Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ena Medborgaren måste vara den andras Plågoris, och bekymrets plågo-ande, som inträngt sig i hvarje fredlig boning, sprider der, natt och dag, sitt tärande gift, och förbittrar, ja —■ utplånar hvarje spår till huslig sällhet; all vänskap, — allt förtroende Människor emellan hafva upphört, för att lemna rum åt misstroende — kallsinnighet — ohjelpsamhet och hat; hvarigenom de samband lossas, som borde sammanhålla Statens krafter; och allt detta, — Ja — oändeligt mer, härflyter af vår olyckliga Penninge-ställning. — Mången torde väl invända , att en stor del af Medborgare, genom egit förvållande, störtat sig i olycka, som genom högfärd och böjelse att lysa, flugit litet högre än vingarne burit, och sorn för att briljera med en större Egendom, betalt den långt öfver sina tillgångar; — men om ock denne förtjent ett oblidare Öde och tjdlräckeligen bestraffas af nu inträffade händel - 83 Deri 2 Febriiarii. ser; så äger kan hända denne, en god och älskvärd Maka, välartade öch dygdige Barn, sorn dela hans Ole, och de förtjena vårt deltagande. Men ännu större och vigtigare, är den sanning och det Mål, på hvilket vi böra rigta hela vår uppmärksamhet; den Idoge — elen Nitiske — Arbctssamme och Hushallsagtige Medborgaren, som användt sin tid och all sin förmåga till nyttig verksamhet, —och kan hända sine dyrt förvärfvade Medel tili allmänt gagn, såsom odlingar af Jorden och andra Riksgagnelige företag; men som, för att fullborda, eller underhålla detta, måst sätta sig i skuld, under en säker förhoppning, att, af använd kostnad, få skörda sin ersättning; men ser sig för betalningen af densamma, hvilken genom Lagtvång mäste utkrätvas, blifva nödsakad att lemna den Jord, han fuktat med sin svett, och så ofta med mattade krafter bevandrat.— ser sin möda förlorad, och i sin väntade belöning, en Tiggarstaf.
"De öfrige wid denna § i särskilble Riks"Ständ gjorde erindringar om bestämmandet af Ordet "ringare Städer, att ingen mä för annan Stad "blifwa Riksdagsman, som icke är Fullmägtig för den "Stad, der han sjelf bor, att alla Wal böra ste in» "'för Magistraten, med slutna Sedlar, och atclamatlonS"kallclse ej äga rum; att ändteligen det i hIvarje Stad ''brukliga Valsätt, äfwen hädanefter mätte bibehällas" 1394 Den 10 October. äro af Utskottet iaktkagne och § i dessa delar förtydligad eller med tilläggningar försedd. §. is. "Oe flera Anmärkningar rörande Representan"ters utgörande af Bonde - Ständet" hafwa fbranlälkl Utffottet att fbreflä ben förändrade redackionrn» §. 16- Ridderfkapet och Adeln, och Präste-Ständet, "att termen ställa Fullmäktig borde förändras till wäija eller förrätta wal "Lill Hull,nägtig." Ordet ställa synes "närmare tillkänvagifwa ett sörrättadt Wal, än wäija. Borgare-S tändet: "OclS att Diket "mä närmare bestämmas, dels att samma ej mä komsta i fräga?' Utskottet tror, att ett tjenligk Dite bidrager till en god Ordnings bibehällande, och tror bess belopp kunna utrönas efter §:S föreskrift. §. 17- Ridderfkapet och Adeln, "akt i ''stället för Domhafwanden, bör stä IValförrät. "tarén, samt ast Tjenstens förlust spnes för en Ljcn« "steman wara ett nog ringa bestraffning, i jemförelse "med den för andra utsatte kroppspligt."
Denna illa beräknade låne*ifver underhölls inom vissa orter af personer, sorn deri sågo sin vinning, enär de såsom Commissionärer förtjente arfvnden; och sålunda utgingo tid efter annan från de i hufvudstaden befintliga cassör, fastighetslån, odlingslån och discontlån lill förut skuldsatte Jordbrukare och Bönder i synnerhet inom Näs Härad. Då deremot Land ttnannen esomoftast fått erfara missvexter, och dessutom mångå lån utgått till personer, som kanske utan vilja att återbetala, endast genom betydliga uppoffringar kunnat skaffa sig lånen för att rädda sig för tillfället utur förlägenhet, följde alltså härpå lagsökningar. Understundom inträffade ock, att innan det hos någon gäldenär hann så långt, hvad haris skuld till de allmänna cassonie angick, hade han redan till enskilta fordringsägare, till hvilka han sted i närmare förbindelse, öfverlemnat sina lösören och disponibla tillgångar, så att för lån som gått till utsökniug merendels endast fastighetslot er blifvit utmätte, hvilka först efter mångfalldiga auetioner kunnat till underpris föryttras. Under sådana förhållanden och när en gäldenär, som med allt hvad han äger icke till fullo kan godtgöra sina 47 — skulder, begagnar alla möjliga utvägar att i det längsta uppehålla sin egendoms försäljning, liar det för executorerne varit i många hänseenden svårt all indrifva fordringar, men det väsendtligaste hindret dervid ligger dock i den omständighet, att köpare sällan infinna sig vid utmälnings-äiictioner. Man skulle kunna anse detta härröra från någon mindre berömlig sammansättning bland ortens invånare; men den egentliga orsaken dertill är lätt att inse, nemligen att i saknad af peningar, köpare icke finnas i orten, åtminstone lill de många fastigheter, som under flera års lid va rit å execulive auctioner utbjudne. Om härtill kommer, att man icke gerna, äfven med förmåga att betala, besöker en sådan auction hoskin blottställda granne och icke begagnar sig af tillfället att för underpris åtkomma Imus nödvändiga lösbo eller hemmansdel, så ligger deruti väl icke något klandervärd!.
4 Sami. 1 Afd. 4 Band. 8 Haft. 1 Stats-Utskottets Utlåtande M 224. hade jemväl Chefen för Kongl. Ingeniör-korpsen vid afgifvande af ritning och kostnadsförslag till demolering af Calmar f. d. fästning, den 7 Mars 1825, hos Kongl. Kngs-kollegium hemställt, att alla till fästningen hörande jordlägenheter, med undantag af sjölinierna, lilla Grimskär och Kronön, måtte till domkyrkan, emot vissa vilkor, för alltid öfverlåtas. Kongl. Majit täcktes derefter, i nådigt Bref af den 21 Februari 1826, förordna, att några af förre Kommendanten i Calmar disponerade jordlägenheter äfvensom intägten af höskörden å vallarne kring staden skulle på föreskrifne tider utarrenderas samt arrendet tills vidare användas till domkyrkans underhåll. Med detta understöd, som under de följande åren uppgick till ungefär 63 tunnor spanmål och 200 R:dr B:ko årligen, blef det möjligt, icke att bestrida kostnaden för då oundvikliga reparationer, men väl att amortera och förränta ett för ändamålet af Rikets Ständer år 1830 beviljadt lån, 16,666 R:dr 32 sk. Banko. Lånevilkoren kändes dock i längden tryckande för kyrko-kassan, och ännu mera skulle detta blifvit förhållandet, sedan Kongl. Majit den I5:de Februari 184-1 funnit för godt i nåder föreskrifva att, i anseende till 4:de hufvud-titelns inskränkta tillgångar, de till domkyrkan förut anslagne arrende-inkomsterna skulle, med början af påföljande året, till Landt-försvaret återgå.
M. nådigst fastställt reglementen, såsom exempel hvarpå jag vill nämna sådana, som finnas inom den ort jag bebor, nemi. hushållsningssällskap, socken-nämnd, korrektions-inrättningar, socken-magasiner, beklädnads-direkl:r, rusthållarnes remonterings-fond o. s. v., hvilka alla äro försedde med af Konungen fastställde reglementen. Nu kan väl icke en dylik Läns-nämnd som den föreslagne utan K. M:s och Den 21 December, 99 intressenternes medgifvande uphäfva dessa reglementen. Här förutan finnas flera inrättningar inom länen, som äro af mera gemensam natur, och sättet för deras handhafvande finnes beskrifvet i allmänna lagen elier ock i serskilda författningar, såsom kurhusoch 1 azaretts-inrättningar, vägarnes underhåll, folkskolorna, för att icke omnämna bevärings-pligten. Alla för dessa inrättningar utfärdade reglementen skulle Läns-nämnden sålunda ega uphäfva eller förändra, då likväl en sådan rättighet icke tillkommer R. St. Sådant hvarken kan eller bör ske. Vidare föreslår motionären uti mom. 4 ”att Läns-nämnderne skola bestämma de bidrag, som i oell för dessa af länets innevånare erfordras samt grunderne, hvarefter de uti arbete eller penningar skola utgå; och skall fördelningen utaf dessa bidrag antingen efter förmedladt hemmantal, efter matlag, eller efter bevi]ln:s-förordn:s lista eller 2:dra art. bestämmas”. Dessa stadganden, om de engång antagas, skola göra Läns-nämnderne till en Stal i Staten, den der icke behöfver efterlefva Konungens eller 11. St:s beslut. Såsom exempel härpå må jag anföra, att lill kurhusoch läns-lazaretts-inrättningarna hafva Konung och Ständer bestämt en afgift af 5 sk. b:ko, alt utgå af hvarje mantalsoch skattskrifven person. Skulle nu Läns-nämnderne finna denna afgift otillräcklig, äga de enl. motionärens förslag att förhöja densamma, äfvensom dem tillkommer rättighet att förändra grunden hvarefter samma afgift nu utgår.
Månd’ lykta, låter sig den andra genast se; Ej fanns än, der igen den ena ville vända, En hårsbredds skiljerum emellan väl och ve. Hvarför? Om jorden oss, allt stadigt, nöje skänkte, Så vore icke en, som på dig, himmel, tänkte. Hvad är då menniskan, som vill så modigt braska? I sitt lifs börjans dag hon börjar ock att dö! Så väl de blödige, som örlogs-hjeltar raska, De smälta alla bort, liksom Aprilens snö, Fast han är än så hvit nedfallen; i sin taska Den jord, som gömmer allt, in samkar allt; den ö Derpå, hvad anda fått, ett ögonblick omvandrar, Har största lust i det, att hon sig ständigt andrar. Ty är hvar födslostund med grafven så förknippad, Att mellan båda går en skör och löslig trå, Som är kring hvarje lif i lätta hvarf omvippad, Att Dödens stränga våld ej dervid röra må: Men snart är denna sno med liten sax afsnippad; Se’n syns ej öfrigt mer, än blott den salta å, Den de qvarlefvande på liksten låta falla; Och, inom sjutti’ år, så ligga de der alla! Ho är, som då ej ser, i alla sina fröjder, Att menniskan blir mer af sorger och af låt, Än löje, känd igen? Si! förrn hon blir upphöjder Och lagd till modrens bröst, så badar hon i gråt. Sin uppsyns första ljus, och sina första slöjder, Att två i varman tår, är hennes första ståt. Och aldrig nånsin än har solen haft det nöje, Att hon sett något barn hit födas fram med löje. Ty märk, att intet djur inunder månans säte Utöfver sinas död och bortgång gråta kan: Ulf, tiger, lejon, björn, ja alla, ha sitt läte; Men tårar fälla, det går skäligheten 100 an. Ei någon mer, än de, som gå upp-ända räte, Kan vattna ögat sitt, när hjertat står i brann. Med tårar att gå om förnuftets första söner, Vet vilda hopen ej; det hvar man stadigt röner. En mäkta sorg är det, när som två vänner såta,
Fordran hos Läne-Banken 6699; 11. 9‘ I Vexel-Banken innestående på Verkets DepositionsBakning »,215; 24. —- Contant Cassa - Behållning i Götheborg 5 7’9i7: 2. 5. i Stockholm 582: 4. 7. 58,469: 7- — K-dr 3’579>*39: 26. ii. Dessutom Fordran hos Kamereraren Ig« geström 415898: : 39 *— 1148 Statsvch B arik o-TJi skott ens Betänk anden; Förskutne Lagsöknins-kostnader 5,202: 44.11. Malmö Discorit-Verks Ställning Den 28 Februarii 1818- Skuld: Banco Srandförsäk lings-Verket 23,700: — För utelöpande förbindel» ser ä 3 och 4 procent 1,203,150:-* Tillgång: De i Cassan förvarade af o ga - 1150 Statsoch Eanco-Utskottens Betänkanden. I rund summa beräknadt 7 2 OjOOo: i.i7«.955; i?‘ *• Nordlindhs, Björkmans, Stähles, Kocks och Malmros seqve strerade Egendom , upptagen till 70,000; Contant: Stockholm den 16 April 1818. G. Helsingius. Litt. B. Transumt af Banco-Commissarien Evelii till Herrar Ranco-Fullmägtige afgifne Berättelse daterad Götheborg den 13 Martil 18I8.
Jag svarade att det är icke förfeladt då alla möjligheter kommit till utveckling; jag menade möjligheter till det som är godt samt intelligensens möjligheter. Brandes sade att det i stället låge i att meddela lycka. Han såg så god och rar ut, då han sade det, men detta är icke det svar hans äregirighet dikterar. Förra gången jag var i K. visade han mig sitt porträtt som barn. Han var som liten så stolt öfver sin vackra hals. Men då han skulle sitta för fotografen knöt man om honom en hvit halsduk för det han icke skulle frysa. Han var missnöjd, han blygdes, och han var förtviflad öfver att icke halsen skulle synas. Hans barndoms fåfänga har nog inte helt gått öfver, ty han anmärkte i förbigående: ”det har jag ännu, så vackra axlar, nästan som en qvinna.”231 B. frågade mig en gång om jag icke begagnar gummistrumpa. Han har sådan på ena benet för ett åderbråck, men han känner aldrig något obehag deraf. Artur Fitger har en gång gjort honom en mycket stor tjenst, vid ett tillfälle då han var starkt i behof af en vän. Jag undrar hvad det var.232 En afton efter det Snoilsky och B. efter sin vana suttit och druckit ungerskt vin till ut på natten, hade Snoilsky – då de begifvit sig på hemvägen helt plötsligt kommit i ett våldsamt gråt. Han var så olycklig, sade han, hela hans lif hade varit qvinnor, och nu var han bunden. (Det var då han var gift med sin första hustru.)233 På tal om Snoilskys skaldskap yttrade han en gång att Snoilsky helt och hållet saknar hvad han ville kalla ”det bundlöse”. – ”En tékopp må vara hur elegant som helst; den blir ändå alltid en tekopp och kan aldrig kallas en brunn.” ”Ich hab’ meine Sache af Nicts gestellt Seitdem gehört mier die ganze Welt”, citerade Brandes en gång. ”Hvilken djupsinnighet!” utbrast han, ”det är som om det innefattade all kunskap, all visdom, all erfarenhet
Uti ett till ITögvördiga Preste-Ståndet ingifvet memorial, har Herr Kyrkoherden Otterström, jemte det han fästat uppmärksamheten på nödvändigheten att vidtaga åtgärder till afhjelpandet af en frän alla håll ölverklagad prestbrist och sökt utveckla, hurusom anledningen till densamma vore att söka i sjelfva lagarne för presterskapets befordran, de der till kyrkans mest vanlottade och beroende platser för hela lifstiden undanträngde dem, som redan frän tidigare år egnat sig at. kyrkans tjenst, men deremot beredde ett lätt tillträde till de indrägtigaste sysslorna åt dem, hvilka kunde prestera s. k. lärdomsmeriter, hemställt att, till beredande af större uppmuntran och bättre rätt åt de förre, Rikets Ständer måtte.till Kongl. Maj:t ingå med den underdåniga anhållan, det täcktes Kongl. Maj:t, med ändring af hvad nu rörande rättighet att komma i åtanka vid befordran till de bättre pastoraterna stadgadt är, antaga och påbjuda: ”l:o att den rätt, som varit lärdomen förbehållen såsom exclusiv företrädesrätt vid förslag till lista klassens pastorater, må såsom sådan undanrödjas, eller, med andra ord, att denna pastoratsklass må försvinna; 2:o att, till följd deraf, pastoraterna delas i blott tvänne befordringsklasser, och det, i enlighet med Kongl. Maj:ts nu afgifna nådiga Proposition, med afseende på pastoraternas storlek, folkmängd och besvärlighet; 3:o att, vid upprättande af förslag till pastorssysslor inom förra klassen, Konsistoriernas gifna rätt att sökandes meriter samvetsgrann! väga, må sorgfälligt tillämpas. ” Denna motion, som blifvit remitterad till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, har, jemlikt 43 § i Riksdags-ordningen, blifvit behandlad af Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, som härmed får öfver densamma afgifva utlåtande. Det af motionären åsyftade ändamål synes Utskottet icke böra sökas genom det af honom föreslagna medel, utan torde lämpligast kunna vinnas genom den reglering Sammansatta Lagsamt Allm.
Två hennes sondöttrar blefvo författarinnor till yrket: Constance — hvilken under signaturen » Fröken K * * * » utgaf en mängd romaner, nu glömda, och dikter samt var medarbeterska i Boyes » Magazin för konst, nyheter och moder »; eljes skildrad såsom » en rik, men sönderbruten harmoni » — och Ulrica Sofia, författarinnan till » Salems prästgård » samt flere andra goda och renhjärtade arbeten, den gamla, ännu af de literära kretsar i vår hufvudstad, hvilkas erinring går något litet bortom gårdagen, i vör* Hennes boksamling och pärmstäm pel finnas beskrifna i C. M. Carlanders » Anteckningar om Svenska bibliotek och ex-Hbris ». Boktr.-Aktieb. Utgifningstid: hvarje helgfri Gemandts fredag. 70 öre p r n o n p. - r a d. J Lösnummerspris 15 öre. (vid kompletteringar). Gullbrandsson, Strussenfelt. dadt och kärt minne lefvande » Pilgrimen ». En yngre syster till dessa båda senare var den kvinna, hvilkens bild här ses. Första gången jag hörde — eller rättare sagd t: läste — något om fru Gullbrandsson är väl nu bortåt en 18 år sedan. En ung författare, nu en af våra mera kände och aktade journalister — hans namn är eljes John Neander — debuterade då i Nya Dagligt Allehanda med en rad lifligt hållna resebref från den västmanländska bergslagen och i ett af dess bref lästes: Ofta hör man i dessa dagar klagas däröfver, att den gamla patriarkaliska enkelheten, den innerligt hjärtliga och osökta välviljan, den forna oförfalskade husligheten och trefnaden, som utgjorde ett så utmärkande drag hos våra förfäder, och om hvilken vi så många gånger med förtjusning läst och hört berättas, numera nästan skulle utgöra en saga i vårt land, där endast ytlighet och närd skulle vara rådande. Men äger denna klagan verkligen grnnd? För vår del hafva vi varit nog lyckliga att ganska ofta erhålla bevis på motsatsen. Allt ifrån den stund vårt åkdon stannade utanför borgmästarebostället i Sala, vår blifvande bostad under några veckor, och det fryntliga värdfolket hälsat oss välkomna
11 svär genom understöd åt de, stundom af hustru och barn åtföljda personer, som genomströfva landet under de olika benämningarne af gesäller, arbetssökande, afskedade krigsmän, sjömän m. fl., och hvilka ett sådant understöd vanligen icke utan obarmhertighet kan vägras; i afseende hvarå blifvit anmärkt: att dylik person, så vida lian vill undgå att såsom försvarslös behandlas, visserligen bör vara försedd med pass, utfärdadt af behörig embetsmyndighet och innehållande den förpassades namn, ändamålet med vandringen, stället hvarifrån den börjades, vägen, som borde tagas, samt hvarthän vandringen skulle ställas; att derjemte, genom de så väl för resande i allmänhet, som för nyssnämnde kringvandrande personer serskildt, utfärdade författningar, det vore passhafvarne förbjudit att afvika från den bestämda vägen, äfvensom att med tiggande och pockande söka förskaffa sig understöd; att dessa stadganden likväl möjligen icke voro kända af dem, för hvilka de blifvit meddelade, och ännu mindre af dem, som om understöd anlitas; att i öfrigt, jemle det tryckande onus, som genom kringvandring af infödda personer utaf ofvannämnde slag uppkomme, dylika kringvandrande äfven från konungariket Norge i ej ringa mån besvära landet, i anseende dertill, dels att pass till svenska orter utfärdades af norrska embets-myndigheter, icke allenast för infödda och deribland vanfrejdade personer, utan äfven för sådana Svenskar, hvilka, enligt här gällande stadgar om försvarslöse, icke kunna erhålla svenska pass, och dels att de norrska passen medgifva vida längre vandring, än behöflig! vore, då deremot för svenska embetsmyndigbeter blifvit stadgadt, att norrska tiggare och landstrykare, hvilka från Sverige förvisas, ej linge förpassas längre än till närmaste arnt i Norge; samt slutligen, att denna större lätthet att undfå pass, som sålunda i Norge äger rum, begagnades äfven särdeles mycket af lösa personer utan bestämd hemort, hvilka i mängd funnes på gränsen mot Norge.
Balken omtalas, äfwenwal blifwa lika med det för Lägers-Mäl emellan obeswägrade. I 2 Cap. 6 §. Giftermäls Balken är äktenskap owilkorligen förbudit för samma leder i Swägerskap ä sidone som i skyldskap Här inträffa ej eller ofwanämnde afseenden pä upfostran, eller, tidig anledning til otukt; ritan synes afseende förnämligast böra göras pä det förtroende, som emellan nära Slägtingar bör äga rum och hwilket wisierligen pä det högsta säras genom hor med en flägtinges Maka, Lagutskottet har wid Lfwerwägande häraf, funnit at hor inom detza leder wäl i afseende pä det dermed förbundne skänveliga misibruk af förtroendets och wänskapens heliga rättigheter, borde strängare bestraffas, än äktenskaps brott emellan boswagrade. Men exempel af köns förbindelser i och för sig sjelfwe inom besia leder, finner Lag-Utskottet ei wara af sä äfwentyrlig päföljd, som de hwilka inflyta pä det upwäxande flägtets Moralitet. Hwarföre Lag Utskottet wäl tror, at förbuden i besia leder sä mycket häldre skullkunna i en framtid uphäfwas, som ätskillias Theologer äro ense der om. at Mosis Lagar, sä widt de anqä besia leder, icke äro egenteligen Moraliska, utan blott Police-Lagar för Judissa Na Ltons^ - 1240 Den 24 Augustt. tioncn och besia Lagar, som endast sträcka forbudet ttl äktenskap med Broders och Farbroders Enia, i en wisi händelse förpligta en efterlcfwande Broder, at med Brödrens Enka gifta sig.
Adams komiska opera » Giraida », Om denna opera ej uppgår mot de här förut kända af samme kompositör, » Konung för en dag », » Niirnbergerdockan », » Alphyddan » och » Postiljonen från Lonjumeau », har hon dock så pass stora förtjänster, att hennes upptagande å spellistan ej behöfver anses oberättigadt. De nyssnämnda operornas melodirikedom återfinnes äfven här; dock kan man ej undgå att märka, det musiken i » Giraida » på flere ställen verkar föråldrad. I Scribe ' s text har kompositionen emellertid lyckats få ett godt underlag, fylld med lustiga förvecklingar som den är. Operan väckte vid premieren ganska mycket bifall hos den väl besatta salongen, men skulle nog hafva gjort det ännu mera, om utförandet på vissa händer varit bättre. Fröken Frödin, titelpartiets innehafvarinna, gör mycket erkännansvärda försök att på bästa sätt lösa en uppgift, som nog ännu ej så litet öfverstiger hennes ungdomliga förmåga. Fröken F. har många förutsättningar att kunna blifva en god dramatisk sångerska. Hennes stämma och sångkonst äro dock ännu för outvecklade, för att det skall vara rådligt för henne att åtaga sig det ena fordrande partiet efter det andra. Ännu kräfvas allvarliga och grundliga sångstudier, om ej den unga sångerskan skall dela samma öde som flere andre bland våra lyriska artister, det att stanna på halfva vägen. Hvad nu föreliggande parti närmast beträffar redde hon sig som sagdt ganska bra, särskildt med koloraturen, och stämman klingade varmare än vanligt, o m också ojämnheterna här och där framträdde. Och i betraktande af den ringa scenvana fröken F. äger, måste hennes spel anses som ganska tillfredsställande och prägladt af god uppfattning. — Hr Lemon innehar som don Manoel det manliga hufvudpartiet, hvars utförande dock lämnade rätt mycket öfrigt att önska, särskildt beträffande sången. Och vi måste tyvärr instämma i en ärad kollegas åsikt, att hr L. sna rare synes hafva gått tillbaka sedan förra spelåret än framåt. Tonansatsen visar betänkliga brister och en sväfvande osäkerhet gör sig i allmänhet märkbar. Den ton af gråtmildhet, som ofta breder sig öfver stämman, borde ock kunna bortarbetas.
Hvad dessa angår, kunna Ständerne visserligen hos Konungen anmäla, att de finna förändringar nödiga; men derom lår ej voteras i förstärkt SlatsUtsk., derföre att besluten i dessa detaljer skilja sig. Jag kan ej förmoda att Frih. Sprengtporten vill betaga Styrelsen rättigheten att använda en läkare från en ort, der dess närvaro icke för ögonblicket är nödvändig, på en annan, der en sådan person är af yttersta vigt; ty nog är det gifvet, att menigheten, om dess tanke skall inhemtas, vägrar tillåtelse för ortens läkare att begifva sig annorstädes, af fruktan att den epidemi, som härjar på det ställe, der läkarens närvaro vore nödvändig, kunde sprida sig vidare, och samma menighet, hvars läkares bi - Dc» 16 September f. m. 413 träde äskades, då väl behöfde honom inom det district, der han som läkare vore anställd. Jag förnyar min begäran om gillande af den första voter:s-propos:n, och örn återremiss af de öfriga till StatsUtskottet. Frih. Sprengtporten: Det torde icke hafva und fallit den siste talaren, att StatsUtsk., då det uppställt sina förslag till volerts-propos.T för alt godkännas af Stånden, icke kunnat äga förmågan att ingå i pröfning, huruvida det må anses lämpligt eller icke, alt de nya extra-prov.-läkarebefattningarna förenas med hataljonslakare-ljenster, eller om detta må ske endast i de fall, då menighelerna önska att en sådan förening af dessa t jenstebefallningar må äga rum, utan endast att framställa contra-propostr i öfvcrensstämmelstämmelse med Ståndens beslut; och då ingen talare kunnat ådagalägga, att icke StatsUtsk. framställt votei :s-propos:r i öfverensstämmelse med Ståndens beslut, så hemställer jag hvartill det skulle tjena att besluta en återremiss, hvarå Utsk. icke kumle svara annat än att meddela de särskildta Ståndens prot.utdr., för att bevisa ali Utsk. ställt sig deras beslut till efterrättelse.