Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan derefter blifvit föreslaget att blifvande lön i och för orgelnist-tjensten, hvilken skulle för framtiden med folkskole-lärare-sysslan förenas, måtte utgå med twå /2/ lispund hö af hvarje hemmansrök och ett /1/ dito af hvarje torpare, inhyses-folk och jägare inom församlingen, men socknemännen temmeligen allmänt icke ville förbinda sig till större lön än hälften af det föreslagna, eller 1 lispund hö på hvarje hemmansrök och ½ dito på hvarje torpare, inhysesfolk och jägare samt nuwarande folkskole läraren, herr N.P.Åsell, personligen närvarande, för att gå församlingens önskningar härutinnan till mötes, förklarat sig nöjd att 185 mot sistnämnde lönebelopp orgelnist-befattningen härstädes öfvertaga och förestå, begärde, på grund deraf att meningarna om orgelns uppförande hördes delade, att frågan derom måtte afgöras genom omröstning, hvilken derpå, efter upprättad röstlängd, företogs och så utföll att det skattetal som röstade för orgelbyggnad besteg sig till 44,64 tunneland och det som röstade mot densamma till 29,20 tunneland, hvilken utgång af omröstningen för socknemänne genast tillkännagaf, under erinran att orgelns uppförande i socknens kyrka sålunda nu vore beslutad. Datum ut supra, in fidem N. S. Edlund Offentligen uppläst i Häggenås sockenstuga, d. 12 febr 1860 och till alla delar erkändt, intyga på församlingens vägnar. Carl Påhlsson yn. i Österåsen Lars Larsson Kougsta [Följande mening är tillagd i motstående sidas marginal:] År 1860 den 26 februari upplästes förestående protocoll från predikostolen uti Häggenås kyrka tillika med vanlig besvärs anvisning till Konungens befallningshafvande, inom trettio dagar. Betygar N. S. Edlund Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA. Uti Häggenås sockenstuga d. 12 febr 1860. Upplästes, justerades och godkändes förestående gårdagens sockenstämmoprotocoll.
Stränga moralister fördöma dansen och kalla den ett ohelsosamt och osedligt nöje. Andra påstå, att det är den tänkande människan ovärdigt att tanklöst sno rundt som en boll eller snurra, och i allt detta kan j u ligga någon sanning. Ett omåttligt dansande är för visso ohelsosamt, och mången klandervärd känsla kan utveckla sig i den så oskyldigt dansande ungmöns bröst: afund gentemot den vackrare och mera firade systern, fåfänga och öfvermod öfver egen skönhet, öfverdrifven uppskattning af ett flyktigt nöje. Dessa känslor kunna uppstå, men det är ingen absolut nödvändighet, att de skola göra det. — Dem renom är allting rent, heter det, och bland de glada, smyckade, i ungdomens fägring blomstrande tärnorna, som finna nöje i dansen, äro väl de flesta harmlösa och goda. Där dansen utvecklar afund, fåfänga och högmod, skulle sannolikt dessa känslor slå grodd och växa äfven utan densamma, ty ogräset i själen är såsom ogräset på marken, det behöfver ingen särskild ans och har bevingade frön, som föra det genom luften, ja, genom stängda dörrar. Det bar långa rötter, och lika lätt som det gror, lika svårt är det att utrota. Den, som tadlar dans och baler och anser dem som ett fördärf för kvinnokönet, måste äfven klandra och fördöma många andra saker. Ja, och skulle man än utrota alla nöjen från jorden, skulle dygden därför icke bli större. Bland puritaner och pietister, bakom klostermurarne och i Vestatemplen ha passionen och ondskan funnits, liksom hjärtats renhet och godhet. Det goda är, Gud ske lof, en planta, som kan slå rot i hvarje jordmån, liksom den äfven behöfver vårdas i hvarje jordmån. Människan har dansat, dansar och skall dansa i alla väderstreck, hos alla nationer, i alla tider. Hos många folkslag höra dansen till den religiösa kulten, hos de flesta är den ett naturligt uttryck af glädje, och just såsom så- dant ser jag den så gärna. Våra blaserade ynglingar förakta och undvika mycket ofta att dansa.
Utsk:s betänk, i dessa delar blef af R. o. Ad. bifallet. 14:de punkten, ang:dc den af Hr Rosenblad väckta fråga om nödvändigheten att, vid bestämmande af afgifterne å SvenskNorrske consulers diplomer m. m., införa stadganden, som icke förnärma Konungariket Norriges rätt. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag anser Hr Rosenblad hafva haft rätt i den motion han gjort. Den sak, som är i fråga, är visserligen, om man så vill, en obetydlighet hvad sjelfva inkomsten beträffar, men grundsatsen är icke obetydlig, och man mäste vara grannlaga i de unionella förhållandena mellan de båda rikena. Antingen Svenskar, Norrmän eller utländningar utnämnas till Consuler; så äro de det både för Sverige och Norrige. Det är således orätt, alt de afgifter, som de erlägga, tillfalla Sverige ensamt, eller bestämmas af oss allena. Vi kunna visserligen bestämma afgiften för dem, som äro Svenska undersåter, liksom Norrige skulle kunna bestämma afgiften för dem, som äro Norrmän; men för dem, som hvarken äro Svenskar eller Norrmän, och likväl utan tvifvel böra betala enahanda afgift, torde rättast vara, att bestämma den genom gemensam öfverenskommelse, som af Konungen fastställes. Alla dessa afgifter synes mig böra ingå till den gemensamma Hand.- o. Sjöf.fonden, till hvilken båda rikena i ett visst förhållande skola bidraga. Della har blifvit föreslaget af Unionscomite'en, och det beror numera på de båda rikenas national-representationer alt godkänna det eller bestämma något annat. Om af - 78 Den 8 Januari f. m. gifterna ingå lill denna fond, så blifva de naturligtvis efter nyssnämnde förhållande delade emellan rikena. Jag anhåller vördsamt, alt R. o. Ad. måtte ålterremittera denna punkt, på det att Utsk. måtte taga den i närmare öfvervägande. Hr Lefre'n Joh. Pehr: Jag understödjer den siste talarens framställning och anhåller om återremiss, på de grunder han anfört. H. Ex. Hr Gr. o.
Jag anhåller att få fästa Hr Dalmans up märksamhet derpå, att jag i mitt första yttrande utgick derifrån, att det företrädesvis var den jordbrukande delen af Svenska folket, sorn hade intresse vid denna frågas lösning. Då nu största delen af Sveriges jord innehafves af BondeSt:t och Ad:n, samt BondeSt:t idan uttalat sin tanke temligen tydligt för bibehållande af bördsrätten, kunde det väl också vara af ganska stor vigt att få kännedom om den jordbrukande Svenska Adms åsigt i ämnet. Hr Cederschiöld: Jag får till den siste talaren hemställa, om icke vi, sorn äro här församlade, f. n. utgöra Svenska Adeln ooh föra dess talan. Förlorar någon frånvide derpå, så må han Den 13 Juni. skylla sig sjelf; det är hans rätt att vara närv:de och deltaga i beslutet, och vi kunna icke vänta eller skicka bud på honom. Jag vill ock fästa npmiirksamheten på en omständighet, som icke ännu blifvit vidrörd, nemi. att bördeman skall svära, att han bördar för sig och icke lör någon annan. Detta föranleder många tysta förbehåll, då man nemi. ofta bördar, för att sedan sälja egendomen. Jag fortfar i min anhållan om återremiss. Frih. Creutz: Jag kan icke annat än finna det hardt och obilligt, att en köpare skall kunna tvingas att gå ifrån sin välförvnrfvade egendom, derföre att en fjermare eller närmare slägting till säljaren bjuder samma summa, som den förre gifvit. Också tror jag att allmänna meningen härom är iemligen ense, och att den person, som begagnar sig af bördsrätten, gemenligen betraktas med ganska sneda ögon. Jag förenar mig sål. med dem, som yrkat återremiss, på det Utsk:t mätte inkomma med ett Betänk, i öfverensstämmelse med Paul Anderssons motion. Frih.
Detta förklarande har icke allenast Lagutskottet, uti dess, i anledning af återremiss af Betänkandet, till Riksens Ständer afgifne utlåtande, ytterligare upprepat* utan äfven Riksens Ständer, uti deras med förslaget till InteckningsLagen, till Kongl. Majit aflåtne underdåniga Skrifvelse framställ; men enär detta förklarande icke kommit att inflyta uti den af Lagutskottet föreslagna samt af Riksens Ständer antagne Redaction af ta §., har samma Redaction oförändradt blifvit bibehållen uti Kongl. Maj:ts sedermera den 13 Julii 1818 } utfärdade Förordning om Inteckning i fast Egendom. Enär nu erfarenheten visat att Författningens otydlighet i denna del föranledt elen, emot Lagstiftarens mening, stridande tillämpning, att StadsDomstol funnits, som ansett sig böra vägra att meddela Inteckning uti de på ofria grunder i Städerne uppförde hus och byggnader, derigenom dessas innehafvare tillskyndats märklig »kada, förlust och hinder i egaDderåtten , har LagUtskottet, med bifall till de i detta ämne väckte motioner, ansett sig böra föreslå ut•örelandet af en Förklaring af 1 Morn. i 12 260 JagVt skottets Betänkande*!. gm af Kongl. Förordningen dea 13 Julii 1318» att det uti detta Moment meddelade Förbud mot Inteckning i Hus, annan Byggnad eller VattenVerk, hvarmed ständig rått till grunden ej är förenad, icke må låmpas på sådsne å ofri grund i Stademe belägne Hus och Byggnader, hvars innehafvare för besittningen af Tomten erlägga en viss årlig Tomtöl e-afgift, och på grund deraf icke bunna derifrån skiljas med mindre, att lösen för Husen till dem betalas.
Horn visat sig mägtig, och ville begagna densamma i motsatt syftning af hvad lagarna bjuda, pluraiiteten af Sveriges invånare skulle förstå helgden af livad som menas med lagar, och att följaktligen ett våldförande af den bestående ordningen icke skulle vara så lätt att åstadkomma, synnerligast som jag fruktår, att man i allmänhet äger mindre kännedom om våra grundlagar och följaktligen äfven om Representationen, så att mängden, som här ropar om representationsförändring, troligen icke gjort sig reda för hvilken Representation vi äga. Jag tager mig friheten att yttra dessa ord, då jag förut sagt, att jag ej gillar det representationssätt, som finnes; men jag tror, att öfvergången till något bättre bör ske småningom, i den mån man med säkerhet inser, hvad som är bättre. Yi framställa här, huru mängden är af den öfvertygelse, att den Representation, Sorn finnes, icke är ändamålsenlig eller duglig. Må det då förlåtas mig, att jag framkommer med den anmärkn., huru man på samma gång kan påstå, att Piepresentatfoneh icke är duglig, men att ett förslag till förändring, utgånget från denna odugliga Representation, - skulle kunna lända landet till fromma. Under förutsättning af förra förhållandet är aet just, sorn jag anser det vara bäst att småningom söka förbättra Representationen, hvarigenom måhända en mera allmän röst kunde inom Representationen uttala sig tillvinnande af den förbättring, man vill åstadkomma. Flera förslag till förändring hafva blifvit framställda; men då jag icke kan instämma uti dem, torde det tillåtas mig att desamma till granskning upptaga. Gr. Fröiichs förslag innefattar en väsendtlig omskapning af R. o. Ad:s representationssätt. Hr Gr. söker att genom val ställa R. O. Ad. i någon slags kategori med de öfriga Stånden. Hen ena kammaren skulle bildas af personer, valda inom de särskilda corporationerna. Härvid tager jag mig friheten anmärka, att mig synes, som en svårighet för verkställigheten häraf äfven skulle ligga deruti, att det skulle innefatta något lederaiide af de konungsliga prerogativer, som finnas i grundlagen.
Hon är nämligen den harmoniska utveckling, som, i och genom en god tidsanda, framgår ur det Godas egna krafter; och genom dessa skola äfven Revolutionens verkningar ledas till ett mål, hvarom deras tillställare äga hvarken begrepp eller aning. ”Intet Ondt, som ej har något Godt med sig.” Revolutionen har medfört ej blott något Godt, utan mycket: genom egenskapen att vara Evolutionens negativa verktyg. Men ett i sig sjelf Godt är hon derföre icke. Har man engång lyckligen öfverstått krisen af ett sjukdomsutbrott, så hafva visserligen sjelfva sjukdomens krafter måst befrämja helsans seger; men icke äro de sjelfva derföre helsans. Den sanna personlighets-principen är Kärlekens och Rättvisans. Ju mera, under Revolutionens första och vackraste stadium, spridda företeelser af denna inblandade sig: desto snarare kunde man misstaga sig på hennes innersta väsende. Numera bör ej lätteligen kunna hända, att aktningsvärda reform-nitälskare, mot sin vilja, gå hennes ärenden. Sådant sker alltid i samma mån, som man oklart tänker sina ändamål, och låter ändamålen helga medlen. Men ”roformvän” är en sak, och ”revolutionsmakare” är en annan. Ej utan obillighet skulle man af det med Thorild samtida slägtet begära, att det borde hafva sett saken ur en synpunkt, hvilken ännu i dag, oaktadt sex årtiondens erfarenheter, är för ett stort antal personer otillgänglig. Också voro de, som då genomskådade det verkliga förhållandet, ytterst få. När de första flammorna uppblossade af den brand, som snart vältrade sig utöfver Frankrikes landamären, flög öfver Europa en feber af hänryckning och rosendrömmar. Den grep de flesta själar: af gammalt folk, tredjedelen; af medelåldrigt, mer än hälften; af ungt, nästan alla. Skaran af Revolutionens anhängare, störst naturligtvis inom Medelklassen, var dock till och med inom sjelfva Adeln talrik. Öfverallt hördes röster, som sade åt hvarandra och verlden, att nu ginge man en allmän befrielse till mötes, – ja, att nu ändtligen vore den menskliga frihetens sol uppgången; i följd hvaraf man inbillade sig, att man qvällen förut hade varit gräsligen förtryckt.
Samfälta bemödanden och uppoffringar, deruti Konung och Folk, täflande med kärlek och förtroende mött hvarandra, hafva afböjt de allmänna förstörelser eller skakningar, som hemsökt andre af naturen mera gynnade nationer: hafva vi förlägenhet att beklaga oss öfver, så hafva vi ock fördelar att gläda oss öfver; och stora anledningar, hemtade af andre Staters närvarande tillstånd, att, under sträfvan till ett bättre Samhällsskick, icke bortspilla krafter med öfverdrifne uppställningar öfver den förflutne tidens misstag, öfver våra egna misstag. Vår behållning utgöres äf vidgade och tryggade områden; af erkända samhällsrättigheter, både utom oss och mellan oss af befria else från den Statsskuld, lika stor med Bankens hela Sedelstock, som ännu år 1812 vidhäftade landet. Man jemföre detta förhållande med år 1809 och prise företrädesvis det senare om man så vill, och försvare ett sådant pris om man det, kan. Vår brist består i ett economiskt betryck, vådligt, derest icke derå fästes tillräcklig upp., märksamhet. Detta betryck anser jag likväl väsendtligt vara en följd af förra tiders o-r' Den 14 4prH - lyckor, och af den senare tidens nödvändig# bemödanden, att äfven med en hårdare känning i öfvergången, för deras vidare tillväxt söka sätta ett mål. Äfven 5 denna del framkallar jag emedlertid gerna jemförelsen med 1809; utan att betvifla utslaget af en lugn och rättvis pröfning. Räkningen på det hela letnnar den vinst, att de absoluta beståndsdelarne för bristens successiva afhjelpande finnas behållne; och att en af Konungens vishet och Folkets kraftiga biträde tillkämpad dyrbar stillhet, nu mera kan odelad användas för att uti de inre angelagenheterne välja och ordna, hvad som till allmän nytta och trefnad pröfvas fullkomligast bidraga.
I dessa önskningar innefattas högsta vilkoret för sällheten af det Fädernesland, för hvilket hvarje Svensk Riddersman - JDen ??> December e. nu 449 dersman är skyldig, att ägna den sista droppan af sitt blod, och den sista sucken från sitt hjerta. I Eders Kongl. Maj:ts Nåd och Ynnest, får Ridderskapet och Adeln sig i underdånighet innesluta. Och hade Kongl. Maj:t täckts i Nåder härå svara: Mine Herrar! Den Man, hvilken, under nu tilländabragta Riksmöte, fört Landt-Marskalks-Stafven, har fullkomligen rättvisat Mitt förtroende. Jag leddes i mitt val, ej allenast af den aktning, som Edert Stånd hyser för honom, utan äfven af min förvärfvade öfvertygelse om hans utmärkta egenskaper. I det vigtiga kall han utöfvat, har han ej haft annat syftemål än sitt Fäderneslands väl, och sin Konungs ära. Sägen honom, att Jag, för att gifva honom ett lysande vedermäle af Min tillfredsställelse öfver hans hedrande tjenster, har upphöjt honom till värdigheten af En af Rikets Herrar. Denna utnämning skall för Ridderskapet och Adeln vara en borgen för den välvilja Jag ägnat Edert Stånd. Varén öfvertygade, att Jag med nöja skall omfatta hvarje tillfälle, att yttra dessa tänkesätt. Ridd. o. Ad. Prot. XI. Rand. Afd. sg 'Ilen 22 December e» ihi Högloflige Ridderskapet och Adeln utbéiedsagade slutligen Hans Excellence, Öfverste» Kammar-Junkaren m. m. Herr Grefve De Geer, under betygande af den högsta aktning och erkänsla; samt åtskiljdes klockan § till io om aftonen. In fidem Protocolli O. J. Lagerheim.
Derigenom skulle låntagaren kunna blifva hjelpt och rörelsens lif bibehållas, utan att Banken derföre äfventyrade så mycket som den skulle göra, i fall den lemnade bancosedlar till ett högre belopp, än hvad Ulsk. föreslagit, och hvilket torde snarare vara för högt än för lågt, i förhållande till hvad som med Bankens egen säkerhet kan vara förenligt. Jag tog mig friheten redan för fyra månader sedan, då denna fråga första gången var föremål för R. o. Ad:s pröfning, alt framställa denna mening; men dä BancoUtsk. icke upptagit mitt förslag så, att det kan komma att utgöra föremål för öfverläggning inom de öfriga RiksStm; så vill jag icke eller trötta R. o. Ad. med en vidlyftigare utveckling deraf, ehuru jag visserligen icke kan, i likhet med Utsk., finna; att genom detsammas antagande några olägenheter skulle för Banken uppslå. Emedlertid, då BancoUtsk. icke vill ingå på att lemna del af sin lånerörelse i obligationer på lid, utan all utlåning sker genom bancosedlar, så är jag af den tanka, att det icke går an att, såsom Hr Lagerhjelm föreslagit, lill obegränsadt belopp utsträcka belåningen af jern, utan tillstyrker så till vida antagande af Utsk:s förslag. Hvad äter angår sjelfva redactionen af denna §, så enär möjligen en misstydning af dess rätta innehåll kunde uppstå, i händelse den bibehölles i sitt nuvarande skick, tillstyrker jag den förändring deruti, som af Ilr Akerman blifvit föreslagen. Gr. Horn: Jag ber få förklara, att äfven jag i första rummel afser Bankens säkerhet. Alen då jag närmare gör för mig klart, hvaruti denna säkerhet egentligen består, kan jag icke annat än finna, att Bankens säkerhet, eller med andra ord realisationens bestånd, uteslutande grundar sig på landets inre välstånd.
Ridderskapel och Adeln och Högwördige Preste Ständer i anledning af vfwannämnde det Hedervärda Bonde-Srandets framställning tillagt, att inga nya Molioner mätte Näckas utom Den 18 Aug. 45 utom wid ämnen af yttersta nödwändighek, har Utskottet trott sig igenkänna snarare en anmaning till den klokhet, sem omständighet wne synas föreskrifva hwarje Riksdagsman, än en Motion som egenkeligen kunde blifwa grunden lill ett beslut. — Del är onekkeligt, att sedan ett längwarigt Riksmöte nyst är till ända bragt, och dä utom en högst owänkad händelse, ingen ägt tillfälle att under en längre tid nägok wid Riksdag anföra, synes det som hwarken nya Motioner skulle behöfwas, eller svin nägon enskildt» rätt igenom deras uppskjutande skulle wara förfördelad. Igenom det undantag, som är gjort för de frågor, hwilka skulle anses af yttersta nödwändighek, syneö äfwen all den försigtighet wid vfwannämnde önskan wara iakttagen, som i anseende till förekommande ofönusedde omständigheter kan vara erforderlig. — Men dä samma undantag lemnar frägan i e» obestämdt skick synes den äfwen wittna om swäs righelen art rätteligen bestämma den enskildt» Mo« tions-rältcns inskränkningar. U'skonet har derföre, med erkännande af den nytta, som ett warsamt bruk af den samma altid medför och närwarande ställning i synnerhet tyckes päkalla, likwäl icke trott sig kunna tillstyrka, att de respcctive Riks-Ständen i anseende härtill sörena sig i annat än en allmän önskan, snarare ärnad att tjena till anwiöning, än till föreskrift, och i anseende till hwilken de respektive Rik»-Ständen skulle sig särskildt förbehälla pröfning».rätten af de mäl, som kunna anses as yttersta nödvändighet. Med denna Modifikation tror sig Utskottet hafwa iakttagit den »varsamhet, som aktningen för en« skildra»
Jag förmodar derföre, att otydligheten anses ligga uti den sista meningen af Utsk:s tillstyrkande, så lydande: ”dock att de å äldre anslagen reserverade medel, hvilkas begagnande till fortsättning af redan påbörjade fängelsebyggnader, utan hinder af den vid 1840—1841 årens riksdag stadgade fördelning, emellan läns-, stadsoch häradsfangelser, Rikets nu församlade Ständer medgifvit böra, i den mån dessa medel blifvit till andra än vid ofvannämnde riksdag bestämda ändamål använda, af nu anvisade belopp varda godtgjorde, så alt den ursprungliga fördelningen hillver bestående.” Men dä härmed ej kan menas annat än att när år 1841 anslogs 100,000 r:dr till häradsfangelser och 100,000 r:dr till stadsfängelser, så bör, af de medel som vid denna riksdag komma att beviljas till fängelsebyggnader, för ofvannämnde ändamål reserveras så mycket, som motsvarar hvad för dessa ändamål af ofvannämnde summor icke blifvit användt, och torde R. o. Ad. finna, alt något ytterligare förtydligande icke är behöfligt och att således något skäl för den begärda återremissen uti nämnde förmenta otydlighet icke förefinnes, hvadan jag anhåller om bifall till StatsUtsk:s nu föredragna betänk. Ganska många ledamöter ropade på propos. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Beklagligen har jag icke blifvit öfvertygad om riktigheten af Hr af Dalströms yttrande på f. m. genom den ytterligare utläggning han deråt på e. m. gifvit. Jag medgifver visserligen, att 1812 års cirkulär är i dess nuvar. skick Den 23 Febr u ari e. m. 689 skick ganska svårt att tillämpa. Men svårigheten af denna tillämpning anser jag icke utgöra eli skäl att hälla vära soldater under bevakning i länsfängelser eller häradshäkten. Jag tror, alt det finnes ett annat lika kraftigt medel, sorn äfven för det närvar, begagnas, nemi. att arrestera soldaten på roten och låta honom betala dem, som bevaka honom, hvilket gemenligen är kännbarare, än att sitta i cell.
St. uti Konungens propus. om statsverkets tillstånd och behof eller Konungens propostr rör."de stiftande eller ändring af grundlag, äfvensom Konungens propostr ronde ändring af allmän lag, icke skulle få behandlas i Utsk., utan att t. ex. minst £:delar af ledamötcr ne vöre närvar., och icke uti RiksStin, utan att åtminstone en viss fraction af ledamöternes antal funnes tillstädes. Hade elt sådant förslag, utvisande aktning för de framställningar, som komma frän konungamakten, och åsyltande en mera noggrann pröfning deraf, varit af Coust.Utsk. afgifvet, då hade det varit utan allt tvifvel att man gerna kunnat antaga äfven de här föreslagna ruderna, men då Coust.Utsk. icke afgifvit ett sådant förslag, och då dessa rader, afven om ett sådant förslag vore afgifvet, ej kunde anses vara af någon större vigt, så tror jag alt det vore olämpligt att godkänna dem, och instämmer derföre med Hr von Hart mansdoi (f. Gr. Anckarsvärd: Jag har verkligen ej varit nog lycklig att kunna inhemta den fullkomliga conscqvensen af den siste värde talarens argumentation. Jag tager mig friheten först egli främst bedja honom taga i öfvervägande, alt det åligger Cons! Utsk. alt inkomma med sådana förslag, som det ansei1 nyttiga och behölliga.