Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hwad de Personer sidst widkommer, som ags 6axirgler uti Riksgälds - Sedlar utlär,ta, sa skulle de wld första påseendet synas blifwa lidande, men da det icke är någon förlust, som nu rilkommer, utan som efter hand under fullkomligt medwetande inträffat: dä en hmar ägt, ester eget godtfinnande, medelst omsättning uti Lsnco - mynt, warueller egendoms - handel, afwarja denna belägenhet, dä Staten icke kan aläggas at, med egen upoffring, gifwa en ersättning, som nu skulle utgöra en gaswa; och da alle Penningemän, under ellofwa är, warit befriade ifrån ali BenMning och andra äirs5ta Lonlriburionsr; sa kunna de icke eller nu skäligen berättigas lil en förman af Montets förbättrande, som de uti närwarande sakernas skick, intet kun. de förmoda, och särdeles dä deras ytterligare lidande, igenom en snar och pä billig afskrifning grundad rsrll* 73 fastön, fust forebngges. ^ Uti dst sedngrs hänseendet skall cckwen, efter den strängaste Lagtolkning, de mest förbindande skäl kge>stnnas kil en sadan llguiässtonrgrund emellan 8,nL» och Riksgäld» - Mynien. Dä man ösiverwäger at det sednare är urglsrvet, utan föresk! ifwe» wist tid ti! inlösen, sä kan wäl med ingen rättwisa förenas, at tilförbinda Gäldenären annorlunda, än med dest förmåga och begifvande är öfwerensstämnrande, rrföörda dest skuld; och just häruti ligger orsaken til en, pä vwist tid lemnad, annars säker, förffriftnngS fallande warde. Widare är det, ester Lag, tredje man obekagct at, under öfwerenskommande wilker, pä winst och förlust, lilwaria sig en annans skuldsedel. Det ar pä dest eger äswentyr, om han, i anseende til Förbindelsens »vilkorlighet, kan med uppehåll eller pä annat sätt blis«a lidande.
Vore det nu ifråga att skrifva en alldeles ny författning, så skulle jag för min del anse likgiltigt om de omtvistade orden deruti komme att inflyta eller icke, men då frågan icke är att skrifva en ny författning, utan endast att göra nödiga rättelser och förbättringar i den redan befintliga, så bör man väl icke vidtaga några uteslutningar utan serskild orsak och någon sådan till detta stadgandes utstrykande kan väl icke finnas, efter K. M:s rätt att utfärda förbud för bränvinsbränning i alla fall qvarstår fullkomligt oförändrad, så att den enda möjliga följden blefve att en eller annan bränvinstillverkare narrade sig sjelf att genom den vidtagna förändringen en ny säkerhet emot förbud tillkommit. För min del anser jag icke lämpligt att sålunda genom författningen likasom narra den enskilde att en förändring blifvit gjord i lagstiftningen, hvilken i sjelfva verket icke ägt rum. Hr von Hohenhausen, Mich. Silv.: Det synes mig som Frih. Raab gerna kunde afstå ifrån detta sitt påstående, helst som författningen blir ju vidlyftig nog ändå, och många verkliga tvistepunkter kunna förekomma, sä att jag önskar att Frihms hälsa måtte räcka till, att meddela alla de upplysningar, hvarom han bäst är i tillfälle att underrätta. Hvad för öfrigt sjelfva stadgandet beträffar, så innebär det icke i min öfvertygelse, någon hotelse, utan blott helt enkelt en upplysning. Handlande veta nog att K. M. kan förbjuda utförseln af spannemål. Allmogen har icke att befatta sig med utförseln till främmande länder af spannemål, men den har att bränna bränvin och att sälja det till de handlande. Det är således en för dem behöflig upplysning att veta, att ett sådant förbud kan komma. Hade dessa ord icke stått här förut, så skulle jag visst icke påyrkat deras qvarstående, men som de stått der och denna Den 1 Juli e. m. 411 författning af den bränvinsbrännande allmogen ganska noggrant studeras, så leder det till en förvillelse om man borttager den. Man får ju icke neka att en ytterlig nöd påfordrar förbud emot export af spanmål och i ännu högre grad måste den då påfordra, att icke förderfva den spanmål som finnes* till föda.
Län erhållit serskilda indelta resepenningar, det beslut är vordet genom Kongl. Brefvet den 3o April 1781 meddeladt, att Räfste-Tings-penningarne dädanefter såsom dittills borde af Landshöfdingarne få uppbäras till hela det belopp i Riksdaler, som desamma, beräknade efter 3 Daler Silfvermynt på Riksdalern, kunde utgöra, i följd hvaraf afgiften ock allt sedermera utgått; samt att, enligt hvad häraf synes, de Landshöfdingarne nu tillkommande RäfsteTings-penningar utgöra en, i fortsättning af förra Räfste-Tings-kostnaden, med hänseende lill nämnde orters vidsträckta Belägenhet och egna beskaffenhet, serskildt beviljad afgift, emedan den utgår endast i de landskap, som hört till det fordna Ilöfdingedömet Wester-Norrland, hvarutaf Gefleborgs, det nuvarande Wester-Norrlands och Jemlands Län bestå, såsom r T . • ock i den likaledes frånskiljda och Westerbottens Län, vid fördelningen deraf i tvänrie Län, tillagde Nordmalings församling, samt utan att dessa orter njuta någon deremot svarande befrielse från de annorstädes utgående utgifter af Lagmansoch Häradsböfdinge-ränta eller Tings-gästnings-penningar. Och som, vid detta förhållande, samt enär, genom sedermera år 1810 ytterligare skedd fördelning af Gefleborgs-och Wester-Norrlands Län, den förut gällande orsaken till afgiften, eller dervarande Landshöfdingars Större rese-omkostnader, än i andre Län, försvunnit, berörde afgift numera är mindre lämplig, såsom utgörande en icke allmän beskattning för ett äfven upphördt behof, hafva Rikets Ständer för deras del ansett, att invånarnei Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands och Westerbottens Län, böra befrias ifrån utgörande af de så kallade Räfste-Tings-penningarne, hvilka, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, för år 1831 utgjort tillsammans 1,713 R:dr 42 sk4 r:st. Då likväl Landshöfdingarne i förrberörde
Inne i den svängda rundeln af ofvanredet till en gammaldags pulpet – just der, hvarest farfar haft bränvinsflaskan och bitsockret stående, – pickade en kolossal rofva af ett silfverur, som inköpts af någon bland förfäderna i de tider, då annars fickur ännu icke hunnit fram till dessa landsändar; och i ena hörnet, bakom en chäslong och inunder en Mater dolorosa af Guido Reni, sträckte en Nerium fram sina blekröda, finhylta, söttdoftande blommor. Truls stälde lampan tillrätta på skrifbordet, sköt fram gungstolen, hemtade ned en bok och satte sig att läsa. Läste och läste. Då och då lät han boken sjunka ned i knäet; derute hade det blifvit blåst och ösregn, rigtigt efterhöstväder, och det trummade mot rutorna; en känsla af att sitta i godt förvar värmde igenom honom och betog ensamhetskänslan; den ena bilden tog den andra, den ena tanken den andra, och innan han visste ordet af, var han så långt borta från boken, som låg i hans knä, att han icke mera mindes, hvarom den handlade, utan satt och såg på den som på ett främmande föremål samt sporde sig hvad det var. Så skakade han med en kraftansträngning af sig den stämning, i hvilken han försjunkit, och tog till att läsa igen, trött resigneradt. Läste och läste. Tills boken ånyo gled ned i knäet, och han själf åter försjönk i sina drömmerier. Bandhunden gaf skall, skälde som rasande, – det lät som vädrade han objudna nattgäster. Truls steg upp, sköt undan gardinen och blickade ut. Ljuset föll ut i mörkret öfver gårdsplatsen, der vattenpussar bildat sig mellan brostenarne, ända bort till hundboet. Hunden blef ett ögonblick stilla och stod och såg in mot det upplysta fönstret; derpå vände han sig mot porten till och satte i att skälla igen. Truls sträckte hufvudet fram och vände örat till och lyssnade: bultade det icke på porten? Eller var det kanske bara ovädret som höll väsen med alla sina underliga ljud? Han kunde icke afgöra det, och hunden fortfor att ge hals. Truls stack i träskorna och gick ut.
Viss om att ge och få lycka i en ömsesidig kärlek, skulle hon för dennas kraf offrat allt, också sin vetenskap, om så hade fordrats, men han fordrade aldrig detta; endast att hon, om det visade sig absolut nödvändigt, skulle uppge sin plats vid Stockholms högskola. Hon ville emellertid ej äfventyra sitt barns och sin egen framtid i ett äktenskap, för hvilket hon kanske måste lämna sin anställning, utan visshet att ej en dag bittert ångra, att hon förlorat denna möjlighet till oberoende för sig och dottern, hvilken låg modern så innerligt om hjärtat, att hennes känslor och hennes uppfostran ständigt återkommo i motiveringen till hennes afslag. Men slutligen när Sonja, efter hvarje nytt sammanträffande, fann skilsmessan svårare, började hon – med undanskjutande af de ofvan nämda betänkligheterna – sätta sig in i tanken på en möjlig förändring af sitt lif. Hennes ifver under sista sjukdomen att snart bli frisk igen, stod i närmaste samband med dessa framtidsplaner. Döden kom emellan och hindrade henne att ingå någon kompromiss mellan idealismens absoluta kraf och lifsförhållandena, en kompromiss, som med hennes natur helt visst blifvit ödesdiger. Döden gaf henne äfven hvad lifvet ej hann ge: den främsta platsen i den efterlefvandes minne och lif. »Döden befriaren», som hennes aning såg, när hon skildrade George Eliot, blef således också hennes räddare undan ett troligen olösligt problem. Det var i denna känsla, som Anne Charlotte Leffler – liksom Sonjas öfriga vänner – sökte och fann någon tröst i den bittra personliga sorgen vid förlusten af Sonja, Ingen anade då, att man snart skulle stå inför Anne Charlotte Lefflers lika plötsliga, men ännu mer tröstlösa död. Italienska intryck. Sommaren 1891 gjorde A. Ch. Leffler med sin man ett nytt besök i Norge och Sverige; under denna tid fullbordade hon i ett första utkast sitt sagospel, Sanningens vägar, ett arbete, som var henne mycket kärt genom det lifliga intresse hennes man visade för detsamma. Han, som först alltid låtit henne muntligt på italienska öfversätta sina nya arbeten för honom, hade nu hunnit lära sig svenska så, att han fullkomligt kunde förstå hvad hon skref.
Ständer utan tvifvel i en framtid blottställde för en öfverhopande mängd ansökningar om understöd tili dvlike företag. lalla fall kan Banko-Utskottet ej anse syftet af den föreskrift, att Bankens vinst ad publicus usus användas bör , vara i tillämpningen uppfyldt, genom disponerande af dess medel till partiel förmån för en enda Siad, utan någon deraf härflytande verkan till en allrnänneligare gagnelighet. Herr Thunells Memorial gifver dessutom vid handen, att Kongl. Maj.’t redan beviljat visse förmåner till biträde for utförandet af ifrågavarande Broanläggningj Banko-Utskottets Betänkanden. 607 medelst rättighet dels att begagna det i Staden förlaggde Arbetsmanskap, och dels att uppbära Bropenningar; och Banko Utskottet vågar för siri del ej gifva anledning till derutöfver sträckte allmänna bidrag, alldraminst af Bankens medel, redan så mycket ålitade till serskilde, för Banken nog främmande ändamål. Eli Ledamots serskilda tanka bifogas. Stockholm den 22 Maji 1818. Utdrag af Protokollet, hållit hos Riksens Högloft. Ständers Banko-Utskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 22 Maij 1818. 'Herr Borgmästaren Holm anförde: Jag kan ej inse att Carlscrona Stad, sorn är belägen på klippor uti hafvet i och för Kongl. Skeppsvarfvet och Orlogsflottans Station, kan, i anseende till de för detta ändamål långa och kostsamma Brosträckor emellan Staden och fasta Landet, komma i jemnförelse med Rikets öfrige Städer, som fått mera beqvämliga lägen för handel och borgerlig rörelse. Jag kan således ej finna att om denna Låne-Ansökning beviljas sådant kan blifva något skäl att meddela dylike biträden åt andra orter. Christianstad är väl den enda, sorn i anseende till långa ach kostsamma broar kan någorlunda' komma i jernnförelse; men desse underhållas ej af Stadens Innevånare utan af visse Härader i Ijänet.
Proposition i dess helhet; hvadan det i 56 § omständligt stadgade förfaringssätt i de fall, då anmärkningar emot Konstitutions-Utskottets yttrande hos Riks-stånden göras, icke kunde i fråga om Kongl. Maj:ts förslag vinna tillämpning. Hvad ock med det nyare stadgandet i 56 § må liafva varit åsyftadt, har den praktiska tillämpningen hos Rikets Ständer fogat sig efter den qvarstående äldre föreskriften i 81 §, som, ur synpunkten af special-lag, angående behandlingen af Kongl. Propositioner i grundlagsfrågor, ansetts ega högre bindande kraft, desto heldre, som 29 § 1 mom. Riksdags-ordningen i fråga om sådana propositioner, hänvisar endast till föreskrifterna i 81 § Regerings-formen; och då fråga varit om väsendtlig ändring af Grundlagarnes bud i afseende på behandlingen af sådana frågor i allmänhet, har, såsom skäl till bibehållandet af stadgandet i 81 §, blifvit åberopadt, bland annat, att Rikets Ständers till Kongl. Majrts Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 40. 3 pröfning framlagda förslag icke eller kunna af Konungen med modifikationer eller ändringar fastställas, utan måste i deras helhet antagas eller förkastas. Denna fortgående tillämpning af det särskilda stadgandet i 81 § påkallar otvifvelaktigt ett förtydligande af föreskriften i 56 §. Den andra punkten afser frågan, om Riks-Stånden, enligt Grundlagens nuvarande lydelse, må ega att förkasta Konstitutions-Utskottets grundlags-förslag å samma Riksdag, hvarunder de blifvit framställda, och, i sådant fall, huru vid inträffande menings-skiljaktighet emellan RiksStånden i detta hänseende bör förfaras.
Del föreföll deremot särdeles fördelaktigt att sagde bana läge bakom Mälaren och vore stödd på landels stoia tillgångar söder och vester ut saint hade på närmare håll kommunikation med centralfästningen Carlsborg. Alla försvars-operalioner mot en från öster väntad fiende syntes alltså, sedan jernväg frän vester till öster blifvit öppnad genom Södermanland, kunna med mindre äfventyr utgå från sodia än norra sidan af Mälaren. Under hvilka förhållanden som helst kunde antagas, att en fiende, östpr ifrån, först och främst komme att attackera rikets nordöstra provinser, hvadan den för hufvudstadens oell landels försvar angelägna jernbana, derom nu vore fråga, läge säkrast inom Södermanland och hade derstädes, med afseende å all både för k rigot och hufvudstaden erforderlig materiel och proviantering, sitt förmånligaste läge. All försvaret oinlaltade de närmast Slockholm mot söder belägna trakterna förbi Södertelje, syntes mest angeläget, enär hufvudstaden, ulan dessa trakters bibehållande, svårligen kunde hvarken understödjas eller länge försvaras. Den naturliga terrängens beskaffenhet fordrade der för försvaret en jemförelsevis mindre styrka, än i Uppland och på dess slätter. Genom en mot de' södra och vestra delarne af landet öppen jernvägs-förbindelse, kunde landels trupper Ståls-Utskottets Utlåtande N:o 62. 29 under förutsättning af goda iransporl-anslaller på Mälaren, i den fördelaktigaste ställning från liufvudstaden operera mot en fiende, sorn på norra sidan landstigit, och ett förloradt fältslag skulle då vara af mindre vigt, än om en sådan förlust inträffat efter ett från vester gjordt anfall, då trupperna vore nödsakade att ditåt retirera och lemna liufvudstaden utan försvar. För öfrigt syntes den kuperade och inskränkta terrängen söder om Stockholm med dess djupa skärgård, så vida den förra vore betryggad och den sednare gjord oåtkomlig för fienden, i förening med den söder och vesterut gående jernvägen, utgöra eli väsendlligare och användbarare stöd för landets försvar, än de försvars-anslrdler. som bildades på den norra vidsträckta och öppna samt närmare Aland belägna kusten.
Enår detta Lån-bitråde får, efter behof till det belopp, som kan blifva behöfligt, reqvireras och uttagas; samt följaktligen icke år bestämdt, hvarken Summan, som Lånet kan komma att utgöra eller tiden, ifrån hvilken afbetalningarne på Capitalet skola beråknas och taga sin början, så har Stast-Utskottet föreslagit, att allt hvad som utaf Lån-bitrådet vill begagnas, bör vara uttaget sednast inom 1825 års slut, och att ett år ifrån den dag, sista partial Summan blifvit uttagen, två proCent beråknade på hela Lane beloppet skola årligen afbetalas. Upplåningen emot Riksgälds-Contoirets Obligationer med j proCent ärlig Ranta. Uti 4 §. år föreslaget, att någon upplåning icke skall ske innan hela den Summa af anslagen, som för året kommer att utgå, blifvit oryggligen bestämd samt att Creditivet i Banken skall emedlertid begagnas till reqvisitionernes fullgörande; och skålen hårtill åro uti det föreslagne stadgandet redan anförde. 38 Stats-Utskottets Betäjikanden. Det bor vål icke garna kunna förmodas, att någon skulle yrka, det reqvisitionerne på anslagen skola fullgöras med 3 proCents Obligationer, enar Lane biträdena och anslagen år bestämde till utgifter, hvilka med contante medel skola bestridas. Utom andra olågenheter, i anseende till Råkenskaperne och redovisningen för Räntan å Obligationerne, skulle detta liqvidation sått möjligen kunna föranleda dertill, att Reqvisitionerne inkommo både fortare och på större Summor, ån behofven påkallade; i hvilken händelse anslagen i sjelfva verket kommo att tillökas med Räntan å sådane Obligationer, hvilka blifvit uttagne i förtid och långt förr ån, till utgifters bestridande, penningar kunnat erfordras. Hårförutan och om Anslags-Summorne få reqvireras uti 3 proCents Obligationer, skulle Riksgålds-Contoiret betagas tillfälle, att uti 3 proCents
Utdrag den 2 i Becembeij i 8 a g, lagda Utlåtande; i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets, under N:o 47,' förut meddelade Betänkande, rörande nya ,vangeliiboks-försIagéts antagande m. m.; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit, den 19 sistlidnef Februarii e. m.; af Ridderskapet och Adeln bifallet, Utskottets ifrågavarande Utlåtande» borde läggas till Handlingarne. Från Högvördige Preste - Ståndet. S. D. Föredrogs 3 nyo BevillningsUtskottets Memorial, N»o 54, med förslag till sammanjemkning af Riks-Ståndens beslut, angående Stora Sjötulls-Bevillningen, samt till iVoterings-propositioner derom, hvarvid Pre? ste-Ståndet stannade i följande beslut: Hvad Utskottet hemställt och föreslagit rörande 1, s, 5, 7, 8, 9 och 10 Bevillnings « grunderne, gillades, I afseende på 11 Tullbevillningsgrunden lät Ståndet bero vid hvad de 3 öfriga Riks-Stånden, rörande densamma beslutit, och antog den lydelse deraf Högloflige Ridderskapet och Adeln genom sitt beslut deråt gifvi t. Hvad Utskottet under (Litt. i och k) anfört, gillades. Prof. Utdrag den 21 December 1829. 83 Vid Utskottets yttrande, under Litt. I,) rörande Riks-Ståndens beslut vid Utskottets förslag, att vissa varuartiklar skulle från Tolag fritagas, vidblef Ståndet dess härvid fattade beslut, men ansåg den af Ståndet i detta afseende beslutade underdåniga Skrifvelsen förfalla, om de respective Med-Stånden icke skulle vilja beslutet härom biträda. Utskottets yttranden vid Litt. m, n, oj q> rj s> 1 och u, gillades.
TVi Gj zanders enkas och sterbhus-delegares ansökning om befrielse från ådömde Bilt. till R. St. Utdr. den ig Maj i8jr. betalningsskyldighet, i följd af ingången borgen för aflidne Kronofogden B, Carlssons uppbörd. S. D. Då nu i ett sammanhang föredrogos ej mindre Stats-Utskottets den 12 och i5 dennes på bordet lagde Utlåtande N:o 523, i anledning af återremiss och meddeldte beslut å Memorialet N:o 4^3., angående Handelsoch Sjöfarts-fonden, än ock sistnämnde Memorial N:o 4^3, stannade Riddeiskåpet och Adeln i följande beslut: i:j Den i i:sta punkten mom. litt. a. af Utlåtandet N:o 523, till Ridderskapet och Adeln gjorda inbjudning blef icke antagen, men den i samma moment föreslagna voterings-proposition godkändes; 2:0 All fråga om votering i Förstärkt Utskott, angående Handels-och Sjöfarts-fonds-afgiftens belopp lill io eller till 6? procent, samt angående det ämne, som utgör föremål för momentet litt. b. af i;sta punkten i Utlåtandet N:> 523, ansågs böra förfalla. S. D. Återremitterades Banco-Utskottets den 12 och i5 dennes på bordet lagde Memorial N:o iy4> innefattande förslag till åtskilliga förändrade reglementariska sladganden för Banco-Verkets styrelse och förvaltning. S. D. Föredrogos ånyo och återremitterades Stats-Utskottels den i5 dennes på bordet lagde Memorial N:o 5oy, med förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande 8:de Afdelningen af 1835 års reglemente för Riksgälds-Contorel; och Utlåtandet N:o 5oS, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående extra Stats-anslag för den af Rikets Ständer begärda Lagberedning. S. D.
Hr Justitieombudsmannen har medelst en sammanställning af 3 Kap. 1 § Jordabalken och 17 Kap. 2 § Ärfdabalken velat vederlägga förklarandernes tanka, att, i den bemärkelse ordet förekommer i 77 § Regeringsformen, afhända icke vore detsamma som bortbyta; men den omständigheten, att sistnämnde lagrum i vissa fall ikläder undfången köpeskilling för arfvejord egenskap af arfvejord, hvarmed åsyftats, att åt närmaste skyldemän, efter försäljningar, uti köpeskillingen förvara samma arfsrätt, som i den försålda jorden tillkotnme, är något helt annat än stadgandet i 3 Kap. 1 § Jordabalken, att då arfvejord å landet skiftas, sådant skifte ej må af bördeman klandras, ty flet sednare stadgandet har påtagligen sin grund deri, att jorden icke blifvit afhänd, utan bortbytt emot annan fullt motsvarande, som i stället erhållits; hvaremot i förra fallet bördeman är vid sin bördsrätt bibehållen, derföre att jord blifvit afhänd utan motsvarande vederlag af samma egenskap. Byta är icke detsamma som afhända, ty det finnes mer än ett sätt, utom de här serskildt uppräknade, hvarigenom kronan kan för alltid, eller för längre eller kortare tid, afhändas fast egendom, till exempel förläning, och måste det vara 316 derpå oell annat mera, men icke rimligen på byte, som orden eller pä annat sätt i 77 § Regeringsformen hafva afseende, så mycket heldre, som det är ett obestridligt faktum, alt byten med Kronans jord egt rum både för och efter 1809, utan Rikets Ständers medverkan, och för vissa fall äro i allmänt gällande Författning föreskrifue medelst den handling, allmänna lagen kallar skifte, och hvilket, efter JustitieOmbudsmannens eget medgifvande, i kameralstil äfven kallas byte, hvaraf allt påtagligen följer, att byte icke kan i 77 § vara menadt, vare sig antingen genom så kalladt laga skifte eller på annat sätt, ty i annat fall skulle det väl icke hafva underlåtits alt i Grundlagen deremellan uppdraga en bestämd distinktion.
Pålson, från Jönkopings Län, sorn i allo förenat sig med Nils Håkansson från Kronobergs Län, med tillägg, att antalet a£ de vålds - 7§S LagVtskottits Eetnnkändm. ' verkarej som nu hota icke allenast egande rätten, utan äfven personliga säkerheten, skulle betydligen förminskas, om all permittering från Värfvade Regementen finge upphöra. a 1:0 RiksdagsFullmägtige Jonas Håkansson och Nils Nilsson från C-almare Län, hvilka ansett nu gällande straffbestämmelse för Stöld, icke befordra ändamålet; att skärpning i straffen är nödvändig, samt att frihetens förlustår enda medlet, att så vidt möjligt är förekomma detta Brott; äfven som de anmärkt olämpligheten deraf, attén för stöld saker ansedd person, som ej eger någon tillgång, uppå egna, diktade berättelser, att hafva föröfva! lika brott å andra Orter, förvisas från den ena Domstolen till den andra och derunder ej endast förordsakar Staten onödiga kostnader, utan och ofta banar sig väg till flyckt och undviker allt straff. a£>:o RiksdagsFullmägtigen 'Jacob Ericsson från örebro