Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfverensstämmelse med hvad Preste St. sålunda beslutat, vågar jag hos R. o. Ad. anhålla, att R. o. Ad. mätte besluta, alt curhusafgiften i de districter, der behofvet sådant fordrar, må kunna höjas till högst 6 sk. Jag vill icke utsträcka anspråken derhän, som Frih. Hermelin har yrkat, nemi. att denna afgift obetingadt och öfverallt skall höjas till G sk., emedan det verkligen har visat sig, att på Dera ställen den utgående afgiften af 5 sk. varit temmeligen tillräcklig, icke blott för curbusens behof, utan äfven för alt i väsendtlig män upphjelpa länslazaretterna, så alt de på flera ställen Den 22 Januari e. m. 389 fullt motsvara sina ändamål. Att emedlertid den rättighet, som PresteSt. har gifvit de dist ricter, der det behöfves att höja afgiften till 6 sk., nu mera än förut är högst behöflig, följer deraf, att R. St. redan vid förra riksdagen och ytterligare vid denna sökt befrämja sönderdelningen af de befintliga districterna, så att, inom ett och samma län, flera sådana mindre curhusdistricter, äfvensom flere mindre curhus och lazarettetuppstått, under hvilket förhållande det är klart, att utgifterna för dessa sammantagna sjukhusinrättningar blifva drygare, än då länet har en gemensam sjukvårdsanstalt. Del är angeläget äfven på många andra ställen, der en sådan fördelning icke skett, att kunna höja curhusafgiften något öfver 5 sk., emedan, ehuru denna afgift utgår under namn af curhusafgift, det lyckligtvis har kommit derhän, att, såsom jag tror, uti intet enda län, man anser afgiften utgå endast till delta ändamål, utan gemensamt för lazarelter och curhus, d. v. s. i allmänhet för sjukvårdsinrättningarne; och då afgiften är för lågt bestämd, så blir följden den, att de sjuka, som äro intagna på curhusafdelningen, ligga der alldeles fritt, hvaremot man på lazarettsafdelningen icke kan bekosta patienternas underhåll med de tillgångar, som finnas.
Cederström, Thure, och Hr Rosenblad, Bernhard, begärde att detta mål ytterligare måtte få hvila på bordet. Gr. Horn, Claes Fredr,; Om 2:ne ledamöter redan begärt att delta mål skall hvila, lärer det vara förgäfves om jag anhåller alt det nu måtte företagas till afgörande. Detta mem:s pröfning skulle säkerligen icke upptaga lång tid, enär dervid icke lärer vara något annat att åtgöra, än att bifalla hvad Utsk:n gjort. Ett uppskof med denna saks afgörande kan deremot leda till andra och brydsamma öfverläggningar på annan ort. Den 8 Maj e. ra. 79 Vid förnyad föredragning af SlatsUtsk:s den 5 dennes på bordet lagda mern. JV:o 5oo, i anledn. af erhållen ålerremiss å utlåt. N:o 435 litt. C, i livad det angår ifrågasatt lån till Linköpings hamnbyggnad, blef nämnda mein. N:o 5oo lagdt till handlingarna. Ånyo föredrogs och bifölls StatsUtsk:s den 5 dennes på hordet lagda utlåt. N:o 5oi, i anledn. af Frih. Boyes, Fredr., motion ang:de pension för aflidne Secreteraren i K. Landtbruksacademien Pehr Adolph Granbergs efterlemnade enka. Då nu ånyo föredrogs StalsUtsk:s den 5 dennes på bordet lagda mein. N:o 5o2, med förslag lill voterts-propos, i anledn. af RiksStms skiljaktiga beslut, i fråga om en föreslagen löneersältning till Tabellcommissionens secreterare, blef den föreslagna voleris-propostn af R. o. Ad. godkänd. Föredrogs ånyo StatsUtskts den 5 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 5i(>, i anledn. af anmärkntr vid Utsk:s meni. N:o 454, ang:de de i Reg.F:n föreskrifna creditivsummor. Gr. Horn, Glaes Fredr.: Detta betänk, hänvisar på ett ytterligare betänk., sorn angår stora creditivet.
”Vi vilja ha slut på den långvariga tvisten, återgång tjll Lag och Ordning utgör syftet för de beslut som Vi fattat, låten ej svårigheter , som möjligen kunna möta, eller tillfälliga hinder, som Vi ej kunnat förutse, hämma Eder uti Eder gång; att det goda, som vi åsyftat, må i verkligheten ernås — ej omintetgöras — det tillförse Vi Oss af Eder rådighet, Eder omtanka, Eilert nit!” Icke i ord uttryckte, utan af moralisk natur, äro de band, som blifvit lagde på dem, som åtagit sig att handla i Rikets Ständers anda; och den strängaste dom, som väntar dem., blir den, som förestafvas af tron på Svenska ärlighetens Legitimitet. Ett bud var 0 vilkorligt gifvet. Senast vid slutet af år 1831 skulle alla föreskrifne förberedande åtgärder vara fullbordade. Må man ej misstaga sig om syftet med detta bud! det beliöfdes ej att dermed öka Fullmägtiges ansvarighet, sedan deras rådighet, deras omtanka, Berättelse af Banco-Fullmäktige. rt deras nit blifvit tagne i anspråk. Men menigheter känna icke mindre lifligt än individen, för hvilka frestelser de äro blottställde. Rikets Ständer ville låta de nystiftade lagarne, stiftade, till följd af Konungens gjorda framställan, af Konung och Ständer gemensamt — de ville låta dessa Lagar erhålla sin fulla helgd — helgden af den i hvarje redligt bröst inneboende rättskänslan —- för att icke missledas, då framdeles fråga skulle uppstå, hvad vidare uppå den lagde grunden borde och kunde byggas. Senast vid slutet af år 1831 skulle vara förberedt hvad sorn fordrades, för att, jutan menlig inverkan på allmänna rörelsen, kunna upphäfva det moratorium, som år 1818 utfärdades, och hvarom Kongl. Maj:t i Dess Nådiga skrifvelse till Rikets Ständer yttrat: det Kongl. Maj:t, då Kongl. Majit biloll dess kungörande, icke kunde föreställa sig samma beslut annorlunda, än såsom en öfvergångsåtgärd och en förberedelse till en annan och bättre ordning, hvars snara införande Kongl. Majit på det högsta önskade.
De växa deremot i delta lall, likasom på embetsman i allmänhet; men man har emedlertid esomoftast erfaiit hurusom män, hvilka i 6 Statsoch Lag-Utskottens Utlåtande, N:o 13. utmärkt lii»» grad iniielinft de egenskaper, man fordrar lios öfverdomare, vägrat att ingå Iliand deras antal, emedan de hoppats att. på annat håll kunna vinna en säkrare utkomst, eller, om de emottagit en dylik befattning, snart skyndat att bereda sig tillfälle till en for deras ekonomiska bestånd mera gagnelig sysselsättning. I båda fallen är förlusten det allmännas; och det synes så mycket angelägnare att söka förekomma dylika förluster, att söka vid Hofrätt erne fästa de ulmärktaste förmågor, sorn dessa domstolar fått eu ökad betydelse derigenom, att de, i följd af Lagmansoch Kämners-i allei lies indragning, nära nog i alla mål blifvit andra instansen. Att den af Kongl. Majt föreslagna lägsta Assrssorslön, 1,600 r:dr, eller något mindre än storsta delen af Hofrätlernes Assessorer lin uppbära, då ljusp 'liniuganie in beräknas, följaktligen ej är tilli äcklig, synes icke kunna förnekas. Deli försäkrar ej om ekonomiskt oberoende; och den kati följaktligen ej innefatta någon lockelse for insiglsfulie män, alt olira sin tid och sina krafter åt befattningai, hvilka numera äro oell framdeles måste blifva mödosam mare än tillförene. Det är nemligen bekant, att nämnde domstolars indragning orsakat en så betydlig tillväxt i Hofiälterues göromål, alt desamma ej kunna medhinnas, så sorn Hofrätterne nu äro organiserade; och fråga tiar äfven blifvit väckt om lämpligaste medlet for afhjelpande af den uppkomna olägenheten.
Denna vidt utsträckta tid visade sig dock snart vara en källa till långvariga och svårlösta rättegångar, hvarunder den förmente gäldenären stod blottad på den mot bevisning, som han, derest krafvet tidigare blifvit väckt, kunnat äga att tillgå. Nämnde tid blef ock, i enlighet med Rikets Ständers hemställan, genom Kongl. Förordningen den 15 Juni 1800, förkortad till tio år. Sedermera förklarades, genom Kongl. Kungörelsen den 21 Mars 1835, att förutnämnde Förordnings stadgande ägde tillämplighet jemväl å fordringar, som blifvit fastställda genom dom eller utslag. Sådan är den nu gällande lagstiftningen om tioårig preskription, — och ganska befogade anmärkningar emot densamma hafva ofta, och jemväl inom representationen, blifvit framställda. Hvad som förnämligast dervid blifvit öfverklagadt är det, att en anmälan inför någon domstol eller Konungens Befallningshafvande, hvar som helst inom riket, är, utan att gäldenären ens behöfver derom äga den ringaste aning, tillfyllestgörande för att bevara ett äldre fordringsanspråk. Den osäkerhet och våda för rättstillståndet, som häraf kan uppstå, är ock lätt att inse, då man besinnar svårigheten att under en längre tid hålla tillgänglig den bevisning, deraf ogillandet af ett anstäldt kraf beror. Vittnen kunna dö, innan man lått anledning att genom dem förskaffa sig de upplysningar, som endast af dem kunna erhållas: minnet af hvad som förefallit försvagas äfven med tiden, och handlingar gå lätt förlorade under en längre tid, särdeles då några omständigheter ej föranleda en särskilt vårdnad deraf. Dessa olägenheter insågos ock af 1854 års Ständer, som, i enlighet med då varande Lag-Utskotts hemställan, för sin del beslutade en ny författning om tioårig Bih. till IL St. Brot. 1859 4 1860. 7 Sami. 1 Afd. 17 UäfL 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. preskription, hvilken hufvudsakligen var hemtad från 17 kap. i Lag-Beredningens förslag till Ilandels-balk.
Person som en gang beklädt detta lysande Äiubete, kunde bertil ivid hwart annat Riksmöte äterwäljas. 6Z §. Herr Ittorllen8tolps i denna Z. nämncs endast endtledigande af trenne Ledamöter af Högsta Domstolen, men om Sex eller flere skulle stafwa förlorat förtroendet hemstälde han huru i sadant falt borde förhällas. 64 §. Herr Leli,-. DenCommiflion som uti denna irpdrages Sex för kunskaper och lärdom kände Män., lärer ej äftadkomma dem mycket beswär; jag ömkar således at någon lön eller arfwode dem icke mätte angas, hälst StatsWerket nog förut med Utgifter är belastad!. Herr bSrcMnswlpcg önskade at omröstningssättet innonr dem mätte blifwa lika nied Utskottens. 65 §. Herr 8i!vLr.8toIp6, bttecli-ic. Wid det uti 65 §. af Projcttet til Riksdags Ordningen föreflagne sätt til Banco-Futtmägtlges wäljande hwarje Riksdag, lärer af sig sjelf förfalla dcnärrMO widtage Författning, at En Fullmägtig skulle hwarje Revision utlottas, sa wida man ager nu, bwad man icke ägde 1800, en bestämd tid, dä Riksdag äter infalla stall. Ej eller torde otjenlig! wara at ordalydelsen wid Banco - Fullmäg tiqes - 1354 Dcn 29 Augusti. tiges Åliggande i sä mätto ändrades, at istället för de orden, Jämlikt wid hrparje Riksdag utfärdad Instruktion, förwalta Lanquens Mede! och ti!bärigheter infördes: at jämlikt Lanquens Författningar och Lanes-Utstottets Lil afgifwande Reglemente, nogast leda sine förrättningar w;d Lanes - Wer kets Lörwaltning famt inför Riksens Ständer eller af dem förordnade Rcviforec redowifa. Grefwe äe la 6Lräio.
Denna grund, som ej af y5 §:n Reg.Fm påbjudes, är skälig såsom ett medel att ställa räntegifvarnes tunga af ränteskyldighelen och räntetagarnes fördel af ränteinkomsten i jemförlighet mot de förres mer eller mindre båtnad af årets skörd och de sednares utväg att göra sig betalde för den ränta, som in natnia uppbäres, eller emot markegångslösen i penningar fylla sitt behof af de persedlar, i hvilka räntan består. Colltm antager väl således, å ena sidan, alt ifrågayar. grund ingalunda bör lemnäs å sido, så vidt det låter sig göra att bereda tillämpning deraf på ett sätt, som hvarken tillskyndar de skattdragande och räntetagarne känbara olägenheter i annan måtto, eller står i strid mot lämpliga och goda bestämmelser i afseende på fullgörandet af ränlelevevevingen samt uppbörden och redovisningen utaf Statens inkomst deraf, i hvilka delar colltm, genom sitt nu afgifna utlåt, öfver 3:dje punkten af R. St:s beslut, haft tillfälle fiamställa dess inverkan lill rubbning af hittills bestående och äfven framgent erforderliga föreskrifter; men å andra sidan hyser colltm ock den öfvertygelse, att gångbara priser under rdnleåret samt följaktligen raolegifvares och räntetagares dermed gemenskap ägande rätt och fördel vid markegångssättningen bero icke blott af skörden under det år, för hvilket räntan erlägges, utan jemväl, till någon icke så ringa del, af nästföregående årets skörd samt de derefter lämpade pris; och denna mening uttrycker, fastän i mera inskränkt mån, den, både af E. K. M. och R. St. yttrade åsigt, att lösningsprisel för löpande årets räntor kunde efter flera förflutna års pris uppgöras.
Genom Revisorernes skrifvelse till allmänna MagazinsDirection utaf den 25 November, erfår man att Revisoreines afsigt varit, att i sin berättelse införa en beskrifning olver den spannemålsbqvid sorn ägt rum emelian Hans Maj:t Konungen och Directionen, i anseende till 500 tunnor hafre, som tillföljd af Hans Excellence von Engeströms befallning år 1818 till Norrige afsändes; och man har anledning tro uppfyllandet af denne Revisorernas yttrade föresatts varit en förpligtelse, hvarvid Herrar Revisorer varit ovillkorligt bundne, genom det afseende den föregående elier 18-0 års Revision redan å detta för. hållande fästat, då den uttryckte sin önskan, att liqviden nu mera matte ske contant; och det lärer utan tvifvel vara en efterföljande Revisions skyldighet, att anmäla i hvad nion ett af en föregående Revision anmärkt förhållande uiveckiadt sig, eiler blifvit bragt till slut, 442 Den 17 Februarii. hvilken noggranhet 1822 års Revisorer äfven i andra af 1820 års Revisorer anmärkte puncter iagttagit. Jemte att detta understälies Statsutskottet, hemställes äfven till dess uppmärksamhet huruvida SpannmålsDirection iagttagit, att till inrättningens förmån å nämnde Spannmålslån med omkostnader, fordra ränta, hvilket synes vara så mycket billigare, som inrättningen betalar ränta till Banken , och äfven ' l ifver ränta af alla undsättnings-tagare.
De intelligenser, hvilka från den Högsta Själen (Mens Suprema) sändes att för alltid hos den förstfödde qvarblifva såsom hans egna, förenade sig i hans varelse till ett så innerligt samlif, att de alla snart utgjorde blott en enda Själ, en den Högstas afbild; således begåfvad med förmågan att i oändlighet förändra sin form, och dymedelst äfven sitt väsende, såsom ett-varande med formen. Om denna med sin form identiska substans bör nämligen märkas, att den, såsom varande idel verksamhet, är just så långt fullkomlig, som den är obegränsad i sin formskiftlighet. Ty ju högre, ursprungligare, förnämligare substanserna äro, desto talrikare och oändligare sätt äga de att förändra sina former: så att i de högsta öfverstiger förändringarnas mångfald all möjlig beräkning. Den nyssnämnda själsgåfvan var alltså en förmåga till ständig omvexling af oändliga verksamheter. Och då dessa äro just de, som kallas Tänka, Dömma, Sluta, Välja och Vilja, så säga vi, kortare yttradt: att Själen begåfvades med Förstånd – för att af åtrå till Godt begripa det Sanna; och med Vilja – för att af begrepp om Sannt eftertrakta det Goda, Men till de hithöriga krafternas ordnande och utvecklande var ej blott den högsta – eller allmänna – urbilden verksam; utan dertill verkade äfven, på ett särskildare och närmare vis, den för hvarje menniskopersonlighet egendomliga ur-själ (Anima Mater), som emellan urbilden och afbilden är sjefva öfvergångs-länken, hvarigenom den sednare sammanbindes och evigt sammanhänger med den förra. Till denna vår själs själ förhåller sig den, som uppenbarar sig i vårt vanliga menniskolif, såsom en blott ställföreträdande (en mens vicaria et succenturiata); men är såsom sådan, och till detta kall af henne utrustad, en tank-själ (Mens Intellectualis).
‘ Stockholm den 4 Mars i845- Staltsamt Allm. Beto.- och Ehon.-Utskottens Utlåtande, N:o 77. 19 N:o 77. A tik. til Exp.-Utsk. d. 5 Mars, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af vadit fråga om befrielse för Boställshafvare att erlägga skifteskostnader. Tili Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet har Högloft. Ridderskapet och Adeln remitterat en af Herr Silfverbrand, G. A.} väckt motion, deruti han, med omförmälande af de dryga kostnader, sorn vid laga skiften ofta drabba innehafvare af Militia;-, Civileoch Ecclesiastik-Boställen, anhållit, att då bostäliena vore en statens egendom och endast anslagne vederbörande tjenstemän till bostad och aflöning under tjenstetiden, med skyldighet för dem att boställena vederbörligen häfda och underhålla, hela den kostnad, sora för ett laga skifte eiler annan landtmäteri-förrättning och deraf följande åtgärder, eldigt nu gällande författningar, drabbade boställs-innehafvare, hädanefter måtte utgöras endast af statens medel, men att, om statens tillgångar sådant icke medgåfve, berörde kostnad, som, med hänsigt dertill, att bosrällshafvare må för densamma erhålla någon ersättning af sin efterträdare, vore beräknad att afgå, på 20 are lid, måtte bestämmas tili afgående på en tid af 40 år.
St:r vid förra riksdagen i sin till K, M:t afgifna underd. skrifvelse anhöllo om en revision af då gällande kommunalförfattningar, så skedde Jetta med hufvudsakligt afs:de fästadt derå, att denna revision måtte af Ständerna granskas i sammanhang med frågan om landstinget. Under sådane förhållanden synes det mig vara påtagligt att skrifvelse!) i detta ämne ej tili K. M:t bör expedieras förr, än frågan i sin helhet blir afgjord. Således kan jag för min del ej finna att frågan på minsta sätt blifver undanskjuten derigenom, att R. o. Ad. nu beslutar en återremiss af detta Betänk, till Exp.Utsk:t, i syftemål att ärendet der mätte hvila tills frågan om landstinget blifver afgjord. Jag måste således förena mig med Gr. Sparre derom, att det rättaste vore att återförvisa frågan till Utsk:t och att den der blifver hvilanda till dess frågan om landstinget nått dea utredning att Ständerna öfver densamma uttalat sin opinion. Åtminstone auser jag att sista stro - 350 D en 2-ä Ok t Ober. fen, eller den, som talar om att Ständerna i en särskild skrifvelse komma att utlåta sig öfver frågan om landstinget, borde nr skrifvelseförslaget borttagas, alldenstund det ännu ej är säkert, huru* Vida Ständerna verkligen kunna upfylla detta löfte eller ej. På dessa skäl anhåller jag att Betänkit måtte till Utsk:t återremitteras. Hr Hjärne, Harald: Gr. Sparre har klandrande fäst sig vid det i slutet af detta skrifvelseförslag förekommande löfte, att nemi. Ständerna i en särskild skrifvelse skulle komma att yttra sig öfver frågan om landstinget. För min del tror jag att Exp.Utskit haft fullkomlig anledning att göra detta tillägg, ty på den ståndpunkt frågan f. n. befinner sig, måste hvar och en medgifva, att det ej är omöjligt, utan tvertom mycket antagligt, att frågan om landstinget verkligen kan innan riksdagens slut bringas till afgörande.
Maj:ts och Rikets Kammar-rätt, än äfven hos Rikets Ständers Revisorer, utan att, så vidt jag har mig bekant, någon anmärkning, vare sig — 335 — i afseende på formen och uppställningen eller för felande verifikationer, emot desamma förekommit, har anledning icke ansetts vara för handen, att vid afgifvande af den nu ifrågavarande redogörelsen för år 1858 afvika från de grunder, som i såväl ena som andra afseendet varit följde vid upprättandet af de föregående årens lika beskaffade redogörelser, skolande, med anledning af hvad Rikets Ständers Revisorer nu anmärkt, för framtiden iakttagas, icke blott att redogörelserna för afvittringsoch skiftesverket inom detta län varda upprättade på lika sätt och efter enahanda formulär, som för dylika redogörelser från de öfriga länen begagnas, utan ock att desamma åtföljas af alla de verifikationer, som för redogörelsernas fullständiga bestyrkande samt deras noggranna granskning kunna finnas erforderliga. Vidkommande derefter anmärkningen, att förskott utgifvits utan att förut erhållna förskott redovisats, hvarigenom åter skall hafva inträffat, att flere månader efter ett sednare förskotts utanordnande hela detta, tillika med en del af det äldre förskottet, måst återlevereras; så har det sålunda anmärkta förhållandet sin grund deruti, att Landtmätarne, hvilka under sommaren och intill sent på hösten varit sysselsatte med arbete ute pä marken, oftast på betydligt afstånd från residensstaden, efter deras hemkomst till stationerna, varit nödsakade att, på det afbrott i de vigtiga afvittrings-göromålens skyndsamma gång ej måtte uppkomma, i första rummet upprätta de kartor och andra handlingar, som skola grundas på de under den föregående sommaren å marken verkställda undersökningar och hvarigenom deras tid stundom så upptagits, att dröjsmål med afgifvande af redovisning för erhållna förskott, de der likväl icke dem meddelats annorlunda än emot ställd borgen, någon gång kommit att äga rum.
Ständer måtte med afseende å hennes aflidne mans förtjenster om det allmänna bevilja enkan Spanier en årlig pension af 200 R:dr; och då Språkläraren Spanier genom sin ofvan omförmälda verksamhet, deråt han under en lång följd af år med ospardt nit sig egnat, på ett berömvärdt sätt uppfyllt det länge erkända behofvet af en bildningsanstalt med uteslutande rigtning ät affärslifvet, och derigenom i ej ringa mån gagnat det allmänna, hafva Rikets Ständer, såsom ett erkännande häraf förunnat hans bemälda enka en årlig pension af 200 R:dr att af allmänna Indragningsstaten utgå. Expudilions-Ulskotlels Förslag till underd. Vidare har förslag blifvit väckt, att Rikets Ständer måtte bevilja framlidne Kongl. Bibliothekarien A. I.
Da man söker de orsaker, som efter allmänna omdömet päkalla en inskränkning uti bränwinsbranninqen, torde de hnswudsakrigen bestä uti twänne, neiminen don solsta "tt de» widsträckta bränwinsrättigheken anses leon till war ridö öfwerdrifna bränwiiisslipande, och dea andra att spans Nemälsbrist och dyr lid derigenom npsiar. Hwad den första orsaken angar torde den wara mer inbill d än werkelig, jag anser lika med Hwarje redlig medborgare, den olyckliga inflylelse som ett öfwerdnfwi' bränwinssupande nödivändigt Mäste hafwa pä märt flägres moraliska warde och physiska förmåga, pä Statens allmänna bästa och Va de inskränktare kretsarnes sällhet och lugn. Jag känner lifligt, att om man kunde inskränka supuingen genom det man inskränkte bränningen, sa wore kanske ingen gräns för träng och ingen upoffring för stor; men för min del är jag fulbom, ligt öfwerlygad, att det förra icke winnes genom det Den i Maji - ior det sednare. Man känner förmodligrn orätt Mensi ! ga passionerne, om man kror att en älskad njutning förlorar sin begärlighet genom swärigheten att den erhålla. — Det torde tillhöra menniskonakuren att förhällandet är twärtom jag wädjac till de äldre Herrar och Mäns omdömen, hwilka öfwcrlefwat bränwinsbranningens olika skiften i wärk land, och det är dem jag frågor om det icke war bränwinsiörbuden, som gas nationen denna ytterliga böjelse för flaskan? ma man icke inwanda att brist pä bränwin eller bränwinete dyrhet lkall hänima supandet. Denna brist skall aldrig inträffa, om man än gaf bränningen den rrängaste gräns. Lagbrytaren och winningslystna den skola räcka fyllhunden en broderlig hand. Smygbränmngen och inländskt bränwin skola nu som förr blstwa hans nllflygk, och det onda skall forblifwa ohielpt.
För denna §, som handlar om våldtägt, har Preste-Ståndet antagit den lydel - u Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. se den har i Kongl. Maj:ts Proposition, från hvilken Utskottets förslag afviker hufvudsakligen deruti, att då i den förra ansvar blifvit bestämdt för den händelse, att qvinnan af gerningen fick svår kroppskada, till straffarbete på lifstid, och om hon ljöt döden, till lifvets förlust, ansvaret blifvit af Utskottet ändradt i förra fallet till straffarbete på lifstid eller i tio år, och i det sednare till lifvets förlust eller straffarbete på lifstid. Bonde-Ståndet har till Utskottet återremitterat §:n. Då emellertid densamma blifvit af de två öfriga Stånden godkänd och Bonde-Ståndets återremiss är föranledd af dess genom de tre öfriga Ståndens motsatta mening undertryckta beslut om dödsstraffets afskaffande, utan att, så vidt de Utskottet från Bonde-Ståndet tillhandakomna protokollsutdrag utvisa, någon anmärkning i öfrigt blifvit mot §:n i detta Stånd framställd, får Utskottet inbjuda Presteoch Bonde-Stånden, det förra med frångående af sitt redan fattade beslut, att om antagande af ifrågavarande § i oförändradt skick sig med Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet förena. 25 §. Borgareoch Bonde-Stånden hafva i följd af sin uttalade åsigt, att förlust af medborgerligt förtroende icke bör ovilkorligen för alltid ådömas, till Utskottet återremitterat denna §, deri blifvit föreslaget, att der någon fälldes till straff efter 1 eller 5 §, han ock skulle dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.