina själ friar utu helvetes hand? Sela. Herre, hvar är den förra din nåd, den du David i dine sanning svorit hafver? Tänk, Herre, på dina tjenares försmädelse, den jag bär i mitt sköt, af allom så mångom folkom; Dermed, Herre, dine fiender dig försmäda; der de med försmäda, och med fötterna trampa på din smorda. Lofvad vare Herren evinnerliga. Amen, Amen. En bön Mose dens Guds mansens. Herre, du äst vår tillflykt, ifrå slägte till slägte. Förr än bergen vordo, och jorden och verlden skapade blefvo, äst du Gud, af evighet till evighet; Du som låter menniskorna dö, och säger: Kommer igen, I menniskors barn.
För att afböja den nystiftade, eller rättare den med ny garanti försedda Bankens misscredit och fall, måste en hemlighets-slöja kastas olver Bancoverkets tillstånd, och den §. af BancoOrdningen måtte suspenderas, genom hvilken ofelbart man hade tänkt från den nya Banken afböja det öde, som träffat den under Carl X:s regering stiftade Bank. Det kan i sanning räknas Carl den Xks ädla Minister till last, att denna suspension af Bankens publicitet, eller att 1672 års beslut icke formeligen upphäfdes, sedén Statens organisation hunnit fullbordas, och Banken i 10 års tid kunnat utöfva functionerne af en Bank. Emedlertid äga nu församlade Ständer ofelbart rättighet att genom upphäfvande af 5o Den 4 April f. m. I672 års beslut återställa BancoOrdningens 72 §. uti sin fulla kraft. Hvad tysthetseden beträffar, så upphör den naturligtvis att vara förbindande i sammaj ögonblick, som Riksens Ständer finna för godt att upphäfva 1672 års beslut, som hade tysthetseden till följe. Utskottets yttrade egna opinion om denna eds förbindande kraft, synes icke framställa något hinder, om Riksens Ständer skulle vilja upphäfva ett beslut som af serskildta omstän. digheter blifvit föranledt. Utskottet förklarar att det anser Riksens Ständer ingalunda böra sakna de upplysningar om Bankens tillstånd, hvilka för Riksens Stan-» der äro angelägna att erhålla; Utskottet säger sig vara beredt att dem afgifva. Utskottet anser ändamålet för den yrkada publiciteten fedan vara till eli väsendhg del vunnen genom de upplysningar, som Utskottet genom sitt Betänkande Nio 2 meddeladt, emedan till en fullkomlig kännedom af Bankens ställning, det icke fordras mera än uppgift af sedelstocken vid 18»7 års slut samt af den reella fonden, jemte specification öfver Bankens fordringar.
För öfrigt har jag härvid ej haft annat ändamål, än att framställa sanningen sådan jag dtn med visshet känner. M n öfver! tunar dess större eller mindre verkan till Hög* loflige Ridderskapets och Adelns • meta upplysta pröfning. Herr nora Hauswolff: En värd Ledamot Hr af Brinckman har vid mitt yttrande anmärkt, det icke något rytt Rättegångs sätt nit-d tjufvar åsyftades, men meningen af Betänkandet i denna del kan väl efter dess ordafaltning ic* ke annorlunda förstås , än ait det gamla före» skrifna skulle på föreslaget vis förändras ^ och kan jag icke inse någon anledning, hvarföre icke det hittills gällande må kunna bibehållas, intilldess den under utarbetning varande nya Cri* tninalLagen jemte Rättegångs-ordningen i Brottmål, hinner utkomma till Ständernas gransk* ding Och i anledning af Herr Cederskjölds invändning emot den föreslagne brännmärkningen, får jag, med åberopande af hvad jag rörande detta ämne förut anfört, äran erinra, att den varder icke allenast en skärpning i straffet a sorn så måqg«§påyrkata utanlock egenteligen 44 Den 21 Maji. ett nödvändigt signum, hvarigenom dels Domaren, som skall företaga Ransakning öfver en sådan bof, sättes i tillfälle att genast utan besvärliga omvägar utröna förbrytarens tillförene ådagalagde vandel och befordra denne till dess, välförtjenta bestraffning , dels ock Allmän heten lätteligen kan, utan att blottställa sig sjelf för äfventyr af misstag, med säkerhet igenkänna dem, hvilka ifrån Samhäils-rätten ärq. fridly ste, samt dem gripa och till
År 1517 kom han ärkebiskopen till hjälp, men blef slagen och kunde ej hindra Stäkets fall och Trolles afsättning, hvarom beslut fattats på riksdagen i Arboga den 25 nov. nyss nämda år, där också Arvid Kurck med sin röst understödde Sten Sture. Nu vände sig kung Kristian med sin flotta till Finland och härjade längs Ålands och fastlandets kuster. År 1518 gjorde han ett nytt angrepp mot Sverige, men rönte nu lika liten framgång som förra gången. Vredgad häröfver sökte han hämden på annan väg. Han anropade påfvens bistånd och utvärkade, att denne förklarade Sten Sture i bann och belade Sverige med interdikt, d.v.s. förbjöd fullgörandet af alla kyrkliga ceremonier och fromma förrättningar. Ett nytt anfall i januari 1520 slutade för Kristian lyckligare. Riksföreståndaren blef nämligen nu af en dansk här slagen i Västergötland å sjön Åsunden i närheten af Bogesund. Sten Sture sårades härvid och afled på återvägen genom mellersta Sverige den 3 febr. samma år. Danskarnes seger var nu afgjord och å rådsmötet i Upsala d. 2 mars erkände riksrådet i folkets namn Kristian II såsom konung. Den enda som ännu förblef det fosterländska partiet trogen var Sten Stures ädla och oförskräkta enka Kristina Gyllenstjerna, som förde befälet å Stockholms slott. Men också hon nödgades snart vika för öfvermakten, likväl först sedan hon utvärkat försäkran om tillgift för flere af hennes aflidne makes trognaste anhängare. Bland dessa märka vi i Finland: Arvid Kurck, Tönne Erikson Tott, Åke Göranson Tott och Nils Eskilson Banér. Den 10 juni 1520 ingick från den nyvalde konungen till riksråden och andra i Finland bosatte bref med befallning att med det allra första infinna sig i Stockholm, så framt de ville sörja för sitt eget, den heliga kyrkans och menige mans i riket framtida väl och bestånd. Denna befallning efterkoms likväl ej, ty man anade hvad afsikten med den samma var, en aning, som också snart skulle så grymt besannas. Fosterlandsvän och fosterlandsfiende. Arvid Kurck vacklar. Gamla vänner mötas. Godkväll, frände! Hvad ser du så jämmerligt andäktig ut?
Tryckfribets-förord ningen, angående aflemnande af exemplar utål tryckta arbeten; hvilket förslag förkastats af Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden. Stockholm den 16 December 1862. Stockholm, tryckt hos Sam. Rumstedt, 1862. Konstitutions-Utskottcts Memorial N:o 5. Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Jan. 1863, kl. 2 e. ia. Konstilutions-Utskottels Memorial till Rikets Ständer, angående föreslaget tillsättande af ett särskildt Utskott för behandling af väckta frågor rörande elementar-läroverken; m. m. Enligt hvad Konstitutions-Utskottet af detsamma tillhandakomna Protokolls-utdrag inhemtat, har Hedervärda Bonde-Ståndet för sin del beslutat, att, med stöd af 36 § 3 mom. Riksdags-ordningen, Rikets Ständer måtte tillsätta ett särskildt Utskott af 16 medlemmar, 4 från hvarje Riks-Stånd, för behandling af de vid denna riksdag väckta frågor rörande elementar-läroverken, pedagogierna och folkskolan; dock att alla frågor om de utgifter från Statens sida, hvilka kunna erfordras för den ombildning af undervisningsväsendet, som af det särskilda Utskottet möjligen kunde komma att föreslås, borde tillhöra Stats-Utskottets behandling i grundlagsenlig ordning; hvilket beslut blifvit de öfriga Riks-Stånden delgifvet, med inbjudning till dem att sig deruti förena; och har denna inbjudning blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt af Högvördiga Preste-Ståndet afslagen, men af Vällofliga Borgare-Ståndet antagen, vid hvilket förhållande, och då sålunda i denna fråga två Stånd stannat emot två, dess afgörande, jemlikt ofvan åberopade § och mom. i Riksdags-ordningen, tillhör Konstitutions-Utskottet, som af sådan anledning tagit densamma i öfvervägande.
Jag låter bara ingenting g å mig till sinnes... GENERALEN. (allvarsamt) Du har ett för godt namn för att spol iera dess anseende... BARON. Kära farbror, var inte barnslig! J ag är en mycket g ammal karl redan ! GENERALEN. Desto v ärre att sådant som detta här med f ru Stjernfel t k an komma i fråg a. Låt bli det härefter! Du stöter därmed flere än mig! Förstår du inte? Det fins någon här i huset, som ser upp till dig, och du vill ju inte s åra henne? Man ska inte lättsinnigt stö ra oskuldens lugna själslif. Fundera nu öfver det, och kom till ett g odt beslut för hennes och din Båda fara upp. Generalen stannar ett ögonblick, går sedan in. Dörrarna bli öppna). Elise och Segerstedt lutade nära hvarandra öfver ett pappers Ni mås te förl åta att j ag stör er, mina dufvor! Jag har litet att bes tyra här ensam. Sk aldeyran kan ju forts ättas i ett annat rum, eller hur? Elise, Elise, poeter är inte rik tigt bra för h elt unga flickor! BARON. (tager under tiden fundersamt fram en cigarr, slår sig ned i soffan och tänder den) Således ändå rangerad karl! (fortsätter medan Segerstedt fäller ett papper) GENERALEN. Nå, får h err Segerstedt småningom samlade? sina papper ska inte är politiker! dem, och slår igen dörrarna. Baron ser kritiskt på dem ur soffan. Segerstedt (brister ut i ett gladt skratt och slår ihop händerna). ELISE. Åh, s å pappa k an vara utstuderadt g emen! BARON. Du har ju intet medlidande med Segerstedt, Elise! Se nu på honom! Han ser ut som ett u pp och nerv ändt f rågeteck en. Morska u pp dig, Segerstedt! Jag ser att du inte är van att nappas med general er ELISE. (till Segerstedt) Ja, mås te man inte ha respekt för pappa? SEGERSTEDT. (tvunget) Så mycket man kan. ELISE. Kan? Man måste! Hör nu!
Att återtaga hvad som en gång är medgifvet, vore icke rädligt; det innebär icke eller någon våda, så länge de arbetande classernes politiska verkningskrets inskränkes till en fjerdepart af representationen. Att med antagande af allmänna val, förena denna de arbetande classernes utsträckta valrätt, möter nästan oöfvervinnerliga svårigheter, särdeles med de kända anlipathierna mot allt aristocratiskt element. Ståndsrepresentationens ide' förkastas ingalunda af andra länders statsmän. Man känner den stora Fransyska velenskapsmannen och lill sina politiska tänkesätt radicala Aragos yttrande: ”J håfven i edert fädernesland upplöst ett stort problem; akten er väl alt förändra en sådan representation. Del är all erkänna en alltför materiel åsigt af Staten, att vilja mäta menniskovärdet med penningen, med en census.” Det finnes dessutom intressen i samhället, hvilka, om ock mindre handgripliga, äro lika dyrbara: det är samhällets ide'ela intressen, dels religieusa och moraliska. Dessa förmå göra sig gällande, när ståndsvalen bibehållas, men torde förlora den betydelse de förtjena, om allmänna val antagas, och siffran skall bestämma omfånget af menniskans samhällsrälligheter och politiska verkningskrets. Det vöre visserligen ännu åtskilligt att tillägga i ståndsvalens intresse, men det vore att ännu ytterligare idissla det, som af andra redan är bättre sagt. Skulle fördomarnc mot ståndsval icke kunna öfvervinnas, bör Adeln icke alltför envist vidhålla sin åsigt; ty äfven om man icke förmår åstadkomma det båsta möjliga, bör man söka tillvägabrin - 38 1) e n 2 8 Augusti. ga ett bättre än det som är, hvilket otvifvelaktig!, utan motvigt, päskyndar samhällets deraocratiserande, då democratiens äsigier uteslutande hyllas af tvenne Stånd och af minoriteten inom de tvenne andra. Att ståndsval länge svarat emot sitt ändamål, är visserligen intet skäl för dess evinnerliga bibehållande. En statsförfattning kan under ett visst tidsskifte vara den ändamålsenligaste, och under ett annat icke mera öfverensstämma med tidsförhållandena.
«Så, så, nog lär jag då äfven hört det någongång, men hvad angick mig hennes tyska slägtingar? Om löjtnanten är en bra karl, skall det fägna mig att göra hans bekantskap, äfven för slägtskapens skull,» tillade han leende. «Men Petter?» «Hvad bryr jag mig om Petter! Jag gör hvad mig behagar, och umgås med hvem jag vill.» Leonna hade gerna fallit sin far om halsen för dessa ord, men hvad hade han då tänkt? Färdiga för hemresan stodo mor och dotter morgonen derpå och sågo utåt planen. På afstånd upptäckte Leonnas goda ögon Feodor, som utdelade befallningar bland de arbetande. När fadren inträdde, gaf hon detta tillkänna, med förfrågan om brefvets aflemnande. «På sådant der lappri har jag nu icke tid att tänka» svarade han tvärt, «brefvet skickade jag till deras högvakt. Jag har fått en fördömdt ledsam nyhet. Några rysskäringar ha pingstdagen genom sin oförsigtighet tändt eld på Greta Lisas stuga; det arma folket lär ha förlorat allt hvad både de fått och förvärfvat.» Både mor och dotter frågade huru det gått till. «Det vete —! Kom nu, vagnen väntar. Reda skall jag ha på saken!» Greta Lisa, uppfödd på Grönskog, var en rask och arbetsam qvinna, gift sedan flera år med en, som från gossåren varit i tjenst hos kapten Nordenskans. När de gifte sig, blef hon, på sitt vis, väl utstyrd af fru Igeldorf. Kapten skänkte honom timmer till en rymlig stuga, som uppsattes på halfva vägen mellan Grönskog och kyrkbyn. Mannen var skomakare om vintern; sommartiden for han till sjöss. Pingstdagen tog Greta Lisa sin yngsta gosse med till kyrkan, ty hon fick åka med en bekant från herrgården. Den andra lemnades hemma under en gammal inhysesgummas vård, som äfven förmanades att se efter ryssarna och elden. Der bodde nemligen två soldathustrur, hvaraf en talade finska. De bakade försäljningsbröd. Innan värdinnan for till kyrkan, hade redan den ena vandrat af med sin korg på hufvudet; den andra väntade på det som ännu var qvar i ugnen.
— N:o 7. i anledning af väckt motion om särskildt ansvar lör förfalskning af enskilda bankers sedlar. XX. B. 371-. XXI. A. 20. — N:o 8. med förslag till sammaujemkning af de inom RiksStånden fattade skiljaktiga beslut, vid förehafvande af Utskottens, i utlåtandet N:o 5 afgifna, förnyade förslag till lag för enskilda banker, XXII. B. 461. XXIII. 187 XXIV. A. 386. XXV. U. 87, A. 144. U. 4.5. A. 466. XXVI. E. 29. — N:o 9. i anledning af vissa skiljaktigheter uti RiksStåndens sednast fattade beslut, rörande lagstiftningen för en - ( 44 ) skilda banker. Se vidare StatsIJukottels med BankoUtskottets gemensamma betänkande!). Bankoverket, angående htifvudgrunderna för en förändrad organisation af. Bankoverkets embetsoell tjenstemän, angående den ansvarighet, som dem åtföljer. IX. B. 387. X. A. 80. — embetsoch tjensteman, konslidkare samt vaktbetjening, angående ny aflöningsstat för. IX. B. 387. X. Å. 80, 228. XIII. U. 259. XIX. A. 328 XXV. IT. 87, A 13g. — styrelse och förvaltning, om förändrade reglementariska stadgapden för. XXV. B. 146, 161. Å. 232,244 XXVI. U. 172, 2o5. A. 214. Bankovinsten, angående dess användande ad publicos usus. U. 25g. XIX. A. 328. — om beräknande deri, af Handelsoch Näringsdiscontens så kallade reservfond.
En sådan tolkning strider oek mot verkliga ordalydelse i om förmäl de 5 ty, då det heter, att uppodlingar icke böra verka till annat föi hållande uti skyldigheten till hägnads upprättande och un - Lagsamt A Im. Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, No 27. i3 d-erhållande, måste lagstiftaren hafva vid ordet: "annat" haft afseende på hvad lian förut i Förordningen stadgat, och då hail icke med ett enda ord i de föregående §§. vidrört stängsei-förhållanderna emellan odlad och ouppodlad jord, följer deraf, att han icke kunnat afse det ofvanomförmälda moni. i 2 §. 5 Cap. Byggninga-Balken, sorn innehåller, att då skog, Beteshage eller utmark möler åker eller äng; hålle den gården allena, som åker eller äng eger. Detta bekräftas ytterligare, då det säges, att uppodlingar icke (å verka någon förändring i skyldigheten lill stängsels hållande; ty det fanns förut ingen stängsel-skyldighet emellan odlade och oupplad* egor. Egaren till den odlade jorden måste visserligen, om han ville hafva stängsel, hägna sjelf, men lian hade alldeles ingen j. kyldighet dertill och kulaide saklöst, åtminstone hvad grannens rätt beträffar, taga bort sin stängsel, när han ville. Dessutom då lagstiftaren talat om stängselskyldigheteus fortfarande oförändrade be länd, måsta han ovilkorligen hafva åsyftat de händelser, der en sådan skyldighet egde ram, och dessa hade han bestämt i de /j föregående §§. af Förordningen. Femte paragrafen hänförer sig tydligen till den 3:dje och 4-'de, hvilka handla om stängsel i skog, utmark och beteshage. Deri måste föl jagt! igen, efter en vigtig tolkning, så förstås, att stäng el-vitsordet i skog, utmark och beteshage, skyldigheten att i stängseln deltaga efter oförmedlade hemmantalet samt en deruti, jemlikt 4 §•, vunnen lindring icke lida någon förändring genom jordens eller markens skeende odling å någondera sidan af gränselinien.
Åt bäckenen, särdeles det nedersta, har man nemligen till den ändan gifvit ett till deras ursprungliga bestämmelse, nemligen kondensering af vattenångorna, oproportionerligt rymdinnehåll, — och genom att ännu mera öka detta skulle man kanhända kunna drifva detta missbruk ännu längre än för närvarande är fallet. Väl inser kommissionen, att detta sätt att drifva rörelsen på det sätt apparaterne nu äro inrättade, icke bringar bränvinsbrännaren någon verklig fördel, och att det således ej kan bibehålla sig i längden, men det är att befara, att genom förändringar och förbättringar utaf detsamma kunna utveckla sig vidare missbruk, som kunna stiga till 6n för statskassans inkomst skadlig höjd. Man måste derföre söka att förekomma detta, hvilket icke tros kunna ske på annat sätt, än genom att äfvenledes skattlägga lankrummet, utan hänseende till dess storlek, äfvensom bäckenen, der nemligen lankrum och bäcken finnas, samt tillika alla rörledningar, genom hvilka de utvecklade ångorna passera för att komma till imkylaren, hvarest de kondenseras, för att uppsamlas såsom sprit eller bränvin. Enär kommissionen ämnar föreslå att det tillåtliga minimum af apparaternas rymdinnehåll måtte beräknas på samma sätt, vill kommissionen i förslaget till beskattningen, med afseende på hvad, som i en apparat skall anses såsom den skattskyldiga rymden, endast hänvisa till dithörande lagparagrafs bestämmande, om huruledes det tillåtliga minimum skäll beräknas. M '<§ Med afseende på skattesatsens storlek, märkes följande: med en pistorisk apparat af 200 potters pannerymd, och som drifves med ånga, kan till och med med en mindre ansträngd afverkning, erhållas dagligen 1500 potter, hvilket är den produktion, som ofvanföre är antagen såsom minimum för den tillverkning, som hädanefter skulle ske. Väl kan, såsom tillförene är anmärkt, ett större potteantal åstadkommas, men detta kan endast ske genom ett öfveransträngdt och i flera afseenden skadligt bedrifvande, och på ett sådant vill kommissionen icke grunda beräkningen, fastän följden deraf sannolikt blir, att man ej uppnår del påräknade skattebeloppet. Men detta skulle förmodligen också blifva fallet, om man antager produktionsförmågan större, så att man i begge fallen kommer ungefärligen lika långt.
På det deras land skall till öde varda, dem till evig skam, så att den der framom går, skall sig förundra, och rista hufvudet. Ty jag skall, genom ett östanväder, förskingra dem för deras fiendar; jag skall visa dem ryggen, och icke anletet, då de förderfvas. Men de sade: Kommer, och låter oss gå till råds emot Jeremia; ty Presterna kunna icke fara ville i lagen, och de gamlas råd icke fela, och Propheterna kunna icke lära orätt. Kommer, och låter oss slå honom ihjäl med tungone, och passa intet uppå hvad han säger. Herre, akta uppå mig, och hör mina motståndares röst. Är det rätt, att man vedergäller ondt för godt? Ty de hafva grafvit mine själ ena grop. Kom dock ihåg, huru jag för dig stått hafver, så att jag talade deras bästa, och vände dina grymhet ifrå dem. Så straffa nu deras barn med hunger, och låt dem i svärd falla, att deras hustrur och enkor utan barn blifva, och deras män ihjälslagne, och deras unga män i strid genom svärd dräpne varda; Att ett rop utaf deras husom må hördt varda, huru du med hast hafver låtit krigsfolk komma öfver dem; ty de hafva grafvit ena grop till att fånga mig, och lagt ena snaro för mina fötter. Och efter du, Herre, vetst all deras anslag emot mig, att de vilja dräpa mig; så förlåt dem icke deras missgerning, och låt deras synder icke utstrukna varda för dig; låt dem störta inför dig, och handla med dem efter dina vrede. Så sade Herren: Gack bort, och köp dig ena lerkruko af krukomakarenom, samt med några af de äldsta i folket, och de äldsta för Presterna;
Frampå morgonen hade hon kämpat ut sin strid med Gud, då ändtligen kunde hon bedja: ske din vilje. Men hon fann ingen tröst i sin sorg, det var bara detta, att hon ej spjärnade emot längre, det var, som om hennes egen förmåga att vilja hade dött. Hennes far anade intet. Han såg, att hon var blekare än vanligt, och hennes steg voro tunga och trötta, men han tillskref det våren, som nu nalkades. Hon var lika mild och vänlig som alltid, spelade för honom i skymningen, nästan alltid lätta och lekande melodier. Ibland tyckte han väl, att uttrycket i ögonen var allvarsammare än förr, och att linierna kring munnen tydde på nå- got inre lidande, men när hon då såg hans forskande blickar och log mot honom sitt milda leende, som drog som en solstråle öfver ansiktet, så tyckte han, att han varit offer för en synvilla. Och dag för dag lärde hon bättre bära sin sorg. Nu kunde hon dagligen bedja, viss o m att en rättvis Gud sänder sorg och glädje. Ivar Berner hade också kämpat en Jakobskamp med Gud, men han hade icke sin barndomstro, som höll honom uppe i striden. När den första brännande smärtan öfver att hafva förlorat Elna var öfver greps han af en hänsynslös vrede mot ödet. Han blef fatalist. Han var af evighet bestämd till olycka, det var icke värdt att kämpa emot. Nu kunde det blifva af honom hvad som helst. Några ansträngningar från hans sida, för hvad det vara månde, vore j u rent af löjliga. Han kunde ändå icke rubba ödets gång ett fjät från dess bana. Hvad skulle han också anstränga sig för? Han hade ingen att älska. Elna! Det var som att rifva i öppet sår. Han ville icke, kunde icke tänka på henne. Hon var ute ur hans lif, han måste glömma henne. Och människor i öfrigt! Han hade icke råkat en enda, som kunde gifva honom igen tron på, att det finnes något godt och ädelt i. människonaturen. Om han gick till sina kamrater — ärelystnad och uselhet! Och kvinnorna — småsinne, flärd och ytlighet! Med dessa skulle han lefva, och för hvad? Ett lif efter detta. Om det åtminstone vore slut med döden, så kunde man väl hålla ut ett människolifs längd.