Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Konstitutions-Utskottets Memorial N:o-33. 15 % 24. l:o Uti hvart Stånd skall vara en Sekreterare, som der före Protokollen • •— •— 1—• —• — 2:o Bonde-Ståndets Sekreterare lif och själ.” 3:o Uti ItiksNätti n il en skola oek vara Sekreterare ock Canzlih el) eniny; de tillsättas ock deras antal bestämmes af' Landtmarshalken och Talmannen med biträde af de i 47 § nämnda Slåndsledamiiter. /trun. Om det at Rikets Ständer antagna förslag till ändring uti denna § varder af Kongl. Maj:t godkändt, blifver detta moment del 2:dra. §. 27. l:o Propositionen angående Stats-Verkels tillstånd och behof, hvaraf Riks-Nämnden etl exemplar tillstädes, — - å Rikssalen hållas. 2:o Propositioner rörande Grundlagars eller öfriga Lagars och Ekonomiska Författningars stiftande eller förändring, jemte andra mål, dem Konungen, under Riksdagens lopp, vill Ständerna meddela, tillstädes genom en Stats-Rådels Ledamot Riks-Nämnden t dess Plenum. Jemte alla — tilleder afstjrkande. Anm.
Derigenom öppnades tillfället att utan all gräns »movera de werkeliga frän sin befattning, utan att smovera dem frän sina Embeten ; StatS.Rädets föreställningspligt, nakuttigtwis äspftande Rikets wäl, ej personerncs, förswunne; de pä obestämd tid amoversäe Stats-Räden ätnjdte sina löner, och de tillförordnade njöte blott dem de förut innehade; det oberoende och den frihet frän korruption, som är menin, gen att finna hos de anständigt lönte Stats-Räden, kunde ej skäligen sörwäntas hos de constituerade; en lvälwiljande Konung skulle anwända förordnande-rätten nied skäl och med mätta, men en annan skulle säkert mitzbruka den; ben wädliga inrättningen af en Conseil skulle äkerträba i stället för ett Räd; Riksens Ständer ffulle fä en mängd personer att yrka answa» righet emot: och hwem kan beräkna följderna af de strider härutaf ffulle uppkomma r Nekom säledes ej att, enligt Regeringssättets elprit, Stats-Räden böra wara, sä mycket möjligt är, permanenta. Det är ä en annan sida sannt, att betta ord ej finnes i Constilutionen uttryckt. Det kan äfwen sättas i fräga, huruwida ej en ofbrbuden sak mä mebgifwas, säsom loflig. Men äfwen här finnes ett rättesnöre att följa: Det är, att om det vsbrbudna skär i tydlig öfwerensstämmelse med LagenS esprit, bör det wara fullkomligen tillätit; och är förhållandet twärtom, bör lika säkert det ofbrbudna för otlllättigt anses. Dek sednare fallet har syntS mig här pätagligen inträffa.
Det gör mig detsamma. Men får jag det då? – Läs på prosodin och antikviteterna till examen och lycka till, sade professorn. – Tackar ödmjukast, sade Berling och gick ut. Men när han kommit ut på gatan, svor han öfver, att han hade läst för mycket. Hvad attan skulle det tjäna till, när man ändå inte fick visa, hvad man kunde? Det där kunde han, när han gick i skolan. Men i alla fall var det skönt, att det var öfver. Om han skulle äta frukost och ta supen? Han hade två timmar på sig, innan festligheterna började. Jo, det skulle han göra. Han hade tenterat i dag, och i dag invigdes det nya universitetshuset. Jo, dagen var glad, och han skulle vara tillsammans med matlaget och äta middag, och se’n skulle han ta in en halfkanna till kaffet. Och så skulle han ta sig ledigt i två da’r för att hvila sig. Berling påskyndade sina steg och inträdde med stolt hållning på hotel Phoenix, där han satte sig vid ett bord och bestälde en biffstek och en enkel sup. Som Berlings städ-madam redan anmärkt, så inleddes högtidligheterna den 30 April 1879 medelst ringning i domkyrkan kl. 8 f. m. Handlanden Vennberg vaknade i sin säng vid det förfärliga ringandet och trodde, att elden var lös. Skomakar Petterson knuffade sin halfsofvande hustru i sidan och förklarade, att det visst var någon sjuhimmelens begrafning. Men makan tillrättavisade honom och sade, att på denna dag firades en fest, som för sekler skulle gifva glans åt den svenska odlingen – det hade hon läst i tidningen, – och därför skulle hr Petterson stiga opp och kläda sig för att ta sin hustru under armen som annat gentilt folk och stänga butiken och gå ut och titta på ståten. Hr Petterson visste egentligen inte, hvad det var frågan om. Men han gjorde, som hustrun sagt. Ty inte ville han vara sämre än andra. Kandidat Ling var tidigt på benen. Sedan veckor tillbaka hade han gladt sig åt denna dag. – De ha fått pengar, sade han, – Häm! Pengar – för att bygga en ny föreläsningslokal, och då skall H. M.
Från Norge meddelas, att Norsk Kvindesagsforeniiigs Arbeidskomit6 förgafves gjort framställningar till Kristiania trädghdsmästare om att mottaga kvinliga elever, och att flere kvinnor, som önskat utbilda sig till trädgåxdsmastare således antingen måst uppgifva tanken harpa eller resa till utlandet. I anma ark har ganska mycket skrifvits om saken både i " Hvad vi vil " och i de dagliga tidningarna. Och herr Niels Möller, innehafvare af en handelsträdgård vid valby: i narheten af Kjöbenhavn, som först i Danmark framstälde förslag om att upprätta en skola i trädgårdsskötsel för kvinliga elever, har i &amp; r satt detta förslag i verket. Visserligen har han tillsvidare icke lagt an på att erbjuda en f~~llstandig utbilclning såsom trädgårdsmästare, men den teoretiska och praktiska undervisning, som meddelas, sätter eleverna i stånd att öfvertaga ledningen af en mindre trädgård. Äfven meddelas undervisning i tillagningen af grönsaker och deras anvandning i hushållet. Kursen räcker från I april till l november. Från riksdagen. Innevarande %rs riksdag &amp; r nu afslutad och hiirmed afven den i flera hänseenden märkliga treårs-valperioden för 2: dra kammaren. Till nästkommande höst skola nya val ske, och utgången kommer helt visst att med stor spiinning emotses bland alla samhällsklasser, icke minst, bland de kvinnor, h i l k a lart sig första hur mycket af hvad man kallar kvinnofragaii, ytterst blifver en lagstiftningsfråga. Deraf också det lätt förklarliga intresse, hvilket beredt dessa kortfattade nieddelanden från riksdagen ett rum i Dagnys vårhäften. Under de sista veckorna, d&amp; mot slutet af riksdagen ärendena hopa sig och tiden blifver alltmera knappt tillmätt, afgöras, icke sallan. ganska summariskt, en mängd fragor. Bland sådana som h s r.
Vi klaga redan nu öfver stora missbruk vid de val, som f. n. äga rum; men huru skulle det gå, om alla mantalsskrifne skulle äga att i valet deltaga? Jag hemställer om icke alla fattiga arbetare skulle blifva verktyg i de förmögnares händer? Motionären yttrar jemväl att man klagar öfver de villfarelser, som inom Kyrkan upkomma. Huru härmed förhåller sig, lemnar jag derhän; jag tror dock, i motsats med honom, att det är just genom lekmännens andliga verksamhet som dessa villfarelser framkommit. Motionären säger med den gamla frasen: »inom det andliga området duga ej andra, än andliga vapen.» Detta är ganska vackra ord; men jag hemställer till Frih:n, om det icke just är genom detta ords predikande af lekmän, som vi fått dessa villfarelser; ty derigenom har den tro, som vår allmoge förut ägt, blifvit förändrad och försämrad. Ytterligare säger motionären: »Presterskapets ifver att, på detta stridsfält, vilja använda materiella medel, är ett erkännande af deras andliga vanmakt.» Detta är något strängt sagdt, och jag skulle nästan vilja påstå, att i de fleste församlingar, der dessa materiella medel slutligen måst användas, finnes verkligen ganska godt Presterskap, som icke försummat något af hvad deras embete tillhör. Vi känna äfven, att dessa vilseförda ofta visat en sådan motspänstighet och en sådan hätskhet, att exempel gifves af personer, som vid husförhör stigit Den 6 December e. m. frana och slagit boken ur Prestens hand, såsom ej innefattande den rena läran. Till följd af hvad jag nu haft äran anföra, kan jag icke annat än afstyrka bifall tili den ifrågav:de motionen, allrahelst som den i sig sjelf innefattar så mycket opraktiskt, att det knappast är tänkbart, att något Utsk. kan å densamma fästa något afseende. Frih. Alströmer: Jag hade icke tänkt ingå i något-svaromål på Hr Tersmedens yttrande, emedan jag finner att vi äro af så diametralt olika åsigter i förev:de ämne, att jag icke vill uptaga tiden med att uplysa honom om förhållanden, dem han icke känner.
Jag anhåller,lika med Friherre af Nordin, om afslag å Betänkandet, samt att, sedan man ansett ersättning böra ega rum , frågan må afgöras om grun - 496 Den 25 November f, m . der ne, luiru ersättningen lagligen skal i utdelas. Herr af Uhr* Gustaf* förenade sig med Herr von Hartmansdorff. Grefve Löfven hjelm, Gustafi 1 hufvudsaken instämmer jag uti hvad Herr Hjerta, Grefve voll Platen och Herr Voll Hohenhausen anfort. Herr von Hartmansdorff Ilar sökt återföra denna sak till eil vanlig rättegångsoch reclamalions fråga* Det behöfves ej mycken inöda för att se, att denna princip här ej är alidvähdbar. Det är till följd af ovanliga händelser, sohl detta förhållande uppkommit. Det är till följd af ett våld, liillils ej kändt i Europa, begånget af BuonapaHe, sohl dell ovanliga händelseil inträffade att Riksens Ständer i 813 nedsatle'alla Statens skulder till personer, hörande til 1 de Under Buonaparte lydande länder. Det är således ej på i8io års beslut, utan på det, som fattades iSra, som jag fotar mitt yrkande af reclamatioiis-rätten. Het är på denna allmänna rättsgrund, att Staten éj bör söka sin vinning på enskildes bekostnad, sorn. jag stöder min mening. Dermed vill jag icke lia yrkat sorn allmän theorié, att det beskydd Staten är skylldig handeln, bör sträckas till ärsättning för alla dess af politisk anledning lidne förluster. Det skulle Lii en afgrund att fylla* Den handlandé specu - Dea ?5 November f. m < Speculerar på conjuiicturen, oell utsläcka!4 Sina fartyg; dea större risqueu hindrar hoiiom ej alt försöka drifva en otiJlåten handel , denne är den mest lönande, och gg110m en högre assurance är han till en viss grad betäckt Nu återstå fisguer, deni "in* gen assuradeur tecknar för; men för dessa ligger assurancen i den högre förtjehstcn , Oiri företaget lyckas.
Herr Berghman, Ambrosius Magnus, tilikännagaf, det han redan i Plenum den 24 sistledne Januarii, eftermiddagen, anhållit, att Herr Skjöldebrand, Pehr Eric, måtte af Ridderskapet och Adeln anmodas, att till trycket befordra sitt samma dag uppläste Memorial, angående Inställning af den fria Husbehof^ Bran - Den g Februarii. vins-bränningen; hvilken anhållan Herr Berghman nu förnyade, under förklarande derjemte af sin önskan, att Friherre Fock, Berndt Wilhelm, jemväl måtte af Ridderskapet och Adeln anmodas, att af trycket utgifva sitt berörde dag i samma ämne uppläste Memorial. Herr Grefven och Landt Marskalken hemställ» de, om Ridderskapet och Adeln behagade in» stämma i Herr Berghmans önskan , att anmoda Friherre Fock och Herr Skjöldebrand, att till trycket befordra deras den 24 sistledne Januarii, eftermiddagen, angående Inställning af den fria Husbehofs Bränvins-bränningen, ingifne Memorial. Bifölls. Friherre Mannerheim , Lars Åugust■■ Sedan Riksens Ständer med Ed uttryckt den trohet de längst för detta i deras hjertan svurit vår nu Regerande Konung , återstår för Målet af deras underdåniga önskan, att åt de oupplösliga band, som i en lycklig stund sammanbundet Konung och Folk, gifva den yttersta be6egling, genom fullbordandet af den solenne Act, helgad af urgammalt Svenskt bruk, högtidlig genom dess vigt och kraft, Konungens Kröning.
Och behöfves det att utgå från en sådan premiss, för att visa Styrelsens oskicklighet? Och finnes inom den tideryrnd, som Friherre Anckarsvärd heskrifvst, icke en enda åtgärd, som förtjenar dess gil lande så må han åtminstone erkänna, och honom såsom sjelf verksamt deltagande i Statshvälfningen, tillekrifver jag åtminstone hans delaktighet i denna vinst, att man åtminstone måtte hafva tillvunnit sig den rätt och dea förman framför närmast förflutna fider, att har öppet kunna säga, att man ingenting vunnit, jag skall icke fästa mig vid uppgiften af 13 eller 14 årj jag skall antaga dea tidepunkt Friherre Anckarsvärd i sitt svar på Grefve Mörners anförande åberopat och det är med fästadt afseende på Maji månad 18 iq, som jag med trygghet kan säga; ”Stige den fram, som med hopp cm framgång för bevisningen kan påstå, att Svenska Folket nu 1823 icke befinner sig uti ett bättre mera lycklig individuelt tillstånd, än då.” Jag skall blott tillägga att detta Folk, nyss räddadt af behjertade mäns lugna snöd, af en åldrig Furstes manliga upp» i i Ven a Maji c ni. offring af egna känslor och af sina återstående dagars lugn, såg sig vid denna tid för 13 år tillbaka, tryggadt för sina framtida förhoppningar genom en Furste vid thronens sida som, kallad af allmänna förtroendet, redan hade uppfyllt dess förväntan. Men innan månadens utgång släcktes detta hopp, och det radan i hamnen bergade skeppet öfverlemnades åt det sveksamtna ödet att skakas af nya stormar. Hvad var då detta individuell lyckliga tillstånd för detta urgamla ädla Svenska Folk, som, krossadt af motgångens slag, upprördt af de dystraste begrepp, fästade vid KronPrinsen Carl Augusts dödsfall, såg oskyldigt inhemskt blod flyta inom sitt sköte och Europas mägtigaste Stater färdige att inblanda sig i dess inre angelägenheter. Vid en sådan tidepunkt förlorar sig framför det stora helas politiska tillvarelse, vigten af några underlåtna elier, efter enskild Öfvertygelse, felaktiga inre åtgärder.
Ett närmare unionelt förhållande till Norrige kan således icke på denna väg ernås, utan att Sverige ställer sig utom Europeisk statsrätt och med detsamma äfventyrar Skandinaviens sjelfständighet; hvilken våda Norriges statsmän säkerligen inse, då från deras sida icke utgår någon önskan om Sveriges förgripande på dess egen nationalitet. Till bevekelsegrunderna för det hvilande förslagets antagande, räknas en allmän opinion om den närvarande ståndsrepresentationens oduglighet. Dess olyckliga inverkningar på samhället kan icke eller nekas, hvarföre dess förändrade skick högeligen och rättvist påyrkas. Det är likväl ett villkor för denna, som för all statsreform, hvilken i sig sjelf kan anses för ett nödvändigt ondt — ty uti lossandet af samhällsbanden ligger aldrig något godt —altman dervid gör sig väl reda för hvad som icke kan förbättras, utan måste förkastas. Låtom oss derföre tillse hvad som egentligen lägges den Svenska riksdagen till last. Det måtte vara dess olämpligt tunga och fruktlösa arbete på 4 särskilda rum; dess uteslutande af betydande medborgareclasser och i vissa fall svårigheten, genom valsättet, alt finna dugliga riksdagsmän. Dessa brister äro större än de äro svåra att afhjelpa, allenast man allvarligen vill medlen. Det ensidiga ståndsarbetet, men icke den mångsidiga sammansättningen af Ständer kan rättvisligen klandras. Mångsidigheten hos en nationalrepresentation är dess förnämsta dygd, och den vinnes säkrast genom classfördclningen, hvilken, bättre ku Den 28 Augusti: 87 alla andra restrictioner uti folkets lagstiftning i massa, ger garantier för de olika samhällsintressenas representerande, dä genom classval det icke kan blifva en möjlighet att från representation utestänga bildningen och de högre statsmannakunskaperne; likasom att alla yrken och öfrige samhällsförhållanden aldrig komma att sakna representanter, för så vida med Stånden införlifvas allt hvad derutom finnes qvalificeradt att deltaga i valen, hvilken rättighet endast i följd af classfördelningen ulan våda kan utsträckas till det längsta. Vi hafva derföre intet behof af ståndsfördelningens förkastande såsom en bestående grund förvår samhällsbyggnad; men riksdagens utseende och arbetssätt, sjelfva riksdagsformation, tarfvar en oundviklig förändring.
Elin kunde, ehuru uppkommen ur den svåra febern, ej för mattighet och svaghet lemna rummet, och Lena arbetade som fyra, samt hade nu ingen annan afledare för sin stundom återkommande vrede, än den stackars Abraham, som likväl, till all lycka, allt mindre och mindre frågade efter denna vrede och dess eruptioner, ej mycket kände Lenas örfilar på sina sköna köttfulla kinder, eller hennes luggning i sitt tjocka tofviga hår. Lena hade längesedan insett, att hon ej hade råd numera att taga den der omtalade «raska pigan», utan var nu ganska nöjd att få behålla Elin, helst denna fått behålla sina städjepengar och fått flerahanda andra små gratifikationer af mamsell Sara, som gjorde att Elin alldeles afsade sig all lön af sina syskon, om hon bara fick vara hos dem och göra dem all den lilla nytta hon kunde, helst hon nu med sin sjukdom kostat dem så mycket båd’ besvär och annat. Kärleken i Gunnars bröst hade, såsom vi det sagt, till en början slumrat, vikit för andra mäktiga känslor, derefter vaknat, blifvit nedtystad, men slutligen gjort sig upprorisk och åter intagit sitt gamla rum i den unga mannens hjerta. Han hade en natt, när Elin var som sjukast, rest in till staden, och med lock och pock förmått den skicklige, men något maklige «doktar’n» att följa sig till den honom så kära flickans sjukbädd. Han hade under vägen sport doktorn mycket om patrons död och den besigtning samt obduktion, som denne förehaft med liket, och – under en förfärlig känsla afhört huru doktorn flerfaldige gånger sade: «Ja, ihjelslagen är han nog af den der Olle, men jag vill gå en ed på, att han ej gjort det med den der fönsterkroken han hade i fickan, och som alla tro, utan med något annat som han sedan kastat bort.» Hvilka ord för Gunnar! In till Elin gick icke Gunnar.
Då de äro undan ögonen på herr Klas, så tycka sig knektarne kunna spela herrar, och ta med pock och våld af bonden mycket mer än de skulle ha rätt till. Borgelägers tunga är nog svår redan tillochmed när knekten nöjer sig med det nödvändiga. Men hvad vill herr Klas göra? Han måste hålla trupperna väl, han måste se igenom fingrarna med mycket! De veta nog sjelfva, huru väl hertigen skulle taga emot dem, om de skulle lyda honom och öfvergå till Sverige. Och dessa fremmande legoknektar, dessa skotter, mest lycksökare, dessa polacker, som i grund förakta de arma finnarne och behandla dem som vore de djur, hvad vill han företaga sig med sådana? Skicka bort dem och vara ur stånd att stödja sin konungs sak, eller qvarhålla dem och ha fördrag med deras oseder. Men förr skulle herr Klas låta hela verlden gå under, än svika sin tro och sin konung”. ”Och dock”, sade fru Metta, ”kan jag ej rätt annat, än ha medlidande med dessa arma bönder, så vilda de än äro. Skulle än stundom herrarne fara fram fogligt med dem, så roffa och skinna fogdarne dem, som om de ej vore menniskor fast de äro bönder, och knektarne, det vet en hvar huru de husera. Hvad skall folket väl till slut ta sig före. Folk äro de ju ändå, om än af sämre blod. De slåss ju och resa sig, för att freda hus och hem för våld. Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en”. ”Finska bonden är en tålig man. Finge han blott fundera för egen räkning, så skulle han tåla sitt lidande denna gång, som alltid, och visste han huru herrarne dock ville lindra hans nöd, så skulle han lida än tåligare. Jag hade nyss ett bref från min gamle vän herr Gödich Fincke till Porkala, befallningsmannen på Nyslott. Huru innerligen han för de fattiga bönderna deltar och för deras nöd ömmar, det kan rätt gå en till hjertat, och äfven hans gods hafva de dock brännt!
Härwid bör jag eller underlåta namna, att för ar -809, I2OO R:dr wörö ansiagna till Swea HofRätt och ic-so R:dr »lil Götha Hof-Rätk såsom adjunctivns medel, och atk tillika understödja be lönlöse eller ringa betalte tjenstemännen; men akt cn stor kel af denna obetydeliga summa wid 1809 ärs Riksdag indrogs och att wid ststa Riksdag, berwid jemwäl förblef, oaktadt Kongl. Majit dä föreställe Riksens Ständer nödwändigheken af summanS tillökning. — En omständighet den jag wägar särskildt ytterligare hemställa till nödig rättelse. Mänga händelser haswa således tillstött att ansenligen försämra Host Rätternas belägenhet mot förr och att förswära deras göromål. Zag anser mig Den i Junti. 449 Mig icke böra uppehålla Högloft. Ridderffapet och Adelil med uprepande af flera specialiteter och de» laillet. Jag äberopar blott ersarcnheien, och an. ropar dek allmänna niiek, som icke lärer underläta att wärksamc omfatta, hwad möjeligen uiä kunna widtagas, för att äk den wigliga gren af styrelsen, som törer lagsVipningen, qiswa ben riktning, ord» ning och styrka , folkets iva!, lagarnas kraft och allmänna säkerheten fordrar, tillfredSstäld, art ärminstone icke genom försummelse arr meddela någon uplysning som af mig kunnat bero eller mäntaS, bereda mig framtida förebråelser. Remitterades till Stais-UlsPottet salom ägan» de gemenskap Med det af Herr Von kook i ststa pleno upläste memorial Zriheppe Ltael von lllollstcin, Lorsttrkull» ViZ, anhöll att i nästa plenum fa inlemna ett memorial i samma ämne. Bifölls.
Ulf ungs-utskottets den 5 och 12 dennes på bordet lagda betänkande N:o 11^ angående stämplade pappers-afgiften, blef den punkt, hvari Utskottet yttrat sig om de i 5 § förekommande rubrikerna: ”Stats-ministerns för utrikes ärendena pass för utländske resande att i riket inkomma,” samt ”Våra pass för skepp med lastning till Barbaresk-staterna eller andra utrikes orter,” på grund af deremot gjorda anmärkningar, återremitterad; ansågs Utskottets anmälan om en i 6 §, i öfverensstämmelse med N:o 45 af 1845 års författningssamling intagen rättelse, icke erfordra någon åtgärd; remitterades till Bevillnings-ut skottet en af herr von Hartmansdorff\ August, gjord anmärkning om ett i 7 § erforderligt stadgande, hvarigenom fullmakter och afsked för Stats-råd befrias från stämplade pappers-afgiften; samt ansåg Ridderskapet och Adeln, att i 7 § vid den Utskottet föreslagna rubriken: ”missiver för adjunkter att biträda pastorer och komministrar i embetet” borde tilläggas orden: ”samt för vakansoch nådårs-predikanter,” äfvensom att i afseende på 18 § den förändring borde ega rum, att Prot.-utdrag den 15 April 1858. 307 Charlae-sigillatae försäljningsmannen vid hufvud-kontoret i Stockholm må, lika med försäljningsmännen i landsorten, få beräkna sig lill godo fem procent af det försålda eller använda chartse-sigillatse-beloppet; hvaremot alla öfriga delar af Utskottets betänkande och dervid fogade förfaltnings-föi’slag, så vidt ofvanberörde beslut icke utgjorde hinder för deras godkännande, blefvo af Ridderskapet och Adeln bifallna. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Lag-utskottets den 8 och 12 dennes på bordet lagda betänkande N:o 40, i anledning af väckta motioner, dels om arfsrätt för oäkta barn efter mödrar och dels om förändring af 8 kap 7 § Ärfda-balken, angående underhåll åt sådane barn.
Men om någon ingår borgen för den, hvars vederhäftighet och redlighet han ej har anledning misstänka, eller lemnar kredit åt den, som ej är känd såsom en bedragare, eller misslyckas i en spekulation, som kunnat slå väl ut; så synes han, om än dessa handlingar föra honom på obestånd, ej derigenom hafva gjort sig skyldig till ansvar. En lag i sådan syftning skulle nära nog innefatta ett förbud att ingå borgensförbindelser, eller sälja på kredit eller företaga handelsspekulationer; och vidare skäl torde ej behöfvas för Utskottets vördsamma tillstyrkande att ifrågavarande förslag måtte lemnäs utan afseende. Då det syntes obilligt att arfvingar, för hvilka en skyldemans död varit obekant, skola ansvara för dennes skulder i den händelse de försummat att i rätter tid hålla bouppteckning eller söka urarfvaförmån, men stadganderna i 127, 128 och 129 §§ Konkurslagen likväl föranleda en sådan ansvarighet, har Herr Winge föreslagit, att berörda stadganden endast må tillämpas i afseende på efterlefvande maka samt de arfvingar, hvilka äro i boet eller vid den aflidnes dödstimma innehaft hans qvarlåtenskap eller derefter tagit den eller något deraf i besittning. 4 Lag-Utskottets Betänkande J: N.-o 70. Om man jemför åberopade stadganden i Konkurslagen med ej allenast Öfriga deri, beträffande urarfvagörelse, rueddelade föreskrifter, än ock bestämmeU serna i 9 och 10 k-p. Ärfdabalken, finner man att försummad bouppteckning eller urarfvagörelse aldrig kan falla den elter de arfvingar till last, sorn varit okunnige om en skyldemans död.