Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl hafva många kloka förslag till det ondas motverkande blifvit vid innev:de Riksdag väckta; men huru mycket än deraf torde vara att hoppas, är likväl anledning befara, att vår'metalliska valuta icke skall kunna qvarhållas i Riket, så länge ingen damm sättes i den ström, som nästan oafbrutet förer den med sig till utlandet. Denna ström, sora hindrar kapitalen att qvarstanna till landets förkofran, är den öfverdrifna importen, som undergräfver oss, och förr eller sednare skall bringa oss på obestånd, om intet göres, för att ställa den i bättre öfverensstämmelse med våra tillgångar. Det verksammaste medlet att åstadkomma en förändring häruti, vore visserligen en allmän förhöjning af tullsatser; men en dylik åtgärd skulle obestridligen medföra många olägenheter, och torde så mycket mindre vara af behofvet påkallad, sorn en tillökning i tullen å egentligen blott fyra artiklar, måhända blifver tillfyllestgörande. Den friare tullagstiftning, som under sednare åren 20 Den 1 December f. m. gjort sig gällande, liar utan tvifvel i många, måhända de flesta fall, visat sig välgörande. Grundsatsen får dock ej drifvas ända derhän, att den fullföljes, äfven när den visar sig innebära fara för vårt ekonomiska välstånd. Det ständigt uprepade påståendet, att missförhållande mellan import och export nödvändigt måste rätta sig sjelf, håller ej streck, så länge krediten står till hands med utländska penningar att betacka balancen. Det är först sedan bankrutten blifvit gjord och krediten tagit slut, som påståendet blifver sanning. En här bilagd tabell*), sammandragen efter »KommerseColhii underd. berättelse om Sveriges utrikes handel och sjöfart», visar den ofantliga tillvext, införseln af bränvin, kaffe, socker och tobak vunnit under loppet af de sistförflutna 25 åren, öfver hvilka redogörelse blifvit offentliggjord, nemi. för åren 1833 t. o. m. 1857. Jag vill derur endast anföra följande siffror, hvarvid alltid det återutförda blifvit frånräknadt. ') 164,000 kannor. gånger, gånger, gånger, gånger.
Tre herrar, som drucko punsch vid ett bord i närheten, afbröto med ens sitt samtal och lyssnade till Mortimers ord med samma löjeblandade undran som utmärker obildade, då de höra en utländing tala sitt lands språk. Det skall ingen komma och inbilla dem, att någon människa kan förstå ett ord af en sådan rotvälska. En af dem hade en ryggtafla, som Tomas trodde sig ha sett någon gång förr, och som gjorde ett obehagligt intryck på honom. Det blef tyst under några minuter. Mortimer höjde sitt glas och växlade en förbindlig hälsning med en herre, som satt ensam i en soffa vid den motsatta väggen. Det var en blek man med stora, stirrande ögon i ett smalt ansikte med kort, mörkt skägg. »Hvem är det?» frågade Tomas. Mortimer nämnde hans namn och tillade: »Han är filosofie doktor, och han fördrifver sin tid med att polera sina möbler. När man kommer in i hans våning, möter man sin bild öfver allt, i hvartenda skåp, hvarenda byrå, hvarenda bordsskifva. Allt är ständigt lika nypoleradt och blankt som glas.» »Hvad gör han eljes?» »Jag vet inte om han gör något annat. Det var en gång en ung fru, som inbillade honom att kärleken betydde någonting. Efter en tid märkte han, att det inte förhöll sig så, och nu polerar han sina möbler.» Och Mortimer fortsatte med en tvär öfvergång: »Du måste bättra dig, Tomas. Sköt dina studier, beflita dig om en hederlig vandel, och undvik kärleken!» Tomas rodnade skarpt. Visste Mortimer något? Nej, det var ju otänkbart ... »Undvik kärleken, till dess att du får råd att älska en kvinna, ty kärleken är till för oss, som ha löner och räntor. – Och undvik den sedan också!» Tomas skrufvade på sig en smula oroligt och förde sitt glas till munnen. »Skål,» sade han för att säga något. Han var fortfarande irriterad af den där ryggtaflan och nacken. Om han kunde få se något af ansiktet, som hörde till ... Mortimer satt hopsjunken i sitt hörn och teg. Det var med ens, som om han icke hade något mera att säga.
När jag här hört yrkas en sats, sorn kan hafva så vådeliga följder som den, att en motion skulle kunna förfalla utan motionairens samtycke, så må det tillåtas mig, att yttra mig rörande de paragrapher i Grundlagen, hvilka gifvit anledning till en sådan förmodan. 55 §. Riksdagsordningen omtalar med hvad rätt Taleman kunna vägra proposition; den 56 åter talar om när ett ärende kan få nedläggas. Detta har afseende på den föregående §, eller när Taleman kan vägra proposition. 44 §. åter säger, att Konungens propositioner, äfvensom allmänna frågor ej må i Riksens Ständers Plena till omedelbart afgörande upptagas, utan Jkola öfverlemnas till utredande af behörige Utskott. Allmänna frågor skola således lemnäs till utredande af Utskott innan de afgöras. En motion kan afgöras på trenne sätt; den kan antingen bifallas, eller antagas med förändringar, eller afslås; men att afslå eller låta densamma förfalla, är i sjelfva saken detsamma. 4q §. på hvilken man ytterligare sökt stöd, säger: uppjiar fråga om eller hvart remitteras bör. Af ordet om har man sökt hämta den tydning, att vid hvarje motion skulle kunna sättas i fråga om remiss deraf bör ske eller ej, och att således Landt - Ridd. 0. Ad. Den 17 April e. m. Marskalkens proposition äfven bör innefatta hemställan huruvida den kan remitteras. Men det är ej svårt alt finna rätta meningen af ordet omfrågan är blott till hvilket Utskott målet skall remitteras, så oek’ om den är af allmän beskaffenhet eller enskild, just i sådane fall är det som fråga kan uppstå om motionen skall remitteras. Jag torde få återföra i Ridderskapets och Adelns minne den från ConsiitutionsUtskottet återlemnade frågan, som man till slutet fann, att det varit bäst att icke ditremittera, Härefter upplästes Herr von Hartmansdorff, yttrande till Ridderskapets och Adelns Protocoll för den 18 sistlidne Februari eftermiddagen, så lydande:
Hornboskapan är i allmänhet småväxt, och födes ej heller af allmogen så väl som erfordras, för att få den förbättrad. Stallfodring brukas icke. För racens förbättring är ingen annan anstalt vidtagen än att några possessionaten för egne ladugårdar förskaffat sig utländsk boskap af ädlare racer. Fåren är af liten och grofullig race; och för densammas förbättring är någon åtgärd icke vidtagen. Afsättningen af smör till andra provinser är icke betydlig, och anses icke uppgå till mera än 6,000 LM.. Ullproduktionen är obetydlig och motsvarar icke befolkningens eget behof, som fylles genom köp från städerne. Af fläsk erhålles icke mera än* som erfordras för egne hushåll. Skolarne. Af Länets hela areal, utgörande 3,950,000 tunnland, äro 2,935,748 tunnland skogsmark. Af desse sednare tillhöra 2,631,807 tunnland enskildes hemman, 16,841 Militie och Civile Boställen, 42,127 Ecklesiastika Boställen, 184,475 Krono-nvbyggen, samt 60,4-98 Krono-öfverloppsmarker; utgörande skogsmarken i Gestrikland ungefärligen två tredjedelar och i Helsingland tre fjerdedelar af hela rymden, hvadan inägor, sjöar, vattendrag, kärr och mossar i Gestrikland motsvara en tredjedel och Helsingland en fjerdedel af det hela. Ehuru 9 Ehuru de begge provinserne hafva stora skogstillgångar, så är dock förhållandet med dem mycket skiljaktigt. Den betydliga bergsbruksrörelse, ‘ hvilken från uråldriga tider ägt rum i Gestrikland, har redan för lång tid tillbaka gjort skogshushållning till en hufvudsaklig näring för landet, och det till följd deraf framkallade högre värde å skogen har föranledt, att redan för ett och ett halft århundrade tillbaka Bergslagsoch rekognitions-allmänningarne blifvit utbrutne och byeskogarne skiljde så väl från hvarandra sorn från allmänningarne, hvarefter dessa byeskogar jemväl blifvit emellan hemmanen skiftade.
Jemlikt den framlagda planen för bevärings-manskapets fullständiga beklädnad och utredning, borde detta manskap, i likhet med de indelta och värfvade trupperne, vara försedt med tvenne munderingar, nemligen en exercisoch en lif-mundering, den förra att under fredstid begagnas i daglig tjenstgöring, och den sednare, beräknad att användas endast vid särskildt anbefallde tillfällen, och således nästan ny och i fullkomligt skick vara all tillgå, då beväringen vid krigets utbrott sammankallades, hvarigenom det mål kunde ernås, att, med anlitande derjemte af bevärings-manskapets redan samlade reserv-förråd, minst 40,000 man af nämnde manskap genast, när kriget utbröle, och, inom någon lid derefter, om så behöfdes, ytterligare 10,000 man, alla försedda med fullständig beklädnad och utredning, kunde sändas emot fienden, samt att under fredstid, ulan användande Expedition! ;-Ul skol tets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o i 41. 373 af tle för krig bildade förråden, det till vapenöfning årligen sanmiandragne beväringsmanskap städse blefve väl beklädt. Rikets Ständer hafva funnit det vara obestridligt, att ett af arméens nödvändigaste behof är en god och ändamålsenlig beklädnad, hvaraf truppens helsa och tjenstbarhet i hög grad bero, och varnande exempel förekomma äfven i Sveriges krigshistoria på vådan, att med likgiltighet omfatta denna vigliga angelägenhet. Då denna beklädnad mäste under fredens lugn beredas och icke kan i lärans stund med erforderlig skyndsamhet anskaffas, hvarförutan en sådan anskaffning då otvifvelaktig! skulle medium större kostnad och uppoffring, än om densamma i tid påtänktes och verkställdes, fordrar alltså klok omtanke, att åtgärder, så fort som möjligt, vidtagas för bristens afhjelpande.
Hvad angår nyttan eller skadligheten af besluten om försäljningen utaf Motala verkstad, så lärer det komma att bero på utgången af den rättegång, som, i anledning af försäljningen icke lärer - Den jo Ju ulf, m. * 77 rer uteblifva; men detÄär en fråga, som är sk il jd ifrån Bancostfrelsens förvuftrting. Deremot och så länge banken här pantförskrivna åctier. i lånecontoren insalta, bpr äfven Bancostyrelsen tillse, att dessa adier icke förlora i värde och att individens rätt icke försittes genom ett ombuds åtgärder. Jag förnyar min begäran om återremiss. Hr Frih. o. La ndtm, hemställde, om R. o. Ad, behagade bifalla RancoUtskts berättelse iNto 29.. Ropades starka ja, blandtule med nej. Då Hr Frih. o. Landtm, i anlédn. häraf förklarade, att ja öfverrösta! nej, begärde Frih. Cede rström votering. Upplästes till justering och godkändes följande voteringsproposition : Den, som bifaller BancoUtskrs under N:o 29 afgifna berättelse, voterar ja; den det ej vill, voterar <•• • nei> Vinner nej, anser R. o. Åd. de vid öfvannämda berättelse gjorda anmärkntr föranleda dess återremitterande. Efter voteringens slut, befunnos rösterna bäfva utfallit; som följer: Ja — 26. Nej — 16. II. R. o. Åd. åtskiljdes kl. $ till 2 e. m. In fidem protocolli, F, O. Silfverstolpe. Onsdagen den 10 Jnni i84«. Plenum kl. 6 e. m. Justerades 3 prot.utdr. för denna dag f. m Justerades pleni-proUn för den 27 sisth
Ett par dagar hade förflutit efter festen hos prinsessan. Solen hade nyss börjat titta in genom fönstren hos vikomt de Ville-Rosny, då han väcktes af ett par eftertryckliga slag på dörren. – Hvem är det? ropade han, gnuggande sina ögon. – Sono io. – Det är jag, upprepade fransmannen ... hvilken jag? – Cecco. – Ah, jaså ... Kom då in! Cecco, den unge romaren, hvilken vikomten antagit till vägvisare, hörsammade kallelsen och inträdde. – Ni ligger, utropade han med den naiva förtrolighet, som en facchino tillåter sig mot den, som betalar honom, en förtrolighet, som för öfrigt ingalunda bör anses som brist på tillbörlig vördnad. – Visst ligger jag ... du väckte mig i min djupaste sömn. – Lei dorme troppo ... Bisogna levarsi ... son le nove. Skrattande åt Ceccos bestämda ton, reste sig vikomten upp och började sin klädsel, vid hvilken romaren ej gjorde den ringaste min att biträda som kammartjenare, ehuru han allt emellanåt påskyndade den genom påminnelser om att solen stod högt på himlen, att man borde begagna tiden, emedan det tidigt skulle bli mörkt och så vidare. Facchinon hade goda skäl att påskynda vikomtens toalett: han fruktade att detsamma kunde inträffa, som hade händt dagen förut. Han hade då kommit sednare och nära en timma väntat på Ville-Rosnys uppstigande. När denne slutligen var färdig och promenaden skulle företagas, kom prinsen af Montefiori. Cecco afskedades då och fick åtnöja sig med en paulo i skadeersättning, i stället för de fem, på hvilka han kunnat göra anspråk, om han fått uppfylla sin funktion såsom vägvisare. Att så der förlora 80 procent af en beräknad inkomst måste vara obehagligt för en hvar, men framförallt för en facchino, som lefver helt och hållet för dagen och ej alltid träffar på en rik främling att ledsaga. Också hade ynglingen nu, för att vara säker på sin sak, infunnit sig en timma tidigare än öfverenskommet var, med fast föresats att hvarken låta en prins eller lord beröfva sig den påräknade förtjensten.
Efter 1815 började liberalismen spöka bland de bayerska ölstopen, och den utmärkte ministern tvangs, emedan han var de liberala ideerna obenägen, att lemna sin plats; hvartill äfven ultramontanisterne, hvilkas afgjorda motståndare han var, på sin sida bidrogo. Under hans efterträdare, von Rechberg, fick Bayern 1818 sin konstitution. Men på samma tid afslöts äfven ett konkordat med påfven, hvars bestämningar konungen sjelf säges hafva ogillat, ehuru han af omständigheterna tvangs att bifalla till detsamma, och ifrån hvilket de ultrakatolska tendenserna datera sin seger i Bayern. Konung Ludvig, som 1825 kom på thronen, hade först till minister friherre v. Schenk. Denne, sjelf teaterförfattare, troddes hafva vunnit monarkens stora nåd genom att retouchera hans poemer och sörja för recensioner. Han hade också öfvergått till katolicismen – en handling säkert icke utan förtjenst, äfven på jorden. Den uppriktige kejsar Frans säges också vid ett besök, som han den tiden gjorde i München, hafva frågat: «hvem som skötte regerings-ärenderna, då konungen skref vers och ministern komedier. I längden kunde detta väl icke bära sig, eftersom ministern 1831 måste lemna sin plats åt fursten af Oettingen-Wallerstein, en kraftig och skicklig man. Under hans tid inträffade Hambacherfesten, trakasserierna i Würzburg o. s. v., och han förlorade, genom af denna anledning påkallade stränga åtgärder, all popularitet. Till denna tid höra äfven de förföljelser, som öfvergingo flera vetenskapsmän genom dels fängelse, dels afsättning. Till sednare kategorien höra Sältl, historiker, och den modige filosofen Salat, båda berömda män, af hvilka den förre quiescerades redan 1827, vid universitetets flyttning från Landshut till München.
Under förutsättning och förhoppning att Rikets Ständer framgent med understöd befordra dylika arbeten, hvartill dock, i betraktande af den ofantliga nationella vinst, som genom desamma uppkommer, den hittills anslagna summan för 3:ne år för bela riket af 100,000 R:dr Banko säkerligen är alltför otillräcklig, hafva undersökningar blifvit hällne och förslag upprättade för flera vattenaftappningsarbeten, hvarigenom en ägovidd af många tusende tunnland, nu vattendränkt mark, skulle kunna försättas i odlingsbart skick. Sådana landvinningar medföra varaktiga fördelar. ö O Fördjupning af Örsunds ån till 8 fot, jemte en lastagebrygga, är med anslag af 11,000 R:dr fullbordad, och hafva ångfartyg sedermera på denna segelled uppgått till Örsunds bro. Sprängningar under vattnet vid Eriksund och åtskilliga förbättringar af segelleden vid Stäket äro fullbordade för 13,000 R:dr, hvarjemte Upsala å blifvit uppmuddrad för 14,500 R:dr Banko, hvartill hamnoch grundpénningarne på denna segelled användts. 4 Alla omläggningar af landsvägar och sänkning af backar, hvartill erhållits i statsanslag 51,428 R:dr 42 sk. 8 rst., äro jemväl afsynade och godkände. Den enda egentliga backe, som numera finnes på allmän landsväg i Länet, eller den så kallade Dalkarlsbacken i Bro härad, är nu äfven under ombyggnad, hvartill Kongl. Maj:t anslagit 30,000 R:dr Banko. Vägarne äro i allmänhet hårda och goda. Broar. Carl d. XIILdes bro öfver Dal-elfven och Prins Gustafs bro öfver Fyrisån underhållas af bolag. Stäkets och Ekolsunds broar underhållas af ägarne till dessa egendomar och JNyqvanis bro på Statens bekostnad. Vid alla dessa broar betalas bropengar. Öfrige större och mindre broar underhållas af vederbörande kommuner, utan att vid dem afgift erlägges för öfverfart. § 2. Invånare. Vid 1847 års slut var Länets hela folkmängd 86,238 personer. Vid slutet af år 1850 utgjorde befolkningen:
A f mindre värde än flere andra här utknogade ihop själfva — och det var förda ryska kompositioner, förmår den dock fängsla f9 &amp; / nog kitsligt för gumman mången gång. och intressera åhöraren genom de tilltalande österMen vet ni, hon var ändå lifvad och ländska melodimotiven o c h den förträffliga må- full af skoj och spektakel, så snart det lande instrumentationen: inte var allt för motigt. Ännu när jag gick Konserten leddes af hr Hallen, o c h utförandet på akademien och hon var sexti år, så hände af de olika numren var godt. Dock saknade man flere af de bästa förmågorna i hofkapellet. det att vi lånade oss en kälke och gick ut och / 1894 åkte i Humlegården, se ' n det blifvit mörkt på aftonen. Det gick Floras kulle utför, så det vyschade om fören. När jag tänker på morsgumman — • hon är död nu för flere år se ' n — så kommer jag alltid i håg ett och annat lustigt, som jag måste skratta åt. Det som var ledsamt, har jag glömt bort. Men hon kunde konsten att hålla humöret uppe och att göra allt så roligt, som det stod i mänsklig makt. Någon vidare uppfostran hann jag inte få — men jag har åtminstone blifvit praktisk, och inte är jag rädd af mig. Och lite folk har det ändå blifvit af mig, inte sant? » Hon hade förut aldrig sagt ett ord, som jag fått höra, om sina personliga förhållanden, om sin mor och sitt hem. Men det klädde henne att tala om detta, hon berättade det så friskt och oförbehållsamt — som ville hon att han skulle känna henne. Asp satt hela tiden och såg på henne med sin lugna, sökande blick. Kanske lade hon märke till detta iakttagande i hans ögon, ty hon öfvergick med ens till att tala om sina arbeten. » Men ni ser, att jag målar inte bara bliktaflor, inte bara sådant, som kan gå i bliken. Det här är försök, experimenter. är bara skräp. Men det gör ingenting. tycker det är så omöjligt ibland. Men därför att det är omöjligt, är det roligt. » pupuDet Jag just » Man får det ju aldrig så, som man vill ha det, » sade Asp.
Jag inser mycket väl orsaken dertill nemi. att kunna genom tillägg af detta mått till (i kub.-fot jemnt upmäta den gamla Trn, men följden blifver såsom jag tror att i afseende på målkärlen för våta varor och äfven i afseende på lödjorna, der denna term af 3 blifvit utesluten, man stundom kommer i förlägenhet. Jag tror således att det hade varit nyttigt om dessa uteslutna termer på 3 i serien bibehållits. Derigenom hade vunnits den fördelen att vissa mätningar, som nu efter Utsk:ns förslag måste ske i flera omgångar, hade kunnat ske i en, eller åtminstone färre. Om det t. ex. är fråga om att mäta upp 3 kannor, så måste det nu ske i två mätningar. Funnes ett mått af 3 kannor, så kunde denna upmätning naturligtvis genast ske. På samma sätt, om mätningen af 8 kannor skall verkställas, så måste det, enligt Utsk:ns förslag, ske med 3 serskilta omgångar, med 5, 2 och 1 kanns-måtten, men funnes målkärlet 3 kannor, så kunde 8 kannor upmätas genom 2:ne mätningar nemi. med 5 och 3 kanns-måtten. Jag tror att man bör eftersträfva att reducera antalet af mätningar så mycket som möjligt, ty det är ostridigt att hvarje mätning måste åstadkomma något mindre fel, hvilket, om man så vill, kan anses vara af ringa betydenhet, men som likväl alltid blir ett fel. Detta hör till ofullkomligheten uti sjelfva upmätningen och ej till måtten, men det är gifvet att ju flera mätningar man mäste göra, desto flera fel kunna dervid insmyga sig i det stora hela. Saken är icke af någon synnerlig vigt, men det hade i min tanka varit bättre om de ifrågavarrde målkärlen blifvit bibehållna, och jag inser icke något skäl hvarföre man gjort en ändring i K. M:s förslag, som i detta fall efter mitt förmenande var fullkomligt riktigt. Frih. Wrede: Jag anser den förevande frågan icke vara af någon serdeles vigt, men anhåller att få uplysa om anledningen hvarföre Utskrn framställt ifrågavar:de förslag sådant det här förefinnes.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Juni 1860. Presle-Ståndet den 20 Borgare-Ståndet den 20 Bonde-Ståndet den 20 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om rättelse i de s. k. ofrimans frälsehemmans i Bohus län beskattning s-förhällanden. (Stats-Utskottets Utlåtande N:o 97.) 8. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anfördt hurusom, sedan den tid då Bohus län lydde under Danska kronan, ett egendomligt förhållande derstädes vore förhanden med de endast inom denna provins befintlige s. k. ofrimans frälsehemman, af hvilka, i stället för rusttjenst, ulginge en årlig afgift, benämd ”odelshalfva uppbördsel”, beräknad till 12 sk. b:ko för hvarje tunna skyld (malt) eller lispund smör, som kunde af hemmanen såsom ränta utgöras, allt efter deras godhet och beskaffenhet, hvarjemte dessa hemman vore belagde med högre rotering, samt i särskilda orter, nemligen Sunnervikens och Norrvikens fögderier, med äfven högre grundränta än utsockne frälsehemman. Fastän således ifrågavarande hemman utgjorde, i stället för rusttjenst till Eders Kongl. Majit. och Kronan, afgifter, om hvilkas reglerande Kongl. Brefvet den 20 April 1693 innehölle bestämmelser, hade likväl, alltsedan år 1747, då Rikets Ständer åtogo sig rusttjenst-bevillningen, dessa hemman blifvit ställda i samma förhållande sorn ut - 166 Expeditions-Utskottels Förslag till underd. Skrifvelse J\:o 78. sockne frälsehemman och påförts slik bevillning ända till närvarande tid, hvilket förhållande sannolikt härledde sig dels från uppbördsmännens oriktiga tolkning af de tid efter annan utfärdade bevillnings-förordningar, då de ansett berörde hemman lika med utsockne frälsehemman, dels af de skattskyldiges okunnighet om hvad deras rätt tillhörde.
The somnade therpå in, Domprosten föll i en orolig dröm om sitt hederliga skägg, thet han tå, såsom eljest altid, under nätterna hade i en dertill gjord pung förvaradt. Han tyckte i sömnen, att någon ville med våld afrifva hans vackra skägg. När han ändteligen upvaknade, kommer han ihog denna sin oro i drömen, uplöser pungen, och tager sig om skägget, tå han finner thet såsom en lavtapp löst sittande vid hakan, hvilken var aldeles slät, liksom skägget med hett vatten blifvit afskållat. Spöket inställde sig härpå å bestämdan stund följande morgonen, och blef, i Guds namn, tillspordt, hvem han var, och hvad han hade att göra här? Han svarade, det han vore en Ande, som på den Högstes tillstädjelse, i thenna Gård skulle stimma, tills det begångna dråpet blef uptäckt, och den i källaren nedgräfda, mördade kroppen blefve förd till sin rätta ro och hvilostad, samt dess banemän behörigen straffade. Detta gaf anledning att anställa laglig undersökning om mordet, och denna Anden i Ryttaredrägt blef, i Guds kraft, afvisad att aldrig mer oroa thenna Gård. Hvarpå the stungit ett hål på fönsterblyet med en syl, och befallt honom therigenom fara sina färde. Tå har han begynt att bedja, det honom måtte tillåtas att genom någon annan öppning på rummet utfara; ty eljest, skall han hafva sagt, kan jag icke få mina skinnkyller med mig. Svarades honom: Din skinnkyller fråge vi icke efter, honom må du göra af hvar du vill; men här igenom thetta hål skall du ut. Tå han med mycket missnöje nödgats lemna kyllern qvar på en spik i kammaren, och genom bemäldte hål tåga sina färde. Kyllern har ther ock blifvit qvarhängande, tills han multnat sönder, och fallit stycke för stycke.“ Om “Conrat“