Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition N:o 28. dra än framdeles afgående pensionsberättigade, under nedanstående vilkor; att den, som på dessa vilkor ej inginge, icke komme att åtnjuta annan pension, än hvartill förut gällande stadganden för pensioneringen i Arméens Pensionskassa honom berättigade, att endast skilnaden mellan de nya pensionsbeloppen och dem, som enligt gällande grunder skola utgå från Arméens Pensionskassa, borde såsom särskild pension, eller fyllnadspension, utbetalas af Statsverket; att den, som åtnjöte aflöning eller pension af andra allmänna medel, eller innehade beställning på Rikets stat, icke vore berättigad lill fyllnadspension eller utöfver hvad honom från Arméens Pensionskassa kunde tillkomma; att förut varande stadgande, det ingen kunde erhålla pension i graden, som icke minst i två år innehaft den beställning, hvarför pension ifrågasattes, skulle fortfarande äfven för de nya pensionerna tillämpas, dock att för åtnjutande af de nya generalspensionerna erfordrades att i fem år hafva innehaft generalsbeställning på stat; att för dem, som vid viss ålder voro till förhöjd pension berättigade, sådan förhöjning medgåfves endast så vidt de vid afskedet åtoge sig förbindelsen att intill jemväl föreskrifven ålder hemma i landet, när sådant kunde påfordras, antingen handleda och inöfva det beväringsmanskap, som i krigstid blefve till Rikets försvar uppbådadt, eller ock fullgöra de särskilda kommenderingar och uppdrag, som för öfrigt vid sådant tillfälle kunde ifrågakomma; att den, sorn afginge från tjensten innan han uppfyllt de åldersoch tjenstevilkor som för pensions erhållande i hans innehafvande grad voro föreskrifna, hade rättighet till sådan förmån i den närmast derunder varande tjenstegrad, der de stadgade pensionsvilkoren voro af honom uppfyllda; samt att de föreskrifna afgifterna till Arméens Pensionskassa skulle, enligt gällande grunder, fortfarande utgå.
Af menigheternas rätt att sjelfva råda öfver sina angelägenheter, under förutsättning, att Statens rättsenliga fordringar fullgöras, måste följa, att ordnandet af förvaltningen bör bero af menigheterne sjelfva, så alt hvarje Lagbud derom är en inskränkning af den communal-frihet, som Lagstiftningen bör hafva till föremål att hägna och utbilda. Dessutom äro föremålen för denna förvaltning octa i4 Lc/gsamt Allm. Besv.- och Elon.-Utskottens Betänkande} lV:o 4. ntvägarne atl åstadkomma flen, så olika på serskildta orter, att allmänna bestämmelser derom svårligen öfverallt skola finnas fullt tillämpliga och ändamålsenliga. Del finnes likväl vissa menigheterna åliggande angelägenheter, som, hvad landet beträffar, kunna anses öfver allt vara i den nion likartade, att de kunna blifva föremål för en likformig förvaltning, och äfven sins emellan stå i det sammanhang, att de lämpligen böra gemensamt handhafvas. Såsom sådane angelägenheter anse Utskotten folk-under visningen , sundhetsvården och fatlig-försörjningen, hvilka tillika äro af egenskap atl ingripa i statsskicket, på ett sådant sätt, att Staten måste anses ega rätt att af menigheterna fordra en garantie för deras behöriga handhafvande. Denna garantie anse Utskotten höra beredas genom bildandet af Sockne-och Stadsnämnder , som äro ansvarige för förvaltningen och innehafva en detta ansvar motsvarande, från menigheterne delegerad, myndighet, och Utskotten tillstyrka således, alt för dessa ärender Sockne-nämnder inom Landsförsamlingarne constilueras, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Fattigvårds-Comiteen föreslagit; men alt det i öfrigt må bero af rnenigheterne sjelfve att besörja om förvaltningen af sina angelägenheter, genom uppdrag åt dessa Nämnder, eller på annat sätt, som kan finnas lämpligt, hvarigenom Commnnal-institutionerne torde säkrast och mest ändamålsenligt utbildas och stadgas.
Betänkan den. feabelt, att segelfaiten genom oförutsedda naturverfeningar kunde komma att lida; sa lärer en hvar finna, att vid inträffande låg vattenyta, då canalen är torr, det är ett arbete af ringa omfång och kostnad, att fylla dess öfversta tröskel till hvad höjd som behagas, så att uti intet fall företaget kan medföra några ohjelpliga följder. 7:0 Sedan, genom anställde afvägningar, och tid anblicken af bergens synbara beskaffenhet öster om Hufvudnäs ön, blifvit utrönt» att sjön Venerns nu varande utlopp, ofvanför Rånnums bro, icke tjenligen fean till erforderligt behof utvidgas, eller åtminstone skulle medföra vida större kostnad och svårigheter, än tilldanandet af ett nyttj så hafva undersökningar blifvit gjorda på alla de ställen, hvarest läget erbjuder sådana tillfällen. Såsom förmånligast anses och tillstyrkes, att följa den lilla elfgren vester om Hufvudnäs ön, samt att undanspränga klipporna på samma sida af denna ö, enligt anvisning och uppgift på den medföljande cbartan, hvarest inloppet, sidolinierna och utloppet af den föreslagna nya canalen no» gare bestämmas. Efter anställd calcul, bör denna canal i hvarje secund, minut af tid kunna afföra 7,028 cubikfot vatten, som för ändamålet är tillräckligt, ehuru bottnen lägges så högt, att dess verkan upphör, så snart vattnet i sjön sjunkit till en viss utsatt höjd. Bero. och Ekon, Utsk. Betänkanden. U:o Sedan bredden och djupet af denna canal blifvit fastställde, så att, då den upphört att verka, vattnet ändå står 12 fot öfver nedersta slasstrosfeeln vid Sjötorp, det är iner än en fot öfver lägsta observerade vattenytan, uppgifvas kostnaden för sprängning och gräfning till 226,807 Kd., hvilket dock torde böra ökas till en rund summa af 250,' OOO Rd. i anseende tili skadestånd för jord m. m., sornförut icke kan så noga beräknas. 9:0
Enligt Bränvinskontroll-byrån meddeladt transsumt af Rikets Ständers Revisorers den 14 sistlidne Oktober afgifna underdåniga berättelse om verkställd granskning af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1862, hafva Revisorerne i afseende å kostnaderna för kontrollen å bränvinstillverkningen yttrat, att dessa under revisionsåret, enligt hvad rikshufvudboken utvisar, uppgingo till ett sammanlagdt belopp af 601,651 R:dr 69 öre, samt att, ehuru — 271 — tillverkningsafgifterna för denna handtering under samma år belöpte sig till 8,771,214 R:dr 2 öre, nämnda utgift i förhållande härtill synes vara nog dryg, då den hufvudsakligen utgöres af Öfver-kontrollörers och Kontrollörers arfvoden, uppgående, utom reseoch traktamentsersättuing, jemte kost och runi för Kontrollörerne, till 10 R:dr för de förre och minst 4, högst 8 R:dr för de sednare, allt för dag räknadt, hvarföre Revisorerne, som velat fästa l ikets Ständers uppmärksamhet å förhållandet, ansett sig böra ifrågaställa, om icke nämnda arfvoden, som vid 1859 -1860 årens riksdag nedsattes till berörda belopp, må, utan fara för kontrollens behöriga handhafvande, ytterligare kunna nedsättas. I anledning af denna Rikets Ständers Revisorers framställning, hvaröfver Bränvinskontroll-byråns utlåtande blifvit infordradt, får Byrån i underdånighet anföra: att begge de ofvan åberopade sifferbeloppen, af hvilka det förra, 601,651 R:dr 69 öre, uppgifves vara omkostnaderna för kontrollen, och det sednare, 8,771,214 R:dr 2 öre, influtna tillverkningsafgifter, äro ganska betydligt felaktiga; att denna felaktighet, hvars orsak är att söka i det oegentliga sätt, hvarå bränvinstillverkningsmedlen af Kongl.
Socker: 1 tunna 1 6 1,800 skålp. maskovadeller brunt och gult,oi'- dinärt terresoch tetes-, samt britt pudersocker 1 skålp. 1 1,200 skålp. krossadt lumpoch havana-terres1 skålp. — 1 51 Minimi-* Qvantitet qvantitet för Transitoafgift. för transitoafgiftens lianko. upplaget. beräkning. Italisk. rist 100 tunnor Spanrndlj omalen, korn The 1 skölp. Ull, okammad och okardad 1 skölp. — 2 | fVin: 1200 kannor på fastager i kanna 8 1100 kannor pö buteljer 1 kanna 2 —- 52 Underrättelser om hvad vid taxans verkställighet iakttagas bör. § 1. Hvad vid tullklarering af brutet skillingtal ej hinner till half skilling uteslutes, och räknas deremot för en skilling hvad af sådant brutet tal stiger till eller öfver en half. § 2. Med de i taxan förekommande vigtbestämmelser förstås viktualievigt, der annan vigt icke serskildt är utsatt. § 3. För alla varor, som inkomma med främmande fartyg, förhöjes den belöpande tullen med fyratio procent, och för alla varor, som med dylika fartyg utföras, med femtio procent, utom i de fall då, genom serskilda afhandlingar med främmande makter, undantag härutinnan blifvit öfverenskomna. Till allmänhetens underrättelse utfärdar Wårt och Rikets Kommers-kollegium kungörelse om dessa afhandlingar vid början af hvart år. Fartyg här i riket byggda, som för utländsk räkning köpas och utföras, njuta i allmänhet lika rätt som inhemska i hänseende tili tullens beräknande för de varor, som med dem första gången utskeppas. § 4. Lastpenningar till
Jag vidblifver mitt yrkande, att denna punkt, i likhet med så många löreg:de, måtte blifva återremitterad, på det att Utsk:t måtte taga i betraktande de af mig framställda anmärkningar; och jag vidblifver det så mycket mera, som ingen tidsutdrägt gerna kan komma i fråga. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bilall till och dels återremiss af Utsk:ts ifrågav:de hemställan, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall tilldensamma och, då dertill svarades (lere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Utsk:ts hemställanden biföllos. 19:de punkten (sid. 22). Gr. Taube, H. A.: Då jag anser, att en förändring såväl i skiftesstadgan som i hela organisationen af vårt landtmäteri är alldeles nödvändig, såvida landtmäteriet skall kunna uppfylla sitt ändamål, tror jag ej det sätt, man hittills följt, att nemi. riksdag från riksdag det ena förslaget efter det andra blifvit väckt i och för partiela förändringar, vara särdeles lämpligt. 1 likhet med motionären, tror jag att, när man måste gå i grunden med den erforderliga förändringen, sådant lämpligast och lättast kan vinnas genom en komilés nedsättande. Jag får derföre anhålla om afslag å ifrågav:de punkt af Betänk:t och yrka återremiss af densamma. Frih. Armfelt, Magnus: 1 allmänhet äro yrkanden på återremiss, i ändamål att ernå en komités nedsättande, önsknin - 428 Den 20 Maj. gar, sorn nästan alltid vinna bifall. Jag vet det ganska väl; och torde det derföre anses öfverflödigt, att jag här uppträder emot den framställda begäran i det afseendet.
För Lotta var det likväl ett Nu, skönare och herrligare än hon någonsin upplefvat, och dessa lyckliga stunder öppnade ändå mera hennes hjerta för allt godt och skönt; skada bara att hjertat har lika många utgångar som ingångar. I kyrkan grät hon mycket vid prestens ingripande ord, och då Elin frågade henne hvad det egentligen var som lockade alla dessa tårar ur hennes ögon, sade hon, till Elins icke ringa tillfredsställelse: – Ack jag tänker på mor, hur olycklig hon är i sitt elände. Hela denna juldagen var fridfull, stilla och tyst, och när aftonen kom, gick man tidigare än vanligt till hvila. Sedan Elin och Lotta lagt sig, hörde den förra huru den sednare snyftade, och på tillfrågan hvad det var som nu gjorde henne så bedröfvad, svarade Lotta åter: «Ack jag tänker på mor! Kanske sitter hon nu i någon kall vrå och gnager på sitt dåliga stulna bröd, ty ingen ger henne minsann något.» Elin kom nu åter fram med en fråga, som hon redan flera gånger gjort Lotta, men som denna aldrig hade velat besvara, huru nemligen Lottas fader och moder råkat in på så förfärliga villovägar. – Åh jo, det går snart – sade Lotta – och nog kan jag fälle säga’t till er, käraste Elin, fast det ä’ ledsamt att tala om, men nog kan jag berätta’t om jag vill. Och nu följde en mörk, ohygglig, oredig historia, om en fader och en moder, som börjat sin bana med tjufnad och elände, blifvit afstraffade och derefter ännu mera försjunkit i laster och brott, samt deruti inöfvat sitt enda barn, och aldrig sällskapat med andra än dåliga, vanryktade personer. – Men kände du då icke en hemsk, förfärlig känsla – frågade Elin – när du så der med berådt mod tog från fattiga menniskor hvad de med svett och möda förskaffat sig och så väl behöfde? – Åh nej, jag kan just intet säga – svarade Lotta.
Villaflor föll på knä, tog den skrumpna handen, som han förde till sina läppar, och började: Abbedissa, ni har också varit ung, i edra ådror har också passionens flod svallat, och rosor hafva också växt på dessa läppar, som nu endast tala kall vishet. Äfven er har man genom list, genom våld bortslitit från den trolofvade, äfven er har man lefvande begrafvit. Tänk på dessa tider, Clementina, och medgif att ni då icke så skulle kännt, icke så talat! Besinna, om det icke tvertom skulle varit eder en tröst, ett ljuft minne som skulle mildrat den långa saknadens bitterhet, om ni fått säga er älskade Ignazio ett afskedsord, bjuda honom en evig skillsmessa! Var mild, sådan ni en gång varit; värdigas förunna mig att se Andradas dotter! Jag besvär er vid denne er fordne älskling, vid denna kärlek, mot hvilken ni sjelf så länge kämpat, vid er nye brudgum, som är barmhertighetens Gud. Abbedissan betraktade med varmt deltagande den vackra, hänförande bedjaren. Yngling, svarade hon med nedslagna ögon, ni har nyttjat besvärjelser, som jag icke har styrka nog att motstå! – Är min eftergifvenhet en synd, så förlåt mig, svaga qvinna, o du helige Jesus! – Välan, jag vill frambära er anhållan till Clementina – jag menar, systern Maria. Hennes egen känsla må afgöra hvad som är bäst för hennes lugn. Understödja denna önskan, vågar jag icke: men jag vill också icke motarbeta den. Samtycker hon dertill, så skall ni få tala vid henne, ensam och utan vittnen, dock blott en fjerdedels timma. Men var då skonsam emot det goda barnet! kom ihåg att dessa murar, och, hvad mer är, ett heligt, ett oåterkalleligt löfte evigt åtskilja eder båda! Abbedissan gick, och efter en lång stunds väntan, öppnades åter dörren, och en nunna inträdde med osäkra, stapplande steg.
Ständers Deputerade Ombud wid denna förrättning jemte Kronans tillförordnade, Kammar - Räkel Acalin, företräde för sig och Desi Gcmäl, f. d. Drottningen, anmälte Iustitiä - Rådet i underdänighet, att sedan Konung XIII i Räder funnit nödigt, det rn ordentlig Bouptcckning borde upprättas öfwer f. d. Konungens, Dest Gemäl Drottningens och Prins 617- tillhörigheker, till urffilljande frän det som Kongl. Maj:t och Kronan kunde tillkomma, sä hade till werkställande af denna Nädiga befallning, en sä, dan uppteckning blifwit förrättad uti närwaro af Herr Hof - Marskalken, General-Adjutanten, Afwcrsten och Commendueren Lllkversparre, säsom uppdragen att f. d. Konungens höga rätt härwid bewaka, dels frän Kongl. Slottet i Stockholm dels pä Haga Lustpark och dels Den zo October. 467g bess pä ökriga stallen, hwarest Konungens enskilde till» hörigh.tcr bljswit uppgirne; och som Committerade till denna upptecknings fullföljande nu instält sig här pä G ip-holni, sä a,bidade Committerade i underdänighet, att hans M-jrt täcktes läka uppgiswa hwad till denna Uppteckning mä höra, och under deras MajestäterS egen wärd är stälvt; derefter f. d. Konungen täckteförklara, alt dä denna uppteckning skedde med nu regerande Konungens tillstånd och wetljkap, hade Konungen ej widare något att päminna. Ridderstapet och AdelnS Ombud, E>fwrrstcn och Riddaren Fi therre kstjira antdrde; Ers Majst lärer redan wara underrättad, det Rikets Högloft.
Ida sade mig härom dagen att fruarna här anse mig visserligen för en beskedlig och bra menniska, men icke för något ”ljus”. Man menar att jag har ett godt hjerta och föga hufvud. Härförleden bad jag fru Wihlborg säga mig till om hon fann ”något ovett” till mig i en eller annan tidning. ”Ja bevars, jag skall samla alla kritikerna till dig,” svarade hon med den mest skadeglada, hånfulla min man kan tänka sig, så säker är hon på att min bok skall tigas ihjäl.75 ”Doktor” Olsson tycker förskräckligt illa om ”Från Skåne”, han och Axel Lundegård ha varit i liflig dispyt derom. ”Doktorn” påstår att skildringen af vinets inflytande icke är sann i En realist. ”När man är full kan man inte hålla tal.” Sedan hade de kommit in på äktenskapskapitlet och blifvit mycket heta. Men hvad de sagt vet jag icke. A. L. ”Gumman skall låta bli att alltid falla mig i talet.” Härom dagen då A. L. och jag sutto inbegripna i ett mer än vanligt – åtminstone å hans sida – öppenhjertigt samtal, kom jag midt i allvaret med ett af mina konstlade skratt och ett ytterst platt yttrande. Jag ångrade mig strax. ”Der ser man min vana att genast blanda bort korten om jag någon gång kommer att visa en flik af mitt bättre jag,” sade jag nästan med ångest, ty detta skratt ringde ännu i mina egna öron, detta andefattiga, tomma skratt, som förstört hela den vackra stämningen. ”Ja, repliken skar,” sade han blott, men det dämpadt varma och själfulla uttryck som legat öfver hans drag medan han sjelf talat, hade lemnat rum för ett pinsamt uttryck af smärta. Det som den erfar, hvilken blottat sig utan att se sig förstådd. O, hvad jag led! Falska, låga konventionalism, hur jag afskyr dig! Jag skulle kunnat kasta mig ned och vrida händerna i förtviflan öfver mig sjelf. Det var samma dag jag vid afskedet yttrade något om att han ännu har tiden för sig. Han såg på mig med ett uttryck sådant att det skulle tvingat mig att tro på rikedomen af hans själslif, äfven om jag aldrig gjort det förr. Hans ansigte fördrogs.
Ingen qvinna är så pass känslofull, att hon skulle sätta sig att gråta tre dagar, utan att spegla sig, eller ens gå ut på Norrbro, taga en behaglig attityd på trottoiren och beklaga sig för de cigarrer och kautschukskappor, som der stryka förbi. Det enda, de nu för tiden hafva framför Eva, är att de jemra sig en smula för någon kaffesyster eller för barnamman, i fall de ej hellre med ord eller åthäfvor vänskapligt förmå denna att åtaga sig jemmer-rollen. Eva skulle kanske varit lika ömsint, men i paradiset fanns ju ingen barnamma, icke ens ett barn. Medgif, min bror, att detta dock var fan så besynnerligt! Gubben, som, under det Magnus höll detta tal, promenerande med långa steg, med nedsänkt hufvud och händerna på ryggen, leende följt hans rörelser, sade nu: «Ja, ser du, det vore något! Sörj för att fikonalöfstiden icke kommer. Det är sannerligen mer än troligt, att det bara behöfs att vara utan barn, för att ej komma ur äktenskapsparadiset.» Gubben skrattade hjertligt. Magnus hostade ett par tre hm! förrän han svarade: Visserligen, visserligen! Men bland oss karlar finnes gudnås också mycken svaghet. Alla äro ej så starka som bror och jag. Att följa Origenes’ exempel vore också dumt, derpå hafva vi en kyrkofaders ord, nemligen Origenes’ eget. Berömvärd måste man väl anse en del Stockholms äkta mäns sed, att unna sina fruar åtminstone någon del af sagda paradis, under det de – eller rättare Stockholms ungkarlar i deras namn – på annat håll sörja för slägtets bestånd och lefva «en famille». Att derföre kalla dem för hederslösa vore väl lika orättvist, som att kalla en inbrottstjuf för snattare. Men å andra sidan går det i vår liberala tid också icke an att indela qvinnokönet i kaster och låta den ena lefva barnlös i paradiset och den andra bland barnungarne derutanföre.
Genom ettdera sättet synes emedlertid, som skulle långsamheten förekommas och skyndsamheten befordras; hvartill Utskoftet äfven tror det skulle bidraga om den föreskrift meddelas att hvarje ledamot bör, då han föredrager mål, vara försedd med skriftligt författadt betänkande deri. Samma föreskrift är gifven ledamöterne i Kammarrätten uti den af Kongl. Maj:t år 1830 för detta verk utfärdade instruetion; äfvensom föredraganderne i Högsta Domstolen. Författandet af ett dylikt betänkande lemnar dessutom visshet om ett Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 47 moget begrundande af målet, och för den händelse att detsamma vinner bifall, är beslutet redan uppsatt. En annan brist i arbetssättet är den, att det för tjenstemännen och de unga män, som, efter slutade studier, inställa sig i Hofrätterne lemnar föga tillfälle att der vinna den öfning och erfarenhet, som för deras utbildning är nödig. Sedan, till följd af Kongl, brefvet den 6 Februari 1799, ej allenast alla vädjade saker och instämda mål, hvilka, jemlikt 27 kapitlet 9 8 Rättegångsbalken, skola af ledamölerne föredragas, utan äfven alla till Hofrätt inkommande skrifter, ansökningar och. besvär öfver Underrätters och exsekutorers beslut, hvilka blifvit till kommunikation utställde och hvaruti förklaring inkommit, jemte Fiskaliska aktioner, numera likaledes föredragas af ledamöterne, hvilka, enär motivering af beslut lämpligast anses kunna ske af den, på hvars föredragning det blifvit fatladt och derigenom närmast inträngt i målets alla omständigheter, jemväl ofta, om ej i allmänhet, uppsätta besluten, så återstå ej andra mål, vid hvilka tjenstemännen få sjelfständigt lägga hand, än Hoirätternes pröfning understälda brottmål, som beredas och föredragas af Hofrätternes Fiskaler, hvilka jemväl uppsätta besluten i samma mål; och derföre mäste alla de öfriges och således största antalets sysselsättning inskränkas till ett arbete af mera underordnad vigt. Sjelfverksamheten är emedlertid oundviklig för den praktiska dugligheten.
En sådan brist på fåfänga inger mig en mycket hög tanke om dessa menniskor, hvilka behålla sitt stumma inkognito och kanske till på köpet göra sig lustiga öfver vår enfald. De förbli fria i sina skogar och behöfva icke försaka naturtillståndet. De kunna i sanning med rätta påstå, att menniskan är en degenererad apa. Kanske ha våra förfäder i det adertonde århundradet också haft en aning derom; kanske ha de haft en instinktlik förnimmelse af, att vår skinande öfvercivilisation endast är en fernissad murkenhet och att det vore nödvändigt återvända till naturen; kanske var det derför, de i sitt yttre sökte närma sig urtypen i det naturliga apdömet. De gjorde allt hvad i deras förmåga stod för att bli riktiga apor, och då slutligen endast svansen fattades, ersatte de denna brist med stångpiskan. I så fall är stångpiskmodet icke en frivolitetens lek utan ett betydande utslag af ett djupt kändt behof dock, jag söker förgäfves genom att skramla med narrbjellran öfverrösta det vemod, som alltid griper mig, då jag tänker på min aflidne far. Han var af alla menniskor den, som jag älskat högst. Han är nu död sedan mer än 25 år tillbaka. Jag tänkte aldrig på, att jag en gång skulle komma att förlora honom, och ännu i denna stund kan jag knappt tro, att jag verkligen har förlorat honom. Man har så svårt att öfvertygas om de menniskors död, som man hållit af riktigt innerligt. Men de äro icke heller döda; de lefva kvar i vårt minne och vår erinring. Det har sedermera icke förgått många nätter, utan att jag tänkt på min aflidne far, och ofta när jag vaknat om morgnarne, har jag trott mig höra klangen af hans röst, som ekot af en dröm. Då käns det alltid som måste jag kläda mig raskt och springa ner till honom i salen, som jag gjorde då jag var barn. Min far brukade alltid, sommar som vinter, stiga tidigt upp för att ge sig i kast med sina affärer, och jag fann honom vanligtvis redan vid skrifbordet, der han utan att se upp räckte mig sin hand att kyssa. En vacker, fint formad, förnäm hand, som han alltid tvättade med mandeltvål.