Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller om återremiss af betänk, och önskar att mitt yttrande måtte få åtfölja återremissen; emedan jag är öfvertygad att, om än StatsUtsk:s öfrige ledamöter ej känna sanningen af hvad jag sagt, så skola allt BondeSt:s ledamöter åtminstone känna den. Hr von Troil, Emil: En ledamot har gjort sig särdeles mycken möda för att utverka afslag eller, som provisoriskt är detsamma, en återremiss af StatsUtsk:s betänk. Han har sökt sina skäl temligen aflägse, ända derhän, att han åberopat det ordf. i socknenämderna skulle varit ålagde att taga trooch huldhetseden vid nuvar. Konungens tronbestigning; och att häradshme skola skrifva sina prot. på ett visst slags papper. Att börja med torde man få antaga, att den, som går att söka sina motskäl så långt utom ämnet, torde finna någon brist på sådana der de borde verkligen tagas. Jag skall söka att hålla mig litet mera till saken, och får att börja med föra R. o. Ad. till minnes, att hvad som här blifvit anfört om det nya strafflags-systernet, icke egentligen hörer hit, enär här i sjelfva verket icke är fråga om uppförande af straffängelse!’, utan om ransakningsfängelsetinom länen och häraderna, hvilka otvifvelaktigt äro fullt ut lika nödvändiga, om det också skulle komma att inträffa, hvad jag önskar Gud måtte förbjuda, att vår nuvar. strafflag förblifver oförändrad under en lång följd af år. Hvad Den 23 Februari f. m. 64 i Hvad den värde talaren yttrat derom, att ensamhelssystemet ej ännu i något enda land blifvit godkändt, är ett misstag, om man får antaga att talaren menar det enda som här bör afses, nemi. ransakningshäklen, för hvilka detta system redan flere år varit godkändt i England och Frankrike, ehuru man fortfarit att tvista om dess användbarhet såsom straffmedel.
Regeringen ej vid delta tillfälle har återkommit på samma väg. Jag är likväl fullkomligt öfvertygad derom, att Regeringen i denna del kommer att iakttaga nödiga besparingar så snart tillfälle medgifves att desamma verkställa. Jag begär, i likhet med föregå:de talare, återreraiss, i ändamål att åstadkomma en skrifvelse, som uttrycker R. St:s önskan om formligt förslag till en förändrad reglering i afseende på Bergs-Stalerne. Frih. Cederström: Ilr von Hartmansdorff har begärt att de tvenne morn., som innefattas under Usta punkten i nu föredragne StatsUtsk:s utlåt., mätte i ett sammanhang behandlas. Jag anhåller deremot alt Hr Frih. o. Landtm, läcktes framställa propos. på hvardera mom. serskildt. Jag anser mig dertill cga genom grundlagen en obestridlig rättighet, och hoppas således alt Hr Frdr. o. Landtm, samt II. Ståndet icke betager mig densammas tillgodonjntaude. Visserligen har Utsk. vid sednare mom. sagt, ali Utsk:s deruti innehållna tillstyrkande göres i sammanhang med innehållet af det förra morn.; men sådant anser jag vara en så vanlig fiås, för alt fylla mellanrummen, alt det icke lärer härvid något oskiljaktigt samband betyda. Alt ålerremiss icke bör ske i oträngdt mål, är en princip, sorn under gårdagens plenum ofta åberopades och på hälsosamt sätt gjorde sig gällande. Jag frågar då hvad utsigt man kan hafva i förevar, fall, alt med en ålerremiss omvända Utsk. till andra tankar? — När man ser efter i Ulsk:s belänk. och finnér der alt icke flera än 2 personer hafva sig reserverat af hvilka den ene, Hr Gr, Mörner, efter hvad jag kan finna, endast i afseende på sifferbeloppet differerat ifrån Utsk:s åsigt, synes utsigten, att verka på så talrika ledamöters annorlunda fattade öfvertygelse, icke synnerligen lofvande. Då man alltså icke torde kunna genom ärendets återförvisande vinna någon ändring i Utsk:s åsigter, vore det till tidens besparande så mycket mera skäl att icke besluta en återremiss.
Jag kan icke inse att sedeslöshet eller osedlighet skulle uppmuntras och tilltaga om oäkta barn tillerkändes arfsrätt efter sina föräldrar; jag skulle snarare vilja antaga motsatsen — ty brott och förseelser kunna väl icke uppmuntras och tilltaga derför att lagen stadgar försoning och godtgörelse; —• och jag bestrider på det högsta, att staten derigenom skulle förlora sin »kristligt sedliga natur». Något försvar för en orättvis lag kan icke grundas på kristendomens bud. Den kristna läran fordrar visserligen sträng sedlighet af sina bekännare. Denna dygd måste äfven skyddas och upprätthållas af den kristliga staten; men det sker icke genom stränga, orättvisa lagar, utan genom förnuftiga, med den kristna sedlighetsoch försoningsläran öfverensstämmande institutioner. Att stora skandaler skulle föranledas af en sådan la»förändrine, som nu är i O O’ fråga, kan jag ej heller medgifva Skandalen uppkommer af sjelfva förseelsen eller brottet, men ej af en rättvis och förnuftsenlig lag, som föreskrifver godtgörelse och försoning; och skandal kan lika lätt föranledas af nu gällande lagstadgande, som tillerkänner oäkta barn rättighet att af föräldrar eller ur deras bo erhålla föda och uppfostran. Dessutom får val icke någonsin rättvisan uppoffras för att undvika en genom dess tillämpning möjlig skandal. Den utvidgade testamentsratten innefattar visserligen ett medel för föräldrar att göra rättvisa åt sitt oäkta barn och sålunda i någon mån försona sin förseelse. Men förhållandena kunna mången gång vara så beskaffade att de hindra föräldrar att till 6 Lag-Utskottets Betänkande JV$ 69. sitt barns förmån begagna lestamentsrätten, t. ex hastigt, oförmodadt dödsfall. Dessutom skulle barnets rätt, om den endast genom testamente kunde vinnas, vara allt för mycket beroende af formers iakttagande samt af tvister med andra arfvingar, hvilka sällan skulle finna sig af den derigenom uppkommande så kallade skandal förhindrade att anställa rättegång, för att tillfredsställa sin egennytta. Barnets rätt bör bero ej blott af föräldrarne, utan äfven af lagen. Om föräldrarne ej vilja tillintetgöra samma rätt, bör den skyddas af lagen, hvars erkännande deraf innefattar en gärd åt mensklighet och rättvisa.
Försummas arbetets påbörjande inom den tid, nu sagd är, håfve inmutaren sin inmutningsrätt förlorat. §. 16. Under försöks-arbetet eller så länge ej visst utmål för gruf-anläggningen blifvit anvisadt ocb marken inlöst, som i 5 kap. sägs, håfve inmutaren icke lof att, utan tillstånd af jordens innehafvare, å den inmutade platsen uppföra andra byggnader, än sädane, som till försöks-arbetets drifvande oundgängligen erfordras. Sker annorledes, må innehafvaren af jorden anlita vederbörande Kronobetjent eller Magistrat för att få byggnaden på inmutarens bekostnad åter borttagen. §. 17. Vill inmutaren, efter det gruf-arbetet blifvit börjadt, men före utmåls-läggningen, sin gruf-anläggning öfvergifva och nedlägga, gifve det så väl egaren som innehafvaren af jorden bevisligen tillkänna och vare sedan ej skyldig att för längre tid, än det dä löpande året, betala afgift för den mark, han begagnat; godtgöre dock den skada derå, som för framliden kan hafva uppkommit, efter thy i 12 §. sagdt är. Ofvergifves gruf-anläggningen utan sådant tillkännagifvande, då må jordegaren eller den hans rätt innehar, när han vill, efter det arbetet blifvit nedlagdt, åter sätta sig i besittning af den till gruf-anläggningen begagnade marken och utsöka den för dess försämring honom tillkommande skadeersättning; hvaremellertid inmutaren, tilldess denna ersättning blifvit erlagd, fortfarande skall ansvara för fulla beloppet af den årliga afgift, som för markens begagnande varit bestämd. 4 Kap. Om jordegare-andelen i grufvor. §. 18. Jordegaren vare i allmänhet berättigad att, till hälften med inmutaren, i grufarbelet och den deraf fallande vinsten deltaga; men vid inmutning af grufveeller slaggvarp är jordegare-andelen till -Jidel inskränkt och Öfriga ^:delar tillhöra inmutaren. §. 19.
Tjensteman eller betjente vid skogs-staten, som föröfvar åverkan i någon under hans uppsigt ställd skog, eller sådan förbrytelse derstädes tillstädjer eller befrämjar, straffes såsom här ofvan sägs och miste dessutom tjensten; c) andra momentet af 44 § uteslutes; och d) från första momentet af § 54 uteslutas orden: »då ansvar för stöld eller snatteri icke ifrågakommer.» Justitie-Råden Engelbart, Grefve Snoilsky och Iggeström åter yttrade, att då, enligt deras åsigt, ej blott 35 och 44 §§ samt 2 och 3 momenten i 54 §, på sätt Högsta Domstolens liesta ledamöter erinrat, afsåge ändring i allmän kriminallag och rättegångs-ordning, utan ock 36, 37, 38, 39 och 40 §§, 41 g 2 och 3 momenten, 43 § sednare punkten, 45 och 51 §§, såsom innefattande ansvarsbestämmelser och andra föreskrifter i fråga om skadegörelse å annans eller samfälld egendom, likasom 42, 52, 55 och 56 §§ samt 54 § 1 morn., i hvad de anginge sådane förbrytelser, som nyss nämndes, voro att hänföra till sådan lag, som i 87 § Regerings-formen omförmäles, Juslitie-Råden ansågo sig i dessa delar icke ega att, i anledning af ifrågavarande endast på Civil-Departementets föredragning af ärendet adåtna remiss, meddela annat utlåtande, än att, i händelse Kongl. Maj:t skulle finna en lagförändring i den syftning, nyssnämnde stadganden innehålla, vara af behofvet påkallad, frågan derom måtte i den uti åberopade § af Regerings-formen föreskrifna ordning behandlas. I fråga om öfriga stadganden i 8 Kapitlet instämde bemälde Justitie—Råd med Justitie-Råden Schmidt, Qviding och Qvensel. vid 9 Kapitlet fann Högsta
Livijn stod i spetsen, nödgades han för omkring ett år tillbaka intaga sjuksängen, den han sedermera ej såsom frisk Iemnade; men äfven under denna sin sista sjukdom offrade han sina återstående krafter åt omsorgen för det allmännas väl, hvarom det af honom uti April månad innevar. år utgifne, och sedermera genom enskild motion till R. St:s handläggning öfverlemnade förtjenslfulla arbetet ang:de Sveriges försvarslöshetssystem bär det ojäfaktigaste vittnesbörd. Dä de mänga sakrika arbeten af General-direct. Livijn, som dessutom uti Fångvårdsstyrelsens archiv förvaras, utan tvifvel skola blifva af stor nytta, så väl för hans efterträdare, som för Staten, och då denne utmärkte embetsman i ordets egentliga bemärkelse kan sägas hafva uppolfrat sitt lif i Statens tjenst; så vågar jag hysa det glada hopp, att R. St. skola behjerta den högst nödställda belägenhet, hvaruti hans eflerlemnade enka och sex oförsörjda harn komma att sig befinna, derest R. St. skulle vägra att räcka dem en hjelpsam hand. Pä grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag derföre vördsamligen anhålla, det R. St. behagade för llr General-direct. Livijns efterlemnade enka och oförsörjda barn bevilja ett årligt understöd, hvilket jag för min del önskar måtte, med afseende pä den talrika familjen, bestämmas till minst 666 r:dr 32 sk. b:co. Jemte bifogande af ett transsumt af den efter Hr Generaldirect. Livijn förrättade bouppteckning, får jag anhålla, att denna min motion måtte varda cj allenast till StatsUtsk. remitterad, utan äfven med de öfrige RiksSt:n communicerad. Ilr Carleson, Carl Edvard: Allt hvad som med den fullkomligaste billighet och rättvisa kan sägas, för alt påkalla IL II. St:s bevågenhet för den af Hr Cederschjöld väckte motion om ett anslag för aflidne General-direct. och Ridd.
Visserligen kan det ej komma i fråga, att tolagen bör anses såsom ett ståndsprivilegium, och det har ej heller, enligt hvad jag kunnat fatta, blifvit påstådt; men man har lika litet velat erkänna, att tolagen är ett privilegium för städerna. Det har likväl för mig blifvit klart, att städerna erhållit privilegier på denna tolag. Derpå hafva bevis inom Utsk. blifvit framlagda; och det är nu en rättsfråga, huruvida de skola blifva i åtnjutande af dessa privilegier, eller om de kunna städerna frånkännas. Bevillningsnatur måste frågan hafva, emedan den ovilkorligen inverkar på consumtionsafgifterna; och det har här af en värd leda - 112 Den 8 December. mot blifvit ådagalagdt, att tolagsbeloppet på vissa artiklar vida öfverstiger tullafgiften. Ett sådant orimligt förhållande borde undanrödjas, och> enligt min tanke, kunde sådant lämpligast ske derigenom, att man förklarade, det någon afgift af sådan beskaffenhet som tolagen ej finge äga rum, utan att den skulle utgöras gemensamt med tullen. Att K. M. ensam kan efter behag höja och sänka tullen är, efter min öfvertygelse, rakt stridande mot 60 § Reg.F. Man har velat likna tolagen vid sådana afgifter, som, enligt 3 § ansvarighetslagen, bero af Regeringens bestämmande; men den måste vara något helt annat. Hamnpenningar, bropenningar och sådana speciella afgifter, som der omtalas, kunna icke komma i parite' med tolagen, emedan tolagen utgår efter samma beräkningsgrund sorn tullen, och således’ej är annat än en verklig tullafgift. Detta var något, som äfven Utsk:s afdeln. trodde sig finna, och flera af Utsk:s ledamöter gåfvo en sådan opinion tillkänna. Men man mötte å andra sidan svårigheten att förklara det factum, att tolagen är tillkommen, om icke precist på grund af en bestämd lag, dock genom elt häfffvunnet regeringssätt i detta fall.
Med iakttagande af allt, hvad som rätteligen bör blifva vilkor för en saks fullföljande å högsta ort, borde också tillräcklig motvigt emot småsakers framdragande vara gifven — för dem, som kunna uppfylla dessa vilkor. Men står vägen för dessa till högsta ort öppen, ulan afseende på klagoämnels ringhet; så måste denna väg stå lika öppen för den obemedlade, som ej kan uppfylla vilkoren; och då uppkommer fråga, huruvida sådant later sig göra. En högste domstol, lika tillgänglig som den lägste, för alla obetydliga anspråk af deni, som kunna, ocb dem, som icke kunna fullgöra dermed förknippade vilkor, behöfde den icke blifva så talrik, att dess aflöning blefve en oskälig tyngd för det skattdragande samhället? Skulle då den rättsökande hafva särdeles fog till klagan, i fall han måste nöja sig med en lägre domslols beslut i frågor af mindre betydenhet? Om tre eller lein lagfarne män såsom domare pröfva en tvist angående värdet af femtio riksdaler i silfver eller en kriminalfråga af ingen svårare art, än att ansvaret stannade vid hälften så mycket i böter, och om denna pröfning förklaras vara den högsta, sorn samhället för dylika mål består; bör väl detta anses för detsamma, sorn att neka rättvisa åt den lidande? Detta kan jag lika litet antaga, som jag skulle befara, att domrarne i mål, der de visste sitt beslut vara oåterkalleligt, kunde tillåta sig att förfara med mindre sorgfällighet, än i andra. Tvertom heräknar jag med visshet i dessa mål en ökad, i stället för en minskad sorgfällighet; och jag tror det vara helsosamt, att hvar och en, som är domare, någon gång får tillfälle alt i fullt mått erfara, hvad hanskall och lians samvete gälla. Att aldrig vara domare utan appell, är icke att i sjelfva verket någonsin vara domare. En modifikation, äfven häruti, strider dock för ingen del mot min åsigt. Om summa appellabilis i tvistemål bestämmes till femtio silfverriksdaler, och i brottmål till böter af hälften så stort belopp; så böra dock dessa belopp icke utan åtskillnad gälla för fattig och rik rättsökande.
Inom Bonde-ståndet hafva Riksdags-fullmäklige frän [Vesterås län Pehr Erik ' Andersson och Erik Mallmin väckt särskilda motioner, ej allenast om inlösande för Statens räkning af nyssnämnda jernvägs-anläggning samt denna jernvägs intagande bland de stambanor, som genom Statens försorg skola utföras, utan äfven om densammas fortsättande öfver Westerås ecb Örsundsbro till Stockholm, med utgrening deraf till Upsala från Örsundsbro; varande, för den händelse att jernvägen mellan Örebro och Köping skulle anses icke böra bland stambanorna upptagas, utaf sistbenrälde motionär, med hvilken Riksdags-fullmäklige Anders Jonsson, Olof Olsson och Lurs Jonsson från samma län sig förenat, föreslaget, att ett statsanslag af 9,300,000 R:dr Runt mätte beviljas för en bibanas anläggning från Stockholm till Köping. Till fullgörande af äberopadt uppdrag utaf hemmaits-egarne inom Östbo och Westbo härader i Jönköpings lån, har deras nuvarande Riksdaes-ombud Nils Seensson, medelst en hos Bonde-ståndel vackt motion, hemställt, att — för beredande af full visshet derom, alt sådana hinder emot den af sistnämnde Härads Hushällnings-kommitté föreslagna sträckning för den södra, genom Småland och Skäne gående, stambanan, eller densammas ledande genom Finnvedens tre härader, icke förekomma, att de företräden i kommersiell, industriell och finansiell hänseende, som denna sträcknings iakttagande uppenbarligen skulle medföra, mäste för tekniska skäf uppoffras, — ett särskddl, efter beholVet lämpadt, anslag mätte af besparade allmänna medel anvisas, för alt sätta Chefen för Statens jernvägs-hyggnader i tillfälle att låta anställa en fullständig undersökning med hänsigt lill ifrågavarande stambanas riktning, vester om Laga-ån och Widöstern, frän lämplig punkt i granskapol af Gölaslröms bruk samt ledning utmed sjön Bolmens strand lill öi\ergången al nämnde å, lör att, i trakten af löthult, möta den från Skåne kommande jernvägs-linien.
Maj:ts Befallningshafvande i Elfsborgs samt Göteborgs och Bohus län i enahanda, syftning gjort underdånig framställning hos Kongl. Majit, och då således denna fråga torde vara på nådig pröfning beroende, synes b) Riksdagsfullmägtigen Rundbäcks motion i denna del ej böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Bih. till R. St. Sami. Veterinär-inrättniuganic i Riket. 86:0. Ut-i särskilda inom Riks-Stånden väckta, till Stats-Utskottets behandling’ remitterade motioner, hos Ridderskapet och Adeln (under N:o 37) af Herr Silfverstolpe, D., inom Borgare-Ståndet (under N:o 80) af Herr J. A. Bovin och inom Bonde-Ståndet (under N:o 231) af Riksdagsfullmägtigen C. J. Lönnberg, hafva bemälde motionärer, jemte erinran om boskapsskötselns utveckling inom landet och hurusom det i följd deraf klefve af allt större vigt för landtmannen att ega tillgång på skicklige veterinärläkare, föreslagit att, på det ökadt tillfälle till undervisning i behandlingen af nötboskapens sjukdomar måtte beredas, Rikets Ständer täcktes bevilja ett anslag af 3,000 R:dr årligen till lön för en lärare vid Veterinär-inrättningen i Stockholm med hufvudsaklig befattning af elevernas handledning i praktisk sjukvård utom inrättningen. Den för veterinärväsendets ordnande nedsatta komité har uti sitt den 24 Maj nästlidet år afgifna underdåniga betänkande föreslagit inrättande af en ambulatorisk klinik vid veterinär-inrättningen i Stockholm; Och då således den fråga, för hvilken ofvanbemälde motionärer påkallat Rikets Ständers uppmärksamhet, redan är föremål för Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, synes det Utskottet olämpligt, att Rikets Ständer nu skulle till omedelbart bedömande Upptaga det af motionärerne framställda förslag; hemställande alltså Utskottet, att förevarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 87:o.
Om det nu skulle inträda att räntan på så sätt steg några månader eller sedan länet var gjordt, då åkerbrukaren redan satt de uplånta penningarne i rörelsen och gjort början lill alla dessa företag, och han då blefve upsagd, så skulle han blifva tvungen alt anskaffa penningar, lill kanske 10 å 12 °/0 för att betala de lån han uptagit lill 2 %. Jag frågar om det kan vara skäl att inleda jordbrukaren i så beskaffade företag, eller om det icke snarare skulle leda till hans undergång. Vidare säger Hr Nordenfelt: »alt den fruktan, sorn flertalet af Utsk:s-ledamöterne hyst, att räntans Digifvande skulle verka till dess höjande i allmänhet, är alldeles så vidt jag kan fatta öfverflödig, efter det visat sig. att räntan under någon längre tid, ja flera af de sednare åren, icke kunnat hållas uppe så högt, sora lagen tillåter, utan ofta slått lägre, dä fullgod säkerhet blifvit lemnad.» Jag hemställer lill Hr Nordenfelt, hvartill det i så fall skall tjena att lemna räntan fri; ty att sänka den hur lågt som helst, derför lägga nuvarande lagar intet hinder i vägen. Vidare säger Hr Nordenfelt: »att det ocker som nu bedrifves sannolikt skulle minskas om räntan blefve fri. emedan nödställda lånsökande då troligen skulle erhålla låneunderstöd mot vida billigare vilkor än nu af mången, hvars heder och samvete nu förbjuda honom att emot lagens förbud, mot högre ränta än 6 °/o. lemna lån till 264 Den 4 Februari f. m. hvilkas förmodade eller kända oförmåga att betala ordentligt gör det nästan nödvändigt för lånegifvaren att utöfver den egentliga räntan betinga sig några proc., såsom premium för vådan af kapital-förlust. ” Jag kan icke föreställa mig annat än att den, som , vill hjelpa en nödställd eller behöfvande, han hjelper honom äfven mot den lagliga ränta som nu eger ruin, och han afhälles alldeles icke från att hjelpa den nödställde, derföre att han icke kan taga en eller par proc. högre ränta.
Mål att derom rädföra Acrie-agarne som ock med detsamma mäste anses skiljde frän ett monopolistt privilegium, hwilket dessutom, i följe af 6<o §. Regerings-Formen, ej kan till framdeles efterrätielse wara faststaldt; ry att sträcka beräkningen afl wen till den förmodade winst som under Återstående tiden skolat dem tillskyndas, more en lika orimlighet som att ak Assuradeurer, sedan de godtgjordt Summan af förloradt Fartyg och gods, fordrar ersättning för hwad Fartyger kunnat förtjena om det ej förlist, och Den Zebruarii. 75 r y h hvad pä Godset stulle winnås, om det i wänlig handelSwäg fatt söryttras. Den af Högloft. Utskottet förestagne ändring u i någon del sf 6 F. mi 1802 ars Reglemente, wore wal i sig sj lf wigtig och angelägen; men dä derwid förutsättes akl Dykeri-Octroyen skall fortfara, sa stall icke allenast emot antagandet af sadan ändring förekomma swärigheter och otaliga inkast, utan ock orsakas en tidsutdrägt, fom stall sätta äknjutanvet af den äsyftade lättnad i en långt aflägsen period. Nämnde förestagne ändring är ock icke sadan att derigenom de öfwerklagade olägenheter af numarande Dykeri - Inrättning fullständigt afhelpas. Högloft. Utskottet har uran all anmärkning förbigått den uti denna 6 influtne olaglighet, hvarigenom Dykerier kommit alt utsträcka sin befattning till alla sirandningar uran atstulnad, och således äfwen till dem som tima inne i en hamn; ehuru Jngresien till Reglementet tmryckeligen bestämmer Compagniets Bergnings-rält till stö-olyckor wid Rikets kuster.
Jag anser denna omständighet vara af vigt; ty derigenom att banan går på östra sidan om denna sjö, blir det lättare att, sedan man hunnit den punkt norr om Finja-sjön, hvarom här är fråga, taga sitt .parti i afseende på fortsättningen, antingen man då vill, på sätt Ofverste Ericson förordat, med mindre anläggningsoch expropriationskostnad gå till Lagaå-dalen, eller man vill draga banan i östligare, nära parabel riktning, genom mera fruktbärande trakter, der trafiken är större, och der banan således kan synas komma att lemna bättre afkastning, och i alla händelser kunde verka mera till landets förkofran. Hr v. Troils förslag att öfverlemna åt K. M. att bestämma i hvilken riktning banan skall fortsättas, kan jag icke gilla; ty det är gifvet, att när K. M. redan vid denna Riksdag aflåtit ett förslag, och R. St:r icke framkomma med något annat, hvad skulle väl föranleda K. M. och Dess rådgifvare att frångå hvad de en gång föreslagit? Men om R. St:r icke f. n. anslå högre belopp, än som erfordras för att anlägga vägen fram till Finja-sjön, eller trakten närmast norr om densamma, så hafva de på det mest faktiska sätt ådagalagt det de icke äro säkra på hvilken riktning som längre norrut är den tjenligaste, och då blir detta en anledn. för Regeringen att låta undersökningarne fortgå. Hvad beträffar det af en och annan talare understödda förslaget, att genast anslå medel till en sammanbindningsbana mellan Falköping och Jönköping, så kan jag deri icke instämma; ty när Falköpingsbygden genom vestra stambanan får tillfälle att åt Götheborgs-sidan afsätta sina hufvudsakligaste produkter, så tycks den icke nödvändigt derjemte behöfva Jönköping såsom afsättnings ort. För öfrigt om man inom Westergöthland på en gång företoge sig så stora arbeten, nemi. både fortsättning af vestra stambanan och förberedande arbeten mellan Falköping och Jönköping, skulle troligen inom denna provins upstå svårighet för alla andra arbeten, vare sig allmänna eller enskilda, i följd af arbetarnes dragande till jernvägs - D en 10 J o nt e. m. 171 företagen, der de troligen blifva bäst betaldta.