Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föga synlig äro besynnerliga ord, som jag ej kan förstå. Om flottan hade varit uptaklad vid Carlskrona brobänk, eller legat på Riddarhusfjerden, så hade den i visst fall varit mera synlig, men nu gick den så bittida ut, att Amiralen en Chef boll på att sjelfva mönstringsdagen dränka sig mellan springorna på isen. Om sommaren var den blott två gångor hemma, eller då den geck till Gottland och derifrån tillbaka. Sedan geck den till Finska viken, och en del sändes till Skärgården, der den agerade, såsom ett stort skärgårdsvapen, och hindrade en betydlig fiendtlig Skärgårds - 88 Den 2 Mars f. m. styrka att komma till Ålands-skären. Den Lief sedan bloquerad, men samlat! jagade den, och i sin tour bloquerade fienden. Den vav således verkligen icke löga synlig; men sjukligt var det på flottan; dock hedrar detta så mycket mer Befälet, som de med brister af många slag, dock höllö ut tills årstiden först liemkallade dem. Oredor säger Herr Grefven. Sådane vet jag ej existerade vid flottan. Tåg var der sjelf, och hade bordt se dem, om de hade ägt rum; men en helt annan oreda borde Herr Grefven icke hafva förbisett, den att det året om våren bortskänktes största delen af Skärgårdsflottan, då Sveaborg, detta storverk af en verkligen stor man, bortskänktes till fienden första gången fästningen skulle skydda det land, till hvars skydd den var ämnad. Med fästningen lemnades Skärgårdsflottan drifven, beckad, tjärad och uthalad på isen, för att vara färdig till bruk, som isen sönk undan, hvaraf följde, att denna flotta forst blef ett rof för, sedan ett verktyg i fiendens hand, och en annan betydlig del af Skärgårdsflottan, Åbo-escader, måste upbrännas. Man var nödgad att af den göra en nog dyr brasa, för att hindra den att blifva fiendens rof. Huru dä säga, att Sveriges kuster fredades från härjningar af en Skärgårdsflotta, som de facto ej existerade.
Din far får uppgifva till mig sina skulder, och gifver jag honom landtegendomen Öjering uti Wermland, nära Carlstad belägen, att för dess belopp likvidera sina kreditorer, värdet är riksdaler 9,000 riksgälds. Och vill jag sedermera hvarje år till din familj lämna riksdaler 1.000 banco. Det är mitt beslut och som gör att jag, trots alla de omdömen, hvem det vara må, har om mig, skall alltid högakta dina tänkesätt. Se om någon omständighet kan förändra den kärlek jag har, och var öfvertygad om att ingen dödelig utom du skall råda i mitt bröst. Din i döden trofaste vän John Hall.» – Mycket anständigt, sade baronen. För det öfriga blir det din sak att sörja, lilla Constance, när du väl är friherrinnan Hall. Baron Koskull söndersmulade en skorpa i kaffekoppen. Constance såg ut, som om hon ej rätt visste om hon var glad eller missnöjd. – Det här eländet har kostat mig en sömnlös natt, sade hon. Kunde han ej genast nådigt tillkännagifva sitt beslut, så hade jag inte behöft gräma mig. Hon tog biljetten med yttersta fingerspetsarne och ämnade kasta den i elden, som sprakade i spiseln bakom henne. Men hennes far grep hastigt om hennes arm. – Nej, pass vackert! Gif mig den lappen! Den har onekligen en högst fatal odör, men värdepapper få ej dömas efter lukten. Baron Koskull tog ur bröstfickan upp sin taskbok af grönt saffian med monogram och friherrlig krona. Bland hårsouvenirer och pressade blommor och öfverkorsade växlar nedlades omsorgsfullt John Halls första och sista fästmansbref. Bröllopet. Kammarpigan klädde bruden uppe på hennes rum. Brudklädningen af hvit atlas och brudslöjan af dyrbara äkta spetsar, en bröllopsgåfva af enkefru Hall, lågo utbredda på den pärlfärgade sängen. På ett litet bord där bredvid stod en stor ostindisk porslinstallrik med myrtenkransen och kronan. Bruden själf satt vid toiletten framför spegeln, och kammarpigan höll på att coiffera henne. – Herre Gud, den stackars fröken Constance!
Dessutom understödjas ribborna i hvarje tält med T-formade tvärstöttor. Ingången bildas af en låg dörr, som vid behof kan tillslutas med ett renskinn. Golfvet i yttertältet utgöres af bara marken. Det hålles ganska rent, och de få husgerådsartiklarne äro med omsorg och ordning upphängda längs väggarna på inre eller yttre sidan om tältet. Nära tältet finnas några i jorden nedslagna manshöga pelare med tvärslåar, på hvilka skinnbåtarne, åror, kastspjut m. m. uppläggas samt fiskoch sälnäten upphängas. I granskapet af bostaden är förrådshuset beläget. Det består af en på något lämpligt ställe i marken utgräfd källare. Ofta användas härtill tomtplatserna efter gamla onkilon-boningar. Nedgången är vanligen täckt med driftimmer och belastad med stenar; på ett ställe utgjordes dörren eller rättare källarluckan af ett hvalskulderblad. Till följd af det obegränsade förtroende, som eljest plägade råda mellan infödingarne och oss, voro vi förvånade öfver den obenägenhet de i början visade att lemna Vega-männen tillträde till dessa förrådsrum. Möjligen hade ryktet om våra gräfningar efter gamla redskap på onkilon-tomterna vid Irkaipij spridt sig till Koljutschin och tolkats som plundringsförsök. Tälten äro alltid belägna vid hafsstranden, ofta på de smala näs, som skilja strandlagunerna från hafvet. De uppföras och nedtagas på några timmar. En tschuktsch-familj har derför lätt att ändra vistelseort och flyttar äfven ganska ofta från en by till en annan. Stundom tyckes den ega resvirke till yttertältet på flere ställen, och vid flyttningen tager man i sådant fall endast tältduken, hundarne samt de nödvändigaste skinnvarorna och husgerådssakerna med sig. Det öfriga qvarlemnas utan inhägnad, lås eller vakt vid den förra boningsplatsen, och man är viss att finna allt orördt vid återkomsten. Under kortare uppehåll på ett ställe användas, äfven vid en lufttemperatur betydligt under 0°, ytterst bristfälliga tält eller skjul, uppförda med de skinnbitar man för tillfället har tillgång till.
Ständer med utlåtande inkomma;” 2:0 ett anförande af samme Motionair, så lydande: ”Såsom tilllägg lill den motion jag afgaf den 17 dennes, och hvarå remiss till Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet då beviljades derom, att förvissa recögnitions-skogar må, med befrielse från skatteköp, en efter rättmätiga grunder afpassad afgift till Staten utgöras, får jag yttra, det jag, i afseende på recognitions-skogarne uti Norrland, tror 8 §. af Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga, angående Afvittrings-Verket i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens Län, af den 10 Februarii 1824, vara tillämplig, hvarigenom hufvudsakligen bestämmas frihetsår för nya hemman ifrån 25 till 5o år, samt 10 till 12 år för torplägenheter och öfver lopps-jord, bibehållen vid gamla hemman.” Stalssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskollen, som till gemensam behandling företagit delta mål, få vördsamt erinra: att frågan, på hvad sätt och efter hvilka grunder de till Bergverken och Bruken anslague recognitions-skogar måtte till Statens största fördel, i förening med enskild nytta, lämpligast kunna användas och indelas, vid flere Riksdagar, från och med 1809, utgjort föremål för Rikets Ständers pröfning; alt stad Biliang till R. St. Jlidra Afd. i 2-dra Häftet. 3 'Statia samt Allm» Besv.- och Oeeonomie-Utskottens Betankanåe N;o $4 § inden och förordnanden för användandet, skattläggning och skatteköp af essa skogar, tid efter annan, utkommit och igenfinnas hufvudsakligast i Kongl. Kungörelsen den 4 Februarii 1811, Kongl. Brefvet den 18 Julii 1821, Kongl. Kammaroch Bergs-CoHegiemas Kungörelse af den 3i Mars 1824 samt Kongl-.
Det förvånar mig att i 19:de seklet af ett R. St:rs Utsk. få höra framställas en så kortsynt och ensidig uppfattning af samhällets pligter. Jag föreställde mig att all undervisnings hufvud-ändamål borde vara att bilda kunniga, rättänkande och moraliskt förädlade samhälls-medlemmar, hvilka, egnande sig åt hvad lefnadsyrke som helst, kunde och borde höja sapihällets kraft och anseende och befordra dess utveckling. Dertill bidrager den ena hälften af samhällets medlemmar inom sin verkningskrets ungefärligen lika mycket som den andra hälften inom sin, så framt båda få i ungdomen tillegna sig dep underbyggnad, som fordras för att rätt kunna uppfylla sina, om ock skilda åligganden. Skulle staten således ej hafva pågon skyldighet att tillse det den ena hälften af dess befolkning, som dock så väsendtligt medverkar till vinnande af statens stora och hufvudsakliga ändamål, får den bildning, som erfordras för att rätt kunna fullgöra sina pligter? Uppfattar man då ej huru mycket stort och vigtigt skulle kunna uträttas, om alla dessa förlamade krafter togos i anspråk? Då har man i sanning ej följt med sin tid, ej förstått uppfatta dess innersta sträfvan, ej tagit kännedom af andra upplysta nationers ädlare bemödanden. Men jag återkommer till bevisen för denna nödvändighet för staten att ej förbise detta ämne, och vill nu först följa Utsk:ts argumentation, deri vidare förekommer: »dervid (nemi. den qvinnliga undervisningen) torde statens pligt böra anses uppfylld, då den för qvinnan underlättar möjligheten att förvärfva sig de kunskaper, hvaraf hon sjelf finnér sig vara i behof.» Jag nödgas här fråga på hvad sätt staten då nu för qvinnan underlättar möjligheten att förvärfva kunskaper? Ora här menas genom ett seminarium, der 78 (säger sjuttioåtta) unga flickor undervisas, så måste man bekänna att man i sanning är snart tillfredsställd och tager sina pligter ganska lätt; — äfven uttrycket »hvaraf hon sjelf finner sig vara i behof» förutsätter alt, så länge ej de unga flickorna sjelfva uppställa sina fordringar, är man i det fallet fullkomligt lugn.
Begärdes på bordet. 7:o Lika oeftergiflig jag anser den sjelfslåndige Representantens pligt vara, att antyda och anmärka felaktigheter hos Styrelsen, dessa må beslå, antingen i uteblifvandet af nyttiga, af behofvet påkallade åtgärder eller i vidtagandet af hvad otjenligt och skadligt är, lika oeftergiflig anser jag ock samma representants pligt vara, att hålla Styrelsen räkning för sådane åtgöranden hvilka med Rikets sannskyldiga nytta äro öfverensstämmande. Det är i enlighet med dessa åsigler som jag för Regeringen i allmänhet och Chefen för Civil-Departit enskildt får uttrycka min erkänsla för deri till R. St. aflåtna Nådiga Proposm, angående ”Statens medverkan för anläggandet af jernvägar i Riket." Jag finner nemi. innehållet af förenämnde propos. vittna om ett berömvärdt bemödande att tillvägabringa hvad sorn uteslutande har Rikets och Nationens nytta lill föremål och, som för ve i k 1 i gad t, för framliden — jag är derom öfvertygad — skall bära i flera hänseenden goda frukter. Jag anser nemi., för att i viss mån nyttja en annans ord, alt jernvägars anläggning på Statens bekostnad erbjuder Staten, vid användandet af blott ringa medel, så ofantliga fördelar, alt man mäste anse det som det största socialistiska och statsekonomiska fel, om Staten icke öfvertager byggnaden, utan öfverlåter den åt .enskildta. Till utförandet af arbetet behöfver Staten icke kontanter utan blott sin kredit, emedan den kan betacka anläggningskostnaderna med medelst låg ränta löpande jernvägsobligationer och sedan amortera dessa genom banans afkastning. På sådant sätt kommer Slaten efter några få år i skuldfri besittning af en ganska räntegifvande inrättning, hvars vidare afkastning sedan kan användas till de särskildta statsbehofvens fyllande och således medföra betydliga skatteminskningar. Kapitalisterna hafva härigenom tillika blifvit beröfvade ett tillfälle att öka sitt procenteri, d. v. s. att i ännu vidsträcktare grad låta föda sig af de arbetande klasserna: och sålunda kunna två bland de största sociala svårigheterna — skaltebördorne och ockret — väsendtligen förminskas.
Såsom Utsk:ns förslag lyder, så innefattar det ingenting annat, än att Konungens Be(:b:de kan få vara närvar, vid handiingarnes pröfning. Hans befattning är ingen annan, än att taga kännedom om de handlingar, som bolagets pluralitet anser för säkra. Jig vet icke hvartill det tjenar att inrymma åt Konungens BeMude -i;<Je 1 uti rösterna. Skall han i och för embetet de'taga uti handiingarnes granskning, så måste det ske för att tillse, huruvida handlingarne äro säkra eller icke, och då måste han antingen hafva veto eller också mot handlingarna kunna få göra observationer, för att hänskjutas till afgörande af någon annan instans. Om det stadgas i afseende på fastighetsinteckningar samt allmänna verks och inrättningars obligationer, att de böra vara sådana som i R. St:s Bank kunna belånas; då har Konungens Bef:h:de en norm att följa vid granskning af handlingarna. Jag får derföre anhålla, att efter orden "räntebärande obligationer” malte tilläggas orden : "som i R. St:s Bank få belånas." Den ao Februari e. m. Hr Ribbing: Jemte det jag biträder den utafHr Aminoff yttrade mening i afseende på contanta medel, sorn istället för faslighetsinteckningar deponeras såsom en del af grundfonden, tror jag dock, att den redaction lian föreslagit kunde blifva litet mera bestämd. Utan att vara egenkär, vågar jag föreslå en annan. Den lyder sålunda: ”Insättes i stället för inteckningar Rikets mynt, må det utlånas mot lika säkra och godkända inteckningar, som de, hvilka till grundfond få användas.” Hvad angår Hr von Hohenliausens yttrande, alt de inteckningar, som inlemnas såsom grundfond, skulle vara lika med dem som antagas i R. St:s Rank, så innebär det en vida skarpare säkerhet, än som tills dato ansetts nödig i privatbanker; men då privatbanksdirectionerne äro i tillfälle att säkrare bedömma huruvida inteckningar i egendomar, belägna i den ort der privatbankerne finnas, innebära full säkerhet, än fullmäktige uti R.
Med Fabricius delade hon smaken för en poetiserande prosa, hvaraf hon i sin berättelse om ”Fröjas Räfst” gifvit prof; och just den nyssnämnde Fischerström, som ett par år före hennes död upptogs i hennes sällskapskrets, utbildade vidare detta slags prosa till ett mellanting af poesi och vältalighet, hvilket så lifligt slog an hos den unge Thorild, att det genom honom fulländades till en rhythmisk declamation, den han förklarade vara till och med den äktaste arten af Poesi. – Öfvertänka vi nu allt detta: så inse vi, huru mäktigt Fru Nordenflychts inflytande varit; och vi drista då påstå, att på Skaldekonsten särskildt har hennes inflytande varit ett större, än Dalins; hvilket deremot varit ett ojemnförligt större på Språket, Kritiken och hela Litteraturen såsom sådan. Här torde vara lämpligaste stället, att tillsammans meddela några af ”den Svenska Uranies” qväden, för hvilka vi hittills ej kunnat finna plats. VISA. För Gud och för sitt eget hjerta, Är bäst, att gjuta ut sin smärta. Håll upp, min ömma själ, För andra gjuta ut den sorg, dig sårar! Hvad lättar det ditt bröst, Att plåga andra med din sorgeröst? I enslighet dig qväl, Och fäll i löndom dina tårar! Den, som i ro mår väl, Behjertar ej ditt klagoskäl; Tro fritt, att du dig dårar! En fri beklagar ej en usel träl. Håll upp, min ömma själ, För andra gjuta ut den sorg, dig sårar! Nog är det sannt, en vän Kan läka allrabäst ett såradt sinne; En suck, en ömksam tår, Är bästa salfva på ett hjertesår: Men ack! hvar finnes den, Som har så ädel pligt i minne? Som, i bedröfvelsen, Står fast, och håller trohet än? I lust vi vänner finne; Men tag dem ock i nöd igen! Nog är det sannt, en vän Kan läka allrabäst ett såradt sinne! Välan! så säg din nöd Då endast för dig sjelf, mitt slagna hjerta! Gjut ock din suckan ut För Den, som börjar allt, och ej tar slut;
Ty, jemte det i allmänhet tryckande utaf en sådan inkomst-afgift för dem, som hafva föga mer, än hvad som är nödigt för de angelägnaste lefnadsbehofvens fyllande, komma Statens tjenstemän af lägre, grader, eller de, som hafva en löneinkomst under 1,800 R:dr, att betala 2, 3 ända till 4 gånger högre bevillning än förut. Vida antagligare och billigare mot de mindre lotlade är Bevillnings-kommittéens förslag, att ända till dess sammanlagda inkomsten ej öfverstiger 1,000 R:dr äro fyrahundrade R:dr deraf fria från bevillning, hvilket jag således här i stället förordar. 2:o Mot stadgandet i 32 och den dermed i sammanhang stående 40 §, att Bevillnings-beredning på landet skall hafva Kronofogde eller annan af Konungens . Befallningshafvande utsedd person till ordförande, hvaraf blir en följd att Pastorerne på landel ganska ofta skola förordnas till och ej kunna afsäga sig detta för deras egentliga kall helt och hållet främmande uppdrag, och detta på den tid af året, då de af nattvardsbarnens beredelse och andra kyrkliga åligganden äro fullt upptagne. Undantag från sådant förordnande anser jag derför birra göras för tjenstgörande Kyrkoherdar och Komministrar samt deras vikarier. 3:o Mot 71 §, om upphörande af rättigheten till besvär öfver Pröfningskommittéens beslut.
StSr närmare bestämmas än genom meddelad föreskrift åt BancoFuIlmägtige, att, efter fullbordandet ”af alla föreskrifria förberedande åtgärder, sednast vid ”i83i års slut bos K, M:t göra underdånig hemställan, om utsättande af tiden, dä utvexlingen skall ta”ga sin början.” — R. St. hafva således för densamma icke utsatt någon bestämd tidj af farhoga, att om än den erfordrade silfver-fonden funnes , och behöflig utmyntning vore verkställd, kunde andra inre eller yttre omständigheter, såsom missväxt, krig, och deraf följande ofördelagtig cours göra silfverutvexlingen äfventyrlig, och böra föranleda hennes uppskjutande. Häraf följer, att om Konungen sanctionerar R. Sttrs beslut rörande realisationen, men coursen, vid början af år i832, och framgent intill nästa Riksdag, blefve ofördelagtig: så kunde äfven silfver-utvexlingen böra lika länge fördröjas, — Om nu lånet skulle upptagas, blott R. Sttrs beslut om realisationen vore sanctioneradt: så kunde det hända, att R. St. vid nästa Riksdag, endast hade gäldj men ingen realisation> att de sjelfve just vållat det sednare, genom det obestämda beslutet om lånets upptagande, men att skulden kastades på regeringen allena, emedan hon kunnat utsätta lånets upptagande lika väl samtidigt med eller ejler realisationen, som före densamma, och alltid hade emot sig anhängarne af 2 alternativ, emedan lion endast kunnat välja 1 af de 3:ne. Betänkande n, N:o 414. 5ij Med författningar af så tvåtydig och äfventyrlig beskaffenhet kunna hvarken regering eller folk vara belåtne aldrarninst uti ämnen, der den största möjliga säkerhet i företag och beräkningar bör äga rum. Ehvad pluraliteten må vilja: så bör den, uti ett ärende af denna stora vigt, bestämdt säga sin mening, till efterrättelse både för allmänna och enskildta åtgärder. — Alternativen kunna hufvudsakligen icke vara flera än 3:ne: 1:0 Realisation utan låni eller 2:0
De grundsatser, som vid denna omarbetning blifvit följda, äro i det föregående angifna; här må endast tilläggas att man strängare än förr uppfattat sjörätten såsom varande af privaträtts natur och att derföre åtskilliga stadganden, som i de äldre förslagen haft sitt rum i reglementena, här blifvit intagna i sjelfva lagen, så att allt, som angår rättsförhållanden emellan enskilde, blifvit i lagen sammanfördt och till reglementet hänvisadt hvad sorn utgör Statens interesse i sjöfartens ordnande; — en uppfattning, som inom den europeiska sjölagstiftningen gjort sig allmänt gällande. Slutligen bör anmärkas, att man vid denna omarbetning tagit till råds Gode de Commerce, spanska och holländska lagarne, samt den engelska praxis, men framför allt norska och tyska lagarne, hvilka båda sednare kunna anses såsom närvarande förslags egentliga källor, enär många stadganden äro ordagrannt hämtade från dessa lagar, och t. ex. hela försäkringsrätten är bildad efter den tyska lagens försäkringsrätt; —• ett förfarande, för hvilket man ansett många goda grunder kunna anföras, och deribland icke minst föredömet vid den nya Vexellagens utarbetning. 1836 års Förslag var uppstäldt i en fortlöpande paragrafföljd. På grund af anmärkningar från en eller annan myndighet ansågo kommitterade sig böra återinföra den gamla indelningen i balkar och kapitel i det 1847 afgifna förslag. I närvarande förslag har sistnämnda indelning ånyo blifvit öfvergifven, på grund af den större beqvämlighet vid lagens begagnande, som af en fortlöpande paragrafföljd medföres. Till lättande af öfversigten, har innehållet af de, till hvarje bufvudämne hörande, paragrafer blifvit angifvet genom vissa allmänna rubriker. Rörande grunderna till de förändringar i det ursprungliga förslaget, hvilka blifvit gjorda till följd af de i Högste Domstolen framställda anmärkningar, hänvisas till Högste Domstolens protokoll. Nedanstående motiver redovisa för de delar af förslaget, hvilka af Högste Domstolen blifvit godkända. Förslaget börjar med några stadganden, som angå byggande af fartyg (§§ 1 och S).
Jag skulle möjligen kunna medgifva hvad Hr Gripenstedt yttrade, nemi. att dessa 600 tunnland jord äro endast en relativ förlust, n. b. om man vore säker att dessa ekplanteringar skulle lyckas; men då man sväfvar i den fullkomligaste okunnighet och osäkerhet om det framtida resultatet i detta hänseende, kan jag ej annat än med afstyrkande af K. M. Propos. biträda Utslcts förslag. Frih. Alströmer, Carl Jonas Oscar: Hr Montgomme rys nu ytterligare drifna sats, att man bör lemna ekplanteringen åsido, anser jag till sina följder kunna blifva särdeles farlig och en tillämpning deraf kunna leda till stort mehn för våra efterkommande, hvarföre jag högeligen får protestera deremot. Då man dessutom sett den sköfling, för hvilken våra skogar under en sednare följd af år varit utsatte, så år det representantens pligt att i sin mån söka godtgöra de misstag, som blifvit gjorda. Det är bekant att på 1820-talet Kronans skogar lemnades till sköfling, eller att man ansåg att de skulle bättre vårdas af enskilda än i Statens händer; men att så ej varit fallet, fruktar jag att sednare tiders erfarenhet visat. Man gjorde likväl ett undantag för ekskogarne; man ville förskaffa sig detta dyrbara trädslag och man såg denna fråga uteslutande från skeppsbyggeriets sida. Detta trädslag är nödvändigt äfven till mångfaldiga andra ändamål, och det är derföre Statens pligt att bereda tillgång derpå för framtiden. Om någon del af Statens jord för detta ändamål upoffras är den väl använd. Frågan skiljer sig i tvenne delar; den ena huruvida ekplantering är till principen riktig, den andra hvar sådan plantering skall göras. Att ekplanteringar för Statens räkning böra verkställas anser jag gifvet, men vill icke ingå i bedömande deraf, huruvida Leckö är dertill företrädesvis tjenligt, utan yrkar derföre återremiss af Betänka, på det att Utsk. måtte få tillfälle att, efter hvad nu af flere talare yrkats både för och emot förslaget, taga saken i närmare öfvervägande. Frih. Raab, Adam Christian:
Det är den, hvars förekommande lagstiftaren åsyftar; och sätt och medel för ett brotts utöfvande äro alltid underordnade brottet eller m. a. o. i och genom det straffbara. Den ojemnhet i lagstiftningen, som sistnämnde förordning redan infört, skulle jemväl förstoras, derest ifrågaställa (örslag antoges. En misshandling, som blifvit tillskyndad någon utan begagnande af lifsfarligt vapen, skulle nemligen kunna försonas med några mindre betydliga böter, då den komme alt medföra en längre tids förlust al frihet örn vapen blifvit användl; och om än sistnämnde omständighet ej bör lemnäs utan afseende, torde man dock ej kunna erkänna rättvisan af en sådan olikhet i lagstiftningen. Att göra denna olikhet större än den redan är, kan derföre Utskottet icke tillstyrka. Den vigt, som vapens begagnande vid personligt våldförande nu är tillerkändt i afseende på straffet, torde dock kunna försvaras ur tillfälliga förhållanden; men hvad som deri bar sitt upphof, bör ej upphöjas till princip. Enheten i lagstiftningen störes eljest alltför mycket; och motionärens mål eller ett större personligt skydd kan ej vinnas, utan en i ett sammanhang genomförd revision af de lagar, sorn angå brott emot person. En sådan revision är ock af behofvet påkallad, ett behof, som ofta samt jemväl vid innevarande Riksmöte blifvit ultaladt; och den har äfven varit af Utskottet afsedd, såsom ett bland de angelägnaste föremålen vid brottmålslagstiftningens förbättring i den ordning, som Utskottet trott säkrast leda till målet och Rikets Ständer genom antagande af de särskilda förslag, hvilka Utskottet, med anledning af sin omförmälde åsigt, framlagt, ock måste anses hafva godkänt.