Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då Hr von Hartmansdorff i sitt nu afgifna anförande velat göra behandlingen af sin motion beroende af Hr Gr. o. Landtm:s mening om rättigheten att väcka denna raotioD, frage förklara, det han ansåg en sådan rättighet enl. 10 Den 25 Oktober 5G:le §:n Riksd:sOrdn:n icke ega rum, emedan den af Hr von Hartmansdorff åberopade händelse, eller naringarnes förfall i följd af tull-lagstiftningen, icke kunde vara en nu under Riksdagen inträffad händelse, utan en händelse, hvars verklighet endast framdeles kunde visa sig, sedan man sett lagstiftningens följder; och ej heller det inträffade, alt Ständerne vägrat anslag lill naringarnes uprälthällande, enär (lere sådane anslag blifvit beviljade, samt hvad slutligen anginge, att anslag blifvit förvägradt särskildt för en teknisk skola i Borås, della icke vore R. Sits beslut, då ett sådant anslag blifvit bifallet af 2:ne Stånd och således korume att blifva beroende af omröstning i förstärkt StatsUtsk.; hvadan och då således icke någon af de händelser inträffat, sorn enl. nyss åberopade § erfordrades för väckande af motion efter det motionstiden tilländalnpit, Hr Gr. o. Landtm, icke kunde anse remiss af ifrågavartde motion vara grundlagsenlig, samt då Hr von Hartmansdorff förklarat sig vilja låta dervid bero, finge hemställa om R. o. Ad, ansåge ifrågavartde motion böra läggas till handlingarne. Ropades Ja. Föredrogs, meri bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, Lagsamt Allm. Besvärs och Ekon.Utskrns den 21 dennes på bordet lagda Betänk. M 28, i anledn. af dels K. M:s Nåd. Propos. till R. St., med förslag till GrnfveStadga, dels väckte motioner om rätt till inmutning af takskiffer, samt sådana bergoch stenarter, som genom deras allmänna användbarhet kunna vara föremål för industri och handel. Frih.
De trycktes 1757, och dedicerades till hans Mor. Detta hans först utgifna poetiska arbete var ett verk af hans sjuttonde lefnadsår. Hans nittonde gjordes minnesvärdt genom en annan bedrift: han berättar nämligen, att han då drack sig ”första gången plakat”, och af ”pontak”, hos Holländske Ministern Marteville 14, på Söder; lyckligtvis i Maria-trakten, ej långt från föräldrarnes boning. Att han på sin mors inbjudning fick sofva ut ruset i hennes knä, är betecknande för hennes ömhet – och svaghet. Kort derefter underställdes ett skaldestycke, kalladt ”Månan”, i djup vördnad Dalins omdöme Vitterhets-fursten fann deri blott ett enda ord att ändra: ”predikstol,” i hvars ställe han satte ”lärostol”. Lätt kunde förmodas, att detta stycke (tryckt 1760) var ett sentimentalt: men det gick ut på satir; författarn låter sig i en dröm förflyttas till Månan, och finner der ett samhälls-tillstånd, som företer den högsta stegring af alla hemverldens dårskaper; särdeles af den lust hos hvarje samfundslem, ”att blanda sig i andras värf och rubba ordning, frid och ro” 15. Det hela röjer öfverallt en Dalinsk efterklang. – I allmänhet skönjes, att han till 1765, eller sitt tjugufemte år, i den mängd verser, som han dessförinnan skref, bibehöll Dalins maner och tonarter. Så t. ex. i den bland hans ”Valda Skrifter” omtryckta sången vid hans vackra och fromma Moders graf 16. Till denna tid höra ock åtskilliga af de skaldebetraktelser öfver våra helgdagars evangeliska kyrkotexter, som längre fram trycktes i en samling kallad ”Zions Högtid”.
Frågan om upphäfvande eller förändrande af en utfärdad och till efterlefnad anbefalld För - Den 10 Januarii. 577 Författning, anser jag böra förutsätta, att samina Författning, antingen är stridande emot Rikets fastställde Grundlagar, eller i vissa afseenden overkställbar eller båda tillika: De skäl för en åsyftad förändring den värde Ledamoten uppgifver, synas icke innefatta någondera, ulan vara följder af vederbörandes vid Markegångssättningarne orätt fattade förstånd om Författningens esprit, äfvensom en origtig tillämpning deraf, hvilket, då det inträffat endast i omförmälte Län, lätteligen kan rättas och för framtiden förekommas. Med åsigt af ämnet från denna synpunct, är det som jag till Höglofl. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Protocoll, hållna bos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828, 1829 och 1850. Sextioiuleförsta Häftet. STOCKHOLM. Tryckte hos Johan Hörberg > i836. Fredagen d. 5 Februarii r83o. Plenum klockan lialf till io Förmiddagen. Föredrogs ånyo RiddarhusUtskottets, den i i sistlidne Januarii afgifne, samt den 18 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde memorial, med förslag till Reglemente för de så kallade NäringsStipendierne. usta Punkten. Bifölls. 2:eira Punkten. Herr von Hartmansdorff\ August: Jag tillstyrker det tillägg, att när de sökandes omständigheter för öfrigt äro lika, böra högre kunskaper gifva företräde. Om Ridderskapet och Adeln deri instämmer, torde redactionen derom kunna bestämdare uppgöras i RiddarhusUtskottet, utan återremiss af hufvudsaken. Herr Bråkén1ijelrris Pehr Reinhold:
tig hyperidealist — trodde, att kärleken — Ja, det vill säga först, men se ' n jag kom som ett svindlande stjärnskott och att rest tillbaka till Upsala, ångrade hon sig de två själarna bara med en lång, lång blick genast skulle smälta samman. Utan ord, utan så mycket som en handtryckning skulle de känna och förstå, att de hörde hvarandra till för tid och evighet Ja, så där vackert drömde min lilla väninna om kärleken, ser ni. Så en sommar var hon på besök på ett romantiskt landtgods, som ägdes af en rödskäggig patron. Men det var inte patronen hon hälsade på, utan hans syster, som förestod hans hus, för de båda flickorna voro två besläktade själar, ser ni, men patronen han var min väninna hjärtligt led, för allt hvad han krusade och fjäskade. Efter middagen, då de små flickorna brukade försvinna i de mest undangömda bersåer och poetiska grottor för att riktigt ostörda få diskutera sina » stora idéer », snusade han alltid upp dem, och på deras promenader trafvade han jämt efter dem och fortsatte med trafvandet på sitt rum till långt ut på nätterna, så att de inte ens fingo sof va i fred för honom. Min lilla väninna vardt allt ledare och ledare åt honom och undvek skickligt ett på-tu-man-hand, då hon väl förstod, hvad det skulle föra med sig. Men så sista dagen, då hon gick omkring och » tog af sked » af sina favoritplatser, under det patronen var ute på ägorna — trodde hon — dök han upp bakom ett buskage, förde henne till en bänk under en skuggrik kastanj, suckade och fick sockerlag i ögonen, började så orda om, att han märkt, hur förtjust hon var i hans Blommedal, och hur innerligt detta fröjdade honom. Hon satt så tyst som en liten råtta, när katten nalkas. Det hon erfor var en blandning af den yttersta leda, rädsla och obehag, men också en liten gnista medlidande. Hon tyckte det skulle vara omöjligt att säga ett tvärt nej, men ändå omöjligare att ge den minsta lilla skymt af hopp. — Fröken svärmar för naturen — började han igen, sedan han fåfängt väntat på ett svar — - men när man är ensam.
Under en lång tid har detta förhållande väl kunnat fortfara, men, till följd af en ökad folkmängd, samt då man mer och mer måst erkänna nödvändigheten att icke inskränka til 1 - gångarne på medlen för anskaffning af en så oumbärlig artikel som mjöl, och derjem'e insett omöjligheten att noga afmäta qvarnarnes antal elter det för handen varande behofvel, så har det inträffat, att, vid pröfning af ansökningar om nya qvarn-anläggnitigar, sådane i senare tider mera sällan blifvit afslagna, och har följden häraf åter blifvit, att de gamla qvarnarne kommit i saknad af den vid deras skattläggning påräknade mäl detillgången och sålunda sattes ur stånd att utgöra sina gamla grundräntor. Tillfälle att erhålla lindring eller nedsättning i dessa är väl öppet lemnadt uti rättigheten alt söka förmedling, soin, då skäl dertill företinnas, kan vara bifallen, men detta är förbundet med stora omgångar, svårigheter och tidsutdrägt samt dessutom beroende på tillfälliga företeelser, som för hvarje år kunna undergå förändringar, hvadan Utskotten ingalunda kunna anse detta medel för jemkning uti qvarnbeskattningeu vara lämpligt eller mot ändamålet svarande. Oaktadt qvarnar icke äro att anse såsom annat än fabriker och såsorn sådane äro underkastade förändringar, som hvarken på samma sätt eller i lika grad ega rum med den skattskyldiga jorden, så hafva de likväl från äldre tider betraktats lika dermed vid beskattningens uppgörande och sålunda icke allenast blifvit åsätta grundräntor, utan äfven till en det upptagne och beräknade uti indelningsverken, hvilket senare äfven synes alldeles olämpligt, då man måste förutsätta stadga och varagtighet vid in - Statssamt Altm. Besv.- och Ekon,-Utslottens Betankande, N:o 178. 7 delningen, som likväl icke kunna påräknas hos qvarnar, hvilkas värde och förmåga att utgöra sina skatter bero på en mängd tillfälligheter, helt och hållet främmande för den indelda jorden, såsom eldsvådor, m. m.
Han var alldeles ingen sinnesfiendtlig asket, han älskade fester och gästgifvarens vinstuga, der han med synnerlig förkärlek åt kramsfågel med enbär — men alla kramsfåglar i verlden och alla lifvets njutningar offrade han med stolt beslutsamhet, när det gälde en idé, som han ansåg för sann och god. Och han gjorde detta med en sådan anspråkslöshet och försynthet, att ingen någonsin lade märke till martyren, som egentligen dolde sig under detta löjliga yttre. I verldens mening var hans lif förfeladt. Simon von Geldern hade bedrifvit sina humanistiska studier vid Jesuiter-kollegiet, men då föräldrarnes död gaf honom fullständig frihet i väljandet af sin lefnadsbana, valde han att icke välja någon alls, afstod från hvarje brödstudium vid utländska universitet och stannade hemma i Düsseldorf, i »Noaks ark», som det lilla huset kallades, hvilket han ärft af sin far och öfver hvars ingångsport man såg en ganska väl utmejslad och i bjerta färger kolorerad Noaks ark. Han var en mycket flitig man, och här öfverlemnade han sig nu helt och hållet åt sina lärda vurmerier och petitesser, sin mani för böcker och framför allt åt sitt skriftställarraseri, som han i synnerhet bedref i politiska dagblad och obskyra tidskrifter. I förbigående sagdt kostade honom icke blott allt skrifvande utan också allt tänkande den största ansträngning. Uppstod kanske detta skrifraseri af hans längtan att uträtta något i det allmännas tjenst? Han följde med alla dagens frågor, och läsning i tidningar och broschyrer dref han ända till mani — egentligen icke för sin egen skull, utan derför, att hans far och bror hade varit medicine doktorer. Och de gamla gummorna kunde icke få ur sina hufvuden, att icke han, en son till den gamle doktorn, som så ofta kurerat dem — att icke han också ärft sin fars läkemedel; och när de blefvo sjuka, kommo de löpande till honom med sina urinflaskor, bedjande honom under tårar, att han måtte se på dem och säga, hvad som fattades dem.
» Maj » J uni 11 . 12 » Augusti 45 » September 12 » Oktober 11 » December » Januari — Summa födde 140. Summa döde 22, it — 330 Om de 8, som af sjukdom afgingo i Juli, December och Januari afdragas, återstå 14 vid eller Straxt efter födseln förlorade grisar af födde 140, eller jemt 10 procent, hvilket val icke är något så särdeles ovanligt, att det såsom sådant förtjenar att anmärkas. 5:o Förlusten å Gödoxarnes konto finnes endast på papperet och beroende deraf, att dé för året till gödning uppställda oxarne utgjordes af sådana, sorn utgallrats såsom icke vidare för åkerbruket lämpliga, och hvilka icke återgifvit både den summa, tor hvilken de såsom dragare inköpts, samt gÖdningskostnaden. Bokföringssättet angifven nu huru mycket för hvarje oxe bordt afskrifvas, innan densamme uppställdes till gödning, och genom en omforing häraf kommer detta konto ej att utvisa någon förlust, Detta utvisar det egentligen icke heller nu, utan endast huru mycket hvarje dragoxe efter vissa år försämrats under den tid han användts i arbete för åkerbruket — och i detta fall är detta konto nu ganska upplysande och lärorikt, likasom hvarje konto, der förlust uppstår, om män inser orsaken till och förhållandet med förlusten. 6:o Vid Institutets konto må särskildt erinras, att Institutet för året kostat Staten icke 38,603 R:dr 30 öre, såsom Revisorerne upptagit, utan endast 19,730 R:dr 62 öre, nemligen: Det uppburna stats-anslaget 12,000: — Egendomens afkastning 5,685: 62.
); M. Arhusiander. E. von der L ancken. Ingeborg Elfving. I T *. St) - relsens i ' Draktreformforeningen årsberattelse. Föreningeii står IIII vid diitet af sitt nioiide arbetsh och hm under detsamnia Iiaft glädjen att från iitakilliga litil1 mottaga bevis p&amp; syiiipati och intresse för sina striifvaiiden. Den. 20 april 1894 anorclnade styrelsen å Fredrika-BremerFörbiindets byrh ett möte ocli en iitstallning af fijreningens sa.nitliga modeller. Vid detta möte, som var besökt af eii talrik ocli intresserad publik, hö11 fru Ma~1.a Bolin ett föredrag - den inocleriia lmin~~oclrakteil -, som infördes i tidningen Iiiiin den 27 april ocli den 4 maj 1894. I nanmda tidning inflöt i sl~xtet af ' augusti s. å. afven en. iIl~istreracl artikel om föreiiingeiii skoldrakt. Modelleriia Iiafva iiilder det gångna h e t varit exponera&amp; flerstädes i Stockholm, bl. a. å folkskollarari~meseminariet af doktor M. $on.clen samt vid föräldramöten i åtskilliga skolor. 1 brosch y f en H! / $ iemis7cu nid til i! Aemeqz BetrGfunde, pli~7~01. med. clolctorerna E. Sederliolm, M. Sonden och F. W. Warfvin.ge, f ' örordas en klädedräkt, som %r i fiill öfverensstän~~nelse med föreningen^ modeller. Styrelsen har låtit trycka ett utclrag III: nämnda broschyr tillika med en förtecliiiing öfver n~.odellsainlingen. Arbetet under hret liar varit riktadt liufv~idsddigen p i skoldräkten.
Derefter gick prinsessan sin väg; men svennen blef väl till mods, trädde glad inför sin matmoder, och sade att han lyktat sitt göromål, som hon tillsagt honom. Andra dagen lät Hafs-frun ånyo kalla ungersvennen, och sade: »jag vill nu sätta dig ett annat prof före. I mitt stall stånda hundrade hästar, och der har icke varit rensadt i manna-minne. Nu skall du gå dit, och göra stallet rent. Om du det har gjort tills i afton när solen qvällas, vill jag stå fast vid mitt löfte.» Så ordadt, gick hon sina färde, och lemnade svennen åt sig sjelf. Men när prinsen kom till stallet, kunde han väl se och märka, det han aldrig skulle gå i land med sitt arbete. Han satte sig derföre ned, stödde hand under kind, och grät bitterligen. Han hade inte suttit länge, förrän den fagra Singorra kom åter gåendes, och sporde hvi han var så sorgsen. Konunga-sonen gaf till svar: »jag kan icke annat än gråta. Hafs-frun har befallt mig rensa hennes stall, om jag eljest icke vill mista dig och all annan glädje. Men stallet skall vara rent i afton, vid sola-glädningen.» Jungfrun tog till orda: ’jag vill hjelpa dig, om du lofvar bli mig trogen; ty dig skall jag aldrig svika.’ Prinsen jakade härtill, och sade att han aldrig skulle älska någon annan än henne. Då gick Singorra bort till stall-dörren, fattade en gull-piska som hang på väggen, och slog hästen, som stod längst undan i vrån. Genast slet hästen sig lös, och begynte skrapa marken med sina hofvar, intill dess hela stallet var rent, så att alla hundra fålarne gnäggade och stampade af fröjd. När allt detta var gjordt, gick prinsessan sin väg; men svennen var väl till mods, och trädde glad inför sin matmoder, att förkunna det han fullgjort hennes bud och befallning. Tredje dagen lät Hafs-frun åter kalla konunga-sonen, och sade: »jag vill sätta dig ännu ett prof före.
Jag anser säledes Ick-Eoi-Lij^e äga Ständers magt, titan sä wida de stMs följa de dem af deras irincipsler gifne föreskrifter, och som denna fräga icke bestämdt är i Grundlagen omnämnd, sä har jag med anledning af 8o H. i Regerings-Formen och 29 §. i Riksdags-Ordningen om förklaring häröfwerwändt mig til Lonstitutions-UtskottetLika sä litet anwändbar emot Herr L^Uensvgan, anser jag det uttrycket, personligt förolämpande, wara, söm i 50 §. Riksdags-Ordningen omnämnes, Vermed förstäs utbrott af invc-ckiver, hotelser och förklenliga uttryck, men ingen kan sinna sin heder derigenom, at man frägar om han fullgjort sine ^eaclemiska Lpecimina. Detta är en fräaa, som bör göras hwarje Domare, hwarje ^Äoi-' m. fi. och säledes är för en Riksdagsman gansta tilständigt, såsom ägande enskildt samma rätt, som hela Ständer gemensamt. För Friherre ZVlsnnk-rbeim har jag enskildt all aktning, men kan ingalunda finna, ar han i egenskap af )ustitiLOmbudsman är nägon kei-sous, 8scrL, emot hwitken yttranden kunna anses anstöteliga, som emot andra äro gansta oskyldiga och tillätne. Af hwad jag nu yttrat, synes, at jag anser för - Den 6 Mars.
Enär nu planen till denna, i afseende på accordernas olikhet i armeen, ganska svåra och invecklade åtgärd blifvit uppgjord af mig och till K. M. i und. hemställd i milt memorial, rörande Arme'ens lönereglering, samt sedan antagen af Krigsbefälet, emottager jag här med särdeles nöje Frih. Hermelins tillvitelse att vara vägledare i credi tsyst eme t, hvilket åtminstone i förenämnda afseende har verkat på ett ganska lyckligt sätt. Försynen gifve, att jag kunde förtjena samma tillvitelse i afseende på en annan af mig, efter alldeles samma princip, uppgjord plan för grundbeskattningens upphäfvande, lika verkställbar som den förra. Den skulle utgöra det största monument öfver mitt ringa namn, som jag möjligtvis kunde önska mig. Resultatet af hvad jag här vågat anföra är, att ända - D c » 28 Augusti. målet med hvad man behagar kalla statsskuldssystem, men jag kallar fondsystem, egentligen är att mobilisera immo bil förmögenhet för att kunna begagnas a) dels för statens behof, i fall rättvisans fordringar mot samtiden eller behofvet i nödens stund så klafver, b) dels för enskilda behof, som erfordra ett större rörelsecapital, till handelns, industriens och näringarnas behöriga bedrifvande, än den inskränkta banco-sedelstocken möjligen nu kan tillbjuda dem. Blott härigenom kan Sverige lyfta sig ur sin vanmagt och vidga sin rörelse utöfver den diminutiva seala, i hvilken det nu arbetar och som är så litet öfverensstämmande med lidehvarfvets fordringar och andra nationers jättesteg. Sverige befinner sig nu till dem i samma ställning som en fabrik, hvilken går med handkraft och vill täfla med en fabrik, gående med ångkraft; den förra blir undersåld af den sednare och mäste antingen antaga det allmänt nyttjade artificiella medlet till drifkraft, eller ock gå öfver ända.
Sits revisorer, yttrat, att jag icke ville ingå i någon tvist i afseende på redactionen af Utsk:s förslag, så mycket mer, som jag anser mig alltför litet dertill vuxen i jemförelse med den värde talare, som gjort anmärkningen. Jag tror dessutom icke att det är möjligt att så stylisera ett förslag, alt det skulle utesluta alla tillfällen till anmärkn:r, ty det är ganska lätt att uppleta ett och annat ord, hvilket man anser mindre lämpligt, och föreslå ett annat i stället; men om icke dessa ord föranleda otydlighet i sak, så tror jag icke att man vid dem hör fästa någon synnerlig uppmärksamhet. Den värde talaren har äfven anfört såsom el t bevis på de känslor, som skulle lifva StatsUtsk., att Utsk., i stället för orden "Dess höga arfvingar”, endast begagnat uttrycket "Dess arfvingar." Jag tror att denna anmärka, snarare är ett bevis på de känslor, som lifva den värde talaren emot StatsUtsk., att alltid hos dess ledamöter söka finna några dolda afsigter. Jag vill visserligen medgifva, alt det kanske varit mera rojalistiskt att säga "Dess höga arfvingar”, än att endast säga ”Dess arfvingar”; men hvad sjelfva känslan för de personer, som med dessa ord betecknas, beträffar, så tror jag att den är lika stark hos Utsk., som hos den värda talaren. Vid 18 §:n har det blifvit anmärkt, att Riksg.cont. icke borde hafva rätt att utsätta vissa terminer för betalningen af vederbörligen godkända kronofordringar, äfvensom icke att bestämma någon lägre ränta derå lill dess betalning inträffade, utan att Kronan borde betala på samma sätt som andra gäldenärer.
I afseende på den af Johannes Nilsson påyrkade rättighet för beväringsskyldige att sjelfve välja tjenstgöring till lands eller sjös, vid fotfolket eller rytteriet, få Utskotten erinra, alt motion derom äfven vid sist hållna riksmöte var föremål för Rikets Ständers pröfning; men lemnades utan bifall, på tillstyrkande af dåvarande Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskott, som till stöd derför hufvudsakligen anförde, atl den uttryckta farhågan - Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 28. 9 hågan att ynglingar med afgjord motvilja för hafvet skulle, om de tillhörde flottans bevärings-områden, blifva underkastade en mot deras fallenhet och böjelse stridande sjötjenst, utan tvifvel kunde anses öfverdrifven, så mycket hellre sorn vid bevärings-manskapets användande till olika slags tjenstgöring för flottans behof, afseende säkerligen, äfven till tjenstens fördel, komme att i möjligaste måtto fästas vid olika vanor och fallenhet hos ynglingarna från särskilda delar af bevärings-områdena. I allmänhet och med undanlag af ett mindre antal från de närmast flottans stationer belägna orter, exercerades de äfven till lands gemensamt med den öfriga beväringen. För ordnandet af sjöförsvaret och bevärings-manskapets användande för detsamma vore dessutom, på sätt Rikets Ständer i underdånig skrifvelse af den 8 Juli 1848 anfört, nödvändigt att veta hvarest bemanning till flottan kunde erhållas, och att känna ungefär huru stort antal, sorn i sådant afseende vore af bevärings-manskapet att påräkna. Denna af Rikets Ständer uttalade åsigt skulle helt och hållet motverkas, om det berodde af de beväringsskyldige att välja emellan tjenstgöring vid landtarméen eller flottan, utan. begränsning af särskilda områden. Och hvad anginge den genom 19 § 2 mom. i Kongl.
S la ts-Ut skottets Betänkan Jen. 533 vilkören dervid, sjnes Indelningshafvaren icke eller böra blifva beroendeaf de förhållanden, sorn, på grund af Arrende-Contractet emellan Staten oell Arrendatorn, kunna uppkomma, ulan föreslog alltså Afdelningen, att alla Arrenden af sådane Mililiae-Boställen, sorn hädanefter komma att utarrenderas, borde för Statens räkning och af de under Krigs-Collegium stälde Uppbördsman infordras, samt Indelningshafvaren försäkras att oafkortad! utaf Staten årligen utbekomma det Arrende-belopp, som vid hans tillträde af Indelningen Boställs-Arrendatorn bordt utgöra; Äfvensom att, Städje-penningarne för Militiae-Boställen och de räntor som å desse medel kunde inflyta, borde till Kongl. Krigs-Collegium och Boställs-Cassan levereras, som deremot till Indelningshafvaren skulle årligen utbetala en 3o;del af den erhållna Städjan; hvarigenom, samt med en klok förvaltning af denna Gassa, som är Riksens Ständers Revisorers granskning underkastad, icke skulle brista tillgång, att betacka de förskotts utgifter, som möjligen ett och annat år kunna ega rum, i händelse af någon Arrendators obestånd. Sluteligen, som min öfvertygelse är, att det skulle vara en stor JNalional-vinst, 5o4 Sba ts-U (.sk o att genom detta? utarenderings .sätt*. se eija fr»,. oberoende’ oell tryggad GlassArrén-, datorer,. på. K ro nooch BesLälls-Jorden, anser jag, att dea Arrendator, sorn: vid; 2örte' Arrendegård anmäler sig till för-, ny else.- af Gonfcractet, bör hafva rätt, att. då Cd nr värdering och Auction*, för att, tryggas i sin. besigtningsrätt af Bostället..