Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Reichenbach står mållös, med munnen halföppen, och stirrar på denne lättfärdige hofman, som vågat höja sin röst mot en ordets förkunnare. Han fattar kanske icke rätt meningen med utbrottet, eller han vill måhända skona den ärevördige friherre Söhlenthals ungdomlige styfson, ty han bemödar sig synbarligen om att tala med faderlig mildhet: – Hvad menar den unge hofmannen? – Jag menar, att en så kristlig tanke, som den herr konsistorialrådet nyss uttryckte, förtjänar att hugfästas. – Enevold! Enevold! – hviskar hans mor, den blida fru Else, och hennes ögon riktas med ett bönfallande uttryck mot sorgebarnet, som vållat hennes hjärta så mycket bekymmer och som kanske just därför blifvit henne så kärt. Enevold Brandt böjer sig ned och kysser vördnadsfullt hennes hand: – Förlåt, min kära mamma! Men strax därefter står han ånyo i en imposant ställning, vänd mot konsistorialrådet, med handen gratiöst på bröstet. – Som riddersman och man af ära kan jag icke under tystnad åhöra, hur en af mina vänner skymfligen förpassas till helvetet! Han bugar sig med vårdslös elegans och trippar ut genom dörren; strax därefter höras hans klackar smälla mot stenläggningen och hans hufvud med guldtrensad hatt glider förbi fönstren. Inne i salen härskar djup förstämning. Konsistorialrådet har förlorat fattningen och finner ingenting att säga; han nöjer sig med att demonstrativt knäppa sina händer samman framför bröstet och försjunka i tysta betraktelser. Gamle friherre Söhlenthal följer exemplet och ber en bön för sin styfsons själ. Hans maka, fru Else, sitter med nedslagna ögon, ty hon vågar icke möta alla de medlidsamma blickar, som vändas mot henne från alla håll. De äldre damerna skaka sina konstrikt friserade hufvuden och tänka missmodiga tankar om tidens ungdom. Borta vid ena fönstret hviska två yngre damer: – Det är oerhördt! säger fru Willebrand, polismästarens hustru. En sådan fräckhet! Har ni hört på maken, madame Burmester? – Nej, aldrig! Madame Burmester är blek af puder, och hennes ögon ha ett förskrämdt uttryck.
Ännu en gång har ÖfversteLöjtnant Mottoni förnyat sin underdåniga ansökning i samma väg, fast med lika liten framgång. När nu Utskottet, i betraktande häraf, och i stöd af dessa handlingar, finner, att Hr de Mottoni varit ovilkorligen berättigad erhålla den utlofvade löneförmånen, och sålunda tillstyrker dess uppförande på Stat kan jag i sanning icke inse orsaken hvarföre ersättningen honom icke retroactift beräknas; ty just de förhandlingar, hvarpå hans rätt hvilar, och utan hvilkas tillvaro han ej kunnat tillerkännas någotj berättiga honom också, att utbekomma allt, hvarå han undfått försäkran. Att annorlunda behandla honom, är och förblir, efter min åsigt, stridande icke allenast emot det enkla begrepp om rätt, hvar och en med sundt förnuft kan göra sig, utan äfven emot Statens värdighet, hvilken icke kan förenas med en girig och snugg speculation, att på ett eller annat sätt från-advocera sig uppfyllandet af ingångne förbindelser. 8 Den i Junii. Det Sr sannt, jag har håde hört och erfarit, att den principen vill göra sig gällande ifrån några, ehuru få representerande, samhälls-individer, och hvaruti desse måhända lyckats proselytera några för partigängeriet böjda disciplar, den nemligen att med eller utan skäl motsäga allt, hvad i anslagsväg kan föreslås, det må komma ifrån hvilken som helst, om äfven genom afslaget Statens ära och upprätthållande äfventyrades. Jag lemnar derhän dylika principers hallt. Ingen tänkare behöfver en ledning för att rätt bedöma dem. Hafva de sitt ursprung ifrån ett patriotiskt nit, är detta, lindrigast sagdt, förfeladt; ty så uti det allmänna, sorn uti det enskildta, gäller, att man ofta för det njugga besparandet af en ringa summa, i tid använd, får pligta med en mångdubbel större förlust.
Nu skulle jag ej ha behöft göra hvad jag då gjorde. Ty hans blick hvilade ännu på mitt ansikte. Det var, som om han icke behöft blinka, utan kunnat stirra, som en död man stirrar, med öppna ögon, hvilkas lock aldrig falla ihop. Jag hade en känsla af, att jag ville stiga upp, lägga min hand på hans hufvud, pressa det ned mot kudden och därefter sakta och mildt sluta igen dessa ögonlock, sluta dem för evigt och sedan stänga dörren om ruinerna af denna människa som varit. Hade jag det kunnat, skulle han kanske icke locka mig till sig som nu. Men jag vet nu, att jag stirrade mot en verklighet, som hade i sig någonting af detta, hvilket våra fäder nämnde att se sin egen fylgja. Sist drog Reinhold plötsligt en djup suck. Öfver hans mun kom ett sorgset och allvarligt uttryck, som erinrade om honom själf i hans vekare ögonblick, och med en min, som om han hängåfve sig åt en känsla af ro, hvilken han länge umburit, sade han: »Nu vet jag, att jag kan tro på dig. Du vill mig inte något ondt.» »Visste du inte det förut?» svarade jag för att säga något. »Det vet man aldrig,» sade han häftigt. »Men nu har jag sett på dig.» Han beledsagade dessa ord med en nick och en gest, som inneburo, att han ägde gåfvan att ransaka hjärtan och njurar, och för att dölja min egen rörelse tog jag honom om båda axlarna; klappade och skakade honom och gaf honom alla möjliga skämtsamma smeknamn, hvilka jag erinrade mig från vårt gamla kamratlif. Han log för första gången, sedan jag kom in i rummet. Hans leende hade alltid förr haft något af obekymrad lefnadslust, som smittade. Det var samma muskelrörelse ännu, men hans dåvarande leende erinrade om det forna, som en pressad, förbleknad blomma kan påminna om den lefvande. Sedan kom det trötta, frånvarande uttrycket tillbaka i hans ansikte, och i det han lutade hufvudet mot kudden, sade han: »Jag har lidit så mycket, och jag är så trött.» Och efter en stunds tystnad: »Därför ligger jag mest. Jag är alltid trött.» »Hvad gör du då?» »Jag tänker.»
Inom det ena districtet infann sig icke mer än en enda person, hvilken yrkade de gamla rättigheternas bibehållande. I det andra districtet inställde sig många, och efter en hel förmiddags öfverläggning frågade jag slutligen de närvarande, om icke hufvudinnehållet af deras anföranden 6 II. 70 602 Dun 29 Januari e. m. var, att de som ägde några rättigheter ville bibehålla dem, och de som hade några skyldigheter ville slippa dem. Dertill svarade samtliga: ja. Ulan tvifvel har vcderbörandes hörande i alla landsorter ledi lill samma svar. När nu Regeringen får sådana utlåtanden ifrån alla orter i Riket, så lärer det icke vara lätt att helt hasleligen besluta, det eu förändring i detta hänseende skall äga rum, och att alla stridiga anspråk skola med ett streck öfverkorsas. dag anser det ogörligt, och tror således den föreslagna und. anhållan vara olämplig. Följaktligen tillstyrker jag bifall å Utsk:s betänk. Hr Fåhratus, Olof Immanuel: Eu föregående talare har ifrågasatt tålamod med afgörandet af det mål, som, enligt premissen i förevarande betänk., är pä K. M:s nåd. pröfning beroende. Jag anser mig, i anleda, ''deraf, böra . hafva äran upplysa, att, sedan de vidlyftiga locala undersökningar, som varit erforderliga, för att utreda de historiska och juridiska dalarne af frågan ang:de kolhaudeln, blifvit äfslutade, och vederb. embetsmyndigheter derefter kommit i tillfälle att i ämnet afgifva deras und. utlåtanden, — denna lika vigtiga som vidtomfattande sak helt nyligen kommit i det skick, att den kan inför K. M. i und. föredragas. Den skulle möjligen redan hafva blifvit bragt till slut, om icke det blifvit kändt, att en ny fråga i samma ämne hos R. St. kommit å bane, hvilken frågas utveckling man trott sig skäligen böra afvakta, för den händelse, att den kunde hafva något inflytande på ärendets slutliga pröfning. Jag tror mig kunna försäkra, att, sedan R. St. beslutat öfver nyssberörde fråga, det omförmätda målet blifver ett af de första, som K.
Följer af gerningen ringare eller ingen skada, eller stadnar brottet vid försök; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas. Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde till straffarbete i högst två år dömd, der han cj, af egen drift och förr, än brottet blef upp täckt, giftet förstört. 19 §. Förgiftar någon, i uppsåt att skada andra till lif eller helsa, varor, som till salu hållas, eller hvad annat som helst, så att allmän fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år. Får någon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 18 § skils. 20 g. Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, som i 19 § sägs, och söker ej, ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år. Får någon of förgiftningen svår kroppsskada; då skall till straffarbete från och med två till och med sex år dömas. Ljuter någon deraf döden; dömes lill straffarbete från och med sex till och med tio år. 21 §. Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som lill förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlemnar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år. Får någon af giftet svår kroppsskada; då skall till fängelse i högst sex månader dömas. 22 §. Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom bandavcrkan eller underlåtenhet af det, som till fostrets bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. 23 §.
I anseende hwartill, sedan första äret tolf Ledamöter i Hushållnings-Nämnden utsedde blifwit, sedermera hwarje ar allenast fyra, af samma Stand, som de afgående, wäljas, sa framt ej någon Ledamot gemm döden afgalt eller ifrån orten flyttat, da såmedelst uppkommen ledighet äfwen genom ordenttligt wäljande, tillsättas bör; K mmandes alltid ett lika antal af Ständs-Personer och Bönder att bibehållas sa wida tillgång dertill gifwes. 9 §. Wid Electors-Walen förer Kyrkoherden Pretocollet, hwilket samma dag uppläses och underffrifwes as någre Socknens äldste, hwarester det samma renssriswes och af Prester» undertecknadt aflemnaö till Sockne - Fullmägtigen en dag för Electvrernes sammanträde; och stall äfwen, dä till Ledamot i Hushällnings-Nämnden wäljas, af Prester» i den Församling der Walet ster, Protocoll deröfwer hällas. »s §. Skulle menigheten finna detta nu sörestrifna Walsätt i framtiden tcnfwa någon tilläggning eller ändring, är det Häraderne och Socknarne odetagit, att derom med sine Hushålls - Nämnder - Den 6 Julii. »!7S der samrada och ö werenskomma, a hwilket fall det åligger Nämnden akt .tt således af Häradet förandradt Walfatt hos Landshöfdingen kill fastställelse insända-, Kommande emcdlottd och innan Konungens Befallningshafwande deröfwer sig yttrat det som nu stadgadt är, akt tjena t»ll allmin rättelse och efterlefnad; dock ma den grunden aldrig »ubbås, att en tredjedel af Nämnden ärligen ombytes. 1 i §. Wid Wal-stämmorne äga Sockocboerne tillfälle att samräda om sina gemensamma angelägenheter och hwad deraf till Hushallnings-Namndens ätgärd hänstjucas ma. 2 Cap.?
s l ä p a o c h slita s o m n u, t y h a n v a r e n d u k - sina, af Stockholm, gens n:r 1 för år 1897 angående » Iduns tidsföro m Blom ännu onykter Redaktionen i drifstäfling » uttaga de lösningar, hvilka befunnos någon enda gång var ute med kamraterna, han lefvat af Publicus för att i enlighet m e d bestämmelserna i tidninhan. o c h flickan året därpå. O c h t. f. Notarius infunnit mig å dess redaktionslokal här i staden ingenting. Nog prisens — åt hvarje vinnare en lott till utställningslotteriets junidragning — nämnda bref emellertid jämlikt bestämmelserna » B l o m var ett inte k o m m a förrättning afgifvit följande officiella protokoll: är m i g, när j a g ä n d å förut varit v a n att g å i fina Publiatt närvara vid o c h leda granskningen o c h cus när det om inte i bestämmelserna, hade vi anmodat Notarius prisutdelningen. » En om sin 61 tag som gjordes var nattvakten, m e n äfven detta bör undantag försvinna, Sit då flere för framtiden kvinnor k o m m a kunna in på Se professor Ernst Almqvists intyg å flaskorna. Eriks Tekn. Till landsorten m o t efterkraf. Fabrik, Stockholm. A l l m. IDUN 62 apotekarebanan, o c h såväl kvinnliga farma1897 haft kvinnliga elever å sina apotek. såväl som finnas dana, som den Man framhåller oangenämaste tiska att d e l e n af d e n tjänstgöringen medgifva, att blifva gifva det och ej det är ut expedition, på man ju behagligt apoteket och expediera, ej mera nattän j a g tror att k v i n n a n som mannen äfven så väl s k a l l k u n n a å t a g a s i g a t t fulldenna.
Innan »utskänkningen må företagas, skall nyssnämnda belopp förskottsvis erläggas till vederbörande »uppbördsman.» »Då till utskänkning, nu sagd är, tillstånd meddelas, underrätte Konungens Befallnings»hafvande derom vederbörande skattskrifvare.» 56 skänkningsrättighet icke varit ledig, ehuru den ganska vanliga utvägen att hyra slik rättighet tycktes kunna hafva af bemälde Hotelvärd begagnats, en sådan omständighet likväl icke borde lända lill ursäkt för någon annan, än den först (nemligen Ar 1859) gifna resolutionen, alldenstund det genom erhållne uppgifter från Stadens Handelsoch Ékonomi-Collegium vore styrkt, att under loppet af åren 18G0 och 1861 ett stort antal dylika rättigheter varit lediga och blifvit å oflfentlig auktion försålda, ansåg jag Ofverståthållare-embetet, åtminstone vid de tillfällen, då de tre senare resolutionerna meddelades och den redan beviljade särskilda rättigheten till utskänkning å Hotel Rydberg förlängdes, hafva handlat i strid mot ej mindre ofvannämnda 23, än ock 7 och 10 §§ i åberopade Kongl. Förordningen; helst som, genom öfverstålhållare-embetets förfarande att, medelst dylika resolutioner, såsom tillfällig behandla en utskänkningsrörelse, sådan som den i fråga varande, hvilken vore och måste vara stadig och fortfarande, skapats ett, och kunde skapas flera utskänkningsslällen, jemväl utöfver det för staden bestämda antal, utan att Stadens Magistrat och Äldste varit eller komme i tillfälle att i föreskrifven ordning deröfver sig yttra, och utan att rättigheterna till sådana utskänkningsslällen blifvit, på sätt äfven stadgadt vore, å offentlig auktion utbjudna; i anseende hvartill jag uppdrog åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att, för hvad som sålunda anmärkt blifvit, bos Kongl. Hofrätten tilltala för - bemälde Herr Underståthållare och Herr Polismästare.
Genom fyllandet af denna brist skulle icke allenast duplikanterne i de bägge LärdomsSkolorne, der inga Conrectorer finnas, samt Vicarierne för de tjenstfrie åtnjuta ett emot deras möda någorlunda svarande arfvode, utan äfven de hägge vid Gymnasium felande Lectionerne kunna besättas; men då Herr Biskopen icke visste, huru medel härtill skulle kunna anvisas, har Hr Biskopen med inskränkning till det aldra-nödtorftigaste, hvarförutan undervisningens gång i flere Hufvudstadens Skolor skulle aldeles afbrytas, anhållit, att, till repartition emellan de eljest lönlöst vicarierande och duplicerande Lärarne, de af förre Ständer beviljade af K. M:t i Nåder bifallne iöo-y T:r Spannemål af behaglig tids förläningen, fingo tills vidare fortfara, under enahanda vilkor, att successive åter indragas, i mohn af skeende förändringar, genom de tjenstfries afgång eller befordran, hvarom SkolDirectionen borde till K. StatsContoret årligen afgifva Berättelse. Uti hvilken anhållan K. ÖfverHofPredikanten Herr Doctor Hedren instämt. B e t n n k a n d e n , N:o 137. 261 Som, efter hvad hos Utskottet blifvit upplyst, 6 från tjenstgöring afgångne äldre Lärares pensionerande ännu lägger hinder för flere vid UndervisningsVerken i Stockholm anställde Lärare, att komma i åtnjutande af de med deras befattningar förenade lö~ neförmoner, och således den anledning, hvarföre R. St:r vid sista Riksdag beviljade ofvanberörde serskildte Anslag, ännu icke upphört; så anser ock Utskottet rätta tiden för samma Anslags indragning ej eller ännu vara inne. Beloppet, hvilket ännu brister för Ordinarie tjenstgörande Lärares Aflöning, utgör 237 T:r Sp:ml; och då först efter de pensionerade äldre Lärarnes bortgång denna Spannmål kommer att till Skol-fonden inflyta, samt skillnaden, emellan nyssnämnde
Dessutom hafva, på sätt ofvan jern val finnes omförmäldt, åtskilliga af de så kallade kyrk o hem manen blifvit donerade eller försålde, dels till Grefve Lilje, dels lill Adrian Tripp, dervid , enligt donationsoch saiubrefvens ordalydelse, hemmanen blifvit upplåtne "till hus, jord, åker, äng, skog, mark, fiske och fiskvatten, strömmar, qvarn och qvarnställe,. torp och torpstäder, samt alla andra pertinentier och tillägor i vätö och torro, närby och fjerran, intet undantagandes af allt det, sorn dertill lyder, med rätta af ålder legat häfver och lagligen tillvinnas kan, att nyttja , bruka och behålla till everldelig ägo samt allodial och oconditioneradt frälse, alldeles såsom Kongl. Maj:ts trogne män och undersåter af Ridder skåpet och Adeln uti Provinsen Halland:, deras välfångna egendom och frälsegods, efter Privilegiers lydelse och innehåll, innehafva och besitta; skattäganden sin rätt efter lag härmed nw. och framdeles alldeles of örkränkt.” Af hvilken ordalydelse lärer vara fullkomligt uppenbart, alt upplåtelsen inbegripit jemväl jordegandeoch disposilions-rätten ,. och ingalunda! varit inskränkt till Kronans behållna räntor af hemmanen, på sätt, sorn är antäget genom Kongl. Resolutionen den 29 Märs i8g5. Uti ett af Drottning Christina den 23 Juli 1653 utfärdadt Forpantnings-bref å åtskilliga Kyrkohemman i Halland, till Petter Spiring Silfvercronas enka och arfvingar finnes också uttryckligen bestämdt, alt städsel-rätten varit i förpantningen inbegripen, och ett den 16
– Jag skall helt visst stanna kvar för att väcka deras slumrande samveten, och mänskligheten, som så länge åskådat hur min lefnads julle banat sig en väg genom förföljelsens bränningar, skall röras af min rättvisa sak. Pehr Backman höjde på axlarne och svarade ej ett ord härpå utan gick att för sina medkonspiratörer omtala, att den så djärft anlagda planen strandat därpå att någon eländig angifvare hade sprungit till Rosen, så att han fått hum om saken. – Husarerna exercera på Heden. Vi få gå ned på Stora torget och lämna folket återbud, hviskade han och skyndade ut ur salen. När han återkom, var auktionen redan påbörjad. Den försiggick trankilt och utan minsta orolighet eller störande uppträde, och när auktionen var öfver, var commercerådet Niclas Björnberg ägare till de allra flesta af de Hallska egendomarne, hvilka samtliga gått för det ömkligaste vrakpris. Och detta fastän John Hall protesterade, såsom han sagt, att han skulle göra. Det kom en svallvåg från världshafvet till det stilla Götheborg. Den vågen förde mycket med sig. Den kastade de af Englands kapare uppbringade franska skeppen in i Götheborgs hamn, den bar på sin höga kam rikedom och makt till den lilla runda staden mellan vallarne. Hela Sveriges blickar voro under tvenne års tid med oro och bäfvan riktade på Götheborg. Skulle det vara i stånd till att bakom det mäktiga Frankrikes rygg uppehålla handeln med England, på hvilken berodde ej allenast Götheborgs, men hela landets välfärd? Världshärskaren Napoleon hade tvingat Sverige att ingå på sitt kontinentalsystem, som skulle utestänga England från den europeiska handeln, och för Sverige var uppfyllandet häraf liktydigt med ekonomiskt fördärf. Hela landets hopp var länkadt till Götheborg. Man hade alltid hållit dess köpmän för skickliga och förslagne män, och man hoppades, att de skulle visa sig den delikata situationen vuxne och utveckla på en gång djärfhet och försiktighet. Ty handeln med England måste fortgå. Det var sannerligen den uppoch nedpåvända världen.
Det kan ej undfalla Riksens Ständer, att, derest, genom ett fullkomligt gillande af förslaget till ändring i denna §., Riksens Ständer skulle stadga, att Konungen ägde rätt att före sin död förordna förmyndare för sin omyndige efterträdare, det vare sig en fullmyndig Arf-Furste, eller andre Personer, den föreslagne Sam - Regeringen af Svenska och Norrska Stats - Rådet icke mera kunde äga rum. Om detta medgifves, har Utskottet ansett for dess pligt att derpå vända Riksens Ständers uppmärksamhet, dels på det inom sig stridande beslut ej af Riksens Ständer måga kunna fattas, dels på det Riksens Ständer efter de beslut, de i afseende på den 41 §. fatta, måtte kunna jeinnka sina be - stäm - 494 Den 27 April. stämningar rörande de ofvan uppräknade §§ i den Norrska Grundlagen. Den 44ide §. i Norrska Grundlagen lyder: ”De Norrman, som vid dé i 40 och 41 §§ ”anförda tillfällen deltaga i Regeringen , skola ”inför Norrska Stortinget aflägga följande Ed: ’’ — Jag lofvar och svar, att vilja förestå Regeringen i enlighet med Konstitutionen och Lagarna, så sant mig Gud hjelpe och Hans heliga ”ord! De Svenske aflägga Ed inför Sveriges Ri*’kes Ständer.” ”Hålles ej Storting eller Riksdag vid denria ”tid, nedlägges Eden skriftligen i Stats-Rådet, ”och förnyas sedan på nästa Storting eller Riksdag. ” Beträffande denna §, lära Riksens, Ständer finna , att den innehåller blott en reglementarisk författning, som ingenting ändrar i Sveriges grundförfattningar. Den 47:de §. i Norrska Grundlagen: ”Den omyndige Konungens uppfostran bör, ”i händelse Hans Fader icke derom efterlemnat ”något skriftligt stadgande, liandhafvas på det i 7 ”och 43 §§• föreskrifna sätt.” ”Det Den 27 April. 49.5 ”Det bör vara en ovillkorlig regel, att den ”omyndige Konungen erhåller tillräcklig undervisning i Nor/ska språket.’’
En ädel tanke, född af saknad och ömhet, slog rot i deras själ, där den i all stillhet grodde och spirade, tills den ett par år efteråt slog ut i blom. Det var under en Stockholmsresa. Medan fru Geijer gjorde uppköp i en bod, gick disponenten väntande af och an utanför. Då fick han se två små flickor, som liknade deras älsklingar. Han tog reda på hvar de bodde, följde dem jämte sin hustru till deras hem, talade med deras föräldrar och upptog med deras samtycke som egna barn de båda små, hvilka under sorgfällig vård utvecklades till själfständiga och verksamma personligheter. Efter en resa i öppen järnvägsvagn angreps disponenten Geijer af en tärande sjukdom, från hvilken han aldrig tillfrisknade. Samma vinter bröts för alltid fru Andersons hälsa. Då blef det för fru Geijer täta färder mellan Deijefors och Dömle. Men under sjukbesöken i fädernehemmet ringde i hennes öron hennes mans af skedsord: » K o m ihåg att jag ser på klockan, ända tills du kommer hem. » Änka och moderlös samma år, bröt fru Geijer, 1883, upp från Deijefors, hemvist för hennes ljufvaste och bittraste minnen. Någon tvekan fanns icke om hvar hennes plats för den närmaste tiden kunde vara. Tomrummet hemma hos den åldrige fadern skulle fyllas. Hvem stod närmare denna uppgift än h o n? Fyra år därefter stod ett nytt smärtsamt uppbrott för dörren. Då tvekades, och då valdes, meu valet blef godt. Efter en profmånad å Lunds hospital, ansträngande, men i högsta grad lärorik och intressant, blef fru Geijer, 1887, antagen till förestånderska för Kristinehamns nygrundade hospital, som hade plats för 150 kvinnliga och lika många manliga patienter. Det var en underbar värld, som nu öppnade sig för Ida Geijer, en värld af tomma och själlösa blickar, osammanhängande tal, skärande skratt och våldsamma, naturvidriga utbrott. Men hon ryggade ej tillbaka för detta lifvets hemskaste sorgespel. En enda tanke behärskade henne: önskan att göra tillvaron så dräglig som möjligt för dessa arma, otillräkneliga varelser.