Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och foro desslikes upp med honom vagnar och resenärer, och var en ganska stor skare. Då de nu kommo in på den planen Atad, som ligger in emot Jordan, då höllo de en ganska stor och bitter dödklagan; och han sörjde öfver sin fader i sju dagar. Och då folket i landet, de Cananeer, sågo det sörjandet på den planen Atad, sade de: De Egyptier sörja der fast. Deraf kallar man det rummet de Egyptiers sorg; hvilket ligger in emot Jordan. Och hans barn gjorde som han dem befallt hade. Och förde honom i Canaans land, och begrofvo honom i den dubbelkulone af åkren, som Abraham med åkrenom köpt hade till arfgrift af Ephron Hetheen, tvärt emot Mamre. Så for Joseph åter in i Egypten med sina bröder, och med allom dem, som voro farne upp med honom till att begrafva hans fader; när de hade begrafvit honom. Men Josephs bröder fruktade sig, då deras fader var död, och sade: Kanske, att Joseph är oss gramse, och måtte vedergälla oss det onda vi honom gjort hafve. Derföre läto de säga honom: Din fader gaf befallning för sin död, och sade: Så skolen I säga till Joseph: Käre, förlåt dina bröder deras missgerning och synd, att de så illa hafva gjort emot dig. Käre, förlåt oss nu, som ärom dins faders Guds tjenare, denna missgerning. Men Joseph gret, då de sådant talade med honom. Och hans bröder gingo till, och föllo ned för honom, och sade: Si, vi äre dine tjenare. Joseph sade till dem: Frukter eder icke, ty jag är under Gudi. I tänkten ondt öfver mig, men Gud hafver vändt det till godo, att han gjorde som för ögon är, till att frälsa mycket folk. Så frukter eder nu intet, jag vill försörja eder och edro barn. Och han stärkte dem, och talade vänliga med dem. Så bodde Joseph i Egypten med sins faders huse, och lefde hundrade och tio år. Och såg Ephraims barn till tredje led: Föddes också barn på Josephs sköte, utaf Machirs barnom, hvilken Manasse son var.
Förordningen den 18 December 1823 skola nämndemännen väljas af och bland “bönder"; men denna föreskrift är både olämplig och svår alt noggrann! iakttaga, sedan gränserna emellan BondeStåndet och den öfriga landtbefolkningen såväl i politiskt som socialt hänseende försvunnit. Då likväl nämnden af ålder betraktats såsom folkelementets representant vid lagskipningen, lära tjenstemän böra från valbarhet och valrätt uteslutas. Vidare, och då det skäligen torde kunna befaras, alt i orter, der nämndemansbestyret ej är så värderadt som borde vara, lösa personer kunde komma alt i nämnden insättas, och att ej allenast domslolarnes anseende deraf skulle lida, utan äfven nämndemans-institutionen undergräfvas, torde från behörighet till nämndemansbefaltning böra uteslutas sådana personer, hvilka icke ega eller med åborätt eller på arrende innehafva jordbrukseller annan fastighet inom kommunen, och sålunda i större eller mindre mån äro ali räkna till den rörliga befolkningen. I sammanhang med förändrade föreskrifter härom synes jemväl viss tid böra bestämmas, inom hvilken den, som afgått från nämndenianshefattning må vara fri från skyldighet att sådan befattning ånyo mottaga. 1 öfverensstämmelse härmed, och med iakttagande deraf, att kommunalstämma enligt gällande lag öfverlagd sockenstämmas behörighet i förevarande hänseende, hafva Rikets Ständer alltså, för sin del, beslutat, alt 1 Kap. 1 § Rättegångsbalken skall erhålla följande förändrade lydelse: B/h. lill B. St. Skrifvelse, J\T:o 55. “Underrätt å landet är Häradsrätt. Der dömer Häradshöfding med tolf män, som i häradet ho och dertill valde äro. De tolf kallas Häradsnämnd. Då ledigt rum i nämnden fyllas skall, varde i den eller de socknar, för hvilka ledigheten inträffat, val hållet å kommunalstämma. Ej må annan dertill väljas än den, som är tjugufem år gammal, samt eger, eller ock under åboeller nyttjanderätt innehafver hemman eller annan fastighet inom socknen, och eger rösträtt vid kommunalstämma; ej heller den, som innehar befattning i Konungens och Rikets tjenst. Den, som de flesta rösterna erhållit, vare såsom nämndeman ansedd.
Dea tredje Anmärkning, som egcnteligen an* Ben iS April. *7 går Arrendet å Starby Kongsgård , besvaras till dess allmänna åsigt af 18lo års Riksdags Beslut, hvarigenom detta Arrende med flere dylike, efter Contracterne bibehållas, endast att de i stället för Penningar, skulle förvandlas till Spannmål efter Markegång, och kan fråga om Contractets bestånd för denna Kongsgård skäligen äga rum, tillhörer den icke Riksens Ständer, utan vederbörande Auctoriteters granskning och afgörande. Af allt detta slutar jag; att ingen gällande anledning till rättelse eller förändring i Statsutskottets Förslag, sig företer och att följagte. ligen ingen Aterremiss deraf är nödig. Jag har dessutom ett skäl , hvaruppå jag utbeder mig att fä fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet, det nemligen: Att Hans Majit Konungens och Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsens Hofhållnings-Utgifter äfven äro i detta Förslag innefattade. Jag är ganska säker derpå, att Ridderskapet och Adeln ingalunda vilja vara de sista, att i den delen med Stats-Utskottet instämma och jag anhåller vördsamligen om Högvälborne Herr Grefvens och Landt-Marskalkens Proposition tilt bifall å Utskottets Betänkande. Friherre Löjvenskjöld, Salomon: Jag anhåller att få veta om Hennes Maj:t Enke-Drottningen blifvit hörd öfver den af Utskottet föreslagna förändring uti Hennes Maj:ts GiftermålsContractj har sådant ej blifvit iakttagitjår jag 38 • Dett iS April, erindra om nödvändigheten deraf, innan något beslut af Riksens Ständer fattas. Herr Pahlman, Otto Fredric: jag känner ej huruvida den Ledamot, sorn j dag yttrat att Stats-Utskottet iakttagit en olämpelig besparings priucipe i afseende å den föreslagne ärliga underhålls.Summan för Hennes Maj:t Enke.
» » Det är dumt af dig, » svarade den första. » Hvarför vill du aldrig veta någonting. Förstår du inte, att du då skulle ha en dubbel glädje af allt? » » Tror du? » svarade den mörkögda. » Vi människor kalla stjärnorna Mars och Venus och Sirins och Jupiter. Men stjärnorna heta nog något helt annat, som vi aldrig få veta. Hvad bryr jag mig om, hvad man har kallat denna! — Det är en vacker stjärna, som jag gärna ser på; — det är nog! » » Så där är du alltid, » sade systern vid stranden. » Du vill aldrig grubbla öfver tingen. D u nöjer dig med ett flyktigt, lättköpt intryck af dem, och därmed tror du dig känna dem. » &gt;-Och du grubblar så länge på dem, att du glömmer att glädja dig öfver dem, » svarade den andra. » Hvad hjälper det dig, att du vet, hur långt det är från oss till den där stjärnan, och hur mycket den väger. Blir du lyckligare för det? — Jag gläder mig öfver att se, hur den skälfver och tindrar. Se, hur vattenklar den är! Jag skulle vilja ha den i en ring! » 1893 » Och det kan du aldrig få, » svarade den andra. » Det gör ingenting, » svarade den mörkögda systern. » Då kan jag ju roa mig med att inbilla mig det. » Den yngre systern hade rest sig från stenen, där hon satt. Hon hade dragit slöjan längre ned öfver pannan och själen tätare kring axlarna; hela hennes gestalt aftecknade sig som en blank staty mot hafvet, där ljuset ännu dröjde med en matt glans. Hela linien af hennes kropp, hennes stämma, hennes ord, allt var strängt. » Du tror för mycket på dig själf, syster, » sade hon långsamt. » Man skall tvina på allt och allra mest på sig själf! Opröfvadt skall man aldrig taga emot något, och till oeh med om man länge har pröfvat det, skall man vara vaken och passa på. Intet är så dumt som att låta sig öfverraska. » Hur ofta låter du dig inte narra, af sorg och glädje, af vänner och ovänner, därför att du går efter det första intrycket, för att du alltid kommer springande med öppna armar, — bara armar!
Som tvänne stora Konungar, Carl X och Carl XI, redan i sin tid funno sakens vigt och allmänna nytta för Landet vara försäkrad äfven i hänseende till Sveriges behof för framtiden i de af dem stiftade och anlagde Kongl. Stuterier, skulle jag visserligen, efter hvad jag äfven haft äran nämna, icke kunna anmäla alla de nu uppkomne bristers ändamålsenligare afhjelpande, än då jag vördsamt anhåller det Rikets Ständer, sedan de hunnit erfara alla följder af de år i8oq vidtagne åtgärder i denna sak, såsom uti Stats-Ekonomiskt hänseende en ganska betydande missräkning, hvilken åstadkommit den oerhörda Contribution till Danmark vårt RörelseCapital får vidkännas, så väl som den stora förlust Cavalleriets rätta andvänbarhet derigenom tillskyndats, och Landets ekonomiska nytta tillbakavisad, hvilken skulle bestämt visa sig uti de hästar, af Nordens stammar förädlade, som på våra inhemske förträfflige hårdländte localer rätt uppfödde icke kunna i hela den kända verlden * 3o/f Den io December f. m. öfverträffas, borde vara en ren och ädel inhemsk förkofringsgren, som i sakernas närvarande skick, år från år dör af vanskötsel — det Rikets Ständer, säger jag, inseende allt detta, skulle finna nödigt låta saken återkomma till det skick, hvari förenämnde stora Konungar lemnat henne, och, i den mon anslag för återupprättandet af Rikets Stuteriinrättningar och Arrendatorernas förnöjande kunna meddelas, ville förordna Ottenby Stuteries återupprättande, samt Strömsholms och Kungsöhrs förenande, äfvensom Flyinge och Dahlbys återställande, med föreskrifven Lönereglering åStat, samt af Konungen utbedja sig i följd deraf en i Nåder utfärdad Instruction för dessa verks administration, skulle jag icke misströsta om möjligheten att inom Landet å nyo finna nytt lif i denna högst magtpåliggande Nationens allmänna angelägenhet»
Ehuru flere och vigtiga inkast kunna gö^ ras emot dessa grundsattser, i synnerhet då de användas på KrigsAcademien vid Carlberg, der enligt samma talares yttranden, ”mångå medborgerliga män blifvit bildade, hvaraf Riddarhuset ännu dagligen visar dyrbara vedermälen;” Ehuru med skäl torde kunna påstås att den framställda princip af alldeles lika uppfostran för olika Stånd kan tåla betydande modificationer, att ynglingen som ämnar sig till KrigsStåndet, till exempel ej bör uppfostras lika med den som egnar sig till det andeliga Ståndet; att beslutsamhet och djerfhet skall inplantas i den förres sinne, saktmod och formhet i den sednares; att den förres efter.’ domen böra hemtas ur Krigshistorien, den sednares från Kyrkofädren, att elementerne till den förres bildning äro Mathematik, Humaniora och lefvande språk, till den sednares,1 V Ben iy M ji /. m, Theologien, de döda Språken och Rhetorikeft* att så vidt skilda syften icke kunna förenäs annorlunda än på bekostnad af den ena delen, hvilket allt torde bevisa att Herrar von Hartmansdorff och Montgomeri®, nog enjidigt hafva framstäldt principen, emot enfidig uppfostran 5 likväl, och då denna del af de väfda motionairernas framställning är öfverensstämmande med tidens anda, eller rättare sagt med tidens lynne, skall jag böja min enski 1 Idta tanka tinder allmänna opinionetls, denna verldens s| kallade Drottning, hvilken ehuru ofta uppstigen på eri usurpend och vacklande Thron, likväl af mig ej skall bskrigas.
Månne icke hela det constitulionella statsskicket, månne icke 76 §: n Reg.- F:n helt och hållet bestämmer gränsen för statsmakternas verkningskrets, och visar alt det är omöjligt, att ifrågavar. skuldförbindelser kunde äga naturen af att vara utgifna på statsmakternas vägnar? Jag vill äfven önska, att jag illa uppfattat, illa förstått detta Gr. Horns yllrande och förutsätter således att mitt svar grundar sig på den uppfattning jag haft äran här framställa öfver frågan; men jag beklagar, att jag äfven mot min värde vän Gr. Frölich måste göra en anmärkning. Gr. Frölich har yttrat, att han ej vill sätta i fråga alt någon oppositionsanda möjligen kunde komma att uppstå, utan att han och alla menniskor i Sverige skulle obetingadt offra sista skärfvel! för ett krig, som Konungen börjat. Jag mäste reservera mig mot delta yttrande, emedan det obetingade i denna del mäste oundgängligen ankomma på beskaffenheten, ändamålet, föremålet af ett sådant krig, och det slår dessutom icke in med en försvunnen lids erfarenhet. Mine herrar! jag tror icke att Svenska folket år 1 8oq med en sådan enlhusiasm, som Grefven förutsätter nödvändigt böra uppkomma, endast för blotta krigets skull och dess påbörjande,af Konungen, jag tror icke, säger jag, att Svenska folket, vid den då påbjudna krigsgärden och alla dermed sammanhang ägande förhållanden, var intaget af en sådan välvilja, hvarföre jag mot detta yttrande måste reservera mig i dess allmännelighet taget. Dernäst anhåller jag 0111 R. o. Ad:s tålamod, att afhöra mina uppsatta tankar i afseende på StalsUtskis betänk, i denna fråga. Gr. Anckarsvärd uppläste derefter följande:
Och sådana lustiga buketter! Så stora! Inte kunde mamma hålla dem alla, när mamma dansade. — Din pappa höll dem för mig. Jag dansade kotiljongen med honom. — Var pappa i Stockholm då’? — Ja, har jag inte talat om för dig, att vi första gången råkades på en bal? — Jo, det kommer jag ihåg. Och det var på mammas första bal. Så lustigt! Och därför har mamma gömt allt det där? Hvad är det i det här silkespapperet? Modren vecklade upp det. — Det är de röda kameliorna, jag hade i håret. Ja, nu kan man inte se, hvarken att de varit kamelior eller att de varit röda. Min farbror skickade in dem från Vikstad, jag ville hälst ha lefvande blommor därifrån. — Och hvad är det här för en lång, hvit remsa? — Det är en bit af mitt klädningssläp, som din pappa råkade trampa sönder. Han stoppade den i sin ficka och jag fann den en gång, sedan vi varit gifta några år, i hans skrifbord bland mina fästmöbref. Och då tog jag den och gömde den bland de andra minnena från balen. — Tänk så underbart att komma på den idén att gömma sådana saker! Om jag funderade i hundra år, skulle något sådant aldrig falla mig in! — Ser du, här äro skorna! Är det icke något för dig? Det vore roligt, om du på din första bal dansade i samma skor som jag. — Ja, de äro lite till bra. Just sådana låga klackar, som jag menar. Men tycker mamma inte det är tråkigt, att jag begagnar dem, tänk om jag dansar bottnarne ur dem eller rent utaf tappar bort dem, jag har ju en sådan ryslig otur. Beate säger alltid, att jag sliter ut eller tappar bort allt möjligt och omöjligt. — Nå icke tror jag, du tappar bort mina skor, så det vill jag riskera. Profva dem nu! Elly satte sig på en stol och började knäppa upp den ena af de höga kängorna. — Åh hvad de äro rara! Men mamma! — Nå hur går det? — Det går icke alls, de gå inte på. — Det var synd. Jag hade så gärna velat, att du skulle haft dem. — Hvad betyder det här?
Ett upprop till svenska kvinnor för slrapande af en opinion mot det onaturliga inodet - att bara ~uppstoppwde f %glni. eller fjädrar af pl&amp;gsamt dödade smiifåglar » s&amp;som hattprydnadel:, har utsändts och undertecknats af fröken AdBle Rndenschiöld och fru Elna Tenoyv, f. Ros. Uppropet &amp; r &amp; tfölj.dt af en anteckningslista för namnunderskrifter af de kvinnor, soiii ar0 villiga att afsiiga sig bruket af fjadrar (striitsplymei: undan.tngna) och uppstoppade fiiglar och dymedelst medverlrs vid arbetet för större iniinsklighet och r$ittvisa mot djuren. afåra under kl ad er^ är namnet p&amp; en af ~ R ä l s o v ~ n n e n Args skrifter, s hvilken med stöd af broschyren, Dr. Labmrlnns Reform &gt;&gt;, ut - arbetats af med. dokt. Henrilr: Berg. Den lilla intrcssmta boken belyser reform-bomullsdriiktens m b g a praktiska och hygieniska fiiroträden och förtjiinnr i hög grad att u p p r k s a s af dem, som nitiilska för en iner iindmnålsenlig kliidedriikt an den iiii~arande. Till ` red rika-` rem er-` ör bundet insända böcker, Albe~t Bonnier: E.. Key, ~Nissbrukad kvinnokraft, och » Naturenliga arbetsområden f ör kvinnan D. - Kvinnopsykologi och kvinlig logik. En studie och ett försvar. H. Lindhé, Ragnhild. - Margareta, Med eller mot sin, natur. - L. Hanson-Marltolm, Tvenne kvinnoöden. - M. Roos, Ett ord till frölren Ellen Key och till den svenska kvinnan. J. G. Fredengren: Orison Swett Marden, Konsten att koinma sig upp i världen, h. H. Geber: A. Cleve, Eva Sten. Fahlcrants &amp; C: o: G. af Geijerstam, Mina pojkar.
Braudstodsersätlningar och öfrige utgifter bestridas af Direktionen genom räntebärande obligationer och ersättas sedermera genom årlig beläggning på delägarne i mån af ansvarigheten. Styrelsen och Förvaltningen äro ställde helt och hållet på municipal fot. Fråga uppstod år 183c> om upprensning af Länets betydligaste vattendrag, Emån, som, kommande från Jönköpings Län, genomflyter Aspelands, Hand börds och Stranda Härader i detta Län, samt synnerligast i de begge förstnämnde Häraderne årligen förorsakar stor skada genom öfversvämning på de omgifvande, i allmänhet långlanda stränderne. Genom af strandägarne bekostade mätningar, afvägningar och andra förberedande undersökningsåtgärder blef utrönt, att vattenytan i denna Å skulle genom upprensning, sprängning och undanrödjande af nu befintlige hinder för vattnets 16 fria aflopp, kunna för en kostnad af 54>ooo R:dr B:ko sänkas 3 å 4 under nu vanliga höjden, hvarigenom våroch höstflödena skulle blifva mindre långvariga och skadliga, samt nära 6,ooo tunneland nu vattenskadad jord, till en stor del bestående af åker, äng och odlingslägenheter, befrias från vattenstånd. Hos Rikets sednast församlade Ständer begärde strandägarne att erhålla statsanslag till hälften af nämnde belopp, hvars andra hälft de sjelfve ville bestå; men deras anhållan blef ej bifallen i annan måtto, än att dem beviljades på vissa vilkor 10,000 R:dr B:ko anslag och 35,ooo R:dr samma mynt låneunderstöd. Efter flere fruktlöst hållna sammankomster hafva de fleste af strandägarne nu omsider beslutat, att på de stadgade vilkoren begagna sig af de beviljade anslagsoch lånemedlen, och anstalter äro fogade, att innevarande sommar begagna ifrågavarande, för jordbruket i en hel landsort, i hög grad vigtiga arbetsföretag.
För Stats-Utskottet skulle det hädanefter blifva en lätt och ingalunda försmådd utväg, att undertrycka ett Stånds mening, om och när den är Utskottet misshaglig. Det goda ändamålet med de gjorda och vid denna riksdag definitivt antagna förtydligande tilläggen i 69 § Regerings-Formen skall derigenom alldeles förfelas. — Fara värdt är ock, att genom den nu anmärkta, af Konstitutions-Utskottets majoritet hyllade, åsigt, skall Bonde-Ståndets grundiagsenliga rätt afven framgent blifva kränkt, och de välbetänkta tilläggen i sist omförmälda § blifva utan ringaste verkan, endast än mera befrämjande den misshushållning med statens medel, som Bonde-Ståndet efter bästa öfvertygelse sökt stäfja. Genom att förklara Talmannens propositions-vägran obefogad har Utskotts-majoriteten på ett ganska fintligt sätt vunnit sina hufvudsyften, — nemligen dels att kunna underkänna Bonde-ståndets fullt giltiga klagan öfver Stats-Utskottets förfarande, att i voterings-propositionerna icke upptaga nämnde Stånds beslut, och dels att för - Konstitutionsutskottets Memorial M 61. framtiden legalisera det i allo grundlags-stridiga förbiseendet af föreskriften rörande tre Stånds sammanstämmande beslut, derest det fjerde Ståndets skall kunna uteslutas. Otvifvelaktig! är, att den åsigt, sorn Konstitutions-Utskottet nu hyllat, länge skall åstadkomma förvecklingar och föranleda till flera skarpa strider. Just derföre har jag ansett mig skyldig att nedlägga min protest mot det fattade beslutet, så att icke mitt namn må införlifvas med en handling, som innebär frö till fortsatta strider.
Varat är inom sig slutet genom att vara begreppsmässigt bestämdt eller genom att vara en på ett visst sätt bestämd enhet af vetande och vara. Enheten af vetande och vara ur vetandets synpunkt är förnuftet, ur varats synpunkt naturen. Dessa stå sålunda ursprungligen i förhållande till hvarandra och inverka på hvarandra. Förnuftets verk på naturen är gestaltandet; naturens på förnuftet medvetandet. — Jämte grundmotsatsen mellan vetande och vara märkes såsom varande af konstitutiv natur olikheten mellan universalitet och individualitet. Hvarje verkligt vetande liksom hvarje verkligt vara måste ega en grad af universalitet: det förra, emedan det såsom en på ett visst sätt bestämd enhet af motsatta måste omfatta de motsatta, det senare, emedan det måste vara på ett visst sätt genom motsatsen bestämdt (genom ettdera ledets relativa öfvervikt). Vetandet såsom universellt är tänkande, såsom individuellt föreställande. Enheten af tänkande och föreställande ur tänkandets synpunkt är åskådligt vetande, ur föreställandets synpunkt iakttagande vetande. Naturen såsom universell är kraft, såsom individuell fenomen; enheten af kraft och fenomen ur kraftens synpunkt är väsen, ur fenomenets synpunkt tillvaro. Ur grundmotsatsen mellan vetande och vara och ur olikheten mellan universalitet och individualitet måste de särskilda vetenskaperna bestämmas. Det iakttagande vetandet om naturens verksamhet är naturbeskrifning; det åskådliga vetandet med samma objekt naturvetenskapen; det iakttagande vetandet om förnuftets verksamhet på naturen är historien, det åskådliga vetandet om samma objekt är etiken. Moralprincip är idéen om förnuftets och naturens enande genom förnuftets verksamhet på naturen i deras relativa differens i den mänskliga naturen. Denna idé är med afseende å sitt innehåll såväl universell som konkret och individuell, universell, emedan den är ett förnuftigt begrepp, konkret därigenom att i den samma förnuftet sättes i förhållande till naturen; individuell emedan den uttrycker en på ett visst sätt (hos hvarje människa efter hennes ursprungliga organisation) bestämd enhet af förnuft och natur. Då moralprincipen är det högsta etiska begreppet, i förhållande till hvilket hvarje annat äger sin realitet, är denna karakter gemensam för alla etiska begrepp. I anledning af moralprincipernas olikhet gifva sig följande väsendtliga olikheter mellan Fichte och Schleiermacher.
Dan dagliga produktionens storlek har kommissionen bestämt genom utsättande af det nämnda minimum för apparaterne samt genom storleken af skattesatsen; och för att försäkra sig om det oafbrutna bedrifvandet af bränneriet, har kommissionen i 2S g af lagen upptagit den bestämmelse, som härvid är af nöden, hvarvid är att märka, att fastän 8 dagar kanhända kunde vara tillräckliga, har kommissionen likväl ansett det säkrast, att bestämma terminen till fö dagar hvarigenom tillika hvarje mäskekar kunde 2:ne gånger vara afverkadt, under förutsättning att averkningen af detsamma endast egde rum hvar 5:te dag. Utom de här ofvan afhandlade systemer för beskattningen, har kommissionen tänkt sig ännu ett sätt, på hvilket beskattning af bränvinsbränningen kunde åstadkommas, nemligen genom att tillåta densamma endast mot bevillning, som specielt meddelas för hvarje särskildt fall, samt mot ett bestämdt årligt belopp lika för alla brännerier, med eller utan inskränkningar i afseende på bedrifvandet. Detta kunde antingen ordnas på så sätt, att vid hvarje skattebeslut det fastställdes en bestämd årlig afgift för de följande tre åren för hvarje bränneri, utan afseende på huru många de blefve, eller också på det sättet, att hela den sammanlagda skatten bestämdes till en viss summa, som till lika belopp fördelades på hvarje af de brännerier, som nom en viss bestämd tid vore anmälda till bedrifvande. 40 Norska Kommiss. Betänk, ang. Bränvinsbränningen. Begge beskattningssätten hafva den fördel, att man derigenom undviker de flesta af de olägenheter, som äro förenade med kontrollväsendet, dymedelst att man öfverläte ät bränvinsbrännarne att inrätta sig, så som de funne för godt, likväl med nödig inskränkning i afseende på apparaternes antal och storlek. Oaktadt kommissionen icke anser sig kunna rekommendera någotdera af dessa beskattningssätt, ; tminstone ej för det närvarande, kan hon dock ej underlåta att i korthet antyda, huru hon har tänkt sig den närmare detaljen, liksom äfven på samma gång omförmäla de omständigheter, som, enligt kommissionens förmenande, icke göra dom tillrådliga. Med hänseende till det förstnämnda beskattningssättet får märkas: