Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och detta svårmod försmälte hos honom, härskaren och landsfadern, med en pinande känsla af vanmakt, af outförda planer och förspillda år – och han stödde tankfullt pannan mot handen. Nu kom hastigt den sydländska sommarnatten med sin svarta hetta, skapad för att döfva dagens sorger och besvär med sin smekning. Det blef tystare på torg och gata, stegen saktade, allt svagare ljödo sång och springbrunnsskvalp. Men på himmelen sprucko silfverstjärnorna fram, och rätt som det var stod karlavagnen öfver konungens hufvud. Den syntes honom härnere hafva en underlig ställning, vänd mot norr, och hans poetinbillning började tumla med det konungsliga åkdonet. Det hade varit den låga krigssläden, i hvilken Karl X for genom natten öfver Bältens is, och sedan fogdekärran, i hvilken rikshushållaren, hans son, mjältsjuk och förgrämd, åkt som uppsyningsman kring land och rike, innan det blef den segerchar, hvilken den yngste af Karlarna besteg med en pojkyr Caesars trots och som ännu stod kvar däruppe på fästet med sin brustna tistelstång, långt sedan den unge triumfatorn, en annan Ikaros, störtat med skenande spann ner i Tartaren. Men hvem skulle det förunnas att på nytt köra den genom världen med gnistrande hjul och säker töm? Genom en oklar idéförbindelse såg kung Gustaf i samma ögonblick sig själf sittande i Burmannia, den gamla kröningsvagnen. Dess glasfönster skallrade mot Stockholms kullriga stenar, när de stora förgyllda hjulen långsamt förde honom till rikssalen. Folkhopar jublade, flaggor fläktade. Hur hade icke hans hjärta bultat den dagen, då kronan sattes på hans tinning! Att lysa och lyckliggöra, så hade han den stunden, om han tillfrågats, formulerat sitt kungaord. Att lysa och lyckliggöra – kanske man måste välja ett af de båda för att icke misslyckas med båda? Hur åren gått och hur hjärtat kallnat! Burmannia stod dammig bland de gamla karosserna i sitt stall med spindelväf mellan ornamenten på skalmarna, och karlavagnen stod ännu däruppe på fästet utan spann och sele.
Majlis Nådiga Proposition, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att Rikets Ständer, med bifall till samma Nådiga Proposition, i denna del, må besluta, att decimal-systemet skall i afseende på Rikets mynt tillämpas. Hvad dernäst angår räkne-enheten, så har Kongl. Maj:t yttrat att, i likhet med hvad Rikets Ständer år 1845 hemställt och Kongl. Maj:t vid föregående tillfällen förklarat, Kongl. Maj:t fortfarande i Nåder ansett ^ R:dr silfver-specie, hvilken nu, kallad en Riksdaler Riksgäld, utgör, ehuru ej den lagliga, likväl den vanligaste enheten vid värdeberäkningarne i den dagliga bandel och vandel, som eger rum på torg och marknader, i bodar och mindre penningeliqvider, helst bland allmogen, vara den storhet, som är lämpligast att antaga till laglig räkne-enhet. Dagliga erfarenheten vitsordar att Riksgälds-Riksdalern såsom enhet i den allmänna rörelsen hufvudsakligen förekommer. Nämnde enhet är följaktligen både känd och erkänd af alla folk-klasser inom landet, hvilket är af synnerlig fördel vid decimalsystemets tillämpning å myntet, enär, vid öfvergången från det gamla till det nya räknesättet, allmänheten ganska snart torde inlära sig det sednare, då så väl enheten, som hundradelen deraf, hvilken komme att i det närmaste motsvara två styfver Riksgäld, äro af alla väl bekanta värden. I händelse deremot till räkne-enhet antoges ett värde lika med 40 sk. Ranko eller 1 R:dr 12 sk. Riksgäld, skulle, utan tvifvel, åtminstone den mindre bildade delen af allmänheten komma att, en längre tid efter det förändringen blifvit införd, förvilla sig vid förvandlingar från det nya till det gamla myntet, eller tvertom, hvilken omständighet, ensam för sig, utgör för Utskottet tillräcklig anledning att icke biträda detta förslag, mot hvilket dessutom förekommer, att flera af de nuvarande silfvermyntvalörerne måste ommyntas, medförande betydliga kostnader.
Jag liar mig visserligen icke bekant, att några olägenheter visat sig af det sätt hvarpå de legala annonserna hittills kommit till allmänhetens kännedom, men, äfven om så vore förhållandet, hvarom jag icke vill tvista, enär jag icke har tillräcklig sakkännedom, torde detta behof lämpligast kunna fyllas genom inrättande af ett annonsblad. Sedan vi fått kommunalstyrelser, bör det väl öfverlemnas åt kommunerna sjelfva att draga försorg om att de erhålla del af de legala underrättelserna, och för spridandet af redogörelse för riksdagens förhandlingar är det väl lämpligast att här, såsom i andra länder, inrätta en riksdagstidning. Hvad åter angår behofvet för Regeringen af en organ, hvarigenom den kan meddela allmänheten de upplysningar, som synas behöfliga för att förklara Regeringens åtgärder och utveckla grunderna för dess beslut, tror jag att den organ, Postoch Inrikes-Tidningar, Regeringen för det närv:de har till sin disposition, är fullt tillfredsställande. De förklaringar, Regeringen har att afgifva, äro faktiska upplysningar med anledning af vrängda framställningar från pressens sida; men att Regeringen skall gifva sig in på en daglig polemik rörande administrativa och politiska åtgärder, som blifvit föremål för klander, anser jag alldeles olämpligt. Det format, Post-Tidningen nu har, har visat sig fullt tillräckligt; man ser att den har rum för beskrifningar öfver alla uppvisningar vid gardesregementen, för skildringar af alla möjliga hoffester, under den bekanta signaturen X—g, för notiser om mera marquanta personers helsotillstånd, jemte en hel mängd andra ämnen, som jag åtminstone utan afsaknad skulle se från den utteslutna. Jag tror sålunda, att det äskade anslaget är alldeles öfverflödigt, och anhåller derföre om afslag å Utsk:ts hemställan. Hr Liljenstolpe, Axel Fredrik: Jag anhåller om ursäkt derför, att jag, likasom den föreg:de talaren, kommer att, som hastigast, beröra äfven punkten b), ehuru den icke är föredragen, men, då man yttrar sig i denna fråga, kan man svårligen undgå att beröra båda de punkter, .hvaruti Stats-Utsk:ts hemställan sönderfaller.
Vid en pelarvägg i salongen satt en ung dam i en elegant morgonklädsel; hon spelade vårdslöst med ena handen, under det att hon talade vid en bredvid stående ung man, som tankspridd bläddrade genom ett häfte med noter. Ida igenkände i honom densamma hon mötte i koridoren aftonen förut. Han bugade sig artigt, och en glad öfverraskning målade sig i hans blick, under det att damen endast höjde sig ett par tum från stolen och med handen visade på en dörr till venster om kaminen. Ida följde anvisningen och tänkte: den der är säkert häradshöfdingen, men hon var säkert någon fremmande person här i huset. I rummet, der frukosten väntade, befunno sig trenne personer; vid ett fönster satt öfverstlöjtnanten insvept i en mångbrokig schlafrock, rökande en cigarr och läsande i ett tidningsblad; vid det andra stod en ung flicka med ett gladt och lifligt ansigte, som kunnat kallas vackert, om hon ej varit så fräknig och hennes blonda lockar icke skiftat för mycket i rödt. "Hennes nåd" satt i en mahogny, med tappiseri beklädd gungstol, och karesserade en hvit spitshund, som häftigt skällande rusade ned emot Ida. Ofverstlöjtnanten lade från sig tidningen och cigarren, likväl utan att stiga upp eller lyfta på rökmössan räckte han handen mot den unga flickan och drog henne till sig, fixerade henne, sägande: "Var icke rädd för hunden, mitt vackra barn, den är på långt när icke så farlig som den skäller till" och nu tryckte han en ljudelig kyss på hennes rosiga kind, hvars fina hud erhöll ett synbart märke efter hans yfviga, sträfva, rödaktiga mustascher. Men denna helsning syntes mera vara ägnad den vackra flickan, än hans hustrus nära anförvandt. Den unga damen hade emellertid tystat hunden, och fattade nu Idas hand, sägande: "Välkommen till oss, kära Ida, så heter du ju, vill jag minnas? och som ingen vill presentera mig, så vill jag göra det sjelf. Jag är den yngre dottern här i huset och heter i skriftspråk Natalia, i dagligt tal Natinka." Hjertligt besvarade Ida hennes handtryckning.
Ni var ung, full af djerfva framtidsplaner, full af kärlek till er konst; ni kommer ned till Paris, midt upp i alla konstintressens brännande centrum, ni finner värdiga kamrater och fullt upp af värdigt arbete för er talang — att ni då glömmer ett flyktigt pojktycke, en barnslig lek - — • ty det var aldrig mer — hvad kan i hela vida verlden vara rimligare, naturligare. » » Det är sant, hvad ni säger, Ruth, sant och dock osannt; jag glömde — o, hur kunde jag göra det? — och glömde dock aldrig. Det var under de första hårda arbetsåren, som de trägna studierna, de många ekonomiska bekymren så helt och hållet upptogo mitt sinne och min tid, att det blef — blef ett afbrott i vår korrespondens. För hvar dag, som gick utan att jag skref till er, Ruth, blef det mig svårare att komma dertill. Det var, som hade jag förbrutit något — jag hade ju också gjort det — och så ville jag komma åter, först när jag kunde komma som segrare att taga min förlåtelse, min belöning. Och så sköts det upp, månad för månad, år efter år Men aldrig, aldrig var du ur mitt sinne under denna långa tid! Och så, när min sjelfbot var färdig, när jag tänkte komma till dig med jubel att lägga mitt rykte för dina fötter som mitt hjertas offer, då var det — för sent! Nej, den dagen, den glömmer jag aldrig, och hvad jag kände, blefve jag så tusen sinom tusen år! Hvad jag kände, när jag tyckte mig vara vid målet — och så plötsligt, plötsligt — skulle jag tro mina ögon; hade mitt förnuft svikit mig? — såg jag dig framför mig som en annans — och — hvillcen annans. ? » Hans röst, som under denna obetvingliga bekännelse undan för undan jagats upp till stormande häftighet, skälfde till sist af passionerad smärta. Och Ruth, som från början med ovilja sökt hejda hans ord, rycktes efter hand oemotståndligt med, blef uppmärksam, upprörd, andlöst lyssnande i feberaktig spänning. Hur våldsamt bultade hennes pulsar, hur svidande brände hennes blod!
7:o angående beviljande af 600,000 Rdr för att användas till komplettering af förråderna, m. m. Inbjudningen afslogs, men voterings-propositionen godkändes. 8:o angående anslag till förbättrande af hamnen vid Landskrona. Inbjudningen afslogs, men voterings-propositionen godkändes. 9:o angående anslag till hamnbyggnad vid Hjo. Inbjudningen afslogs, men voterings-propositionen godkändes. 10:o om anslag till hamnens förbättring vid Westerås. Voterings-propositionen godkändes. ll:o om anslag för ombyggnad af Tranebergs bro. Inbjudningen afslogs, men voterings-propositionen godkändes. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets Memorial, N:o 281, med förslag till voterings-proposition, i anledning af Riks-ståndens skiljaktiga beslut rörande utsockne frälsehemmanens i Halland skyldighet att erlägga rotevakans-afgift. Voterings-propositionen godkändes. S. D. Föredrogs ånyo Konstitutions-Utskottets Memorial, Prot.-Utdrarj den 26 Juli ISSI. 427 N:o 11, till Rikets Ständer, med förslag till ändring i 39 § Riksdagsordningen, angående val af ordförande i Utskott. Ståndet beslöt, att förslaget skulle hvila till Grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, S. D. Föredrogs ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande: Nio 120, i anledning af väckt motion om Öresundska tullafgiftens upphörande för Svenska fartyg. Ståndet beslöt, det skulle till Kongl. Maj:t i underdånighet afgifvas ett Utlåtande af följande lydelse: ”Att Rikets Ständer, med underdånigt tillkännagifvande, att de för sin del anse, det afskaffandet af Öresundstullen vöre för befrämjandet af Rikets handel utaf yttersta vigt, hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes, så vidt de politiska förbålianderna sådant medgifva, i samråd med öfrige uti Östersjöhandeln deltagande makter, vidtaga de åtgärder, hvilka Kongl.
Efter inhämtad kännedom af ett d. 15 Juli 1847 gifvet utslag, hvarigenom Stockholms Kämnersrätt, uppå käromål af en ogift qvinna, dömt en ogift mansperson att utgifva uppfostrin”shjelp till ett dem tillhörigt barn, men för det erkända lägersmålet icke ådömt mannen laga ansvar, har jag infordrat Kämnersrättens utlåtande öfver grunden dertill, att sådant fällande till ansvar uteblifvit; och hafva Kämnersrättens i beslutet deltagande Ledamöter till svar härå anfört, att uti stämningsansökningen väl blifvit af käranden yrkadt, det vederparten måtte lällas till ansvar för förbrytelsen, men att käranden, inseende sin obehörighet att densamma åtala, enär förbrytelsen icke vore mot henne begången, så att hon i afseende derå kunde såsom målsägande betraktas, utan hon tvertom i dess föröfvande deltagit, hade samma yrkande återkallat, innan målet till pröfning öfverlemnades; hvarföre och som derefter, och innan målet till pröfning förekom, allmän åklagare icke sig anmält att förbrytelsen åtala, hvilken synts Kämnersrätten icke kunna hänföras till sådana grofva missgerningar och brott, som enligt 4 kap. 1 § Rätteg.-balken utgjorde föremål för domstols behandling, ändå att ingen å dem kärade, utan till de öfriga slags förbrytelser, i afseende hvarpå den gamla regeln i allmänhet gällde, att der ingen åklagare vore, der vore icke heller någon domare, Kämnersrätten alltså, när målet till pröfning företogs, ansett någon annan fråga icke utgöra föremål lör bedömande, än den om civila rättsförhållandet imellan parterna, såsom föräldrar till gemensamt barn, med naturligtvis öppen leornad rätt för allmän åklagare att förbrytelsen inom laga tid särskildt åtala. Men som jag icke ansett denna förklaring antaglig; så har jag forordnat om åtal emot Kämnersrättens i fråga varande Ledamöter, Rådmannen S. J. Schönmeyr samt Notarierna C. W. Norbin och G. L.
Skrifvelse j N.o ty3.' der, hvartill nyssomförmälde afgift varit afsedd och med iagltagande, alt under ett år möjligen uppkommande besparingar få påföljande år användas. Till följd af hvad Rikets Ständer sålunda godlfunnit i alla ofvanberörde hänseenden besluta, hafva å Riks-Statens Tredje Hufvud-Titel blifvit uppförde följande contanta anslag, nemligen: Militaireoch För svar s-Verket till lands. Krigs-Collegium med Utrednings-förråden . Öfver-Commendants-Expeditionen i Stockholm 2,000: Artilleri-Staben . 2,800: Commendänts-Staten 6,765: 16.— K rigs-Äcademien ... 37,200: Allmänna Garnisons-Sjukhuset i Stockholm 31,320: S:a R:dr 202,953: 40. — Inde Ida Arméen. Cavallerroch Infanteri-Regementena R.dr 211,428:45. 6. E-xercis-Sqyadronernes underhåll . 22,000: S:a R:dr 233.428:45. 6. Värfvade Arméen. Lifgardet till Häst . .. ... R;dr 55,118:13. 6. Kronprinsens Hussar-Regemente .. 49,618: 19. 6. Svea Lifgardet . 73,116:22. 6. Andra Dito 73,226:22. 6. "Wermlands Fä 1 t-Jäga re-R ege m en te . 24,974: 16. — ! Svea Artilleri-Regemente i Götha Dito Dito V . 337,600:46. 6. Wendes Dito Dito \ Transport R.dr 613,654: 44. 6. Expeditions-Vtskottets Förslag till und.
Hon insåg, att Bellas böjliga karakter väl kunde behöfva stödet af en så kraftfull natur, som Hannas, och gladde sig, då hon tid efter annan varseblef prof på ett sjelfständigare omdöme och större fasthet hos Bella. Den fruktan hon i början hyst, att Bella blindt skulle söka likna Hanna, så i ondt som godt, försvann helt och hållet. De voro af alltför olika material för att någonsin kunna omformas efter precis samma mönster. Emellertid hade ryktet om Hannas fria uppträdande på bjudningen hos Enestams nått fru Palmfelts öron, smyckadt med allehanda tillägg, som oroade och plågade henne. Bella hade visserligen för henne omtalat Hannas uppförande, men hon fruktade, att Bella af hänsyn till vännen framstält det i en oskyldigare dager, än som var förenligt med verkliga förhållandet. Hon kunde icke förmå sig att tro hvad man sade om Hanna, men ovissheten pinade henne likväl. Man hade till och med gifvit henne en vink om, att Hannas sällskap icke vore nyttigt för Bella, och för första gången kände hon sig orolig öfver att ha gifvit de begge flickornas vänskap en så oinskränkt frihet. Hon beslöt att tala med Hanna, hvars sanningskärlek hon ej ett ögonblick betviflade. En dag då Bella var ute och Hanna tillsammans med Bengt beskådade ett illustreradt botaniskt arbete, bad hon Hanna komma in till sig på en stund. Hanna kom, utan att ana att ett förhör väntade henne. Fru Palmfelts försigtiga frågor väckte hennes misstänksamhet, och hon rustade sig till försvar. Jag rår icke för, att jag är sådan jag är, afbröt hon häftigt fru Palmfelt. Hvarför skola menniskorna bjuda mig till sig, när de icke kunna förlika sig med mitt sätt. Tant vet, att jag icke kan förställa mig. Det begär jag icke heller, svarade fru Palmfelt lugnt, men aktningen för dina medmenniskor bör åtminstone afhålla dig från att afsigtligt såra dem och visa dem vanvördnad. Man har sagt mig, att du kallat de närvarande marionetter; att du varit ohöflig mot fru Enestam, väsnats med pojkarne och burit dig oskickligt åt vid supén.
Man har yttrat sin förvåning öfver och anat något understucket derunder, att jag sagt, att icke endast de stigande priserna på lifsförnödenheter hade bordt uteslutande anföras såsom skäl för de äskade löneförhöjningarne, utan fast hellre de ökado lefnadskostnader, som en alltmera framskridande civilisation och deraf föranledda dyrare varor föranleda. Jag har med dessa ord icke menat annat, än hvad de uttrycka; jag anser en löneförhöjning nödvändig, och hade man icke uti de af mig framställda anmärkntr velat se dåliga afsigter. så hade man också icke kunnat underlåta att uti hvad jag anfört för en dylik förhöjning, finna ett ytterligare skäl derför, utöfver de föi ut åberopade. Jag anser dock att denna aflöning icke be höfver höjas till fullt det belopp, sorn Regeringen föreslagit, förr än det till en kommande Riksdag blifvit utredt. huruvida icke, genom en förändrad organisation, redan beviljade anslag dertill kunna vara disponibla. Jag har derföre hemställt, att intill dess en dylik utredning blifvit gjord, löneförhöjningar af 33-®/o må beviljas å alla löner, som upgå till 1,000 R:dr och deröfver, och af 50 «/0 å alla, som understiga denna summa. En Kommendör, som nu har 8,120 R:dr skulle således erhålla 3,580, och en Sec.-löjtn., som nu ripbär 397 R:dr 24 sk. skulle få 598 R:dr 36 sk. Såsom cn följd af den förebråelse, som mot mig blifvit riktad, och hvilken med skäl kan väcka åtlöje, haiman äfven yttrat, att jag skulle hafva föreslagit löneförhöjningar, der sådana ej blifvit af K. M. begärda. Jag har icke gjort något sådant, utan endast yrkat förhöjning i en del af de före slagne tillökningarne.
Då dea nya sjökrigsmaterielen blefve mindre talrik och af beskaffenhet, att för dess åstadkommande den enskilda industrien kan, mer än hittills kunnat ske, blifva anlitad, måste sådant inverka på organisationen af flottans Konstruktionscorps och på antalet af den likaledes för fartygens byggande och underhåll anställda arbetspersonal, som bör kunna minskas, åtminstone för så vidt den varit afsedd till utförande af träarbeten, samt äfven i sin mån, om också mindre orne - 29 delbart, på den öfriga för flottans underli&ll och handhafvandet af ekonomien vid stationerne behöfliga personal. På grund af dessa mera allmänna förhållanden och af de, för särskilda corpser mera specielt gällande, hvilka i det följande skola anföras, samt under hänvisning till Bilagorna, hvilka närmare utvisa de särskilda behofven, får Komitén nu underdånigst framställa hvad den rörande flottans personal ansett sig böra föreslå; afseende dessa förslag dock endast den närmaste framtiden eller den tid, hvarunder den äldre materielen ännu måste till större eller mindre del för försvaret påräknas. Hvad först beträffar flottans Officerscorps, så anser Komitén densamma böra inskränkas till hvad behofvet oundgängligen fordrar, hvarigenom dels minskning i statsutgifterne kan beredas, dels den öfning, som af staten kan bekostas, bör blifva för det minskade antalet så mycket tillräckligare för upprätthållande af nödig tjensteduglighet. För den sjökrigsmateriel, flottan ännu eger, kan visserligen Officerscorpsen ingalunda anses för talrik; men då den blifvande materielen antagits komma att utgöras af ett betydligt mindre antal fartyg, synes en minskning af Officerspersonalen böra häraf blifva en följd, och på det den må kunna ske utan alltför stora olägenhetar, så väl för vapnet som för individerne, har Komitén trott indragningen redan nu böra begynna, för att efter hand fortsättas.
Boktryckares åliggande att aflemna fri-exemplar af tryckta arbeten. I ett vid sistlidne riksdag aflåtet Memorial, N:o 51, har dåvarande Konstitutionsutskott föreslagit åtskilliga förändringar i 1 § 11 morn. Tryckfrihets-förordningen, åsyftande dels ett förtydligande af detta moments lydelse, dels inskränkning i det antal fri-exemplar, som af Boktryckare böra ailemnas, och dels bestämmande af viss tid, inom hvilken sådant aflemnande bör ega rum, samt af påföljd för uraktlåtenhet deraf. Detta förslag, som förklarats hvilande till innevarande riksdag, har likväl nu mera blifvit af trenne Riks-Stånd förkastadt på grund af gjorda anmärkningar mot vissa delar deraf, hvaremot detsamma i öfrigt blifvit godkändt eller lemnadt oanmärkt. Afven under nu pågående riksdag har motion i likartad syftning blifvit inom Konstitutions-Utskottet väckt, hvaraf Utskottet funnit sig föranlåtet att, efter en närmare granskning af föreskrifterna i nämnda lagrum, ingå tiil Rikets Ständer med ett förslag, som visserligen i hufvudsaken öfverensstämmer med det vid sistlidne riksdag aflåtna, men hvarvid dock de anmärkningar, hvilka mot det föregående förslaget förekommit, tagits i betraktande. Ifrågavarande moment har synts Utskottet alltför ofullständigt, då der saknas föreskrift om tiden och sättet för fri-exemplarens aflemnande, samt stället, hvarest sådant bör ske, äfvensom stadgande af viss påföljd för uraktlåtenhet deraf. Väl har Kongl. Maj:t, uti nådigt Bref af den 16 April 1817, förklarat, att den i berörda moment Boktryckare ålagda skyldighet skulle af de i hufvudstaden befintliga boktryckerier vara fullgjord inom sex månader och af de i landsorten inom ett år efter det en tryckt skrift blifvit utgifven, vid lika vite, 50 R:dr, hvarmed 4 § 2 mom. Tryckfrihets-förordningen belägger försummelse att aflemna det exemplar, Bih. till H. St.
December 1780 för skattläggningarnes verkställande i Savolax och Kareler fi^reskrefve, samt åt den högstbjudande under eganderätt försäljas med förpligtelse för köparen, om marken vore renbetsland eller mot smörränta upplå*. fifthp^slä^enhet, att lemna innehafvarne deraf ostörda i deras rätt till bete och n^Vigt. bränsle;'dock att i begge dessa fall de, som blefve enskilde egare af marken, ej måtto annorlunda än till husbehof eller efter utsyning, enligt ofvan omförmälda i fråga om nybyggen och nya skattehemman föreslagna grunder, få begagna derå vexande skog och vara pligtige, att till betäckande af kostnaden för utsyningen erlägga den afgift, som af Eders Kongl. Maj:t kunde i nåder bestämmas. Slutligen har Eders Kongl. Maj:t, som utfärdat nådig Förordning angående utsyningen i dessa län, i sammanhang dermed och i öfverensstämmelse med Rikets sednast församlade Ständers i deras ofvanberörda underdåniga skrifvelse uttryckta mening, tillika föreslagit, hvad äfven i Eders Kongl. Maj:ts nådiga Proposition vid beräkningen af Statsverkets inkomster blifvit iakttaget, att stubböresmedlen från de Norrländska länen, hvilka hitintills uppburits såsom allmänna statsmedel, ej vidare måtte så behandlas, utan, jemte de medel af enahanda beskaffenhet, hvilka kunde inflyta från Stora Kopparbergs län, från början af år 1867 ingå till skogsplanteringskassan, för att, på samma sätt, som nämnda kassa, disponeras och användas; i hvilket fall det å Riks-statens 7:de Hufvudtitel för närvarande uppförda årliga reservationsanslag för skogsväsendets ordnande, 75,000 R:dr efter nämnda års utgång i sannolikt ej vidare blefve för ändamålet nödigt. Rikets Ständer, som i allo instämma i de åsigter, hvilka blifvit i dessa ämnen uttalade såväl uti Eders Kongl. Maj:ts förevarande nådiga Proposition, som, enligt dervid fogade Statsråds-protokoll, utaf vederbörande