Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utgifningstid: hvarje helgfri Gernandts (Esseide). andras lidande känsligt hjärta. Den idé, för hvilken hon arbetat och stridt, har varit kvinnans höjande i intellektuelt och moraliskt hänseende. För detta måi har hon verkat främst genom det skrifna ordet, så äfven genom det talade och genom eget föredöme. Hon har sökt öfvertyga tviflare, blidka motståndare, rycka med de tveksamme; hon har satt andra krafter i rörelse för samma mål, och hon har sökt samla dessa krafter. Liksom alla trosstarka förkämpar för nya idéer har hon haft häftiga vedersakare; liksom alla viljestarka människor har hon ibland trotsat på sin kraft och stött emot andra viljor, starka som hennes egen. Det är sådant, som understundom samtiden kan klandrande tala om, men som eftervärlden glömmer. Samtiden kan dock tillika intyga, att Esseide i striden gifvet, utan tanke på egen fördel, hela sin personlighet. Erik Gustaf Geijer och Fredrika Bremer, båda genomträngda af den kristna världsåskådningen och af uppfattningen af Fatta tag i minuten, ty på dess vinge hvilar en hel evighets allvar. personlighetens rätt, hafva varit de, som på Esseides inre utveckling utöfvat det största inflytandet och varit bestämmande för den riktning, hela hennes verksamhet erhållit. * * Fredrika Bremers roman Hertha hade 1856 kallat till lif en strid i tidningarna om kvinnans begåfning, kall, plikter, rättigheter. Det var en strid, som icke snart skulle slutas, om den ock skulle med tiderna skifta former. Det första, hätska meningsutbytet hade lagt sig, och ett nytt skede inträdde, då 1859 » Tidskrift för Hemmet » utkom, redigerad af Sqphie Leijonhufvud och Rosalie Oliveerona. Tidskrift för Hemmet blef hos oss den första publikation, som tog kvinnans intressen till sin särskilda uppgift. Den tog lifligt del i de reformer i lagstiftning, som gjordes till kvinnans förmån. Man kan ej säga, att den i början härvidlag behöfde taga initiativet, ty det var en liberal strömning vid riksdagarne, och kvinnorna fingo hvad de då rimligtvis kunde begära. Tidskriftens främsta uppgift var därför att förädla och upplysa kvinnorna.
Den sedan flera år tillbaka i hufvudböckerna balanserade fordran hos aflidne Kompani-chefen på Rindön Brannis sterbhus, 57 R:dr 41. 3., är uti 1855 års hufvudbok afskrifven. § 9- Förhållandet med de häktades antal och folkmängden inom hvarje län inhämtas af nedanstående, på grund af förberörda underdåniga berättelse upprättade, tabell, deruti folkmängden vid slutet af åren 1854 och 1855 är uppgifven efter den provisoriska beräkningen i samma års nativitetsoch mortalitets-tabeller, uti hvilka dock, i saknad af uppgift derom, ej kunnat inberäknas de uti Götheborg befintliga utländningar och mosaiska trosbekännare, hvilkas antal år 1850 utgjorde 472. År 1855. r, „ „ , Häktades r, , , . Häktades , . Häktades Folkmängd. anta, ,j Folkmängd. Skaraborgs län Södermanlands d:o Upsala d:o Westerbottens d:o Westernorrlands d:o Westmanlands d:o Wermlands d:o Otti härifrån afdragas de vid årets början qvarsittande 1,876. 1,445. 1,244. så uppgår de under årets lopp häktades antal till 15,483. 15,576. 12,104. De häktades antal var således, vid jemförelse med folkmängden, under båda åren störst i Stockholms stad, Blekinge och Östergöthlands län, samt under år 1854 minst i Norrbottens, Westerbottens och Wermlands län, och under år 1855 minst i Norrbottens, Jemtlands och Wermlands län. §• 10. För att meddela upplysning om antalet af de serskilda slags fångar äfvensom barn, hvilka under åren 1845, 1854 och 1855 på en gång, nemligen sista dagen af året, varit uti Rikets samtlige läns-, kronooch polis-häkten äfvensom i straffoch arbets-fängelserna förvarade samt vid Krono-arbets-korpsen anställde, är, enligt
Den värde talaren har erinrat derom att anvisade kreditivmedel, enligt Grundlagen, icke finge användas till annat än oförutsedda behof, men att dertill icke kunde hänföras vissa i mern. uptagne föremål, hvartill medel å kreditiven blifvit anordnade, såsom fästningsbyggnadef, hvarjehanda vapen o. s. v. Jag vill gifva Hr Gr. rätt deruti, att fästningar, kanoner m. m., i och för sig sjelfva, eller med hänsigt till deras allmänna ändamål, icke kunna betraktas såsom oförutsedda behof; men ingen lärer väl kunna neka, att påskyndandet af ett fästningsarbete, att ett skyndsammare förstärkande af något vapenförråd, eller annat dylikt, kan blifva dertill hänförligt, såsom följd af oförutsedda händelser, t. ex. hastigt påkommande krig eller antagandet af beväpnad neutralitet, och att detta sednare nu varit fallet, tarfvar injren bevisning. ’ O O Hr Gr. har äfven fästat sig dervid, att åtskilliga, mer eller mindre betydliga, utgiftsposter, hvartill medel erhållits af det vid 1850—51 årens Riksdag anvisade kreditiv, i upgifts-sammandraget förekomma för åren 1854 och 1855, ehuru Regeringen icke kan grundlagsenligt förfoga om någon del af ett kreditiv längre än tills R. St.;r ånyo sammankomma. Häremot kan likväl erinras, att, änskönt medlen utbetalts under sistnämnda år, sådant ingalunda bevisar att ju ej åtgärderna, uphandlingarne eller reqvisitionerna skett Den 17 Juni e. m. 885 skett förut. Förhållandet dermed kan endast af StatsRåds-protm med tillförlitlighet inhemtas, oell jag antager såsom otvifvelaktigt, att om någon oriktighet i berörde hänseende egt rum, Konst.Utsk. icke underlåter att vid nämnde prot:rs granskning dervid fästa behörig upmärksamhet. Ytterligare har Hr Gr. fästat sig vid den omständighet att, genom användandet, till största del, af ifrågav.-de kreditivsummor, flere milhr Rdr från Statsverket utgifvits, utan att R.
N.o i3j. ras upptagande uti ränteri-forsla gen under serskild titel samt insändande til! Kongl, räntekammaren. Föreskrifterne om debitering och uppbörd af dessa medel synas likväl icke hafva blifvit i sednare tider iakttagen af vederbörande redogörare inom' några bland ofvan uppräknade län, hvadan ock det ursprungligen fastställda beloppet af denna ringa intrad ytterligare förminskats. Efter hvad 1844 och 1845 årens rikshufvudböcker samt kronouppbördsspecial-räkenskaper utvisa, uppbäras och redovisas Götha Hofrättslius reparationsmedel, hvilka i rikshufvudboken äro upptagne bland bötesmedlen, numera endast inom nedannämnde län, nemligen: inom Jönköpings län med r:clr 1: 24. „ Kronobergs „ 4: 16. „ Götheborgs o. Bohus 3; 24. „ Kalmare „ 7: 16. „ Hallands 3: „ Malmöhus „ .. 12: ■— och inom Christianstads ... 9: — summa r.dr 40: 32. Med undantag af de biigge Skånska länen samt Kronobergs och Kalmare län, förekommer uppbörd häraf allenast i städernes räkenskaper. Då således oftaberörde afgift för närvarande utgår af endast ett mindre antal län, hvilka icke synas ega något serskildt åliggande att underhålla det statens hus, som af Götha Hofrätt begagnas, helst en del af dessa län numera icke hör under bemälda Hofrätts domvärjo; då underhållskostnaderna för samma hus, utan afseende å ifrågavarande afgifts belopp, bestridas af det för byggnader och reparationer i landsorterne anvisade statsanslaget å riksstatens 7:de hufvudtitel, och då härtill kommer att uppbörden oell redovisningen af denna till beloppet serdeles obetydliga intrad årligen påkalla ett icke ringa antal redogörelser, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat att den under benämning af Götha Hofrättslius’ reparationsmedel i åtskilliga län hitintills debiterade och uppburna afgift må för framtiden upphöra; anhållande Rikets Ständer i underd., det täcktes E. K. M., för den händelse Rikets Ständers beslut vinner nådigt bifall, låta detsamma till verkställighet befordras.
erfarenhet och funnit, att kärleken är en olycka, ty en af de älskande tröttnar alltid LILLY. Hon har sett på lifvet med sin nittonåriga Viggo! Det är riktigt skam af dig. 158 - LOUISE lägger sin hand på Lillys panna. klokt Dethär ljusa hufvudet är så klokt, så VIGGO. Jaså! Är också du en kärlekens pessimist? LOUISE. hand plocka bladen af nyponblommorna vid dagens vind skall sopa dem bort. Nej. Jag tror, det är bäst, att inte på för vägkanten om man också vet, att morgon LILLY. Jag kan inte låta bli. LOUISE. hans axel och var glad åt att vara älskad! Lyckan kommer och lyckan går. Kanske stanär det fruktlöst att söka binda henne. VIGGO. Hvarför grubbla? Lägg ditt hufvud mot nar hon kvar kanske inte i alla händelser Det der är hvad man kallar filosofi. LOUISE. Ja, men inte pessimism. * 159 - HENRIK kommer med dyster uppsyn in från trädgården. LILLY sakta till Viggo. vill jämra sig. Kom, låt oss gå. Usch, der är han. Jag är säker om, att han De gå ut i trädgården. HENRIK sätter sig på chäslongen. Åh, Louise, jag är så olycklig. LOUISE. Hvarför ska' ni plåga hvarandra. HENRIK. Det är ju inte jag! LOUISE. Jo, du är svartsjuk. HENRIK. känna, att det är skilnad på mig och hennes Kan jag väl annat! Hon vill knappt er andra bekanta. Och om jag vågar yttra ett ord grymhet, som öm jag begått ett brott. LOUISE. af klagan, så straffar hon mig med en raffinerad lunda emot dig, men du är ju också Jag tycker nog, att hon kunde vara annor 160 - HENRIK. Hon är grym, hon är kall, hon är hård. LOUISE. Nej, hon är god. HENRIK. derför att jag älskar henne och derför att min kärlek gör mig vek. Mot alla andra bara inte mot mig LOUISE. liga, ni två. Hon har ju sjelf velat vinna dig, trogen.
Och hon flydde genom gatorna, öfver åkrarne, ut i skogarne. Men i hennes fotspår gingo pest och hungersnöd, svält och vanvett och fullgjorde hennes verk. »Hvar är hon?» ropade människorna. »Grip henne, fånga henne, dräp henne! Uppsök henne i hennes gömställe och låt henne icke slippa lefvande undan!» Hela mänskligheten tog till vapen och gick ut för att fånga Sorgen. Deras sinne var vildt, deras blod i uppror, och de vände sina svärd mot hvarandra och dräpte hvarandras barn, och fasa, eld och blod höllo på att förstöra jorden. Men Sorgen låg gömd i den mörkaste skogen. Hon vågade icke hvarken röra sig eller andas. Hon låg gömd bakom en mörk klippa, med vingarne platt utbredda på marken och hufvudet lågt nere bakom en sten som en orm. Hon ville bort, men hon vågade icke. Hon visste, att hela mänskligheten stod på lur för att dräpa henne. Öfver hennes hufvud var himlen kolsvart, och under denna ovädershimmel kastade det gulgrå hafvet höga, sprutande vågor mot skyarne. »Bort! Bort! Dräp henne!» hörde hon dem ropa rundt om skogen. »Ja, –ja, –jag vill bort,» stönade hon i ångest där hon låg. »Men jag kan icke. Hvem vill hjälpa mig att försvinna? O, hvem vill hjälpa mig?» Då såg hon på himlen en blek, hvit rundel som en måne, som icke har kraft att lysa. Omkring denna rundel bildades en ring, som blef större och större, ljusare och ljusare, – och se ... solen! Solen gick i sin himmelska glans fram ur ovädersskyarne. »Solen! solen!» ropade människorna, och alla lyfte sina hufvuden mot himlen. De hade glömt solen, och nu kom den, kom som ett under de aldrig förr hade sett. De läto svärden falla och upphörde att förfölja Sorgen, och medan alla sågo upp emot solen, kröp Sorgen snabbt som en orm under alla buskar och träd bort emot den flata stranden; där bredde hon ut sina långa svarta vingar och flög lågt öfver böljorna, ljudlöst som en nattskärra, bort emot världens yttersta haf, hvarifrån hon hade kommit.
Detta måste strax erkännas, då det visar sig att den olycksdigra Novemberförfattningen hade ett tredje mål: att varda den gemensamma författningen för den danska monarkiens alla landsdelar; med andra ord, att Hallska kabinettet hade för afsigt att åter upprätta den danska helstaten, som bragt Danmark så många vedervärdigheter, lidanden och faror. Ja, så otroligt det låter, så visst är det likväl att de årslånga, invecklade underhandlingarna, Marspatentet, alliansen — allt skulle sist och slutligen vara omvägar till detta politiska vidunder, som härstammade från åren 1851 — 1852. Endast en omställning skulle ega rum. Då var det Tyskland, som ämnade genom den gemensamma författningen råda icke blott öfver Slesvig, utan, i andra hand, äfven öfver Danmark. Nu var det Danmark, som, efter att den europeiska intervention, som Hall önskade framkalla, öfver-lemnat Slesvig åt Danmark, ämnade genom den gemensamma författningen råda öfver Holstein. En fullkomligt klar inblick i denna plan far man af det märkvärdiga aktstycke, hvarmed konseljpresidenten Hall d. hemställer till konung Kristian IX om stad-fästelse å det i riksrådet antagna författningsförslaget. Han yttrar då, bland annat, äfven följande: » Samma sjelfstän-dighet, som kräfves åt Holstein, måste tillkomma äfven de danska delarne af monarkien, samma rätt, som Holstein påstås ega till att utträda från den gemensamma författningen, måste Danmark och Slesvig ega till att bevara den åt sig och att utveckla den efter sina intressen; och lika litet som Tyska förbundet skall kunna kullkasta dem, lika litet kan det bli fråga om att man skall kunna påtvinga oss en författning för monarkien, hvarigenom Holstein in-toge en öfvermäktig och oberättigad ställning i förhållande till den öfriga monarkien. Det är denna rätt, som ej kan frånkännas oss, utan att Danmark, från att vara en urgammal, fri och sjelfständig monarki, i samma ögonblick sjunker ned till att vara icke ens en del af Tyskland, utan blott ett underdånigt lydland åt Förbundet.
Hvad dernäst angår värdering af Fastighet d Landet, har Utskottet icke funnit skäl till någon annan hufvudsaklig förändring i stadgan, derne derom uti 1823 års BevillHings-Förord - BevillnrUtsköttets Betänkande N;o 7; jjJ 1 tung, a'n det härmed tillstyrkte uteslutandet a£ föreskriften i lytde Mom* 2 §. III Art. af följande lydelse: ”varande det i öfrigt Comité* ”ens pligt, att på Åra och Samvete icke sätta ”någon Egendom till lägre värde än den kunde ”komma att gälla om den utan tvångsmål skulle sälj as.” Detta stadgande är nemligen i Ut-« skottets tanka utan egentligt ändamål, samt le-j der endast till förvillande af begreppen, enär det icke lärer vara möjligt, att med visshet nå-’ got härom på förhand bestämma. Utskottet föreslår fördenskull: i lito Mufvudsakliga Städgandernt i lil Art, 2 17, 18, ig, 20 och 22 Mom. af 1823 dra Beyillnings-Författning, om värdering af Får stigheter pa Landet, höra bibehållas; dock med, Uteslutande af föreskriften, att icke någon cgendom far dsättas lägre värde, än den kunde komma att ega, vid försäljning utan tvångsmål. Nu gällande grunder för värdering af fastighet i Städerne synas ändamålsenlige, när dervid endast iagttages, att ett äldre Brandförsäkrings-värde numera, efter Ver-i kets upplösning, ej kan tjena till efterrättelse vid värdering.
Där hade telefonisterna förut 26 öre pr timme, som sedan nedsattes till 2 5, men när rikstelefon ej betalade sina mer än 30 kr. pr månad, sänktes ytterligare till 20 öre pr timme hvilket gör omkring 38 å 40 kr. pr månad. Dock var telefonbolaget nog humant att låta sina gamla telefonister behålla den högre aflöningen och blott gifva den lägre åt de nyantagna. Denna aflöning är likväl ej så litet högre, än hvad rikstelefon betalar sina biträden. Telefonisterna vid Allmänna telefonbolaget ha det i allmänhet vida bättre. Dels nödgas de ej lära sig namnen på abonnenterna, hvilket lär vara ganska ansträngande, utan de ha nu endast nummer, dels ha de sina » vakter », delade i tvänne hälfter: 3Vä timme på föroch lika länge på eftermiddagen, under det de andra ha sex timmars tjänstgöring » en suite ». Men äfven de » klaga », öfver att de aldrig erhålla någon fridag, utan året om, helgdag och hvardag, måste arbeta likadant. Nej, det är sannt, om de tvänne år tjänstgjort som » ordinarie », erhålla de 14 dagars ledighet på sommaren, med bibehållande af sin lön, men annars kunna de visserligen få ledigt någon enda gång, men mot afdrag af betalningen. Också äro klagomålen vida mindre där, och i allmänhet äro » Allmänna telefonbolagets » telefonister belåtna, om än ett och annat litet missljud ibland förnimmes, sådant t. ex. som att de s. k. » 20-öres-flickorna » ej få någon sjukhjälp, ifall de bli sjuka, hvilket de andra få, men detta är j u af mindre vikt, ehuru de nog behöfva detta lilla » extra tillskott », när sjukdom inträffar. När man bara har högst 4 0 kr. pr månad och skall sörja för sig själf, behöfs det så väl, ty en den 172 enklaste inackordering kan ej erhållas under 3 5 kr. pr månad, och då är det ej mycket tillöfvers för kläder och andra smärre utgifter såsom apoteksräkningar och läkarevård.
Redan vid 1828—1830 årens riksdag anslogs Justitieråds-lönen till 6000 rdr riksgälds. Stats-Utslct (i sitt Utlåt. N:o 137) erkände nödvändigheten att åt innehafvarne af högsta domare-embetet i riket »gifva det oberoende, som utesluter behofvet att, för nödig utkomst för sig och familj, tillika söka annan, för embetefs tillbörliga utöfning hinderlig eller i öfrigt olämplig sysselsättning», samt medgaf till och med, att det af enskild motionär (Professor P. G. Cederschiöld) vid samma riksdag föreslagna belopp, 7,500 rdr, ingalunda vore för högt, men ansåg sig icke kunna, med afseende på stats-verkets dåv:de särdeles knappa tillgångar, tillstyrka mera än 6000 rdr. Sistnämnde belopp motsvarade dock på den tiden ej mer än samma summa i banko under nuv:de tid. Vid riksdagen 1853—1854 höjdes ifrågav:de lön till 7,500 rdr. Detta skedde på förslag af enskilde riksdagsmän (Hr A. von Hartmansdorff och ISorgare-St:s nuv:de Talman, Grosshandlanden J. G. Schwan). Stats-Utsk:t yttrar uti Utlåt:t N:o 67: »Utsk:t måste erkänna såväl billigheten, som behofvet af förbättrade lönevilkor för Justitie-råden. De med detta embete förenade trägna göromål samt deras vigtiga och magtpåliggande beskaffenhet, som hos platsernas innehafvare kräfver de högsta juridiska insigter samt den största skarpsinnighet och erfarenhet, fordra att löneförmånerna för dessa embetsmän så bestämmas, att de motsvara de höga anspråk, samhället på dem eger, och tillika försäkra dem om ett ekonomiskt oberoende.» Vid 1856—7 årens riksdag skedde, på sätt jag redan förut nämnt, härutinnan ingen annan förändring, än att beloppet med 500 rdr jemnades till 8000 rdr.
Luleå eif från och till de ofvanom nämnde forssar belägna trakter af Norrbottens län, synes vara af vigt ej mindre för underlättad transport af de skogseffekter, som derifrån afyttras och för anskaffandet af dessa orters spannmålsbehof samt andra lefnadslörnödenheter, än äfven med hänseende lill den fortskridande odling och lifiigare handelsrörelse, som deraf kan väntas hlifva framkallad, och den möjlighet som derigenom beredes att med framgång bearbeta olvanliggande trakters rikhaltiga lager af bly-, silfveroch jernmalm, anse Rikets Ständer, lika med vederbörande embets-myndigheler, den föreslagna jernvägs-anläggningen, som efter verkställde undersökningar, visat sig utgöra del medel, som för vinnandet af nämnda ändamål kan lättast och för minsta kostnad åstadkommas, vara förtjent att af det allmänna understödjas; och hafva fördenskull Bikels Ständer för anläggning af en jernväg till begagnande med hästkraft förbi Hedens forssar i Luleå eif, till utgående från Riksgälds-kontoret, i egenskap af lån, anvisat en mot tvåtredjedelar af den beräknade anläggnings-kostnaden svarande summa af 93,000 B:dr Bunt, under samma förutsättning och med enahanda vilkor, som blifvit bestämda i afseende på jernrägsanläggningen från Borås till vestra stambanan, dock alt föreskriften angående skeende inbetalningar å aklieteckningssumman, i visst förhållande till de andelar af lånet, som lyftas, icke komma att med hänseende tili det ifrågavarande statsbidraget tillämpas. Hvilket Rikets Ständer härmed få i underdånighet anmäla; framhärdande etc. Stockholm den 26 Oktober 1860. Expedilions-Utskoltets Förslag lill underd. Skrifvelse N:o J89. 55 K o 189. och godkändt hos Ridd. och Adeln den »5 Okt. 1860, Preste-Slåndel den 26 Borgare-Ståndet den •26 Bonde-Ståndet den 26 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående inrikes skeende upplåning emot Svenska fonderade statsobligationer.
För öfrigt påpekades vigten af yvinnans samarbete med mannen i fredsfrågan, då hennes inflytande på barnen och derigenom på framtidens bärare, vore af så stor betydelse. Resolutionen blef: " Da Fredssagen og Kviiidesagen har det fselles Formaal: at sEtte Retten i Magtens sted, ud taler Forsamlingen, at Fredssagen ogsaa bOr vare en Kvindesag. ' Återstod så på programet sn ?il.u ?zde ?.I.i81zing. Diskussionen inleddes af fru Ragna hTieZsen (Norge) och det på ett sådant sätt, att frågans behandling utgjorde en af mötets glanspunkter. Fru Nielsen omtalade huru samskolor nu icke vor0 ovanliga i Nol-ge, der flickor sedan 1885 ega tillträde till statens läroverk. Den kongl. resolution, hvarigenorn skolorna ' öppnades för qvinnorna, innehåller bland annat: " Indtil en endelig ordning af spsrgsmaalet om pigers forberedelse for middelskoleoch student-examen kan traffes, beniyndiges kirkeog undervisnings-departementet naadigst til at give piger adgang til optagelse soim elever ved de offentlige hsiere almenskoler, hvor saadant antages at kunne ske uden vmentlige uleiiiper for undervisningen ". Egentligen är det den s. k. illiddelskolen, hvilken blifvit ordnad som fnllesskole, men äfven till det treåriga gymnasium, som förer till universitetet, ega qvinnor tillträde. Dessa förhållanden gälla dock enligt ofvan nämda resolution endast " tills vidare " och med vissa vilkor. När flickor med stöd af åberopade förordningen sökt inträde vid Kristiania högre läroverk, har tillträde nekats och samma lär ock vara förhtillandet vid ett par andra af Norges större städer. " Man vill ", sade fru Nielsen, " visa ädelinod men icke full rättvisa. " En orsak till att samskolan vunnit så mycket insteg i Norge är landets fattigdom och dess spridda befolkning, hvilka omständigheter tvingat myndigheterna att ordna skolviisendet på sparsammaste sätt.
Då, i afseende å det på Allmänna Indragningsstaten uppförda anslag af 10,000 R:dr årligen till Exspektans-arfvoden ål lönlöse officerare i arméen, det förhållande inträffat, att, enär numera knappast hagon officer, enligt de genom Kongl. Brefvet den 23 Januari 181G stadgade grunder, funnes berättigad att af 'sådant arfvode komma i åtnjutande, helst dertill erfordrades, att officer skall under 1813 och 1814 års krig hafva varit och sedermera förblifvit lönlös, i följd hvaraf ock under de sista åren dylikt arfvode icke blifvit disponeradt, behållning uppkommit i den mån äldre innehafvare af ifrågavarande exspektans-arfvoden afgått, och hvilken behållning, enligt sednast afslutade Rikshufvudbok, eller för år 1848, uppgått till 2,558 R:dr 2 sk. 8 r:st., har E. K. M:t, som ansett olämpligt, att omförmälda, till förmån för arméen afsedda tillgång fortfarande lemnades obegagnad och då tjenstbarheten bland arméens befäl verksammast befrämjades och bibebölles genom beredda tillfällen för dess medlemmar, att vid framskriden ålder 448 E.vpeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, JY;o 174. kunna lemna ruin för yngre och kraftfullare kamrater, föreslagit Rikets Ständer, alt ifrågavarande anslag, i den nian detsamma, genom afgång bland innehafvarne af exspektans-arfvoden, redan vore eller framdeles kunde blifva disponibelt, måtte, efter de grunder och med de belopp, som E. K. M:t kunde i nåder finna lämpligt bestämma, få användas till pensionsförböjningar åt afskedtagande öfverstelöjtnanter, majorer och kaptener af arméen, utöfver de pensioner, som dem från Arméens pensions-kassa tillkomme. Rikets Ständer hafva tagit denna E. K.