Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ah, aldrig, aldrig mer skulle lifvet komma i sina gamla hjulspår! Hon hade sjunkit ned i en soffa och tryckte pannan mot sina sammanknäppta händer, som hvilade på kudden. Alla hennes tankar hade i närmre eller aflägsnare grad rört sig kring honom. Det hade icke funnits tid till grubbel eller tvekan. Att närma sig honom var målet, att vinna hans bifall var belöningen. Hon hade gått med förbundna ögon och trott att det var kunskapsbegäret som vägledt henne, och lifvet hade förefallit så rikt. Men nu var det slut. Hon skulle ta sina fattiga trasor och gå. Hon hade lefvat på en stöld, en lögn, hon – som velat vara så ärlig! Sjelfbedrägeri hade det varit. Åh! Det kom en lång, en stönande suck. Men så reste sig förbittringen, – harmen öfver att vara så feg, att låta nedslå sig af det minsta, hon, som egde allt hvad andra eftersträfva: pengar, frihet, makt. Var det inte fegt! Hon satte sig häftigt upp och kastade hufvudet tillbaka mot soffans karm. Bort med denna pjunkiga stämning, bort, bort! Det gälde bara att skaka den af sig. Men då flammade striden upp, ty det fans något inom henne som var starkare än hon. Det skrämde och jagade, lockade och smekte, det lemnade ej rum för en tanke, det var blott detta enda. – Hon höll för sina öron, men det växte i trots; det skriade, jublade, klagade, bad; det kände alla tongångar, det gick i alla skiftningar, och det var blott detta enda: det, som hon ville frigöra sig ifrån. Hon kämpade med det och kastade det undan med makt; mångdubbelt starkare kom det igen. Var hon då så svag, så eländigt svag, att hon ej kunde slita det ur sitt hjerta! Med känslan af vanmakt kom också ångesten, och den grep henne med tänder och klor. Hennes sjelftillit var skakad, hon var uppgifven af kampen mot sig sjelf, och det kom en het svettilning af nästan vidskeplig ängslan. Men hon kunde icke vika! Om icke blotta viljeakten var nog, så fans det väl andra medel: nya förhållanden, nya omgifningar, resor och förströelse.
Proposition M Oi. 9 år, aflat na svar å Kongl. Maj:ts nådiga framställning om obotlig ansedd sinnessvag, lam eller blind tjenstemans skiljande från ordinarie beställning i rikets tjenst, velat härigenom föreslå Rikets Ständer, att Premier-löjtnanterne Rundqvist, Heykenskjöld och Friherre von Vegesach må med månaden näst efter den, uti hvilken de kunna varda ur krigstjensten i nåder afskedade, få på Allmänna Indragnings-staten uppföras lill åtnjutande under återstående lifstiden af årliga pensioner, hvilka Kongl. Majit anser efter det belopp, hvartill lista klassens Premier-iöjtnants-lön, sedan afdrag skett af stadgade afgifter till Amiralitets-krigsmans-kassans pensionsoch gratial-fonder, ungefärligen uppgår, skäligen böra bestämmas till Fyrahundra Ridr Biko eller 600 Ridr Riksmynt för hvardera. Ofvanberörde ansökningar med dervid bilagda handlingar skola varda till vederbörligt Utskott öfverlemnade. Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCA R. C. II Ulner. Utdrag af Protokollet öfver Sjöförsvars-Ärenden, hållet inför Hans Maj.l Konungen i Statsrådet å Stockholms Slolt den 12 Maj IS 57, I närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern Gunther, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Statsråden: Wallensteen, Grefve Mörner, Liner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist och Friherre af Ugglas. Bih. till Ii. St. Proposition JYs 92.
Detta vexlande situationsmåleri är med beslägtad förmåga omfattadt af tonsättaren, hr Hallström, som framför allt åt ackompagnementet förlänat en dramatisk åskådlighet, förvånande då man betänker instrumentet: ett enkelt piano. Men både här och i » Blommornas undran » skapar hr H. en liten pianoorkester, der qvaliteten långt öfverträftar kompositörens qvantitativt öfverlägsna orkestermålningar i hans operor. I den ballad, vi nu ha på tal, finnas många dramatiska ställen, väl uttryckta, som t. ex. första afdelningens slut med dess demoniska anklang och hopplösa skräck, skogsandarnes kadanserade » Ingrid » och dennas förvirrade hjelprop. Andra afdelningen koncipierar mycket nära folkvisan, särdeles den allbekanta Gottlandsvisan i Ingrids melankoliska: min sorg faller vida. Drastiska och välgruppe-rade äro svennkörerna, der bristen på orkester kanske märks, mindre betydande är herr Hjalmars edgång, vacker deremot kärleksduetten, men svårsjungen. I tredje afdelningen har melodiens gudinna varit hr H. huld i barytonoch sopran-solot, Neckens och Elfvadrottningens sånger, hvaraf isynnerhet den senares smeker, men deijemte karakteriseras af en viss trollskhet, som man fafangt längtar efter i Berga-kungens förmaksartiga kuttrande i op. Den bergtagna. Men höjdpunkten af melodisk ingifvelse når kompositören först i Agirs-kören, så skön i all sin enkelhet, så med ens i den qvafva konsertsalongen framtrollande en glittrande sommarmorgons hela friska och luftiga tjusning. Att slutet är litet förfeladt beror i första hand på poemet, der katastrofens upplösning är misstecknad. Det hela qvarlemnade detta oaktadt ett älskvärdt intryck, hvartill mycket bidrog det högst förträffliga utförandet från musiksällskapets sida. Särdeles damerna höljde sig med ära genom ett deliciöst utförande af ofvannämnde kör: » Arla, arla morgonvind! » Af solisterna tog frk.
Då det icke är interessant att ensam höra sig sjelf tala, vill jag icke vara vidlyftig, utan inskränker mig till instämmande med Hr v. Troil uti den redaction af y:de punkten, som han föreslagit, i hvad den angår ingressen till punkten t. o. m. berättigas. Men jag tror icke, att det är enligt med R. o. Ad:s förut fattade beslut att här tala något om grundfonden; likaså tror jag, att det icke är en riktig sats, att Bancostyrelsen skulle upptaga lån emot rän tebärande obligationer. Det innefattar en absorbering af capitaler, som eljest kunde sprida sig i rörelsen; och jag vet icke, hvarföre man skall fullfölja denna praxis, då den icke behöfves för Bankens soliditet. Det är principlöst, att R. St. såsom bankägare anmoda sin bank att göra lån emot egna obligationer. Helt annat vore det, om de Jemnade dem fonder att röra sig med. Efter jag åter har ordet, vill jag fullfölja upptagandet af den princip, hvaremot jag ville uppställa några argumenter, då jag nyss blef afbruten. Jag ville säga, att ingressen till 7:de punkten, sådan den der lyder, berättigar till misstroende om rätta meningen deraf. Den innehåller för det första en dubbel sats, hvilket alltid föranleder till tvetydigheter och ovisshet hos tillämparen. Der står nemligen, att ändamålet är, dels att rörelsen icke bör äga umbärliga öfverskott i representativt mynt, dels att proportionen emellan metalliska cassan och sedelstocken skall genom de föreslagna åtgärderna bibehållas. Efter Ståndets beslut vid 2:dra punkten komrne detta sednare ändamål att såvida förändras, att det blefve att uppehålla d< " metalliska cassan vid det stad - Den i5 Juli e. ra. 225 gade minimibeloppet. Hvad beträffar ändamälet att skaffa umbärliga capitaler ur yägen, är det ganska ovisst, när sådana böra anses befintliga. Hr v. Troil har visserligen förklarat meningen vara den, att när myntmassan genom uppstigande enskilda penninge-inrättningar komme att befinnas öfverflödig för rörelsen, skulle minskning i Bankens sedelutgifningar äga rum.
Den första dertill erforderliga egenskapen är, att det har sitt ämne och innehåll i någonting, som är löjligt nr Skönhetens, ur Poesiens egen synpunkt. Ty för hvarje annan synpunkt kan mycket vara löjligt, som antingen icke är det (t. ex. Poesien sjelf), eller också är det på ett vis, hvarmed ingen rent fri och glädtig fantasi-lek kan drifvas (t. ex. vissa physiska, intellektuella, moraliska lyten); hvadan ock evigt gäller denna Thorilds anmärkning: ”en man af vett och en tölp, en prinsessa och en rodderska, en hög ande och en gemen – båda skratta; men på ganska olika sätt”. Dess andra egenskap är, att det har sin själ, sin drifkraft, icke i något från sin högre reflexion utgående hån, utan i en oskyldig leklust, en harmlös skalkaktighet, ett fullkomligen godsinnadt nöje. Äfven i sjelfva det ironiska åtlöjet är en sådan sinnesstämning möjlig derigenom, att lika väl, som öfverhufvud i lifvets ringaste och inskränktaste skepnader, träffas ock i dess absurdaste och groteskaste en qvarlefva af dess gudomliga ursprungs-mening; här visserligen skum, förvirrad, förvänd, af sig sjelf till det yttersta parodierad, men dock ej alldeles tillintetgjord. Detta åter förutsätter den egenskap hos föremålen, att de alltjemt, till och med såsom förbytta till de gröfsta vrängbilder af vishet och sällhet, genomglänsas af en uppehållande lifsprincip, hvilken, om icke annorlunda, förnimmes åtminstone i deras naift sig yttrande välbehag öfver sig sjelfva och sin tillvaro. Löjets poesi skulle vara Grinets, om icke till botten för dess skämtspel (äfven under dess ystraste gyckel) alltid låge en slik godmodig återspegling af det slags godmodighet, som sålunda innebor i de skrattväckande föremålen sjelfva.
» 9 Framtidstankar med anledning af kjolreformen; af Sigyn 9 Skrifklåda; af Ungdomsvän 11 Soppa på soppa; af fru W, 11 Svar till » Soppa på en korfsticka »; af En sparsam fru i stad — 11 I himmelen — och på jorden; af Evy 12 Än en gång soppa på soppa; af Vän af god och hälsosam mathållning 12 Vårt sommarbo i vårbelysniug; af En erfaren liusmor 13 Att lyssna; af Undrande 14 » Gamla prästgårdar »; af Staren 17 En » kjolmartyr »; af En stackars bondtös ... 17 En moder; af Birgit 17 Bref; af Lovisa Petterkvist 21 I uppehållsfrågan; af Hunnebergsftickan ... 22 Förklaring; af Hugo Gyllander 26 Gif dem ett rum; af X. 30 Bref; af Norrländska i Stockholm 36 Ett tack till Lovisa Petterkvist; af — a — 38 v^ppet bref till fru Lovisa Petterkvist; af — e — 38 Tjänarinnorna och sedligheten; af Eva W — g 38 Telegram från Lovisa Petterkvist!
För några veckor sedan samtalade jag en dag med en person, som här i Stockholm eger en ganska betydlig autografsamling, till hvilken i öfrigt både min man och jag måst lemna månget bidrag. Det är så svårt att neka, då det icke gäller en sjelf. »Finnes något lämpligt angående löjtnant Ridderstad», frågade upptecknarinnan af dessa minnen, som förut gjort lån från samma källa. »Nej, icke om honom, men det finnes ett bref ifrån honom, deri han gör samma fråga i omvändt förhållande.» »Då, menade jag, är kanske äfven han sinnad att skrifva öfver gamla författare; till hvem är brefvet?» »Till Thomson, och brefskrifvaren begärde likaledes upplysningar om de öfrige författarne, som skrifvit i »Nya Svenska Parnassen», emedan, som han anmärker, en förläggare vanligen känner mer om författare än någon annan.» »Det är en lika klok som fullkomligt sann anmärkning. Hade Thomson nu lefvat, skulle jag fått månget drag af honom. Men huru har detta bref kommit så på villoväg? Thomson lefde många år i Malmö, der han dog.» »Ja, men der fans en auktion efter honom.» »En auktion? Icke hafva väl alla de bref, Thomson från olika författare mottagit, blifvit sålda på auktion? – Jag erinrade mig bref skrifna till honom medan det hette »fru F.», och jag blef temligen ledsen. »En del af Thomsons bref» – svarades mig – »blefvo uppbrända enligt hans förordnande, men en del såldes och en kommissionär inropade några, hvilka kommo hit.» »Det finnes således flera?» »Icke från löjtnant Ridderstad, men ett från friherrinnan Knorring.» »Huru! ett bref från henne till Thomson, hvilket årtal?» Hösten förrän »Nya Svenska Parnassen» började utgifvas.» Detta var för mig en verklig upptäcktsresa tillbaka in i de gamla tiderna. Thomson hade således ändå skrifvit, fast jag ingenting hört; och han hade också fått ett svar, hvarom jag heller ingenting hört.
Potta påstående blef af Kämnersrätten ogilladt på följande grunder. Löftesmannens ansvarighet borde mätas efter de vilkor, hvarunder förbindelsen blifvit ingången. Härvid förekomme att, enligt kontraktets ordalydelse, säljaren aflåtit jernet att å viss tid afskeppas från uppgifven ort emot ett bestämdt pris. Till följd häraf och då säljaren icke uttryckligen förbehållit sig att innan afskeppningen erhålla förskott eller betalning, ansåges ostridigt att liqviden skulle äga rum först vid lefvereringen. Den ingångna borgen borde äfven efter ordalydelsen tolkas och löftesmannens förbindelse kunde derför ej sträckas längre än att å utsatt tid lemna bestämdt belopp jern emot utfäst betalning, hvartill äfven löftesmannen erbjudit sig, men hvilket anbud köparen ej velat emottaga. Härtill komme dessutom att köparen ej ens kunnat uppgifva, det löftesmannen, ehuru hans rätt deraf berodde, varit underrättad eller haft kännedom derom, att säljaren efter löftesförbindelsens ingående fått uppbära betalning och att än mindre vore styrkt, det större eller mindre del af liqviden kommit löftesmannen tillhanda. På hufvudsakligen enahanda skäl blef köparens omförmälda yrkande äfven af Rådstugurätten ogilladt. Saken fullföljdes emellertid till Hofrätten, som i dom yttrade: löftesmannen, hvilken måste antagas hafva ingått sin förbindelse i förlitande på säljarens vederhäftighet, hade icke i förbindelsen infört något förbehåll derom, att han för det jern, han kunde komma att lefverera, skulle få hålla sig till köparen. De imellan den sistnämnde och säljaren i kontraktet bestämda vilkor utmärkte ej heller hvarken att liqvid ej skulle få ske före afskeppningen eller att köparen vore berättigad att inlåta sig i liqvid med någon annan än säljaren. Ej heller kunde den omständighet, att visst pris blifvit köparen och säljaren imellan aftaladt, leda dertill, att löftesmannens ansvarighet för jernaflastningen ej skulle inträda under annat vilkor, än att han finge uppbära den betingade betalningen.
Men om som är att förmoda, den af BancoUtskottet tillstyrkte publiciteten af Bankens ställning, af Ridderskapet och Adeln bifalles, får.jag, för min del vördsammeligen tillstyka att dervid må det vilkor fästas, att de för BancoUtskottet nu gällande föreskrifter, måga orubbade bibehållas till nästinfallande Riksdag, då Riksens Ständer, efter sig då företeende omständigheter äga att derom besluta, och genom hvilket stadgande, hos BancoFullmägtige och BancoUtskottet väckte betänkligheter, i afseende på ändring i de Banken rörande constitutionelle stadganden, synas komma att förfalla; äfven. sorn jag anser en vidsträcktare periodisk publicitet af Bankens förvaltning och räkenskaper, än hittills ägt rum, icke emedlertid böra föreskrifvas, antingen realisation beslutas, eller åtgärder vidtagas, för dess framtida beredande, hälst i båda fallen, det kunde blifva menligt för, och motverkande ändamålet om de financiella förändringarne, innan nästa Riksdag, i anseende till Bankens reela fond, blifva allmänt kände.
Hvad Justitie-Ombudsmannen yttrat derom, att, enligt sista momentet i 78:de §, Fullmäktig icke under den tid åtalet fortgmge skulle skiljas från utöfning af honom lemnadt uppdrag, härleder sig uppenbarligen från ett förbiseende af 8:de § i den för Banko-Fullmäktige utfärdade Ansvarighetslag, hvilken, ehuru till sina ansvarsbestämmelser med få undantag, som här icke förtjena afseende, betydligt mildare, än Ansvarighetslagen för Direktörer vid Lånekontoren, likväl, i fråga om afhållande från tjenstgöring under anställdt åtal, är i nyssberörde 8:de § hufvudsakligen öfverensstämmande med 5:te § i sislberörda Ansvarighetslag. I andra afdelningen af motiverna för det öfverklagade Utslaget har Hofrätten, efter anmärkning, att Banko-Reglementets ifrågakomna förbud afser ledamots förhållande utom Direktionen, men att i lista och 2:dra §§ Ansvarighetslagen åsyftas föreskrifter i Banko-Reglementet, som angå Diskontverkets styrelse och förvaltning, tillika erinrat, hurusom innehållet i 4:de § antyder, att vid Ansvarighetslagens utfärdande den åsigt varit rådande, att icke alla i Banko-Reglementet meddelade föreskrifter, om hvad Diskont-Direktör hade att iakttaga voro till de i Usta och 2:dra §§ Ansvarighetslagan afsedda föreskrifter hänförliga. Denna åsigt röjer sig äfven i o:te §, hvil - 78 ken omtalar sådant utlåtande, öfverskridande oller afvikande från Regementet, hvarå åtal följa bör, och följaktligen förutsätter, att föreskrifter i Reglementet finnas, för hvilkas åsidosättande åtal icke bör äga rum. Det lärer ej kunna antagas, att lag stiftaren, på samma gång ansvarsbestämmelser stadgades för embetsförseelser, skulle velat medgifva, att i något enda fall, der så beskaffad embetsförseelse blifvit upptäckt och således verkligen ägt rum, tillämpning af ansvarsbestämmelserna ej borde ifrågakomma.
Prut. 1850 & 1851. 4 Sand. 1 Afd. 3 Rand. 2 Huft. 6 42 Stals-Uts/eottets Utlåtande N:o 148. i Umeå län är. nied åberopande af hvad Umeå läroverks Inspektor och Rektor i ämnet yttrat, hufvudsakligen anfördt, att Westerbottens ian, hvilket egde större befolkning än Jemtlands, och hvars läroverk vore lika aflägset från stiftsstaden Hernösand, sorn Östersund, syntes böra af samma skäl sorn nämnde län, förses med ett högre elementarläroverk; att, om ett högre elementar-läroverk inrättades i Piteå, men ännu mera om det förlädes till Luleå, endast jemförelsevis ringa nytta derigenom skulle tillskyndas större delen af Westerbotten, enär Umeå stad vore belägen lika läng! ifrån Piteå, som från Hernösand, och ännu 7 mil längre frän Luleå, samt att, om del högre elementarläroverket förlädes till någondera af sistnämnde städer, Westerbottens län skulle af de Norrländska länen blifva det enda, hvilket förmånen af en dylik läroanstalt vore förvägrad. Då Umeå stad är belägen 23 mil från Hernösand och hufvudort i ett lön med 75,000 innevånare samt dess läroverk, för närvarande inrymmande 102 lärjungar, hvilket för dessa orter är ett betydligt antal, befinner sig i stark till vext och redan af skolrevisionen 1843 blifvit förordadt alt, i likhet med Frösö, eiler som den numera kallas, Östersunds skola, utvidgas, har Utskottet, sorn anser undervisningen i dessa högre elementar-läroverk, hvilka äro belägna i mindre tätt befolkade orter och hafva ett ringare lärjunge-antal, kunna bestridas af 3 Lektorer och 5 Adjunkter jemte Rektor, funnit sig böra tillstyrka, att för ett högre elementar-läroverk i Umeå, och ett i Fahlun mätte uppföras 1 Rektor, 3 Lektorer och 5 Adjunkter. Deremot anser sig Utskottet icke kunna understödja det framställda förslaget om ett högre läroverk i Hudiksvall.
Maj;t Riksens Ständer att till fullföljande af Akademioch Bi bl iotheksbyggnaden i Upsala bevilja ett Bancolån af 60,000 R:dr , mot 3 procents ärlig ränta, samt 2 procents årlig afbetalning å Capitalet. Kongl, Maj:t förblifver Riksens Ständer med all Kongl. Nåd och ynnest välbevågen. CARL JOHAN. J. C. af Kullberg. Protocoll, hållet inför Hans Majit Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 5 Augusti I823. Närvarand e: Deras Excellencer , Justitia • Stats - Ministern Herr Grefve Gyllenborg , och Stats • Ministern för Utrikes Ärenderne , Herr Grefve von Engeström. H. E. Stats-Rädet Herr Grefve Rosenbladt Undertecknad, Hof-Canceller. i Högsta Domstolen.' 7 Stats-Råder : H. E. Herr Grefve Cederström. H. E. Herr Grefve Skjöldebrand. Sedan undertecknad Hof-Canceller upplåst ett, på Nådig befallning , författadt förslag till Kongl, Maj:ts Nådiga Proposition, till Rikets Ständer, om upphörandet af Konungens tvänne röster i Högsta Domstolen -y yttrade sig i underdånighet H. E. Justitis-Stats-Ministern Herr Grefve Gyllenborg såsom följer : Ifrån urminnestid har högsta rättigheten, att skipa Lag i Sverige , varit uppdragen åt Konungen eller utöfvad i Dess nama på det sätt , att ett beslut, afsagdt af Högsta Dornaremagten, blifvit ansedt vara utgånget från Konungen Sjelf. Skälet dertill ledde sin grund och hemtade sin styrka af den allmänna tankan , att Konungen allena styrer Riket och således måste vara Lagarnes högste Väktare och Verkställare, en tanka , vacker till sitt ursprung, införlifvad af form i Svenska Folkets begrepp, jemte den föreställning, att Konungen, mera än någon annan, är upphöjd öfver alla enskildta interessen och intryck. Då Gustaf II. Adolph fann, att den omsorg , Han nödgades egna åt andra Regeringsärender, ej lemnade
Jag bestrider helt och hållet Hr von Hartmansdorffs uppgift att alla privatbankerna börjat med ringare Den 22 April. 2(i!) belopp af invisningar, än livad Bankolltsk. bär föreslagit. Att någon privatbank gjort det, är väl möjligt, nien i allmänhet har det ej varit förhållandet. För öfrigt skulle jag tro, att invisning på 100 r:dr är redan ett tecken till en ganska liten rörelse, och att det således bör göra lill fyllest, att ett sådant siffertal tageslill norm för ifrågavar. rörelse; ty R. St:s bank mätte icke behöfva befatta sig med något^mera obetydligt än de omsättningar, som gå pä 100 r:drs-tal. Åtminstone silar man då sina mygg; en oell annan kamel torde väl ock sväljas under tiden. Frih. Raab: Jag begärde ordet för ali vitsorda den af Hr von Hartmansdorff gjorda uppgiften, alt privatbankerna verkligen hafva börjat att tillåta så små invisningar som 10 r:dr b:co, men ali det gjorde större besvär än man stod ut med; hvarföre man vidtog den utvägen att stadga 50 r:dr b:co såsom minimum, samt deröfver i tillägg minst 10 r:dr b:co o. s. v., på jemna 10-lal. Sä skedde i Smålands privatbank, och huruvida så var förhållandet med de öfriga, vet jag icke visst; men skulle dock tro att åtminstone i Carlstads privatbank så var, emedan Smålands privatbank af den till största delen tagit mönstret för sin rörelse. Begreppet huruvida alla dessa belopp äro stora eller små, beror på den rörelse man drifver; i det ena fallet är 50 r:dr ett stort belopp och i det andra litet. BondeSt. har reserverat sig emot påståendet att kreditiver icke få beviljas på 500 r:dr b:co, hvaraf Hrr:ne torde finna alt redan tiondedelen deraf eller 50 r:dr b:co icke är obetydligt i afseende på kreditivrälten.
Han skulle liksom Fouquet hafva strött omkring sig glada infall och guld med fulla händer, utan att tänka på penningen annorlunda än som en nyckel, hvarmed alla nöjets bakdörrar, alla äregirighetens hufvudportar kunde öppnas. Men en nordens son, tillbringande morgonen af sin ungdom i Finland, den långa middagstiden i Sverge och aftonen i Ryssland, blef han endast Gustaf Mauritz Armfelt, en man, hvars åtskilliga lifsmomenter äro tillräckliga att försäkra honom om ett varaktigt minne. Att nu återkomma till det ifrågavarande fragmentet ur Armfelts själfbiografi, så säger han: Under analyserandet af denna vigtiga process hafva mina känslor och sinnesrörelser varit delade mellan förundran, indignation, harm och förargelse. Det var protokollet af den 10 juni lemnadt att visa mig verkligen brottslig, ej allenast i allmänhetens, utan ock i mina egna ögon. Måtte det högsta väsendet i nåder förlåta mig de fel, som svaghet och häftiga passioner fört mig uti! Måtte menniskor glömma dem, och det olyckliga offret af en böjelse, en förtjusning, som jag aldrig kunnat styra, ej tillräkna mig de medel jag nyttjat att vinna dess hjerta, att bemästra mig dess ömhet och dess förtroende! Måtte hon förlåta mig att hon för mig glömt och uppoffrat allt! Lika så full af behag som af förstånd, var hennes lott att älska och tillbedjas. Med mindre känslor och liflighet kanske hade hon varit lycklig. Men förledd utom mitt ämne i denna memoir af den sorg och den smärta, som en själ ej född till brott känner, då hon beredt andras olyckor, är mig likväl omöjligt att förbigå till hvad höjd af infami de nidingar, som velat fröken Rudenskölds och min olycka, uppstigit och hvad för en evig skugga de kastat på hans konglig höghet hertigens person vid detta tillfälle. Den långa och intima liaison, som varit mellan fröken Rudensköld och mig, var allmänt bekant. Brefven i loppet af denna process gifva derpå dessutom intet tvifvel. Hvartill skulle då tjena att här trycka anonyma biljetter, som jag aldrig påminner mig hafva fått, som aldrig kunna hafva någon annan autenticitet än det våld, svaghet eller svek gifvit dem?