Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man invänder val, att desse medel ingå till Banken, och alu det således tillhör Bankens och icke Riksgälds-Contoirets Utgifter eller Inkomster, men då Riksgälds-Contoiret af Riksens Ständer 18 {8, fått sig uppdragit, att öfvertaga och liqvidera desse Disconlers Skulder, så lärer väl icke kunna nekas, att desse Skulder, eller skyldigheten att inlösa sådane Assignationer måtte tillhöra Riksgälds-Contoiret, och således angå en dess Utgift eller Inkomst, fastän det genom samma Riksens Ständers beslut blifvit tillåtet att förskjuta de dertill åtgående medel från Banken, hvilken derföre debiterat Riksgälds-Contoiret. Jag kan således icke inse möjligheten att detta mål kan behandlas efter j5 §. Riksdags-Ordningen, utan bör, såsom hörande till undantagen deruti, behandlas efter 69 §. S ta ts-Ul skottets Betänkande n. 817 Regerings-formen, och till det förstärkta Stats-Utskottet öfverlemnas tili afförande. Då denna min öfvertygelse varit stridande mot det beslut, som förenade Utskotten tagit, får jag på här anförda skäl, äran deremot Reservera mig, och anhåller vördsamt, att denna min Reservation må få åtfölja förenade Utskottens Memorial eller Betänkande till de Respective RiksStånden”. Med Herr Hjärne förenade sig Herr Commerce-Rådet Santesson, samt Riksdagsmännen Anders Nilsson från Vermland och Pehr Andersson från Halland. Ut Supra. Ex Protocollo. Fr. BERGSTRÖM. « 318 Stal s-U Iskoltets Betänk an den, - , ' i N;q 53i, Ankom den i Nov. 1823. Riksens Högloft. Ständers Statsoch Banco-Utskotts Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande, i anledning af väckt fråga, om anslag af Allmänna medel för Söder-Telje Canal-verk.
Försåljnings-pr ovision. 1:0. Vid redogörelses algifvande för på kredit emottaget stämpelpapper, vare sig lill försäljning eller till användande i och för ulöfningen af embete eller tjenst, ege den redovisande alt, såsom ersättning för möda, skrifmaterialier, postporto m. m., beräkna sig tillgodo i Stockholm fyra och i landsorterna fem procent af del försålda eller använda beloppet af slämpelpapper. 2:o. Hädanefter, såsom hittills, erlägges för stämplade växelblanketter icke någon betalning utöfver slämpelbeloppel; men för ostämplade vexelblankeller, hvilka af 36 Eiipeditinns-VlskoHels Förslug lill underd. Skrifvelse, i\:o 135. allmänheten begäras och erhållas, ulöfver de till sekunda-vexlar afsedda blanketter, skall erläggas betalning med 3 öre för hvarje sådan blankett. g V2 Utbyte af makuleradt sturnpelpapper. l:o. Utbyte af makuleradt slämpelpapper tillåtes, när det är synbart, att missskrifning eller annan orsak vållat dess obrnkbarhet, samt del blad, hvarå stämpeln är satt, finnes ostympadt. Härvid skall likväl lör papperet betalas 3 öre. Samma stadgande gälle äfven rörande stämpelpapper, hvarmed skuldsedlar vid inteckningar, till Iåns erhållande ur Rikets Ständers Bank eller publika kassor, varit belagda, då med vederbörandes betyg styrkes, atl ansökningarne derom blifvit afslagne samt att skuldebrefven af sådan orsak blifvit öfverkorsade. Utbyte af obegagnade vexelblankelter å hitintills förekommande värden får ske ulan afgift. 2:o. Påtecknade stämplar och undersluifna expeditioner må dock icke till utbyte emotlagas, innan orsaken till deras obrukbarhet blifvit behörigen styrkt eller intygadt är, alt lösen för dem icke erhållits, eller att de icke varit lör ändamålet begagnade. Äfvenså må Kongl.
Hwad ater beträffar tiden, da allt köp är Lagständet, sä tror jag det wara bast Zerermineraär, at aderton efter tredje upbudet, ar det Lagstånden fä wida ej Köparen detzformnan lagligen blifwit stämd pa börd, dä dermed förfares wid päföljande Ting, som sagdt är. I öfrigt, hwad författning Höglostige Ridderskapet och Adeln widtager härmed, lärer den ej kunna medföra någon rLlk-oaÄiv werkön til ds nu redan och under Rättegång »varande bördeö twistcr. Hans Lxcellerice Herr Grefwen och Landt - Marskalken ^rojeAeraäs, at företaga hwarje lVIoimsvr sarskilldt af Lag-lltfkottets Betänkande. Grefwe koste, -^rviä blric. Det hedrande förtroende, som blifwit »nig lemnadt, at som Ledamot biträda i rag-Utffokret, ålägger mig den pligt, at inför Herr Grefwen^och Landt-Marskalken samt Högloft. 3rid - -"'H'- Z25 derskapet och Adeln i korrthet nämna de skal pä hwilka kirrrslireten af detta Utskott stadgat sina beslut, och i följd hwaraf de aflemnande Betänkande blifwic författade. Wid genomgåendet ak Kongl. Masits Nådiga kropnstlioner, har Lag-Utskottet sunnkc dem alla sa grundade pa mildhet, räktwisa och omsorg för Landers wäl samt bidragande til befrämjande af Landchukhallnin. gen i allmänhet, at Lag-Utskottet icke för något ögna, blick twekat, för desi del, i underdånighet tilstnrka bifall. Lag-Utskottet har således endast hast til föremål, ak foresta satter til wcrkställigheten af Kongl. Majus Nådiga ?rapolttioner, samt sadana Lagförättdringar som i det närmaste öfwerensstammer med hwad Kongl. Majit i Nader ?rvp>onersr.
Artikeln 2. 8 §• a) Härads-nämnd har befattning med frågor, som angå häradets allmänna hushållning och ekonomi, polis-, fattigoch helsovård, barnauppfostran och skolundervisning. b) Derjemte eger Nämnden tillse att häradets enskilda lägenheter, inkomster och kassor, behörigen vårdas och förvaltas. 9 §■ a) Förete sig behof af nya eller utvidgade Inrättningar för häradets gemensamma räkning, med afseende å de angelägenheter, som stå under Häradsnämnds omvårdnad, eller visar sig tillfälle till ökade närings-utvägar eller för månligare begagnande af utvägar, som redan finnas, eller lättade kommunikationsmedel för trafikens befordrande, såsom: strömrensning, båtleders öppnande, anläggning af vägar, m. m., då skall nödvändigheten eller fördelen af sådana företag, efter inhemtade noggranna upplysningar, af härads-nämnd pröfvas. b) I så beskaffade frågor, som angå flere Härader eller hela länet gemensamt, får icke Nämnden besluta om åtgärder, hvilka i frågans sammanhang och behandling i sin helhet kunna göra inskränkningar i Läns-nämnds verksamhet. Dylika ärenden remitteras till Läns-nämndens handläggning. Förfaller frågan der, då må det vara Härads-nämnd obetaget, att åter upptaga den och tillgöra hvad den kan för godt finna. c), Gillas företaget, skall Nämnden, så vidt nödige tillgångar för omkostnader finnas att tillgå, låta uppgöra förslag öfver kostnaden dertill, jemte sättet att det verkställa, åtföljdt af fullständig framställning om de synbara svårigheterna vid företaget, å den ena sidan, och fördelen deraf å den andra, jemte de vilkor för företaget som Nämnden föreslår, och meddela detsamma åt Socken-nämnderne i de menigheter, som ärendet angå.
Sedan Banko-fullmäktige, till åtlydnad af föreskriften i 22 § 1 mom. af Banko-Reglementet, meddelat Utskottet uppgift å de från Banken utgående, i 7:de Artikeln af Reglementet under §§ 187—190 omförmälda anslag, samt dervid tillika sig yttrat, om och hvilka så beskalfade anslag Fullmäktige ansåge böra under tiden till Rikets Ständers nästa sammanträde fortfara, har Utskottet granskat ifrågavarande Artikel af Banko-Reglementet, och får härmed afgifva förslag till de ändringar och tillägg deri, som Utskottet funnit erforderliga. De i 187 § upptagna gratifikationer till personer utom Banko-verket, för meddelandet af vissa upplysningar och biträden m. m., har Utskottet ansett fortfarande böra utbetalas, endast med den ändring, att beloppet af de till klockaren vid Storkyrko-församlingen i Stockholm utgående s. k. påskpenningar, 2 R:dr 10 sk. 8 r:st. B:ko, för summans jemnande, bestämmes till 4 R:dr R:mt; hvadan denna § i nästutfärdande Banko-Reglemente torde erhålla följande lydelse: l:o. Till personer utom Banko-verket för meddelandet af erforderliga upplysningar och biträden m. m., må tills vidare följande årliga gra tifikationer i vanlig ordning utbetalas, nemligen: liih. lill 11. St.
St. år i8i5 eller 1816 i und. anhållit hos H. M. Konungen, att han täcktes låta utarbeta ett nytt lagförslag för vexelförhållande; men något öfverlemnande af deras lagstiftningsrätt har jag utur det omnämnda riksdagsbeslutet icke kunnat inhemta; men sannt är, att år 1816 d. 7 Aug., under K. Carl XIII:s regering och intill d. i3 Juli 1818, bröts isen till en lagstiftning, hvarom jag länge byst dea öfvertygelse, att den icke var enlig med grundlagen. Sannt är äfven, att Ständerna, långt ifrån att reclamera sin andel deri, läto bero vid de åtgärder af snörpning, hvaraf denna utgjorde en till systemet hörande del. Märkvärdigt är likväl, att, utom okunnigheten om vårt nya statsskick, äfven andra orsaker gjort det nära nog likgiltigt, hurudana lagar för utrikes vexelrörelsen varit under den tid, Sverige icke ägt något fixt mynt. Endast ett slags vexlar hafva kunnat under denna mellantid existera, nemi. sådana, som af Svensk man drogos på utländsk i utländskt mynt och vice versa. Samtliga K. förordningar intill och med 1828 hafva också varit till sin natur nästan enbart mäklareordningar eller stadgar, utgifna för att styra coursen. Att alla dessa författningar endast ländt agiotöi-erne till vinst är en känd sak, och de hafva hvarken kunnat förhindra myntvärdets vackling eller upprätthålla en på verk - >44 Den 14 Maj. lig handel stödd vexelrörelse, så långe fixt myntvärde utan silfvervexling i Banken var en omöjlighet. Man har således låtit sig nöja och vänlat på det nya förslag, som CommerceCollegium från 1816 till i833 bearbetat.
Men då, vidkommande de i här ofvan omförmälda motioner ifrågasatta läkarebefattningar, Utskottet icke är i tillfälle att bedöma om eller hvilka af dessa orter, som företrädesvis må vara i behof af särskild eller ökad läkarepersonal, har Utskottet ansett sig icke kunna särskildt lill bifall förorda någon eller några af motionärernes framställningar, utan bör, enligt Utskottets tanke, det öfverlemnas åt Kongl. Majit alt härutinnan förordna. Deremot och då Utskottet anser den af Kongl. Majit äskade tillökning i provincialläkare-personalen ingalunda vara lör stor, såvida läkarevården i detta hänseende skall kunna i någon mån nöjaktigt ordnas och de mest angelägna behofven afhjelpas, får Utskottet, som lika med Kongl. Majit linner det vara billigt att dislrikternas innevånare bereda och underhålla bostad för läkaren å det för hans tjensleutöfning lämpligaste ställe, tillstyrka, alt Rikets Ständer, till inrättande af nya provincialläkare—beställningar inom de orter i riket, der sådant är af behofvet mest påkalladt, måtte bevilja ett årligt anslag af 12,000 llidr att, under enahanda vilkor i afseende å kommunernas skyldighet alt åt läkaren anskaffa kostnadsfri hostad, som vid särskilda föregående riksdagar blifvit stadgade, af Kongl. Majit användas till löner, hvardera å 1,500 Ridr för åtta nya provincial-läkare inom de distrikter och med de stationer, som Kongl. Majit, efter vederbörandes hörande, kan linna skäligt bestämma. 74:o. Kongl. Majit, som ansett sig icke böra hos Rikets Ständer lill bifall anmäla Sandhets—kollegii i dess ofvan åberopade förslag gjorda hemställan om anvisande af 6,300 Ridr årligen till tjenstgöringspenningar åt 12 provincial-läkare, har begärt, att för nämnda ändamål måtte beviljas ett årligt anslag af 2,000 Ridr, för alt tilldelas 4 provincial-läkare i sådana orter, der läkaren kunde af praktik utom Stats-UtsJcottets Utlåtande N:o 139.
Någon egentligen menlig verkan på embets-förvaltningen kan väl icke härifrån härledas, då förhållandet såsom befallande eller lydande är fullkomligt oberoende af rang-ordningen, och denna äfven, vid fråga om befordringar, föga lages i beräkning, derföre det också synes Rikets Ständer, att all lagstiftning i detta ämne, såsom i sig sjelf i vår lid af föga vigt, är att betrakta såsom umbärlig, helst det anseende, som med hvarje embete bör vara förenadt, säkrast vinnes genom dess grannlaga och värdiga handhafvande och svårligen torde kunna framkallas genom ett lagbud, der dessa egenskaper saknas. Om åter lagstiftningen i detta afseende anses böra qvarstå, till följd af mångårig häfd och de vanor, som derefter lämpat sig, bör den dock stödjas på rigliga grunder, så framt den skall bibehålla något anseende såsom lag, och då ur denna synpunkt Rikets Sländer ansett Förfatlningarne i förevarande ämne böra öfverses och omarbetas, hvilket lämpligast torde kunna ske efter fulländandet af den för handen varande förändrade regleringen af Styrelse-verken, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att, sedan Statens embeten och tjenster blifvit ordnade, i öfverensstämmelse med den reglering, som funnits nödig, E. K. M. täckes genom Författning bestämma den värdighet, som tillkommer hvarje embete och tjenst, i förhållande till dess vigt inom Stals-förvaltningen, samt att E. K. M. dervid täckes fästa serskildt Nådigt afseende på det missförhållande, som hittills egt rum i detta fall genom den högre rang, som tillerkänts Hof-titlarne, hvarföre Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att antingen ingen rang må utom Hofvet tillerkännas dessa titlar, eller ock en vida lägre och emot deras verkliga vigt afpassad, än som hittills varit fallet. Med afseende åter å den ifrågasatte inskränkningen i meddelandet af ea~ racters-fullmagter, hvilka lyda å annan värdighet eller tjenst, än den, sora Bih. till R. St.
Den ytlige betraktaren må i dem endast se penuingeinrättningar för uppsamlande af mindre besparingar och således förtjenta af mindre uppmärksamhet än de stora bankerna. Men för den, som ser något längre, är förhållandet alldeles motsatt. Utom det att sparbankerna i financielt hänseende spela en ganska vigtig rol, hvarom de betydliga belopp, med hvilka de redan röra sig, bära tillräckligt vittnesbörd, hafva de en stor moralisk bestämmelse att uppfylla. De 27 millioner, som år 1859 af omkring 180,000 personer voro insatta i sparbankerna, utgöra väl en för vårt land högst betydlig fond, men den betyder dock långt mindre än den fond af sedlighet och förädling, som sparbankerna skapat hos de talrika insättarne och för hvilka dessa millioner endast utgöra ett svagt uttryck. 396 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. Det är icke financierer, utan ädla och varmhjertade patrioter, hvilka man allestädes har att tacka för sparbankernas uppkomst. Hos oss var det den om fäderneslandet så högt förtjente Carl Forsell, som jemte Skogman och några andra nitiska personer framkallade Stockholms Stads Sparbank; och sedermera fann exemplet småningom efterföljd i alla landsändar, så att vi år 1859 hade 118 sparbanker. Emellertid återstår ännu oändligt mycket att göra. Det i dessa sparbanker insatta kapital, sorn, enligt hvad vi härofvan uppgifvit, utgjorde 27,259,202 R:dr, understiger alltför betydligt hvad som fanns insatt i de danska och norska sparbankerna. Oaktadt folkmängden i Danmark, utom hertigdömena, endast utgör omkring 40 % och i Norge ungefär lika mycket af den svenska, uppgingo insättningarne i de danska sparbankerna till 50 % och i de norska till omkring 40 % mer än hvad sorn var insatt i våra sparbanker. En tillfredsställande till hela landet utsträckt organisation af sparbanksväsendet skall naturligtvis förändra detta för oss i jemförelse med våra grannländer så ofördelaktiga förhållande.
St. böra tillse, det de kunna bevilja creditivet, dock utan att dervid, fästa något specielt vilkor, som inskränker Konungen till begagnande deraf endast vid genom missväxter uppkommen förlägenhet af brist på spannmål, alldenstund staten icke bör visa sig hylla en grundsats, som hos de mindre förståndiga kan anses innefatta en skyldighet af staten att alltid afhjelpa den förlägenhet, sorn genom en mindre gynnsam skörd kan förorsakas. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Min afsigt, då jag begärde den K. propos:n på bordet, var att dervid göra nä"ra anmärkningar. Jag ämnar likväl icke att här ingå i några specialiteter, helst Utsk. kommer i tillfälle att i detail inhemta mina åsigter i ämnet uti de handlingar, hvilka komma att till Utsk. öfverlemnas, och hvaribland jemväl befinnes ett af mig, i egenskap af ledamot uti en af de i orterna till ämnets undersökning nedsatta committeer, afgifvet utlåtande. Jag instämmer nu blott med Gr. Frölich, och vill endast tillägga, att då jag tror, att Representationen bör sätta Regeringen i tillfälle att disponera medel för att kunna träda emellan, då någon stor calamitet drabbar en eller annan ort, är jag likväl af Gr. Frölichs mening deruti, att det nödiga understödet icke bör uteslutande bestämmas att kappvis i säd utgå till hvar och en behöfvande, utan användas såsom medel för etablerande af en så beskaffad spannmålshandel, hvarigenom bristen på sådan väg kan fyll as. Jag har sökt i det af mig afgifna betänk, utveckla förhållandet i denna del uti min ort; och då det förundrar mig, att den K. propostn ankommit så sent, fastän jag medger, att jag såsom orsak dertill inser, det man velat inhemta eommitte'ernas utlåtm, ber jag Herrarna fästa uppmärksamhet dervid, huru vigtigt ämnet verkligen är.
819 Det måste, onekligen vara hårdt för en obemedlad man, nu i sitt 57:de år, att plötsligt (inna sig i mistning af en inkomst den han i närmare 30 år af Staten uppburit, och som utgjort det hufvudsakliga bidraget till hans tarfliga bergning; att efter en så lång och hedrande tjenstebana, med en synförmåga, som, enligt vidfogade läkare-intyg, icke längre tillåter den ringaste ansträngande skrifvaresysselsättning, och ulan någon ljusare utsigt till bättre vilkor afvakta den annalkande ålderdomen och dess många för honom ouppfyllbara behof, hvilka tvinga lill strid med torftighet och bekymmer, derest icke Rikets Ständer med sin meilankommande hjelp förändra förhållandet. En i bättre vilkor sladd husbonde skulle i sådant fall icke kunna handlöst lemna en gammal tjenare, och om man, på den grund alt Montelius icke innehaft ordinarie tjenstebefattning, ett förhållande som troligen icke eger sidostycke inom embelsverken, afsloge en pension, som någorlunda bidroge till de oumbärligaste lefnadsbehofvens fyllande, skulle det förefalla mig alldeles såsom vägrade man att betala en arbetare sin förtjenta lön, derför att han ej vore lagstadd. Å min sida vill jag vara billig i min fordran, då jag hos Rikets Ständer tager mig friheten vördsamt föreslå: att e. o. Kammarskrifvaren hos f. d. Kongl. Tabell-kommissionen, Lorens Ferd. Montelius, måtte nu, eller, derest Rikets Ständer skulle så finna för godt, vid upphunna 60 års ålder, komma i åtnjutande af en årlig pension, stor 500 Rdr Runt. Om remiss till vederbörligt Utskott anbålles. Stockholm den 50 November 1662. S. Heurlin, från Kronobergs län. Bilaga A. Som Vågskrifvaren Herr Lorens Ferdinand Montelius bos mig anhållit om ett intyg rörande sin tjenstgöring i f. d. Kongl. Kommissionen öfver Tabellverket, har jag härmed skolat upplysa alt, enligt bemälde Kongl.
Förvaltningen af sjö-ärendena och befälhafvande amiralen i Carlskrona ätt, sedan rusthållarne blifvit i ämnet hörde, deröfver med underdåniga utlåtanden Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande. N:o 34. 7 inkomma, utaf hvilka, sedan de blifvit afgifna, inhemtades, bland annat, att rusthållarne yttrat i allmänhet olika åsigter om nyttan af den föreslagna förändringen. samt alt en del af socknarne begärt att få behålla de dåvarande samlingsplatserna. Kongl. Maj.t förklarade derföre, under den 2 Februari 1842, Sig icke kunna i vidsträcktare mån bifalla denna Rikets Ständers anhållan, än att forordna, det Hellaryds och Åryds socknars båtsmän skulle erhålla sin samlingsplats på Trensums gästgifvaregård, och att i allmänhet, till lättnad vid båtsmansfortskaffningen, skulle iakttagas, alt de båtsmän, som äro berättigade till kronoskjuts, böra inmönstra och afmönstra vid stationen två dagar förr eller senare än de, som icke hafva rätt till sådan skjuts. Då nu i afseende å detta ärende förekommer dels, att Rikets Ständer för ej lång tid tillbaka redan fästat Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet på de af motionären öfverklagade olägenhet erne, samt att Kongl. Maj.t i följd deraf vidtagit de åtgärder, som funnits lämpliga, och dels att, om någon ytterligare rättelse här\id skulle vara af behofvet påkallad, den lättaste och enklaste utvägen för erhållande deraf synes vara att hos Kongl. Maj:t göra underdånig anmälan orri förhållandet, så anser Utskottet sig ej hafva skäl att tillstyrka Rikets Ständer att, i anledning af denna motion, vidtaga någon åtgärd. Stockholm den 25 Februari 1848. Ank. till Exp. lltsk. deD 26 Febr., kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om antagande af den nu brukliga viktualie-vigten, för uppvägande af varor af alla slag. Uti ett till Hederv.
Numera böra tankarne väl icke vara delade derom att jordbrukets utveckling och höjande år lifsådern till landets förkofran och välstånd, äfvensom man med ledsnad måste erkänna, att svenska jordbruket ännu i många afseenden står efter andra länders. Denna brist kan dock afhjelpas, om man med varmt intresse omfattar hvarje åtgärd, som har till syfte att böja denna landets modernäring. Inom endast några få af rikets provinser odlas hvitbetor, om hvilkas odling det dock torde vara allmänt bekant alt, om densamma på ett ändamålsenligt sätt med omsorg och idoghet omfattas, den då lemnar en rik och särdeles lönande afkastning. Det torde icke vara för någon obekant att det är af dessa jordfrukter, som man bereder socker och sirap; och då man besinnar hvilka enorma qvantiteter af dessa sötvaror, som hvarje år importeras från utlandet, skall man lätt linna hvilken kapitalbesparing, som skulle för landet vinnas, om hvitbetornas odling blefve allmän i de trakter, der dessa jordfrukter med fördel kunde planteras. Äfven om de framalstrade sölvarorna icke blifva af aldra bästa och finaste qvalitet, hvilket ännu icke lärer låta sig göra af de härstädes odlade hvitbetorna, så blifver det, detta oaktadt, en nästan oberäknelig vinst för landet, derigenom att inom delta dymedelst ofantliga kapitaler komme att qvarstadna, som eljest gå till utlan det såsom utbyte mot deras socker. För erhållande af den vinst, som härigenom tillskyndades Staten, torde man derföre kunna förvänta alt Staten äfven skulle vilja göra någon uppoffring; Och det är af denna anledning, som jag derföre hos Rikets Höglofliga Sländer vågar föreslå: att, för uppmuntran af hvitbetsodlingen inom riket, Rikets Ständer ville anslå 24,000 R:dr Runt, efter beräkning af 1,000 R:dr för hvarje län, samt öfverlemna åt hushållnings-sällskaperna eller landstingen att, för ändamålets vinnande, bäst och lämpligast använda hvad som på hvarje län kunde sig belöpa. Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Ant. till Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1860, kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i lagens sladganden angående dana-arf Då någon dör, utnn att efter honom finnas skyldeman, som äro till arf berättigade, tillfaller all hans egendom Kronan. Detta kallas dana-arf Nu har uti ett lill Välloflige Borgare-Ståndet ingifvet memorial, som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, Ilerr C. F. Carlson anmärkt, hurusom Rikets Ständer, efter ansökning af den kommun, inom hvilken dana-arf fallit, nästan alltid brukade till förmån för kommunen efterskänka Kronans rätt till sådant arf. Dessa beslut syntes motionären så mycket lämpligare, sorn väl icke några skäl förefunnes derför, att då en person aflede utan att efterlemna arfvingar samt utan att hafva om sitt bo lagligen förordnat, Staten skulle till hans qvarlåtenskap hafva bättre rätt än den kommun eller församling, der den aflidne vid dödsfallet haft sitt hemvist och der »han troligen oftast ärft eller förvärft sina tillgångar», samt der han på sitt sista åtnjutit vänskap och vård. Tvertom borde, enligt motionärens åsigt, det lilla enskildta samhället-uti ifrågavarande hänseende ega förmånsrätt framför det stora gemensamma; och då lill en sålunda oförmodadt uppkommen tillgång det ifrågavarande samhällets fattige borde anses mest berättigade, hemställde motionären, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, »att Kronans och Statens rätt till så kalladt dana-arf, äfvensom sådant arf, som i 14 Kap. 2 § Arfda-Balken omförmäles, må för framtiden upphöra, och sådana arfsmedel i stället tillfalla de fattige i den församling, der den aflidne personen, efter hvilken arf fallit, vid dödsfallet haft sitt rätta hemvist, samt att vederbörande lagrum i 14 och 15 Kapitlen Arfda-Balken måtte ändras till öfverensstämmelse dermed.» Bih. till II. St.