Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven i vår tidning har den nu bortgångne på senare tiden varit en gärna läst medarbetare, och våra läsarinnor erinra sig nog med nöje sådana dikter som de vackra: » Husmodern » eller » Herntrefnad », hvilka i år från hans penna influtit. För ett par år sedan vann han af Svenska akademien pris för en dikt, hvari han besjöng sin hembygd, den fagra Ronnebynejden. 255 Bland de sista toner, som utgått från den nu för alltid förstummade lyran, äro en vacker dikt, ämnad att inflyta i Iduns under arbete varande julnummer för i år, samt nedanstående sonett. T h e l a n d e r. | | u låter diktens värld dig väl behaga, * J Där flickan drömmerom sin sagoprins. Men glöm ej därför verkligheten • — minns, Att äfven lifvet är en vacker saga! » Vår tid är äfventyrens tid ». — Att klaga På tidens brister, därmed föga vinns. Ack, se dig kring: så långt som lifvet finns, Finns ock ett underverk att iakttaga. En saga är j u blott ett diktadt skal Omkring en sann, en lätt förborgad kärna, Är höljet kring en hemlighet allenast. Men skalet bräck — och undret sker dig genast: Fram springer språksam poesiens tärna Och öppnar verklighetens bildersal. sM2 n egenskap, som det bör ligga hvar I I moder om hjärtat att, så mycket som på henne ankommer, motarbeta hos det barn, hos hvilket den röjes, är blygheten. Icke att den kan sägas utgöra något fin de siécle-drag eller karaktärisera vår ungdom i allmänhet, visst icke, men just därför är den af så mycket mer ödesdiger natur för den med denna besvärliga åkomma behäftade individen. För att emellertid genast klargöra min ståndpunkt, sedan jag uttalat ofvanstående, efter hvad det säkerligen kan tyckas mången, mindre korrekta uppfostringsmaxim, skyndar jag att, innan jag går vidare, förutskicka den upplysande anmärkningen, att ordet blyghet här ej begagnas i motsats till oblyghet, ej heller såsom synonym till vare sig blygsamhet eller försynthet, om ock å andra sidan det ej kan nekas, att blygheten verkligen står i en viss skyldskap till dessa dygder.
I hans hus vistades hon sedan länge och genomgick där en allvarlig skola, i hvilken hon lärde sig väl sköta crayon och ritstift och äfven utförde ett och annat kopparstick. Emellertid blef porträttering hennes hufvudsak, och sedan hon 1830 fått egen atelier, blef hon snart för sin konst så anlitad, att det började blifva en modesak, att gå till » mamsell R ö h l ». Flitig som hon var, strödde hon kring sig porträtt, och i mångfaldiga bättre ställda familjer räknas dessa ännu till husets klenoder. Hon ritade till en början mest med svarl krita, stundom äfven med färgade kritor, men öfvergick allt mera till crayonen. Flere af hennes porträtt, såsom de af Franzén, Geijer, Holmbergsson (far och son), Nils Månsson, Anders Danielsson och Emilie Högqvist, graverades och litografierades af Forssell, Ruckman, bröderna Cardon, Herlin m. fl. och äro därför mest bekanta. 1849 begaf hon sig utrikes och for först till Paris; åren 1851 och 1852 vistades hon i London och Liverpool, men återvände 1853 till Paris, där hon uppehöll sig i tre år, dels arbetande på Coigniets atelier, dels sysselsatt med att kopiera i Louvrens galleri. Hon hade nu vinnlagt sig om pastelmålning och hann äfven i denna konstart till en viss höjd; dels utförde hon fotografier i pastell, dels kopierade hon bibeltaflor af Doré o. a., detta likväl mera af eget intresse, ty sedan hon återkommit till Stockholm, hade fotografien börjat dominera. Hennes ekonomiska ställning var emellertid så grundad, att hon kunde bära det minskade tilloppet af beställningar, och i sin atelier, fyra trappor upp i Brunkebergs hotell, arbetade den gamla konstnärinnan hädanefter mest på taflor, som skulle glädja hennes vänner eller henne själf, med samma flit som då hon i yngre dagar ritade kunders porträtt. Stilla och tillbakadragna förflöto hennes ålders dagar, och den 30 juni 1875 upphörde de. 1843 hade Marie Röhl blifvit medlem af Konstakademien.
Innan likväl erfarenheten ådagalagt ett mera allmänt behof af methodens användande i en större utsträckning, tror Utskottet sig icke böra understödja motionärens alternativt gjorda framställning om anslag til! inrättande af ett homöopathiskt sjukhus; hvaremot Utskottet, i enlighet med det andra förslaget, anser medel för nästkommande tre år böra anvisas för inrättande af en poly klinisk anstalt för homöopathisk sjukvård uti någon dertill lämplig lokal i hufvudstaden, hvarest, under skickliga homöopathiska läkares inseende, ej mindre råd och läkemedel på vissa tider dagligen må kunna gratis meddelas åt dem, hvilka önska rådfråga dervarande läkare, än äfven tillfälle beredas för medicine studerande, som sådant önska, att kostnadsfritt erhålla undervisning i den homöopathiska medicinens studium och praktiska utöfning. Då Utskottet förmodar, att en summa af 8,000 R:dr R:mt årligen blifver tillräcklig för bestridande af de med en sådan stiftelse förenade utgifter, såsom hyra för en tjenlig lokal, aflöning för läkare och betjening, medikaments-kostnader m. in., har Utskottet funnit sig böra hemställa, att Rikets Ständer måtte, för hvartdera af nästkommande tre år, til! Kongl. Maj:ts disposition ställa en summa af 8,000 R:dr Rimt, för att användas till inrättande i hufvudstaden af en poly k linisk anstalt för homöopathisk sjukvård, samt tillika bos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit, efter vedecbörandes hörande, Stäls-Ulskollels Utlåtande M 141!. (Fortsättn.') 29 täcktes iåla utfärda stadgar eller reglemente för en dylik anstalt, hvilken torde höra ställas under Kongl. Sundhets—kollegii inseende, med skyldighet frir polyklinikens föreståndare att lill bernäfda Kollegium årligen aflemna berättelse om anstaltens verksamhet. 108:o.
Detta medgifver jag gerna, oell i följd deraf är det som jag ej, lika med Frih. Hamilton, kan instämma i del stora loford, som blifvit ti 1 Ideladt de nyare bankerna, som tillkommit sednare än den Wermländska, alt nemi. hafva förvarfvat sig rättigheten att utgifva creditsedlar till större belopp, an teckningssumman. Denna innovation anser jag vådlig och oriktig i princip, om det också måste medgifvas, att deraf icke hittills försports någon våda. Jag är också öfvertygad om, att då i en privatbanksdirection finnes skickliga och lika aifärs-karlar, så är det ej någon våda alt emottaga en sådan banks sedlar; men i grundsatsen kan det icke antagas som rätt, alt en privatbank utgifver större antal credit-sedlar, an som svarar mot dess fond. Delta har dock skett lill följd af den rättighet Konungen tilldelat vissa banker, nit på grund af credilivhypotheker ulstiäcka utöfver teckningssumman sin sedelrörel12 H. 33 a5S Den 22 Augusti f. m. Se. — Vidare instämmer jag deruti med de 3:ne herrarne, alt, på sätt Utsk. utvecklat, den solidariska ansvarigheten ej är sådan den borde vara; och det är derföre jag med fägnad funnit i Hr von Troils yttrande ett understöd för den sats jag framställt, nemi. att när den solidariska ansvarigheten göres till basis för privat-bankerna, så bör den göras så fullkomlig som möjligt, dock icke så orimlig som den Engelska. Hvaruti jag åter icke kan instämma med de 3 talarne, är iden utveckling, som skett ang:de de mindre sedlarna och nödvändigheten att prival-banker endast borde tå utgifva sedlar på större valörer. En ledamot har ledan yttrat, huruledes det skulle gränsa nära nog till det ornöjliga att bereda en privatbank någon vinst; men om man alldeles icke ville afse detta, borde det dock förtjena afseende, att orten, der en bank inrättades utan ratt att utgifva mindre sedlar, deraf i och för vexlingen hemtade föga nytta.
Vid förnyad föredragning lades till Handlingarne: 1:0 Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie Utskottens Memorial, N:o 4, angående anmärkning emot det, i anledning af Herrar Donners och Valleijs Motioner om ändring af 4 §. i underrättelserna till 1826 års Tulltaxa, afgifna Betänkande; och 2:0 samma Utskotts Utlåtande, N:o 5, i anledning af anmärkningar inom Hedervärda BondeStåndet emot Utskottens Betänkande, angående Införsel af eller Tull å utländsk tvål, ull och ost. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos följande Bevillnings-Utskottets Utlåtanden: N:o a o, ang. väckt Motion om befrielse för Staden Borås från Bevillnings erläggande under tio års tid; och N:o 22, i anledning af anmärkningar emot Betänkandet N:o xo, ang. gjord Motion om befrielse från Bevillning af Recognitions-smide. S. D Efter förnyad föredragning af Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 23, i anledning af innom Borgare - Ståndet gjorda anmärkningar Prot. Utdrag den i Junii 182g, g anmärkningar emot Utskottets Betänkande, N:o it, angående serskilda förslag till lörenklande af Beredningsoch Taxerings-Coinitéers förrättningar, lät Ståndet dervid bero; äfvensom till Handlingarna lades Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 24, angående bestämmande af viss tid för utfärdande oell pröfning af Kammar-Rättens anmärkningar. S. D. Föredrogs å nyo cicil afslogs Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets ytterligare Utlåtande, N:o irg, i anledning af erhållna återrernisser å Utskottets Betänkande, N:o 40, angående klagan deröfver, att Bergsmännen inom Nerikes och Vestmanlands Bergs, lager blifvit älagdt att vid Masugnarne begagna Malmvågar i stället för skollär m„ m. S. D.
Och då donna Micaela drog luckan från fönstret och såg den grå morgonen, sände hon den en slängkyss och hviskade: »Du, som är morgon till den dag, då jag får resa, du är den vackraste morgon jag någonsin sett, och så grå du är, så ville jag smeka och kyssa dig.» Men hon tyckte dock mest om klockorna. Däraf kan man visserligen veta, att hennes kärlek var stark, ty för alla andra var det pinsamt att höra dessa klockor, som ej ville sluta att ringa. Det var ingen, som frågade efter dem under den första halftimmen. Under den första halftimmen hörde man knappt något ringande, men under den andra och den tredje ... Det skall ingen tro, att San Pasquales små klockor ej kunde göra sig hörda. De hafva alltid ett starkt ljud, och nu var det, som om klangen i dem växte och växte. Det var snart som om det ej skulle vara annat än klockor uppe i dimman. Det var, som om hela himlen skulle hänga full af dem, fast man ej kunde se dem för molnens skull. Då donna Elisa först hörde klangen, trodde hon, att det var San Guiseppes lilla klocka, som ringde, och sedan att det var själfva domkyrkoklockan. Så tyckte hon sig höra dominikanerklostrets klocka stämma in, och till sist visste hon bestämdt, att alla klockor i staden ringde och ringde allt hvad de förmådde, alla klockorna i de fem klostren och de sju kyrkorna. Hon tyckte sig känna igen dem alla, ända tills hon frågade och fick veta, att det ensamt var San Pasquales små klockor, som ringde. Under de första timmarna, och då man ännu ej öfverallt visste, att klockorna ringde alldeles af sig själfva, märkte man blott, att regndropparna föllo i takt efter klockljuden och att alla som talade fingo en stark malmstämma. Man märkte också, att det var omöjligt att spela både på mandolin och gitarr, därför att klockljuden blandade sig med musiken och gjorde den örondöfvande, och ej heller kunde man läsa, därför att bokstäfverna svängde fram och åter som klockkläppar, och orden hade fått röst och läste upp sig själfva alldeles hörbart. Snart kunde människorna ej tåla att se blommor, som hängde på långa stjälkar, därför att de tyckte att de svängde fram och åter.
– För en son, som innerligt älskar sin far, dör denne alltid för tidigt, svarade John häftigt, hvarpå han i mildare ton tillade: Jag är emellertid belåten, med att Lunden känner tacksamhetens eld i sitt hjärta för alla de välgärningar, han åtnjutit af min far. Han skall ej ha skrifvit dessa verser förgäfves, jag skall ej förgäta honom dem. Amiralen, som stått och trampat oroligt under Johns deklamation, kunde ej längre hålla tillbaka sin nyfikenhet. – Har svåger funnit testamentet? Det är på tid, att vi få saken klar. Christine och jag ämna resa hem i slutet af veckan. John knycklade ihop tidningen och stoppade den på sig. – Nej, käre svåger, jag har sannerligen gjort mig allt tänkbart besvär och letat öfverallt, men ej funnit testamentet. Jag lär väl i min stora bedröfvelse ha stoppat undan det någonstädes, hvar vet jag ej, lika litet som jag kan påminna mig, att jag sett testamentet, men det kan ju ha fallit ur mitt minne vid detta förfärliga tillfälle. Dock lofvar jag, att hvarken min mor eller min syster skola bli lidande på detta. Efter ett ögonblicks uppehåll fortsatte John: – Min salig far talade strax före sin död med mig om sina testamentsförordnanden. Jag hörde beklagligtvis ej så noga efter, men det hufvudsakliga kommer jag dock ihåg. Min kära mor minnes väl också de bestämmelser, som gällde henne, och som hon undertecknat. – Nej, det gör jag inte, svarade fru Christina kärft. – Jag har tänkt ut därnere på contoiret, medan jag letade som allra argast, att jag ej gör min mor någon orätt, om jag föreslår henne, att hon erhåller fyrtiofyra tusen riksdaler kontant och i årligt underhåll åtta tusen riksdaler banco. – Hvilket motsvarar ett belopp af ... vill min måg godhetsfullt inkommodera sig med att uträkna summan? Grefve Wachtmeister tog fram sitt plån och började räkna. Han var en habil räknemästare, och han sade nästan ögonblickligen: – Detta är räntan på ett kapital af 133,333 riksdaler. Fru Hall lät ej märka sin tillfredsställelse, hon sade blott: – Och hvad om Gunnebo?
Då likväl 5 i §:n i Reg.Ftn och 3o §:n i Riksd.- Ordn. utstaka StatsUtsk:s åligganden, hvilka äro att handlägga och bereda de ärenden, hvilka tillhöra detta Utsk. och icke att fatta beslut till grundlagsförändringar; anser jag, att berörde Utsk. vida öfverskridit sina gränsor och tillvälla! sig en makt, som R. St. detsamma icke delegerat. 07 §;n i Reg F:n uttrycker väl, att R, St. utöfva Svenska Den 8 April f. m. 117 folkets lätt att sig beskatta; men dermed måtte ej forstås rättigheten att upphäfva skatter. Då nu StatsUtsk. såsom grundsats likväl gjort gällande, att R. St. äga ensamt rättighet att förändra grundskatterna, ser jag deraf de betänkligaste följder härflyta. Med ordet förändra kan förstus både så väl att förhöja, som förminska ordinarie inkomsterna, således äfven de, som utgå af jorden; — och hvar vöre väl då grunden för statsregleringen, hvar vore då säkerheten för äganderätten af jord, och hvar vore väl då hvarje medborgares skydd för annan egendom? — Hvart femte år skulle rubbning kunna ske i alla samhälls-förhållanden, allt efter som åsigterna hos R. St. gynnade det ena eller andra medborgsmanna-intresset. Ett osäkerhetsoch oroligbets-tillstånd skulle uppkomma, hvilket, hämmande Statens utveckling, skulle medföra dess förderf, kanske fullkomlig upplösning af vårt samhällsskick. Men ännu står 16 §:n i Reg.Ftn orubblig; dess anda är äldre än någon grundlag, ty den har alltid funnits djupt preglad i Svenska folkets hjeltan, och utgjort dess hopp och förtröstan mot alla tillfälliga försök att rubba bestående ordning. Det är Konungen, som besvurit Svenska folket, "att vrångvisa och orätt hindra och förbjuda, och in"gen afhända låta något gods;’’ och till denna Konungens försäkran har också delta folk med lugn anförtrott sina kommande öden. Med förundran har jag således funnit, alt StatsUtsk., ehuru sammansatt af så många upplysta män, likväl velat leda R.
Jag är bosatt i en af Österbottens småstäder med 2 000 invånare, bland dem mänga gamla ogifta fruntimmer, men ännu aldrig har jag funnit samma förhållande existerande här som det i Idun skildrade. Här finnes bland annat en » fruntimmersförening », hvars syfte är omsorg om de fattiga, Föreningens ordförande har i många år varit en gammal, nu 60-årig, fröken. Då hennes krafter ej mera medgåfvo hennes kvarstående, hade föreningen önskat åter få till ordförande någon äldre, ogift fröken, som mera odeladt kunnat ägna föreningen sin tid o c h sina krafter. Ordförandeplatsen måste dock denna gång af flere orsaker besättas af en fru. Huru som helst finnes ingen anledning numera för oss här i Finland att beklaga det bemötande, som den äldre ogifta kvinnan får röna, ty de ha, sitt människovärde likaväl som den gifta, o c h den som dristar påstå något annat, torde ej oanmärkt få göra det. Har samma åskådningssätt ännu ej fått insteg i Sverige, kan det dock ej dröja länge, förrän de gamla fröknarnas anseende är till fullo upprättadt, deras förtjänster erkända o c h ingen skillnad göres i den uppmärksamhet hvar o c h en är skyldig bevisa, vare sig gift eller ogift, äldre aktningsvärdt fruntimmer. En finska,. Ur notisboken. Kronprinsessan som författarinna. En tysk tidning berättar, att kronprinsessan Victoria för närvarande är sysselsatt med en skildring af sin egyptiska resa och att denna reseskildring skall illustreras med de fotografiska vyer, s o m hon själf tog under sin vistelse i Egypten. Kronprinsessan Victoria afreste från R o m till Florens den 2 d:s. Resan fortsattes till Venedig den 5 d:s. Kronprinsessans hälsotillstånd är fortfarande tillfredsställande. Intet ålderdomsunderstöd åt våra barnmorskor! Barnmorskornas behjärtansvärda pensionsfråga har nu tyvärr fallit pä kamrarnes olika beslut. Första kammaren biföll visserligen den k. propositionen o m beredande af ålderdomsunderstöd åt barnmorskorna, men andra kammaren biträdde utskottets afslagshemställan. Hr C. Wallis betonade, att frågan dock icke därmed för alltid var fallen, utan borde återkomma. * Kvinnorna för fosterlandet!
Hvilken ofantlig mängd af vild fågel, kalkon, fasaner, höns, ankor, gäss m. m., äfven ordnade med grönt och band. De trenne sistnämnda slagen tillhöra i allmänhet de mindre bemedlades julmiddag, medan de förra, jämte biff, utgöra » les pieces de résistance » på de rikas ymniga bord. Hela husgafveln, ofvan och på bägge sidor om de vida, öppna ingångarne, samt väggar och diskar innanför, äro öfverfyllda med rad öfver rad af dylikt fjäderfä. De äro mestadels f. d. befjädrade, ty nästan alla äro plockade, och inga säljas med fjäderklädnad och innanmäte. Julklapparna spela, som sagdt, föga roll i England. Presenter gifvas visserligen i familjer, där barn och ungdom finnas — hvarje medlem ger en julklapp till hvar och en af de andra — • men de äro sällan arbetade af gifvaren själf, utan köpta färdiga. Bodarne öfverbjuda hvarandra därför i rikt och prydligt utställande af eleganta och lockande varor; i synnerhet om kvällarna förete de ofantliga bodfönstren en strålande och vacker anblick. Utom prislappar gifvas uppgifter sådana som: » Christmas Presents », » Useful Xmas Gifts » e t c, motsvarande de svenska anvisningarna: » passande för julklapp », o. s. v. Många bodar anordna särskilda afdelningar, kallade julbazarer, för allt hvad i småsaksväg kan lämpa sig för julen. Utdelningen af julklappar sker juldagen; någon gång på aftonen, men i allmänhet för barn på så vis, att dessa aftonen förut upphängt sina strumpor på sängstolparne i förväntan, att de under natten skola fyllas af Sankt Klaus (julgubben), barnens sanne vän. De små äro ej sena att på julmorgonen undersöka, hvad den snälle Klaus — i pappas och mammas person — • har stoppat in i deras strumpor. Julgranen, som infördes i England af prins Albert af Saxen-Coburg Gotha (drottning Victorias gemål) är numera ganska allmän, och man ser hvarje år ett ökadt antal däraf utanför blomsteroch frukthandlares bodar. Alla — från de små af / meters höjd till de 2 ä 3 meter höga — säljas med rötter i kruka.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga om tillsättandet af en andre Apologist vid Faldu högre lärdomsskola, samt om anslag till hans åflo nan de. Inom Hög v. Preste-Ståndet iir motion i detta ämne väckt af Herr Biskopen Abelius, som anfört, att, då i Kopparbergs län, med en folkmängd af omkring 13p,ooo personer, endast funnes en elementar-läroanstalt, eller den i Fahlu stad varande högre lärdomsskola, med en dertill hörande apologisl-class, och nämnde län således vore i detta hänseende sämre lottadt än andra, åtgärder till aflrjelpande af en sådan brist vore af behofvet påkallade. Jemte åkerbruk utgjorde bergshandteringen en af provincens hufvudnäringar, och för de dervid anställde personer, bruksförvaltare, mechanici m. fl. vöre de kunskaper, hvilka i Åpologist-skola kunde inhemtas, egentligen af nöden; men för fyllandet af ett sådant behof, vore den undervisning, som af den ende i ofvanberörde dass anställde lärare kunde meddelas, alldeles otillräcklig, sedan antalet af lärjungar derstädes i sednare åren betydligen vuxit. Af denna orsak bade väl i83a års Skol-revision föreslagit tillsättandet af en andre Apologist, likasom sednaste Revision ansett än större utvidgning af skolan böra ega rum, men någon annan förmon i detta hänseende hade, i brist af tillgångar, icke kunnat vinnas, än att en dupplicant i Apologist-classen blifvit förordnad och erhållit för åren 1841 och 1842 en gratification af i5o R:dr årligen. Då likväl en ordinarie lärare på denna plats vore synnerligen behöflig, ansåge sig motionären böra föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om tillsättandet af en andre Apologist vid Fahlu Apologist-skolo, samt anvisa medel för hans aflönande, till hvilket förslag motionären hemtat ytterligare skäl derifrån, att, af de till Elementar-Läroverken vid sednaste Banco — ett. i förhållande till folkmängden ringa belopp — kommit Kopparbergs län tillgodo.
– Men äfven Kristianernas tolkningssätt kan vara berättigadt, sade Hermione, – ty jag föreställer mig, att de gudomliga sanningarne symbolisera sig uti historiska händelser, likasom i skaldernas ingifvelser. Du, Ismene, frågade nyss, om det ej är skalderna, som diktat våra myther, för att roa sig och andra ... – Ja, jag gjorde det, svarade Ismene, – och nu skall du förklara mig den saken, Hermione. – Jag tror, att många af våra skalder haft ett högre syftemål än att roa, att de diktat i pythiskt skalderus, att mytherna äro äldre än de, och att de endast gifvit dem bestämdare gestalter, lifligare färger. Men äfven när skalden skrifvit endast för att roa, endast med afseende på skönheten, icke på sanningen, så utesluter detta icke möjligheten, att sanningen, honom omedvetet, infinner sig och tager sin boning i de former, han skapat, såsom lifsgnistan infann sig i Pygmalions bildstod. Skalden förhåller sig då till sitt verk, såsom en moder till det barn, hon gifvit lifvet. Modern är barnets upphof, men det är icke hon, som bildat tankelagarne för dess själ; hon är omedveten om dess anlag, känner icke arten af den ande, som lefver i detsamma. Ja, jag tror, att det är omöjligt att bilda något skönt, utan att deruti ovilkorligt döljer sig såsom kärna något sannt, af hvilket det sköna är återskenet. Den sanne konstnärens hand föres ej af honom, utan af en högre magt, och hvad som synes vara en nyck af hans fantasi, är en lag i den gudomliga naturen. Derom erinrades jag i går genom en berättelse af min faders vän, matematikern Diofantos ... – Diofantos? Den besynnerlige, tankspridde gubben? inföll Ismene. – Ja, han. – Det lär vara en riktig trollkarl, sade Ismene. – De säga, att han räknar ut, huru solen, månen och stjernorna skola gå, och att icke ens den minsta lilla stjerna kan smyga sig till att gå på annat sätt, än den der flintskallige gubben föreskrifver henne. Han lär vara en ordentlig tyrann mot stjernorna.