Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De jernvägsföretag, hvilka på sådant sätt kommit till stånd, företedde väsendtliga olikheter med den nu ifrågavarande anläggningen, enär de sålunda byggda banorna voro vida kortare och i följd häraf icke erfordrat så stora kostnader, som den nu föreslagna. Dessutom borde icke förglömmas, att de flesta bland dessa blifvit anlagda i landets folkrikaste, bördigaste och mest uppodlade trakter, der befolkningen redan hunnit till en hög grad af välmåga. Annorlunda vore förhållandet i nu ifrågavarande landsbygd, der visserligen rika elementer till välstånd förefunnes, men der ett sådant ännu icke hunnit utbilda sig, i följd af de svårigheter och hinder, bristen på kommunikationer lagt och ännu lade i vägen för näringsverksamhetens utveckling. Men, om det också icke kunde ifrågasättas, att de i jernvägsföretaget intresserade orterna skulle sjelfva taga detsamma om hand, syntes likväl billigheten fordra, att dc för erhållandet af så stora förmåner, som jernvägen utan tvifvel skulle bereda dem, underkastade sig en kännbar uppoffring, som i någon mån kunde för Staten underlätta sakens utförande. Om nu den landsdel, som af jernvägen skulle hemta fördel, erbjöde sig att utan anspråk på delaktighet i banan till företaget tillskjuta en million Riksdaler Riksmjmt, så hade den åtagit sig en utgift, som, ehuru icke fyllande mer än en jemförelsevis ringa del af kostnadssumman för det hela, dock vore nog stor och för ortens innevånare betungande, att kunna grundlägga en billig förhoppning derom, att förslaget snarare än eljest skulle vinna afseende, helst af de orter, som hittills gynnats af stambanor, ännu ingen framkommit med ett sådant anbud. Under åberopande af alla dessa fullständigt utvecklade skäl och omständigheter hafva de inom orten för denna angelägenhet utsedde komiterade, på sätt ofvan blifvit anfördt, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit om aflåtande till Rikets Ständer af nådig Proposition i ämnet, hvilken underdåniga anhållan dock icke föranledt till annan åtgärd, än att handlingarne i ämnet blifvit till Utskottet öfverlemnade.
Med anledning af hvad sålunda förekommit tillstyrkes, att Rikets Ständer i svar å den Kongl. Propositionen underdånigst meddela, att Rikets Ständer finna den nuvarande organisationen af Krigs-kollegium i flera hänseenden olämplig och bristfällig, och att Rikets Ständer medgifva, att Krigs-kollegium förändras till en Arméförvaltning på det sätt, att inom densamma bildas tre särskilda afdelningar, hvardera ställd under en Militär-chef, och att åt desse Chefer uppdrages att, hvar inom sin afdelning, med nödigt biträde, på eget ansvar handlägga och afgöra alla sådana mål, som i något hänseende fordra militärisk tekniska insigter; men att alla öfriga mål och ärenden öfverlemnas till en särskild af Militär-cheferne oberoende afdelning, som utgöres af endast civile medlemmar och med kollegialt arbetssätt, åt hvilken afdelning tillika uppdrages den omedelbara dispositionen af Arméförvaltningens kassa och kontrollen deröfver jemte den bokföring, som afser att redovisa för embetsverkets hela förvaltning, hvarjemte Rikets Ständer torde böra dels anhålla, att Kongl. Maj:t ville från Arméförvaltningen skilja så väl vården och inseendet öfver arméens boställen, som förvaltningen af de landtförsvaret tillhöriga fonder; äfvensom ock tillse att kassaförvaltningen bringas i öfverensstämmelse med den reglering af Statens allmänna penningeförvaltning, som kan blifva en följd af Rikets Ständers derom särskildt gjorda underdåniga framställning; dels ock förklara, att om Kongl. Maj:t finner lämpligt, att före nästa riksdag gå i författning om inrättande af en Arméförvaltning, i enlighet med nu uppgifna grunder, Rikets Ständer medgifva att nuvarande anslaget till Krigs-kollegium må för sådant ändamål användas, dock under förbehåll, att Statsverkets utgifter icke derutöfver må ökas till följd af anspråk af de nu der anställde embets och tjenstemän.“ Uti denna reservation hafva instämt: Herrar A. A. Berger, P. L. Wistelius, Alfr. Grenander, L. R.
Så skref Frans; och ej nog med att han skref det, han tänkte äfven så. Hans ädla och rena sinne, hans lifliga, allt uppoffrande tillgifvenhet väckte till nytt lif den goda fru Mannerstedts domnade själskrafter. Hon började tänka på hvarjehanda utvägar, dels för sin egen bergning och dels för att någon gång kunna bidraga med en skärf åt sin älskling. Flera försök gjordes i åtskilliga vägar; men de kröntes icke af någon framgång. Då erinrade sig fru Mannerstedt, att i fordna dagar, när hennes hus och hennes bord räknades bland de bästa i staden B**, hade gästerna slösat mycket beröm samt af hjertans grund prisat hennes utmärkt ypperliga öl. ”Jag skall brygga öl och sälja det!” utbrast den goda frun med en glädje, fattlig endast för den, som under behofvets gissel sjelf erfarit, hvilket öfvermått af sällhet blotta tanken att kunna lyckas skänker åt den, som bjudit farväl åt hopp och glädje. Fru Mannerstedt började med fröjdefullt mod sitt ölbryggeri; och se, det lyckades förträffligt! Sjelf, ty hon hade alltid varit en driftig husmoder, lade hon hand vid allt. Då hon, väl påklädd, de sena vinteraftnarne satt på en pall framför sina rena, snygga ankare, och påtappade sina buteljer, samt med den af kölden stelnade och darrande handen lyste med vaxdanken, och om hvar och en fått nog, och om det syntes klart och friskt, kunde det väl hända, att, vid minnet af salig far och bättre dagar, en tår smög sig nedför den skrynkliga kinden; men den borttorkades genast, vid erinringen att hennes bemödanden kunde i någon mån lätta den älskade sonens bekymmer. Hon hade nemligen från annan hand erhållit underrättelser, och dessa talade väl om hans oafbrutna flit, ja ända till ytterlighet gående arbetsamhet; men de omnämnde äfven, att hans behof blefvo allt mera tryckande, samt att han under det sista halfåret nödgats försälja sitt ur och flera andra saker af värde.
Statsrådets samtlige ledamöter, där de icke laga förfall äga, skola övervara alla mål av synnerlig vikt och omfattning, som, efter dem förut meddelade föredragningslistor, i statsrådet förekomma och rikets allmänna styrelse röra. 1809: Krigsmagten til häst och fot så wäl som Båtsmanshållet af rotering och indelning förblifwer wid de med Landet och Städerne uprättade Contracter och Indelnings-werk, hwilka til deras hufwudgrunder skola orubbade wara, intil des Konungen och Riksens Ständer finna nödigt någon ändring deruti samfäldt at göra; kunnande ingen ny eller tilökad Rotering, utan genom Konungs och Ständers sammanstämmande Beslut, tilkomma. Vill Konungen utrikes resa, meddele Han statsrådet in pleno denna Sin föresats och inhämte dess tankar däröver, på sätt 9 § omtalar. Besluter Konungen därefter sådan resa och den verkställer, befatte Sig ej med rikets styrelse eller utöve den konungsliga makten, så länge han utrikes vistas, utan föres riksstyrelsen under Konungens frånvaro, i Hans namn, av den till tronföljden närmast berättigade prins, om han uppnått tjugufem års ålder. Han styre såsom regent med all konungslig makt och myndighet, enligt denna regeringsform; dock må han ej adeligt stånd och värdighet förläna, eller till grevligt och friherreligt stånd upphöja, eller riddarevärdighet utdela; ävensom alla lediga förtroendesysslor endast tills vidare kunna förvaltas av dem, som regenten därtill förordnar. Har den till tronföljden närmast berättigade prins icke uppnått tjugufem års ålder eller är han av sjukdom eller utrikes vistande hindrad att riksstyrelsen utöva, då styre såsom regent i Konungens namn med nu sagda befogenhet den till tronföljden därnäst berättigade prins, som uppnått sådan ålder och för vilken hinder av ovannämnda beskaffenhet ej möter. Finnes ej prins, som, efter vad nu är stadgat, må utöva riksstyrelsen, före statsrådet styrelsen med samma makt som regent. Skulle den olyckliga händelse inträffa, att den Konunga-Ätt, hwilken Arfs-Rätten till Riket uppdragen wore, på manliga sidan utginge, kalle Stats-Rådet, inom den i föregående §.
Domstol, ester förutgängen äklagelse, och sedan Rätten i anledning deraf pröfwat, huruwida nödigt wara mä, att Skriftens försäljning genast inställcs. Hof-Cantzlcrens förbindelse ware widare, att ivid alla tillfällen dä förbrytelser emot denna Förordning yppa sig, antingen han funnit qwarstad ä Upplagan äga rum eller ej, och sä ofta wälet ej hör, ware sig säsom blott ordningsmäl under hans egen pröfning, eller till den förfördelades enskilda beisrande, Justitice-Cantzlers-Embetet Bilaga till Meni. 229 derom genast underrätta och förbrytelsen till Dest widare åtgärd öswerlemna. 5:o Att sä snart något sädant tillkännagifwande frän Hos-Cantzlers-Embetet inlupit, eller något brott emot Tryckfrihets-Förordningen bliswit JustiticeCantzlers-Embetct genom enskild angiswelfe, eller pä annat sätt, kunnigt, skall det wara samma Embete owilkorligt äliggande, att ofördröjligen lata den angifna förbrytelsen genom tillförordnad Actor wid behörig Domstol äklaga, och mälet till skyndesamt afgörande befordra. Justistico-Cantzleren ware destutom äfwen för sin del förbunden att, genom »vederbörande Fiscaler och andra uuderhafwande, öfwer Tryckfrihetens Lagliga bruk tillbörlig uppsigt hälla. Skolandes utom de Publike åklagare, hwilka af Justitico-Cautzleren förorduas till beifrande af yppade Tryckfrihetsbrott, ingen annan, eho han är, tillätet »vara, att nägon Skrift tvid. offentlig Domstol ätala, med mindre sä är, att förbrytelsen i personligt förolämpande bestär.
Genom medgifvande af en dylik rätt uppfylles dock rättvisans fordran, så vidt det, utan mehn för det allmänna bästa, kan ske; och det, är med anledning häraf, som Utskottet vördsamt tillstyrker att Rikets Ständer måtte besluta det skall 8 kap., 7 § Ärfda-balken erhålla följande förändrade lydelse: A fl ar man barn i lönskaläge, utan äktenskapslofven; det barn må ej annat arf taga, än efter moder samt egne barn och bröstarfvingar. Men är barnet ufladt i hordom eller i förbudna leder eller har modren efterlemnat äkta bröstarfvingar, ege det ej arfsrätt efter henne. Dock njute oäkta barn, ehvad det är afladt i hordom, i förbudna leder eller ej, af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran till dess det sig sjelft nära kan. Dör fader, svaren arfvingar, med qvarlälenskapen, till det understöd, som han lemna 4 Lag-Utskottets Betänkande, M 45. bordt, efter hvad nyss sagd t är. Samma lag vare, der qvinna dör och lemnar efter sig oälcta barn, som ej arf tager. Stockholm den 8 Augusti 1851. Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E., med hvilken Friherre Rehbinder och Herr
Cederström, hvilken ännu höres alltjemnt förfäkta en annan ytterlighet: att nemi. allt afslående vid första riksdagen utaf ett från Const.Utsk. afgifvet förslag lill förändring i grundlagen i intet fall lagligen skulle kunna äga rum. Man finner sig verkligen frestad förmoda, då man nu erinrar sig hvad Hr Cederschjöld omtalat 0111 första förslaget vid 1809 års riksdag, att det var Hr Frih:n, som så envist försvarade berörde ursprungliga förslag, att han vidhåller det ännu, äfven sedan tillägget till 56 §:n Reg.F:n skett, som modifierat detsamma. Vare detta nog sagdt såsom skäl, hvarför jag aldrig kunnat förena mig med Frih. Cederströms åsigt. Jag har alltid trott, att, när ett förslag till förändring i grundlagen från Const.Utsk. till RiksSttn ankommit, det alltid berott på Stånden (innan de bundit sig genom någon anmärkn., som kunde påkalla ämnets ytterligare pröfning af Utsk.,) att förklara det framlagda förslaget vara oantagligt eller, såsom det heter i 81 §:n Reg.F:n, icke vara nyttigt eller nödvändigt. Det var i öfverensstämmelse med denna åsigt, som sisth riksdags Ständer kunde, då de ej voro bundne af förutgående stadfästad yttring, förkasta det då framlagda förslaget till representationsförändring. Deruti bade de ptvifvelaktigt då rätt, ty det var detsamma som alt förklara, att de ansågo grundlagen i dess dåvarande skick vara för dem tillfredsställande, eller att de deruti icke ville göra den föreslagna förändringen; men, mine herrar! nu har ett annat förhållande inträdl. Nu hafva R.iksSt:n icke allenast hvart för sig, genom de anmärkn:!' i sak, hvaruti de inlåtit sig, när Const.Utskrs utlåt. N:o 38 förevar, temmeligen tydligt, för att icke säga uppenbarligen, förklarat, att de voro missnöjda med den gamla grundlagen eller med det gamla representationssättet.
På de af mig nu anförde skäl fortfar jag uti min vördsamma anhållan om bifall till Betänk. Hr Gr. o. Landtnäs härefter l:o till bifall å Utsk:s Betänk., 2:o till detsammas återremitterande, och 3:o till detsammas läggande till handlingarne, med ogillande af de anförde motionerne, framstälde propostr besvarades med blandade Ja och Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemslälde, om R. o. Ad. behagade bifalla ifrågavartde Betänk., samt, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja jemte åtskilliga Nej, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande. Frih. Hjerta begärde votering. Uplästes till justering och godkändes följande voter:s-propos.: Den, som bifaller Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:s Betänk. JM 90, i anledn. af väckt motion, ang:de rättighet att vid Gudstjensten eller andra presterliga förrättningar begagna äldre andaktsböcker, röstar Ja; den det ej vill röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot nämnde Betänk, gjorde anmärknrr föranleda till detsammas återremitterande. 8 H. 3 34 Den 1 Juni. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit sålunda: Ja — 30. Nej — 10. Frih. Hjerta: Jag anhåller att få uti prot. nedlägga min reservation emot det af R. o. Ad. fattade beslut. Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d, 13 och 17 sisth Maj på bordet lagda Betänk. M 91, i fråga, dels om Poslhemmaneus befrielse från Postföringsskyldigheten och dels om åtgärder, till beredande af lättnad i nämnde besvär. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Jag hemställer vördsamt att det af Hr Tersmeden väckta, ganska vigtiga förslag, som nu står på föredragn:s-listan, målte upföras främst på föredragms-listan till nästa plenum.
Detta torde ock vara rätta måttet för ett byområde, som inom en hägnad må sammanhållas. Lagen kan stadga, att all den odlade eller odlingsbara jord, som ligger på längre afstånd, än att den irmeslutes af en qvadrat, hvars rot är en fjerdedels mil, med högst en åttondedels mils afstånd från bostaden till hvarje sida, skall från byn skiljas och deraf inrättas enstaka besittningar eller nya byelag. Blir det afskilda härtill för litet; så förstås af sig sjelf, att dess tillökande med en del af det närmast der intill liggande skifteslag (såsom varande ett maximum eller i det närmaste af denna storlek) ej kan vara skadligt. Om en bys odlingsbara område, af icke större utsträckning åt hvarje sida än den nu nämnda, indelas till vexelbruk i tio gärden; så behöfves blott ett byamål af tio tunneland, för att få ett tunneland i hvarje gärde. Med den regelmässigaste möjliga figur, skulle en sådan bys odlingsbara område kunna blifva 1,446? tunneland. Efter afdrag af gårdsplaner, diken och vägar, kunde således hvarje gärde få en vidd af ungefär 140 tunneland. I rektangulär form anlagda, skulle dessa gärden kunna få en längd af 2,178 alnar och en bredd af 900 alnar. De skulle långsåt genomskäras af en väg, så att tegarna på hvardera sidan blefve 450 alnar långa. En sådan teg, om ett tunnelands rymd, vore 31J alnar bred. Med denna figur kan en teg desto bättre brukas, som en större bredd emellan diken eller af - loppsfåror i allt fall ej är nyttig. Ifela byn skulle således kunna bestå af 140 delägare, som finge hvardera ett tunneland i hvarje gärde; och likväl skulle ingen af dem äga fog till klagan öfver små eller obeqväma tegar, ingen vara i afseende på häfden sämre lottad, än ägaren af hela byn, derest den vore i en endas hand. Sådant skulle förhållandet blifva, vid förutsättning af den största ägovidden och största antalet af gärden.
Ändring skulle härutinnan sålunda kunna åstadkommas genom en inbjudning, men innan denna discussion här lager en ända, torde det 3:dje Ståndet hafva fattat samma beslut som de 2:ne föregående, och sålunda möjligheten till förändring bli än mera försvårad. Den beskyllning man gjort BancoUtsk., att icke hafva tänkt på modernäringen, är litel förhastad; hela meningen tiar var att nämna, att det är lättast alt göra sedelindragningar genom att icke utgifva lån, och man har af undseende för skriket satt den utvägen i sista rummet. Dessutom får jag säga, att i afseende på crediten skola få personer finnas, som ej anse, att Banken har större säkerhet i fordringar hos enskilde under vanliga lyckliga förhållanden, än hos Biksg.cont. 11 r Lagerhjel m, Pehr: Det synes af Hr Skogmans reservation, att han inom BancoUtsk. väckt den frågan, att fastighetsbelåningen skulle Hyttas till Riksg.cont. Denna Hr Skogmans motion styrker mig i den öfvertygelsen alt så borde ske; men jag är tillika af den åsigt, att, sedan 2:ne Stånd bestämt sig i denna punkt, och Adelns beslut icke derpå inverkar, så tjenar en vidlyftig discussion till ingenting, och vill derföre blott hafva lill prot. anfördt, del jag anser, att öfver fly ilning af faslighelslånerörelsen ifrån Banken lill Biksg.cont. borde äga rum.
Författaren säger sig «smäda ingen,» han önskar «välsignelse» öfver alla. Troligen menar då författarn, med dem alla, endast sitt eget kön. Ty aldrig må väl författarn vara nog kortsynt att tro, det en sådan reform skulle bringa någon välsignelse öfver vårt genus femininum. Författarinnan gör slutligen ej ringaste anspråk på, att sättas i bredd med de snillen, som redan förfäktat hennes sak. Det är endast ett svagt echo af det redan sagda, och hon hoppas af sina domare den skonsamhet, som hennes goda vilja, men allt för tydligt svaga förmåga, liksom berättigar henne till. I anseende till den polemiska riktningen af förestående inledning, och då sådant är något hittills ovanligt i Läsebibliotheket, anser utgifvaren sig förpligtad att dervid göra ett tillägg. Ehuru det synes påtagligt, att författarinnan här alltför ensidigt bedömt ett föregående arbete af en bekant författare, hvilket dessutom afhandlar ett ämne, som är förmycket omtvistadt, för att kunna afgöras med blotta dogmernas och förkättringens maktspråk, ehuru aktningsvärd den känsla må vara, som ligger till grund derför; och ehuru vi känna, att förf. till skriften Det går an, långt ifrån att utgå från en sådan tanka, som här förutsättes, endast haft för afsigt, att göra äktenskapet mera beroende af det rena sedlighetsband, som hvilar på fri vilja och ömsesidig öfverenskommelse, jemte vissa vilkor mellan samhället och individerna, angående det yngre slägtets uppfostran och mindre än hittills af det blotta yttre tvångsbandet, hvars helgd ändock så ofta brytes; samt ehuru det sålunda varit önskligt, om författarinnan afstått från denna utmanande inledning, så har man likväl icke kunnat utan hennes samtycke, som tiden ej medgifvit att inhämta, såvida novellen skulle kunna inflyta i denna samling, afskilja företalet ifrån sjelfva novellen. (I fortsättningen af «Det går an,» står pag. 61.) «Dock der en ädel själ söker sanning, Kan den svagaste röst uppväga en volym af djupsinnighet.» (I samma arbete står på annat ställe:) «Endast de i hjertat enfaldige åtnöja sig med hvad som är enkelt och naturligt.» Evelina Reder hade nyss fyllt sina aderton år.
Betänkande i anledning af Riksdags¥ lillu fegt i gen Anders Anderssons från Calmare Län Memorial, angående afvittringsbevis för -eft er lefv ande Maka, i händelse af nytt Gifteu mål. Hederv. BondeStåndet har till Lagutskottet remitterat ett af RiksdagsFullmägtigen Anders Andersson från Cal mare Län ingifvet Memorial, deruti han ansett hindren i afseende på Afvittringsskyldigheten för Enka eller Enkling, som vill »räda i annat gifte, icke vara fullkomligen undanröjde genom Kongl, Förklaringen den 15 Junii 1818 öfver 12 Cap GiftermålsBalken , helst, ehuru nu mera endast Bouppteckning efter den aflidne makan, samt LngUtskotteets Betånkanden. 57 Arfskifte, underskrifva af samtlige Sterbhusdelegarne, eller deras Bevis att delning af qvariåtenskapen skedd är, behöfver i nämnde afseende förete», samt om tvist uppkommer, borgen ställas för hvad som omtvistas, detta stadgande likväl skall medföra olägenheter, då antingen arfvingarne äro okände eller aflägse boende, hvarigenom Commurdcation ofta blir omöjlig, eller ock Testamente är upprdttadt till den efterlefvande Makans fördel, i hvilket fall Arfskifte icke är af nöden; hvarför Anders Andersson föreslagit en sådan ytterligare förklaring: att Prest må ega förrätta vigsel, då för honom uppvises Bouppteckning efter den aflidne Makan, samt endera Testamente, som i behörig ordning blifvit bevakadt och Medarfvingarne communiceradt, eller ock bevis derom, att Sterbhusdelegarne erhållit laglig kallelse till arfskifte» öfvervarande, jemte det vid samma skifte förde Protocoll, utan behof af Arfvingarnes underskrift derå, Lagutskottet harvid öfverläggning härom icke funnit skäl, af hvad Anders Andersson anfört, att tillstyrka någon förändring uti Kongl.
Det var hennes ungdoms högsta önskan att i stort få hjälpa och bistå dem, som ledo, och det har äfven i rikaste mått blifvit henne förunnadt. Den hjälp hon ensam kunnat lämna hade, hur stor och omfattande den än varit, endast kunnat komma ett fåtal till del af den oöfverskådliga mängden af behöfvande, men genom alla de kvinnor, hvilka hon inom anstalten fostrat och utbildat för barmhärtighetstjänsten har hon nått till tusende och åter tusende norska hem, kommit till dem med tröst och hjälp, så som det var hennes hjärtas innersta åstundan. Den norska diakonissanstalten räknar nu omkring fyra hundra systrar, hvilka efter att vid hemmet och sjukhuset hafva erhållit den yppersta utbildning för sin verksamhet sändts ut till alla delar af landet för att fullgöra de olika åligganden, som höra till deras vidtomfattande kall. De flesta af dem äro sjuksköterskor och tjänstgöra som sådana på en stor del af landets sjukhus, hvarjämte åtskilliga användas i och för den privata sjukvården. Äfven i fattigvårdens tjänst hafva diakonissorna beredvilligt och med uppoffrande hängifvenhet ställt sig, i det de till stort antal arbeta vid magdalenastiftelser, barnhem, krubbor, ' asyler för hemlösa kvinnor och vid sådana för frigifna kvinnliga fångar eller verka bland de fattiga ute i menigbeterna, härmed fyllande en utomordentligt viktig mission inom samhället. Att de kunna göra det, är diakonissanstaltens förtjänst. Helt visst har det hos dessa kvinnor, äfven innan de vigde sig åt diakonisskallet, varit ett lifsbehof att tjäna andra, men många för att icke säga de flesta skulle, lämnade åt sig själfva, aldrig kommit i tillfälle att göra sin människokärlek rätt fruktbärande. Fattigdom, bristande kunskaper, en beroende eller ensam ställning skulle i många fall bundit deras vilja, tvingat dem till overksamhet eller åtminstone i väsentligaste mån verkat hämmande på deras arbete i barmhärtighetens tjänst.
Bosaeus, P. E., Häradshöfding, ersättning åt . 74: 4. Brandalsundet, upprensning af . 78: 31. Brandskade-ersällning åt Wähla by i Björnlunda socken 107. Brauns, C. W., Major, enka, pension åt 74: 61. Bring, E. J., Löjtnant, pension åt . 74: 9. b. Brobyggnader, bidrag tili ... 78. Brovaktare inom Thorsångs socken, Ion åt 11 4 Bränn Arbys upplåtelse till Wansö församling 20. Byggnader vid Carlberg ... 51: 48. Byrå inom Eeklesiastik-departementet för folkundervisningen, inrättandeaf 66: 2. Bånges, J„ Länsman, enka, pension åt 74: 47. Bålsmännens beklädnad ... 52: 10. yiBältespännaren, gjutning i brons af Molins 66: 146. Böda, hamnanläggning vid 78: 22. Bötesandelar, ersättning för, genom införande af den nya strafflagen 26: 12. Utlåtandets Nummer och Moment. Callerholm, S. J., Notarius publicus, pension åt 74: 33. Carlén, Octavia, ifrågasatt understöd åt .66: 143. Chalmerska slöjdskolan i Göteborg . 60: 51. Chefslönens vid f. d. Adelsfane-regementot indragning 51: 1. 6. Civilingeniör ers undervisning vid Marieberg 60: 68. Cnatlingii, A. J., Prost, enka, pension åt 74 : 69. D. Danaarf angående eftergift af Kronans rätt till åtskilliga Dalkarlsberget—Möckeln, jernväg emellan , Diakonissinrällningen i Stockholm . Dieterichs, U. IP., Professor, enka, pension åt ... Disposition af en till kurhus-inrättningen å Kungsholmen upplåten, Kronan tillhörig egendom . .. Distriktläkaren vid Tumba, lönförhöjning åt . Docent-stipendier, förhöjning af .