Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers tanke kan undervisningen i de hufvudämnen, hvilka böra vid dessa läroanstalter bibringas, nemligen kristendom, svenska språket, mathematik, naturalhistoria, historia, geografi, samt tillika ledningen af den öfningsskola, hvars ändamålsenliga skick är för elevernas insigt i methodiken och för deras praktiska utbildning af så väsendtlig vigt, svårligen på ett tillfredsställande sätt bestridas, med mindre än att vid hvarje seminarium finnes, utom föreståndaren, minst fyra lärare. För undervisningen i sång och musik samt i teckning måste äfven skicklige lärare anställas; och hafva Eikets Ständer, med afseende pä dessa ämnens synnerliga vigt för folkskolan, till aflöning för nämnda lärareplatser, äfvensom till arfvode för bestridandet af undervisningen i gymnastik och trädgårdsskötsel vid skollärare-seminariet, icke ansett kunna beräknas mindre sammanlagdt anslag än 2,400 E:dr. Att lokalen för en så vigtig läroanstallt bör vara rymlig och sund kan ej bestridas; och då till det anslag, som lör detta ändamål erfordras, komma de oundgängliga kostnaderna för nödig materiel, ved, ljus, m. m., hafva Eikets Ständer funnit utgifterna för dessa behof böra beräknas öfver hufvud till 2,000 E;dr. Det årliga anslaget för ett fullständigt manligt seminarium blifver, efter denna beräkning, något mera än 11,000 E:dr och för ett qvinligt något mindre, enär antalet elever, efter hittills vunnen erfarenhet, bör antagas vid ett seminarium af sednare slaget blifva mera inskränkt samt undervisningen icke så utsträckt, då den lämpas efter gällande bestämmelser i afseende på de lärareplatser, vid hvilka qvinnor kunna antagas. Hvad åter beträffar seminariernas antal, måste det erkännas, att, då vid folkskolornas första inrättning flera tusen skollärare skulle på en gång och inom kort tid bildas, ett större antal läroanstalter var behöfligt och måste inrättas. Nu deremot, sedan det första behofvet af lärare är i det närmaste fyldt och utvidgade kommunikationer i högst betydlig grad lättat tillfället att besöka andra orter än de närmast belägna, är förhållandet icke mera detsamma.
Vid den granskning, som, efter hvad i 1, 2, 9 och 10 §§. sagdt är, bör äga rum, skall, på sätt i förstnämnde §. för der omförmälde fall blifvit stadgadt, jemnförelse anställas emellan, å ena sidan, 1825 års Jordebok med deruti föreskrilne förändringar, och å den andra, de Irenne nästföregående Jordeböckerne, eller de som år 1793 i Östergöthlands, 1797 i Stockholms och 1795 i Rikets öfrige Län och sedermera intill år 1825 finnas upprättade; och må icke, å Kronans sida, framställas anmärkningar, afseende rubbning uti förhållanden af hvad beskaffenhet som helst, hvilka uti alla dessa fyra Jordeböcker olörändradt och utan anmärkning äro upptagne, utan skall allt sådant, å Kronans sida, vara såsom laga kraft vunnet att anse; men, om deremot skiljaktigheter emellan dessa Jordeböcker i ett eller annat afseende förekomma, må de, för utredande af rätta förhållandet, nödige undersökningar anställas längre tid tillbaka, än nyss stadgadt är. Genom hvad nu blifvit lörordnadt, är någon ändring icke gjord uti hvad gällande Författningar, i fråga om efterräkning af aldeles icke eller till för ringa belopp debiterade räntor eller andra utskylder, förmå och innehålla. 2 Morn.
att utgå från och med månaden näst efter afskedstagande!. På grund af hvad sålunda anfördt och hemstäldt blifvit, samt med hufvudsakligen fästadt alseende derå, att, derest Johansson såsom vilkor för sitt afskedstagande sökt att komma i åtnjutande af pension, Fullmägtige, med stöd af 58 § 2 mom. i Banko-reglementet, varit oförhindrade alt bevilja honom en sådan förmån, ehuru han, som är (ödd den 11 Maj 1818 och antagen i Bankens tjenst den 20 Februari 1841, icke uppnått föreskrifna lefnadsoch tjensteår, får Utskottet vördsamt tillstyrka att förre Vaktmästaren i Banken Johan Johansson må under sin öfriga lifstid undfå en årlig pension af Ett Hundra Riksdaler Riksmynt, att utgå och beräknas (rån och med den 1 Mars innevarande år. Slockholm den 1 December 1862. STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1862. Bank*-ilsk»!lett Berättelse j\:a T, 1 a o r. Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Dec 1862, kl. 2 e. m. Berättelse, angående verkställd undersökning och granskning af Banko-Ferkels tillstånd, styrelse och förvaltning.
Som Hrr:ne veta, uppvärmes nemi. detta rum medelst rör, hvilka upphettas från en på Riddarhusgården belägen värmeapparat. Gr. Oxenstjerna har ansett klubbrummen, af hvilka det ena användes till restaurationslokal, vara en ytterst olämplig förvaringsplats för Landtmarskalksporträtterna. Jag får emellertid påminna derom, att det endast är tillfälligtvis det ena rummet är till restaurationslokal upplåtet, hvadan enligt min tanke deruti icke ligger någon anledning att afbryta den kronologiska följd, hvari nämnda porträtter nu äro ordnade. Hr Leijonancker, Fredrik Wilhelm: Vid denna fråga måste man, enligt min tanke, fästa sig vid tvenne förhållanden, hvilka, ehuru de kanske kunna stå i strid med hvarandra, dock ej få förbises. Det ena är, att man måste söka tillgodose prydligheten så mycket som möjligt ; det andra, att behörigt afseende måste fästas å kostnaderna. Jag tror, att alla de för ifrågav:de ändamål framlagde förslag, med undantag af det, som vill anlägga större, med hufvudbyggnaden sammanhängande, flyglar, äro antagliga hvad prydligheten angår, men deremot ej 676 Den 16 Juni, i afseende å kostnaderna. Utsk:t synes ej hafva haft någon tanke på vår ekonomiska ställning, enär den i Betänka föreslagna anordning ej skulle komma att gifva den ringaste inkomst. Med de uti ett annat förslag omnämnda små paviljonerna är förhållandet ännu värre; de skulle nemi. komma att föranleda dryga kostnader, utan att lemna någon deremot svarande inkomst. De föreslagna större paviljonerna, hvilka jag just ej tror skulle blifva prydligare än de små, erbjuda åter den fördel, att de komma att gifva en inkomst af emellan 4 och 5,000 rdr — ungefär den inkomst, Riddarhuset har af de på gårdsplanen för närvarande befintliga byggnader. Detta är den siffra, till hvilken jag skulle vilja komma, ty enligt min tanke tillåter icke R. o. Ad:ns ekonomiska ställning att afstå från en sådan summa. Riddarhuskassan har visserl. hittills gifvit öfverkott, men detta har varit synnerligen litet och skulle blifva fullkomligt otillräckligt, derest kapitationsafgiften indrogs.
Det tyckes sålunda, som skulle Hr von Hartmansdorffs åsigt, i afseende på lagligheten af ett sådant beslut, icke kunna vara underkastad något tvifvel. Hr Gr. o. Landtm, behagade jemväl framställa propos. på denna begäran, hvilken utaf R. o. Ad. efter någon kort öfverläggning, i följd af en ledamots dervid gjorda, men icke af någon understödda invändning, antogs: och det tyckes sålunda, som skulle antecendentia vid de,nua Riksdag tala tillräckligt för den lagliga befogenheten af ett bifall till den af Frih. Klinkowström nu framställda anhållan. Grundlagen tyckes så mycket mindre deremot kunna lägga något hinder, som den tydligen innehåller, att RiksStms enskildta ärenden visserligen skola taga-plats efter de allmänna, men blott ”så vida icke Ståndet annorlunda besluter.” Det är just ett sådant beslut, hvarom Frih. Klinkowström nu har gjort framställning, uti hvilken jag anhåller att få mig förena. Mången gång kunna s. k. allmänna ärender, t. ex. när de angå de obetydligaste föremål i den aflägsnaste landsända o. s. v., vara af vida mindre intresse och vigt, än detta för Ståndet enskilda; hvarföre jag för min del icke kan föreställa mig, att man bör upskjuta detta ärende, och aldra minst kan jag finna del tjenligt, att, sedan den lid, R. St, ega rättighet, alt grundlagsenlig! vara tillsammans, längesedan förflutit, R. o. Ad. skulle besluta att upskjuta detta ärende ända lill nästa månads utgång, enär R. o. Ad. icke kan veta, om icke Konungen, enl. sin obestridliga rättighet, torde innan denna tids förlopp uplösa Riksdagen. Det förefaller mig för öfrigt, som skulle de personer, hvilka hafva några uplysningar att lemna uti en så längesedan väckt fråga, böra hafva dessa uplysningar färdiga på den tid, då man vet, att ärendet kan förekomma, och de borde således, enl. min tanke, redan i denna qväll vara beredde att dermed framkomma.
För algågen ur sjette klassen talar: att man blir officer vid något tidigare ålder, hvilket onekligen är en för del, då tjensteäldern är den vanliga befordringsgrunden i lägre grader, då man sent kommer til! ett tarfligt lefnadsbröd och då gamle kapitencr icke äro regementenas fördel. Mot denna afgång talar: flere oafslutade kunskapsämnen i skolan, nemligen fransyska, matematik, logik och historia, af hvilka kurspr så mgeket ålersiår. alt dessa ämnen genomgå hela den tvååriga sjunde klassen, iföljd hvaraf det blefve alldeles nödvändigt, att om ulgångcn skedde ur sista klassen en särskild elemen^rafdelning skulle vid krigsskolan finnas, men hvarigenom syftet att från krigsakademien skilja elementarundervisningen skulle ganska ofullständigt vinnas. Men denna undervisning vore nödvändig, älven derföre, alt vålt stånds anseende sku'le fordra, att någon bildning, motsvarande den öfvcrgifna sjunde klassen, skulle vid krigsskolan meddelas. ålen detta anseende! skulle ändå möjligen ändå lida deraf, att afgången ur sjette k'assen vore en återgång från 1855 års författning om kun-kapslördringar för officciare, hvilken redan för 27 år sedan uttalade såsom regel för officerares hildning: »studentexamen eller det fullständiga läroverkets genomgång.» hvarifrån såsom undantag tuedgafs genomgåendet af krigsakademien, äfvensom en humaniora-examen inför cxamens-kommissionerna i militärdistrikten tills vidare medga's, men hvilken examen upphörde från 1846, sfi ali sedermera under 16 är alla som genomgått de enskilda krigsskolorna äfven undergått studentexamen, d. v. s. tvåtredjedelar af officersantalet. För afgången ur elementarläroverkets hög-la klass talar en erhållen hätte humanistisk bildning; syftets fullständiga vinnande genom gemensam skolbildning med alla nvdborgarklasser; bibehållandet af en grundsats, som redan lör eli fjerdedels århundrade blifvit uttalad oell tillämpad; vårt stånds deraf oförminskade anseende.
Ett rent ljus, med hela ljusets kraft tändt på ett ställe, utbreder sig till alla. Om England hade detta, skulle verkan ock vara efter Naturens lagar. Men Engelsmännens frihet är ju ännu en häftig ungdoms våld? Och deras lagar – lemningar af gammalt vanvett, gothiska rudera, som man uppstädat? Är ej i deras regerings-art en tredjedel mindre frihet, än vår (enligt Acta Publica)? Så kan frågas; och det är sannt, att der sekt, parti öfverallt är, der är galenskapen lika mäktig som visheten. Der är alltså ännu oändligt att göra. Men just detta är en sällhet: så snart der ock finnes ett lif, en ande, en kraft, att blifva en varelse värdig Förståndet. Man ser mellertid, hvarför England aldrig kunnat bli ett rent och kraftigt skäl för andra Nationer. Det har gifvit anledning till lika många inkast, som bevis. Dess halfva, omogna frihet har tvärtom tjenat Förtrycket till ett bländskäl: ”se, hvad Friheten är”! – Ja, om England ock vore (hvad det icke till hälften är) ett politiskt Fullkomligt: så låt oss besinna, hvad detta politiskt Fullkomliga, tills vidare, är? Sådant det vanligen tänkes: intet annat, än menskliga barndomen reglerad; vanvettet bragt till sin höghet, till ett system af de oändliga små tillgjorda behofvens tyranni; en på ett stort sätt gjord afvikelse från Naturens och Menniskans rena sällhet. Men allt förstånd måste börja på ett ställe: och ingenting verkar, som icke är Exempel. – Skulle väl vår Nation, denna förståndlösa och vanmäktiga, kunna gifva dem? Hon, som, på så många sekler, icke lärt första satsen af Frihet? Som ägde den ett halft tidehvarf, och förlorade den på en half dag? – Nej, låt oss icke förspilla lifvet på ett så dåraktigt hopp! Jag har gjort detta pas Spartanique M. N. Herre nämner. Jag har talt, rätt fram, till både Konungen och Folket: öfver Förståndets frihet och det första i Samhället. Men min röst har varit, som Naturens dagliga: erkänd helig, – men fåfäng. Ty första tanken och första kraften till Frihet finnes, i Sverige, ännu icke.
De hufvudsakligaste äro dels desamma, som blifvit inom Presle-slåndet uttalade, efter hvad ofvan är anmärkt, dels ock att make ej må förläna den andra mer än en viss del af sin arfvejord, hvilken del ansetts böra utgöra än en haft, än en tredjedel och än en fjerdedel. Hvad sålunda förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru, jemlikt den mening, hvilken hos Rikets Ständer gjort sig gällande någon sådan fri testamentsrätt öfver arfvejord å landet, som Herr Dalman föreslagit, ej nu kan komma i fråga, tillhör det likväl Utskottet att pröfva huruvida den inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet påyrkade inskränktare dispositions-rätten bör medgifvas. 4 Lag-Utskottets Utlåt and*, N:o SS. Att sådant kan ske, utan rubbning af sjelfva den grund, hvarpå arfvejords-systemet hvilar, är ostridigt. Då jorden ej får gifvas utom bördeled, bibehålies den såmedelst inom dem, hvilka lagstiftaren ansett företrädesvis berättigade till densamma; och, för hvilket ändamål bördsrätten ännu qvarstår. Men derutöfver kan en frihet i omförmälde hänseende icke sträckas, utan afvikelse från de åsigter, i enlighet hvarmed närvarande Ständer afslagit förslaget om upphörande af rättigheten att börda arfvejord. Genom denna modifierade frihet skulle dock lagstiftningen närma sig till det mål, som emedlertid ej kan uppnås, så framt arfvejords-systemet ej helt och hållet upphäfvas, eller till en fullkomlig likhet i testaments-lagarne för såväl stad som land, utan att man behöfde söka den på den af Herr Gustafsson anvisade väg, eller genom att å Stads-rätten fullt upptaga det stränga begreppet om ärfd fastighets oafhändlighet. En gemensam princip för testaments-rätten kunde då uppställas; och i sådant afseende tror Utskottet, den som tillämpats i det af Utskottet framlagda förslag lill förändring i lagstiftningen, så vidt angår testametsrätten efter Stads-rätt, vara den rättvisaste och i sina följder ändamålsenligaste.
Pastorn hade skaffat buteljen på min begäran, » gentog prostinnan mysande, » och hade den i godt förvar i bröstfickan på ytterrocken, då han k o m på elektrisk spårvagn hemåt. Det var j u så kallt i går kväll o c h i spårvagnen var n o g temperaturen ganska hög. » » Och pappa är så varmhjärtad, » inföll den musikaliska äldsta dottern. » Och på en gång rusar ett fruntimmer, s o m sitter midt emot pastorn, u p p från bänken, fäktar m e d armarna i luften, pekar på sin vis-ä-vis, ropar förfärad på k o n d u k t ö r e n: ' Du min store, m i l d e! H a n blöder. han dör. stopp. hjälp. - ' » » Pappa är alltid blek o c h har svarta polisonger, » förklarade lillan förnumstigt. » Det blef en förfärlig uppståndelse. Ett par fruntimmer fingo tag i pappa för att stödja h o n o m, medan han hängde hufvudet o c h bara stirrade på de röda droppar, s o m föllo från kläderna på mattan o c h där redan hade bildat en pöl. kunde omöjligt göra klart för sig hur det var f a t t,. hade blifvit sömnaktig under färden. MARIE - LOU1SE AF BULGARIEN. rens lugna röst: ' Ingen orsak att vara rädd. sitt stilla på platserna! Det osar g o d t. b l o d a r det inte. sprit inte heller. undan! ' Hallonsaften!! Ändtligen gick ett ljus u p p för min käre man. H a n reste sig, bad konduktören stanna, försäkrade att h a n var oskadd o c h ledsen öfver olyckshändelsen, s o m drabbat sirupsflaskan, o c h försvann i nattens mantel veck. » — Allmän skrattkör i olika tonarter. » Nu svalkar buteljen n:r 3 sina upprörda känslor i isskåpet. Jag törs inte vidröra sådana explosiva tingestar.
Hvad åter vidkommer, huruvida den del af Riddarhusets Tomt sorn är belägen Nittio alnar i längd från Norr till Söder räknadt och 97 alnar i bredd från Öster till Vester, utåt Sjösidan, lämpligen må kunna varda i det ifrågastäldta afseendet upplåten, så har Utskottet, enär någre serdeles olägenheter för Riddarhuset dervid 19 H. 12 Den 3 April. icke torde vara att befara, så framt nemi. en tillräckligt fast grund varder för de tillämnade byggnaderne uppförd, trott sig böra gå den värde Motionärens goda syftemål till mötes, då Utskottet vördsamt hemställer, om icke sistberörde Tomtedel, hvars arealvidd synes bereda tillräckligt utrymme för ifrågavarande byggnad, må dertill användas, dock att derifrån undantages så stor del af Tomten, som till boningshus åt Riddarhusets Vaktmästare samt nödige uthus för RiddarhusSecreteraren erfordras. Och som desslikes berörde
Enligt det Nådiga förslaget skulle justerare blifva pliglige att, bland annat, vaka deröfver, att mått och vigter på rätta tider undersöktes och justerades, samt ega rättighet att jemförelse och kontroll i berörde afseende när sorn helst i öppet magasin och salubod anställa. Då det emellertid derjemte skulle tillhöra justerare alt afföra ”huruvida målkärl och vigter voto riktiga eller ej, samt samma personer således klefve på en gång angifvare och förbundne alt yttra sig i frågan, torde förslaget äfven i denna del Icke böra godkännas; liksom Utskotten finna det af Kongl. Vetenskaps-Akademien i mom. e af 13 §. föreslagna stadgande, att justerare för förbrytelser, som af dem i tjenstens utöfning kunna begås, skola stånda till ansvar, i Stockholm inför Öfver-StåthållareEmbetet, och i landsorterne inför Konungens Refallningshafvande, mindre lämpligt, enär derigenom undantag göres från den hittills gällande rättegångs-ordning, enligt hvilken afdömandet af brottmål de allmänna domstolarne tillhörer; men hvad angår öfrige stadganden, hvilka hufvudsakligen öfverensstämma med de föreskrifter, som uti ifrågavarande hänseenden nu äro gällande, anse Utskotten något skäl till förändring eller afvikelse icke förefinnas.
Således bar, äfven under den osannolika, för att icke säga orimliga, förutsättningen, att deposilionssummans lyftning varit af Sländerne afsedd bland de förmåner, som icke finge rubbas, någon Ständernas föreskrift icke genom det ifrågavarande Begerings-beslutet blifvit öfverträdd, enär förmåner, som utvidgas, och detta blof här förhållandet, icke kunna sägas rubbas, men endast de som inskränkas. Jag lemnar nu alldeles derhän, huruvida Rikets Ständer, (förutsatt, att lyflningsrätten af den Bolaget ålagda depositions-summan verkeligen af Ständerna afsetts bland de omtalade tillförsäkrade förmånerna) verkligen halt för afsigt, att bemyndiga Regeringen alt ytterligare utsträcka Bolagets lyftningsförmåner (jag är snarare böjd alt betvifla detta) men bade meningen varit, alt förekomma en sådan utsträckning, så bade också andra ordasätt, än de nu begagnade, bordt i den underdåniga skrifvelsen användas. Åtminstone borde de Stats-Rådets ledamöter, som beslutet tillstyrkt, aldrig hafva kunnat af Constilulions-Utskottet beskyllas, all genom sitt afgifne rådslag hafva ajvikit frän något Ständernas beslut, utan hade snarare bordt anses deruti hafva ett vigtig! stöd för sitt nu ölverklagade tillgörande. När nu tdl dessa mina skäl för underkännande af den gjorda anmärkningen vidare kommer, att genom den vidtagna Regerings-åtgärden ingen den ringaste skada eller förlust för Statsverket uppkommit, enär förr eller sednare bela det deponerade beloppet alltid skulle (ill Bolaget återställas, hemställer jag vördsamt att Rikets Ständer ville lägga denna anmärknings-anledning med ogillande till handlingarne.” Vid G: te An rn iii'/'« ings-p un k ten: Riksdags-fullmäktigen från Stockholms län Pehr Sahlström, med hvilken Riks dags-fullmäkligen P. F. Mengel sig förenat, bar anfört: ”Emot Utskottets beslut, att, vid de anmärkningar, som afse alla de Rådgifvare-åtgärder, hvilka i närvarande Betänkande omfönnälas, endast tillämpa 107 § Regerings-formen, anmäler jag min reservation.
Han har en ormunge till son, som man får lof att aflägsna... Oh, jag är en olycklig menniska! Pojkvalpen behöfver en risbastu, dermed blir den saken hjelpt, sade löjtnanten med en gäspning men det är fan hvad det är mörkt här, är du säker vi hitta fram, Uninius? Var du lugn, när vi komma upp på klippan, tänker jag vi få se månen stiga upp, och dessutom ha vi ju karlen framför oss, jag behöfver bara ropa, så svarar han. På den höga klippan, som nästan lodrätt stupade i hafvet och der djupet sades vara bottenlöst, satt lille Heikki i sin hvita skjorta med en liten korg på den ena armen och löjtnantens paletå på den andra. När han såg herrarne komma, steg han upp, kilade af ned i dalen och försvann springande inåt småskogen. Om en stund hade man uppnått torpet. Callo och Heikki hade dragit båten framför bryggan, och Peltonen stod uti, färdig att ro. Heikki kastade med förunderlig färdighet »smörgåsar» i vattnet, de flata stenarne gjorde tio à tolf hopp på den stålblanka vattenytan. Det var präktigt, pojkbyting ropade löjtnanten, genast entusiast som vanligt, kan du göra tre sådana der tag till, får du en femtipenni af mig. Heikki lät icke bedja sig. Han kastade icke allenast tre, utan sex sådana mästertag efter hvarandra och emottog efter slutad bragd en blank enmarksslant af den resande. Mor derinne i torpet hade skänkt honom för betfisken, som han metat upp, korgen half med strömming, det var en glad dag för den lille! Slutligen stötte båten med de tre männen ut, och de båda karlarne rodde med full fart. Det skimrade som silfver, när årorna sänkte och höjde sig, det gnistrade som diamanter i månskenet, och en bred silfverdallrande stråle bildade sig i vattnet efter den mörka försvinnande båten. Strålarne upplöste sig så småningom, och der qvarstannade på ytan endast som några långa, smala gnistrande perlband, hvilka i sin tur försvunno.
Enär krono-brefbäringen hade lill ändamål, all, der post - kommunikation saknades, fortskaffa vederbörandes embetsbref, och Slaten, åtminstone lill någon del, lemnade ersättning för post-skjutsens utgörande, samt denna skjuls och kronobrelbäringcn stodo lill hvarandra i elt närmare förhållande, ansåg motionären billigheten fordra all Staten äfven lemnade ersättning för krono-brefbäringen, för vinnande hvaraf blifvit föreslaget, antingen att en sådan ersättning lemnades af post-medlen, hvarigenom serskilda brefdragare kunde åtaga sig löi Iskalländet af krono-brelven emot en billig betalning, sorn al hvarje härad borde bestämmas, eller, derest ersättning af Slaten icke kunde erhållas, all i hemmantal sall jord, säterier och boställshemman m. II. inberäknade, mätte i krono-brefbäi ings-skvldighelen deltaga lika eller hemmantalet med krono-skaltehernmanen. 5:o af Riksdags-fullmäkligen ./. Smedberg från Ellsborgs län, som anfort alt den klagan, som af allmogen i åtskilliga orter uttalades (ifver den ojemn! fördelade kronobrefbärings-skvldigheten, icke vöre ogrundad, helst som den efter år 1849 blifvit en tillökning i beskattningen å den förut nog högt skattlagda jorden, sedan alla krono-skallehemman samt Irälse-hemman lill hälften fått å debetsedlarne sig påförda ej obetydliga bidrag till de hemman inom häradet, hvilka till brefbärings-slalioner blifvit utsedda. Visserligen vore dessa hemman före den nu varande regleringen af krono-brefbäringen ännu mer betungade, emedan de dä mäste ensamme och ulan någon ersättning fortskaffa krono-poslen, men de åtnjöto äfven åtskilliga förmåner, såsom befrielse, från kungsoch krono-skjutsningar, inqvartering, reserv-skjuts, fjerdingsoch nämndemans-bcslyr, med flera förmåner, hvilka alla nu mera upphört.