Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet är alltså af den mening, att lagstiftaren ännu icke bör, genom formliga lagstadganden, erkänna, än mindre anbefalla tillvaron af Förliknings-Comitéer; utan torde lämpligast vara, att en tid ytterligare får förflyta, under hvilken Communerne, såsom hitintills, må vara öppet lemnadt att, efter eget godtfinnande, tillegna sig dessa inrättningar, och omdömet angående deras tjenlighet för landet kan mera allmänt stadgas, samt att den icke aflägsna pröfningen af Lag-Comitéens förslag till allmän Civil-lag, som innehåller en ny organisation af domstolarne, men ej upptager Förliknings-Comitéer, åtminstone afbidas, innan beslut i ämnet af lagstiftande magten fattas. På de nu anförde skäl och jemte tillkännagifvande, att yrkanden om Förlibnings-Comitéers stiftande under nästan alla föregående Riksdagar från 8 Lag-Ulskoltels Betänkande, N-o 42’ och med år 1809 blifvit framställde, men alltid af Rikets Ständer ogillade, lår Utskottet vördsamt förklara, att det ej för närvarande kan tillstyrkaj att ifrågavarande motioner må till någon åtgärd föranleda. Stockholm den 23 April 1840. Reservation. Af Herr Ekholm: ’dDå ganska många menigheter inom Riket redan med framgång begynt att inom sig inrätta Förliknings-Comiteer, lärer väl angelägenheten af ett allmänt stadgande i det fallet redan hafva visat sig rådande. JDet är derföre magtpåliggande, att dessa Comiteers verkningsområde noga afmätes och begränsas, på det de icke må inkräkta på Domstolarnes gebit. Utan att således vilja föreslå ett allmänt påbud om inrättande häraf på alla orter, skulle jag, för min del, anse nödigt i allmänhet bestämma tillåtligheten deraf, äfvensom med hvilka mål de må sig uteslutande befatta och hvad laga kraft inom viss lid en inför dessa nämnder uppgjord förlikning bör tillerkännas.
I följd häraf och om man å ena sidan antager, att de icke kunna af Lagstiftande makten, till inskränkning i de rättigheter, hvilka genom desamma äro embets och tjenstemän tillförsäkrade, ändras eller upphäfvas med retroaktiv verken, d. v. s. till efterrättelse för deni, som då redan i Rikets tjenst ingått, utan sådana förändringar först blifva gällande i afseende å dem, hvilka sedermera i tjenst inträda, måtte man äfven, å andra sidan, medgifva, att dessa Författningar icke utan 33 254 bifall af den Statsmakt, åt hvilken Statsverkets reglering i allmänhet är uppdragen, kunna förändras till förmån för embets och tjenstemän, vare sig i allmänhet eller blott för vissa fall. Den i förklaringen yttrade allmänna sats, att i annan ordning undantag ifrån speciela författningar finge göras, måtte fördenskull å de ifrågavarande icke ega tillämpning. Yid sådana omständigheter, hvarå de fleste Herrar Ledamöter af StatsRådet, hvilka afstyrkt den af Herr Friherre Lagerbjelke sökta förmån, tvifvelsutan haft afseende, kan jag ej heller underlåta att betrakta den tillstyrkande åtgärden såsom en erkänd öfverträdelse af hvad Rikets Lagar rörande detta ämne till iakttagande stadga. I anledning af min anmärkning dervid, att, genom denna rådgifvande åtgärd, 62 och 64 §§. Regeringsformen äfven blifvit öfverträdda, enär den åt Herr Friherre Lagerbjelke tillstyrkta aflöningsförmån föreslagits till anordning å fjerde hufvudtiteln, invändes i förklaringen, att anvisning på denna hufvudtitel för en StatsRådsLedamot, som dock fortfor att vara Amiral och sålunda tillhörande Flottan, icke vore för titeln främmande.
» Sköna Ofningarna stå under öfverinseende af underläraren göras med ljumt såpvatten; gipsfigurer däremot tåla i pedagogisk gymnastik vid Gymnastiska centralinHelena » i Frans Hedber.gs bearbetning. ej mågon behandling med vått. Figurer af elfenben stitutet kapten C. A. Silow. blifva som nya, om man borstar dem med en salmiaklösning, hvarefter de måste själftorka. Saker af Om undervisning i huslig ekonomi uti cuivre poli gnidas endast med olja. Träsniderier flickskolorna höll den framstående lärarinnan från öfverstrykas vid behof med en schellacklösning (gumCassel, Auguste Förster, på den allmänna tyska läramilacka och sprit). Lackerade föremål gnidas med rinneföreningens generalförsamling i våras ett föreen fuktig skinnlapp och litet hvetemjöl. — Linoleumdrag, som redan tyckes ha resulterat äfven här hemma mattor rengöras enklast med ljumt vatten och tvål i Sverige, i det i dessa dagar en svenska, fröken Ida — allt efter behof med svamp, lapp eller borste, Norrby, begifvit sig till Cassel för att hos fröken hvarefter man gnider mattan väl torr. Soda bör Skildringar för Idun Förster den 1 oktober börja att genomgå en fullstänunder inga vilkor användas. För att konservera dydig lärarinnekurs i huslig ekonomi och sundhetslära. af lika mattor kan man efter rengöringen begagna ett Fröken Norrby har förut studerat i Neuendettelsau, uppfriskningsmedel (näml. en fet pasta, som i hanhvarest hon med september afslutade sin årskurs, i Channåh. deln kallas » Linoleum Reviver », hvilket äfven lär hvilken ingått Diakonie, Hausarbeit samt ärtzlicher Forts. o. slut fr. föreg. n:r. bidraga till färgernas bibehållande), dock ej oftare Unterricht, och vill nu i Cassel genom den nämnda 1r. än en, högst två gånger om året, hvarvid man måste kursen afsluta sin utbildning i denna riktning. ; J ' ' ulen hade ändtligen gått, j a ändtligen, ty denvara noga att jämnt fördela salvan och gnida så länge, Exemplet manar till efterföljd.
Och hvem vet ej, hvilket inflytande, välgö- rande eller skadligt, de tidningar och böcker, ur hvilka man dagligen hemtar kanske sin enda andliga näring, hvem vet ej, hvilket inflytande dessa utöfva på ett ungdomligt, okritiskt sinne. Huru ofta bildar man ej sina 1890 åsikter och sin öfvertygelse därefter. Dag för dag ledas våra tankar i en viss strömfåra, och hvad händer? Inom några år, ja, inom en ännu kortare tid äro vi till vår inre människa ej längre desamma, som då de böckerna eller de tidningarna för första gången kommo i våra händer; vi hafva tum för tum så små- ningom omskapats till hela vår grundriktning, hela vår världsåskådning. Den son eller den dotter, på hvars sedliga och allvarliga uppfostran vi offrat all ospard flit och omsorg för att leda på goda vägar, är icke alltid densamma, då han eller hon underTerietiden återkommer från skolan, pensionen, fabriken eller universitetet. Kamratlifvets inflytelser och hvarför icke äfven umgänget med sådana böcker, som vid de ungas andliga omyndighetsålder borde vara förbjuden frukt, hafva ofta ödelagt barnahjärtats skära, oskuldsfulla rosengård och där inskjutit tankar och frågor, som mera tära på det inre lifvets märg än bidraga till dess friska blomstring. Och så- som det tillgår i barnavärlden, så tillgår det äfven ofta i de » andligen myndigas » värld, där under den dagliga sammanvaron den ene så småningom bibringar den andre sina grundsatser med den kraft, som den starkare eger öfver den svagare, till dess att den senare uppgifver sin ståndpunkt och obetingadt kapitulerar under den starkares fana, utan att fråga efter, om det är stenar eller bröd, som man sålunda räcker honom. » V i födas alla som originaler, men dö alla som kopior », säger en genialisk författare. Det finns med andra ord hos en hvar, som födes, ett individuelt anlag till någonting nytt och själfständigt, som förut aldrig funnits till; men detta nya drunknar i de flesta fall snart nog i den allmänna opinionens allt nivellerande vågor.
Banqueactierne kunna göras förmånlige, utan att urarta till ocker. Med en del af Banquens nuvaran - ]37* Betänkande om Rikets Fenninge-Verk'. de inkomster skulle actie-egarne försäkras om ett minimum af ränta, men för Öfrigt borde de, utan något vidare anspråk på Banquens gamla tillgångar , erhålla utdelning pro rata uppå hvari i följd af en. fullständigare inrättning med deras bidrag tillkommer. Ehuru till inrättningen af en för Riket välgörande Banque-anstalr, efter Committéens öfvertygelse, hörer, att den bör associeras med enskilde delegare, är detta likväl ej ett absolut vilkor för utförandet af ofvan uppgifna plan till myntbestämning; ty Banquen kan ock under sin nuva-] rande form och styrelse , upptaga ett lån af 3 millioner och dermed tillvägagå på föreslaget sätt. Ett sådant lån skulle ulan svårighet erhållas; men det vore blott ett halft verk, det vore att försumma en gynnande tidpunkt till grundläggande af en bland de vigtigaste allmänna anstalter. Committéen har visserligen ej för sig dolt de många och stora inkast, som kunna göras emot den af Committéen föreslagna plan till pen-' ningeverkets reglering. De hafva blifvit pröfva-] de med all den uppmärksamhet, som ämnets vigt och en skyldig agtning för andres meningar bjuda. Committéen bör ej neka, att svårigheter möta på den väg till återvinnande af ordning och stadga, som Committéen ansett böra följas; men örn en förändring i penninge-veikets nuvarande tillstånd pröfvas nödvändig , och ytterligare konstlade åtgärder finnas blott förvärra det onda} så måste väl sluteligen de medel tillgripas , sorn åstadkomma en snar och kraftig hjelp. Betänkande om Rikets Penninge-Verki 373 Inkasten skola utan tvifvel finnas vigtiga ; men det är nyttigt, att de bli upptagna och utredda, innan en sådan diseussion öfver dem börjar , som har till följd ett afgörande af sjelfva saken ; ty misstag i beslut om de rätta medlen kunna blifva alltför vådliga, då deremot misstag i förslag kunna tjena till upplysning och utan fara rättas.
Det är dessutom lättare att klandra än att göra själv. Nu är alla betänkligheter undanröjda och var och en vet vad man med säkerhet skall och bör göra. Stockholm den 25 juni 1810. Underdånig berättelse! Efter senaste Riksdagen slut företog den nyss utkorade kronprinsen en resa till landets södra delar. Han begav sig från huvudstaden den 9 maj tillsammans med greve E Sparre, överstelöjtnant Holst och major Forsell. Det inkom en rapport att kronprinsen varit illamående på resan, och livmedikus Rossi blev befalld att följa honom. Kronprinsen vistades i Karlskrona och senare i Skåne och rapporter inkom att han mådde bra. Snart förbyttes dock dessa glädjande nyheter, då major Forsell den 31 maj meddelade att kronprinsen avlidit den 28 maj mellan klockan 2 och 3 på eftermiddagen. Han hade åsett en kavalleriexercis på Kvidinge Hed och fallit av hästen. Trots skyndsamma försök att rädda honom hade man bara kunnat konstatera att hans dyra dagar var slut. Kungen, vars hela själsstyrka fordrades, då hans och Sveriges framtida hopp ryckts bort, förordnade om öppnandet av liket. Livmedikus Pontin och professor Berzelius avreste den 1 juni från huvudstaden, med erforderlig instruktion. Landshövding von Nolken i Kristianstad län och lagmannen i Skåne M Flink blev beordrade att närvara. Denna anstalt kom aldrig att verkställas. Livmedikus Rossi med biträde av licentiat G Halenius i samråd med förste livmedikus doktor Engelhart, doktor Florman och doktor Liljevalch beslöt att öppna prinsens lik den 30 på eftermiddagen, då de bedömde att om obduktionen uppsköts skulle värdefulla upplysningar gå förlorade. Den 2 juni kom med kurir protokollet från liköppningen. Närvarande hade varit prinsens tjänstgörande kavaljerer och kyrkoherde Krook Besiktningen visade att kronprinsen dött av slag (apoplexi). Kollegium Medici har anmält att de önskat en noggrannare undersökning av prinsens maginnehåll, vilken en kunnig kemist borde tittat på. Man hade dock inte nyttjat de medel som behövts för att bibehålla kroppen från röta eller samlat maginnehållet.
Det är första gången fänriken stått öga mot öga med hans majestät. – Jag hade icke väntat mig honom sådan. – Han är alltid sådan. Han är för konungslig att befalla. De följde efter konungen, som klättrade öfver vagnar och stupade djur. Hans rörelser voro viga men aldrig snabba utan måttfulla och ganska långsamma, så att han aldrig ett ögonblick förlorade sin värdighet. När han slutligen banat sig fram genom trängseln i stadsporten, steg han i sadeln med sina följeslagare, som nu voro sju man. Hästarna snafvade på isgatan, och några störtade, men Lewenhaupts invändningar lockade endast konungen att än hjärtlösare bruka sporren. Lakejen Hultman hade hela natten läst högt för honom eller berättat sagor och slutligen narrat honom att skratta vid den spådomen, att hade han icke af Gud uppsatts till en konung, skulle han hela sitt lif ha blifvit en människoskygg kammartrampare, hvilken uttänkt mycket underligare verser än salig Messenius i Disa på Bollhuset, men framför allt de väldigaste kämpakväden. Han försökte tänka på Rolf Götriksson, som alltid själf red främst framför sina män, men det ville i dag icke lyckas honom att innestänga tankarna i sagans lekstuga. Den oro, som den sista tiden slagit sina klor i hans sinne, ville icke släppa det kungliga rofvet. Han hade nyss på kansliet sett de upphettade ansiktena. Allt från barndomsårens upptåg fången i sin egen forntidsaktiga inbillningsvärld, satt han döf för de skärande nödropen kring vägen, och han blef misstrogen mot hvar och en, som visade en känsligare hörsel. I dag liksom eljes märkte han knappast, att man bjudit honom den mest uthvilade hästen och den färskaste brödkakan, att man på morgonen lagt en pung med fem hundra dukater i hans ficka, och att ryttarna vid första tumult skulle slå ring om honom och offra sig för de dödar, han utmanat. Däremot märkte han, att soldaterna hade hälsat honom med hemsk tystnad, och olyckorna hade gjort honom misstrogen till och med mot sina närmaste. Den försiktigaste motsägelse, det mest förklädda ogillande lade han märke till utan att förråda sig, och hvart ord låg kvar och gnagde på hans själ.
De togo aldrig slut, tänjde ut sig i det oändliga liksom ljuset, som aldrig ville slockna på allvar. Han försökte fara ut i omgifningarna, men fann det ännu ledsammare där än inne på gatorna. Gräset föreföll honom så besynnerligt; det var så tätt, så grönt, och han var rädd för ormar. Och då han knappast kände namnen på träden och på de vanligaste blommorna, var naturen som en sluten bok eller som en bok på ett för honom, främmande språk. A. Ä b e r g och E. A m i n o f f. TJÄNSTEMANNASÄLLSKAPET: RÖKRUMMET. I DUN t r o t t. åtminstone inte ännu. inte ännu. men o m några år. alldeles säkert om några år. o m två år. ett år. han gaf sitt ord därpå. Hans för detta biträde stirrade på honom, som om han inte trott sina öron. Därefter brast han i skratt och förklarade, att det var det roligaste skämt, han någonsin hört. Men Lorentz såg icke alls skämtsam ut; det var hans fullkomliga allvar. Hvarpå Dahl blef förargad och förklarade, att affären var hans. Han hade endast att betala det bestämda afträdet. Lorentz steg upp, betalade och gick. I tamburen hörde han Dahl skratta och prata med flickorna, som W. Fahlstcdt foto. skrattade också de. H v e m hade de roligt åt? Naturligtvis åt honom 1 Den första september flyttade gubben LoMen alla andra rundt omkring honom hade rentz från sitt lilla rum, där han bott i trettiosynbarligen m y c k e t roligt. fem år, gående öfver från den ena hyresgästen Och han började förstå, att skogen, ängen, till den andra, liksom en möbel, som hörde vattnet var ett studium, som kräfde tid. Han till våningen och hvilken ingen fick rubba var för gammal. Han skulle ha börjat förr. från sin plats. Han trifdes icke längre i staMan skall vänja sig v i d naturen, medan man den mellan broarne, där han riskerade att ännu är ung, liksom man från ungdomen skall möta sina gamla kunder. Dahl hade naturöfva sig med att fördrifva hvilostunderna melligtvis talat o m alltsammans. Man skrattade lan arbetet.
Cederschiöld fästat uppmärksamhet derå, att den med professionen i ny-europeisk linguistik vid de båda universiteten förenade lön utgjorde endast 4,000 R:dr, då deremot alla öfriga professorer derstädes, hvilkas aflöning vore bestämd till visst belopp i penningar, åtnjöte en lön af 4,500 R:dr. I anledning häraf och enär något giltigt skäl till en dylik skilnad i löneförmåner för befattningar, hvarmed enahanda ansvar och åligganden vore förenade, icke förefunnes, har motionären hemställt, att lönerna för förstnämnda professioner måtte varda fastställde till enahanda belopp, som för de öfriga utgår. Delande motionärens åsigt i denna fråga, har Utskottet funnit sig höra tillstyrka, att lönerna för de vid rikets båda universiteter inrättade professioner i ny-europeisk linguistik måtte höjas hvardera med 500 R:dr, och således en årlig tillökning af 1,000 R:dr i an slaget till universiteterna för detta ändamål beviljas. 27:o. Till Utskottet är vidare af Riddersliapet och Adeln remitterad en inom samma Riks-Stånd väckt motion, deruti Grefve UI. A. Taube hufvudsakligen anfördt, hurusom det nästan i alla lifvets förhållanden vore af icke ringa vigt att känna de lagar, efter hvilka industrien i allmänhet under sin mångfaldiga utveckling har att verka. Läran om dessa lagar, eller stats-ekonomien, hade visserligen redan i viss mån utgjort föremål för akademisk undervisning vid Upsala universitet, men den voro derstädes anvisad en högst underordnad ställning, i sammanhang allenast med läroämnena för den juridiska bildningen, och i brist på tillräckliga lärarekrafter, endast högst ofullständigt behandlad.
Domkapitlet genom anmärkta åtgärden öfverskridit gränsen af sin lagliga makt och myndighet samt oskäligen tillskyndat målsägaren kostnader, Kongl. Hofrätten, jemlikt grunderna i l:a kapitlet 12 § RättegångsBalken, pröfvade rättvist döma de Domkapitlets ledamöter, hvilka i beslutet om målsägarens inkallande tagit del, att för hvad dem blifvit i målet till last fördt hvar för sig böta Atta Riksdaler 16 sk. och att gemensamt godtgöra de honom tillskyndade kostnader med 16 Riksdaler 32 sk. Banko, hvartill dennes kostnadsräkning skäligen nedsattes. Öfver detta utslag hafva underdåniga besvär blifvit af Domkapitlet anförda och bero af Kongl. Maj:ts nådiga pröfning.
Den tredje instansen är hos K. M., hvarest alla ärenden för hela riket, afgöras af Konungen ensam efter hörande af rådgifvare, som icke hafva beslutanderätt och äro godtyckligt afsätlliga lika som landslun. Skulle nu mellan-instansen af sjelfständig behandling för administrativa ärenden borttagas; hvad blefve då följden? Jo den, att l:sta instansen vore alldeles lika beskaffad, som den 2:dra instansen, och den 2:dra lika med den 3:dje d. v. s., detsamma, detsamma, detsamma tre grader igenom. Hvartill tjena 3 instanser, när de alla äro lika beskaffade. Del är ju denna invändning, man gjort emot lagmansrätlerna, nemi. att det icke till något tjenar alt hafva 2 instanser, som äro lika organiserade. När det är fråga om domstolsmål så är en dylik organisation oriktig; men då fråga är om andra mål, så är hon riktig. Dessutom, mine Hrr! är med näringsärenden det förhållandet, olika med öfriga administrativa mål, alt i de förra är hos oss Konungen enväldig. Det enda återhåll på enväldet i dessa ärenden, hvilket nu finnes i Sverige utom det, som mellan riksdagarne ligger i allmänna tänkesättet och under dem i Ständernas önskningar, är den kollegiala formen för närings-ärendenas behandling i andra instansen. Tager man bort denna, så blifver enväldet här fullständigare, än man kan säga någorstädes; ty i andra fria samhällen, är det representationen, som med Regeringen uppgör näringsförfattningarne, innan deras verkställighet öfverlemnas åt beroende embetsman. Men hvem är det, som här uppgör författningar i näringsärenden om icke hergsoch comm.- colhne? Det är i allmänhet icke möjligt för ett Statsråd att fä tid med förfaltningarnes utarbetande i sådana ärenden, utan de måste lill hans granskning uppgöras af underordnade embetsmyndigheter, eller också af comiteer.
Carl Xl:te af år 1677, så lydande: ’5Såsom hvart och ”ett Stånd vid denna Allmänna Riksdag ”och Sammankomst lärer fuller till att er”visa något erkläckeligt, gripa sig så när ”sorn det någonsin vid desse besvärlige ti”der kan tåla och förmå: och fördenskull ”till andre extraordinarie utlagor der utom ”sig icke sufficient finnes, så är det samte”ligas och synnerligen deras allerunderdå”nigste begäran och stadiga förhoppning, att ”de icke Riksdagarne emellan antingen med ”någon pålaga, utom denna sin bevillning, ”betungade, eller ock med Provincial-möten, ”måga besvärade varda, utan då Riksens ”tillstånd så fordrar, till en allmän Riksdag ”sammankallade och föreskrefne blifva.” Uppå denna underdåniga skrifvelse förklarade äfven Konung Carl XI sig villja Nådigt afseende lemna. Jag anhåller vördsammeligen, att detta anförande måtte till StatsUtskottet remitteras. Remitterades till StatsUtskottet. Deri 11 Maj e. mi 411 Vidare hade -Grefve Gyllenborg Inlemnät följande, som upplästes, så lydande: Vördsamt Anförande! Då det i sednare tider mindre gynnas, de jordbruket, vid fördelningen af nu varande Bevillning, blifvit, utöfver behörig jemförelse med andra Medborgare-Classer, betungadt, men i saknad af Geometriska Chartor öfver Hemmanen, Hemmans-ägaren likväl icke kunnat med bevis möta ofoget af en ofta orättvis Egendoms-värdering, som dertill föranledt, påkallar det enskildta behofvet, i förening med den allmänna nyttan, ett yrkande, att i allmänhet all jord, men i synnerhet alla Hemman i Riket måtte så skyndsamt ske kan, uppmätas och på Chartor affättas. Jag anser öfverflödigt att ingå i något yttrrnde om den obestridliga nytta i flera afseenden, som Landets afmätning tillskyndar, då det ligger i öppen dag, att så länge denna afmätning icke är verkställd sakna alla beräkningar i Stats-hushållningen en pålitlig grund.
Derför fordrar hon ock så mycket af oss stackare. Nå,“ tillade hon med ett svagt leende, „nog tycker också jag att du gör dig många onödiga bekymmer; men då man aldrig hör talas om annat än idel jemmer, blir man väl ock till slut så uppskrämd, att man i allt ser fasligheter. Ack, hvad det måtte vara roligt, när det är fred!“ „Ja, nog talar man om ungdomsglädjen, men den ha vi visst ej vetat af. Ack, om det blefve fred! Men visst har det nu ändå varit mycket bättre en tid, än då jag var barn, och hären ännu var i landet och kämpade mot ryssarne. Icke hör man af sådana rysligheter numera.“ „Ack, Cecilia,“ svarade Margaretha, „det är ett sorgligt lugn: dödens lugn, säger mamma, detta lugn, som kommer deraf, att landet dukat under för öfvermakten.“ „Dödens lugn! tror du det är så svårt, Margaretha? Ja väl för ett land lär det väl så vara, men vet du, syster, jag tycker att det skulle vara ljuft att dö.“ „För att slippa se spindlar, till exempel,“ sade Margaretha leende. „Ja också det. Ser du, Margaretha, du är svenska. Vår moder är verkeligen en svenska, ehuru hon, som du vet, genast vid sin ankomst till Finland, med allvar lärde sig sina underhafvandes språk. Vår fader var ock till hälften svensk, såsom nästan alla ståndspersoner i landet. Men jag är en verklig finska. Ser du, den gamla Vappo, som var min amma, hon var just en af de allradjupaste finskor. Du känner endast hennes stela yttre, hennes fåordighet, hennes vedervilja emot att bråka något svenskt ord; men jag känner hennes varma trohet, det dunkelt glödande, sagolika djupet af hennes inre, den nästan hemska tjusningen af hennes sånger. Ofta tyckes mig, att hon måtte veta och se mera, än andra menniskor. Ja, jag räds stundom för mig sjelf; det förekommer mig, som om jag af henne skulle emottagit en af mig sjelf oförstådd gåfva att ana något utom det närvarande.“ „Hu, huru du talar, svärma ej nu åter, Cecilia.“