Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva ju öppet här att kunna ogilla Utslcns framställda förslag, deras yttrande öfver formen, och likväl antaga hvad de i sjelfva saken föreslagit, nemi. att bränningstiden skall hädanefter, såsom enl. nu gällande författning, räcka 6 månader om året; och att den så förhlifver anser jag af en stor fördel för hela landet, så att icke ånyo alla förhållanden må rubbas, samt oreda och villervalla åstadkommas, då i alla fall ingen större förändring tillvägabringas. Jag får således till R. o. Ad. hemställa, att R. o. Ad. må antaga hvad Utsk:n här i sak hafva föreslagit, nemi. att, i afseende på bränningstiden, det må förblifva vid hvad i835 års förordn. här föreskrifver, och a fl) åller mig således ifrån allt yttrande om förstärkningen af det ena eller andra Utskottet. Frih. Boye: Frih. Cederström torde ej misstycka, att jag ej kan godkänna den dementi, som han gifvit mig. Jag D c n 17 Mars I. ni. liar beviset för mig i min hand, och ber att få upplösa det. Utsktn yttra i slutet af sin hemställan följande: ”Utsk:n få anmäla, att I §:n af Utsk:ns förslag i utlåt. IV;o 5, som till alla delar öfverensstämma!' med 1 §:n af i8i5 års författning, mäste anses vara af Ii. St. anlagen ” Anses den eller anses den icke antagen, så står del likväl evinnerligen last, att 0111 R. o. Ad. bifaller denna mening, så äro lmfvudsaken oell formen på en gång afgjorda, ty 1 §:n af 18 >5 års förordn., som bestämmer 6 månaders brämringstid, blir derigenom antagen; men j 1 g har aldrig funnit Frill. Gederström ladd för tidsutdrägt och omgång. Denna gång synes det mig ej vara mycket skäl, att hvad vi i detta ögonblick kunna afgöra, längre uppskjutes; men på det att Frill.
– Barbarernas försoning med sin egen fulhet! svarar Cicero, och det pyr och sjuder i hans aska som när en vindroppe faller i ett romerskt glödfat. Hur skola vi då själfva nämna humorn? Han är en Homeros, som blef född i en nordeuropeisk gäststuga och tvagen i ett ölkar och som i dopet undfick den egendomliga bestämmelsen att af ren godhet upplösa allt till intet. Han måste se det lilla i den stora Zevs, men det stora i de små pygméernas strid mot tranorna, det fula i Helena, men det sköna i den lama gamla Anchises och det harmlöst roliga i de fasansfulla ormar, hvilka dräpa Laokoon. Följden blir också den att han helt enkelt aldrig kan skrifva någon Iliad. Han är den obarmhärtige röfvaren Prokrustes, som i femte akten blifvit präst och därtill stympad på ett sätt som särskildt dämpar sinnet, så att då han nu binder sina offer i sängen och sönderhugger eller uttänjer dem till dess alla bli lika stora, gör han det icke längre af grymhet utan med ögonen klara af ömhet och som en gärd af rättvisa åt de små. Visserligen värmer det hjärtat att humorn ler godt, där antiken skrattade elakt, men vi få icke glömma att det isande senromerska hånet var ett sista naturligt själfförsvar mot allt det, som bragte den klassiska odlingen döden. Det var kanske icke någon slapp humor med ett sötaktigt löje genom tårar, men det var ett stolt och kränkt folks vreda svar till både Palatinens och Olympens förrädare. Ironien och den bitande kvickheten äro aristokrater, humorn är plebej. Som bekant förskrifver sig den egentliga humorn från angelsachser, tyskar och skandinaver, med andra ord, från folk, hvilka stodo rustade med sedlig kraft och mycken godmodighet, men föga utvecklad skönhetskänsla. Ett anti-aristokratiskt tycke präglar tidigt dessa stammar, i hvilkas borgar, hofsalar och konst man nästan beständigt tycker sig höra ett surrande af folkliga skratt och dansar.
För att kunna draga till sig Lifregementets grenadierer, måste han taga vägen söder üt. Detta hade låtit göra sig, om kungen afrest natten mellan söndagen och måndagen. Ännu vid den tiden dansade Adlercreutz på Amaranthen, hvilken orden med en lysande bal firade drottningens födelsedag. På måndagsmorgonen var det för sent. Klockan 9 skulle den vanliga mån-dagsparaden ega rum, och den dagen skulle borgerskapets militärcorpser aflösa de tyska regementena, som gjorde vakt vid slottet, men hvilka kungen ämuat taga med sig. Ty-skarne hade fatt order att på Skeppsbron förena &gt; sig med kyrassiererna och artilleriet. Adlercreutz och Klingspor skulle mottaga kungens befallningar. Allmänt bekant är, huru dessa officerare motsvarade kungens nådiga fortroende. Hvad som deremot icke torde vara mycket kändt, är, att F. så snart han fatt kunskap om hvad som tilldragit sig på slottet, genast sökte på Haga förmå drottningen att i sin sons namn utfärda en proklamation för att bevara tronen åt Gustaf V. Dessa bemödanden kröntes icke med framgång. Drottningen gjorde ett löfte, att intet företaga samt att icke ens sätta sin fot utanför Haga slott, förr än hon kunde återförenas med kungen. Kronprinsen uppfattade kanske icke fullt klart hvad det gälde, men förhöll sig ganska tranquil samt sökte till och med att soulagera sin höga moder så mycket i hans barnsliga förmåga stod. F. var utom sig af harm och sorg. Han kunde aldrig förlåta sig att icke hafva långt förut yppat hvad han erfarit om konspirationen. Nu ville han icke renoncera från en allvarlig föresats att våga det yttersta for att bevara tronen åt kronprinsen. Han sökte inverka på så många af sina vänner och embetsbröder • som han kunde få tag i, men så stor indolens rådde hos alla funktionärer, äfven bland demhvilka liksom F., genom sin tjenst ofta kommit i beröring med majestätet, att ingen rörde ett finger för att bistå F. i dennes bemödanden som god undersåte. Bland F: s försök var också att åstadkomma en mot-demonstration, då vestra armén tågade in i Stockholm.
Spens på detta rum följande, hvilket i min tanka är det väsendtligaste af hans yttranden i detta ämne: ”Blir denna bana en gång beträdd genom lagverket, är det möjligt, att vi vid en annan riksdag kunna gå i samma spår äfven för grundskattsverket, för indelningsverket, för de andra frågorna, som jag nämnde; och jag öfverlemnar till eder, mine Hrr, att bc2 H. 54 42Ö Den 23 September. dumma : hvad dom förtjena Sveriges Stander af historien, örn det kommer derhän, att alla småfrågor behandlas med stor uppmärksamhet, sorgfällighet och långsamhet, då deremot de stora frågorna öfverlemnas ut några få personer alt med Ständernas fulla rätt afgöras, och desse Ständer anse sig hafva gjort nog, då de utvalt dessa personer?” Man säger, att det skall gå alltför svårt och långsamt att någonsin komma till nödiga lagförbätlringar,'om dessa skota beslutas på 4 särskilda rum. Det är möjligt, jag medgifver det gerna, men manne icke det. sätt som Const.Ulsk. föreslagit skulle kunna föranleda att lagförändringar ginge så fort, att de derföre icke utgjorde förbättringar. Om, på sätt Hr Dalman nyss nämnt, grundsatserna vore af R. St. afgjorda och blotta ordalydelsens omständliga utförande öfverlemnades åt ett sådant Ctsk., så vore detta måhända en riktig och användbar åtgärd. Men alt öfverlemna grundsatserna att af ett Ulsk. bestämmas, det vore att afsätta sig sjelf; det vore en abdiealion, lika olämplig för den ena, som för den andra statsmakten. R. St. skulle hetas vara lagstiftare, men de vore egentligen icke annat än elcctorer af de lagstiftare, som i st. f. dem afgjorde målen emellan riksdagarne. Desse blefvo åter motsatsen af hvad de borde vara, eller de egentliga afgöringstiderna. Gr. Spens har redan ar.tydt, att om man beträdde denna bana i lagstiftningen, så kunde man lällligen komma att beträda henne äfven i beskattningen. I och med detsamma hade R. St. afhändt sig sina begge förnämsta tillhörigheter. Om nu R.
Kändt är också att hela den efterföljande regeringen blef en hårdhändt och idétom militärregering. Men skulle vi låta våra tankar dröja vid detta ämne, så skulle läsaren måhända i förtid skåda konturerna af den teckning, som, ofta dyster nog, det är vår uppgift att här upprulla för hans blickar. Dock vilja vi redan på förhand förråda så mycket af berättarens hemlighet, att på hans mörka tafla äfven en och annan glädtig ros och många blygsamma bleka liljor skola öppna sina kalkar, på det den enkla sagan i sitt lopp äfven någon gång måtte smeka läsarens vekare känslor. Vi bedja derföre, för att raskt kunna börja berättelsen, våra läsare att med fantasiens velociped, det snabbaste åkdon i verlden för att genomfara tid och rum både framåt och bakåt, den nämnda decembermorgonen år 1825 förfoga sig till den landsväg som, förenande Finland med S:t Petersburg, genomskär den ofvan skildrade dystra gränstrakten. I en släda förspänd med en liten finsk häst af det sega och uthålliga slaget som begagnas i dessa trakter i och för den lifliga trafiken emellan Finland och den stora kejsarstaden, sutto nämnde vintermorgon två fruntimmer med sin körsven. Fruntimren tillhörde synbarligen de så kallade bättre stånden, det såg man af deras klädsel. Att den ena var bedagad, sågo vi genast af de gråa hårstrån som tittade fram under mössan. Men om den andra var ung kunna vi ännu icke bedömma, ty hon har insvept sig i en stor pelskappa, hvars krage nästan helt och hållet öfverskyler hennes ansigte. Färden skedde österifrån, och de resande hade just anländt till den backe, som på sjelfva riksgränsen från ryska sidan brant sluttar ned emot den bro som leder öfver Rajajoki-ån. Då lyftade det fruntimmer, som vi ännu icke sett, upp sitt ansigte, böjde pelskragen något undan och såg frimodigt omkring sig. Ett glädtigt utrop: "Gudskelof åter hemma", undföll hennes läppar, för öfrigt, enligt hvad vi hört, en vanlig gränshelsning då finnar återvända från Ryssland.
Jag äf dock icke af den tanken, som flere hysa, att detl beviljade Nederlags-friheten ju kunnat Vara ganska gagnelig för Sverige. Någon torde af detta mitt yttrande hämta sig anledning att beskylla mig för att icke Vara Engelskt sinnad. Jag tillstår ock, att jag hellre vill vara Svenskt sinnad, och då är jag äfven sinnad som en Engelsman. Han vill sitt Fäderneslands fördel framför någon annans, och jag vet af erfarenhet, att Engelska Nation sjelf högre aktar dem, som önska sitt eget Lands, än i synnerhet deras Lands bästa. Jag tror knappt i Engelska Språket ens finnes något, som betyder Svenskt sinnad. Om flere Författningar, innefattande förbud emot vissa varors införsel, eller om för - Den 29 Mars. 175 ändradt sätt att förtulla dem, blifvit af verksamma och driftiga speculanter förekomne och eluderade, så ligger felet ej i Författningarna, Utan i deras för långsamma verkställande, och deri att de förr kommit till vederbörandes kunskap, än till Verkställighet. Jag kunde anföra flera dylika exempel, för att bevisa mitt påstående, att man ej alltid bör beskylla Författningar, utan ofta deras uteblifna verkställande, för deras ändamåls förfelande, om jag icke fruktade att missbruka Ridderskapets och Adelns tålamod, och om ej mitt hufvudändamål vore, icke att tadla, utan att föreslå afhjelpandc af missbruk. Men det må nu tillåtas mig framställa en hufvudgrund till denna bristande verkställighet. Verkställigheten ligger i Embetsmännens händer. Men månne Embetsmänneff i Sverige vidlåder mera likgiltighet för det allmännas väl, och mera egennytta, än i andra länder? Jag hyser ännu den för mitt hjerta och för min nationalstolthet tröstande tanka, att individuerne af vår Embetsmanna - corps hysa en likså varm fosterlandskänsla, likså stor färdighet att befordra allmänt väl, äfven på sitt enskildtas bekostnad, som i något annat land. Jag är härom så mycket mera öfvertygad, som nästan hvar Penninglöntagande Embetsman blott i och för sin löns ringhet kan anses göra en uppoffring af sin enskildt» fördel för det allmännas.
»Ja — för om vi inte hade vår katekes och vår ’vangelibok, så ref vi hjertat åf hinandra», anmärkte han, rörd öfver sitt eget kristliga sinne. Vid dessa ord svängde han sin slaga och tröskningen begynte. Mor Malenas höna. Fast mor Malena bodde på fattighuset, höll hon sig ändå med höna, och det var en faslig lyx, det var att tillskansa sig lifvets goda på andras bekostnad, det var att förhäfva sig öfver sämre lottade. Mor Malena var »öfverklass», på fattighuset. Den hönan var ett ständigt trätofrö. När Pernillas ungar slogo itu något, så genast skyllades det på hönan, fast Gud skall veta att den hönan var så klok och förståndig, att Pernillas ungar kunde tackat på sina bara knän, om de varit hälften så förnuftiga som hon. Och fans det något på bordet, som inte borde vara der, så strax var det hönan! Fast Malena visste på heder och tro att den hönan var det renligaste djur, som kunde trampa på marken; och var det fråga om det, så kunde man hellre taga i hönan med sina bara näfvar än i Pernillas ungar med en tång. Vid sådana utlåtelser himlade sig Pernilla likt ett helgon och sade att det visste hon visst, att det är sen död att bli uppäten af »hönsa-loppor», men det skulle väl bli hennes lott ändå. Hvarpå mor Malena hade att replikera, med ett ondskefullt grin, att det nog ginge ännu långsammare att låta »trö» sig ihjel af gäss, men hon ämnade inte den vägen vandra, så det var inte värdt de försökte — gässen nemligen — hvilket med andra ord ville säga Pernilla med hennes afkomma samt Stina och Stinas halfvuxna tös. Och som mor Malena var stor och stark, med näfvar som stodo i den innerligaste harmoni med hennes munreda, så blef följden den, att hönan satt der hon satt, d. v. s. i ena hörnet af matmoderns säng, vid fotändan, der hon hade sin rede i sänghalmen.
Ni skrifver nämligen: » Endast okunnighet eller illvilja kunna därför låta bedåra sig af socialismens läror, som blanda lögn o c h sanning så fint, att just den stora andligen omyndiga mängden arbetare må förföras o c h socialistapostlarne kunna lcfva flott på det missledda folkets uppoffringar. » Äger Ni rätt till att döma mig o c h flere med mig såsom okunniga eller illvilliga? Ni känner o s s icke, ni vet icke, huru vi kommit till de åsikter, vi försvara, Ni har icke don aflägsnaste aning om de lefnadsförhällanden, som tvingat o s s att se det nuvarande samhällets orättvisor, .lag tillhör hvarken ledarne eller det missledda folket. Jag är en fri kvinna o c h äger både kunskap och kraft till att försörja mig själf. — Men j a g har icke alltid varit, hvad jng nu är. Det har funnits en tid, då jag icke kunde uträtta något för de minas och milt eget uppehälle. Det var min skolti I, och den var både lång o c h svår. Har ni någon erfarenhet af världen, så vet ni nog, huru svårt det är för en änka med 5 barn att draga sig fram och skaffa sina barn uppfostran. Det har också kostat min mor gränslösa uppoffringar, namnlösa förödmjukelser o c h otaliga nätters sömn för att komma dit, där vi nu äro. Tror ni, att vi under sådana förhållanden kunnat undgå att se världen från dess allvarligaste sida, att vi kunnat undgå att se alla dess vrängheter? Nej, vi hafva lärt oss, att det är en orättvisa, att icke samhället har skyldighet till att försörja faderlösa barn, då deras mor af samma samhälle genom dess lagar och allmänna opinionen hindras därifrån. Hvarför skola icke alla äga lika rätt här nere på jorden, då de enligt den kristna läran ju hafva lika arfvcdel i det himmelska? Tänk blott på alla dessa arma små barn, s o m födas lill fattigdom o c h elände, hvad hafva väl de brutit för att. blifva så hårdt straffade? Och hur kan Ni begära, atl de skola lefva i helighet o c h rättfärdighet, då de icke hafva en bit mat alt stilla, sin hunger m e d!
Skulle vi nu derjemte iå en sådan i Riksgtscont. för att täfla med Banken, så skulle denna upplåning i Banken minskas. Ilr Rosenblad har redan erinrat derom, och jag får endast hänvisa Frih. Boye lill hans yttrande, såsom ett bidrag till den bevisning, Ur Frih. åstundat. Fruktansvärdt har det blifvit kalladt af Ilr v. Hartmansdorff, om denna låneoperation skulle försökas, och det är rätta ordet. Den blefve fruktansvärd, antingen penningar kunde erhållas eller icke. För att få slut på denna sak, instämmer jag helt och hållet med Hr Stuart deruti, att i afseende på de immediala behof, hvari Riksgtscont. kan vara, StatsUtsk. må afgifva särskildt för slag, men att för regleringen af skulden någon sådan åtgärd icke ens må tillåtas, som Hr Lagerhjelm i sitt intermediära förslag framställt. Frih. af Nordin: Det är i anledn. af Hr v. Hartmansdorffs yttrande, som jag begärt ordet. Han har förenat sig med mig uti begäran, att vi måtte få slut på denna vidlyftiga discussion. Jag förnyar min begäran, men skiljer mig från Hr v.
Bland de många mer och mindre berättigade klagomål mot svenska tullagstiftningen och svenska tullväsendet, hvilka tid efter annan forsports, torde den anmärkningen vara för-tjent af synnerlig uppmärksamhet, att våra tullförhållanden lägga oöfverstigliga hinder i vägen för så godt som all handel på utlandet med hit importerad t tullpligtigt gods, samt vidare att tullen,. oaktadt den är en förbrukningsskatt, * likväl utkräfves af köpmannen, hvilken tjenar som mellanhand mellan den utländske fabrikanten och den enskilde konsumenten, utan afseende å huruvida den tullpligtiga varan blifver förbrukad inom landet eller ej samt i regeln långt innan densamma uttages till förbrukning, livaraf följer, att köpmannen, som sålunda förskotterat tullen, måste i sitt pris inberäkna ränta och avance, ej endast å inköpssumman utan jemväl å tullbeloppet. Särskildt på senaste tider har detta förhållande från olika håll blifvit öfverklagadt. Exempelvis hänvisa vi till Malmö Handelsoch Sjöfartsnämnds nästlidne höst afgifna svar å tullkomiténs fråga, huruvida gällande lagstiftning vore i något hänseende för handeln och sjöfarten ofördel * Eftersom man så väl i Göteborg som i ett par skånska städer företagit sig att allvarligt skärskåda detta vigtiga ämne samt saken sålunda snart torde föreligga till behandling af höga vederbörande, hafva vi ansett en utredning af frågan vara af synnerligt intresse. Red. aktig. Uti detta svar bar nämnden framhållit, huruvida icke i vår tullstadga skulle kunna inrymmas stadganden, som medgåfve s. k. frilager, » på sätt i allmänhet i utlandet eger rum ». Säkerligen skulle äfven Göteborgs Handelsoch Sjö-fartsnämnd vara villig att häri instämma; i detta afseende må påpekas, att herr Ed. Heyman inom Handelsföreningens fullmäktige i Göteborg helt nyligen väckt en motion angående vidtagande af åtgärder för beredande af frihamnsrätt åt sistnämnda stad. Jemväl tidningspressen har uttalat sig i ämnet (se t. ex. Aftonbladet for den 3 och 8 november 1880 samt Göteborgsposten för den 17 i samma månad). Lifligast hafva dock klagomålen varit inom handelsverlden, man och man emellan.
Denna §, deri stadgas för bedräglig gäldenär i konkurs, jemte annat straff, förlust af medborgerligt förtroende för alltid, hafva Borgareoch Bonde-Stånden i förut uppgifven syftning till Utskottet återremitterat; och ehuru densamma blifvit af de två öfriga Riks-Stånden godkänd; dock som Utskottet här ofvan vid 12 Kap. 21 § föreslagit, att förlust af medborgerligt förtroende icke bör annorledes än alternativt, för alltid eller på viss tid, bestämmas såsom påföljd för de i nyssnämnda § uppräknade förfalskningsbrott, af hvilka åtminstone flera icke kunna anses mindre vanärande för gerningsmannen än det i förevarande § omförmälda hrott, samt dessutom Rikets Ständer numera, genom antagande af 22 Kap. 22 § i Utskottets förslag, för sin del beslutat," att på bedrägeribrott i allmänhet förlust af medborgerligt förtroende ej bör följa, synes konseqvensen fordra, att enahanda förhållande kommer att ega rum i afseende å bedrägeri af gäldenär i konkurs; hvadan Utskottet vördsamt hemställer, att Rikets Ständer för sin del måtte, Ridderskapet och Adeln samt PresteStåndet med frångående af sina redan fattade beslut, för ifrågavarande 1 § antaga följande lydelse: »Finnes gäldenär, som kommit i konkurstillstånd, hafva öfvat bedrägeri mot sina borgenärer i något af dessa fall: 1. att han under lånadt namn köpt egendom och den bland tillgån garne ej uppgifvit eller under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal egendom från konkursboet undandragit eller annorledes svikligen förskingrat, undandolt eller ur vägen skaffat något af sina tillgån gar; eller 2. att han i hemligt förstånd med någon föregifven borgenär uppgifvit eller vidgått falsk skuld; eller 5. att han, der han idkat handel eller annan rörelse, hvaröfver bok hållas bör, fört falska böcker eller sina böcker svikligen förändrat eller uppsåtligen förstört, undanstuckit eller oläsliga gjort; en sådan gäldenär skal! dömas till straffarbete från och med två till och med sex år, så ock till förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid.» Lag-Utfkoltets Utlåtande N:o 55. 21 5 §•
Sedermera har Kongl. Majrls Befallningshafvande granskat, pröfvat och förmodligen jemfört dessa förslag, socknar och tingslag emellan. 0m man nu icke vill antaga, att allt detta gått orätt till, blir man t vungen all erkänna, att skaltetalet är och blir den rättaste grund för noteringen, och ehuruväl äfven derigenom kan uppkomma olikheter, i synnerhet i afseende på de hemman, sorn för längre tid tillbaka blifvit afvittrade, men dessa olikheter blifva både färre och mindre än om taxeringsvärdet skall tagas till grund; dessutom föranleda dessa olikheter icke så mycket lill missnöje, emedan det ligger i alllmänna opinionen, alt hvar och en bör draga allmänna bördor i förhållande till innehafvande hemman eller skattelak hvilket också alltid tjenar till grund vid egodelningar, och det så mycket hellre nu. ■Stats■samt Occonomie-Vtskottens Betänkande N:o ap. son» hvar och en vid afvillritigen erhållit egor i förhållande till slsaltefalet, eller ock förmedling i förhål lande till egor lie. Om skatte talet tages till gruiul, så iir det sjelfva jorden sorn blir roterad, men om taxeringsvärdet skall dertill lagas, så blir det meia arbetet sorn kommer alt roteras, och jag anser det för obilligt trch orättvistj att den arbetsammaste, som mest förbättrat sitt. hemman, till belöning derföre, skall få den tyngsta roteling, och tvärtom, den som mest vanbrukat sitt hemman, skall få den lättaste; genom ett sådant sätt att beskatta arbete, dräpes all odlingshog. Uti Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelse af den 29 sisllidne Februarii, angående rotering i Jemtland, har Kongl. Maj:t i Nåder yttrat, alt de i Jemtland uppkommande nya hemman skola, efter frihetsårens förlopp, efter liand öka deri gamla rote ringen med nya numer.
Propositioner och Skrifvelse!-, Kongl. Maj:ts Nådiga, angående ankomsten af ett Stats-Råd för aflemnande af sådana: I. 41, 139, 183; II. 56, 164, 557. Propositioner och Skrifvelse^ Kongl. Maj:ts Nådiga: — o N:o 2, angående upplåtelse af f. d. Pipare-bostället Bränn Arby vid Södermanlands regemente, för uppförande af skolhus åt Wansö församling: I. 50, 90, R 90; B. II. 91, 108, 150, A. 150, fi. 299. — N:o 3, angående befrielse Lyström: Propositioner och Skrifvelser, Kongl. Maj:ts Nådiga: — N;o 7, angående pension å Allmänna Indragnings-Stalen för f. d. Propositioner och Skrifvelser, Kongl. — p — 143 Propositioner och Skrifvelse^ Kongl. Majlis Nådiga: — N:o 23, i anledning af åtskilliga utaf Rikets Ständer vid sistförflutna riksmöte beslutade lagförändringar: I. 51, 92, A. 92. — N:o 24, angående öfverlåtande till Westerbottens läns innevånare af gamla länsfängelse-byggnaden i Umeå med tomt:I. 49, 90, R. 90, B. 484, 487, A. 487; E. II. 148. — N:o 25, angående öfverlåtande till Jemtlands läns innevånare af gamla länsfängelse-byggnaden i Ostersund: 1.50, 90, R. 90, B. 484, 487, A. 487; É. II. 148. — N:o 26, angående öfverlåfande till Wester-Norrlands länsinnevånare af gamla länsfängelse-byggnaden vid Hernösand med tomt: I. 50, 90, R. 90, B. 484, 487, A. 487; E. II. 148.