Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Vi måste hafva lugn och ordning i socknen. » » Men jag har ingen talan emot honom, och jag skulle så gärna vilja undvika allt obehagligt uppseende. » » Det är omöjligt. Våldet faller under åklagare såsom begånget på allmän landsväg. Såg ni personen? » » Nej, men jag kände igen hans röst. » » Var det Frid, far eller son? » » Det var Johan. » » Godt, och ger ni mig bara fullmakt, behöfver ni inte vidare blandas in i målet. » I fjorton dagar hade Kerstin men af det knytnäfsslag hon fått och ännu längre lyste hennes ansikte i regnbågens färger. Något åtal mot Johan Frid kom emellertid aldrig till stånd. Några dagar efter våldet var han försvunnen från socknen. Han hade begifvit sig öfver till Amerika, där han hade en farbroder bosatt. Kerstin var bäst nöjd med denna utgång af saken. Hon hyste] intet agg till gossen. Kanske var det hela ett rättvist straff för det hon agat i vredesmod? — Det fanns i annexförsamlingen en flicka, som alltid gick under namnet » långa Hanna ». Hon sades ha något af zigenarblod i ådrorna. Hennes mor, som kommit långt upp från Helsingsocknarna, hade dött, då Hanna var tre år. Hon hade så fått styfmor, stugan blef snart full med halfsyskon, och Hanna blef snart det skabbiga fåret i den fattiga famitjen. Därför blef hon också likasom förvildad, hade aldrig gått ordentligt i skolan och ansågs såsom ej fullt normal. Det var en vacker flicka, och gossarne i socknen sågo henne ej med oblida ögon. Bara hon hade kunnat vara som annat folk. När hon blef sjutton år, hade hon ännu ej läst sig fram, och därför ansåg man henne för en hedning, man gick gärna ur vägen för henne. Då började Hanna grubbla och en dag stod hon i komministerns expeditionsrum. Denne blef helt förvånad öfver att se henne där. IDUN 176 Kerstin talade till dem. De skulle icke säga på detta sätt, utan de skulle vara snälla mot den förvildade Hanna och hjälpa sin lärarinna att göra en snäll flicka af henne ock. Därför skulle de visa henne, hur lydiga flickor se ut, tala vänligt med Hanna och aldrig nämna någonting, som kunde såra henne.
Den som, i enlighet med Ridderskapet och Adelns samt Preste-Ståndets beslut, anser den Bankens embetsoch tjenstemän samt vaktbetjente vid sednaste riksdag beviljade tillfälliga löneoch arfvodes-förhöjning nu böra på ordinarie stat uppföras, under vilkor, att den, som ingår på nya staten, skall vara förbunden att underkasta sig den vidsträcktare tjenstgörings-skyldighet eller jemkning i åligganden, som vid en blifvande förändrad organisation af Banko-verket eller eljest i allmänhet kan varda stadgad, röstar Ja; Den det icke vill, Nej; Tinner Nej, antages (lista alternativet). Borgare-Ståndets beslut. Bomle-Ståndets beslut. Det uti 7:de punkten framlagda förslag till reglements-stadgande, angående beloppet af Banko-statens löner och arfvoden, är bifallet af Borgare-Ståndet oförändradt, men af öfriga Riks-Stånden med de förändringar, som föranleddes af deras beslut vid 5:te punkten och, hvad Bonde-Ståndet särskildt beträffar, af detta Riks-Stånds beslut äfven vid 6:te punkten; med anledning hvaraf Utskottet förbehåller sig att, sedan den i 5:te punkten upptagna fråga blifvit genom omröstning i Förstärkt Banko-Utskott afgjord, få inkomma med det förslag till reglementsstadgande rörande Banko-statens löneförmåner, som af Rikets Ständers beslut varder en följd.
Mits resolutioner och domar m. m., måtte återremitteras, samt dessutom af Hr Cederschiöld, att den näst derefter förekommande rubriken ”ledjeoch pardonsbref” måtte förändras till ”ledjebref”; hvilka yrkanden åter blifvit bestridda af andre ledamöter, under anhållan om bifall till TJtsk:ts förslag i nyssnämnde delar; och hade emot §:ns innehåll i öfrigt någon anmärkning ej förekommit; skolande, till följd af hvad sålunda yrkats, först hvar och en af de delar utaf §:n, hvaremot anmärkningar blifvit framställda, samt derefter §:ns öfriga innehåll göras till föremål för särskilda propos:r. Härefter framställdes först propos. å bifall till den del af §:n, som afsåg K. M:ts resolutioner och domar m. m., dervid svarades många ja jemte några nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande. Sedermera gjordes propos. å godkännande af Utsk:ts förslag i afs:de å rubriken ”lejdeoch pardonsbref”, och då svaren dervid utföllo med många ja tillika med åtskilliga nej, förklarades ja haft öfvervigten. Slutligen blef, uppå derom gjord propos., §:ns öfriga innehåll af K. o. Ad. jemväl bifallet. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Då ingen annan an jag yrkat §§:nes uppläsande, och jag kommit i erfarenhet af den tidsutdrägt, som deraf förorsakas, får jag nu afstå från detta mitt i går gjorda yrkande och, i likhet med hvad Hr von Koch i går föreslog, anhålla att någon sådan uppläsning icke vidare måtte ega rum, såvida den ej särskildt för någon § begäres. I anledn. häraf hemställde H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., huruvida E. o. Ad. samtyckte dertill, att någon uppläsning af texten till de återstående §§:ne icke skulle ega rum, såvida ej någon ledamot sådant äskade. Den 26 Maj f. m. 467 Hopades ja. Härefter föredrogos och biföllos:
Därigenom skiljes den samma å ena sidan från det sedliga handlandet, å andra sidan från vetandet; från det förra, emedan detta involverar aktivitet — förnuftets själfverksamhet — och frihet, men det nämda medvetandet passivitet i förhållande till det motstående föremålet och nödvändighet; från det senare, emedan detta rör sig med relationer mellan det ändliga inom sig, eller om det höjer sig till det oändliga, betraktar detta såsom högsta orsak till, sålunda såsom stående i relation till det ändliga, under det att det nämda medvetandet betraktar det ändliga i det oändliga och tvärtom. Då nu sålunda religionen är undandragen det sedliga handlandets och vetandets områden, återstår för den samma känslans område, och Schleiermacher bestämmer därför religionen såsom sinne och smak för det oändliga. Emellertid äro dock det sedliga handlandet, den religiösa känslan och vetandet, oaktadt de för reflexionen måste söndras, i inre enhet med hvarandra, därigenom att de ömsevis betinga hvarandra. Den religiösa känslan förutsätter det sedliga handlandet, emedan i detta det oändligas verksamhet i det ändliga i främsta rummet framträder. Vetandet är en förutsättning för den religiösa känslan, såtillvida som åtminstone hvarje skenvetande fördunklar den förra. Å andra sidan förutsätter det sedliga handlandet den religiösa känslan, emedan det förra involverar ett förnuftets ingående i naturen, men detta är omöjligt utan ett omedelbart medvetande om deras identitet. Likaså förutsätter vetandet den religiösa känslan, emedan det förra involverar naturens ingående i förnuftet, hvilket är möjligt endast i det nämda medvetandet. Utan den religiösa känslan är icke vetandet, hvad det bör vara, sann åskådning af verkligheten, utan ett tomt formelkram af begrepp, emedan den intuitiva sidan i det samma saknas. — I allmänhet taget bilda känslan, åskådningen (vetandet) och handlandet trots deras olikhet en oupplöslig enhet. Detta visar Schleiermacher på följande sätt. Känslan skiljer sig från åskådningen, därigenom att den förra är ett konkret självmedvetande, i hvilket medvetandet uppfattar sitt innehåll i jagmedvetandet, den senare en bild af ett föremål, i hvilken medvetandet uppgår i detta.
Kammar-kollegium har derjemte i underdånighet hemställt, att, enär för ett embetsverk med så mångartade och trägna göromål som Kollegium, det vore af serdeles vigt att ega tillgång till pålitlige och flitige extra ordinarie tjenstemän, som kunde icke allenast biträda vid göromålen och emottaga förordnanden i de lägre tjenstegraderna, utan ock utbildas för emottagande af de mera maktpåliggande befattningarna i de högre tjenstegraderna, samt, för att fästa sådane tjenstemän vid Kollegium, hvarest befordran till ordinarie tjenst ofta i många år kunde fördröjas, fordrades att under tiden genom gratifikationer, som någorlunda motsvarade arbetet, uppmuntra dessa extra ordinarie tjenstemän, hvilka utan tvifvel eljest egnade sig åt andra embetsverk eller befattningar, sorn med mindre möda lemnade en tidigare och rikligare godtgörelse för tillfälligt arbete samt bättre utsigter för framtiden, än Kollegium; men det nu i stat till gratifikationer åt extra ordinarie tjenstemän och vaktbetjente anslagna belopp 1,500 R:dr visat sig vara för nämnda ändamål alldeles otillräckligt, samma gratifikations-anslag måtte förhöjas till 5,000 R:dr R:mt. 16 Bil. 6 till Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 1 om Statsverket 1865.
Jag har känt att du håller af mig — mig mer än någon annan när du kysste mig — smekte mig — såg på mig såder Men nu ska’ det resonneras bort, förstås — du käns inte vid det för det du är för feg — —» Han var blek och ögonen glänste; tonen var oresonligt häftig, och han lade tydligen an på att såra. Allt hennes medlidande var med ens som bortblåst. »Jaha», sade hon trotsigt, »det kan hända, att jag är feg; men just deri ligger beviset. Är min feghet starkare är min känsla ja, så är det ju klart, att jag inte älskar dig.» Hennes logik slog honom. Han visste ingenting att svara mer; han vände sig bort och såg ut öfver trädgården. Regnet hade upphört och bakom ett kopparkantadt moln bröt ett dämpadt skimmer från den sjunkande solen fram. Trädens och buskarnes blad glänste våta, i rosenlandet blommade ännu de sista blodröda remontanterna och längre bort lyste en stjerna af dahlier och astrar. — Det hade varit en härlig sommar i alla fall — han vände sig åter emot henne. »Jaja», sade han tillkämpadt. »Det återstår mig således att tacka för smulorna, som fallit ner till mig — från ditt rika hjerta. Det dolde sig i hans ord en bitterhet, som eggade henne till försvar. »Du skulle inte tala såder, Max», sade hon. »Det kan vara tungt nog ändå.» Men nu flammade harmen upp inom honom och sprängde alla fördämningar. »Tungt?» skrattade han. »Ja, men jag vill tala och jag ska’ tala, förstår du! Ja, för jag skäms, förstår du — och det ska’ du veta! — öfver att ha kastat bort hållit af dig som jag gjort kastat bort mina ja, det innerligaste och vackraste och finaste i mitt väsen, förstår du! — på en sådan som du!» Hela hans ansigte förvred sig under de fruktlösa försöken att kufva sinnesrörelsen; men det ville icke lyckas. Då vände han sig plötsligt om och gick. Hon satt kvar, lyssnande slött till stegen, som aflägsnade sig — först som ett tunnt klapprande i korridoren, derpå som ett aflägset eko och till sist ingenting utom tystnaden, tomheten.
Värd god lycka och hvars mans pris samt hugnelig trefnad, Jag vill sådana dygd fullgerna beprisa, berömma, Och med detta beslut Er önska så länge må väl gå, Till dess villande hjort som en örn i luftene flyger Och utur hafvet igen sig gjuta de brusande strömmar. Svinger härom med kannor och krus, högtärade Gäster! Jungfrur, ställer Er an! Musikanter, brommer på spelen! Det är troligt, att han diktat detta brölloppsqväde under sina sista lefnadsår, sedan Musæ Suethizantes redan voro utgifna. Märkligt är, att versens behandling här mera närmar sig till vårt begrepp om correct hexameter-byggnad. Likaså, att åldrade eller nydanade ord, jemte ovanliga ordböjningar och ordställningar, här blifvit undvikna. Månne af beqvämlighet? eller af uppsåt, emedan Skalden hade ställt sig på alldags-lifvets grund och botten? Det vissa är, att maken till brudskrift kan, intill Dalins tid, under ett af slikt kram öfverlastadt århundrade ej uppvisas. I valet af profstycken ha vi gifvit företrädet åt sådana, som, genom sina formers enkelhet och lätta fattlighet, lifligast afspegla både Skaldens sinnesstämning och Christina-hofvets glädtiga lynne. Det vore ej svårt, att betydligt öka deras antal; och ej heller, att framdraga andra, som skulle bjertare, än här skett, ådagalägga, huru långt äfven han var ifrån att kunna afkläda sig all bismak af sin samtids osmak. Bevisadt är mellertid, hvad oss närmast låg om hjertat: att Stjernhjelm ägde verklig Skalde-kallelse; att den grad, som han uppnådde i dess gåfvors utveckling, är en aktningsvärd; och att han således med rätta behåller sitt rum af fader till Sveriges skalde-konst. De finnas nämligen, som påstå, att han fördes till sitt skaldskap, mindre af någon i hans inre ursprunglig nödvandighet, än af en patriotisk bevekelse, hvaråt han öfverlät sig, icke utan ett visst mått af talent, men i grunden dock af en reflecterande afsigt.
Mina ådagalagde grundsatser och deras följder forde vara en borgen, att predilection för Finland ej hos mig kunnat komma i fråga, om än någon drömbild i en aflägsen dunkel framtid eller minnet af en för detta kär hembygd skulle sökt förleda mig till den önskan, att det lilla sorn återstår af ett samband, fordom öfver 6od år på det fåstaste sätt knutit, icke skulle äfven fullkomligen upplösas. Detta har likväl ej varit fallet. Jag har blott afsett Sveriges verkliga fördel men sträfvande till samma mål kunna medborgare hafva olika åsigter, och det är möjeligt att jag misstagit mig. Jag sökte dock endast egenteligen visa vådan af ^ det hastiga icke successiva afbrott af handeln med Finland, sorn Friherrre Wrangel föreslagit. Lika med Herr Tham har jag ansett att genom Tullförhöjning de vahror borde utstängas, hvilka Stockholm kan erhålla från inhemske provincer, men att denna åtgärd borde vidtagas småningom allt efter som ersättningstillgångarne ökädes af inhemske varor till fyllande af och relatift till Hufvudstadens behof. Jag har således ej yrkat på Finska hani delns fortfarande längre, än så länge den behöfves eller så vida den bereder Sverige afsättning af dess egne produeter och tillverkningar. Men jag upprepar att dess hastiga totala inställande skulle dels för de mindre bemedlade af Stockholms Invånare hafva de betänkligaste följder, hvaraf dtn fattigaste delen äfven vid nu varande lägre pris blifvit med ved al Kongl. Maj;t understödde s Den 7 April e, ml dels till betydlig del verka på Stockholms handelsrörelse till skada ej mindre för Stadens handlande än för omgifvande orter, hvilka vid en förminskad Stadens välmåga och derigenom äfven aftagande folkstock skola röna äfven mindre afsättning på sina producter. Den öfverklagade Finskaöfverbalancen harejhindrat Stockholm, att enligt uppgift i Handel^Tidningen, om. mitt minne ej felar, vara den enda Svenska Stad, som med öfverskott exporterar och det betydligt. Om denna Stads välstånd skulle undergräfvas vore troligen fallet ej detsamma.
Icke blott för bildandet af den Första Kammaren hafva skiljda valafdelningar, vissa qualifikalioner af högre rang och förmögenhet för ernående af valbarhet, bibehållande af representantkallet under flera riksmöten m. m. blifvit bestämda; utan äfven för den Andra Kammaren hafva trenne serskildta valkategorier med sina olika valsätt (medelbara och omedelbara), öppen och sluten omröstning samt graderade röstberäkningar, efter serskildta grunder för landet och städerne, ansetts nödiga och lämpliga. För så vidt man af allt detta på förhand rimligare kan sluta, rörande den nya representationsbyggnaden, lärer dess öfra våning eller den så kallade Första Kammaren, som tvifvelsutan blir rikt och prydligt möblerad, komma att erbjuda ganska vidsträckta vyer, under det nedre våningen eller den s. k. Andra Kammaren med sina konstgjorda afdelningar och skrank, sannolikt skall lemna största platsen åt embelsoch tjenstemän, då sjelfva folket, såsom vanligt, torde komma att bo ganska trångt och obeqvämt. I stället för att förmedla och bringa till gemensamhet, tyckas de olika val-r kategorierne och valsätten snarare gå ut på att söndra och afskilja. De stadganden i den föreslagna R. O., hvilka, till följd häraf, för mig utgöra de hufvudsakligaste hindren emot dess antagande, äro: att en alltför stor öfvervigt blifvit gifven åt rikedomen och embetsmanna-inflytelsen; att valsättet är högst in-? veckladt, och derigenom opraktiskt; att sjelfva författningen, som förråder en 44 Konstitutions Utskottets Memorial, N:o 12. ammanflickning af åtskilliga förut kända förslag och bland dessa besynnerligen det allmänt ogillade, af representations-kommitéen utarbetade, betänkandet, saknar det inre sammanhang och konsequens, som i all god lagstiftning oeftergifligen måste finnas; samt att denna lag icke heller eger den lättfattlighet, enkelhet och bestämdhet, som bäst förmår att betrygga emot förtydningar, och som aldraminst i en Grandåg bör lemnäs åsido.
Jag anhåller att Hr Frih. o. Landtm, täcktes framställa propos. derå, huruvida R. o. Ad. medgifver hvad jag föreslagit, nemi. att förediagningen utafConst.- Utsk:s utlåtanden från och med N:o 69 till och med N:o 84 mål - Den 20 Januari e. m. le, i anseende lill det sammanhang jag anser dem äga med samma Utsk:s mern. N:o 68, uppskjulas intill dess det sistnämnda för ek o m m er. Frih. Tersmeden: Det beror visserligen på R. o. Ad. att skjuta upp alla Const.Utsk:s betänkande!) ända till slutet af liksdagen, om Ståndet så för godt finner; men något skäl för uppskof af sistnämnda belänktn, hemtadt från sammanhanget emellan dem och mern N:o 68, kan jag icke inse, enär de icke äga gemenskap i någon annan omständighet än den alt de allesammans härleda sig från Const.Utsk. och angå förändringar i grundlagen. Hr von Hartmansdorff: Jag vågar vördsamt hemställa, huruvida icke öfvei läggningen om dessa belänktn må uppskjutas intilldess vi hinna till dem uti den ordning, föredragn. listan antager, R. o. Ad. ansåg, att pröfuingen af Hr AminofFs förslag borde uppskjutas tills de ifrågavar. målen till föredragning förekomma i den ordning de finnas på föredrag!).listan upptagna. Då nu ånyo föredrogs Stalssamt Allm. Besvärsoch Ekon Utsk:us den 19 sisth December på bordet lagda betänk. N:o 104, i anledn. af vackt fråga om befrielse för rusthållare från skyldigheten alt, under krig, rekrytera, remontera och att ersatta förlorade persedlar emot en årlig afgift lill Staten, m. m., blef samma betänk, af R. o. Ad. bifallet. Föredrogs ånyo Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.- Utslcns den ig sisth December på bordet lagda betänk.
Remitterades till Stats-Utskottet en af Friherre Ahlströmer, Jonas, den 26 sistlidne Februari, på grund af 56 § Riksdags Ordningen, väckt motion, alt Rikets Ständer, i anseende till den vid sednaste riksdag för utsockne frälsehemmanen i Halland bestämda rotevakans-afgift, måtte ersätta deras närvarnade egare med ett kapital, motsvarande den ränta, som utgöres af skilnaden emellan de fordna utskrifningspenningarne och den dem nu ålagda rote-vakans-afgiften, efter beräkning af 6 för hundrade; tillika med de i anledning af denna motion nu afgifna yttranden. I Prot.-Utdrag den 1 Mars 1851. 169 S. D. Föredrogs och remitterades till Stals-Utskottet Kongl. Maj:ts denna dag inkomna nådiga proposition till Rikets Stander, angående åtskilliga för det nybildade artilleribatteriet i Norrland ifiågakomne ökade utgifter. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Kongl. Majtts denna dag ankomna nådiga svar uppå Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående riksdagens förlängning. • . K' I Vrån llögv. Preste-Ständct. S. D. Föredrogs ånyo Vallöf]. Borgare-Ståndets, medelst protokolls-utdrig af den 22 sistl. Februari, till . Medstånden aflåtna inbjudning att instämma i dess vid föredragning af Stals-Utskotlets utlåtande N:o 47, i anledning af Kongl. Majtts nådiga proposition, angående eftergift af kronans rätt till dana-arf efter enkan Ii. 11. Sandelin, fattade beslut, att bifalla berörde utlåtande med tillägg uti den föreslagna underdåniga skrifvelsen efter orden', icke kunna af dessa orden: för närvarande. Denna inbjudning blef af Preste-Slåndet anlagen. S. D. Föredrogos ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets nedanstående utlåtanden och betänkande!]:
I sammanhang med de underdåniga besvären hade Hård tillika, för den händelse att Kammar-rättens beslut ansåges lagligen grundadt, med åberopande af hvad han i besvärs-skriften anfört, hufvudsakligen innehållande, att Kamereraren, Assessoren Wallberg, ehuru tjenstledig under tiden från den 30 September 1840 till den 1 April 1841, likväl skulle, i följd af Styrelsens öfver fängelser och arbets-inrättningar i riket särskildt gifna tillstånd, fortfarande, emot åtnjutande af dermed förenad afskrifmngs-procent, innehaft vården och tillsynen öfver Korrektions-inrättningens proviant-förråd, hvarmed Hård, såsom t. f. Kamererare, sålunda ej skulle tagit någon befattning, i underdånighet anhållit, att få af gunst och nåd njuta eftergift af den ifrågakomma ersättnings-skyldigheten, till hvilken anhållan Kammar-rättens Advokatfiskal, i målet hörd, underdånigst tillstyrkt bifall, enär under ärendets handläggning förekommit sådana förhållanden, som gåfvo anledning dertill, att Assessoren Wallberg under sin tjenstledighet, vid tiden emellan den 30 September 4840 och den 1 April 1841, af Fångvårds-styrelsens dåvarande Chef och Ledamöter, hvilka alla numera aflidit, muntligen fått tillstånd att med proviant-förrådets förvaltning fortfara. Sedan Kammar-rätten, uti afgifvet underdånigt utlåtande, instämt i hvad sålunda beträffande Hårds ansökning om eftergift blifvit af Advokat-fiskalen hemställdi, har Kongl. Majit, efter öfvervägande af hvad i detta ärende förekommit, i Nåder föreslagit Rikets_ Ständer, det skyldigheten att gälda ofvanomförmälda ersättnings-belopp. Niohundra Åttiofem Riksdaler 7 sk. 6 rist Banko, måtte Fängelse-direktören Hård af Segerstad eftergifvas.
Vid insändandet af åberopade kostnadsförslag samt den gjorda underdåniga ansökningen om stats—bidrag för ifrågavarande kommunikations-förbättrings utförande, jemte en afskrift af aktietecknings-listan för samma företag, på hvilken af Söderhamns stad samt åtskilliga bruks-bolag och enskilda personer aktier blifvit tecknade å ett sammanräknadt belopp af 829,600 R:dr R:rnt, har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Gefleborgs län vitsordat de i ansökningen förekommande uppgifter samt på deruti anförda skal tillstyrkt del sökta låne-understödet, utan hvilket ortens innevånare icke skulle kunna åstadkomma de föreslagna jernvägs-anläggningarne, sorn utgjorde ett nödvändigt vilkor för fortfarandet af sednare årens lifliga varuomsättning och vunna allmänna välstånd inom Helsingland. Ofvan uppgifna jemte andra af sökanderne omförmälda, behörigen vitsordade, förhållanden ådagalägga på ett, enligt Utskottets åsigt, tillfyllestgörande sätt den föreslagna kommunikations-ledens behöflighet och framtida gagn för ej mindre södra och vestra Helsingland, an en del af Dalarne, äfvensom densatnmas vigt för hela riket med hänsigt till den ökade tillgång på jerneffekler och trävaror, som bör kunna beredas åt den allmänna handelsrörelsen genom denna kommunikationsled och dess framdeles motsedda ytterligare utsträckning till landets för närvarande måhända mest skogrika orter. Dessutom torde härvid äfven den omständigheten böra tagas i betraktande, att den landsort, der de 2:ne ifrågaställa jernvägarne komme att anläggas, i jemförelse med andra delar af riket, under sednare tider åtnjutit mindre betydliga bidrag af allmänna medel för kostsamma kommunikations förbättringars utförande. Utskottet får alltså tillstyrka: att Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med hvad Kongl.