Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr årligen, som förre Justitiarien, AmiralitetsKammar-Rådet Elers personel t fått bibehålla, ^öra Transport 5i6:32.— Transport 302,002: 3; 7. 748,500; — Kongl. Transport 5,6:32.- på allmänna IndragningsStaten uppföras. 2:0 Ett öfverskott vid LandtmäteriSlatens reglering af . 1,002:14:10 hvaremot de lill indragning vid nuvarande innehafvares afgång ställda löner med tillsammans 2,329 R:dr i4 sk. 10 r. på Allmänna Indragnings-Staten upptagas. 3:o Den genom Eag Transport ,518:46:10. Transport 302,002: 3: ; Transport j,518:46: 10, mans - tjensters hopslagning redanuppkom11a besparing 1,740:4.— ■■■■ 3,25g: 2; 1 hvarefter återstå, såsom tillökning på Andra Huf vud-Titeln 298,743: — ; I följd så väl af de beslut Kongl. Maj:t redan fattat i frågan om de administrativa Embets - verkens förbättrade organisation, som af de tid efter annan serskildt vidtagna förändringar i samma Verk, hafva åtskilliga tjenster derstädes blifvit, dels indragne, dels lemnade obesatta1, samt lö - Transport 298,743: • 748,500 — —• o. 748,5oo: I Kongl. Maj. ts Nådiga Propos. N. o 2. Transport 29s,Minerna emedlertid, der de varit disponibla, användts såsom arf voden åt andre Tjenstemän, till en nödig lönförbättring vid erhållna ökade göromål.
Utskotten, hvilka redan i deras förut afgifna Betänkande fullständigt uppgifvit de skäl, uppå hvilka Utskotten trott sig finna, att den Hittills föreskrifna arrendetid af 30 år är den med så väl Indelningshafvares som Arrendatorer! härunder beroende fördel närmast förenliga, och som, i de inom Riks-Ståtiden gjorda anmärkningar, icke funnit skäl att frångå en så - Smiltami Ote.-TJlih. Ull, N:o na, *i dan Öfvertygelse, hafva likväl, rned fästad uppmärksamhet vid de skiljaktiga förhållanden, sorn, vid Militise-Boställciis upplåtande åt enskilde under arrende, i serskilda Pravincer af Riket, kunna sig förete, vördsamt skolat, såsom tillägg till Utskottens redan i detta afseende gjorda hemställan, tillstyrka, att den längsta tid för ett sådant Boställes utarrenderande väl må till 30 år bestämmas, men att it Regementseller Local-Comitéernes pröfning mä öfverlemnas att, då en ökad fördel ej mindre för Indelningshafvaren än för Boställets häfd deraf kan förväntas, före auctionen nedsätta och kungöra arrendetiden till och med 15 år, derunder ett Boställe icke, i något fall, må till enskild man under bruk upplåtas, 4:0 Om den städja i penningar, sorn vid auctionen erbjudet, antingen bor på en gång för alla arrende-åren, eller till viss andel årligen, erläggcis ? Emot Utskottens hemställan på angifna skäl, att denna Städja måtte på en gång af Arrendatorn till Regements-Comitén inbetalas, för att derefter, genom Comiténs försorg, till In-, delningshafvarens förmon och säkerhet för arrendets uppfyllande förräntas, har blifvit anmärkt: - aa Stats-samt Oec.-Utsk. Uti.
till $Ur lifvet,~ först sedan Iion frigjort sig från sitt hemlands af konventionalismens miasmer mgttadc luft, skulle känna sig ha nått &gt;den fria Iiorisontenw förvånar oss ej efter dessa hennes biografs uttalanden. Allt det osanna och orimliga i de budord, hvilka frk. K. anser utgöra &gt;kvinnosakskvinnornas~ katekes, saledes innefatta koiiventioiialismens a ocli o, anse. vi ej förtjäna någon vederläggning. ~ i k a litet som vi i deiina flykiiga kritik af biografien öfver fru Leffler sökt gendrifva förf: s uppfattning af karakteren ocli personligheteii - vi ha, som läsaren torde funnit, nöjt oss med att liufvud' sakligen citera - lika litet a r det vår afsikt att narinare ingå på ett skärskådande af livad soin meddelas om fru Lefflers enskilda lif och förli %llanden. I det afseendet liar en grannlaga tystnad iakttagits i alla efterinalen, som i vår dagliga eller periodiska press öfver den berömda författarinnan förekoniinit. Liksoni genom en tyst öfverenskoininelse lm ininnesteckiiarne respekterat privatlifvets helgd och endast med mer eller mindre sympati dröjt vid skriftstallarinnaii, liennes ntvecklingsliistoria, framstående egenskaper och oonitvistade begåfning. Det skulle otvifvelaktigt varit bättre on1 hennes senaste biograf följt sainma taktik. J a, hade det ej varit l h g t inera grannlaga och taktfiillt att .nied tystilad förbigå vissa moment i fru Leffiers senaste lif, än att, som nu skett, med förkärlek dröja därvid? Utan ' tvifvel hade ininilesteckiiareii i förra fallet visat den ratta finkänsliglieten både gent emot den döda och Iieiines efterlefvande så val inoin soin iitoin fäderneslandet. Det är alltid en ytterst vansklig sak att skrifva en lefiiadsteckning öfver en af sina saintida.
De skola tvärtom snarare väcka misstro och kanske afsky för den moderna upplysningen. Men då är det godt, om någon uppträder, som kan försona modern upplysning och kristendom, ty det är helt visst nödvändigt Ty utan kristendom och utan vetenskap kan näppeligen verlden reformeras. Allraminst utan kristendom. Det har nämligen visat sig, att ensamt genom kristendomen karaktererna kunna ändras derhän, att de lära sig göra det goda och rätta för dettas egen skull, att de lära sig offra äfven sig sjelfva för det godas och rättas främjande. Genom tvingande lagar och dylikt kan man visserligen åstadkomma ett tillstånd, som förefaller godt. Men en vacker dag skall det säkert visa sig. att godheten endast är skenbar, och mot denna skenbara godhet skall detså resas en lika häftig opposition som i våra dagar mot den konventionella moralen och mera sadant. Alltså är det, som sagdt, godt, om någon kan försona kristendom och modem upplysning. Och hvaije försök dertill bör hekas med glädje af alla den verkliga upplysningens vänner. Derför bör oc&amp;å W. Jordans bok » Brytningar » mottagas med glädje, ty den är just ett sådant försök. Jordan anser, att det är kristendomen, som banat väg för vetenskapen. Bedan detta är ett skäl för vetenskapen att icke vilja kristendomen till lifs. Kristus, säger Jordan vidare, blef dödad af Judarae. Men rundt omkring oss ser man honom återuppstånden i den modema kulturens bästa frukter. Dock har han icke fått göra sig gällande så kraftigt som han bort och kunnat. Och till detta äro hans prester och kyrkor skulden. De ha gjort det omöjligt för många menniskor att förstå honom, derför att de fram stält honom i en klädnad af dogmer och liknelser, som visserligen begrepos af den tid, som skapade dem, men för senare tider äro obegripliga. Bifver man nu bort denna dogm-klädnad, så skall man finna en bild, som till och med darwinisten maste omfatta med kärlek och hylla som gudomlig på samma gång som han kan stå fast vid sin vetenskap. Detta är kärapunkten i Jordans bok: att kristendomen ingen fiende är till vetenskapen, så snart kristendomen blifvit löst ur den petrifico-ring, i hvilken den kommit genom prosternas oförsvarligt usla sätt att vårda densamma.
De unga skulle nu återvända och begåfvo sig mot dörren, i samma ordning som de inträdt, ty till mycket omsvängande var ej rum. När Cecilia sålunda sist skulle gå och räckte handen åt den gamla till afsked, fattade denna med sin skrynkliga hand Cecilias fina, späda, och sade: „ fröken, lyss till mina ord. Fäst dig ej vid honom der, fast hans ögon brinna mot dig. Det axet faller som grönt, innan skördetiden kommer, och sorg får den honom älskar.“ „Hu, så du talar,“ sade Cecilia. „Gud skydde dig fröken, att inga sorger må fördunkla dina klara ögon!“ Äfven Cecilia lemnade nu stugan, men ett dunkel hade lagt sig öfver hennes inre. Månen lyste skär och klar öfver landskapet, innan de unga kommo hem. Fru Catharina satt, väntande deras ankomst, med ljus upptända i rummen. „Broder Johan,“ sade fru Catharina, sedan nu alla satt sig färdiga till samspråk, „vi hade hoppats att åter få se och omfamna alla våra kära der borta i fäderneslandet, men enligt hvad du meddelat oss, måste vi ännu försaka denna glädje. År ha gått och skola ännu kanske gå förbi, innan jag får höra af dem. För något år sedan kom en af våra anförvandter, Carl Lejonankar, en ung man, som vuxit upp i vårt hus, men sedan flyttade öfver till Sverige. Nu var han dock stadd på återresa dit, norra vägen om, efter att i en fråga om några högre fångars utvexling hafva varit rest till Petersburg. Vid förbifärden besökte han oss. Han kunde ej dröja mer än ett par dagar, men jag fick då underrättelser, ehuru ej alldeles färska, om min son och öfriga anförvandter; sedan dess vet jag af dem intet. Jag lider af min ovisshet om deras öde, hvilket i tider som de nuvarande isynnerhet måste vara stora vexlingar underkastadt. Jag vill skrifva, och så beder jag broder Johan hos Fursten utverka brefvens afsändande och hans löfte om att, genom hvad utväg han lämpligast finner, låta mig tillhandafå svaren derifrån.“
Effekten af det hela, den hopkrupna katten vid gummans fötter, den uppslagna bibeln och glasögonen, med bågar så tjocka som stänglarne på en eldtång och lindade med skinn, alltsammans, både hon sjelf och hennes omgifning, liknade så fullkomligt dessa otaliga interiörer af både yngre och äldre målare, ömsom mästerligt, ömsom illa utförda, som man är säker att finna i hvarje museum och hvarje taflegalleri. Det var icke svårt att få den gamla Mary språksam och lifvad af sina minnen, ehuru hon, att börja med, genast påsatte sina glasögon och länge betraktade mig under fullkomlig tystnad. — Hm, jaså, jaha, herrn kommer långt ifrån och är resande. Hm, en blir så konstig, när man blir gammal. Allt, som man förr har hört, ringer jemt i ens öron, men man har svårt att förstå hvad som verkligen säges omkring en, och hvad man sett som ung, det tycker man sig se, fast det icke mera finnes, — sade hon suckande och strök den stora katten, som vid mitt inträde hoppat upp i hennes knä. — När herrn kom in så der genom dörren och böjde på hufvudet och satte sig ned och strök bort håret ur pannan, så var det någonting, som hoppade till i mitt gamla hjerta, och sjelfva rösten, när herrn började tala, gjorde mig underlig till mods. — Hvad då, mrs David? Säg mig, hvad det var, som oroade er? — sade jag öfverraskad och med klappande hjerta. — Åh, herre Gud, ni skall bara skratta åt mig! Men jag ser så sällan någon främmande och aldrig någon ung fin herre förstås. Och jag mindes nu så lifligt min lille käre Percy, lord Percy vill jag säga, då han var vid edra år. Just så der brukade han komma in till mig. Hans röst var så mild och vacker, och alldeles så der böjde han på hufvudet, och en smula lutad höll han sig, för han växte alldeles för fort och var spenslig och klen den tiden. Ja, ja, jag ser honom för mig, alldeles som om han lefde.
Han ville drömma om henne, innan han somnade bet han ihop tänderna och befallde sig själv att drömma om henne. Men han såg bara ett stort svart moln som kom farande över himmelen från öster till väster, närmare och närmare kom det, det sänkte sig ned över honom och ur molnet tittade ansikten fram, små dvärgansikten som blev allt större. Det var hans döda bröders och Hartmans och Nilenius ansikten. De kom ner ur molnet och stod kring likkistan, som han låg i. Han reste sig upp och vandrade ut i staden och kom in i ett fängelserum med ett litet förgallrat fönster, på en brits låg Hartman och sov, han skulle hängas dagen därpå för ett mord han begått i Amerika. Han ville väcka honom, då stod han plötsligt mitt i cellen, fastän kroppen låg kvar på britsen och sov. Han kunde se tvärs igenom gestalten. Han log. Nu skall jag gå, sade han, han har fått tag i mig till sist, jag går till Honom, du vet. Han ämnade svara men det var ej mer Hartman, utan Diakonen. Han lade sin hand på Davids huvud och viskade: Inom ett år skall du slippa ifrån allt detta! Han spratt till och vaknade i kallsvett, ännu såg han diakonen alltså inom ett år inom ett år tydligare kunde det då inte sägas ifrån å, så fruktansvärt att få veta detta. Han satte sig upp, skrattade konstlat och tog fram anteckningsboken för att anteckna datot. Darrande steg han upp, tände ljus och antecknade. Han sade sig själv att han var en narr, men likafullt antecknade han det mycket noga, till och med klockslaget. Just då kom gänget tillbaka, de var tre. Martinus var med och han ställde en brännvinsflaska på bordet. Drick, sade han larmande, sjuka och vansinnigt förälskade ska supa så så mycket de orkar, säger den gamle Sebedenius i en av sina skrifter om människosjälens avtagande svagheter. Han var så drucken att han pratade bara för att höra hur fort munnen gick. David satte flaskan för munnen och drack, kröp ned på golvet vid värmeelementet och drog rocken över huvudet. De tre surrade och bråkade.
Är landsten vuxen sil t kall och nitisk samt understödd af dugliga biträdande eller underlydande embetsman, kan derföre, i de liesta fall, utan mycken omgång, K:s bef:de tillhörande ärenden bringas till slut samt för länen nyttiga inrättningar beredas och åstadkommas. Vid sådant förhållande är det desto angelägnare, all i de fall åter, der onödige hinder för länsadministrationers jemna gång förefinnas, söka få samma hinder undanröjda. Af sådan beskaffenhet torde med skäl kunna anses vara, att enligt dels allmänna lagens 28 eap. 5 § byggningabalken dels åtskillige sedermera ulkomne författningar, K:s bef:de är förhindrad, att der han så nödigt finfiner och hans erabetsgöromål det tillåter, sjelf förrätta den undersökning i parternes öfvervaro, som, enligt ifrågavar. lagrum och författningar, bör i vissa ekonomiska mål, såsom skjutsoch väganläggnings-frågor m. II. föregå innan K-.s be fale pröfvar dessa frågor. Denna förvisning till undersökning vid härads-rälten innefattar visserligen en beqvämlighet för landslune som anse sig göra nog, blott de låta ärendena hafva sin tysta gång, men utgör eli hinder för dem, som med lifligare intresse påtänka och omfatta medlen till sina läns förkofran och önska se sina planer utan för mycken tidsutdrägt realiserade. Det är nemi. gifvet, alt ekonomiska frågor ligga utom kretsen för häradshöfdingarnes verksamhet, som är lagskipningen. Träget sysselsatte härmed och tvungue alt af expeditionslösen hemta sin inkomst, äro derföre landshmes uppdrag till förrättande af ransakning i ekonomiska ärenden, för de flesta af häradshöfdingarne ovälkomna, såsom tagande deras af lagskipningen fullt upptagna lid i anspråk, deri ill lönlösa, och dessutom, dä beslutande-rälten icke tillhörer dem 458 l)en 23 December e. m. ulan landsinne, icke medförande hvarken den äggelse sora sträfvande! till ett nyttigt mål medförer, eller den belöning sorn målets uppnående gifver.
Barnet behöfver lika väl, ja, bättre än läraren komma från skolan en god del af året för att fördjupa, smälta och komplettera det, som det lärt; och det är under ferierna, det kan göras. Men då böra ej heller ferierna vara en tid, då barnet endast går och drifver, så att det slutligen är alldeles öfvermätt på friheten. Många ha den åsikten om ferierna, att man under dem endast skall leka och bada. Alltid ha de naturligtvis sin stora betydelse för den kroppsliga utvecklingen, men det är ej från den synpunkten, jag här vill se saken. Enligt min åsikt böra ferierna vara den tid, då hemmet och föräldrarna taga igen det inflytande, som skolan kännbart inkräktat. Barnet bör under denna tid känna sig — e j som ett skolbarn, för hvars läxor man har försyn, utan som en nyttig, betydelsefull medlem i hemmet. Friheten från skolan skall ej betyda fullkomlig frihet att slå dank; friheten från skolan skall ge tillfälle att inhämta allt det, som skolan ej mäktar gifva. Nu har modern tillfälle att under alla möjliga olika förekommande arbeten ha hjälp af sina döttrar och tillsamman med dem resonnera och tala om sina minnen och erfarenheter. Hon har tillfälle att höra deras tankar och åsikter, hon kan lära dem det hon anser viktigt i hushållet eller annat; hon kan rekommendera dem de böcker, som hon kunde önska, att de skulle läsa, hon kan ha tillfälle att njuta deras sällskap på promenader och utflykter, med ett ord ha verklig känsla af att ha dem hemma. Barnens krafter lida ej af att bli tagna i anspråk. Låt dem endast lära sig ett sundare arbete än att läsa, läsa och ständigt läsa. Gossarna må gärna konstruera båtar och kvarnar för ro skull, men använd dem också i trädgården till verkligt allvarligt arbete, så att de få den moraliskt styrkande känslan att de äro nyttiga. Den känslan är så uppfostrande, så styrkande, att det är stor synd att undanhålla barnen den. Både gossar och flickor kunna ha tillfälle att studera naturen i skog och mark, på fält och äng. Försök att intressera dem för allt, som försiggår omkring dem, och det skall snart visa sig, att landtbrukarens sysslor, skogshyggena, kvarnen, fabriken m. m. äro mycket intressantare än kamraternas pojkstreck och hjältedater.
Enligt Protokollet för den 2 Mars, anser Friherre Illljencrant2 sin anmälan blott som en Reservation och begär upplysning öfwer den twetydighet, han trodt sig upptäcka Sedan denna upplysning nu är lemnad, ser jag ej att wid saken nägot widare kan göras. Skole wi säsom jag nu af nägra Ledamöter hört yrkas, ändra beslut, som sä sormeligen bliswit tagna, stulle aldrig nägon ting kunna blifwa bcständande, och Riksdagen aldrig lida till sitt flut. Friherre Illljsncrsntr: Det är ett stort misstag att jag önffar ändrande af ett fattadt beslut. Jag gör det lika litet, som jabegärt någon förklaring. Jag har yrkat. Den 6 April. 197 yrkat, och jag yrkar att beflutet fär följas utan något aditament, hwarigenom det till intet göres. I min tanka, ar meningen i Ut,Fottets betänkande gansta be» griplig. Min enda önskan ivar, att denna mening, fean tydeligt följer af sakens natur, skulle uttryckas 'med sä klara ord, att den ej kunde tolkas pä sätt nu sier. Med Herr kLlllman instämmer jag i wägrande af Utskottets uttydnings rättighet. Den moro mycket wädeligare, än att en eller flere Ledamöter af ett stand söka bidraga till »verkställighet-af de principer och beslut, som wunnit deras och allmänt bifall. Herr Grefwe» och Larrdt-Marstalken, förklarade ä npo, att när det Utstött, som gjort förflaget, nu hade förklarat sina tankar, kunde man med fåken icke längre komma. Propositionen till förändring i det fat» tade beflutet kunde Herr Landt-Marstalken icke göra. Ätstillige hördes ropa, att ett annat ämne mätte företagas. Herr Grefwe» och Landt-Marskalken, upp» ropade härefter: Herr UiUnZlioff, Otto Llsxnus, ssm anmält sig att tala.
Långt in i våra dagar har man dock ibland hos sjuka sett återfall till dylika rofdjursbegär utan att elektriciteten förmått hjälpa. Bland oss anses det olofligt att misshandla ett träd eller att fylla våra rum med plockade blommor för att åse deras långsamma och kvalfulla aftynande i ett glas vatten. Vi veta nämligen att växtvärlden känner smärta. Hur mången af oss har icke testamentariskt förordnat att ekarna kring hans hus skola vårdas och omhuldas och att de först få dödas, när de bli gamla och skröpliga. Vi ha inträngt i växtrikets stilla drömlif, och det har till och med blifvit en sedvänja att man som barn knyter ett vänskapsförbund för lifvet med ett träd och att man slutligen väljer sin graf vid det trädets rötter. Än förtroligare är vår blick på djurriket, men dåtidens ohyggliga föda tvang ögat att blunda. Blotta begreppet födoämne hölls i stor ära, emedan födan var svår att skaffa. Man sade ofta att man arbetade för födan och märkte knappast, att man arbetade för de mest sammansatta önskningar. Människan har aldrig arbetat för födan. Hon var i all sin tid en ideell drömmare. Släktet var då ännu sönderdeladt i en mängd krigförande folk, och vi veta att först på nittonhundratalet utkämpades det sista stora kriget, men lusten att ådraga sig uppmärksamhet genom att våga lifvet kvarlefver än i dag. Det är den ginaste vägen för en ärelystnad, som icke ser i sin makt att finna andra medel. Det kan till och med vara något mer, och jag bekänner, att jag afundas den lilla gossen Arcole, som dog hjältedöden på en af barrikaderna vid Seinen. Det har blifvit tomt och flackt i världen sedan orättvisan blifvit mindre och sedan intet våld förföljer oss. Ack att jag kunde blifva en af adertonhundratalets människor! Tillbaka längtar jag till de förgångna tiderna, till orättvisan och svårigheterna, till kättarbålen och krigen, till offervillighetens hänryckning! Nu vill jag kasta min mask. Nu skall ni förstå mig.
2:o) Vissa egendomliga, på vidt utgrenade föreningar beräknade eller monopolistiskt ställda handelsyrkens idkare, t. ex. vexelagenter, bankirer, kommissionshandlande, speditörer, oljoeller gaslysningsentreprenörer etc. De betala betydliga fasta afgifter, lämpade efter yrkets beskaffenhet, boningsortens folkrikhet eller genom densamma erbjudna särskilda fördelar, t. ex. om tullnederlag der finnes etc. 3:o) Sådana yrken, som icke äro beräknade på eller inskränkta till boningsortens rörelse, t. ex. Franska banken, hfräntesällskap etc. samt bergverk, fabriker eller dermed jemförhga företag, äfvensom yrken, hvilka utöfvas under kringresande. I och för den fasta skattens bestämmande tages hänseende till företagets art och beskaffenhet m. m , såsom antalet af arbetare, masugnar, maskinbeståndsdelar (väfstolar, spindlar) m. m. 4:o) Alla som drifva så kallade fria yrken: advokater, notarier, läkare, med flera. De utgöra endast den föränderliga skatten. Denna varierar från TV till af hyresvärdet, alltefter yrkets betydenhet och den mindre eller större rymlighet, detsamma i jemförelse med andra yrken erfordrar. Äfven tages i beräkning, om fast afgift betalas eller ej.
Men jag är af något olika tanke med Utsk. derutinnan, att, enl. min åsigt, den tillagda straff-arten fängelse borde få användas alternatift icke blott med böter utan äfven med straff-arbete. Då vi hinna till åtskilliga efterföljande §:r, nemi. den 25, 26, 28, 29, 80, 31 och 32, skall jag taga mig friheten föreslå deras återremitterande i den nu af mig angifna syftningen; men hvad den nu förev:de §:n angår, så och ehuru jag för min del anser, att en återremiss deraf vore lämplig, på det att §:n kunde blifva så- omredigerad, att icke allenast den 23:dje utan äfven de af mig nyss upräknade §§:ne kunde i afseende å straffbestämmelserna derunder subsumeras; vill jag nu ej bestämdt påyrka §:ns återremitterande, enär man torde anse att §:n ändock kan omredigeras, till följd af R. o. Ad:ns redan fattade beslut, att antagandet af vissa <§§:r icke må förhindra de redaktions-förändringar deri, som kunna blifva en följd, af Ståndets beslut i afseende å andra delar af förslaget. Hr Dalman, Wilh. Fredr. Achates: För min del Sr jag icke af den siste värde talarens mening, att tillägget af en ny straff-art varit behöfligt och således utgör en förbättring af den K. Proposm, utan anser de af K. M. föreslagna straff-arterne, nemi. böter och straffarbete, vara de som böra tillämpas å bedrägeri-brotten. För öfrigt finner jag att LagUtsk. gjort sig ett alldeles onödigt besvär genom att omarbeta den K. Proposm.
Likaledes vill Kongl. Majit härmed af Rikets Ständer äska löne-anslag för följande, efter pröfning af vederbörandes derom ingifna förslag, såsom behölliga ansedda nya tjenster, nemligen: 1 Häradsskrifvaretjenst i Stora Kopparbergs län; 1 Länsmanstjenst i Upsala län, för Dannemora tingslag; 1 d:o i Skaraborgs län, för Gudhems härad; 1 d:o i Westmanlands län, för Ramnäs och Sura socknar: 1 d:o i Östergöthlands län, för Motala distrikt; 1 d:o i Stora Kopparbergs län, för Loo socken; 1 d:o i Calmar län, för Stranda härads Norra distrikt; 1 d:o i Christianstads län, för en del af Asbo och Bjäre härads fögderi; 1 Vaktmästare-syssla vid Läns-styrelsen i Upsala; 1 d:o d:o vid d:o i Jönköping; och varda de nya löne-anslag, som sålunda erfordras, upptagne till lika belopp, som för nämnde tjenstegrader här ofvan blifvit föreslagne, nemligen: för Häradsskrifvaren 2,000: — Vederlag för boställe 150: — ^ 150- för de 7 Länsmännen å 600 \ ___ . nnn . , ,.. , .. 700 4,900: — Vederlag for boställe a 100 ) ’ för de 2 Vaktmästarne, å 400 800: —■ Summa R:dr Riksmynt 7,850: — Transport 1 19,855: 11. 119,855: lii Kongl. Miijds Nåd.