Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
2 Stånd redan bifallit Betänk, i dess oförändrade skick, samt] att ingenting hindrar K. M. att, om Han finnér lämpligt, häruti göra ändringar. Sedan jag nu, så godt jag förmått, sökt visa dels det mindre maktpåliggande, dels det grundlösa i de gjorda anmärknme, må det tillåtas mig, alt fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på det egendomliga i denna motion, Dess grundtanke är ingalunda ny. Den upgick redan i Konung Carl IX:s framtidsdigra, vidt omkring sig spanande själ. Den fostrades och utvecklades af hans store son, och dennes efterträdare sökte ock, ehuru fruktlöst, att bringa den i verkställighet. Den uttrycker således hjelletidens konungars kamp emot den hierarkiska principen; förslaget är en IVasa-idé. Gastaf Adolf visste väl hvad han ville, då han sökte genomdrifva detta förslag; den lidens prelatur visste ock ganska väl hvad den gjorde, då den bestred densamma. I våra dagar har saken fått ännu mera vigt, och erhåller en om möjligt ännu större betydelse, då man tager i betraktande den person, af hvilken förslaget nu blifvit väckt. Det är icke någon nykomling, som här med djerfva förslag ernat förtjena sina sporrar; det är icke någon omstörtningens apostel, som med storm sökt inlaga det beståendes väl befästade höjder; det är en i Rikets högsta embeten grånad statsman, sorn länge beklädt just den plats, från hvilken haan har den" bästa om ej vackraste ut sigt öfver kyrkoförvallningens trädesfält; det år en representant, som, konservativ i öfrigt, städse hyllat bildningens frigörelse och ordningsprincipens tillämpning äfven på kyrkliga myndigheter; det är Hr von Hartmansdorff, som genom denna sin motion och den om kyrkomöten förvärfvat en ny, och, som jag hoppas, beståndande förtjenst om fäderneslandet. Jag anhåller ora Propos. på bifall. Flera ledamöter yttrade härtill bifall. Dep 1 September. 203 Hr von Hartmansdorff: Gr.
Drottningen, till ett belopp af omkring 300,000 Rid. 210 För detta Kongl. Famlllens i Sverige innestående förmögenhet 08 1,11 9,Rid. 13 sk. 11 r. 3:0 Hvad sorn sedan, efter ofvanbemält ta Summas successiva ipcassering blifver öfrigt, håfve Vi anslagit till Iflquid af skulderna efter det sist utförda kriget. 11. §; Skulle det öfverskott af de för Pommern och Eugen influtna medel, sorn till betalning af skulderna för sista kriget blifvit anslagna , ej förslå till berörde Krigs-skulders liquiderande efter de vilkor, derföre blifvit föreskrifna, och hvarom Vi åberope vår särskilta underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit af den 8 Au - Den 9 Augusti 4 g 1 8 Augusti, håfve Vi beslutit, ätt för den brist, som derigenom Iean Uppkomma, Riksgalds-Céntöiret , äf de sedan innevarande års början influtna Credit Sedlar, skall utgifva en Summa i det närmaste svarande emot fs d. Kongl. Farnillens enskilta förmögenhet , eller Sexhundrade Tusende Riksdaler Banco värde: och i den händelse något hinder vid indragningen af de Preussiska medlen skulle förekomma, håfve Vi äutoriserat våra Fullmägtiga i Riksgälds-Contoiret, att upptaga ett inländskt Lån, icke öfVerstigande en Summa af Trehundrade Tusende Riksdaler, mot Sex procents Renta på högst Fern års tid, men med åt Riksgälds-Contoiret förbehållen rättighet , att dess Obligationer derföre, efter Seit månader förut, genom Allmänna Tidningarna, skedd uppsägning, inlösa; skolandes de af Riksgälds-Contoiret accepterade invisningar för Kfigsskulderna äfven såsom Contant insättning emottagas. 12. §. Af de i Regeringsformens 63. §, omförmälta särskilta Summor, hvilka för oförsedda händelser skola afsättas och anslås, håfve
» För hvem? » Henrik blef henne svaret skyldig, men sade ett ögonblick derefter med ett lyckligt infall: » Nej, ty längre ut är der krabbor! » » Hu! » ropade Filippa och sprang inåt land till, så att vattnet stänkte rundt omkring henne. » Se, min nya klädning är helt vät » sade hon. » Hvarför skulle vi också ut i vattnet till de otäcka krabborna? » » Ja, hvarför skulle vi » återtog Henrik betänksamt. » Men låtom oss nu komma till flskmåsereden. » » Nej, nu har jag icke lust » svarade Filippa och såg surmulen ut ett ögonblick. Men länge varade det icke, hon lyfte hastigt upp hufvudet, såg ut öfver bugten och sade: » Det är dock i grunden löjligt, att man utan vidare kan köra öfver mossen *. » » Ja, der har nog också varit land en gång, » svarade Henrik. » Fjorden har skurit sig in. » » Men vet du, hvarför vattnet kom hit in? » sporde hon med vigtig min. Henrik visste det icke, och Filippa berättade: » Jungfrun har sagt mig alltsammans. För många, många år sedan låg Rörholm midt ute i mossen, och mannen, som egde gården, hette också Munk. Men han var ej god och rar som pappa — öfverste var han nog ej heller. Han var så snål, att han aldrig gaf de fattiga en styfver, och ändå var han så omätligt rik; han hade ännu mera pengar än pappa. En enda dotter, som var så god och from, hade han. Men mot henne var han också elak. Hon älskade så innerligt en ung man, men fadern ville, att hon skulle hafva en ful gammal en med många pengar. Och han lät göra allt i ordning till bröllopet och presten var kommen, men så blef det med ens ett fasansfullt väder med åska och storm, och Limfjorden gick allt högre och högre och hela det gamla Rörholm sjönk, och den gamle Munk och hans dotter och alla hans pengar. Och hvar söndagsafton kan man se liksom ljus, som skiner upp genom vattnet, der det gamla Rörholm har stått. Det har fiskare Rasmus sjelf sett. » Här stannade Filippa och såg frågande på Henrik för att se, hvad verkan berättelsen hade gjort på honom.
Sparre yrkat bifall, blifvit föreslaget af Frih. Palmstjerna alt, i st. f. den deri utsatte lid af ”högst fem år”, måtte införas" ”högst femton år”; af Frih. Raab, att redaktionen måtte blifva sålydande: ”Mister delegare jord, hvarå han skog fredat eller plantering gjort, och får i stället annan jord, derå ingen eller sämre skog eller plantering finnas, eller varder samfälld skog skiftad, då skall, så långt ske kan, byte af skog och plantering ovilkorligen ega rum och för öfrigt ersättning gifvas i penningar, om den, som mera skog erhållit, än på hans andel belupil, det yrkar och säkerhet för lösepenningen erbjuder, men eljest i skog. Ersättningen bestämmes efter föregången besigtning af Landtmätare och Gode Män. Utgår ersättningen i skog, bör den utsättas å en bestämd trakt lill afbrukning på viss tid för dem eller de delegare, som lemnat sina bättre skogslotter i st. f. sämre; och må delegare så väl om nämnde tid, som om den för penningelösens erläggande öfverenskomma, men om de ej kunna sig derom förena, skall skiftesman och gode män i ämnet besluta”; af Hr von Koch bifall till Utsk:ns förslag med den förändring, att, i st. f. orden ”till afbalkning på viss tid, högst fem år för den eller de delegare”, skulle införas: ”till aflemnande under viss lid åt den eller de delegare”; samt slutligen af Gr. Mörner afslag å Utsk:ns förslag. Efter sedermera å hvarldera af förenämnde yrkanden framställde propos:r, som alla besvarades med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. till bifall å Utsk:ns förslag framställd och besvarad med starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade alt han nu funnit Ja öfvervägande. Gr. Mörner begärde votering. Frih. Raab: Jag vågar vördsamt anhålla alt Hr Gr. o. Landtm, behagade göra det förslag, jag framlemnat, till föremål för kontra-propos.
Emb.-Berättelse för år 'i849. 21 förnärmas den myndighet, som var behörig att stifta denna lag, gifva denna befallning (vare sig båda de hogsta Lagstiftandes sammansatta myndighet, eller enderas, eller oek någon underordnad^). Och ettdera är det, som måste ske. Den lagstridiga befallningen, påbudet, förordningen, kan ej lydas annorlunda, än att den lagliga och gällande skall öfverträdas. Är nu denna domarens behörighet att pröfva ej mindre lagens giltighet, än dess mening och innehåll, ett vilkor för möjligheten att döma efter lag, d. v. s. uppfylla en domares kall; så torde jag hafva grund för min öfvertygelse, att domaren i Sverige, såsom den der har sig uppdraget att döma efter lag och laga stadgar, ej kan sakna denna behörighet. Den utgör, i min tanka, första beståndsdelen af det oberoende, som tillhörer domaremäktens väsende. Härtill mäste läggas den i yttre vilkor oberoende ställning, som förstås med oafsättlighet, utan gensägelse erkänd för oundgänglig, och som i vår grundlag är domaren i allmänna ordalag försäkrad. I den mån som detta senare vilkor för oberoendet är realiseradt, lärer ock sjelfva oberoendet kunna anses fullständigt. Men det torde ej heller kunna förnekas, att i fall domaren åtnjuter detta fulla mått af oberoende, han också är satt i tillfälle att utöfva en fruktansvärd makt — en makt, hvars vådor ej få förbises — oell hvilken nemligen, i brist af all motvigt, skulle utgöra ett undantag från den allmänna regeln för lagbunden samhällsinrättning, att deri ej må linnas något obegränsadt välde. I våra grundlagar äro dessa vådor insedda, och tilt deras förebyggande domaremaktens yttre oberoende inskränkt. Denna makts utöfning är i Sverige underkastad ansvarighet. Det oberoende, som i detta afseende tillkommer domaren, består deruti, att lian endast efter ransakning och dom kan straffas för sina åtgärder eller skiljas frän sin plas. Ett sådant oberoende, som skulle innefatta strafflöshet, halva svenske lagstiftare icke vågat lemna åt sina domare.
Den kömmandé tiden skall utvisa det; men ehvad följderne än må blifva, skall efterverlden ej tveka, att erkänna det nit för allmänt väl, som ledt i8a3 års Ständer, och de ihärdiga bemödanden, som Riks-Ståndens Ledamöter användt till vinnande af detta ändamål. Med glädje öfver den sällhet, som råder i vårt älskade Konungahus, öfver det välstånd, hvari Riket befinner sig, åtskiljer sig nu Ridderskapet och Adeln. Å dess vägnar framföre vi den försäkran, att Borgare-Ståndets välgång alltid skall vara ett föremål för Ridderskapets och Adelns önskningar, äfvensom Ridderskapet och Adeln hoppas, att af det Wällofiiga Borgare-Stå idet städse få röna prof på fortfarande vänskap — fortfarande välvilja. Till Hedervärda Bonde-Ständet: Då Ridderskapet och Adeln nu genom Oss Deputerade till det Hedervärda BondeStåndet framförer dess sista helsning under detta Riksmöte, sker det med samma känslor af vänskap och tillgifvenhet, som alltid förenat Ridderskapet och Adeln med Sveriges Odal-Allinoge. Märkelig för Sverige är den tidpunct, hvari vi nu lefva. Märkelig, ej för lysande Den 22 December e. m. 443 bragder, eröfrade -länder, men för det lugn vi njute, under det andra Europas Nationer våldsamt skakas af inhemska oroligheter. Detta ostörda lugn har gifvit tillfälle till fri utveckling af Landtmannens krafter, och en öfver Svea Land vakande Försyn har i rika skördar välsignat hans bemödanden. Våra öfverläggningar äro nu slutade. Välsignade med ett älskadt och hoppfullt Konungahus, i frid med oss sjelfva och våra grannar, och hugnade med goda år, vare' vår enda önskan fortfarandet häraf. Varnade af tidens tecken, måtte vi, nöjde med hvad Vi äge, ej förspilla det i fikandet efter ett bättre, som vi endast ana, ej i verkligheten känna.
Huruvida årliga anslaget, 600 R:dr, till Krigs-Vetenskaps-Akademien må, såsom det synts Revisorerne, böra flyttas till den Titel, hvarå anslagen till vetenskapliga föremål äro uppförda, torde komma i öfvervägande vid blifvande Statsreglering. 19:o. Enär Revisorerne icke uppgifvit hvilka utbetalningar å 3:dje Hufvudtitelns besparingar blifvit afförda i 1841 års Memorialbok, ehuru anbefallda det påföljande året, är följaktligen något härvid ej att yttra; likasom 20:o. angående Revisorernes anmälan om hvad Eders Kongl. Maj:t, uti nådigt Bref den 16 April 1839, bifallit, rörande anskaffning af stöflor och kavajer åt Tygstats-Kompaniet vid Svea Artilleri-Regemente. Eders Kongl. Maj:ts nådiga Bref af den 24 Februari 1840 innehåller specielt, af hvilka anledningar ändringar i åtskilliga anslag inom 4:de Hufvudtiteln af Eders Kongl. Majit ansågos nödiga, dock att slutsumman borde instämma med den af Rikets Ständer fastställda Statens, hvilket Revisorerne jemväl inhemtat hafva iakttagits. Enär rättigheten att disponera besparingarne å Riks-Statens Hufvudtitlar, och att, såsom följd deraf, hvad som under det ena året icke användes, bör reserveras till ett påföljande, är instämmande med Rikets Ständers, så väl under sednaste som föregående Riksdagar, till Eders Kongl. Majit, om Slatsregleringen, aflåtna underdåniga Betänkan - 13 den, kan Stats-Kontoret icke inse af hvad orsak Revisorerne ansett anslagen å Riks-Stalens 4:de och 9:de Hufvudtitlar för år 1840 och föregående år höra från denna allmänna grund undantagas.
Men svedan gick åter öfver, och allt ändades lyckligt. Efter slutad måltid kysste han vackert sin vackra fru, och någon munterhet syntes återkomma då han skämtande sade: «Nu har du mig ensam, som tackar för maten. Annat lif skall det bli, när ett qvart dussin pojkar rusar upp från bordet och griper efter din hand, och då lika många flickor, vackra som mamma (han klappade härvid smekande hennes kind), sedesamt följa dem, småbrummande öfver deras ostyrighet.» Hon öfverraskades af de rika utsigter, hans fantasi för henne öppnade, och hvilka hon aldrig tänkt sig af sådant omfång. Men oaktadt öfverraskningen tog hon saken kallt. Orsaken lärer väl också vara öfverraskande, ehuru sanningsenlig den är. Det hade nemligen utgjort ett litet stridsäple makarne emellan, om deras tvååriga dotter skulle få sitta med till bords; och emot den svaga modrens håg hade han efter ett par prof resolverat, att försöken borde inställas, emedan barnet derigenom antingen måste få lära sig sjelfsvåld eller dess unga sinne uppretas. Erinran om detta nederlag hindrade henne att hvarken svara eller le åt skämtet. Han, som anade något sådant af hennes brydda blick, slog kärligt sin arm kring det smärta lifvet och sade: «Låt oss titta till lilla Nanna!» Så förde han henne med sig till barnets kammare, dit läsarinnan kan följa med, för att öfvertyga sig, att underrättelsen om den lillas tillvaro ej saknar grund. Der står hon vid en stol, sysselsatt att med handen stryka ut skrynklorna på en liten tyglapp. Fadren tog henne med en öm blick på armen, kysste den lillas kind och sade: «Nanna är så snäll och stryker. Hon skall bli en snäll hushållerska åt sin mamma. – Hvad skall barnet göra af den der?» En klädning, på hennes språk «tänning», åt mamma, svarade den lilla. Men jollret afbröts af mamma. Pussa och tacka pappa, som är så snäll och helsar på barnet! sade hon med litet förstämdt uttryck. «Söta Märtha!» med en bedjande blick på henne.
På denna grund förenar jag mig ock nu med Herr Hjerta deruti, att AssistanctContoirec bör upphöra, men jag tror icke, att frågan derom bör behandlas såsom blott en önskan för framtiden, utan att Riksens Ständer nu böra bestämdt tillkännagifva, att AssistanceContoiret innan nästkommande Riksdag skall upphöra, på det att såmedelst tillfälle må beredas åt Stockholms Stads Auctoriteter, för hvars fattige ifrågavarande lån-anstalt påstås vara vidtagen, att på egen bekost - Btn 3 Octoier f. m, is nåd organisera en pantbeläningsinrattning, om de skulle pröfva det nödigt. Jag kan icke med gifva, att Lagen om jemlika rättigheter för aila Medborgareklasser brytes derigenom, att man i H ufvudstaden indrager en inrättning, som der möjeligen någongång kunnat vara en tillflyktsort för den fattige lånbehöfvande, men också oftast blifvit missbrukad, och utgjort ett säkert förvaringsställe för tjufgods. Jag anhåller således, det Ridderskapet och Adeln täcktes bevilja återremiss af StatsUtskottens Betänkatde, så att Herr Hjertås förslag må närmare skärskådas, och bestämdt beslut af Riksens Ständer må kunna fattas, att AssistanceContoiret skall upphöra, och inom hvad tid sådant må ske. Att, såsom Herr Hjerta, föreslåvissa reglementariska föreskrifter för den anstalt, sona kan anses nödvändig i AssistanceContoirets ställe, skulle jag för min del anse icke tillkomma Riksens Ständer, helst Kongl; Majit, i händelse Han finner en sådan anstalt för Staden nyttig, säkerligen lärer gerom OfverStåthåhareEn betet låta vidtaga de dervid erforderliga åtgärder. Grefve Crnnhjtltn, Polycarpus: Det är ej för« sta gången, som man, vid genomläsning af Stats. Utskottets Betänkaoden, funnit att Utskottet medgifva den omoraliska principen i vissa Statsinrättningar, och sådant oaktadt yrkat deras fortfarande.
Att enär den i 21 8 af 1818 års förordning, jemte stadgande att inteckning skall förnyas innan tio år tilländagått sedan den beviljades, vid äfventyr att inteckningen förfaller, tillika gifna föreskrift, att om gäldenär afstått sin egendom tili samtlige borgenärerna, förrän tiden att inteckningen förnya är tilländalupen, borgenär, som sin fordran bevakar, njuter, utan förnyelse, inteckningen till godo, ändå att dagen till bevakning efter sagde tid infaller, kunde leda lill den följd, att, änskönt inteckning blifvit uti gravationsbevis utesluten, såsom ej förnyad inom tio år, densamma likväl genom bevakning uti gäldenärens konkurs kom att gälla framför andra i samma bevis upptagna fordringar, sistberörde föreskrift borde ändras till den motsätta, att inteckning, som ej inom föreskrifveri tid är förnyad, förfaller, ändå att gäldenärens egendom inom samma tid till konkurs afträdes, hvilken föreskrift syntes nödig äfven för den händelse, att konkursen kom att förfalla, och inteckningen att fortfarande i egendomen qvarstå; hvarförutan Rikets Ständer tillagt, dels, att förnyelse skall ytterligare ske inom tio år från hvarje förnyelse, dels ock, att tiden för förnyelse ej heller afbrytes genom emellertid inträffad postposition af inteckningen, till hvilket sistnämnde tillägg Rikets Ständer hemtat anledning deraf, att olika åsigter i lagskipningen varit rådande och att, då postposition blott innefattar en reglering af rättsförhållanden emellan serskilde inteckningshafvare eller en hos domstolen anmäld öfverenskommelse dem emellan, som ej förändrar deras ställning till de öfriga, en sådan åtgärd ej eller borde medföra den vidsträckta verkan, som en i laga ordning verkställd förnyelse;” ’’5:o Att den i 23 § af 1818 års förordning gifna tillåtelse för borgenär, hvars hemvist är utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett, att, vid fråga om förnyelse af inteckningen, inför rätten i den ort, hvarest han bor, förete 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29.
För år 1814 liar beloppet af öfverskotterPä nu icke kunnat utrönas, då vederbörande Verks räkenskaper ännu icke äro eller kunna vara afslutade, emedan tiden till deras afgifvande icke är nnPe förr än med innevarande ars slut, och hörer dessutom granskningen deraf icke till nu varande Stats - Utskotts befattningi Beträffande Besparingarne å Stats-Verkets lUtgifter för nämnde år, så är förhållandet dermed följande, nemligen! Besparingarne i Stats-Verkets utgifter* för år 1810 sådana de upplagas i 1812 års RiksStat, hafva utgjort 1301978.43.4.' Stats-Contoirets för samma år afslutide Memorial böcker 162,657. 7. 2. Nå - Den 8 Augusti 99 Någon närmare eller specielare uppgift fir Stats-Utskottet icke i tillfälle att meddela, dä någon Riks-Hufvud-Bok för åren 1811, i8;2p oell 1813 icke är författad, och den förär 1810 uppviste icke innefattar någon redogörelse för utgifterna ;, men Stats Utskottet förmodar likväl, att genom den af Stats Utskottet nu föreslagna nya Bokförings Method för Riks-Hufvud-Boken , Riksens Höglofl. Ständers Herrar Revisorer vid nästkommande Revision skola, ■vinna en fullständig kännedom om allt hvad sorn rörer Stats Verkets både Inkomster och. Utgifter, och då kunna framlägga för Rikets Höglofl. Ständer vid nästkommande Riksdag tillfredsställande Resultater deraf, rörande, ej mindre öfverskotter än besparingar. v Öfverskotter och Besparingar hafva blifvit disponerade, enligt Riksens Höglofl. Ständers beslut, salunda, att de blifvit öfverförde på gide hufvud-titeln, der 100,000 E:d blifvit afsatte till understöd för handeln, jordbruket och hfäringarna, och det återstående öfverfördt till 3:dje hufvudtiteln, att användas för Militäre-behof , emot behörig redovisning af vederbörande Verk och Stater.
Ja, eller faren. Hör du, hon kalla mig för sjåe. Karolina. Ja, och mig för tjufkona. Jan Anders. Mun gick på’na, så en fick inte fram ett ord. Men hade jag’na här nu, så vet jag nog, hvad jag skulle säga’na. Karolina. Det där om tjufmjölkningen fick ho i alla fal i sig. Jan Anders. Men hvar i alla’n da’r är Karl Johan? Karolina. Ja, hvar är Karl Johan? Jan Anders (ropar). Karl Johan! Karl Johan (kommer ut). Gu’ kväll! Jan Anders. Hvad i hela världen? Är du där? Karl Johan. Jag har hört alltihop. I behöfver inte tala om nå’nting. Karolina. Det är te ta’ emot för gammalt folk. Karl Johan. Å ja. I var två mot en. Men jag tyckte, ho redde sig bra ändå. Henne ta’r en inte, där en släpper’na, inte. Karolina. Var det rätt, att hon bruka så’na ord om mor din? Jan Anders. Och om mig se’n? Karl Johan. Rätt eller inte, men bra var det. Jan Anders. Bra eller inte. Men se, nu ska du hjälpa mig, pojke. För Lars Anders ska den här vägen fram. Jag tänker vänta här, till han kommer. Och när han kommer, ska jag ge honom. Karolina. Brita Stina ska jag åta’ mig ensam. Karl Johan (tittar rätt fram, spottar). Nej, se det gör jag då rakt inte. Jan Anders. Gör du inte, hvad jag säger? Karl Johan. Inte den här gången. Karolina. Ska du inte hedra fader och moder? Karl Johan. Jag har gått och läst, så det behöfver jag inte. Jan Anders. Ja, vill du inte hjälpa mig, så ska jag reda mig själf. Karl Johan (ut till vänster, nära fonden). Ja, det får I göra, som I vill och tycker. Jan Anders. Kom du, mor! (De gömma sig till vänster bakom några enbuskar.) De kan inte dröja länge. Karolina. Du ska bara inte slå honom, så han ta’r skada af’et. Jan Anders. Jag ska slå honom, så han minns’et och känner’et. Åttonde scenen. DE FÖRRA. LARS ANDERS. BRITA STINA (från höger). Lars Anders
Denna en bedräglig gäldenars ofta med framgång försökta utväg åtföljes derefter, enär Rättegårjgsvägen blifvit genomvandrad och en del af tillgängarne förskingrade, ofta med en Cessionsansökning, der Eorgehären innste finna ett nytt uppehåll och nya oinvägar att ernå sin länge upphållna fordran. Herr Lagmannen önskade af detta skäl, att Konungens Refallningshafvande, enär i skuldfordringsmäl förekommande omständigheter det'fordrade, skulle anses skyldig att afhöra vittnen angående Lån-Documenfers, qvittencers och flera till skuldfordringsmäl hörande handlingars vigtighet och öfverenskomna innehåll, för att derefter, utan förvisning till Domstolen, lunna afgöra alla sådana mål, hvilka uppå ordentligen bevittnade förbindelser eller tili Gäldenären bevisligen öfverlemnade och inom den uti 1798 års Executions - Stadga föreskrifne tid icke klandrade läkningar, sig grundade; Herr Lagmannen fästade dock, vid antagandet af ett sådant Stadgande, det vilkor, att det icke vore hinderligt emot de gränsor emellan domareock , iexecutivä niagten, hvilka uiaf tillförordnade Lag(iomitéen förmodligen skulle uppgöras, elier och i fall hans förslag ansågs gagnelig!, att det blott skulle vara gällande intill dess de af samma Comitée föreslagne förändringar' skulle komma alt pröfvas och antagas. Slutligen erinrade Herr Lagmannen, att i anseende till deh olika tillämpningen af Executions. Stadgans föreskrift, angående löpande skuldsedlars executiva kraft, efter förloppet af de sex må - Den 13 April, 53 månader, som förflyta efter deras förfallotid, hvilken åter, enligt den åberopade Esecutions-Stadgan icke finge utsättas tili längre tid, än 13 månader, en af Kongl. Maj:t utgifvande