Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber också, att i anledn. af den siste talarens framställda skäl för hans reservation få yttra den mening, att om han reserverat sig derföre alt den fattiges lätt genom besluten skulle vara för mycket inskränkt eller’ hans arbetskraft skulle vara för mycket nedtryckt, så tager jag mig friheten att deremot framställa min tanke, hvilken är den, alt besluten just fela deruti, att de för litel försäkra den fattiga sin bergning. Den fattiges bergning vinnes icke genom backstugusittning, vinnes icke genom obesuttenhet i jord. Vårt 88 Den 6 Februari f. m. talla klimat medger det icke, och beklagligtvis äga vi icke binäringar tillräckliga för att försäkra dea fattiga om sin bergning. Det har också varit just för den fattiges räkning, på det han ej må inlockas i ett tillstånd, som förer honom till uselhet och brott; det har varit afsiglen att han ej må inlockas till delta, som varit det egentliga motivet för mig, hvarföre j»g begärt inskränkning i de författningar, som narra honom in i ett sådant tillstånd. Hr Prytz, Lars Adolph, förenade sig i den af Hr Gripenstedt afgifna reservation. Hr Palmcrantz uppläste följande: Då R. o. Ad. nu slutat pröfningen af detta vigtiga ämne, samt vid i cap. 2 §:n ang:de hufvudgrunderna för hemmansklyfning fattat beslut, som uro skiljaktiga Irån de åsigter jag tagit mig friheten yttra, och då jag, som under discussionen härom icke blifvit vederlagd , följaktligen anser mig icke allenast berättigad utan ock förpligtad att samma åsigter vidhålla; så får jag emot nämnda beslut, så vidt det rörer omförmälda liufvudgrunder, mig härmed vördsamt reservera.
Frih. Raab, Adam Christ.: Då jag ej kunnat bi träda de äsigter, sorn inom Utsk. gjort sig gällande i detta ämne , och jag endast i största korthet vidrört motiverna derför uti min reservation emot Utskrs beslut, utber jag mig att UU litet närmare få utveckla min mening. Utsk. har såsom grund för sitt beslut antagit, hvad som å g:de sidan blifvit framstäldt: ”men desto mera angeläget linner ”Utsk. vara att fästa uppmärksamhet uppå behofvet att i ^möjligaste måtto lyfta denna börda från jordbruket. Utsk. ”dräger icke i betänk, att förklara detta för en högst vigtig ”samhällsangelägenhet; och lärer roan svårligen kunna påräkna några särdeles vasendtliga framsteg tili ett förbät”tradt åkerbruk och hushållningssätt hos allmogen, likasom ”1 dess sedliga bildning, innan en reform af skjutsväsendet ”kunnat åstadkommas.’' Jag värderar visserligen de ädla motiverna hos Utsk-. att söka lätta det betryckta jordbruket; men jag har dock den öfvertygelse, att Utsk. af sin välvilja för jordbruket låtit hänföra sig att sé olägenheter, der de icke finnas, eller att se dem med förstoringsglas. Jag vill först fästa uppmärksamhet på det yttrade omdömet, att framsteg uti ett förbättradt jordbruk hindras genom nuvar. skjutsväsende. Jag tror, att denna sats icke ar sä allmänt tillämplig, sorn Utsk. ansett densamma. Jag tror, att den endast kan tillämpas på ett eller annat ställe, såsom närmast liufvudstaden eller i de orter, der mycken skjuts utgår; och jag påstår, att äfven på dessa ställen skjutsandet lemnar en icke obetydlig vinning för dem, som bruka sina Den >6 Augusti e. in. Lemman. Om man, såsom mig synes rättast, fäster mera afseende på personen, som innehar jorden, än på sjelfva jorden, måste man också medgifva, att det hushållningssätt är det rättaste, som medför den största inkomsten.
Huruvida, såsom man hår påstått, snillet frikallar från förbindelser, som mån med mindre snille gerna underkasta sig, eller kraften frikallar ifrån att långsamt pröfva, lemnar jag derhån. Fredric II, om hvilken torde kunna sågas, att han ågde både snille och kraft, försmådde ej att nedlåta sig till enahanda befattningar med dem, hvilka i sjålsföruiögenheter stodo långt under honom. Men allt detta år en opinionssak, och det år derföre, som jag anhåller, att Betänkandet måtte till förnyad pröfning återremitteras. Jag begår blott att på en omständighet få göra Utskottet uppmärksamt. Om Utskottet föreslår pension, synes dervid böra fåstas det vilkor, att den upphör i händelse Kongl. Majit skulle anlita Herr Jårtas snille och förmåga till Fäderneslandets tjenst. De Talare, som hår yttrat sig, till förmon för Herr Järta, hafva visat hvilken nära. del han tagit uti utarbetandet af vår Constitution, huru riktigt han tecknat dess anda, och huru ofta ännu dess åsigter hår åberopas. Jag förutser, att Kongl. Maj:t genom en kallelse till Herr Järta att inträda i StatsRådet, torde bereda tillfälle till en vidsträcktare utveckling af Constitutionens grundsatser och anda. Herr Grefven och LandtMarjkalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg Stats. Utskottets Utlåtande böra. i anledning af de j)en 12 Julli /. m. 633 dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras. Ropades starka Ja jemte några Nej. Friherre TV''angel begärde votering. Grefve von Schwerin'. Kan det väl vara möjligt, att Ridderskapet och Adeln vid detta tillfälle nekar återremiss? Generositeten ålägger Herrarne att bevilja den; och Herrarne åro deraf obehindrade, att följa sin opinion, når Betänkandet återkommer. Jag hoppas således, att Ridderskapet och Adeln täckes bifalla återremissen. Friherre Wrangel:
SnfiämmanDe uti Den åfigt, font legat till grunD för Det af 9ii* fetö feDnaft förfantlaDe ©tänDer fattaDe bejlut, angåenDe utgöranDet af ©tåöernaa ©alu*2lccis, Ijafwe 3Bi be|Iutit, att Denna afgift fortfaranDe bör erläggas enDafl af De ©täDer, uti fjwilfa rättighet, att utan afgift införa ocf) förfölja fött, bröD odl) Dricfa, ännu icfe är lanDtmaitnen bewiljaD, odj fåDant intill De§ införfelé* odfj förfälj* nittgö^fri^et af ofwannämnDe förnöDenf)ctö*artiflar uti någon af Dejja ©täDer warDer meDgifwen, Då, året efter Det införfelö-friljeten bernil* jatö, famnta ©taD befriaö från berörDe afgtftö utgöranDe; IjwaDait Denna 3nfomfi4£itel icfe bltfmit uppförD till bögre belopp, än wiD fijta ©tatö*regleringen, eller 7,500 9v:Dr SSattco. §. 25. 3 affeenDe på De fjtttillö gällanDe PofWCajrou för ittrifeö brefDm mäplittgen, Ijafwe *301 icfe wiDtagit annan föränDring, ätt att, Då 3Bi anfett porto*afgiften nog lifligt (liga från 20 mil, en jemnfning i Detta affeenDe ägt rum, på fått 38år Derom aflåtna ttnDerDåniga ©frifwelfe af Den 27 Dctober fiflliDne år närmare utwifar; äfwenfont 3Bi neDfatt afgiftett för fjötranöporten af bref till odj från ©ottlanD till 2 jfillingar, i fjället för 4 jfillingar loDet, font för närwaranDe
Derpå hafva Kammar-kollegium och Stats-kontoret, enligt af Kongl. Majit leornad föreskrift, under den 22 Maj samma år utfärdat ett, ej tryckt, cirkulär till Ofverståthållaren och Landshöfdingarne uti Sverige och Finland, hvilka deruti anbefallas, ibland annat, att låta uppbörden af bevillningsmedlen förrättas af Kronans ordinarie uppbördsman och att samma medel ifrån Landtränterierna direkte till Riksgälds-kontoret insända; och borde förslag och summariska räkningar öfver hvarje års uppbörd inom den 1 Juli det påföljande året Fullmäktige derstädes äfven meddelas. Efter det nya statsskickets införande år 1809, är genom Regeringsformens 59, 60, 64, 66 och 68 §§ stadgadt i att Stats-utskottet skall öfverlägga om de behof, staten tarfvar utöfver de ordinarie inkomsterna, och att dessa behof böra fyllas genom bevillningar, till hvilka räknas tull-, accis-, postoch karta-sigillata-medlen, bränvinsbevillningsafgifterna samt den serskilda bevillning, Rikets Ständer vid hvarje riksdag sig åtaga; att såväl rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad under namn af extra ordinarie utlagor eller bevillningar till statsverket af Rikets Ständer anslås, bör vara under Konungens disposition, för att till de af Rikets Ständer pröfvade behof och efter den upprättade staten (nemligen riks-staten) anordnas; att, då Rikets Stän-' der åtagit sig ansvar för den rikets gäld, Riksgälds-kontoret ombesörjer, så komma Rikets Ständer att, sedan Stats-utskottet öfver Riksgälds-kontorets tillstånd och behof sig utlåtit, genom serskild bevillning — det vill säga den s. k. allmänna bevillningen — tillskjuta de medel, som för betalande af rikets gäld till ränta och kapital finnas oumbärliga; samt slutligen att de till Riksgälds-kontoret hörande medel icke skola derifrån ryckas eller användas till andra behof, än dem Rikets Ständer bestämt.
Men dä yttersta uödwändighet fordrar antagandet af en Liuauce-Plan, och frägan blifwer, hwilkendera bör antagas, antingen Hemliga U-fioltets, eller 686 någon af de har uplästa; kan ej annat än hos Ridderstapet och Adeln komma i betraktande, at ämnen af stor wigt och inwecklad beskaffenhet östvcrlemnas til et mindre antal Personers handläggning, just derföre at de uti talrika Samfund, äfwen de mest uplysta, icke kunna med tilbörlig noggrannhet utredas, granskas och afhandlas; at Riksens Ständer til Ledamöter i Hcmlstga Ukstottet natnrligtwis utfett dem af sina Ledamöter, som igenom kundskap, erfarenhet och nit för Konung och Fosterland sig utmärkt; at Utstottets Betänkande är en frukt af et längwarigt, träget och mödosamt arbete. Jag älskar icke mera än någon annan at pä god tro antaga npgiftcr. Men om förtroende til andra får gälla u-i mäl, der man bör misitro sig sjelf och egen undersökning icke är tilräcklig, hoppas jag, uran at förolämpa hwem det wara mä, kunna yttra den mening, at den tillit en enftilld man nied mycken rätt kan fordra, laggt uppå ena wigtskälen, synes icke böra öfwerwäga det förtroende, som et större antal lika kunnige, erfarne och nitiske personer, förtjena och af hwilket desie uti Riksens Ständers eget wal förut sätt et talande wedermale.
Sta ingå och begära att K. M. skulle begå ett löftesbrott. R. Sta skulle således sätta K. M. i den så högst obehagliga ställningen att anlingen våldföra Sina rättskänslor och bryta ett redan offentligt gifvit löfte, eller ock, som jag med all säkerhet vågar hoppas, vägra bifall till Stanes önskan. Skulle Den 4 Februari f. m. 337 Skulle den befarade nöden inträffa, eller om den ock uteblefve, så blefve sädesprisen efter de allmänna förhållanderne i båda fallen höga, hvarigenom framkallades tusentals beklagelser, och på hvem kastades då skulden? jo, otvifvelaktig! på K. M. som icke efterkommet St:rnes önskan. Jag hemställer till Eder Mine Hrr, om det vore R. St:r värdigt att så blottställa K. M. och försätta Honom uli en för dess ädla hjerta så högst smärtsam ställning! Men äfven härförutan får jag fästa upmärksamheten på hvad som skulle vinnas genom det föreslagna bränvins-förbudet i April. Det är allmänt kändt att skörden missgynnande utfallit icke allenast i vårt land, utan äfven i ullanden; af detta skäl, äfvensom af de pågående krigsrustningarne, är det med all säkerhet att motse stora behofver och högre sädespriser i utlanden, vida mer än hos oss; följden deraf blir otvifvelaktig!, att de som ega säd att afyttra, söka alt den exportera, hvarigenom oaktadt bränningens inställande i April, brist på säd och höga priser derå, i alla fall skulle inträffa, och hvari bestodo då vinsten af förbudet? jo, uti en rättsvidrig och lill intet gagnande åtgärd! Bränvinsförbud i April, utan att ställas i förening med ett export-förhud, tjenar således intet till förekommande af den befarade nöden.
Om åter motionären, enligt den siste värde talarens påstående, menar motsatsen af hvad han säger; så må Utsk:t ursäktas, om det trott, att i detta fall, såsom ock vanligen plägar ske, språket är afsedt att uttrycka, icke att fördölja en persons tankar, så mycket mera som Utsk:t ej har anledning att godkänna de högst graverande beskyllningar, motionären, vid sådan tolkning af hans motion, måste anses hafva utan alla bevis framkallat emot de civila ernbetsverkens chefer med afseende på deras förfarande vid de extra ordinarie tjenstemännens befordran. Jag yrkar bifall till Utsk:ts Betänk. Häruti instämde flere af Ståndets ledamöter. Doktor Säve: Med anledning af den siste talarens ytt rande beder jag att få göra några få anmärkningar. Motionären har naturligtvis icke på fullt allvar sagt, att alla embetsexamina borde afskaflas, utan blott, att, då de extraordinarie tjenstemännens befordran är så osäker, som motionären uppgifvit, vore det så godt, att de icke förspillde en måhända i många fall onyttig tid och kostnad på examinas afläggande. Detta blir fullkomligt tydligt af motionärens vidare tillägg vid slutet af sin argumentation: »Hvarthän detta dock i längden skulle bära, inses nog, ifall man vill se med öppna ögon.» Icke heller har motionären yttrat, att de extraordinarie tjenstemännen städse äro föremål lör godtycklig behandling, utan blott påpekat det anmärkningsvärda förhållandet, att så många extraordinarier antagas, men så få vinna befordran; samt ansett dessa omständigheter vara nog anmärkningsvärda, för att en gång blifva grundligen undersökta. Emedlertid beklagar jag, att motionären nu icke så utvecklat sitt ämne, att Utsk:t ansett sig i följe deraf böra föreslå någon åtgärd till afhjelpande af de uppgifna olägenheterna. Sedan diskussionen härvid förklarats afslutad, blef Betänk:t af Ståndet bifallet, Ut supra. In fidem, S. H. Almqvist. Den 3 Februari f. m. 265 Från det justerade conceptprotokollet rätteligen afskrifvet; betygar.
Lägg härtill lifliga, beskäftiga rörelser och en ständigt talande tunga, ett äkta vestgöta-utmäle, så har man framför sig bilden af häradshöfdingen Carl Hasselrot d. ä., sådan han rörde sig, lefde oeh hade sin varelse i riksdagens F ö r s t a kammare under dess första 9-årsperiod, seg i debatten som få, outtröttlig när det gällde humanitära frågor. D å den gamle juristen och riksdagsmannen helt nyligen — d. 11 sistl. november — gick u r tiden, innehöllo de allmänna bladen längre eller kortare redogörelser för hans gagneliga lifsverksamhet och för de reformer, till hvilka han väsentligt bidragit. D e t fanns dock en reform och Carl Hasselrots medverkan till dess lyckliga lösning, som icke omtalades — just den reform, som här ofvan n ä m n d e s: svenska kvinnans lika arfsoch giftorätt med svenske mannen. Frågan om denna reform hade framkommit flere gånger vid våra riksdagar, särskildt vid dem åren 1834 — 35, då ett af lagutskottet därom framlagdt förslag godkändes af borgareoch bondestånden, men af ridderskapet och adeln afslogs samt inom presterståndet föll på en rösts öfvervikt. Bland dem, hvilka inom det sistnämnda standet ifrigast arbetat för reformen i fråga, var kyrkoherden i Särestad, professorn och teol. doktorn Mathias Hasselrot, en af svenska kyrkans och svenska riksdagens på den tiden mest framstående medlemmar. I vår literatur har Mathias Hasselrot därjämte lemnat ett märkvärdigt spår: det är nämligen han, som lemnat — ett vittnesbörd om frihetssvärmeriet inom studentkretsarne på 1790-talet — den första, ännu allt fortfarande sjungna svenska öfversättningen af Marseljäsen: » Upp, fosterlandets äkta söner, se, ärans dag re ' n inne är! » Mathias Hasselrots son Carl, då en nybakad ung jurist, tjänstgjorde vid den nämnda riksdagen såsom kanslist i presteståndet, och till honom lemnade fadern, som förutsåg sin annalkande bortgång ur det politiska lifvet, i arf särskildt frågan om kvinnans lika arfsrätt.
Och ifrå den tiden, då han hade satt honom öfver sitt hus och alla sina ägodelar, välsignade Herren den Egyptiens hus för Josephs skull: Och var alltsammans Herrans välsignelse i allo de han hade, hemma och på markene. Derföre lät han det allt under Josephs händer, hvad han hade; och hade intet deraf, utan allena brödet, som han åt. Och Joseph var dägelig och fager under ansigtet. Och det begaf sig, då detta var skedt, att hans herras hustru kastade sin ögon på Joseph, och sade: Ligg när mig. Men han vägrade det henne, och sade till henne: Si, min herre vet icke hvad i hans huse är, och allt det han hafver, hafver han gifvit under mina händer. Och hafver intet så godt i sino huse, det han i mitt våld icke gifvit hafver, utan dig, ty du äst hans hustru. Hvi skulle jag nu så mycket ondt göra, och synda emot Gud? Men hon hade dageliga sådana ord till Joseph; men han lydde henne intet, att han skulle ligga när henne, eller vara något om henne. Det begaf sig en dag, att Joseph gick in i huset till att göra sina sysslo; och ingen af husfolket var der när. Och hon fick honom i hans mantel, och sade: Ligg när mig. Men han lät blifva mantelen i hennes hand, och rymde ut af huset. Då hon nu såg, att han lät blifva mantelen i hennes hand, och rymde ut, Kallade hon husfolket, och sade till dem: Si, han hafver fört oss här in en Ebreisk man, att han skulle komma oss på skam. Han kom här in till mig, på det han skulle ligga när mig; men jag ropade med höga röst. Och då han hörde, att jag skriade och ropade, då lefde han sin mantel när mig, och flydde, och lopp ut. Och hon lade hans mantel när sig, så länge hennes herre kom hem. Och talade till honom samma orden, och sade: Den Ebreiske tjenaren, som du hafver haft här in, kom här in till mig, att han skulle komma mig på skam. Men då jag skriade och ropade, lefde han sin mantel när mig, och flydde ut.
Utskottets betänkande af den 25 April 1815 omtalade jemlikhet i 28 Allni. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. rättigheter mellan de båda rikena; men då denna aldrig i de antagna unions-akterna finnes såsom allmän grundsats fastställd, betyda naturligtvis de raedgifvanden, som i vissa fall skett, intet utöfver dessa fall, än mindre i strid mot de flere förhållanden, der sjelfva unions-akterne visa att icke någon jemlikhet varit afsedd. Också har, till stöd för likställighets-grundsatsen, mestadels åberopats 1 § i Norges Grundlag och i Riksakten, enligt hvilka §§ Norge är reit fritt oell sjelfständigt rike.» Men ett lands frihet och sjelfständighet förutsätter icke att det, förenadt med ett annat land, skall vara med detta fullkomligt likställigt, i synnerhet om föreningen skett med ett betydligt större och mera befolkadt land: och frihet och sjelfständighet har ett land, lika väl som en enskild person, åt sig bevarat, äfven om det, i förhållande till ett annat, icke al.lid skulle få uppträda såsom med detta »fullkomligt likställigt.» I alla händelser lära icke de fall, der en likställighet finnes medgifven. betyda mera för erkännandet af denna såsom allmän grundsats, än de förhållanden, i afseende å hvilka unions stadgandena tydligen visa, att någon likställighet ej varit afsedd, bevisa emot erkännandet af en sådan grundsats.
För Förste BataljonsLäkaren, som åger Kaptens grad, höjer man lönen från 600 till 800 R:dr och tilldelar honom således, oaktadt förhöjningen, icke högre lönebelopp, än den 18-årige UnderLöjtnanten eller den främste af underbefäl let; men för Löjtnanterna, Förste BataljonsLäkaren underlägsne i grad, föreslår man 1000 till 1200 Il:dr, och för Kaptenerna, som med honom stå i samma grad, höjer man lönen från 2200 R:dr till 2400 R:dr, ehuru desse sednare utom lönen äga passevolansvinst, hvilken någon gång torde inbringa lika mycket, som dea enskilte praktiken inbringar de läkare, hvilka föredraga att egna II. Den i December e. m. sin verksamhet åt den tjenstebefattning, för hvilken de af Staten aflönas, och icke eftersträfva de inkomstgifvande bestyr, hvilka strängt taget äro för den egentliga tjensten främmande. Man föreslår att RegdsLäkaren, med Majors grad, skall bibehållas vid sin lön af 1200 R:dr, den högsta aflöning, som på ordinarie stat inom FältLäkareCorpsen kan ernås, under det att yngste Majoren, förut aflönad med 3720 R:dr, får sin lön förhöjd till 4000 lLdr. Öfvergå vi till indelta Arméen, så är förhållandet der enahanda; ty icke heller der tillämpas på läkarne grundsatsen, att lika tjenstegrader böra lika aflönas. Under det Andre BataljonsLäkarens lön bestämmes till 600 R:dr, upföras Andre Löjtnanterna, hans vederlikar i tjenstegrad, till 700 R:dr, och under det Förste BataljonsLäkarens föreslås till 800 R:dr, får Andre Kaptenen 11 till 1200 R:dr. RegitsLäkarne bibehållas här, såsom öfverallt, vid sina 1200 R:dr; men tredje Majoren, deras vederlike, redan förut aflönad med 1500 Il:dr, anses böra erhålla 2000 R:dr.
Detta Lagens stadgande, har den egenskapen, att fela mot alla principer för Lagstiftning; ty först förutsätter det ett brott, som icke är bestämdt, och allörig kan blifiva det. För det andra finnes häruti allt rätt förhäl, rande emellan brott och straff alldeles uraktlätit; ty wid första efterstnnandet, wisar stg brottet wara ett uttryck af fullkomlig galenskap och att förbrytaren är af en utswäfwande elakhet. Men äger nu nägot Samhälle rätt, att taga lifwet af en galning, eller stall ett elakt lynne, dä det icke strider till företag af wädlig natur för SamhällS - freden, straffas med döden? Är icke instängning i betta fall, bwad Lagstiftaren högst kan och bör stadga? Akt straffet är bibehällit i tvär Lag, helvisa? intet för betz enlighet med principen för all Lagstiftning; och wärk tidehwarfs upplysning kräfwer rättelse i sä pälageligt misstag. Det är icke tro - Den 12 October. troligt att brottet nägonsin blifwit begängit i Wärl Lind, åtminstone alldrig si bestraffadt, och hela Mos wenkel, sadant det här är intagit, kunde utelämnas, utan att m^n dermed befarade nägot för Samhällets sä?c'det, äfvensom intet winnes med att det är i Tryckfrihets - L gen intagit. "Förnekelse af en Gild, ett tillstånd, elter det« ''tg och al nägon.af Christna troslärans hufwudgrunäro brott som böra straffas med Etthundrade ''R:d. böter." Man will västä, ehuru bet likwäl icke kan medgilwas, ätt det kan finnas en menniska som har full rxffkcstons - och omdömes - förmäga och ändä nekar tillmarelsen af en Gud — Om sä skulle wara, sä är en sidan icke omwänd med den stadgade plikten» och han förför säkerligen icke nägon i ett wäl styrdt Samhälle.
Förenämnde reservant har emellertid gått så långt i sitt klander, att han t, o. m. förklarat, att det varit ett fel af deputerade, att de köpt vexlar af personer, sorn voro importörer och icke exportörer. Kan detta vara ett fel? Angår det köparen om säljaren af voxeln år exportör eller importör? Det har också visat sig, att denna omständighet icke egt någon vådlig inverkan, ty i närvarande ögonblick finnas egentligen icke iner än tre handelshus, som restera för betalningen af vexlar, och bland dessa hus är det ett, med hvilket Fullm. i Riksgålds-kont.oret inlåt sig i en affär å 20 mill. Deputerade köpte dock icke vexlar af detta hus under en hel vecka före den tid, då Fullm. i Riksgälds-kontoret inlåt sig i nyssnämnde lånetransaktioner, och det må då Ursäktas, om BankoFuilm. ansågo sig hafva full säkerhet, då man i Riksg:skontoret icke drog i betänkande att med detta hus inlåta sig i affärer. Man må icke, såsom Hr Akerman gjort, till ursäkt för RiksgäldsFulImjs åtgärd anföra, det man trodde att bakom personen stod ett solidt lius, ty i detta fall anser jag icke att någon Ursäkt kan ligga i en sådan omständighet, särdeles som man icke bör inlåta sig i transaktioner med en icke solvent. person, utan att sådan säkerhet lemnäs, som år nödvändig. Och hvad blef följden? Jo, just en sådan, som, om den ttpkommit genom Fullnus i Banken åtgörande, säkerl. skulle hafva ådragit dem de skarpaste anmärkningar. Jag tror således, att man, i betraktande af dessa omständigheter, icke bör vara för sträng i sitt klander mot Fullm. i Banken, och aldraminst anser jag att man bör gå så tillväga som nu, då, under det man icke vill erkänna personers förtjenster på grund af deras handlingar, utan blott talar om sin vänskap för dem, Ilian tillika på det skarpaste klandrar deras åtgärder. Sådana vänskaps-betygelser komma sannerligen icke från hjertat.