Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till sist har Brita Stina gripit till kvasten. Under slagsmålet går den sönder, så att Lars Anders och Brita Stina få hvar sin del. När Jan Anders nu försvinner genom dörren, är han öfvermannad. Men på äkta bondmaner sparkar han lugnt bakom sig, innan han försvinner, hvarvid Lars Anders kastar kvasten efter honom.) Lena (som under slutscenen stått i dörren). Jo, den gången fick I opp gärd’sgård’n. Lars Anders (går fram och tar flaskan). Det är detsamma. Det grämer mig bara, att jag bjöd’n på gök. (Han håller flaskan så att brännvinet rinner på golfvet. Brita Stina rusar fram och räddar gudslånet.) (Ridå.) Lars Anders. Tredje akten. Samma sceneri som i första akten. Milan är borta, endast kolstybben kvar. Kolarkojan står oförändrad. I fonden ser man, sträckande sig ett stycke in på scenen, ett par halffärdiga gärdsgårdar, hvilka i verkligheten hafva ett mellanrum af cirka 2 alnar. Det är midsommarnatt. Genom tystnaden höras när ridån går upp de aflägsna tonerna af handklaver och fiol. Första scenen. LENA och KARL JOHAN (in, hållande hvarandra om lifvet). Lena. Tyst litet! Karl Johan. Här ser oss ingen. Lena. De var midt i dansen, när vi gick vår väg. Karl Johan. Det är också nå’nting, som vi har dansat i natt. Lena. Ja, det är inte midsommarvaka mer än en gång om året. Karl Johan. Det är inte det, nej. Lena. Herre Gud, Karl Johan, hvad jag är glad. Jag är så svettig och varm, så det käns, som om det rykte af mig. (Gnolar en melodi.) Det går så bra att dansa efter den här. Karl Johan. Ja, och ingen var det, som såg oss. Lena. Såg du inte så Månssons Anna plirade efter oss, när vi gaf oss i väg? Karl Johan. Ne-ej. Lena. Nej, för du ser ingenting. Karl Johan. Det är, för jag är så opp i’et med dig, Lena. Lena. Ja, men jag ser ändå, förstår du. Och det är det, som gör skillna’n så stor.
Då man för det närvarande saknar all statistisk upplysning om det qvantum bränvin, som årligen tillverkas i Riket, blir det icke möjligt, att beräkna beloppet af den nu föreslagne tillverkuings-afgiften; mea antagom, att produclionen utgör 24 millioner kannor, sedan husbehofs-qvantiteterna blifvit afräknade, så skulle detta belopp gifva en Statsinkomst af 1 millioner Riksdaler, hvaraf sig visar, att mer än halfva Bevillningen kunde efterskänkas: och då denna bränvins-skatt egenteligen drabbar dem, sorn förtära varan, samt priset på hvarje sup härigenom icke höjes mer, än med ungefärligen 1 r:st B:co, hvilken förhöjning ofta flerdubbelt tillkommer endast af tillfälliga orsaker, så blir det uppenbart, att i samma mon, som afgiften utgår af hvarje Individ till detta ringa belopp samt i förhållande till hvars och ens förmåga och böjelse att tillfredsställa sin njutning af denna dryck, i lika mon drabbar afgiften jemnare den verkliga förmögen - Den 4 December f, ni. a 55 heten eller den obetänksamma slösaren, än någon annan beskattning. Häremot kan man visserligen anföra, att tillverkarne få den första svåra känningen af skattens dryghet, utan alt alltid kunna försäkra sig om ersättning härföre genom ett x samma förhållande förhöjd t pris; men just derigenom att afgiften erlägges hvarje vecka, blir den mindre känbar att utgöra och påminner med det samma hvarje säljare och köpare om billigheten och nödvändigheten utaf att beräkna tillverkningsafgiften i köpslutet, och enär erfarenheten visat, att bran vinspriset fluctuerat ifrån 16 sk. till 1 R:dr B:co och mera per kanna, synes det icke sannolikt, att den nu föreslagne ringa afgiften af 4 sk. på kannan skall verka minskning, hvarken i tillverkningen eller försäljningen.
Hon talade fort och lågt med sjungande accent, höll sin palett i ena handen och en pensel i den andra. Han satt och hörde på henne med ett leende; det var tydligt att han gjorde narr åt anmärkningarne. Men hon var för käck att låta sig bekomma. Hon skrattade med, men fortsatte att tala, ifrigt demonstrerande med skaftet af sin pensel; då hon kommit till sjelfva slutpåståendet, slog hon ett raskt tag i luften som med en taktpinne, såg vädjande på honom med en viss uppsluppenhet och återvände till sitt arbete. Han satt och såg efter henne, medan hon gick öfver golfvet, en liten smula sjelfsvåldigt och lätt vaggande i höfterna. Så tog han en trasa ur sitt färgskrin och torkade beslutsamt bort något på sin tafla. Selma kunde skrattat helt högt åt denna lilla scen, hvilken hon betraktat i smyg, och friskheten i denna bit verklighet jagade för ett ögonblick undan den qvafva tyngd, som lagt sig öfver hennes sinne. Men när hon såg de två fördjupa sig i sina arbeten med ett allvar som om det gält lifvet eller brödbiten, då kände hon en förtärande afund och kunde icke uthärda. Längesedan jordade framtidsdrömmar reste sig och gingo spökande igen i hennes sinne. »Låt oss gå åt dethär hållet i stället», sade hon till patronen, som pligtskyldigast stod framför en tafla och hade tråkigt. De vände om och ströfvade åter ur rum och i rum. Men Selma fann intet intresse i taflorna; hon gick och tänkte på alla dessa, som lefvat och gått bort, lemnande efter sig en tanke, ett lifsvärf, ett spår. Sjelfva arbetarn, som lagt golfvets rutor ... Men hon? Vegetera och dö – det var hennes lif. Ingen behållning, om det blefve långt eller kort. Vegetera och dö, – lugnt och likgiltigt. Hon tänkte på denna flicka derinne; fattig, men fri i sin sträfvan. – Och hon sjelf, – egde hon ej just hvad andra eftersträfva med sitt arbete? – pengar. Pengar? – hvilket fattigt ord! Pengar, men ingen sträfvan. Nej, kämpa med lifvet, slåss om brödet, det är att lefva ...
Äger nu hvar och en af Ståndens ledamöter rätt, att föreslå de förändringar, som han anser högst nödiga och nyttiga samt tillika möjliga att verkställa, så frågas, af hvad skäl grundlagen för Constit.Utsk. stadgat en sådan rättighet. Ett sådant stadgande vore ju då fullkomligen öfverflödigt. Men om äfven icke 8i § Reg.F. upploge och bestämdt föreskref, huru formen skall vara för dessa ämnens behandling, synes likväl klart, att R. o. Ad., om Ståndet omedelbart ville behandla detta eller hvilket annat ämne som helst, de facto förvandlades till Utsk. Jag har hört ett förslag, som ganska mycket behagat mig; men jag vågar i öfrigt icke fälla något omdöme deröfver, innan jag ytterligare gepomläst och begrundat detsamma. Jag vet icke, huru förhål - Den ii October e. m. 335 landet är med andra; men för mig är det nödvändigt att ett par gånger genomläsa sådana förslag och sedermera tänka öfver dem, iiyian jag fattar något beslut. Af alla dessa skäl, såväl grundlagens föreskrift om grundlagsmåls som andia ärenders behandlingssätt, och i enlighet med hvad sunda förnuftet föreskrifver om omöjligheten att uti en så talrik församling som denna kunna afgöra mål på samma gång, som de vackas, hemställer jag till Hr Gr. o Landtm., om icke denna öfverläggning mätte få afslutas på det sätt, alt Ilr Gr. o. Landtm, lackes hänvisa till grundlagens efterföljd. Jag har haft äran att väljas till ledamot i Constit.- Utsk. så sent, att jag icke öfvervarit öfverläggningarna, som grundlagt Utskls beslut; men då sådant icke hindrat mig att biträda ölsk:s hufvudsakligå beslut, anhåller jag att äfven få yttra mig i hufvudsaken. J O Hr Lagerhjelm uppläste derefter följande: Enligt dagens populära åsigter skall monarkien bestå af tvenne motsatta krafters strid eller jemnvigt. En Konung med blott amovibla embetsman å ena sidan, och ett folk utan all classkillnad och representerad t genom fullkomligt allmänna val, å den andra, vore consequerita idealer för dessa statsmagters sammansättning.
Då jag så nyligen tiliträdt det Embete jag nu har den Nåden bekläda, kan jag naturligtvis icke sjelf ega någon bestämd erfarenhet om den större eller mindre otillräckligheten af den lön, som är anslagen åt detsammas innehafvare, och jag skulle måhända äfven kunna anses jäfvig att yttra mig i frågan om en förhöjning af densamma; men som de skäl, hvilka i allmänhet tala för en förbättring af Embetsmännens lönevilkor, otvifvelaktigt ega full tillämplighet jemväl på den lön StatsMinistern för Utrikes-Ärendena nu uppbär, och det derjemte torde vara min grundlagsenliga pligt att yttra mig angående ej mindre denna än öfriga löner inom det Departement, till hvars Chef Eders Kongl. Maj:t behagat kalla mig, täcktes Eders Kongl. Maj:t finna att jag icke bör underlåta att uttala mina åsigter angående nödvändigheten af en förhöjning utaf denna lön. Eders Kongl. Maj:t har likväl redan afgjort denna fråga då Eders Kongl. Maj:t anbefallt Chefen för Finans-Departementet att i den blifvande Statsregleringen uppföra Stats-Rådets samtliga Ledamöter till ökade löner, hvaribland Utrikes-Stats-Ministern till en Lön af 24,000 R:dr Runt, som borde på Svenska Riks-Staten uppföras. Frågan huruvida någon tillökning jemväl borde af Norrska Statsverket äskas, eller en del af den föreslagna lönen utgå af det Norrska bidraget för diplomatiska utgifter torde hafva ansetts höra för ögonblicket hvila och framdeles utgöra föremål för Eders Kongl. Maj:ts höga pröfning, då Utrikes-Stats-Ministerns ställning såsom Chef för de förenade Rikenas gemensamma Utrikes-Departement kommer att närmare bestämmas. Jag tillåter mig endast vid detta tillfälle fästa uppmärksamheten derpå att den, som bekläder StatsMinisters-Embetet för Utrikes-Ärendena, såsom kändt är, städse befinner sig i beröring med främmande Magters härvarande Sändebud, äfvensom med de utomordentliga Beskickningar, som understundom hit ankomma.
Sif ^rejlerffapet md enbafl orbinarie efler tjenjlforrättanbe |)af!orer funna bertill fororbnas, ^ruilfa befutom aatib fjelfme bora termit mara tiöfldbes, ener i fltt fläde f)af* wa bertill ulfelt ndgon af SorfamlingenS ^rejter; men dr fajier enfält 44 Stel. III. 5- §. 42—44- tyrtff, od) laga förfafl ömbrar hand infTdricIfe^ mS han fega ben arsfialf, att annan perfon tiflfUbe#!ommer, forn, meb fpaflor# anfroar, ar ben mebförbe f)uSfor(5oréboFen mebbelar afl ben upplysning, forn lagligen fan åjfa#.. §. 4?. SO^eb Mantalso rf) ©Fattffrifning i: ©tocfljofm oe§ ©ötbe&org för»' fåaeö efter 5 roa b fårfHilbt berent flabga#,. §•
Härförutan hafva uti ett till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet enski[dt remitterat Memorial, sorn i anseende till dess innehåll under Utskottens gemensamma pröfning äfven förekommit, Riksdags - Fullmägtigarne af Hedervärda Bonde-Ståndet Jacob Jacobsson Kinner och Per Isacsson Myrungs från Gottland yrkat, att, som i de hittills utkomna Författningar icke nog tydligen blifvit utstakadt, om, i det fall Räntegifvare och Räntetagare angående sättet till Afradens utgörande icke i godo kunna öfverenskomma, den förres erbjudande att Afraden efter Markegångspris betala, eller den sednares tillsägelse att den samma ia natura bekomma, bör äga företräde och förhållandet härutinnan bestämma, det mätte, till undanrödjande af all tvekan härom, samt enär rättigheten att välja emellan bägge förenämnde sätt till Afradens presterande af flere skäl syntes böra Räntegifvaren tillkomma, hos Kongl. Majit i underdånighet anhållas otn utfärdande af en tydelig Lag, hvarigenomfjjen slik rättighet kunde blifva indeite Räntegifvare i allmänhet tillagd. Utskotten, som förehaft de väckte motioner» ne till öfverläggning, hafva derunder inhämtat, att, sedan vid sistledne Riksdag af åtskillige Stånds-Ledarnöter fråga b ifvit framstäld om ändring och jämkning uti de Tiondeoch Rän-' tegifvare emot Indelningshafvare och Räntetagare åliggande skyldigheter; Så har, uti der - Staisoch Besciirs-Utskottens Betänkanderu 1105 ofver afgifne serskildta Betänkande» af den j1 Maji och 29 Juni! 1815, Allmänna Besvärs*; och Ekonomi-Utskottet , som då ensamt hafvit sig detta ärendets handläggning uppdragen, förklarat, att, då emellan Räntetagare och Räntegifvare en fullkomlig likhet i rättigheter bor*» de äga rum; dä denna likhet af Utskottet an* setis vara genom de' dittils utkomne Författningar i allmänhet vunnen; då Kongl. Maj.-ts och.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Jagar väsendtligen förekommen af Frih. Cederström, ang:de det argument, som jag upptagit bland mina annotationer, men kom vid anförandet alt öfverse, nemi. att den aldra bokslafligaste tolkningen af grundlagen innebär, alt med Statsrådet in pleno, hvilket uttryck grundlagen begagnar såsom synonymt med hela S:atsrådet, bör förstås det lörhandenvarande och icke det af oöfvervinnerliga förfall hindrade Statsrådet. Mitt. argument var alldeles detsamma, som Frih. Cederströms. Vi skola t. ex. besluta in pleno, och vi äro här in pleno, men äro vi fulltalige? Utsktn skola äfven besluta in plenis. Nå väl, äro de fulltaliga då de besluta? Likaså litet som jag kan äga rättighet att fråga, om det är visst att Const.Utsk.s ledamöter, då de beslöto förevar, hemställan, voro fulltalige, lika så säkert är det, att om de den dagen de derom fatLade beslut icke voro fulltalige, måste deras beslut ändå äga samma verkan. Gr. Anckarsvärd: Hr von Hartmansdorffs argu mentation gäller naturligtvis allt hvad den kan gälla, och att det är mycket inom detta Hus, vet både jag och andra alltför val. Men Hr von Hartmansdorff, i likhet med andra talare, har här väsendtligast utgått derifrån, att det icke vore Const.Utsk:s rättighet alt väcka en så beskaffad fråga som den förevarande. I detta hänseende beklagar jag, att Den 18 November f. m. 129 att jag hvarken genom Hr von HartmansdorfFs bevisning eller genom någon af de öfrige talare, sorn uttryckt sig under samma åsigt, kunnat vinna någon rubbning i min öfvertygelse i detta fall; hvadan det säkerligen vid detta såsom vid alla andra tillfallen blir Husets majoritet, som kommer att skilja tvisten genom godkännande elier underkännande af Utsk:s betänkande. Hr von Hartmansdorff har här klandrat Utsk:s åtgärd att inkomma med ett betänk , sedan ett betänk, i anmärkningsväg, åsyftande samma fråga, var förfallet.
Af det den särskilda nådiga Propositionen bilagda Statsråds-protokoll inhemtas, i afseende på de af E. K. Maj:t nu ifrågaställda förändringar vid nämnda institut, att sedan institutets Lärare-kollegium uti en till Kanslers-embetet ingifven skrift gjort framställning dels om anslag till ny byggnad för den Pathologiska institutionen, samt om inrättande af en Adjunktur i Pathologisk anatomi och om anställande vid förenämnde institution af en vaktmästare, dels ock om förhöjning af de på institutets stat uppförda anslag, så hade Kanslers-embetet uti underdånigt Memorial i afseende härå meddelat yttrande; samt att Öfverintendents-embetet, som funnit den af Lärarekollegium tillika med dess i ämnet gjorda framställning öfverlemnade ritning jemte kostnadsförslag till den för Pathologiska institutionen afsedda byggnad gifva anledning till åtskilliga anmärkningar, derföre låtit uppgöra och Lärare-kollegium delgifva två särskilda ritningar dertill, med dithörande kostnadsförslag, uppgående det ena till 102,163 R:dr 96 öre och det andra till 84,000 R:dr; hvarefter bemälda Embete till E. K. Maj:t öfverlemnat dessa förslag med anmälan, att Lärare-kollegium förklarat sin belåtenhet med byggnadens utförande efter den ritning, som afsetts i det lägre kostnadsförslaget.
själslif, som har rättighet till utveckling och Men hur skola dessa själslifvets beden k ä n d e aflidne parlamentsmedlemmen. hälsa. D e n 2 augusti 1874 h ö r d e fru Besant rättigade anspråk kunna tillgodoses hos sädana h o n o m första g å n g e n tala i Hall o f stackars människor, som för egen ellar andras Science. tional R e f o r m e r », o c h intill hans d ö d Är det verkligen nödvändigt, att ett så oervar h o n sedan knuten vid h o n o m m e d hördt dagligt arbete nedlägges blott för att en ideel vänskap. kroppen skall få sin nödtorft, eller är det ej Fru Besants rykte s o m talare o c h publii snarare det invanda öfverflödet i matväg, som cist u t b r e d d e sig hastigt. Ett tal, som: fordrar det stora arbetet, då kroppens verkh o n höll i januari 1875 o m » Sedligheliga behof säkerligen skulle kunna tillfredstältens sanna grundval » såldes strax efter las på bra mycket enklare, men äfven sundare i en upplaga af 70, (100 exemplar. Ofta och billigare sätt. talade h o n till församlingar u n d e r bar Och det var dit jag ville komma, till det, himmel o c h alltid m e d stor framgång. äfven i de mindre bemedlade klasserna, så H e n n e s hälsa, som hade varit v a c k l a n d e gängse öfverflödet i mat ock dryck. Utlänpå den tid, då h o n ofta l e d af svält o c h dingar, som första gången komma till Sverige, arbetade öfver sina krafter, förbättrades förvänas öfver den rikedom och lyx i matväg, d a g f ö r d a g g e n o m den nya verksamsom här utvecklas pä bjudningar och äfven heten. eljes. De häpna öfver, att folk bar råd att Å r e n 1878 — 86 arbetade h o n rastlöst lefva så, och att de vilja förstöra så myoket på vetenskapliga o c h politiska uppgifter. i penningar på materiella njutningar.
Då sålunda de i London öppnade underhandlingarne icke ledt till det åsyftade målet, samt Fullmäktige ansågo sig icke kunna eller böra äfventyra att. genom uppskof med den begärda fullmaktens ölversändande, det uti ofvanstående depesch antydda anbudet äfven skulle kunna återkallas eller förfalla, samt då Fullmäktige redan förut, från Presidenten Akerman lått emottaga uriderättelse orri de hufvudsakligaste vilkoren, hvarpå detta anbud sig grundade, och hvilka vilkor under för handen varande förhållanden syntes Fullmäktige fullt antagliga, beslutade Fullmäktige, vid sammanträde den 28 Januari, att, på sätt Presidenten Akerman begärt, till honom öfversända en på Tyska språket uppsatt, i protokollet för samma dag intagen fullmakt, hvilken genast af Fullmäktige undertecknades, af Notarius Publicus bevittnades och af härvarande Kongl. Preussiska Konsuln legaliserades och med samma dags post till Frankfurt afsärides, derom jemväl underrättelse med telegraf till Paris expedierades, hvarefter Fullmäktige påföljande dag fingo emottaga en af Presidenten Åkerman från Paris den 28 Januari afsänd depesch, deri han underrättade att han, nyss ankommen tran London, preliminariter. men dock skriftligen, alslutat affären med den Tyska associationen, hvarom slutligt kontrakt skulle undertecknas i Frankfurt, så snart den begärda fullmakten ankommit. Slutligen lingö Fullmäktige den 5:te Februari uti en föregående afton från Frankfurt afsänd depesch från Presidenten Akerman emottaga den, efter så många fruktlösa försök, efterlängtade underrättelsen, att låne-kontraktet blifvit afslutadt, att afskrift deraf med posten afgått samt att 190,000 Thaler Preussisch Courant från nästpåföljande Måndag stodo hos J. II. & G. F. Baur i Altona till Hiksgälds-kontorets disposition.
Att han ogeneradt plägade gå in i mitt rum när som helst under förmiddagens lopp, under det att jag å min sida aldrig skulle fallit på den idén att afbryta hans arbete, fick helt plötsligt en betydelse för mig, som om detta inneburit ett medvetet öfversitteri från hans sida. Jag blef till sist öfvertygad, att jag hade rätt, och med en ton som om jag gripit till själfförsvar mot ett länge tolereradt öfvermod, sade jag honom en dag rent ut, att jag ej längre kunde fördraga dessa båda friheter. Det är besynnerligt, huru dylika småsaker kunna sätta sig fast i vårt minne, så att vi långa år efteråt erinra oss dem jämte därmed sammanhängande omständigheter, med en hallucinerad klarhet, som ofta vida öfvergå den, i hvars ljus vi se framfarna händelser af skenbart långt större vikt. Kanske är det just sådana småsaker, hvilka mer än något annat behärska vårt lif, och kanske beror detta på, att vår mest intensiva lifskraft just i bagateller bryter fram med en styrka, som är mäktigare än vår vilja. Allt nog, det finns ingenting i vår vänskaps korta historia, som jag minns tydligare än just denna lilla scen. Aldrig vet jag mig hafva iakttagit ett sådant ansiktsuttryck som det, hvarmed han då betraktade mig. Det skvallrade först och främst om en gränslös förvåning, och hans ögon fingo ett uttryck, som jag en gång iakttagit hos en stor hund, hvilken hans husbonde slog till för att vänja honom af med att vara besvärande smeksam. Det var något af en rörande bön, och i nästa ögonblick var det, som om något inom honom dragit sig tillsammans i hård oåtkomlighet, som om han känt någonting af den oblidkeliga kyla, i hvilken lifvet och allt hvad lifvet är, städse mynnar ut, och som om han med en kraftansträngning rest sig till själfförsvar. Och medan ett hårdt drag slöt igen hans mun, göt sig en flammande rodnad öfver hela hans ansikte. Hans min var hårdare än på en retad girigbuk, som läser igen sitt fulla kassaskrin midtför den fattiges näsa, och han såg ironisk ut, som om han visste, att han satt inne med en skatt. I detta ögonblick kände vi båda, att vårt förhållande var brutet.
Ett rikt naturbarns glädje gaf sig luft och yttrade sig så. Då hon åter såg upp, fann hon sina båda vänner delande med henne den vällust tårar så sällan ge. Då hemtade sig Stella, och småleende i tårar sade hon sakta: – Detta är den första dag i Stellas lif. Det förra var en dröm, en stygg dröm. Kyssande henne på det lockiga håret, sade Ortman: – Gifve Gud, att din framtid blefve verklighet, eller – tillade han sakta – eller ock en dröm, men en ljus och vacker! Resten af dagen tillbragtes på det angenämaste och ovanligaste. Många voro tillfällena att framlocka Stellas slumrande föreställningar, mest dock denna dag genom skämt, ty alfvaret skulle Erik mest ha för egen del, och Harald utrymde åt honom platsen med nöje och utan «svärdsslag.» Erik visade Stella den kammare, der hon skulle komma att «bo.» Det var ett litet, men ljust och gladt rum, med utsigt åt kyrkan och ån. – Och detta blir då verkligen min egen kammare – sade Stella och klappade i små händer. – Stella, som aldrig haft någon egen kammare och aldrig ens fått bo i ett rum mera än några dagar. – Och denna lilla byrå blir Stellas, och snart får Stella något att sätta i den. Här afbröts Erik af Harald, hvilken åter, på det Stella intet skulle förstå, talade på finska: – Erik du beviljar mig säkert en bön. Låt det vara jag, som fyller denna lilla byrå. Erik smålog, ty han förstod det väl, att gifva var för dem båda detsamma som att få. Han missunnade icke sin vän denna lilla lycka; han ville icke behålla allt det goda för sig. – Må vara, efter du så vill, min bror; men endast första uppsättningen. – Och delar af den andra och tredje? – invände Harald. – Delar, nå ja; vi få väl se – smålog Erik. Det dröjde icke länge, innan en medelålders fru ifrån kyrkbyn uppå Ortmans anmodan anlände, för att taga mått af Stella till klädningar o. s. v. När hon såg Stella, gaf hon till ett rop af öfverraskning; hon menade, att Stella så fullkomligt liknade ett fruntimmer, hvilket hon sett i sin ungdom, men hvem det var, kunde hon icke påminna sig.
Då under Carl XI fråga först uppstod om skattläggning af Öland, funnos ej mera än i5 hemman i Ölands norra Blot och 60 i det södra, som blefvo skattlagda, och hemman fördelades på kronoparkerna, titan afseende på huru de förut varit fördelade, hvarigenom uppkom en fullkomlig olikhet mot hvad som ägde rum med all annan skattläggning i Sverige. De voro underlagda Kronans slolt med sådana servituter, som att hemmansåboerne icke fingo skada jagtdjuren, utan tvertom hygga hus i sina ängar och dit inlägga foder, så att hjortarna skulle kunna gå in dit att äta, och fingo icke drifva ut dem från ägorna. Under Kung Fredriks tid fördes dit vildsvin, som gjorde mycken skada. Men från alla dessa servituter äro Öländningarne numera befriade, och den som varit på ön, hvartill jag haft tillfälle, har kunnat se, att allmogen derstädes i allmänhet är välmående. Fördelningen af Kronans utmarker på hemmanen har skett med äganderätt dertill; att nu göra en skänk deraf utan någon ersättning till Kronan, vore en obillighet mot Rikets öfriga skattdragande. Deremot kan väl en lindring vara behöflig, och en sådan vill jag gerna medgifva på sina ställen. Gr. Horn: Om det skulle vara fråga om att efterskänka skatten utan undersökning, så skulle jag instämma med Hr von Hartmansdorff; men här är, både af Kammarcollini och Konungens Bef:h:de, undersökning verkställd, dervid förrättningsmännen utredt förhållandet och hemställt att K. M. i nåd. täcktes eftergifva hela denna beskattning. Det är på denna grund, sorn StatsUtsk. trott, att under - Deli ao Maj e. m. 125 sotning icke vidare borde eller kunde komma i fråga.