Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man jovander väl, att Långifvaren, i fall det skulle få bero på hans uppgift, kunde undandraga sig af~ giften; men med lika skäl kan man misstro Handlandes, Fabrikörers och andra Näringsidkares, med fleres uppgift af deras inkomster 8 D-T ? /dtii /i m. och dessutom, hvad garanti äger Staten att Låntagaren alltid vid uppgiften af sin inkomst gör afseende på det bevillnings-afdrag han fått åtnjuta, och att detta verkligen kommer det allmänna till godo. Det år endast för intecknade fordringar, som det med full visshet kan påräknas, och endast för dessa torde nu gällande BevillningsFörordnings stadgande vara lämpligt och må hända böra bibehållas, och Gäldenären således berättigas, att vid Räntans utbetalning innehålla Bevillnings-afgiften; men också endast berättigas. Det måtte få ankomma på honom sjelf, om han vill begagna sin rättighet eller ej. Långifvaren har intet medel att nödga honom afstå derifrån, utan genom hotelse att uppsäga lånet, och det bör Gäldenären vara beredd att betala på den tid lian dertill utfäst sig; såframt han icke lättsinnigt lofvat hvad han ej kan eller ej ämnat hålla. För öfrigt, änskönt jag skulle tillåta mig tro, att många Långifvare finnas så orättvise, att vägra Låntagaren godtgöra sig ifrågavarande afgift, så är dock föga troligt, att de för en så obetydlig besparing ville uppsäga ett väl och säkert stående penninge lån. Det torde derföre med tämlig visshet kunna antagas, att inga eller ganska få intecknade Lån skola uppsägas^ blott derföre, att Låntagaren begagnar sin rättighet att afdraga Bevillnings-afgiften för Räntan. Det är hans sak att göra det. Staten bör ej befatta sig dermed, eller använda tvångsmedel, lika oförenliga med Låntagares, sorn med Långifvares interesse, och, sorn endast tjena till att Ven 2 Julii f, m, g väcka misstroende dem emellan, samt att föranleda chicaner, tvistigheter och onödiga edgångar.
Man utlofvar väl, efter den ena af dem — och jag vet icke, huruvida äfven efter den andra — befrielse ej blott från syndaskulden, utan ock från syndens välde; men när det händer, att detta löfte, i senare afseendet, icke går i fullbordan, såsom blottadt på ali sedlig grund; så synes man dock icke draga deraf den slutföljd, att det väsendtliga i frälsningen fehr. Man förtiger, så länge man kan, sjelfva hemligheten i denna frälsning; men går det någon gång derhän, att hemligheten måste yppas; då få anhängarne veta, att syndaförlåtelsen, en gång erhållen, gäller äfven för tillkommande synder, eller att rätteligen ej mer någon synd hos de benådade kan finnas, emedan gerningar, föröfvade under nådetillståndet, ej äro att för synder anses. Hela hopar af dylika benådade hafva ju, med sina lärares bifall och af dem sjelfva anförde, företagit sig de mest anstötliga utsväfningar, alltid öfvertygade, att dermed ingen synd begicks, eller åtminstone nåden icke förlorades. Sjelfve ledarne hafva icke sällan missbrukat sin makt öfver lärjungarna ömsom till penningeprejeri och ömsom till otukt. Het är icke lätt att förutse all den frukt, som kan uppväxa ur en sådan förvändning af christendomen, en sadan förfalskning af det heligaste i salighetsläran, hvarigenom hon undergräfver, i stället att grundlägga och skydda den moraliska ordningen. Hvad det lättaste eftersinnande gifver vid handen, är förvillelsens brukbarhet äfvenså väl till politiskt fördertliga, som till andra olofliga afsigter. Desse föregifne benådade, hvilka på nyss beskrifna sätt behandla christendomens sedelära, skulle väl utan större svårighet låta öfvertyga sig om lofligheten af alla gerningar, föröfvade mot en samhällsordning, den man gjort för dem förhatlig, eller mot medborgare, hvilkas politiska tänkesätt man bragt dem att fördöma.
Mine Hrr! de hafva märkt, att de såsom ofvannämnde folk hvarken saknade kläder eller föda sä länge marchen varade, de hafva ock derföre ej gjort sig så brådt om; man har hetalt dem, mina Hrr! icke efter arbetet, utan efter tiden, som de haft arbetet under händer, och de hafva så begått, att det icke blott läckt till för deni så länge de sjelfva kunnat se ut att arbeta, utan äfven ät andra, så att de förra såsom utslitna och öfveransträngda, det Gud må veta de måtte hafva varit, kunnat, oin jag ej misstagit mig, få sitt förra arfvode uti pension, det Staten ock gerna kunde lemna; ty jag är öfvertygad, att de förtjente det lika så myckel såsom pensionärer sorn förut. Jag tycker nu, att vi borde låta en riksdag förlöpa utan att öfver vår lag-comité låta regna öknens manna, på det vår Styrelse må kunna få tid, alt uttänka någon bättre utväg, att få eli nytt lagverk till stånd, och våra lag-comiterade mätte fä tid, att använda några dagar på att blifva klokare; ty att de ännu icke haft någon tid öfrig för detta ändamål, bevises bäst af deras arbete, då sjelfva vår nuvar. lagberednings Moses, jag vägar kalla honom så, emedan jag förmodar, att han af dem, hvilka fördelat aflöningen mellan ledamöterna, ansetts stå uti ett innerligare förhållande till lagarnes anda än de öfriga, då han har nära dubbelt betalt, velat stadga t. ex. 100 r:dr b:co böter för arbete på Söndagen; ja! jag skulle af hvad jag sett af detta lagberedningsverk ej falla i förundran, om han velat liksom nämnden under häradshöfding Creutz adoptera hvad Creutz i sitt vädjande till nämnden behagade kalla den Gudomliga lagen och för oqvädins ord döma till helvetets eld; och det förundrar mig ej eller, att han ansett hvilodagen böra så strängt iakttagas, då, om man får sluta af arbetstiden på lagberedningsverket, han knappast varit konseqvent nog; ty de
De vid värdens lokalskildringar till hälften bortslumrade timmarne tycktes för den gången ha tillfredsställt hans fantasis behof af drömmar och han vaknade följande morgon kry och munter, gjorde sin toilett och steg upp i värdens från Ojala återkomna "trilla" för att aflägga en visit hos tant Agatha och sin kusin, der vi väl snart åter skola sammanträffa med honom. Hvad ett månsken får se. Då tanten och Jenny kommo hem den qväll vi sist omtalat, skildes de snart åt. Tant Agatha var trött och Jenny längtade att vara allena. Deras afsked från Ros och hans syster, som en liten sträcka haft samma väg som de, hade också varit kort. "Får jag spela litet, snälla tant?" frågade den unga flickan i det hon kysste den vänliga damen på hand. "Gerna, mitt barn", blef svaret, "jag sofver till och med mycket bättre när du musicerar. Det evinnerliga bullret från vattenfallet går då inte så omkring i mitt hufvud, och sjung, söta Jenny, om det roar dig, men tänk också på hvilan, vi ha i dag ju riktigt ansträngt oss." Derefter togo de godnatt af hvarandra; tanten gick till sig och Jenny inträdde i sitt sofgemak. En liten sal, der pianot stod, åtskiljde de två rummen. Tanten bodde på kökssidan och deras svensk-finska jungfru, Thilda, som var köksa och tolk tillika, logerade i köket. Bakom Jennys rum, åt gårdssidan till, var en obebodd kammare och emellan denna och köket en tambur. I en liten sidobyggnad på gården bodde ett bondfolk som skötte om det lilla hemmanets fyra kor, en arbetskamp och Jennys ridhäst. Så mycket om lokaliteten, nu om något annat. Jenny var icke upprörd oaktadt det som hon i dag upplefvat gjort ett djupt intryck på hennes själ. Hon hade icke ens för någon omtalat den fara, i hvilken hon sväfvat, emedan densamma för henne blott hade en ringa betydelse i bredd med den tysta förklaring, som följt derefter.
Ko nungens bestut, hwilket han st mer strid-mde emot R'- gerings Formens bokstaflig» föressrisk, och oaktadt Konungens ända fortfarande yrkande, akt ett sDanr le, stut ssa!l utfärdas, han cj dä utöfwar sin iätkigdn och pligt, att eoutrastgnaiionen dera magra, ware lag samma; likasom om han Embetet ätcrtagcr, förr än Riksens Ständer hans förhällande präfwak och gillar. Lider någon skada till lif, ära eller någon Personlig stihct, eller mister gods, löst eller fast, uran laga ransakning och Dom, eller bliswer någons frid i hans hus störd, eller någon förwlsad frän ori till annan, derigenom akt han rontrastgNarion ej wägrak, straffes ha» drtzurom för säbanr lagstridigt förhållande, vä sätt allmänna Lagen i i Cap. l2 §. Rättegångs-Balken stadgar för Domare som wrang dom fäller. Föredragande ware i öfrigt för stn befattning ansedd skyldt r lill enahanda an.war, som denna L g Skare-Rads Ledamot uti föregåen e H §. ä.'ägq,r, cn> ligt förseelsens derutinnan mmärktc >wärare eller lindrigare bessaffenhct med derefter lä,»pade str ff; Dock mä hwarken Föredragande eller Stats Rats Ledamot i och för EmbetetS skuld, ffannan ordning, än N-gerings» Formen utstakar, och således ej as enskild man kun« na tilltalas. §. 9. StatS-Räd, hwilken, «f Konungen bertil utsedd «ch förordnad, tagcr säte och röstar i Högsta Domsto, Den 16 December. n-rr stolan öfwer MA, som fran Krigs-Domstolarne dragas under Konungens pröfning, ware fsr ja^an besttkninq underkastad Domare jäs och anstv-r, enligt Lag och Laga Stadgar, lika med annan Ledamot af Högsta Domstolen. §. 10.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Ridd.Utsk. Begärdes på bordet, hvarjemte Hr Ribbing, Arv., anmälde sig och yttrade: I anledn. af den nu uplästa motionen, anhåller jag att i korthet få yttra, alt, enär det deri framställda förslag går derpå ut, alt val inom R. o. Ad. skola ske, hvarigenom, efter min tanka, den dyrbaraste af detta Riks-Slånds egenskaper, nemi. sjelfständigheten skulle gå förlorad, jag kommer att motsätta mig alla sådana förslag. Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh., upläste följande motion: I en tid då med skål upmärksamheten och omtankan på det upvexande slägtets vårdade upfostran allt mer synes göra sig gällande, och sålunda medlen för detta ändamåls vinnande i samma mån ock torde med värma af hvarje fosterlandets vän omfattas, vågar jag härmed i förutnämnde syftning framställa några förhållanden, som hos R. H. St., hvilka städse beredvilligt sökt medverka till allt som kunnat lända till uplysningens allmännare spridande, säkerligen skola väcka det intresse de med rätta förtjena. Dessa nu antydda förhållanden röra nemi. vården och underhållet af de ganska betydliga och i mänga afseenden värderika samlingar som tillhöra Strengnäs Elementarläroverk och omfatta dels dess Bibliothek, dels dess Naturhistoriska, Numismaliska m. fl. samlingar. För att visa vigten af dessa samlingars tillbörliga vårdande, samt behofvet af Statens understöd dertill, torde vara lämpligast att anföra deras betydenhet och den nytta de vid allmänna undervisningen lemna. Ilvad således först beträffar bibliotheket, så består det egentl. af 2:ne Afd:r. Den ena Elementarläroverkets och den andra det s. k. Domkyrkans bibliothek.
Ej eller skall — försöka att våldföra Riksdagen, dess Kamrar eller Utskott eller någon och ankomme på Riksdagen att slika förbrytelser i laga ordning beifra låta. Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 61. 37 Blifver Riksdagsman, medan Riksdag samlad är, eller under resa till eller ifrån Riksdagen, när man vet. honom i sådant ärende stadd vara, med ord eller gerning olredad, gälle derom hvad angående våld eller förolämpning emot Konungens Embetsman, i eller för Embete, i Allmän Lag stadgadt är Samma lag vare, om Riksdagens Fullmägt.ige, Revisorer eller Justitie-Ombudsman, eller Sekreterare eller Kanslibetjente i någon af Riksdagens Kamrar eller i något dess Utskott, i eller för utöfning al sådan befattning våldföres eller förolämpas. § Hl Beskylles Riksdagsman för grof missgerning, må han ej i häkte kunna inmanas förr än, efter anställd ransakning, Domaren sådant skäligt pröfvat, så vida han ej å bar gerning funnen varder; dock gälle, om han, efter domstols kallelse, stg ej inställer, hvad Allmänna Lagen i thy fall stadgar. Ej må Riksdagsman i andra fall, än som i denna och nästföregående § sagde äro, sin frihet beröfvas. Riksdagens Fullmägtige och Revisorer kunna ej, i och för sin befattning, emottaga befallningar utan af Riksdagen allena, och enligt dess Instruktioner, ej eller till redo och ansvar ställas, utan efter Riksdagens beslut. § 112. Uti Riksdagsmannavalen Sysslan. § H3. Taxeringsman, som Riksdagens Bcvillnings föreskrifter å dess vägnar — ställas. § 114. De fordna Riksståndens privilegier, förmåner, rättigheter och friheter skola, der de ej ägt oskiljaktigt sammanhang med den Stånden förut tillkommande representationsrätt, och således med denna upphört, fortfarande gälla.
Var det verkligen tiden, eller fysiskt eller ock moraliskt lidande, som sålunda nedböjt hennes hufvud mot jorden, derom var man icke ense; väl gissades än på det ena än på det andra skälet, och hvar och en förfäktade sin sats ifrigt; men derutaf blef ingenting klart, då man kanske, genom att antaga alla tre orsakernas förenade verkan, kommit sanningen närmare – dermed måtte dock hafva förhållit sig huru som helst, så var Natalia rik och förnäm, och följaktligen, trots af sin föråldring, ännu icke obemärkt. Det hade funnits och fanns ännu ädlingar, som ingenting begärt bättre än att i sina sköldemärken upptaga strålarne af Fröken D:s uråldriga vapen, och på samma gång få fylla de luckor, som genom eget eller Förfäders förvållande uppkommit i deras välstånd, med det klingande mynt och de redbara egodelar, hvaraf hennes hemgift skulle bestått: de hade nödgats stadna vid blotta önskningar. Andra mindre uppriktiga. eller mer andligt sinnade tillbedjare hade försäkrat sig icke vara känslolösa för det ökade värde, som tilldeltes ofvannämnda förtjenster derigenom, att de voro åtföljde af en ädel och fintbildad qvinna – dessa hade icke varit lyckligare: Natalia förblef ogift. — Det vore öfverflödigt att uppgifva alla icke passande nycklar till Natalias gåtlika uppförande, som sammansmiddes uti X:s sällskapskretsar, hvilkas rådande mening dock slutligen blef, att Fröken D:s motvilja för äktenskapet härrörde ifrån en olycklig kärlek under hennes första ungdomsår. På detta sätt trodde man sig bäst kunna förklara det, ofta svårmodiga allvar, som merendels sväfvade öfver hennes ansigte, och man ville äfven veta, att ett slags dunkel, halfqväfd låga uti hennes blick förrådde att ”de der mörka ögonen” en gång strålat af den glädje och den smärta, som man – tack vare Vis-Poesien, helst den rimmade – vant sig att helt och hållet inrymma i ett af kärleken träffadt hjerta. Men ack! man bedrog sig fullkomligt! Den tjugusjuåriga Natalia hade icke älskat.
Februarii, öfverlemnat till Rikets Ständer, huruvida icke, i anseende till de för bemälde 3;ne sökande förekommande serskilda skäl och omständigheter, enahanda pensionsförmon från afskedstagande! kunde dem medgifvas, som vid nästföregångna Riksdagar blifvit förre Lands-Kamererarne Ekelund och Selling beviljad. Rikets Ständer, sorn, roed anledning häraf, tagit dessa ansökningar i öfvervägande, hafva dervid, i afseende på den Aldgren och Hertzman tillkommande pensionsrält, inhemta t, alt, derest Kongl. Brefvet af den i3 Mars 1770 och Kongl. Förordningen af den 2/j. Januarii 1778 ännu voro gällande, hade sökanderne varit berättigade att, vid afskedstagan - Expeditions-Utskottets Förslag lill und. Skrifvelse N.o 11J - det, efter uppnådd 70 års ålder, få, för deras öfriga lifstid, behålla hela deras innehafda lön såsom pension, men att då den förändring uti dessa Författningar, i afseende på Lands-Statens med indelta löner försedde Embetsoch Tjenstemän, blifvit, enligt P.ikels Ständers vid 18t8 års Riksdag fattade beslut, genom E. K.
Jag medgifver vissei ligen, att det kan vara angeläget att numera sätta i fråga, huruvida StatsUtsk. kan utgöra en sådan auctoritet, som kan ifrån regerings-deparltna emottaga så beskaffade uppgifter, att de ej i sin helhet kunno för R. St. framläggas; men, då jag ej delar den åsigten, att StatsUtsk. ej bör med urskiljning behandla de uppgifter, som Ulsk. erhåller, så kan jag ej heller instämma i deras åsigler, hvilka lior måhända önska att erhålla mera detaljerade upplysningar om planen för dessa befästningar, i händelse de skola medgifva hvad som erfordras till förelaget. Då K. M. äskat 5oo,ooo r:dr tiil Waxholms fästningsbyggnader, eller 100,000 r:dr om året för 5 år, så skulle jag för min del vilja anslå 100,000 rtdr 0111 året för 5 år, emedan detta skulle närmare öfverensstämma med den arbetsplan, som blifvit för StatsUtsk, framlagd, men jag vill ej särskildt yrka propos. derom, i händelse icke andra ledamöter skulle sig derutinnan med mig förena, ty jag anser att i dessa frågor bör man söka att så litet som möjligt splittra sina åsigter. Frih. Boye, Ludv.: Jag erkänner lika litet i dag, som i förrgår, någon uteslutande consideration till fördel för de s. k. män af yrket, att ensamt afgöra hvad Sveriges val fordrar i något afseende, och aldraminst vill jag dem ensamt anförtro några principfrågor, hvilka angå afvägniugur Den ao Mars f. ra. emellan de båda statsmakternas inflytande på hvarandra. Jag skall ej yttra mig annorlunda, än i principfrågan, lör att vederlägga den framställning man liar gjort om skilnaden eniellan den ordin, oell extra-ordin. slatsreglerm, hvilken skilnad i min tanke skulle kunna leda till den slutföljd, alt dock i II. SI:s makt skulle ligga en förmågaatt tvinga Regeringen ifrån den makt, sorn grundlagen lemnar densamma. Till vederläggning deraf, her jag att få till Gr. [Jorn, som egentligen drifvit denna sats, så val som till Gr.
Icke kan med säkerhet detta vigtiga förtroende uppdragas åt hvar och en, som framträder med de egna anspråkens storhet, såsom enda borgen för uppfyllandet af så val den 222 Den 15 December f. m. ena sora den andra af dessa fordringar. Men då är det ock vigligt, att, för fall af denna tjenstebefattnings uppkommande ledighet, vara i tid beredd på uppdragandet af någon med dessa egenskaper, åt hvilken den kunde anförtros. Engelska banken, hvilken dock inom London ett större antal af verldens mest öfvade gravörer står tillbuds, underhåller 18 egne gravörer, de yngre uppdragne på dess bekostnad. Med anledn. af här anförda skäl, får jag föreslå: ”alt på R. St:s bankostat måtte uppföras ett anslag af 400 r:dr b:co för en gravörselev, alt kunna af fullmäktige efter förslag af stereotyperingsföreståndaren tilldelas någon yngling med vitsordade anlag för denna konst och betyg om redbarhet och ordningssinne. 4. Enär RiksStms ombud i Direkt:ne öfver lånekonloren vanligen derjemte innehafva tjenstebefattningar eller borgerliga yrken, som upplaga deras mesta tid och sålunda banko-ombudet inom dessa direkt:r är att betrakta såsom den ende tjenstemannen, åligger honom samma tillsyn öfver ärendenas gång och vård, som cheferne för bankens afdelningar, hvilka äro kommissarier, men banko-ombudens befattning är så mycket mera maktpåliggande som ingen öfverstyrelse på stället finnes. Men innehafvandet af detta vigtiga uppdrag — om förtroendet än bibehålies aldrig så länge — gifvet' ingen rätt lill någon tjenstegrad eller tur inom banken, eller någon trygghet för framtida embetsställning inom banken. Förordnandet kan när som helst upphöra, likasom en kommissarie kan förflyttas från den afdelning, der han blifvit anställd. Men härvid äger den betydliga skillnad rum, att den sistnämnde alltid bibehåller sin kommissariegrad med lön och tur till högre lön, om han ej redan innehafver denna, under det att för ett banko-ombud, hvars befattning är vida vigtigare än en biträdande kommissaries, alldeles ingen motsvarande förmån äger rum.
Emot ofvannämnda rådgifvande åtgärd föranlåtes jag anmärka, att den enskildhet i lagstiftning, som dervid åsyftats, men hvilken Rikets Ständer genom det afgifna allmänna lagförslaget velat motverka, är stridande emot 2) Bihanget till RiksStåndens Protokoll 1834 och 1835, loide Samlingen, aldra Afdelningen, N:o 348. 6 87 §. Regeringsformen, dels emedan Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1824, såsom af Rikets Ständer till alla delar antagen och stadfästad i 6 §. af Lagen för R. S:s Bank den 1 Mars 1830, jemlikt ördalydelsen i samma §., icke kunnat, utan af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gemensamt afskaffas eller förändras; dels ock emedan ett af Rikets Ständer till Kongl. Majrts sanktion aflemnadt lagförslag ej bordt på det sätt antagas, att en del deraf, styckad från det öfriga, utan Rikets Ständers bifall, i administrativ väg med den gällande Lagen införlifvades. 3:e Punkten. Under den 30 Juni 1838 utfärdades Kongl. Maj:ts nådiga Förord ning, angående Mosaiska Trosbekännares skyldigheter oell rättigheter här i Riket, samt under den 13 Augusti samma år en serskildt stadgad Ordning rörande hvad Mosaiska Trosbekännare hade att dädanefter iakttaga, i afseende på utöfning af deras religion och bestyret inom deras församling m. m.
Drottmngen, är befullmägtigad att förklara Dess Höga missnöje; men i anledning af den gjorda frågan om Hennes Majit blifvit i amner hörd, får jag vördsamt upplysa, att innan beslut härom i Stats Utskottet fattades, Utskottet af skyldig vördnad för Hennes Majit, genom Ordföranden inhämtat Hennes Majits tankar. Hennes Majit har dervid i Nåder behagat förklara sig nöjd med den af Stats-Utskottet föreslagne förändring i hvad Hejrads-Contractet innehåller. Men skulle Hennes Majit nu fordra samma Contracts uppfyllande, så måste det ske, och Riksens Ständer då gå i Författning om Wadstena Slotts iständsättande och Meubierande samt att accord med nu varande Arrendatorn af Starby Kungsgård om Arrendets upphörande må trätfas. Jag anser mig härvid äfven böra erindra, att dä Hennes Majit försäkrades att såsom Enke-Drottning erhålla en årlig Summa af 6o,ooo Ridr, utgjordes Statslnkomsterne äfven af Finland. Riket har sedermera blifvit till -j-idel förminskadt. Efter strängaste rättvisa hade således underhållet snarare skolat nedsättas än förhöjas; men hvartill Utskottet, förvissadt om Riksens Ständers önskan att för Hennes Majit anslå så stor Suni. I Ben ig April. 3 9 ma, som tillgangarne möjligen medgifva, likväl icke gil vit anledning; dessutom kan, såsom jag i förra Plenum anfört det med Sverige förenade Brödra-Riket icke undgå, att då Hennes Maj:t också varit Regerande Drottning öfver Norrige, äfven deltaga i Hennes Maj:ts Hofhållning såsom Enke-Drottning. I anledning af gjorde yrkanden om Återremiss, får jag förklara, att jag äfven är af den tankan att Åter-remiss bör medgifvas, så vida de Anmärkningar, som blifvit framställde. hindra antagandet af ett Betänkande, roen några så be.sk»ifade
Utaf de, jemte dessa motioner, Utskottet tillställda handlingar, har Utskottet, bland annat, inhämtat, att kostnaderna för ifrågavarande jernvägs-anläggning samt anskaffningen af den för samma vägs begagnande erforderliga rörelse-materiel, jemlikt det af Löjtnanten C. Adelsköld, i början af detta år, afgifna kostnadsförslag, skulle komma att uppgå till 375,100 R:dr, äfvensom att, enligt en af Bergmästaren i orten deröfver uppgjord beräkning, de jernoch andra metall-effekter samt den spanmål och de viktualier m. fi. varor, hvilka kunde anses komma att forslas på samma jernväg, skulle utgöra nära 95,000 Skep:d bergsvigt. De af ofvanbemälde 2:ne motionärer uppgifna, likasom öfriga härvid förekommande, förhållanden vitsorda visserligen bebofvct och nyttan af en omedelbar och ändamålsenlig kommunikation mellan Köping-Hult-jernvägen och Lindesbergs stad samt deromkring belägna bergslager, och Utskottet tror sig äfven kunna antaga, att en sådan kommunikation mellan denna ort och nämnde jernväg, i anseende till densammas fördelaktighet och angelägenhet, bör och skall åstadkommas, samt att allmänt understöd, i fall sådant finnes nödvändigt för denna kommunikations tillvägabringande, jemväl kan påräknas sedan Köping-Hult-jernvägen blifvit fullbordad och för allmänna trafiken öppnad; men dessförinnan och så länge omförmälda bergslager följaktligen icke kunna ega någon egentlig fördel af kommunikationen med meranämnde jernvägslinie, synes det för tidigt att för ifrågavarande företag anvisa något statsbidrag; vid hvilket förhållande Utskottet alltså anser sig böra hemställa, att det för en jernvägs-anläggning mellan oftanäinnde jernbana samt Lindesbergs stad och bergslag föreslagna lån för närvarande icke må af Rikets Ständer beviljas. Bih. lill R.