Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen glad och stärkande hågkomst håller hennes mod uppe, hon har upphört att tro på en lycka, hvars välsignelser hon hört talas om, men själf aldrig erfarit. D å hennes son ligger för döden, sitter hon antingen vid hans bädd i slö resignation, eller ock går hon omkring med rödgråtna ögon, kvider och jämrar sig. Aldrig har denna kvinna smakat fröjderna i barndomens paradis, som är en aldrig sinande källa af tröst och tillförsikt. Därför kan hon ej heller själf föra in sina barn i detta paradis. J a, barndomsoch ungdomsminnena kasta ljusreflexer öfver hela lifvet. Det är ytterst ur dessa man har a t t förklara det stora moraliska modet hos af olyckan hemsökta människor, det är ett återsken af denna tids sällhet, som strålar oss tillmötes ur de ärevördige gamles ögon, änn » i deras högsta ålderdom. Ni kunna vara säkra på, att vårt ofvan skildrade unga par en gång skall komma att höra till denna kategori af m u n t r a åldringar, som hela lifvet igenom så att säga » tärt » på välsignelsen af en lycklig barndomsoch ungdomstid. Därför bör det vara en helig plikt för föräldrar att väl rusta sina barn för lifvet genom att så rikligt som möjligt tillmäta dem deras andel af hvad jag kallat barndomens paradis. Gör barndomsbimlen så ljus som möjligt, jaga bort hvarje moln från densamma, sök att med förädlande nöjen och rena njutningar fylla din sons och dotters ungdom, för så vidt det bestämda måttet af nödväudigt och nyttigt arbete i det allvarliga lämnar rum 1 » Men », säger mången, » lifvet bjuder ju framdeles ej blott på rosor, hvarför då skämma bort våra barn under deras ungdomstid? » Sanningen i den första hälften af denna utsago är j u obestridlig; men gent emot den andra hänvisas blott till erfarenheten och det åter och åter hörda u t t a l a n d e t om människor, som ståndaktigt burit motgången: » Hvem skulle väl trott dessa människor, som vuxit upp i idel lycka, om en sådan kraft i olyckan! » Det är j u s t barnaglädjen och ungdomslyckan som förlänat denna kraft att med sinneslugn bära äfven motgången.
Ridd.Utskts memorial. Frih. Boye, Fredr.: Då ingen af de öfriga Ridd.directeureina äro närvar., torde det vara min skyldighet att lemna några upplysningar i denna sak. Jag erkänner vis serligen den nytta, som verkställigheten af Frih. Raabs förslag skulle medföra; men hvad kostnaden angår, så måste jag, med den kännedom jag äger af tillgångarna i Ridd:cassan, göra betydliga anmärkntr, och aldra först emot additionen uti det memorial, som nyss upplästes. Der säges, att arfvodet för 5 notarier, beräknad! till 4 r:dr 24 s^4- b:co orri dagen, skulle göra ^5 r:dr i månaden; detta är likväl oriktigt multiplicerad!: ty det gör 675 r:dr i månaden. När nu dertill kommer, att capitations-afgiften, som årligen af hvarje adelsman erlägges, ej uppgår till mer än 2,200 r:dr om året och stundom understiger denna summa; så hemställer jag, huru detta skulle låta sig göra, då kostnaden blir 675 r:dr i månaden, och huru den beräknade afgiften af 2,200 r:dr om året dertill skulle förslå. Enligt hvad Ridd.- directionens berättelse upplyser, förestå här verkligen så betydliga utgifter, att dessa penningar äro högst nödvändiga till reparationer och nybyggnad samt andra behof, så att ganska litet kommer att återstå till detta eljelst vackra och nyttiga ändamål. Om icke denna utgift kan hänföras till riksdagskostnaderna, så ser jag för min del ingen möjlighet för directionen att kunna bestrida den. Hr Stuart, Carl Gustaf: Jag är visserligen icke en ibland dem, sorn vilja gå så vida i sitt försvar för den fria pressen, att de påstå den hafva uppnått en ståndpunkt, motsvarande nationens och representationens rättmätiga fordringar; men jag motser dock, att den lid möjligen snart nog skall komma, då man uti de allmänna tidningarna skall få de sinsemellan skiljaktiga opinionerna framställda med den opartiskhet, som man nu måste medgifva att våra tidningar, Den 4 Juni f. in. vare sig af den ena eller andra färgen, icke sällan sakna.
När erfarenheten sålunda visat, att dylika mål bäst afgöras genom kompromissarier, har förslaget låtit försäkringsmålen stadna vid afgörande af gode män, åt hvilkas domslut det sökt gifva desto större pålitlighet genom att föreskrifva, att en af dem skall utses af Rätten och vara lagfaren (§ 307). Ordningen för rättegången åsyftar att gifva denna så stor skyndsamhet som möjligt (§§ 305, 306, 309, 314 och 318), och är för öfrigt i det närmaste bildad, efter den, som redan finnes föreskrifven i de mål, der hufvudsaken afgöres af särskild nämnd. I en eller annan punkt har man ansett skäl förefinnas, att afvika från denna förut fastställda rättegångsordning, t. ex. i frågan om nämndens frihet från att uppgifva skälen för sitt domslut. Man har nemligen trott det vara nödigt, att i så vigtiga frågor, som de, hvilka tillhöra denna nämnds behandling, nämnden egde skyldighet att uppgifva de skäl, på grund af hvilka de fattat sitt beslut i målet, för att denna skyldighet skulle utgöra ett verksamt korrektiv emot en möjligen lättsinnig och summarisk behandling af dessa mål, på hvilka någon gång parternes hela ekonomiska välfärd kunde vara beroende. — För öfrigt är ej afsedt, att genom den särskilda rättegångsordning, som här blifvit stad 15 - 114 gad, utesluta tillämpningen af den allmänna rättegångsordningen i de fall, der denna vöre lämplig. Så t. ex. kunna de allmänna grunderna för Rättens omröstning till dom ega tillämpning äfven för nämnden (§ 317); och genom föreskrifterna rörande klagan öfver Rättens beslut under rättegången, är rättigheten att i högre Rätt fullfölja talan öfver andra än der (§ 318) angifna omständigheter icke utesluten. Stadgandet om forum för brottmål (§ 322), som efter den föreslagna lagen skola afdömas, motiveras af de för fullföljden af sådana mål redan fastställda grunder. STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1863. Utdrag af Protokollet öfver ett Juslilie-årende, hållet uti Kongl. Majds Högste Domstol Onsdagen den 26 Mars 1862. Första rummet.
Komp. afslutade jernvägslånet samt med nöje mottoge framställningar eller förslag i sådan syftning, den 15 December från Consortii ombud härstädes mottagit en anhållan att, då det den 8 December meddelade svaret icke innehöll något beträffande Consortii proposition om kuponernas betalbargörande i Hamburg och Frankfurt, hvilket dock utgjorde basis för de förslag Consortium ämnade afgifva, Fullmäktiges yttrande härom måtte erhållas; att Fullmäktige i anledning häraf förklarat det, i händelse framdeles öfverenskommelse på ett eller annat sätt blefve träffad om fortsättning af ifrågavarande lån, hinder icke mötte för bifall å Fullmäktiges sida till nyssberörde förändring; att detta svar expedierats den 20 December; samt att, genom det i 3:dje punkten af Skandinaviska kreditbolagets sist omförmälda lånevilkor intagna, alldeles nya förbehåll, fortsättningen af nyssberörde underhandling med Consortium synes hafva blifvit omöjliggjord. Efter förnyade öfverläggningar, hvarunder skälen för och emot ytterligare skärskådades, förklarade slutligen Fullmäktige sig vilja antaga det fasta anbudet å hela lånet mot ett pris af 97 procent och detsammas indragning genom 30 dagars vexlar, hvarvid dock den önskan skulle framställas, att ett belopp, motsvarande minst 2,000,000 R:dr, måtte varda under Januari månad inbetaldt. Beträffande det sednast uppställda förbehållet angående den återstående andelen af 1864 års jernvägs-amorteringslån, yttrade — 77 Fullmäktige sig af flere skäl hellre vilja antaga hvad som förut fordrats, att nemligen en mot det temporära länet svarande andel af jernvägslänet qvarhölles; men sedan Mannheimer besvarat Fullmäktiges fråga, huruvida valet mellan de 2:ne ifrågavarande bestämmelserna stöde Fullmäktige öppet, med ett tillkännagifvande att han ieke kunde på andra än de sist framställda vilkoren afsluta lånet, beslöto Fullmäktige, »af fruktan att länet eljest kunde falla», äfven antaga detta vilkor, under yttrande af deras önskan att få detsamma på ofvan nämndt sätt utbytt.
Genom alt föreskrifva det priserne under bela året skola blifva grunden för medelprisets bestämmande, synes mig det en verklig fullkomlighet i denna sak vinnes, hvilket ingalunda inträffar, om man förflyttar tiden för priskuranterues bestämmande hela G, ja, 7 månader tillbaka från den då markegångssältningen skall ske. Deputerade skola, för att framställa ett exempel, sammanträda d. 1 Nov. 1851; då skola de bestämma markegängspriset efter de priskuranler, som blifvit uprättade under de 3 sista månaderne af 1850 och de 3 första af 1851, hvilka således hinna att blifva 7 månader gamla innan de komma alt tillämpas. Vore det då icke lämpligare att taga tiden af 12 månader, från Octob. det ena året till och med samma månad det påföljande lill basis, och låta de priser, som under tiden varit gängse, bli grunden för medelpriset? Den fara, som förespeglals om pris-förhöjningen, genom spanmålshandel under sommaren, har äfven tillförne egt rum, ty priskuranterne hafva blifvit uprättade efter de (iris som under sommarmånaderne varit gängse, emedan det eljest varit omöjligt att anskaffa pris-kuranter. Hvarföre då icke låta äfven den tiden ingå såsom grund för pris-kuranternes bestämmande. Jag kan ej derför finna något hinder. Utsk. har således efter min öfvertygelse oriktigt flyttat tiden för pris-kuranternes upgörande sä långt framom sjelfva markegångssättningen att derigenom ganska betydliga oegentligheter kunna upkomma, ty meningen måtte väl vara den att få veta varuprisen intill den dag, då markegångssältningen sker. Sådant har ändamålet varit hittills och borde väl blifva det hädanefter. Och då ingen rättighet vidare kommer att finnas för ränletagaren att upsäga spanmålen till lefverering sedan medelpriset blifvit fastställdt för 10 år i sänder, så synes det mig som läge det emot räntegifvaren ingen orättvisa uti att jemväl taga sommarprisen i betraktande.
Då 1 kg dubbelbiff med ben kostar 1,20 och man däraf får ungefär 6 biffar, så blir det 20 öre pr st. — Matmodrens vinst är benet att koka soppa på samt det stycke kött af slaksidan, som följer med. Alltså frukost: 2 8 Biffkött .. „ .. Smör till stekning 4 st. potatis 2 franska ell. 1 smörbr Smör till brödet „ 1 glas halfsk. mjölk 1 kopp kaffe m. socker o. gr. ._. 4 skorpor el. Hvad som kan nedbringa denna summa nå- got, är att man tar billigare kött, att äggen icke alltid kosta 2 kr. pr tjog — då det är ägg, skall det ju äfven vara något kallskuret till smörgå- sen — samt att man ibland får servera sill och potatis till ombyte, men omöjligt tyckes väl ' att få frukosten öfver hufvud taget till 30 öre. Utan att specificera middagsmaten, behöfves det väl endast att beräkna 3 eller 5 öre för ett glas dricka eller öl samt 10 öre för kaffe, eller 12 med ett par skorpor till, för att litet hvar bör kunna inse, att man för resp. 43 å 47 öre icke kan begära få två rätter mat af någon utomordentlig beskaffenhet. Återstå nu 27 öre till supé. I en charkuterihandel begäres 12 ä 15 öre för en smörgås med kött eller ost på, men, då man icke kan komma med blott en sort till smörgåsbordet, utan måste skära upp flere, så torkar en del och måste med ägg och annat stufvas upp, hvadan väl icke gärna smörgåsen i hemmet kan beräknas gå till mindre än 6 öre pr st. För två smörgåsar skulle det blifva 0,12 1 glas halfskummad mjölk 0,03 1 kopp te med socker och grädde 0,10 2 skorpor 0,02 Summa 0,27. I dessa beräkningar är icke medtaget hyra för kök eller ved att koka maten vid, ehuru det är nogsamt bekant att köket är det af alia rummen där mesta veden förbrukas. Men familjen behöfver ju i alla händelser koka sin egen mat, dock kunde den kanske mången gång vara » lättvindigare », än då man har främmande personer i huset.
Ett förhållande af denna senare art uppstår, när hustru söker boskillnad och god man förordnas att dervid bevaka hennes angelägenheter. Hvarken entledigas härigenom hustruns man från sitt allmänna målsmanskap för henne, eller blir hon sjelf omyndig, och följaktligen än mindre underkastad någon vidsträcktare myndighet hos gode mannen, än som af förmyndare öfver omyndig utöfvas. Gode mannens befattning åsyftar att göra hustruns yätt gällande, i fall af behof, äfven mot mannen sjelf och emot personer, hvilka möjligen kunna hafva hans öde i sina händer. Häri ligger således ingen anledning, hvarföre mannen ell^r hustrun sjelf i de fall, der gode mannen underlåter att bevaka hennes rätt, icke skulle hafva makt att samfäldt eller hvar för sig göra denna rätt gällande. När mannen, äfven i den belägenhet, hvarom här är fråga, vill och kan göra sig nog oberoende af sina motparter och fordringsägare, för att iakttaga sin hustrus af gode mannen försummade rätt, synes det obestridligt, att han dertill är behörig; och han kan dermed ingen annans rätt förnärma, med mindre det skulle anses för rättighet att draga fördel af den försummelse, hvarigenom hustruns rätt ginge förlorad. Ty fråga är endast om laglig bevakning; och äro mannens påståenden sådane, att de förnärma hans eller hustruns borgenärers rätt; så äga dessa tillfälle till lagligt försvar och anspråk på domarens rättvisa. På ett kontrakt, deruti en person till en annan efter bestämdt pris försålt ett parti stångjern att afskeppas å viss utsatt tid och ort, tecknade en tredje att han för fullgörande af den nämnda aflastningen ansvarade. Sedan säljaren två dagar efter kontraktets upprättande uppburit den för jernet betingade betalningen, men derpå från orten afrest, undandrog sig löltesmannen att lemna det aftalade beloppet af jern, med mindre han erhölle betalning derför efter det i kontraktet utsatta pris. I anledning häraf anhängiggjorde köparen vid domstol sin talan, bland annat, om åläggande för löftesmannen att antingen på utsatt tid-lefverera det i kontraktet bestämda qvantum jern eller ock återbetala den till säljaren utgifna köpeskillingen för jernet, jemte ränta.
Och gjorde det ondt var för Herranom, och vandrade i sins faders och sine moders väg, och i Jerobeams, Nebats sons, väg, hvilken Israel kom till att synda. Och han tjente Baal, och tillbad honom, och förtörnade Herran Israels Gud, såsom hans fader gjorde. Och de Moabiter föllo af ifrån Israel, då Achab död var. Och Ahasia föll genom gallren i sinom sal i Samarien, och vardt krank; och sände ut bådskap, och sade till dem: Går bort, och fråger BaalSebub, den guden i Ekron, om jag skall vederfås af denna krankheten. Men Herrans Ängel sade till Elia den Thisbiten: Statt upp, och gack emot Konungens bådskap i Samarien, och säg till dem: Är nu ingen Gud i Israel, att I behöfven gå bort, och fråga BaalSebub, Ekrons gud? Derföre, så säger Herren: Du skall icke komma utaf sängene, der du dig på lagt hafver; utan skall döden dö. Och Elia gick sin väg. Och då båden igenkommo till honom, sade han till dem: Hvi kommen I igen? De sade till honom: En man kom upp emot oss, och sade till oss: Går tillbaka igen till Konungen, som eder utsändt hafver, och säger till honom: Detta säger Herren: Är nu ingen Gud i Israel, att du skall sända bort, och fråga BaalSebub, Ekrons gud? Derföre skall du icke komma af sängene, der du hafver lagt dig uppå; utan skall döden dö. Han sade till dem: Hurudana var den mannen, som eder mötte, och sade detta till eder? De sade till honom: Mannen var luden, och en lädergjord om hans länder. Han sade: Det är Elia den Thisbiten. Och han sände bort till honom en höfvitsman öfver femtio, med de samma femtio. Och då han kom upp till honom, si, då satt han uppe på bergena; och han sade till honom: Du Guds man, Konungen säger: Du skall komma ned:
Hon är ju från denna stad; kanske finnes här hennes like? Jag vill lära känna det snart; men huru? Jo jag har det!” utropade, han glad, efter en paus. ”Jag skall hålla en bal. Dit komma alla, som kunna ega döttrar, värdiga den förebild, jag utsett till jemförande. Då skall jag se och välja, och blifva lycklig, utan att behöfva afundas andra. Så är det bra! det var en ljus idée.” Han tystnade nu och tog flöjten från bordet, der den låg, och långt in på natten ljödo toner från hans rum, toner så herrliga, att nattväktaren stannade förvånad, lyssnande till dem. De inneburo en ljuf, lefvande förhoppning, Ack! Balen. ”Hur strålar din skönhet i högtidens glans! Hur blomstrar i locken den grönskande krans!” Baldagen inföll. Klockan hade nyligen slagit half 6. Elisabeth stod färdigklädd framför den stora spegeln i sin sängkammare. Aldrig hade hon varit missnöjdare med sig sjelf och ändå hade hon aldrig klädt sig med mera omsorg än i dag. Också kan man knappast göra sig en föreställning om det förtrollande behag, som var utbredt öfver denna af spegeln fördubblade gestalt. En ljusröd sidenklädning föll i djupa veck ned till de små, i hvita sidensargeskor beklädda fötterna, helt och hållet betäckande dem genom sin längd. En tjock silfversnodd gick kring lifvet och slutade i rika tofsar vid klädningsfållen; lifvets urringning och de korta ärmarne omgåfvos af dylika. Det ljusa, glänsande håret var fängsladt i en rik och prägtig fläta, som, smyckad af hvita rosor, lik ett diadem omgaf det lilla, förtjusande hufvudet. Några halsband hvita perlor kring den vackra svanhalsen och en bukett utsökta, doftande blommor — en skänk af Rudolph några timmar förut, — fästade vid bröstet, voro för öfrigt hennes prydnader. Ett oändligt, ljuft behag uppenbarade sig för öfrigt denna afton, ännu mer än vanligt, hos henne, och en rodnad, så skär och fin, som det innersta af en rosenknopp, betäckte hennes kinder.
Jag vill endast försvara mig emot det uppenbara misstag, som min motståndare bär begått, då lian påstått, att den sedelutsläppning jag tillstyrkt, skulle skett 1843, då Bankens silfverfond stod under den föreskrifna proportionen. Detta är icke med sanna förhållandet öfverensstämmande. Den skedde nemi. 1842, långt innan den svåra conjuncturen inträffade. Men då jag sålunda emot en orättvis beskyllning försvarat mig emot denne motståndare, så har jag likväl på samma gång den tillfredsställelsen att kunna försvara honom emot en lika obillig beskyllning. Det är nemi. ett fullkomligt misstag af Hr Mannerskantz, då han lagt Hr von Hartmansdorff till last, att han, genom utgifvande af 500,000 r:dr till Commerce-coll., hade bidragit att öka sedelstocken. Jag får hänvisa till 179 § bancoreglem., som härom lemnar en bestämd föreskrift, hvilken hvarken Hr von Hartmansdorff eller någon annan kunde motsätta sig. Ropen på propos. förnyades. Frih. Hermelin: En värd talare har här yttrat, att detsyntes honom som Utsk. hade förordat en utväg alt ordna Bankens 448 Den lii April f. m. angelägenheter, hvilken, om den blef antagen, kunde hafva till följd, att man småningom, ehuru omärkbart, återfördes till våra äldre, obestämda financiella förhållanden. Jag för min del anser, alt den som tager kännedom om Stalsbanken och dess functioner, mera rättar sig efter det sätt, hvarpå Banken gör sina utlåningar och de beslut, som R. St. fatta angående en ändamålsenlig Bancostyrelse, än han fäster sig vid summan af det i Banken inneliggande belopp af metallisk valuta. Jag tillåter mig till stöd_ för denna åsigt åberopa en bank, hvars soliditet är väl känd, nemi. den Engelska.
Då aflöningeo för dessa personer sällan öfverstiger 200 r:dr b:co, så lärer Statens förlust i minskad bevillning vara så ringa, att den knappast är värd den tidsförlust som förorsakas genom en votering i förstärkt StatsUtsk. R. o. Ad. beslöt ali instämma uti BorgareSlrs i ämnet fattade beslut, och fann att till följd deraf den föreslagna voter:spropos:n N:o 13 komme att förfalla, samt godkände voterrsproposrn N:o 14, med uteslutande af Irsta alternativet. 13:de punkten, ang:de bevillning pir/orny n dnr tarf voden, Officerares hästoch fouragemedel samt Arméens Officerares inqvarteringspenningar i allmänhet. R. o. Ad. fann icke för godt att antaga Ulskrs inbjudning till frånträdande af sitt förut fattade beslut samt godkände de föreslagne voterrsproporrne Nris 15, 16 och 17. Föredrogs ånyo och bifölls Bevilln.Utskrs d. 2 och 5 dennes på bordet lagda mern. N:o 19, i anledn. af RiksStrns olika beslut, rörrde stämplade pappersafgiflen. Vid förnyad föredragning af BankoUlskrs d. 2 och 5 dennes på bordet lagda berättelse Nro 68, angrde förrättad revision af Banko-Diskontverkets räkenskaper och förvaltning för år 1850, biföll R. o. Ad. hvad Utsk. under Litt. A och B tillstyrkt och lades denna Berättelse i öfrigt till handlingarne. Föredrogs ånyo BankoUlskts d. 2 och 5 dennes på bordet lagda mern. N:o 69, med hemställan, att en gratification måtte få ulanordnas till Vaktmästarne vid Banko-Diskontverket. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: En längre drifven arbetsfördelning, än den som inom Banken måste vara införd emellan dess tjenstemän och Vaktmästare-personal, lärer man knappast kunna föreställa sig då att döma af det nu föredragna betänk.
Det är dock klart, att om denne embetsman fortfarande tjenal staten från 21 års ålder, har han tjenat nära 4o år, då afskedstagandet kommer i fråga och han är fullt pensionsberättigad. Det vore besynnerligt, om vid de tjepster, der största verksamhet behöfves, man skulle hushålla med pensioner för möjligheten af knappt tänkbara missbruk. En sådan hushållning anser jag illa beräknad. Då utlåt, förmodligen kommer att återremitteras, anhåller jag, att detta yttrande må få åtfölja. Frih. Ehrenborgh: Då äfven jag tror, att anmärkningarna komma att föranleda återremiss, tager jag mig den friheten föreslå, att för landshöfdingar borde göras den exception mot andra embetsmän, att de borde äga rättighet att taga afsked vid 60 års ålder med åtnjutande af full pension, om de, såsom Gr. Frölich yrkat, i sådan egenskap tjent i 10 år. Om någon gång ett län har haft den lyckan att hafva en landshöfding, sorn efter 60 års ålder och kanske ända till 70 varit fullt verksam att uppfylla sitt läns fordringar, hörer sådant till undantagen. Det är få menniskor, som vid så sen ålder äga erforderlig kraft till så besvärliga platser. När man på en sådan plats tjenat 10 år, anser jag, att man vid fyllda 60 år bör få lemna den med pension, då andra embetsmän, som hafva hela sin verksamhet på embetsstolen, få åtnjuta en sådan förmån vid 65 års ålder. Äfven detta yttrande anhåller jag måtte få åtfölja återremissen. Gr. Frölich: Jag uppstår endast för att förena mig i det yttrande, Frih. Ehrenborgh afgifvit. Tåg skulle härvid, Den 3 September. i» såsom svar på hvad Frih. Ehrenborgh och Frih. Cederström anfört, endast vilja tillagga, att jag ej anser någon föreskrift om Konungens rätt att afskeda landshöfdingar nödig, ty denna rätt äger han genom grundlagen; frågan är blott, huruvida Han vill begagna den, då Han finner, att en landshöfding ej fullgör sina åligganden så, som han borde. StatsUtskts utlåt. N:o 235 återremitterades.