Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Carlskrona, Jönköping, Upsala och Wisby ) 144, 145, 1 264, 284, ' 300 ’ 4 i 99 93 Se Sjette HufvudTiteln. » samling, om anslag till vårdande och förökning af en i hufvudstaden för industrien grundad, s. k Bg. 287 4 i 99 97 Teknologiska institutet, angående aflöningsoch utgiftsanslagen Se Sjette HufvudTiteln. för 1,82 4 i 99 76 Telegr a/ledning, undervattens, om anläggande af en mellan Skåne och Preusiska kusten — Bg. 207 4 2 5 — b. 14 Febr. b. 14 Fehr. b. 14 Febr. b. 14 Febr, » om anläggande al en till och på Oland — Bd. 20 4 1 100 16 Telegra(linea, angående anläggning på statens bekostnad al en Se Sjunde från Jönköping till Westervik HufvndTiteln. med stationer i liksjö och Wimmerby Bg. 73, 172 4 1 100 15 » angående anläggning på statens j bekostnad af en, från Westerås till Sala, Avesta, Hedei i 135 T. mora, Säther och Falun med stationer å dessa ställen Telegrafverket, om upphörande af styrelsens rättighet att förflytta underlydande tjenstemän 1 anledning af återremiss . Tengvall, om pension å allmänna Indragningsstaten åt Musikläraren H. I Testamente, inbördes, om antagande al ett tillägg till ArfdaBalkens 16 Kap. 3 § i fråga om Tham, orri pension för enkan efter Tullinspektören H. I Thé, angående försäljning af, se Maltdrycker. Theaterns pensionskassa, se Pensionskassor. Theorell, om pension åt enkan och oförsörjda barnen efter Justitie-Ombudsmannen S. L H!* 2 § Oq CO •— <* ö re "S P re B. Tidningar, angående arfvode för deras afsändning och utdelande, se Postförvaltare. » angående införandet af ett sammandrag af Riks-Ståndens föri handlingar i, se Protokoll.
Då, jemlikt det af Rikets Ständer vid anvisande af grundfond för den Allmänna Hypotheksbanken fästade vilkor, som blifvit af Kongl. Maj:t godkändt, ändringar uti ifrågavarande förordningar ej må ega rum utan Rikets Ständers bifall, vill Kongl. Majit härmed öfverlemna det ingifna ändringsförslaget till Rikets Ständer att, innan detsamma upptages till nådig pröfning af Kongl. Majit, för deras del deröfver besluta; och kommer för sådant ändamål bankstyrelsens ofvan omförmälda underdåniga skrifvelse, hvaruti skälen för de vigtigare bland de föreslagna förändringarne finnas utvecklade, äfvensom ett vid samina skrifvelse fogadt transsumt af det, vid bankdelegarnes sammanträde den 15, 16 och 17 Juni 1865 förda protokoll, upptagande de skiljaktiga meningar, som vid frågans handläggning hos delegarne sig yppat, att tillhandahållas det Utskott, till hvars behandling ärendet varder af Rikets Ständer öfverlemnadt. Kongl. JVIajit förblifver Rikets Ständer med ali Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Ar och dag som ofvan. CARL. J. A. Gripenstedt Kongl. Ma.j:ts Nåd. Utdrag af protokollet öfver Finans-ärenden, hållet inför Hans Maj.t Konungen i Siats-Rådet å Stockholms Slott den 2 Februari 1866. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström. Statsråden; Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld och Carlson.
Svea Hof-rätt, genom utslag den 24 April 1838, förpliglat honom att godtgöra lånets Bill. till R. St. Prot. iS50 $ 1S51. 6 Samt. i A/d. T Höft. 1 2 Banko-Utskottets Utlåtande, IS:o 21. hela återstod tili kapital och ränta, honom öppet lemnadt att hos Nils Nilsson, J. O. Aronsson och Wikström i laga ordning söka sitt åter, om tillgång till betalning hos någon af dem skulle yppas, hvaruppå af Lagerlöf år 1839 erlagts i afl åkning 376 r.dr 24 sk., men att Rikets Ständer derefter vid 1841 års riksdag, på gjord ansökning, förunnat Lagerlöf befrielse från vidare betalningsskyldighet; att begge Iöftesmännpn sedermera, enligt hvad ofvan uppgifves, i utfattigt tillstånd med döden algått, och att låntagaren Nils Nilsson, vid sednast anställd undersökning, befunnits utan all tillgång, vare sig i lös eller fast egendom. Vid dessa förhållanden och då alla vidare undersökningar för utbekommande af Bankens fordran hos Nils Nilsson synas vara utan ändamål och endast komma att tillskynda Banken ytterligare kostnader, har Utskottet, med bifall till Fiskalsembetets förslag, skolat vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande 2:ne odlingslån måtte så väl till återstående kapital, som uppkomna lånepåkostnader, få i vederbörlig ordning utur Bankens, räkenskaper afskrifvas. Stockholm den. N:o 21, Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Mars 1851, kl. 2 e. m. Utlåtande öfoer gjorda ansökningar om ersättning för förlorad inkomst i följd af de s. k. småsedlarnes upphörande.
Det är igenom hopp om en än aldrig så ringa sjelfständighet, den nemi. att en gang få utbyta fängelset eller det irrande lefnadssältet mot en egen boning, som den viIseförde eller fattige skall kunna lifvas till nyttig verksamhet och dermed åtföljande dygdig vandel.—Den ärliga tjenare, som utan bekymmer erhåller kläder, föda och ändå något, ja t. o. m. betydligt derutöfver, föredrager vanligen ändå en knapp och magrare bergning under eget tak, än en bättre under andras; huru mycket hellie skall icke då den olycklige förskjutne eller brottslige-glädjas ål möjligheten alt hinna ett så önskadt mål. — Just derföre ville jag lägga särdeles vigt på öfvanberörde förbindelse att lemna sediga och förbättrade fångar samt fattiga och arbete saknande personer, hopp om egna boningsplatser. Noggrannare reglementariska föreskrifter böra för öfrigt upprättas för den dagliga ordningen ibland fångarna och öfriga arbetare, såsom angrde böns och Gudstjensts hållande, tillgång på passande andaktsböcker, oskyldiga nöjen, spirituösa dryckers bannlysande eller omåttlig förtäring deraf, särskilda belöningars utdelande m. m. Om det af K. M. föreslagne understöd till uppodling af myror på Gottland kommer att beviljas, borde sale - Den 19 Februari é. m. des dervid, — i fall afseende på detta mitt förslag kommer att fästas, — göras det villkor, att ett visst antal personer från correct.husen blifva vid arbetet använda, så myckel. hellre, som bevakningen på en ö blifver lättare, än på fasta landet. Begärdes på bordet. Hr von Rosen, Georg, uppläste följande: Sedan början är gjord att bilda ett jordbruksinstitut i Skåne, och Skånska länens båda hushållssällskaper förenat sig derom, och redan till detta ändamål inköpt egendomen Orup föl' 22,000 r:dr b:co, hvilken egendom nästinstundande Mars skall tagas i bruk af Skånska hushållsföreningen, får jag vördsamligen föreslå, att Skånska jordbruksinstitutet må äfven få njuta åtminstone en del af samma förmån, som nu åtnjutes af institutet vid Degeberg.
Ridderskapets och Adelns fleste Herrar Ledamöter känna tillståndet i Landet; och ärt) sjelfve bäst i tillfälle atc bedomina , hurudant det skulle blifva efter en penninge . förminsk* ning af denna ansenlighet; synnerligen i de prö* vincet, där knappast något annat Mynt finnes, än Discontpapper. Ingen man , tillgifven san» ningen, lärer neka att Pertningebristen är vida Svårare nu, än deri var år 1815. jag torde då få föra Ridderskapct och Adeln till minrtes det yttrande tiil detta Stånds Protocoll, Sorti Landshöfdingen i Malmö, Friherre af Klinteberg den 29 Maj berörde år afgaf, i frågan om TreproCentSedlarnes indragning; ett yttrande, på hvars sanning i uppgifter ingert då tviflade, och än mindre nU lärer tvifla» 5,Albi männa penningebristen, sade han, är beklägeligen för väl känd , för att behöfva någörl detaillerad visshet. Med allt det anspråk DisCOfl* ten har att göra på executiva åtgärders verksamhet, för indrifvande af Discontens LånesUifl - §8 Den 17 Martil, f. m. ”mor, skulle 1 tidens närvarande skick» ej minsta effect å Penninge-tillgångar åstadkommas "genom Lagsökningar, UtmätningsAuctioner "och Bysättningar. AuctionsKamrarne skulle "ej kunna anskaffa tillräckliga ruin för Pan"ter , oeh ej heller vanliga ställen förslå för "Gäldenärers bysättning. Jag hvarken kan el"ler bör göra Taflan så ryslig, som den skulle "komma att visa sig, derest inställelsen af Tre"procentsSedlarne skulle så fortskyndas, sorn "Betänkandet projecterar, med mindre att om"tankan tillika fästes på någon tillräcklig Fond "för de utevarande Sedlarnes inlösen."
Du är ej död.» De störta i hvarandras armar. Försynens lek är besynnerlig, men ödet styr allt till det bästa. Ja, nu skulle jag gerna kunna sluta – men jag vill ännu tala om lite grand. Gubben for åter till Schweiz och stälde sig på hufvudet mellan stenarne – han hade blifvit van dervid. Isabellas föräldrar fingo slag, då hon kom igen. Isabella och Murre blefvo gifta och har många barn som nu leka med lergöken. Och så var den romanen slut. Guvernantens träsked. Genremålning. (Onkel Adam.) Lotta. Lotta var en liten rask unge, som fann sitt största nöje i att »hoppa bock» med gossarne i byn, slå kullerbytta i det gröna och plundra pappas fruktträd. Pappa var prost i Tomtevida – en sådan der gammal hederspascha till prost med blårutig snusnäsduk, stor som seglet på en fregatt, becksömsstöflar och kallot, och som aldrig studerade annat än annonserna i »postgumman». Lotta var en riktig liten tjufpojke till flicksnärta, som gerna dref »nojs» med bondgummorna på tiondemötena och vid samma tillfälle stoppade bondgubbarnes tobakspipor med snus – som sagdt, en riktig liten satunge. Det var svårt att hålla henne till boken, men pappa hade dock proppat i hennes lilla hufvud ganska många och goda kunskaper. Emellertid gick tiden, och lilla Lotta växte upp både till sin inre och yttre menniska, upphörde att hoppa bock, men började att hoppa öfver bockarna i sina franska stilar. Snart skulle dock den idylliska friden i hemmet bli störd. En dag anlände den förfärliga underrättelsen, att prostens spelevinker till son blifvit en spelare, gjort något fuffens och kilat till Amerika. Hans björnar brummade. »Gumman min,» sade prosten, med en tår i ögat, »tag fram silfret, vi måste honorera för honom så långt vi kunna.
Hon blef då, till sin stora häpnad, varse bredvid sig på den smala muren ett väsende, till skapnad och klädsel, som en menniska, till färg, eld i ögonen (om hon råkat ut för denna varelse i enslighet och skymning, skulle hon troligen äfven iakttagit det bekanta utmärkande draget: eld i munnen) och hastighet i rörelser snarlik den ande, som tycks böra kringsväfva afrättsplatser, och som, efter förrättadt värf vid delinqventernes hädanfärd, på hemvägen till de underjordiska boningarna, kanske ämnade, till tidens vinnande, låta en eller annan syndig käringsjäl göra sällskap på resan. Under det qvinnan upphäfde ett ångestrop, som ditlockade de kringståendes uppmärksamhet, fattade mörkrets ande henne rätt eftertryckligt i nacken, der han höll sig fast, medan han, höjd på tåspetsarna, rigtade sina gnistrande blickar mot schavotten gent öfver. När han några sekunder, slukande, betraktat de förvridna dragen i löparens afhuggna hufvud, hoppade den onde anden, stillatigande, ned från muren och försvann, – bland folkhopen, om läsaren så behagar, eller i den under andens med långa klor försedda fötter öppnade jorden, som den undersätsiga qvinnan skenbarligen såg och en stund derefter berättade i förtroende för den magra qvinnan, hvilken hon på hemvägen träffade. Denna åter anförtrodde hemligheten, under tysthetslöfte, åt en grannqvinna, som för en fjerde svor på att hon sjelf sett djefvulen, lifslefvande, afhemta samtlige delinqventernes själar i en brinnande säck, som han burit på ryggen.
Erkännes detta, och finnér mall tillika att BondeStåndets beslut i afseende på sättet är det rigtigaste, så bör inan, såsom Herr Hjerta först yrkat, i allo instämma deruti; finner man åter, att detta beslut i sjelfva saken är rigtigt, men ordställningen origtig, så bör Ridderskapet och Adeln, på sätt jag föreslagit, förändra redactionen, och låta votering derom anställas i Förstärkta Utskottet, i händelse de öfrige Stånden icke vilja ingå på en sådan förändring. Att återremittera Memorialet, finner jag, lika med Herr Bråkenhjelm, vara både olagligt och öfverflödigt; ty det tillhör RiksStånden, att, på sätt dem godt sy - Don 17 December e. m. 99 lies, elefinitift jiesluta öfver ett från Utskott inkommet sammanjemkningsförslag. Frågan är då före tredje gången, och kan icke vidare komma under Utskottets behandling, , o 7 utan måste, så viii till formen, som till saken, af RiksStånden sjelfve slutligeti afgöias. Om således Ridderskapet och Adelil ej vill förklara, att Ståndet nedlägger sin Lagstiftande-rätt, bör Ridderskapet och Adeln nu yttra sig öfver detaljfrågan, sorn ensam ännu återstår, beroende af Ridderskapets och Adelns beslut. För min del fortfar jag, att yrka instämmande i Presteoch BondeStåndens beslut, endast med uteslutande af de deruti intagne origtige motiver. Herr Stråle: Efter Herr Grefvens och LandtMarskalkens afgifne förklaring har jag’ föreställt mig, att det endast återstod att utröna, huruvida Ridderskapet och Adeln yrkar, eller icke yrkar, den proposition Herr Grefven och LandtMarskalken ansett sig icke kunna framställa, och att i förra fallet låta frågan gå till ConstitutioiisUtskottet. Det ar denna omgång, som jag har trott genom en återremiss kunna uudvikas; och jag tror det ännu. Det är väl ganska rigtigt, att ^3 §.
Olsson, och denne, på misstänka att tjufvarne begifvit sig till Norrige, dels låtit genom utsända personer efterspana dem derstädes, dels anmäla förhållandet hos Polismästaren i Fredrikshall, hvilken embetsman låtit genom två Norska polisbetjenter anställa ytterligare efterspaningar, anhöll Amtmannen i Smaalenenes Arnt hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Götheborgs och Bohus län, att kostnaden för polisbetjenternes i nämnda ändamål företagna resor, enligt bifogade räkningar uppgående till 10 Speciel7 skilling Norskt mynt, måtte dcliqventfonden, derifrån beloppet blifvit förskjutet, godtgöras; hvarefter Kongl. Maj:ts bemälde Befallningshafvande, jemte upplysning att Handlanden Olsson vägrat den fordrade ersättningen utgifva, hos Kongl. Majit i underdånighet hemställde, huruvida berörda belopp, vid sådant förhållande, finge af allmänna medel utbetalas. Sedan Styrelsen öfver Fängelser och Arbets-inrättningar i riket uti häröfver afgifvet underdånigt utlåtande anfört, att sorn, jemlikt Kongl, förordningen den 1 Juni 1819, kostnadsersättning af Svenska, statsverket för af Norsk myndighet förskjutne medel för ifrån Sverige afvikne förbrytares häktande och utleverering endast i sådane fall må äskas, då utlevereringen skett i följd af vederbörande myndighets behöriga reqvisition, men detta fall ej i förevarande fråga vore för handen, enär någon förbrytare ej blifvit i Norrige häktad och derifrån till Sverige utlevererad, Styrelsen ansågc sig icke ega skäl tillstyrka, att den ifrågasatta ersättningen af fångvårdsmedlen beviljades, har Kongl. Maj:t, jemlikt nådigt bref den 9 November berörda år, bifallit, att den fordrade godtgörelsen finge till vederbörande embetsmyndighet i Norrige utbetalas och utgå af andra hufvudtitelns extra utgiftsmedel.
Hvad det uppväxande slägtet särskildt beträffar, kan jag tillägga, att vid de sista årens beväringsmönstringar, dervid omkring 35oo ynglingar hvarje år infunnit sig, har en lika erfarenhet om fylleriets aftagande blifvit vunnen; ty af detta stora antal har ej någonsin flere än 3 eller 4 vaiit af starka drycker öfverlastade och blifvit derför pliktfällde; ulan tvertom har ordning och anständighet i ynglingarnes uppförande synbart tilltagit. Man må icke såsom något motbevis antaga, att de uti Elfsborgs län för fylleri botfällde varit, enligt Just.Statsministerns berättelser, flere än i merdelen af öfriga länen, emedan detta förhållande kan förklaras dels genom den relativt större folkmängden, dels ock måhända genom en noga uppsigt, som föranledt till flera åtal. Icke heller delar jag deras mening, hvilka, på grund af några enstaka och locala iakttagelser, äro böjde tro att folkets fysiska styrka i sednare tider aftagit, såsom följd af omättligt brännvinssupande. Tvertom är det min öfvertygelse, stödd på factiska erfarenhetsbevis, hemtade från de årljga beväringsmönstringarna, att yngiingarne varit och-äro i allmänhet både större, starkare och af hurtigare utseende, än för io, 12 ä i5 år tillbaka. Långt ifrån att underkänna förtjensten hos de medborgare och menniskovänner, som i sednare tider, genom stiftningen af nykterhets-sällskaper och medverkan för dessas ändamål, eller genom utgifna skrifter och andra enskildta bemödanden, sökt motverka fyllerilasten och afskaffa brännvinets öfverflödig» bruk, inser jag och erkänner det ädla och nyttiga häri, önskande framgång åt alla sådana bemödandep, värdiga ett fritt folk och ett upplyst samhälle; och jag, för min del, förbiser således gerna den öfverdrift, som någon gång antingen uppskattat det ondas höjd i allmänhet utöfver verkligheten, eller misstagit sig örn medlen , att afhjelpa det.
Det är för omständligt och långdraget, och man orkar sannerligen inte att sitta hela tre akter och intressera sig för i sig sjelfva så pass intresselösa personer. Spelet var dråpligt af fru Caspér, hyggligt annars utom beträffande fröken Lundvalls och hr Pettersons roller. Fröken Gottschalks återgifvande af hufvudrollen var ett godt elevarbete, som tycktes vittna om nit och intresse från instruktörens sida. Att svenska original och förstlingsförsök böra tagas under armarna är alltid önskligt, men en sådan nationel partiskhet bör i alla händelser beflita sig om konsekvens och inlägga mestä nitet, då det gäller stycken af verklig betydelse, stycken skrifna af snillen och kanske genom sitt innehåll mera behöfvande understöd än ofarliga hvardagspjeser. Egendomligt och betecknande är i detta hänseende, att just några af de kritici, som allra värst slogo på stora trumman för » På vakt * och esomoftast larma öfver publikens likgiltighet för inhemska pjeser, voro de, som för ett par år verksammast, för att inte säga försåtligast, bidrogo till att förkorta det Strindbergska stycket Faderns sceniska existens. Men gudbe-vars, det gälde då för somliga att konsolidera positionen i tidningen, praktiskt begagna tillfället till en välgörande exor-cism etc. etc. För den, ibland hvars existenskällor literärt arbete ingår i någon nämnvärdare grad, är det antagligen omöjligt att iakttaga en fullständig objektivitet beträffande Geijerstamssista pjes, enär han däri är en tolk af känslor, som säkerligen de flesta literatörer icke sällan delat. Literatörens ställning är ju i Sverige så föga lönande och så osäker, så nära intill randen af proletariatets afgrund, att litet hvar måste ha ett godt öga till de faktorer, hvilka man mer eller mindre befogadt vill ge skulden derför, och af den anledningen i högre grad än den vanliga publiken sentera dylika affärs-uppgörelser i ironiens och skämtets form. Likaså fäster man sig då måhända mindre vid den kanske något öfverdrifna yrkeseller skråkänsla, som understundom skymtar fram i stycket. Men i alla händelser vill det dock synas, som om stycket är sådant, att litet hvar måste känna sig både road — och det icke så litet — och intresserad af detsamma.
Grefven har nemi. uti Just.Statsministerns underd. berättelse trott sig finna anledning till det antagande, att utaf de mål, som nu årligen stanna vid lagmansrälternes beslut, endast omkring 1600 skulle komma att frän häradsrätt fullföljas lill hofrätterne, i fall lagmansrätterne borltogos, och denna tillökning af 1,600 mål på ett antal af något öfver_ 8,000 ansåg den värde Grefven vara af mindre betydenhet. Afven med godkännande af den siffra 1600, som Grefven härvid uppgifvit, ehuru den synes vara till det minsta beräknad, ber jag honom likväl besinna, alt bland det antal af 8000 mål, som hofrätterne årligen afgöra, är den vida största delen af den beskaffenhet, alt de icke hafva något inflytande på frågan om hofrätternas tillräcklighet för det egentliga arbetet; ty de bestå af expedierade bref och förordnanden, svar på K. remisser och ex incommunicato afgjorda besvärsmål, m. fl. dylika ärenden, som alltför obetydligt lynga på vågskålen för hofrätlernes göromål. Det är hufvudsakligen de vädjade målen, som medföra det största besväret och upptaga den mesta tiden, och man måste således, för alt i den framställda frågan kunna domina sä säkert, som möjligt, jemföra de omniimde 1600 målen, hvilka alla skulle såsom vädjade gå till hofrätterne, med de öfriga vädjade målen, som der afgöras. Men nu har Gr. Lagerbjelke sjelf upplyst, att ifrån alla lagmansrälterne i Riket vädjas icke mer än 1,193 mål årligen, hvilka således utgöra högsta antalet af de mål, som för närvar, från landet inkomma såsom vädjade lill hofrätterne. Detta antal skulle alltså ökas med 1600 mål lill, eller blifva vida mer än fördubbladt, och då torde man finna den uppgifna siffran vara af någon större betydenhet, oberäknadt hela den tillökning, som skulle tillkomma frän stadsdomslolarne.
Genom hela min ungdom har jag sökt efter detta enda, och ännu då jag är gammal, tycker jag, att detta enda skulle kunna gifva mig ro i mitt sinne. Det förefaller mig, som om döden då skulle komma på ett helt annat sätt. Men hvad mister jag egentligen derigenom, att detta mitt sökande är fruktlöst? Intet af mina möjligheter. Tvärtom. Det är kanske just detta, som drifver upp dem. Hvarför vrider jag mig då, som om jag blödde af hundrade styng? Hvarför skall jag lida genom andra och för andra – jag som är så ensam! Hvarför skall jag taga lidande ur händer, som aldrig skänka mig någon glädje? Jag finner det så orättfärdigt att jag måste uppresa mig deremot. Och ändå känner jag midt under mina protester, att det just är detta som gör mig rik. Jag går barfota på alldaglighetens stora stråkväg, men just det, som gör att jag mer än mina välskodda medvandrare känner alla stenar och taggar, gör också, att jag bättre än de kan njuta af att känna, hur mjukt och svalt gräset är på de gropkanter, der ingen trampat. Och midt under min jämmer tycks det mig som hörde jag en smekande stämma: »intet för dig; allt för ditt arbete.» Du tysta, ensamma arbete, min stora, varma kärlek! Är du mig då icke nog? Är du mig då icke mer än menniska – mer än ord att tro på, mer än röst att lyssna till? Blygs jag då icke öfver att klaga? Jag som sett med öppna ögon; jag som andats och left! – Rika, välsignade tillvaro, låt mig luta mitt hufvud mot ditt bröst – sluta ögonen och hvila mig stark igen! Eller hvad begär jag? Hade jag som ung haft rätt att älska, och hade det kommit någon i min väg, som jag kunnat sluta mig till, då skulle jag nog ha sett alla hans fel, allt det lumpna, lilla; och kanske skulle jag ha våndats och vridit mig, derför att jag väl kunde älska, men inte tro honom. Tviflare! med en narrs varma hjerta. Skarpsyntheten kan icke göra mig kall, och sympatien kan icke göra mig blind, derför måste värme och köld alltid strida i mitt sinne. Återkommen från Stockholm till Hörby fick Ernst Ahlgren strax ett svårt anfall af sin svarta melankoli.