Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse IS:o lå2. 413 Malmagen måtte beviljas ett årligt anslag af 200 R:dr banko, äfvensom att legan förden derifrån utgående skjuts finge beräknas till 40 sk. samma mynt milen för hvarje häst; så enär ett skjuts-ombytes-slälle på ifrågavarande öfver fjellen gående 4£ mil långa väg emellan Funnäsdalens och Skotgaardens skjuts-stationer vore oundgängligen nödigt, samt ådagalagdt blifvit, alt åboerne å nämnde hemman icke förmådde att, ulan bidrag, gästgifveri-hållningen och skjutsningen ensam bestrida, men ortens i allmänhet mindre bemedlade innevånare icke skäligen borde helt och hållet betungas med den härtill ertorderliga utgift, E. K. M:t funnit sig böra medgifva att, så snart gästgifveri för resandes fortskaffande och herbergerande blifvit vid Malmagen inrätladt, legan för den derifrån utgående skjuts dels till Skotgaarden och dels lill Funnäsdalen må uppbäras med fyratio skillingar banko milen (ör hvarje häst; hvarjemte E. K. M:t uti högstberörda Nådiga proposition föreslagit Rikets Ständer, att från och med nästkommande år anvisa ett årligt anslag af två hundra riksdaler banko eller tre hundra riksdaler riksmynt, såsom understöd för upphällandet af ifrågavarande gästgifveri. 1 betraktande af hvad rörande detta ämne sålunda blifvit i Nåder framstäldt, hafva Rikets Ständer pröfva!, skäligt att, för uppehållande af ett gästgifveri i Malmagens by i Jemtlands län, anvisa ett anslag att årligen utgå med tre hundra riksdaler riksmynt, med vilkor alt detta anslag skall upphöra om och när förändrade omständigheter göra detsamma umbärlig!. Hvilket, lill svar å E. K. M:ts Nådiga Froposition, Rikets Ständer få härigenom f underdånighet anmäla; framhärdande Rikets Ständer. Stockholm den 24 Oktober 1857. 414 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 143.
— Hos Fichte äro slutligen dygden och det högsta goda alltigenom af sedelagen konstituerade, hvarför sedligheten visserligen i sig själf är abstrakt och endast genom förhållandet till naturen konkret och individuell, men å andra sidan en inre bestämdhet hos den själflagstiftande viljan. Hos Schleiermacher åter äro dygden och sedelagen konstituerade genom det högsta goda såsom den redan realiserade enheten af förnuft och natur, hvarför sedligheten visserligen är i sig själf konkret och individuell, men i viss mån för den fria viljan yttre. Emellertid är det problematiskt, huruvida Schleiermacher med det hittills framställda i någon mån gått utöfver Fichte. Att Schleiermacher kan fatta sedlighetens idé eller förnuftet i etiskt hänseende såsom i sig själf konkret och individuellt, beror därpå, att han fattar förnuftet såsom ursprungligen varande en på ett visst sätt bestämd enhet af motsatta, vetande och vara, subjekt och objekt, och icke såsom Fichte visar denna enhet vara alltigenom konstituerad af idéen om den absoluta identiteten eller fenomen däraf. Visserligen är den nämda idéen bestämmande princip i förhållande till de relativt motsatta i sedligheten, men icke absolute endast relative. Sedelagen är icke såsom hos Fichte obetingad fordran af idéen om absolut själfständighet, identitet af subjekt och objekt, på den fria viljan, utan det försiggående realiserandet af förnuftets och naturens enhet genom förnuftets verksamhet, såsom universellt (af idéen bestämdt). Schleiermacher uppställer visserligen de tre grundsatserna hos Fichte, äfven den första, och är därför icke dogmatiker, men han ådagalägger icke den första grundsatsens konstitutiva karakter i förhållande till de båda andra. Detta synes onekligen ur rationalistisk synpunkt vara en brist, emedan om motsatsen och den relativa identiteten icke visas vara af fenomenell natur i förhållande till den absoluta identiteten, det icke kan uppvisas någon fullständig relationsgrund för förhållandet mellan lederna, då de såsom ägande sin bestämdhet genom hvarandra flyta öfver i hvarandra, ej heller någon fullständig relationsgrund för förhållandet mellan den absoluta och den relativa identiteten, då intet mått för den senares egendomliga beskaffenhet, individualiteten, kan gifvas.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. Åke Andersson, från Malmöhus län. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. N:o 97. 147 Hisö 97 Af Åke Andersson från Malmöhus län, om bouppteckningsarfvode för fast egendom. Som intet lagstadgande finnes för bouppteckningsmäns arfvode vid timade dödsfall på landet, så har Kongl. Förordningen af den 10 December 1756, som endast afser städerna Stockholm och Göteborg undantagne, alltid lagts till grund härför. Denna sekelgamla författning, den må följas som lag eller en gammal praxis, så måste den i närvarande tid, åtminstone hvad fastighet angår, vara obillig att tillämpa. Ostridigt är, att ehuru det står hvar och en fritt att på förhand sluta ackord med den bouppteckningsman han hyser förtroende till, så är denna frihet ofta bunden. Erfarenheten har visat, att sterbhusdelegare eller andra, som med boet kan hafva att beställa, äro så beroende af vissa personer, att de icke våga tala om något ackord och än mindre förbigå dem, och der så är förhållandet, hvilket i närvarande tid icke är sällsynt, kan något åtal emot för högt beräknadt arfvode icke komma i fråga. Af sådant skäl anser jag, att ett skäligt arfvode för bouppteckningar bör bestämmas, så att åberopade lagrum icke mer kan tillämpas, hvarutaf egennyttiga bouppteckningsman haft ett stöd för ockrande på de beroendes och enfaldiges bekostnad. Ehuru jag af förra riksdagens protokoller inhemtat, att motion härom då blifvit väckt, men icke vunnit några sympatier, så föranlåtes jag likväl vördsamt anhålla: att Rikets Ständer måtte för sin del fastställa bouppteckningsarfvode för fast egendom så väl för stad som land, då värdet icke öfverstiger 2,000 Riksdaler, till i och derutöfver till fidela procent. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. Åke Andesson. från Malmöhus län. 148 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Det är icke den kroppsliga smär - 23 Hor till Lag-Utskottets Betänkande , N:o g3, tan, som gör spöstraffet i våra dagar mindre tjenligt: det är den outplånliga skymf allmänna tänkesättet mera nu, än fordom, fäster vid den prostitution, under hvilken straffet exeqveras, hvarigenom återgången till samhället för den ångerfulle brottslingen försvåras. I annan form, såsom afstraffning inom fängelsemurarne, skulle det utan tvifvel, och med större rättvisa än prygelstraffet i militairen, kunna bibehållas utan detta menliga inflytande på fångens framtid och likväl fortfara att vara ett ganska verksamt straff emot vissa arter af brott. Att dess verkan ”så i fysiskt, som moraliskt afseende” kan vara ganska olikartad, är ett inkast, som här har så mycket mindre vigt, som denna anmärkning i ojemförligt högre grad gäller om det Penitentiär straff, af b vilket såväl Lagberedningen, som Utskottet, synes vänta den fallna mensklighetens regeneration. Det var en allmän tanke hos fornålderns philosophiska skolor, att själen genom fasta och försakelse af kroppsliga njutningar befriades från det fysiska lifvets öfvermakt och bereddes för högre öfningar. Den finnes redan hos de gamla kulturfolken och den går genom hela medeltiden: den tillämpades äfven inom straffens område. Det torde icke kunna nekas, att i iden af vatten och bröd, såsom straff, ligger en vigtig sanning. Den tvungna försakelsen och inskränkningen i tillfredsställandet af ett begär, som är gemensamt för alla och af sinnliga drifter den oemotståndligasle, innebär redan i sig, rätt tillämpad, ett verksamt straff, hvilket blir ännu alfvarsammare, om det verkställes i mörk cell. Men det är en annan verkan af detta straff, som icke torde böra förbises, att det, enligt flera psychologiska observationer, nedstämmer de mest häftiga och vilda lynnen, i följd af den »vexelverkan, som äger rum emellan menniskans fysiska och psychiska tillvarelse. De anmärkningar, som mot detta straff förekomma, synas mig utan all vigt.
Herr Öfverste Schönström anmälte, att vid läsningen af protocollet för den 27 November 1811 hade å 3:dje Fördelningen blifvit anmärkt, att titeln ej varit bestämd, under hvilken de af Hans Exellence Herr Grefve Klingspor vid 1809 års Riksdag besörjde hemliga utgifter utgått, hvilket förmodades genom misskrifning härröra. Herr Grefven och Ordföranden yttrade, att vid läsningen af protocollet för den 5 December 1810 hade det förefallit Herr Grefven besynnerligt, att Högloft. StatsContoiret så sent fullgjort den StatsContoiret updragne tryckning af bihanget till RiksStåndens vid Urtima Riksdagen i Örebro 1810 hällne protocoll m. fl. handlingar, att Riksens Ständer ännu deraf äro i saknad, dock gjordes anmärkningen af Herr Grefven endast för att i protocollet blifva intagen. Härvid uplyste Herr Lagman Sandberg, att enligt hvad i BorgareStåndets sista plenum blifvit anmäldt, har Herr StatsCommissarien Frödelius tillkännagifvit, att ifrågavarande tryckning nu vore så nära verkstäld, att berörde handlingar oförtöfvat kommer Riksens Ständer tillhanda. Herr Öfverlntendenten Edelcrantz erinrade derjemte, att man icke bestämdt kunde tillägga StatsContoiret berörde dröjsmål, förrän man med visshet vore underrättad, huru snart, expeditionen af denna Kongl. Maj:ts nådiga befallning kommit StatsContoiret tillhanda. Herr Kammarherren Silverstolpe förmente, att någon anmärkning ifrån ConstitutionsUtskottet icke kunde äga rum, utan vore StatsUtskottet det, som om detta mål kunde inhemta kunskap, aldenstund tryckningen vore genom StatsContoirets försorg verkstäld.
Delta var, såsom jag haft äran nämna, det hufvudsakliga skälet. Dessutom torde förhållandet vara, såsom Gr. Frölich nyss nämnde, alt man inom Götheborgs stad ännu är ganska oviss och hyser ganska olika tankar om sältet för utförandet af detta företag. Någon plan, något kostnadsförslag, någon arbetsordning för en byggnad, som fordrade 5oo,ooo r:drs kostnad, har ej heller blifvit för StatsUtsk. framställd. Icke heller liar detta företag, af nyss anförda skäl, vunnit något understöd från Regeringens sida. Det har blifvit yttradt, att Götheborg hade samma anspråk, som öfriga delar af Riket, att komma i åtnjutande af de bidrag, som skulle kunna lemnäs till uppmuntrande af landets industri. Jag tror att Götheborgs stad är ett af de samhällen, som hafva minsta skälet att beklaga sig öfver att icke åtgärder blifvit vidtagna consecutivt inom en längre tidföljd, som bort hafva en sådan verkan. För närvar, kan jag visserligen icke påminna mig att af Statens medel användas anslag mera än till 2tne föremål, som äro of beskaffenhet att vara af mycket intresse för Götheborg, nemi. den påbörjade ombyggnaden af Trollhättan, och den ytterligare ifrågaställa upprensningen af Götha eif; men skulle man äfven vilja härtill lägga utförandet af Götha canal, sorn' bor sin utfart till Götheborg, så torde det synas af allt detta, att statsverket visserligen på siri sida icke har negligerat denna högst intressanta punkt för vår handel och vår industri. 428 Den 27 Mars e. m.
Direktionen känner och dess för Stats-revisorerne tillgängliga protokoll vittna derom, ehuru det synes hafva undgått Revisorernes uppmärksamhet, att Direktionens ledamöter, hvar i sin mån, gjorde sig till pligt, att uppsöka och, så vidt möjligt, inleda för Barnhus-inrättningen fördelaktigare låne-utvägar. Afven jag tog del i dessa bemödanden; och det lyckades mig att af staden Gefle, som för ett stort arbets-företag ådragit sig en betydlig utgift, betinga fem procents ränta för ett amorteringslån, stort 300,000 Riksdaler Riksmynt, med Barnhusinrättningen tillika förbehållen rätt att efter sex månaders uppsägning återfordra lånet. De öfvei'vägande fördelarne härvid voro onekligen, under då rådande förhållanden, på Barnhus-inrättningens sida; och dess fördel vid en förändrad konjunktur tillika betryggad, hvilket 6ck bevisas deraf, att räntan å lånet sedermera blifvit förhöjd till sex procent. För att å andra sidan underlätta denna för Barnhus-inrättningen förmånliga låneoperation, fritog jag låntagaren från alla kostnader, som med uptagande af lånet kunde blifva förknippade. Barnhusets få tjenstemän kunde dock icke skäligen betungas med kommissions-bestyren vid lyftandet och dispositionen af det terminvis utgående lånet, enligt de föreskrifter låntagaren egde att meddela; Barnhusets kassa icke heller belastas med utgifterna härvid. Jag räknar mig ingalunda till förtjenst, att jag betraktade besväret och kostnaderna i och för låne-operationen såsom oskiljaktiga från det hedrande V — 263 — uppdrag, jag i egenskap af Direktionens ledamot innehade; och det är endast nödvän digheten att afskudda en af Rikets Ständers herrar Revisorer föranledd, lika oförtjent som kränkande,möjlig misstydning, som kunnat förmå mig att omförmäla och med hosföljande officiella intyg (Litt. B), grundadt på Gefle stads, offentlighet underkastade räkenskaper, styrka det anförda förhållandet.
De må tro, att de privilegierade classerna och att embetsmannaclassen äro detsamma som folket, och att folket icke tillkommer något omdöme eller någon rättighet i sådana saker. Jag vill medgifva att länder gifvas, der denna observation kan vara riktig; jag må ytterligare lemna det medgifvande, alt ganska få stater finnas, der rösten hos den stora massan af folket på sekler kan göra sig giillande eller äger någon säker basis för sina förhoppningar uti förmågan att någonsin blifva hörd. Men jag kan icke erkänna att förhållandet är sådant i Sverige, hvarest -J. af jorden äges af allmogen. Uti England, der landets hela jord äges af blott r'z utaf hela landets population, der kan det gå an att i sekler tillbakahålla en sådan rättighet; ty det lärer icke kunna bestridas, att ägandet af landets jord lägger en betydlig vigt i vågskålen, när fråga är om fäderneslandet, en vigt, som icke till den grad kan göras lätt, att det helt och hållet kan sväfva i luften. Hos oss äger allmogen derjemte riktigt begrepp om hvad andel de äga i landet, och att de i följd deraf äga politiska rättigheter. Må nu en hvar bedomina om min förmodan är att le åt, då jag grundar den icke allenast på nummerisk öfvervigt, utan på det här i landet egna förhållande, att vår allmoge med vetskap och kännedom om sina politiska rättigheter, äfven börjat allvarligen visa att de fordra deras tillämpning eller med andra ord att de fordra politiska rättigheter, dera vi förr eller sednare blifva tvungne att bevilja. Då jag likväl betraktar, hvilket jag efter detta yttrande anser mig skyldig att göra — hvad det är som denna Sveriges allmoge egentligen vill, så kan jag icke förstå att den eftertraktar något som upphäfver samhällets väl och erkän - Den 19 April f. m. da grundvalar. Allt hvad jag i denna syftning hört declamera* har icke verkat på mia öfvertygelse, då jag sett det handlingssätt, sorn BondeSt. ådagalagt specielt i denna fråga, der detta Stånd, i afseende på gjorda anmärkntr ronde valrättens utsträckning, har erkänt en annan grundsats än ensidighetens eller befordrandet af den enskilda fördelen, nemi. rättvisans princip.
Ba nco fuTIrn äg t iees ullå • o O tande; och hvad beträffar förra punkten i densamma, så emedan en anstalt att, genom inskränkning på förhand af Bankens sedel-utvexling, verka till ett liksom nödtvunget spridande af Provincialoch Actie-Bankers sedlar, de der ej för mynt i Riket erkännas, icke synes stå val tillsammans med det bibehållna stadgandet i Regeringsformens 72 §., enligt hvilket Rikets Ständer allena ega rätt att, genom Banken, utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket må erkännas, hvarmedelst landets invånare erhållit ett 1 sjelfva samhälls-contractet grundadt anspråk, att dessa sedlar af Rikets Ständers Bank, i vexlingsoch utbytesväg, dem tillhandahållas, i nion af rörelsens Behof, och hvarå en ytterligare bekräftelse är gifven i 3 §. af i83o års Mynthestämnings-Lag; samt derförulan en Bank, sorn genom Lag blifvit förpligtad att städse vid anfordran inlösa dess ^gne sedlar med hardt mynt, genom den föreslagne anstalten, kunde, enligt sakens natur, någon gång försättas i ganska äfventyrlig ställning, anser sig Utskottet ej kunna understödja Molionairens förslag i denna del.
Jag var ju så lycklig öfver att få höra och se dem, hvarför kunde jag icke tiga! Men han såg icke ovänlig ut! Det som kom i hans ansigte var alldeles omedvetet, och blixtsnabbt försvinnande igen. De som följt Gunnarpsboarne kommo hem. Sigrid satt med sina nakna handleder och fasta händer hvilande på en af de höga stolryggarne och Ola Hansson hvilade hufuvudet så att han mot sitt hår skulle känna dessa armar. Det låg en sådan innerlig belåtenhet öfver hans ansigte och i hans trohjertade ögon. Det talades om kärlek. Stella talade om sitt älsklingsämne: flirtation, troget sekunderad af Axel.383 Ola Hansson och Sigrid vredo sig under detta sönderplockande af kärlekens alla arter och afarter. Man borde icke tala om det, menade de. Och Lundegård var för doktrinär. Axel berättade åter det der om Brandes och Heine. Brandes hade också som exempel berättat att han hade en vän, som var kär och som stod i förhållande till den qvinna han var kär i. Men så blef det slut med ens. Vännen frågade då Brandes, om han märkt hans känslor för den damen. Ja, han hade gifvit akt på att vännen alltid undvek att sitta bredvid henne vid bordet. (Det slog mig hur skarp och fin denna iakttagelse var. Mitt öfverflödiga uttalande af denna sanning var en af de landsvägsstenar med hvilka jag slet hål i Lundegårds stämning.) Historien berättades som exempel på hur med ett enda slag kärleken kan slockna; tvärt och utan återvändo. Vännen hade fått veta att damen stått i ett brottsligt förhållande till sin mans bror. Detta förhållande upphörde med det samma hon gjorde bekantskap med den nye. Upptäckten deraf blåste icke desto mindre ut hans tycke och det blef slut med ens. George Brandes sade att denna upptäckt icke skulle ha inverkat på honom; det samma trodde Lundegård. Men Ola Hansson skulle ha gjort som vännen, sade han. Deremot trodde Lundegård att en sådan scen, som den af Heine beskrifna, skulle hans böjelse icke kunna öfverlefva. Vi kommo att tala om hur osundt det var, detta, att vara kär i en kropp så förstörd och så vidrig som den kräftsjukas, vore den än så vacker.
En vallonhammares ”årliga tillverkning är omkring 1500 skeppund, ”hvarå, efter nyssnämnde grund, bör i bevillning erläggas 750 R:dr, och om denna Bevill”ning, efter Tiiksens Ständers antagna princip,’ ”anses utgöra 5 proCent af behållen jnkbmst, ”så borde behållningen vara 15,000 B:dr, hvar”af följer, att vinsten på hvarje skeppund jern * ”skui - Den 2 g Maj. '485 -'siculle utgöra lo R:dr Banco , oell således 1111- ”verkningskoslnaden vara ganska ringa, samt ”hvarje vallonhammarés varde, derefter till Ca”pital uträknadt, skulle uppgå till 300,000 JR.-dr.- ”Att detta är obilligt, bevisas deraf, att Beredningsoch Taxerings.Comitéerne i hela dea ”orten icke värderat någon hammare öfver ”30,000 R:dr; äfvensom att Österby Bruk, uti ”samma Bergslag beläget, blifvit , efter det å ”Bruket åsätta värde, till Bevillnings utgörande ”taxerade, sedan Pröfnings Cömitéen lemnat ”ett rättvist afseende å ett inom Bruks-Bolaget ”nyligen om en viss andel afsluiadt köp. Då nu ”tillkommer, att hvarje under en Bruks-Egen”dom hörande hemman eller lägenhet, som andungen med spannmål, kol eller forslingar, ”bidrager till Bruksrörelsen, blifvit efter ortens ”gångbara värde uppskattade, och derföre särskilt Bevillning erlagd, så tyckes ett sådant ”värde af 300,000 R:dr för en hammare, vara så ”mycket orimligare, som frågan endast rörer ”Byggnaderna, samt rättigheten att tillverka ”Stängjernef. ”Det är visserligen sant,- att Dannemora”jernet äger företräde framför allt annat, men ot. ”saken dertill igenfinner, icke allenast uti Budi: ”materien, utan ock i sjelfva beredningssättet,’ ”och just detta beredningssätt tillskyndar
Den tillhörde herrgården, men innehades på lifstid af Lovisa såsom belöning för » 30-årig trogen tjänst ». Så hade herrgårdens förre ägare förordnat det vid sin död. Och det var bättre än medalj, tyckte alla. Hur det kommit sig, att Lovisa blifvit den hon var och satt där hon satt i sitt Fridhem, hedrad af alla, det visste hela trakten mycket väl. Det hade en gång i tiden varit en synnerligen ventilerad historia, men den var nu så gammal, att ingen mera tänkte på den. Den var alldeles naturlig, tyckte man; det kunde j u inte på annat sätt ha varit. Men unga frun hade hört den af Lovisa själf; denna, som sedan sina unga dagar aldrig öppnat sin mun till ett ord o m sitt lifs historia, hade en gång försökt att med den stilla sin » lilla frus » tårar. Hon hade nämligen en aftonstund funnit denna framstupa i sin soffa, snyftande och förtviflad öfver första äktenskapliga tvisten, som drifvit hennes man i otålighet ut på ägorna och fälten. » Kära hjärtandes frun lilla, så hon grå- ter! » hade då Lovisa sagt, medan hon läste IDUN igen dörren bakom sig och tröstande strök och strök den fina armen, som låg böjd öfver soffkanten. » Trösta sig nu bara — inte är det så farligt heller, bara en inte tar så hett vid sig! » » Det där förstår alls inte Lovisa! » ljöd det häftigt och kväfdt från soffkudden, » Lovisa, som aldrig hållit af någon och inte vet, hur det känns, när man gjort den ledsen som — åh — hå » Snyftningarna fördubblades. » Kära söta barnet lilla, nog kan hon ha rätt i det! — Men annars var det nog så, att — ja si — j a g är j u skröplig nu och gammal och redo, när Herren kallar men j a g var också ung för många många år se ' n, vet frun lilla, och det var allt något, som en gång narrade mig att gråta så, som frun nu gör där — fast det var sena natten då, och ute på den gröna mossan i djupa skogen. Jag höll å någon, jag m e d en gång, och nog gjorde j a g honom ledsen — men hur j a g grät och grät, så gjorde j a g det aldrig godt igen — nä — nä — —.
Det är i dag drottningens födelsedag. Redan tidigt på morgonen var slottet på det festligaste smyckadt med svenska och tyska flaggor; öfver portalen å t sjösidan voro drottningens namnchiffer och kunglig krona b u n d n a af rosor; äfven vestibulen var på det smakfullaste dekorerad m e d blommor, lefvande växter och guirlander. Särskildt för den kungliga familjen var denna dag särdeles angenäm och festlig, då de fingo nöjet som gäst ©mottaga tyske kejsaren Wilhelm, b vilken anlände till Drottningholm på sin till Hohenzollem hörande barkas * kl. 1 e. m. och vid slottsbryggan emottogs på det hjärtligaste af konung Oskar och prinsarne. De kungliga jämte den kejserlige gästen intogo lunch i röda sammetssalongen, uppvaktningen i stora galleriet .. Omedelbart härefter reste kejsaren. Man hade beslutat a t t bereda drottningen enenkel hyllning genom en liten deputation af hvitklädda flickor, som skulle framföra allas ur hjärtat gående lyckönskningar. Den täcka deputationeu nalkades slottet kl. 2; vid grinden af de kungligas enskilda park möttes barnen af ståthållaren Ström, hvilken ledsagade d e m u p p på terrassen. Snart visade sig drottningen jämte kronprinsessan, hvilka bägge buro de utsöktaste toaletter. Barnen, anförda af en lärarinna, uppstämde första versen af psalmen » Vår Gud är oss en väldig borg » och svenska folksången samt sedermera » Du gamla, du friska, du fjällhöga nord ». H ä r p å uppläste ett af barnen nedanstå- ende af Lea författade v e r s: Vår drottning ä r så hög, som vi barn ä r o små,. Men vi komma ändå För att högtidsbordet med blommor smycka, Och vi önska så hjärtligt, att hela din tid Må bli rik uppå glädje och stilla frid, Och a t t intet m å störa din lycka. ] Su öfverlänmade barnen till drottningen djupt nigande sin blomsterskörd, hvarefter denna på det vänligaste tackade de små, hvilka därefter bjödos p å förfriskningar i parken. Senare pä eftermiddagen af reste kronprinsparet på den i festlig flaggskrud smyckade » Sköldmön » till Tullgarn.