Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag för min del hade föreställt mig att frågan om principerna i detta hänseende borde vara i det närmaste undangjord, men då den nu åter blifvit af flere talare vidrörd, anser äfven jag mig skyldig att derom yttra några ord. Man har härvid på motsidan alltid iakttagit en regel, som i allmänhet är ganska nyttig, då det gäller tvistefrågor, nemi. att ge den sak man förfäktar en benämning, som i sig sjelf innebär något tilldragande. Sålunda har man alltid i fråga om tullafgifters påläggande begagnat ordet skydd. Det ligger någonting så vackert i det allmänna begreppet att skydda, och när dessutom skyddet påstås gälla nationalindustrien och ännu mer den del deraf, som kallas husslöjder, så är klart att man redan derigenom har lättare att föra sinnena på sin sida. Man bör dock icke låta förvilla sig blott af namnet, utan i stället taga saken i fullständigt betraktande och se hvad den innebär. Detta skydd är i sjelfva verket icke något annat än ett fördyrande af en vara genom en afgift eller beskattning, lagd på förbrukaren. Att skydda är således, prosaiskt taladt, helt enkelt blott att beskatta och derigenom höja priset på en sak. Huruvida en sådan operation är i och för sig någonting önskligt, torde dock vara skäl att taga i närmare öfvervägande. Till en början får jag i detta hänseende påminna derom, att detta s. k. skyddssystem eller effekternas fördyrande genom tull, då sjelfva fördyrandet betraktas såsom mål (ty endast derigenom upkommer skyddet), är af exklusif beskaffenhet, d. v. s. verkar till förmån för några få, på bekostnad af mängden, och sålunda till sin natur är af samma art som privilegier. Enligt forna tiders statskonst var det ganska vanligt, när man ville befordra en sak, att begagna den beqväma utvägen och genast tilldela denna sak någon särskild förmåns men hvart detta system ledde, och hvilka svårigheter det i tidernas längd skulle medföra, torde hvar och en lätt kunna inse.
Vid dylikt tillfälle, skall af den embetsmyndighet, som har sig uppdraget öfverinseende! öfver vattenkommunikations-anstalterna i riket, undersökas och pröfvas, huruvida och till hvad belopp bidrag lill det af Bolaget föreslagna och af bemälte embets-myndighet tillstyrkta arbetes utförande bör af ifrågavarande reparationsfond utgå; och 9:o. Sedan beloppet af ett sådant bidrag, på detta sätt, blifvit bestämdt, böra reparationsfonden tillhöriga lånehandlingar å en deremot svarande summa af Riksgälds-kontoret till Kanal-direktionens disposition utlemuas. Om och när, i följd af de till Riksgälds-kontoret, för utlånade ränte-medel, aflemnade säkerhetshandlingar, någon intecknings-förnyelse, bevakning eller utsökning erfordras, skal! Direktionen foga anstalt härom, utan att Riksgälds-kontoret dermed hehöfver taga någon befattning; oell böra således de låneoch säkerhetssarnt öfriga handlingar, som Direktionen, för fullgörandet af detta åliggande, måste begagna, uppå skeende anmälan, hållas densamma tillhanda, emot dess afgifvande förbindelse att handlingarne till Riksgälds-kontoret återställa, så snart de blifvit för ändamålet begagnade. §. 12. Återstoden af den för Strömsholms kanaloch slussverks ombyggnad, enligt Rikets åren 1840—1841 församlade Ständers beslut, utaf Riksgälds-kontoret afsalia och förräntade Jönd å Sexhundratusen Riksdaler, hvilken återstod för närvarande utgör 250,000 R:dr, skall, vid början af Januari månad nästkommande år 1852 och derpå följande Fyra år, med ett årligt belopp af Femtiotusen R:dr lill Strömsholms nya kanalbolag utbetalas. Intilldess kanaloch slussverket blifvit färdigbyggdt, skall af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret, genom årligen anställande val, en person utses till ledamot i nämnde Bolagsdirektion; börande denne ledamot, för hvarje år, till Fullmäktige afgifva särskild berättelse om arbetets fortgång samt derunder inträffade eller anmärkta förhållanden, hvilka anses böra komma till Fullmäktiges samt Rikets Ständers eller deras Revisorers kännedom.
Sällan vet han nu, om författningen är upphäfven eller gällande, ty man har ju t. o. m. sett skiljaktiga författningar utfärdas inom samma år; och det är i anseende till denna massa af hvarannan i mer eller mindre mån motsägande författningar, som folket vant sig vid att tro, att det beror på domaren och icke på lagen att gifva rätt åt hvem han behagar, d. v. med andra ord säga, man betviflar, att det gifves någon säkerhet för hvad som är rätt, och folkets missnöje under en vacklande lagskipning drabbar således dem, som skipa lagen i stället för sjelfva lagarna, hvilka man ej aktar, då man ser dem kunna tydas efter hugskott. Om nu en sådan codifiering skulle äga runi, som LagUtsk. föreslagit, blefve förhållandet ännu värre, emedan man nu, genom att läsa författningen in exteuso, åtminstone någorlunda kan stadga sitt begrepp om dess mening, hvilken då skulle komma att bestämmas af en redactipns-committe's förmåga att uppfatta det rätta innehållet, såsom LagUtsk. uttrycker sig. Då jag således tror, att det vore fullkomligt ändamålslöst att få en sådan codifierad lag, kan jag icke annat än på det högsta af styrka Utsk:s förslag i denna punkt. Beträffande vidare sältet att verkställa lagförslagets granskning vid en kommande riksdag, har Utsk. ansett nuvar. Ständer icke kunna grundlagsenlig! fatta något beslut i den delen. Detta yill jag just icke bestrida; men jag tror likväl, att Utsk. bort något mera fästa sig vidden ingalunda oriktiga omständigheten, huru lagförslaget skall behandlas, och tillse, om icke någon genväg i detta fall kunde beredas genom en grundlagsförändring. Jag har från något håll hört, att man i Constit.Ulsk. ämnar framställa förslag till en dylik grundlagsförändring, åsyftande, alt R.
Ständers Allmänna Besvärsoch Ekonomi' Utskotts Betänkande, i an-> ledning af väckta motioner om motsvarande skyldigheters uppfyllande af de åboer, hvilka med bristande tack]crnshlåsning vilja bibehålla de åt Ber g sm an shem* man från ålder bevil]ade förmåner, samt om inrättandet af en Bergslag i Norr» bottens Län, s T. ill detta Utskotts åtgärd hafva, rörande dessa ämnen, blifvit remitterade : ' 1:0 Från Högloft. Plidclerskåpet och AdeJn, ett af Herr Hammarhielm ingifvet Memorial, deruti anföres: det flera* Jernbergs la ger, under demas lopp, kommit, genom förminskade tillgångar, ej mindr/e på skog än på malm, i det förändrade j skick, att dithörande Bergmanshemman icke såsom tillförene kunna idka Bergsmanna-yrket, utan antingen blott till en del utöfva detsamma, eller ock nu mera alldeles icke tillverka tackjern. Men som det är i och för tackjernsbfåsningen, sorn dessa hemman från början erhållit sina friheter, oöh följaktligen all efterlåtenhet i detta afseende bör ersättasså föreslås: att den Bergsman, sorn vill bibehålla alla de, sådana Besv, och Ekon. TJtsk. Betånkanäen. 7^7 hemman åtföljande förmoner, bör idka full blåsning; att den, som tillverkar mindre belopp eller allsintet tackjern, bör afgifva en årlig tackjernsskatt, hvilken af Bergsfogden i orten på vanligt sätt uppbäres, hvarigenom den fordom, och då hlåsningarne voro i/full drift, till Statsverket ingående tionde-inkomst af Bergslagerna må upphinnas nu sorn förr; och slutligen att, då flere hemman vilja från Bergsbruketafstå eiler malmoch skog-brist förbjuder att fortsätta detsamma,’ jemna rotar må af dem utses, som helt och hållet iklädas Landslags natur, skattläggas och roteras i likhet med andra hemman i orten, men de åter, som till jemna Rotelag icke kunnat indelas, tills vidare beläggas med motsvarande Skattejerns afgift. 2:0 Erån VäWofl. Borgare - Ståndek, Herr C. J.
N:o 54, i anleda, af väckt motion derom, att de stiftens byggnadscassor hittills anslagne be hällne löneinkomster, under ledighet efter död eller afgången ecclesiastik tjensteman, måtte tillfalla preste-enkecassan inom det stift, der ledigheten inträlTat, anmälde oell yttrade sig Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Mig synes, att Ekon.- Utsk:s tillstyrkande lemnar de ifrågavar. ecclesiaslika enkeoch pupillcassorna i mycken ovisshet om sina inkomster. Denna ovisshet uppstår redan derutaf, alt inkomsten af ecclesiaslika tjenster under ledigvaraudet är någonting ganska obestämdt och ovisst; men den ökas ännu mera om pä Konungens nåd. pröfning skulle i viss målto bero, huruvida enkeoch pupillcassorna skulle erhålla någon eller ingen inkomst. Jag anser, att Ekon. Utskis förslag vore lämpligt, om deruti vore bestämdt, alt enkeoch pupillfonderna kunde påyrka några vissa inkomster och derefter uppgöra sina beräkningar; men dessa cassör skulle blifva ganska illa belåtna, om de under vissa omständigheter blefvo utan inflytande inkomster under en längre tid, då kanske pensioner och underhåll borde utgå till större belopp, som redan vore af pensionärer påräknade. Jag tillstyrker derföre återremiss, på det att Utsk. måtte inkomma med ett förslag, som lemnar enkeoch pupillfouderna mera säkerhet för de åt dem afsedde medel. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Nådår borde vara ett undantag från regeln, och regeln vid ecclesiastika ledigheler, som vid alla andra, att sysslan skulle återbesättas, så snart en tjenlig person dertill hunne utnämnas. Emedlertid har man här tagit för regel, alt nådår alltid skola äga rum, äfven om efter trä - Den C November e. m. 113 träda ren är utnämnd. Saken är således tagen ur en alldeles oriktig synpunkt.
Jag skall tillåta mig att afsluta denna ofullständiga teckning af vår sympatiska och omtyckta författarinna med några ord ur hennes egna anteckningar: » Jag har aldrig och kan aldrig, på grund af den kritikens ande, som kommer mig att se fel och förtjänster å ömse håll, tillhöra något parti, vare sig i religiöst, literärt eller socialt afseende. Detta är på en gång min svaghet och min styrka. Min svaghet, emedan jag härigenom blifvit ensam i mina sträfvanden, och detta har alstrat en ofta nedslående tungsinthet; min styrka, emedan, som skalden säger, blott den ensamme är stark. Eller, för att yttra mig i öfverensstämmelse med den anda, som nu mera fyller min tanke och känslovärld: » Enhver Gud sitter ene Er selv Han mere nser. » (B. Björnson.) Karl Wåhlin. Vi använda alla möjliga medel för att beröfva kvinnorna modet; krafterna skulle vara lika, om uppfostran vore det. Pröfva dem i talanger, som uppfostran icke försvagat, och vi få se, om vi äro så starka. Monlesquieu. En man förstår aldrig att lefva väl, om ej kvinnor blanda sig i hans sak. de Méré. B e gratfningsbukett en. räba rastms färg jag bär, ft » ar.intats, oarm ocft sbär, pnrpnrbfomman spriter gfaö in prakt bfanb mina sorgsna Haft: Ifoft bfakasii * kononfjsr små ifanö mina ftoiia rasar stå, tjprasss-r slå ont tern m ring fifjor öofia rnnöi omkring. 3 f j bjärt otfj oarm jag smaka får Jln tärnas lockigt bruna p r, Jfj prnöa nii festlig saf Jin skönfpi, smtttkao rikt titt » af; Min tärna är m nbfcnao mö, jSöttt snart skaft ftäboas ner i snö, ®tft öärförs ten färg jag bär JSå bbk som ftjärfais tanter är. Fågel Att Blå. varna och att förekomma. barnkammaren uppehåller sig den unga cH » modern med sina båda älsklingar.
Låntagaren och egendomen med sin inteckning, skulle ansvara Banken för ersättning vid räntors och inbetalningars liqviderande, att de ej erläggas under det värde efter cours, mot hvad de gällde i Hamburger Banco, då lånet erhölls; dock utan att låntagaren blir godtgjord af Banken i händelse af motsatt förhållande. Lånetagaren skulle dock alltid vara ©betagit, att göra större afbetalningar å erhållit lån; då de summor som sålunda inflyta, bord* genast till allmänhetens tjenst åter Utlånas» För att facilitera desse låneoperationer för landets innebyggare och till undvikande af det arfvode som eljest kunde komma i fråga till comissionairrer i Stockholm, torde Herrar Landshöfdingar dermed gå i författning, hvar Och en inom sitt Län. Af årliga mbetalningeö skulle Banken använda r procent till sedelstockens förminskning, intill dess alla utlånte capitaler, till tlet belopp åter i Banken ingått, som biifvaa - gr-g Den 2S Februarii. de Ständer finna nödigt, och sedan Bänken godtgjordt sina utgifter och omkostnader, skulle öfverskottet af Bankens alla inkomster för året inflyta i R.kets allmänna bevillning, på det dessa medel icke må minska utelöpande capitalet, utan återgå till sin bestämmelse i allmänna rörelsen. Tullafgifterna som inflyta i Banken med klingande mynt eller vtxlar, samt så stor del af den så kallade hammarskatten, som äfven i silfver erlägges, borde användas till ökande af Bankens silfverfond, hvaremot Banken skulle utlemna efter gångbar cours, ett motsvarande belopp i Bancosedlar till bevillningen; skulle en lifligare handel, öka tullafgifterne, till den grad, att Bankens sålunda utgående behållning gjorde sedelstocken större, än bestämdt var för rörelsecapitalet, så kunde så mycket deraf 1 Banken innehålla* sorn behöfdes för numerairens bibehållande inom sin fastställda gräns. På detta sätt skulle låntagande Bruksägare icke komma att betala fullt 2, och de öfrige låntagarne icke fullt 5 procents ränta, emedan hvar och en i sin mån genom Bankens tillskott, fick tillgodo njuta lindring i den bevillning, han i annat fall till hela sitt belopp borde erlägga.
Air Capitaine» och Regements - Qwarlermästaren Herr Hindric Fabian Reuterskiöld stall äga att nu och framgent beräkna sig till godo utaf Regementets Beklädnads-Summas hela belopp Fem proCent, som han, sä osta någon stags Beklädnad pä ett eller a mat sätt för wäre Compagnier utfaller, äger att i Liqvid upptaga och genom innehallnmg sig godtgöraSkolandes ofwanbemälte Capitames Efterträdare i Regements-Qwartermästare-Densten äswen benna förmän åtnjuta, likwäl, med förbehåll, för den eller de af ost eller wäre Efterträdare som dertill kunna finna sig föranlatne, att indraga En proCent, dä wid sädan händelse han endast kommer att uppbära de Fyra proCent af Beklädnads - Summan fom söre detta warit beslutat och faststäldt. Stockholm den rista Sept. lFoz. L. ^Vulfcrona. L. L. euters k. iölä. Hercules. ^.xel N artina u. ch O. VVallmrn. L Läck. L. L. Loricks. ^okn Leiler. L. L1 allencreurr. Leäerskiolch Likheten med Originalet intygar 8. Lallberg. L>fw. Auditeur. Lik. L. ckr. med Guds Nade SwerigeS, Göthes och Mandes Konung rc. rc. rc. Arwinge till Norrige, Hertig till Schleswig Hollstein rc. rc. Annest och Nådiga benägenhet med Gud Allsmägtig, Troman, General-Aiutant, Ofwerste ochCom, mendeur af War Swärds-Orden! Wi hafwe i Nåder latit O§ föredragas edert underdåniga Memorial af den i - nästl.
St:s beslut i vissa på denna beräkning inverkade men ännu icke slutligen afgjorde frågor. Beträffande sedermera Utsk:s yttranden, ronde ingressen samt lista till och med ll:te punkterne af betänk. N:o 51, vidjrlef R. o. Ad. sina derom fattade beslut. Då härefter förekom Utsk:s, i fråga om 12;te punkten af be - 422 Den 16 Juli. tänk. N:o 51, gifva yttranden, innefattande hänvisning till Utsk:s förnyade yttrande, ronde en ponkt af betänk. N:o 51, Litt. A, beslöt R. o. Ad., uppå derom af 11. Ex. Hr Frih. o. Landtm, gjord hemställan, alt pröfningen af denna fråga skulle anslå tills Statslllsk:s utlåt. N:o 219, hvarigenom återremisserne af betänk. N:o 51, Litt. A. blifvit besvarade, förekomme till afgörande. Vidkommande Utsk:s yttranden ronde 13:de till och med 10:de punkterne af betänk. N:o 51, vidblef R. o. Ad. sina i afseende på dessa punkter förut fattade beslut. I fråga om Utsk:s yttrande i afseende på 17:de punkten af betänk. N:o 51, ronde rotefrihets-afgift af oroterad men ordinarie rotering underkastad jord, yttrade Hr von Troil, Sam. Gust.: Ulsk:s betänk, i anledn. af återremiss af utlåt, om uphörande af Rote-vakans-afgiften för Halländska utsockne frälsehemmanen är ännu icke uldeladt lill RiksSl:n, men på grund af det förbehåll som är gjordt i l:sta punkten af nu förevande utlåt., anhåller jag nu emedlertid om Hr Frih. o. Landlnus propos. på bifall till hvad Utsk. i det förra betänk, i detta hänseendet tillstyrkt.
Ingen sade ett ord efter Lena teg, men slutligen behagade det Abraham, alldeles tvärs emot hans vana, men lugnad och modig vorden genom Lenas tystnad, att under ätningen klyfva näbb och yttra: – Ja, detta va’ för uschelt, att de’ skulle hända, och en fali skade för matmora! Och jag vet bäst, att det intet va’ jag som talte om ’et, för se! hvem som frågte mej hva’ matmora skulle med så åbäkeligt mycket med ved och vatten, svarte jag alltid: «Jo pytt! fick du veta’t!» för se jag an’te nog till ’et, jag. Lena hade suttit stum under detta Abrahams tal, men när han slutat, ropade hon: – Hvem frågte det? – Det gjorde båd’ bränn-Olle och fler. Lena hade ej hört ordet ut förr än hon rök upp som hvirfvelvind, kastade ifrån sig grötslefven och fatet, sprang bort till Abraham, der han satt i sin vrå på sin vanliga bänk, och tog – utan att säga ett enda ord – ett kraftigt tag med hvar sin hand i dennes yfviga blånperuk och ruskade honom en lång stund fram och åter, först under tystnad och sedan ideligen upprepande orden: «Der ha’ vi ’et! De ä’ han som bjellrat! Men jag ska’ lära dig att bjellra, jag! Jag ska’ lära dig att prata i otid, jag! Der har du för prat, du! Jag ska’ ge dig för ”jo pytt”, jag!» m. m. dylikt. Besynnerligt nog var att Abraham ej gaf ett enda ljud ifrån sig, utan lät hufvudet följa med åt alla håll, alldeles som hade det suttit löst såsom på en sådan der gipskanin; men om denna tystnad kom deraf, att Abraham hade gröt i halsen, eller att han icke hade någon känsla i sitt yfviga, tofviga hår, eller om han med ett visst stoiskt kallblod utstod Lenas förtviflade hårdrag, det kan man ej med visshet bestämma, men säkert är: att så snart Elin hunnit slänga ifrån sig sin lilla matskål och få undan lille Gustaf, som gallskrikande sprang henne i vägen, skyndade hon bort till bataljfältet, och bad
Skulle någon under lid, hvarför lian lill bränvins-lill verk ninp i Bl) i Siffi'? fp B'fil J2l€l'i sig anmält och afgift erlagl, lillver lia hränviii med sinne eller annorlunda beskaffad och högre alverknings-förmåga egande, redskap, än lian uppgifvit oell lill begagnande hvaraf han är berättigad; dä skall afgillen beräknas såsom i nästföregående § stadgadt är, men derifrån afdraga* hvad lian förskottsvis erlagl. och höle tillverkaren förslå resan eli med den öfverskjulande afgillen lika belopp, andra resan dubbelt; samt tredje och följande resumé lyia gånger den öfverskjulande afgillen. Har han begagnat enkel redskap med pannerymd öiver 20 kannor: gähle afgift såsom nu sagdt är, men hille såsom för lönbi anning, och varde alltså böterna beräknade i förhållande till del belopp, hvartill algiflen, utan afdrag af förskottet, uppgår. Tillverkare vare frän ansvar lör redskaps beskaffenhet fri, derest den uppgift, han, vid anmälan till bränvins-lillverkning. 0111 redskapen lemnnl, öfveiensslämmer med slämpliiigen oell justerarens helig, samt redskapen enligt samma stämpling och belvg icke ar af annan rymd eler beskaffenhet, än all bran vins-tillverkaren är lill dess begagnande berättigad, och han icke har sig redskapens afvikelse från slämpliiigen och hellge tN bekant; erlägga dock fy linndén i den afgift, sorn i förhållande lill sådan redskaps afverknings-förmäga ulga bör. g 64. Tillverkar någon samtidigt bränvin å samma egendom tili flera bränneriet-, eller i samma bränneri med flera särskilda redskap, eller å annat stalie än han uppgifvit; böle fiu.11 och med 75 till och med 1,500 Hule. § 65. Den, som tillverkar eller distillera!* bränvin nied osläniplad redskap, böle 30 B:dr. § 66.
Sedan vid Karolinska institutet nyligen examinerade medicine licentiaten Anna Magdalena Stecksén, dotter af generalmajoren J. O. B. Stecksén och hans maka, född Hjertman, nu blifvit af medicinalstyrelsen förklarad för legitimerad läkare, finnas i vårt land fyra legitimerade kvinnliga läkare, nämligen medicine licentiaterna Karolina Olivia Widerström, född i Helsingborg den 10 december 1856, medicine licentiat vid Karolinska institutet 1888, Hedda Albertina Andersson, född i Malmö den 24 april 1861, medicine licentiat i Lund 1892, Maria Lovisa Folkeson, född i Stora Mellösa inom Örebro län den 4 mars 1863, medicine licentiat vid Karolinska institutet 1896, samt Anna Magdalena Stecksén, född i Stockholm den 27 maj 1870. Samtlige äro bosatta i hufvudstaden. Af de tre förstnämnda har Idun, hvar på sin tid, meddelat porträtt och biografier. Till grafvens ro har i dagarne ingått en af hufvudstadens äldre invånare fru Anna Carolina Böhme i den höga åldern af 85 år. Hon var änka efter framlidne musikdirektör Böhme samt dotter af en i forna dar mycket anlitad Stockholmsläkare, medicine d:r Villman, som, utnämnd till fältläkare, deltog i finska kriget 1808 — 09. Den aflidna syntes i sin ungdom vara ett lyckans skötebarn. Hon var utrustad med sällsynt fägring, hvarom hennes regelbundna drag ännu i sena ålderdomen vittnade, och hade ett ljust hufvud samt stor begåfning i hvarjehanda ämnen. Särskildt var hon mycket musikalisk och väckte äfven uppmärksamhet genom sin färdighet att teckna i svartkrita, hvarför hon rönte stort erkännande. Emellertid fick hon, i likhet med så många andra, tvärtemot hvad ungdomen lofvade, pröfva lifvets växlingar och vedermödor, hvilka hon dock, olik de flesta, tåligt fördrog, utan att klaga eller förbittras. Vid den vördade gamlas bår stå sörjande barn, barnbarn, barnbarns barn och vänner. Hennes lik brändes i härvarande krematorium. Till de sårade grekerna.
Och dessutom: eftersom kaptenen valsade med formlig grandezza, höll damen hårdt sluten intill sig och lyfte henne i alla hörn från golfvet, så att det riktigt kittlade, så började äfven några af fruarna röra på sig och förstå, huru gärna somliga flickor ville ha öfverseende med honom i mångt och mycket. Och sålunda blef det då ett faktum, att Valentin Janson lyckats tils vidare skapa sig en undantagsställning i ortens omdöme. Det hade annars dröjt oväntadt länge, innan han öppet egnade någon af damerna sin särskilda hyllning. Men nu såg man honom mycket ofta komma gående öfver bron och in på banken. Det sades, att han endast onödigtvis gjorde sig ärenden dit; själf talade han om växelaffärer. Snart märktes emellertid ett påtagligt närmande mellan Margit och kaptenen, hvilken omständighet en och annan ännu ville tillskrifva fröken Valborgs värnlöshet. De syntes ofta ute tillsammans, i början visserligen på tre man hand, sedermera äfven ensamma — en gång till och med på en igenyrd skogsväg, hvarifrån de skrattande måste återvända hem efter skidor. Och emellanåt kunde kaptenen under sina ridturer häjda fröken Schrowe på gatan, lekfullt snärta till hästen med ridspöet och tvinga den att taga några dansande steg med framfötterna. Kort därpå viste doktorinnan förkunna, att de voro närmare bekanta. Postiljonen hade hört Valentin yttra: »I morgon då ... Margit.» Men framför alt satte den första af de där fruntimmersbjudningarna — den, då Margit varit närvarande — onda tungor i rörelse. Äfven där vid lag stod stadens student både gärna och ofta till tjänst såsom uppslagsbok. Ack ja, herr Edvard talade numera sällan om någonting annat än kaptenen och kaptenen. Hvarje sammanträffande var en högtid, och han gick redan nästan dekolleterad, så låga voro kragarna i halsen. Men ingen viste hvem som skrifvit på hans dörr: »träffas säkrast i Jansons trappa». När han den ifrågavarande eftermiddagen besökte sitt ideal, han mindes icke mera i hvilket uppsåt, var dörren mellan kusinernas två och tre rum på vid gafvel.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 12 Dec. 1855, kl. 10 f. ro. Kongl. Maj:ts nådiga proposition till Rikets Ständer, angående upplåtelse på viss tid åt enskild man af en, Kongl. Maj:t och Kronan tillhö rig, intill Kongl. Operahuset i Slockholm gränsande tomt; Gifven Stockholms slott den i6 November i863. Sedan Kongl. Majit uti en till Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag den 15 November 1850 aflåten nådig proposition föreslagit, att åt Kongl. Majit måtle öfverlemna», dels att försälja de åt Kongl. Sundhets kollegium och Kongl. General-laridtmäteri-kontoret nu upplåtna fastigheter inom hufvudstaden, äfvensom kronans vid Drottninggatan derstädes belägna egendom, f. d. Preissiska huset, dels att med köpeskillingen för f. d.