Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig synes deremot, alt rustningsskyldighelen blifvit mera betun 26 * 404 Den 29 Mars. gande genom den oerhörda kostnaden vid remonteringen för alt få dugliga hästar, och jag föreställer mig, att denna tunga skulle för landet ganska mycket lindras, om vid stulerierne verkliga racehingstar vore att tillgå. Jag har ansett mig böra tillkännagifva dessa mina åsigter. Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade låta bero vid hvad Ulsk. i förevar, punkt hemställt. Ropades ja. 2:dra punkten, ang:de väckt förslag att de vid staterierne varande hingstar, genom användning till arbete, kappköringar samt kappridningar i traf\ må pröfvas innan de inmönstras såsom landtbeskällare. Hvad Utsk. i denna punkt tillstyrkt, blcf af R. o. Ad. bifallet. 3:dje punkten, ang:de Norrska hingstars användande till landtbeskällare. Frih. Toll: Utsk. har i denna del af betänk, tillstyrkt att hos K. M. begäran skulle göras om Norrska hingstars anskaffande till stuterierne för hästafvelns förbättring. Jag har varit i tillfälle, ali taga kännedom om de Norrska hingstarne i åtskilliga provinser och kan intyga, att de voro högst oduglige, med undantag af en och annan, hvilka dock icke voro bättre än Svenska allmänhetens bästa hästar. Utaf 9 hingstar voro 7 oduglige i och för lyten, som gå i arf och genom införskaffande af denna hästrace skulle icke allenast vår hästafvel helt och hållet förstöras, utan landet besväras med en onyttig utgift. Frih. Cederström, Jakob: Frih. Toll har synbarligen misstagit sig om Utsk:s tillstyrkande, ty Utsk. har icke föreslagit något inköp af hingstar från Norrige. Utsk. har blott vitsordat, att
Emot alla cle manga personer, som uppgifva mundtligen, har det aldrig tjent lill något, och äfven de andra lära redan tämligen allmänt hafva påhittat den enkla utvägen, att lemna columnen på värdena uti deras uppgift tom, till dess de på Beredningsstället fått genom samtal, innan Taxeringen börjats, inhämta Ledamöternas tanka. Skulle stadgandet af de särskilta egare-uppgifterna någon gång tjena till att höja ett egendomsvärde, så kän det dock aldrig nog inpräglas i minnet, att en Förordning, sådan som denna, ej bör redigeras blott med afsigt att utan klagomål få ut stora skattebelopp. Så redigera FinanceMinistrar, men Ständer böra åsyfta, att fördelningen verkligen blir billig, och det samfälta skattebeloppet ej större, än hvad som minst behöfves. Art. lil. 2. mom. 16. I afseende härå åberopas mitt förra Memorial af den 10 December. Art. III. §. 2 mom. iy. I stället för: ”till lägre värde än den kunde komma att ”gälla _, om den utan tvångsmål skulle säl"jas” föreslås: — till lägre värde än det högsta , hvaraf fem procents behållen inkomst möjligen kan förväntassedan af - Den i5 December e. m. 377 drag skett för utskylder af alla slag j samt för underhållet af de för skötseln högst nödiga personer och byggnader. Att samma lika Bestämda grund Bör vara satt för jordBrukets och Brukens Taxering BeBöfver ej Bevisas. Genom ett kort stadgande i detta moment Bör man ersätta alla de många perioder, som Borttagas i det 2:dra ocB 22tdra.
Den minsta sak kan trakasseras, och landsh.-embetets i Kalmar uppträdandande i den oskyldiga Gamleby-frägan, för att nämna ett specielt fall, torde ännu icke vara helt och hållet förgätet. Härifrån må man härleda det naturtillstånd, i hvilket våra kommuner befinna sig, 446 Den 12 Februari e. m. utan lasaretter, läkare, hospitaler, utan beskyddande samfund och anstalter till hjelp och upprättelse för i betryck och lidande iråkade fattiga m. m., hvilket allt väl måste vara nödvändiga följeslagare till bildning och framåtgående civilisation. Huru är väl fjerdingsmannens ganska vigtiga tjenstebefattning — en länk emellan kronan och kommunen — ännu beskaffad? Finnas några instruktioner som utstaka dess förpligtelser ? Nej! fjerdingsmans-befattningen är att anse som en drängsyssla för länsmannens godtycke, och ändå går denna befattning i tur bland alla hemmansägare 1 Mine Hrr! Kan man under sådana förhållanden, då kommunal-befatlningar sä nedsättas till sitt anseende och sin verksamhet, så litet respekteras till innehåll och anda, ens begära att ett lefvande kommunal-lif skall uppstå? Man gör sig olyckligtvis i. vårt land en falsk föreställning om kommunal-styrelse. Detta är den enda möjliga förklaringsgrund för alla motsägelser i deras anordnande. Man förstår icke eller vill icke förstå, ali häfstången för alla dessa krafter har sitt stöd i medborgerligt och enskildt förtroende; att enda lönen för uppoffrad tid, möda och penningar oftast åsyftar blott en tillökning i detsamma. En lefvande kommunal-anda har derför sin rot i den ädla äregirighetens sträfvan. Der denna anda icke lyfter medborgaren, der ligger också samhället i dvala. Hade Utsk. utgått från denna åsigt, hade det funnit, att man, från socknens alltför trånga och inskränkta område, borde utvidgat sferen för medborgerlig verksamhet till häradet och länet, med staten såsom medelpunkt, i den rigtning ifrågavar. motion åsyftar.
Dessa ordalag äro äfven öfverensstämmande med dem, som begagnas i 78 §:n af sista riksdagsbeslutet, så lydande: ”Sedan Vi, genom Vårt Const.Utsk., låtit granska de i Statsrådet förda, och till Utsk., jemlikt io5 §:n Reg.F:n och 2g §:n Riksd Ordn., öfverlemnade prot., samt Const.Utsk., under riksdagens lopp, efter anmäld anmärkn.anledn., ansett sig föranlåtet att, på grund af 106 §:n Reg.F:n, ställa samtlige Statsrådets ledamöter, med undantag af en, under tilltal inför riksrätt, i afseende på deras rådgifvande åtgärd, rör:de upptagande af ett lån; men riks - Den 8 Juni. riksrätten, genom dom elen 17 sistl. Junnar!, funnit Ingn anledn. till anställande af ifrågavarande ålal icke hafva förekommit, i följd hvaraf det af Juslilieombudsmannen gjorda ansvarspåståendet blifvit lill alla delar ogilladl; så förklare vi härmed, att, i stöd af 76 §:n Riksd.Ordn., Statsrådets ledamöters och föredragandes ansvarighet för sina rådslag och för utöfningen af sina embeten, intill den dag då innevarande riksmöte log sin början, fullkomligen upphört.” Skilnaden är ingen annan än den, att då hade Riksrätten afkunuat sin dom vid riksdagens slut, hvilket nu icke är förhållandet, hvadan undantag bestämdt måste göras för de mål, som vid riksrätten äro anhängiga. Föröfrigt blifver saken densamma. Jag hemställer således, att R. o. Ad. måtte återremittera detta förslag till underd. skrifvelse. Frih Gederström, Jacob: Då ifrågavarande skrifvelse står i sammanhang med den § i riksdagsbeslutet, som angår samma fråga, så vore väl, om skrifvelsen och §:n kunde få på samma gång föredragas; ty om skrifvelsen återremitteras, men §:n justeras af R. o.
Kalkbränningen vid samtlige kalkugnarne sysselsätter 65 derför mantalsskrifna personer, men vid de fleste finnas ej särskilda kalkugnskarlar anställda, utan verkställes insättningen i ugnen och bränningen dels af tjenstehjon, och till stor del af närboende allmoge på beting. Beloppet af utskeppad kalk under de sednasle trenne åren kan icke bär uppgifvas, enär sammandragen öfver utskeppningen icke nppgnrys af tullkammaren i Wisby, och således icke slått att erhålla. Fabriker, Bruk och öfriga Näringar. Valtensågarnas antal utgjorde vid sista berättelsens afgifvande 210. och mjölqvarnarnes 613. Vid 1850 års slut uppgick antalet af sågar till 223. af mjölqvarnar . 615. Flere husbehofs-sågqvarnar hafva tillkommit, men då enligt 1828 och 1835 årens författningar husbehofs sågoch mjölqvarnar, som numera anläggas, endast behöfva hos Kongl. Majlis Befallningshafvande till annotation i Landskontoret anmälas, möta svårigheter, att, om anmälan uuderlåtes, kontrollera anläggningen. Hästqvarnar i förening med tröskverken hafva till betydligt antal blifvit inrättade. Pappersbruket vid Lummelund, som äger en förmånlig lokal, i afseende på vattentillgång med öfverfall, bar i produktens fullkomnande icke fortskridit; vid bruket sysselsättas nu fyra arbetare. Antalet af valkar till vad mals-beredning har icke blifvit ökadl; arbetet vid dem verkställes såsom vid sågar och qvarnar af allmogen sjelf, som vill hafva arbetet uträtladt. Den i närheten af Wisby till valkinrättning med 14 flere anläggningar uppförde slöra stenhus-byggnad, soin nedbrunnit, har icke blifvit Aler upplörd. Det a Ekholmen i Weskinde socken anlagde tegelbruk fortgår och har O O tillverkningen dervid de 3 sista åren uppgått till 80,000 takoch 20,000 murtegel.
På nu anförda grunder får Utskottet vördsamt tillstyrka: lito. att Rikets Ständer, dels för påbörjande af norra stambanan från Stockholm öfver Kålhammar och Gran, samt vidare i den rigtning mot Sala, som Kongl. Maj:t kan finna för godt i nåder bestämma, måtte bevilja ett anslag stort 4,554,000 R:dr, motsvarande den för jernvägsanläggningen mellan Stockholm, Kålhammar och Gran erforderliga summa, sedan afdrag skett för häruti inberäknade kostnader för expropriation af jord; 36 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. dels för anläggande af en jernväg frän Kälhammar till Upsala ställa till Kongl. Maj:ts disposition ett mot J af den härför beräknade kostnadssumma ungefärligen svarande belopp, eller högst Bu million etthundraåttatio tusen (1,180,000) R:dr, för att säsom lån utgå till det bolag, som inom 1864 års utgång kan för utförande af berörda jernvägsanlägguing varda bildadt; samt att nämnda lån må beviljas mot de billigaste vilkor, som vid innevarande riksdag varda bestämda för något lån till enskilda jern vägsanläggningar. Och anser sig Utskottet härigenom jemväl hafva besvarat hvad Friherre Hermelin i dess ofvanberörda motion föreslagit och hemställt. Beträffande den rigtning, hvari norra stambanan bör genom Stockholm ledas till en för densamma passande bangård, så och enär det måste vara af vigt, att hufvudstadens jernvägs-kommunikationer med det inre af landet varda så inrättade, att lastning och lossning af varor, som på jernväg till Stockholm ankomma för att vidare sjöledes befordras, eller som sjöledes dit anländt och skola derifrån på jernväg afgå, i möjligaste måtto underlättas och göras så beqväma och litet kostsamma, som omständigheterna kunna medgifva, anser Utskottet det vara särdeles önskvärdt, att norra stambanan sättes i omedelbar beröring med Saltsjön.
Set bär lifväl fä fia t Utfrottcts uppmärFfambet, att, bå be mebel, OroilFa uti ål. förvaltningens af ©jö4lren* berne åjufvubböcfer fåfont utbetalbtc afföraö, till betybliga* fte belén utgöra leverering tilt ©tationerne, uti bvilfaé Stäfenffaper be tilt egentlig reboviéning förebomma, faiut bet ofta måftc inträffa, att be ide unbcr årets lopp fullt utgå till fine beftämbe bebof eller funna fåfont reboviffc afföraS, b varförutan mebel äfven birectc till ©tationerne LXXI funna inflyta o rf) antingen ter gcnaft a,mvänba? efter förfr ett annat Sr tiff gönvaftningcn af ©iö^lrenterne levere* ra?y gönvaftningen? Jpufvubbof uti befi nmvaraitbc fficf icfe ftcffcr fan uttvifa tvcrffiga foftnaben för flottan fnvarjc Sr ocf) förf>åftanbet meb öitföranbe mebel? anjlagj men fou: Utffottet ämnar att röranbe formen för reöotviöntngen af Staten? Hftebel ocf; tiff(;örig(;eter i affmäul;et afgifva fers ffilbt S3etänfanbe; fa anfer Utffottet ftg böra intin befi uppffjnta förffagen tiff rättelfe äfven i betta fanfeenbe. Äcit 13 ©ept. iB2g. ' fy:. ■ • ' H , U ■ , . & > 'v in.. ?; ' - f-'.; j MmSm.• S:.\ .. Betänkan t) en, N:o 266. 295 N:o 266. R. II.
Hvad utförselstull angår, skulle det varit önskligt, att densamma i allmänhet kunnat helt och hållet borttagas; men då Utskottet, af en visserligen icke klandervärd farhåga för allt för stor minskning i de påräknade tullintraderne, icke trott sig höra föreslå detta, hade dock, efter min åsigt, tullfrihet bordt ega rum åtminstone för tvänne artiklar, nemligen tjära och trädvaror, dels emedan kändt är, att en större del af landets invånare med ringa fördel sysselsättas med dessas tillverkning och beredning, dels äfven att conjuncturen för exporten af dessa artiklar, i synnerhet trädvarorne, den senare liden varit och ännu är ytterst missgynnande, samt slutligen, då de intrader, Staten af dessa uppbär, icke äro af någon serdeles betydenhet, men tullfriheten emedlertid skulle tillskynda exportören en önskad lindring och uppmuntran, genom besparingen af alla de kostnader och utgifter under olika benämningar, som nu äro en följd af tullbehandlingen, och i de flesta fall motsvara, stundom öfverstiga, tullafgiften. Vid underrättelserne om hvad vid taxans verkställighet bör iagttagas, stadgas i 6 §, att lastpenningar till Kongl. Maj:t och Kronan skola utgöras af Svenska iartyg med tolf skiliingar för hvarje läst, samt betalas hvarje gång vid inkommande och utgående; men då benämningen lastpenningar otvifvelagtigt innebär, att det fartyg, för hvilket en sådan afgift skall erläggas, innehar last, hade jag, lika med flere af Utskottets ledamöter, ansett deraf följa, att barlastade fartyg bordt från en sådan afgift befrias, i synnerhet, som afgiften i sig sjelf synes mindre lämplig, då för fartyg dessutom erlägges en ganska betydlig läst-afgift, oberäknade de många andra utgifter, med hvilka sjöfarten betungas.
Då nu jemväl motiverne till detta förslag äro i Betänkandet antydda, får Utskottet, utan att ingå i omständlig granskning af de inkast, gom här ofvan finnas anförde t endast afgifva foijand® allmänna erinringar. 3$ T,a& VmkiUlf.s Utlåtande N:n j 56, U’skottef har etkanl och erkänner ngtighetan af <!en grundsats, att häktad person *>j ma straffas för dc-t han söker återvinna iorlorid frihet; och det är derföre icke eller 1 egenskap af straff, sorn Utskottet funnit skjutande efter fånge , som söker rymma , kunna medgifva*, uran det är såsom en säkerhets-anstalt emot den våda, för hvilken medborgares lif och egendom genom löskomne grofva brottslingars ti Iltåg blottställas. Behofvet af en sådant anstalt är tillräckligen intygad af erfarenheten. Samhället är visserligen berättigadt och dess verkställande magt skyldig, att låta sorgfälligt bevaka brottslingen, så att han ej må vinna tillfälle att fly; men att förekomma all möjlighet för lången att slippa ur sitt fängelse , skulle göra det nödvändigt att behandla honom med en försigtighet fc>ch stränghet, som snarare förtjente natrin af grymhet, än det äfventyr, för hvilket fången, efter Utskottets förslag, icke utan eget förvållande , kan blifva utsatt. Fångvårdens skyldighet, att å fången hafva all nödig tillsyn, är dock ej genom Utskottets förslag eftergifven eller i någon måtto minskad. Och då förslaget förutsätter dels, att skjutgevärs användande icke är tillåtet i annat fall, än då skjutande är enda sättet att hindra fånge från flykt, och dels, att skott å fången ej får lossas, innan han redan är utom det fängelse, der han hålles i förvar, LagUtsknittrs Utlåtande N'.o 156. 37 eller pjorl sig ledig frän det fängsel , hvarmed lian morn häktet och under forsling
Jag ville önska, vet hon, Debora, jag ville just af hjertat önska att jag kunde sätta henne i godt och säkert skydd – och hvem vet hm nog fins det karlar, det har man väl sett, som icke sätta rikedomen först.” Mamsell Debora trodde att hon icke kunde tillåta sig att förstå häntydningen, ja, hon ansåg det vara nära nog en pligt att icke göra det. Hon, som kände de inre slägtförhållandena, och så mycket höll af dottern till sitt gamla herrskap, kunde ej tänka sig vara medveten af en plan, hvilken, om det verkligen blefve en plan, oberäkneligt, ja kanske oläkligt, skulle såra den stolta Henriette – mamsell Debora visste nog, enligt sin egen förmening, hvar skon klämde Samma afton begärde fru Regine Sofie att få ned ”historieboken”. Men sedan hon bläddrat hit och dit i den och icke stött på något opassande kärleksglam, utan tvertom råkat finna många saker, som läto kloka, allvarsamma och ärbara på allt sätt, lemnade hon ”luntan” tillbaka åt Blenda med tillåtelse att alltid få läsa i den, när hon var i trädgården. Vid samma tillfälle underrättades vår hjeltinna äfven om den lycka hon nästa dag hade att vänta – en lycka, som likväl på intet sätt tjusade henne, ty Henriettes kalla och högdragna öfvermod smärtade hennes känsliga sinne. Men det förstås att Blenda icke vågade visa detta. Morgonen kom, solklar, frisk och herrlig på allt sätt. Resan var utsatt till klockan half 12. Vid det bästa lynne, hvari hon på länge varit, började tant omkring 10-tiden plocka fram ur byråen några småsaker, som voro ärnade åt ”barnet”, då mamsell Debora hastigt kom in och med en nästan häpen min berättade att ”herrn bakom planket” eller handelsexpediten A., som han kallade sig, anhöll att få tala med fru Thorman. ”Nå, det kan jag säga – jag ville just önska att han komme och beklagade sig för det han icke får besöka syster min! Bed honom vara god och fritt stiga in!” Med ett utseende, som tillkännagaf att hon icke ärnade låta besegra sig, trädde vår tant straxt härefter ut i förmaket.
Detta kunde genom Utsk:s förslag förekommas. Jag tror äfven att borttagande af import-tullen icke skulle serdeles mycket fälla priserna pä spanmälen, ty jag tror att här i laudet finnes mera spanmål än man föreställer sig. Man bör påminna sig hvad sorn inträffade år 1847. Då likasom nu utskeppades ifrån de södra och vestra provinserna mycket spanmål. Innan sjöfarten för mellersta och östra Sverige öpnades hade man redan i nyssnämnde provinser utskeppat all sin spanmål, men när man då, äfven i mellersta Sverige, började utskeppning, så föranledde fruktan för höga priser ett rop på brist och derigenom upstodo små oroligheter i vissa städer, t. ex. i Norrköping, der missnöjet var ganska stort deröfver att spanmålshandlarne icke ville åtaga sig att fortfarande lemna spanmål för arbetsfolkets behof till förut gällande pris, utan någon förhöjning. Då inträdde export-förbudet, och mången, som hade spanmål, fick ej tillfälle att utföra den, hvarigenom grufliga förluster upstodo. Detta var verkan af exportförbudet för det året, men det verkade äfven för kommande är derigenom att ingen vågade köpa spanmål pä hösten, och mången bränvinsbrännare, som eljest icke ämnat bränna, gjorde det då i brist på afsättning för spanmälen. Jag tror derföre, att man bör undvika ett exportförbud och anser detta kunna bäst undvikas genom att lugna opinionerna medelst den åtgärd, sorn nu blifvit föreslagen. Jag tror äfven, att vi böra se på andra länders erfarenhet i detta afseende och-deras tillgöranden. England, som icke producerar tillräckligt spanmål för eget behof, och der priserna år 1847 voro mycket höga, vidtogo icke något exportförbud. Detta land hade nyss förut uphäft sina spanmälslagar och importen var fri i följd af den grundsatsen att, när 5 H. 20 306 Den 18 Mars e. m. importen är fri, så kan icke någon brist upkomma. Den npkoni icke heller. Låtom oss nu hemta erfarenhet häraf. Jag tror att man, Mine
Genom den afskrift af Kongl, Corn: merceCollegii underdåniga Utlåtande i förevarande ämne, af den i Dac. 1819, hvilken blifvit Utskottet j; m te de gjorde anmärbningarne benäget meddelad, har Utskottet inhemtat, att Kongl. VetenskapsAkademien, häröfver hörd, meddelat den upplys* Besv. och Ekon. (ftsk. Betänkande/!• 1561 King: att största delen af de trädslags bark, sorn blifvit undersökte, funnits innehålla, jemte andra, ett eget ämne af särskild natur, sorn raan kallar garfämne: att imeliertid den första och hufvudsakligaste skillnaden vid de olika barksiagens användande till garfning, beror af deras större eller ringare halt af garfämne, i förhållande hvarefter olika quantiteter af dem erfordras till garfvande af samma quantum läder: att eliuru bland barkslagen, den af ek, nemligen den inre, som ännu icko förtorkats, och heldst den af unga träd varit ansedd hysa mesta garfningsämnet, hafva likväl de af flere Chemister g-jorde undersökningar visat, att flere barksorter närma sig till samma halt, och att någre af Videslagen äfven gä deröfver: att det väl säges, det ekbark allena nyttjas i England till beredande af det berömda Engelska lädret, men att derom dock saknas fullkomligt detaillerade underrättelse^ hvadan Akademien ansett sig, i anledning af den framstälda frågan, kunna lemna det yttrande, att ett fritt och obehindradt nyttjande af alla do ämnen och materialier, som tjena till lädergarfning, så väl för de så kallade Engelska lädergarfverierne, som för alla andra garfverier, heldst på sådant sätt alla barksorters särskilda egenskaper och användbarhet, hvar för sig, Bihang till RiksSt. N:r Q6. 1564T Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. eller förenade, kanna genom den enskilda industrien säkrast utrönas och komma till allmän kännedom och allmän nytta. Då nu
Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 97. 11 underkastade en i ekonomiskt afseende betungande påföljd, hvilken icke i dylika tall drabbar gemenskapen vid arméen, får Utskottet hemställa att Rikets Ständer matte i underdånig skrifvelse anhålla det Kongl. Maj.-t täcktes i nåder förordna att ofvanberörde stadgande derom, att i tjenst inträdd bätsmanslön i vissa fall förverkas till Amiralitets Krigsmans-kassan, mätte upphöra att vara gällande. Stockholm den 22 Maj 1860. STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1860. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande \’:o 98- 1 JM:o 98. Ank. till Exp.-Utsb. den 30 Maj 1860, i kl. 1 e. ,m. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i föreskrifter ne rörande häst ar nes färg vid artillerioch kavalleriregementena. Uti memoria], som Hedervärda Bonde-Ståndet till Allmänna Besvärsoch Ekalnomi-Utskottet remitterat, har Riksdags-fullmägtigen E. M. Falck från Skaraborgs län, enär förfarandet att såsom remonter vid artillerioch kavalleri-regementena antaga endast hästar af mörk färg, försvårade anskaffande af remonter och ofta i hög grad fördyrade desamma, föreslagit att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underd. anhålla, det Kongl. Majit i nåder täcktes anbefalla vederbörande Chefer att vid antagande af artillerieller kavalleri-hästar godkänna äfven andra än mörkfärgade hästar, såvida de föröfrigt egde för ändamålet erforderliga egenskaper. Utskottet får i anledning häraf erinra, att vid artilleri-regementena, hvilka icke äro indelta, utan värfvade, och der hästarne följaktligen efter frivilliga aftal uppköpas eller förhyras, lika litet som vid de indelta husareller hästjägareregementena någon skyldighet att anskaffa hästar af mörk färg finnes stadgad.
Var detta verkligen i Schweiz, det tarfliga, lilla Schweiz, eller drömde jag? Då jag skulle gå, vägrade tjensteflickan att mottaga någon betalning och hennes herrskap voro redan på sitt »Geschäft». Ville jag råka dem, skulle jag endast gå till Weinmarkt och fråga efter dem i första huset till venster. De hette Wolf. Vid Weinmarkt i första huset till venster mötte mig dock en liten godmodig schweizisk öfverraskning igen. På en stor skylt lästes namnet Wolf. Så kom en liten röd stjerna och derefter ordet – Slagtare! Bakom marmordisken stod herr Wolf, min värd, som jag börjat föreställa mig som en mycket fin herre. Han bar ett hvitt förkläde samt knifven och brynet vid sidan. Vid en pulpet satt hans fru och skref upp. Du okonstlade, pålitliga, hjertliga och tilldragande lilla schweizerfolk, som man icke kan annat än älska och beundra och hos hvilket man trifs så väl! På sådant sätt roar det dig att öfverraska främlingen. Då han stiger in i ett lågt och nästan torftigt enkelt hus i någon landtby, kan man upplysa honom om, att han befinner sig hos någon mycket rik och framstående man. Då han vaknar upp på en spetskudde, får han kanske veta, att han sofvit hos en – slagtare! Undra då på, om främlingen också retas och skämtar litet med dina små egenheter. Han gör det dock med hjertat fullt af sympati. Ett familjeminne. En vinter kom jag att uppehålla mig i Lenzburg i Aargau. Den gammalmodiga, sällan besökta staden, öfver hvars höggafliga hus kyrkan reste sig med sitt storkbo, erbjöd inga förströelser, och jag sökte inga, ty min tid var upptagen. Mina grannar förvånades öfver min motvilja för alla nöjen och gjorde sig lustiga öfver mig. Och kanske de hade rätt. Det är ett stort lättsinne att så roa sig på en dag, att man ligger sjuk i åtta, men det är ett ännu större lättsinne att aldrig roa sig. Det fins emellertid tider af lifvet, då enslighetens trumpna tystnad är en vederkvickelse.