Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till sådan bildning lemnar nutidens krigssätt icke tid, sedan kriget står för dörren, och den tid, som man kan vinna Bih. till R. St. Prof. 1859 & 1860. 4 Sami. 2 Afd. 3 Häft. 3 18 Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. behöfves i allt fall samt befinnes alltid för kort. Huru lång beredelsetid hade t. ex. Sverige, då det infall skedde, som beröfvade landet en tredjedel af dess område! Kejsar Alexander den I:ste hade blott några få dagar före det oväntade fredsbrottet gifvit Sveriges Minister i Petersburg de heligaste vänskapsförsäkringar. Och bevisa icke det sistförflutna årets händelser, huruledes ett fruktansvärdt krig kan utbrista, utföras med afgörande utgång och afslutas genom fred, allt på ringare tid, än som under Sveriges på krigsära rikaste perioder vanligen åtgick, innan tvänne krigshärar efter krigsförklaringen ens hunno komma i åsyn af hvarandra. Sedan stridshandsken nu är kastad, är det för sent att förbereda: man måste handla; och ju mindre en stat, sådan som vår, uti ett krig har råd att draga ut på tiden, desto nödvändigare är det för en sådan stat, att dess försvarsanstalter verka fort och kraftigt. Att försvarsverket är för de skattdragande i hvarje stat en tung börda, måste medgifvas. Att detsamma måste blifva för en mindre stat tyngre, än för en större, har öfverallt annorstädes ansetts oundvikligt, eftersom den mindre staten nödgas uppdrifva sina försvarskrafter till möjligheten att motstå ett anfall ifrån den mägtigare. Men att Sverige i de ta afseende är bättre lottadt, än andra europeiska länder, tror Utskottet sig nedan kunna visa. Hvad som deremot icke kan undvikas måste man underkasta sig; och Svenska folket har, när det gällt dess sjelfständighets värnande, aldrig skattat någon uppoffring för stor. Det ser icke heller med någon afund tillståndet i de länder, som, fordom med oss förenade, nu njuta hägnet af en mägtigare stat, hvilken icke af dem fordrar någon beväringspligt.
I följd häraf bar Utskottet, med förändring i denna del af det förra förslaget, skolat hemställa, att hammarskatts-jernet må förslagsvis beräknas till 6,000 SkTö, som å i5 R:dr 3a sk. upptages till 0)4>000 R-'dr. Vid Utlåtandet Lit. F\ angående tillökning uti skattefrihets-dygnen vid tackjernsblåsningar, hvilket Ridderskapet och Adeln, samt Bonde-Ståndet bifallit, men de öfrige a:ne Riks-Stånden återremitterat, har blifvit anmärkt: uti Preste-Ståndet, att, på sätt Herr Prosten Skefthammar uti sin reservation yrkat, en utredning genom vederbörlig auctoritet bordt föregå, innan den ifrågaställde utvidgade skattefriheten medgåfves, och att för öfrigt till en dylik förändring Kongl. Majlis Nådiga Sanction vore af nöden; samt uti Borgare-Ståndet, dels att frågan bordt behandlas, på sätt Herr Pro sten Stenhammar yrkat, dels alt en dylik partiel skallelindring, som den nu föreslagne, icke borde medgifvas, helst hytlebruket numera vore förmonligare än tillförne, dels ock af andra ledamöter, att Utskottet tillstyrkt för ringa skattefrihet, enär den borde ytterligare utsträckas, hvarvid tiden blifvit olika föreslagen, eller ifrån och med 10 till och med 20 dygn. Utskottet anser emedlertid, hvad sålunda blifvit emot dess förslag erinradt, icke gifva anledning att detsamma frånträda, utan varda såväl Utlåtandet Litt. F, som den deraf lill någon del beroende beräkningen af Tionde-tack jernet vidhållne, dock med hemställan, att, på sätt Utskottet bär förut, i fråga örn utmarks-skaltcn på Öland, föreslagit, Rikets Ständer, derest ökadt antal skattefrihets-dygn medgifves, må det vidtagne beslutet hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla, med anhållan om Dess Nådiga Sanction, och att förändringen må varda till vederbörandes kännedom och efterrättelse kungjord. i2'.te punkten:
Inkommande vid ena gafveln genom en dubbeldörr, hvars ena halfva följer med den andras rörelse, befinna vi oss först i drottningens salong, hållen i blå sidenbrokad med vapnet tre kronor i guld. Här finnas två soffor och sex fåtöljer, hvilka sammanställda bilda ytterligare två soffor, samt ett bord med fällskifvor. Från detta rum inkommer man i en mindre afdelning för uppvaktningen, med stolar af röd schagg. De uppvaktande få sina hviloplatser för natten inrättade på följande praktiska sätt. I väggen midt emot en fåtölj kan en lucka fällas ned, hvilken bildar ena hälften af en bädd, till hvilken fåtöljen utgör den andra hälften. Därifrån kommer man in i en mindre salong, hållen i brunt, och upptagande två soffor, samt därinvid toalettrum för uppvaktningen. Genom ytterligare en afdelning för uppvaktningen inkommer man i drottningens sängkammare, där h. m:ts säng står utefter ena långsidan. Fönstren på denna sida äro igensatta och väggen madrasserad för undvikande af allt drag. Under vinterresor är väggen dessutom klädd med rika vargfällar för att hindra kylan att intränga. Rummet är hållet i rödt och klädseln af sidenbrokad samt upptager stolar och ett toalettbord i vackert skulpterad ebenholz. Längs bort i denna del af vagnen befinner sig dessutom drottningens toalettrum, garderob m. m. En annan vagn, som tilldrager sig uppmärksamhet, är honungens audiensvagn. Det är en tvåaxlad kort vagn, som innehåller ett enda större rum jämte en tambur. Båda vagnssidorna bestå nästan af idel fönster, hvarigenom de resande här hafva den präktigaste utsikt åt alla håll. Tamburen är i valnöt och klädseln i salongen hållen i rödt. Här finnas fyra soffor samt ett bord. Ett mera behagligt audiensrum på resor kan man icke gärna tänka sig. Här samlas konungens stab och andra med hvilka h. m:t under lifligt samtal tillbringar dryga tider af resan. För de resandes blickar upprullas här under tågets gång det ena fängslande natursceneriet efter det andra. Yttersidorna under de stora fönstren äro ornerade med smide i konstnärlig form, förgyldt och måladt. På afstånd verkar denna ornering som ett filigramsarbete i stort.
Utskotten, som ansett Consulad-afgifterna böra bibehållas, emedan de utgöra ”ett säkert medel för sjöfarten att å utrikes platser blifva bättre hetjenad”, tillstyrka i ^:de punkten af Betänkandet, att Consulad-afgifterna förde Consuler, som ega att uppbära fast lön, måtte komma att upphöra. Utskotten hafva här begått en motsägelse, ty då de gjorda förslagen just åsyftat att, jemte Censulad-afgiftemas äfskaff ande, i stället bereda löner åt samtlige General-Consuler, hafva Utskotten msdgifvit ra Statssamt Allm.. Besv.- oeh Ekon-Utskottens Utlåtande, N'.o 127. principens tillämplighet och tillstyrkt dess antagande å vissa ställen, på samma gäng, som dess nytta eller utfärbarhet i allmänhet blifvit förnekad. Utskotten hafva ansett, att, då handeln icke låter binda sig vid vissa platser, utan är ständiga förändringar underkastad, anställandet af Consuler med fasta löner vore mindre välbetänkt, enär lönerne kommo att qvarstanna, fastän behofvet af Consuler upphört. Jag tror denna farhåga böra upphöra, om man besinnar, att Kongl Maj:t eger otvifvelagtig rätt attj likasom med diplomatiska personer är praais, förflytta en a/lönad General-Consul frän en ort, der han icke mera behof ves, till en annan, der han med mera nytta kan utöfva sin befattning. På grund af delta allt, jemte hvad vid återremissen förekommit, skulle jag hafva önskat, att Utskotten tillstyrkt Rikets Höglofl. Ständer att till Kongl. Maj;t afgifva en detaillerad underdånig framställning, angående Consuls-embetenas förbättrade organisation, men inskränker mig vid detta tillfälle, och vid den utgång, saken i Ulskotten funnit, att hufvudsakligen instämma uti det förslag, som uti Herr Grefve von Plåtens reservation innefattas.” STOCKHOLM, Elméns och Granbergs Tryckeri, i84i•
Men sedan freden återvändt, och passionsbröderna fått finna sig uti ytterligare inskränkningar i sitt privilegium att ensamt uppföra alvarsamma stycken, lades grunden till en fri skådebana i Paris, och teatren i Hotel d’Argent i qvarteret du Marais fick en teaterförfattare i den fruktsamme Hardy, den förste, som i Frankrike uteslutande lefde och skref för banan. Hans första stycke trycktes 1601 och han dog något före 1632. Hans publik utgjordes ej af de litterärt bildade, utan af massan af den ännu obildade medelklassen. Detta återverkade på hans författarskap, och hans stycken, 6 a 800 till antalet, äro till större delen handtverksarbeten, som afse att förse banan med stycken, hvilka kunde draga folk. Flertalet äro tragikomedier, och han har i dem velat bjuda på så mycket som möjligt, sträfvande ehuru på ett rått sätt att sätta affekterna i rörelse. Hans stycken hafva alla en drastiskt verksam handling, men den är till större delen ett lån från andra; den framspringer ej heller ur karakteren, tvertom är karaktersteckningen endast bestämd genom situationerna och blir efter den förändrad. Diktionen är stundom trivial, stundom svulstig. Hardy har äfven skrifvit tragedier, hvilka hafva formen af den klassiska tragedien, sådan som man i Frankrike tillegnat sig den, men hans stycken äro tydligen påverkade af tragikomedien. Kören begagnar han ej; hans publik tyckte mera om de emellan akterna inflickade entremets än om långa lyriska deklamationer. Med kören bortföll äfven hufvudhindret för en utvidgning af rumsoch tidsenhetens skrankor. Hardy betjenar sig deraf med en viss frihet, men dock med måtta, så att handlingen icke öfverskrider gränsen af 1 a 2 dagar, och scenen växlar merendels blott inom ett trångt begränsadt rum. Den monologiserande skuggan, den förtrogna amman och budet, som berättar slutkatastrofen, fela sällan; deremot är Garniers patetiska retorik nedstämd till en vanlig, ofta trivial samtalston.
Jag lcmnar för öfrigt derhän, hwilka skäl kunnat förguda Konungens Nädiga bifall, till en lä beskaffad försäljning; men jag tror för min del, att om icke Tull» Arrende-SocietelenS intrefts tillika derunder warit beroende, nägon underdämg underställ: ing derom icke torde hafwa stedt; och jag ar alwen af Len lankan, art Ienna försalimng, i fl^e asftei:Len wsri; miildre gagn,lig, för det Allmänna. Hög» §42 Den 15 Iattuarit. Högloft. Utskottet anförer widare, aer HrrsVisttacioner osca dlifrvir anwänva block såsom förföljelse, fainr arr den oskyldige kan lika läcc oroas med Lagbrytaren. Härrvid mä först anmärkas, att om HögloftUtskottet kunnat åberopa ftere dylika händelser, sä skulle jag kan hända junnit mig böra derä göra uäaot afseende; men en blott Supposition ar.ftr jag alldeles icke deraf förtjent. För öfrigt mäste >emwäl har vöra ihäg kommas och gälla det Allmänna Ordspräket, ort möjligheten af Lagens mihbrukande icke bör blifwa skäl till dktz upphäfwandc, utan i det stället Lagens särskilt stadgade straff, tör ett slikt m tzbcuk, bör drabba mitzbrukaren och hämma detz framtida fortfarande. Och hwad fluteligen angär ben af Högloft. Utskottet äberopade i6 §. ur» Regerings-Formen, af den 6 Junit förledit 8r, samt Konungens i likhet dermed gifna Nädiga försäkran: Att ingen afhända etter afhända lära nägot Gods fast elier löst, uran ransakning och dom i den ordning Lag och Laga Sradgar föresknfwa: Med hwilken Nädiga försäkran, Högloft.
Missgernings-Ralken, derest nemligen denna skulle vinna Konungens sanction. Och om, på sätt Motionairen förutsatt, förbrytaren skulle, hellre än att frivilligt inställa sig lill ransakning, gå i en frivillig landsflykt, bör icke hans brott anses dermed fÖrsonadt, och är icke samhället bäst belåtet med alt på della sätt blifva utaf med en eiler annan af de missnöjda? 8 Lng-VSnktttets Betänkande N-.o i78, Betraktar raan, å andra sidan, de oerhörda missbruk hvartill åklagares rättighet att godtyckligt häkta för lasteliga yttranden emot Konungens person eller gerningar, hunna föranleda, så begriper man svårligen , huru någon rättsinnig och upplyst Medborgare i ett Constitutionelt samhälle kan ens tveka att vilja bidraga att sätta en gräns härför. Hur lätt kan det t. ex. icke hända, såsom en värd medbroder, JSils Månson, yttrade, då frågan om 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken förevar i det Stånd jag tillhör, att en enfaldig bonde eller hans hustru, i harmen öfver ett bänvinsbrännings-förbud, eller öfver en utmätning för Krono-utskylder eller något dylikt, förifrar sig och yttrar om Konungen, att han handlar emot landets fördelar, att han utsuger Bondens sista kraft, att han är en odåga, eller något ännu värre. Härmed menar man visserligen ingenting mindre, än Konungens person, ty den känner man icke ens — man menar bans Regering, hans Rådgifvare, hans Embetsmän — ty snart sagdt all Öfverhet innefattar en stor del af vår allmoge under benämningen Konungen. Länsmannen eller Fjerdingsmannen får höra detta, han begagnar tillfället att hota, skrämma med häkte &c. och kan icke saken nedstystas, genom bevekande medel, så kastar han den fattiga Bonden och hans hustru i fängelse. Der sitta de först några veckor, innan det blir Urtima Ting. Domaren, måhända ofta en ung man, som söker sin lycka, eller en gammal, sorn vill ådagalägga sin vördnad för Regeringen, vågar ej släppa ut högmåls-brottslingarne.
Detta sätt att freda sina egor kunde vara lämpligt och möjligt på en tid, då bjarne ännu lågo oskiftade och hägnader endast bchöfdes emellan dessas yttergränser, hvartill skogs-åtgången var mindre märkbar; men sedan genom laga skiften de gränser, som skola fredas, blifvit mångdubblade och skogarne äfven genom dessa skiften undergått stor förödelse, har den ödeläggelse, hägnadsbesväret medför, blifvit mera i ögonen fallande, i samma mån som skogarne glesnat; och då å de flesta orter i Riket redan klagas öfver skogsbrist, är det äfven af stor vigt att gräns sättes för slöseriet med denna dyrbara egendom i ett land, som, i anseende till hårdt luftstreck, under allmän skoglöshet svårligen blefve beboeligt, helst, enligt vetenskapliga, jemväl på erfarenheten stödda iakttagelser, skogens utrotande tillika menligt inverkar på klimat och nederbörd, samt i följd deraf på växtligheten, hvilken ej obetydligt nedsättes derigenom, att det skydd försvinner, som skogen lemnat. Enär de gamla bjarne egde milslånga yttergränser och, efter dessas delning, nya gränser uppstått emellan ej allenast särskilda delegares områden, utan ock hvarje ega - 508 Expeditions-Otskoltels Förslag till underd. Skrifvelse, A':o 18 S. res särskilda jordtegar, hvilka alla skola förses med stängsel, lemna dessa omständigheter ledning för bedömande af de, tili skada för jordbruket, häraf föranledda kostnader, tidsförlust och arbete, särdeles på slättbyggden, hvarest dels stängsel-ämnet må ste hemtas på flera mils afstånd, dels ock, i anseende till den förstörelse genom stormar, röta och tjufnad, träd-hägnader äro underkastade, de antagligen behöfva omsättas hvart 6:te år. Men, bredvid denna olägenhet, utgör stängsel-skyldigheten det väsendtligaste hindret för slätternas jordbruk att böja sig utur det förfall, hvaruti detsamma i allmänhet sig befinner.
M. till fyllande af Under-ståthållarens löneförmåner äskade anslag 1,250 R:dr.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 67. Utsk:ts hemställanden biföllos. ll;te punkten. Frih. Bildt: (Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt). Hr Fåhreeus: Jag är ledsen att i denna fråga ej kunna instämma med den första talaren. Att den förbättrade organisation af hufvudstadens exsekutionsväsende, som med förslaget afses, är ändamålsenlig, bestrider jag ingalunda, men dermed är icke sagdt, att kostnaden skall utgöras af Staten. Det stora antalet af skuldfordringsärenden och andra likartade mål i Stockholm mot andra rikets städer kan ej utgöra skäl till undantag. Naturligtvis beror det endast af den större folkrikheten. Visserligen är Stockholms stads Öfverstyrelse hufvudsakligen att anse såsom en Länsstyrelse, men till Öfverstyrelsen kan stadsfogden icke vara att hänföra. Likasom Öfverståthållare-Embetet i Stockholm, är äfven magis‘raten i Göteborg ölverexsekutor för staden, men både denne och undcrexsekutorerna atlönas ur stadens kassa. Men det som hufvudsakligast bör verka på frågans bedömmande, är den omständighet, att det är i sjelfva verket samma befattning, hvilken hädanefter skulle tillhöra stadsfogden, som förut tillhört särskilde exsekutionsbetjenter, och då dessa varit af staden aflönade, så är det väl ostridigt att aflöningskostnaden icke rimligtvis kan öfverflyttas på Staten, endast derföre, att innehafvaren af tjenstebefattningen bör, i ändamål att dertill erhålla personer med något mera bildning, tilläggas en högre tjenstegrad. Jag yrkar på dessa grunder bifall till Utsk:ts förslag. Frih. Klinckowström:
Uti Utlålandet N:o 354 ^iar Utskottet hemställt, att, der ej annorlunda serskildt föreskrifves, de anvisade beloppen skulle komma att utgå under de tre nästföljande åren, med en tredjedel hvartdera året; och får Utskottet nu, i anledning af den gjorda anmärkningen, endast åberopa, livad uti detta afseende blifvit vid besvarandet af återremissen yttradt, jemte det Utskottet vidblifver sin tillstyrkan af ett anslag, stort 6,ooo R:dr, för upprensning af Ljusne-elf. io:o Hvad Utskottet anfört, i afseende på upprensningen af Söderhamns skärgård, har blifvit lemnadt utan anmärkning af Padder skåpet och Adeln, Presteoch Borgare-Stånden, hvaremot Bonde-Ståndet återremitterat äfven denna punkt, under åberopande af de förut gjorde allmänna anmärkningar.
Utskottens förslag, har jag ej kunnat upptäcka några andra hufvudsaklige skiljaktigheter emellan detta förslag och den Finance-plan, som antogs vid förra Riksdagen, an att Fastigliets-Lånen, som, vid förra Riksdagen, afskaffades, nu skola upplifva»; att penninge-sedelstocken, sorn vid förra Riksdagen förklarades icke skola permanent hvarken ökas eller minskas, nu skall tillökas med omkring 1,300,000 R:dr; att JDiscont-fonden, som vid förra Riksdagen fastställdes till högst 6,500,000 R:dr, nu skall ökas till Millioner; att DiscontInrättningar i Uandsorterne , som vid förra Riksdagen förkastades , nu skola för Banquens räkning stiftas; att Bevillningen till Banquen , som minskades med 250,000 R:dr nu kommer att ytterligare förminskas med ungefärligen en lika summa; och ändteligen, att nar, vid förra Riksdagen, det ansågs höra helt och hållet öfverlennäs åt ovissheten, om, huruvida, eller efter hvilken grund Banco-sedlarne i en framtid skulle komma, att med Silfver inlösas; man nu väl fixerat CCS vt Statsoch Banco-Utskottens Utlåtanden, 128 sk. eller mindre, än Banco-sedeln i denna stund är värd, samt stadgat de mest ofelbara Controller mot Banco-sedelns förbättring, men deremot icke velat böra omtalas någon annan slags garantie, ernot Banco-sedelns ytterligare försämring, än den, sorn innefattas uti de granna orden: Riksens Ständer, såsom Nationens Representanter, äro da säkraste värdare af alla Interessen. Om afsigten med penninge-väsendets reglering varit den, att härigenom återställa förtroendet enskilde personer emellan, så tyckes det, som en sidan påföljd icke skulle kunna förväntas af Höglofl. l/tskottens förslag. Icke kan förtroendet beredas derigenom, att myntvärdet blifvit stadgadt endast till Gäldenäiernes förmån, men Borgenärecnes säkerhet deremot icke närmare betryggad, än att den vid ett kommande Riksmöte kan ställas under votering. Jag öfvergår nu till det speciella: Höglofl.
Då dervid omnämnes det föregifvande af Paschius, att Stjernhjelm ”eldats till sina metriska bemödanden för att dymedelst ådagalägga Svenska språkets förvandtskap med det Grekiska och Romerska, emedan det kunde tillegna sig dessas versformer”; bifogar Hammarsköld för sin räkning, att skälet bör snarare sökas ”i hans fosterländska ifver att bilda en äkta Svensk Verskonst och regelbinda språket genom en bestämd, på säkra grunder hvilande Metrik” (således ändock ingen rent poetisk bevekelsegrund!). Motsägelsen kan blott på ett sätt häfvas: nämligen så, att Stjernhjelm först i anledning af detta patriotiskt-philologiska syfte kom till upptäckt af sitt eget verkliga skalde-anlag, och dymedelst, ungefär lik Saul, som utgick att söka en åsninna och fann ett konungarike, enligt Hammarskölds föreställning var utgången att söka en svensk prosodi, men råkade finna en svensk poesi tillika. Hvad eljest den nyss anmärkta öfverdrifna uppskattningen angår, så framkallades den, såsom en – till en början nyttig – reaction, genom den obilliga nedskattning, hvilken vid Hammarskölds uppträdande var gängse. Också vore ej så mycket klandervärdt, att han för högt upplyftat Stjernhjelm; i fall han ej dervid tillika, hänförd af samma oppositionsoch reactions-lust i tadel som i beröm, för djupt nedsatt Dalin. I harmen öfver dem, som gjort Stjernhjelm till en obetydlighet mot Dalin, gjorde han nu Dalin till en obetydlighet mot Stjernhjelm. Men ingen, som är i stånd till noggrannt och fördomsfritt betraktande, bör kunna neka, att Dalin var, i förhållande till sitt tidehvarf, en alldeles lika storhet, som Stjernhjelm var i förhållande till sitt. Öfverträffade den nyssnämnde i vissa egenskaper, så öfverträffade Dalin i andra. En sats, hvars giltighet hvarje opartisk jemnförelse skall intyga. Den, som skrifver detta, är just ingen vän af medelvägar; och ej heller, så vidt honom veterligt är, derföre känd eller beskylld.
När det spöktimma är, hvad hörs klockan då slå? Ett luftigt väsen från sagovärlden. Hvad lätt i natten man tar om färden. Hvad man ser växa i mången hage. Hvad är väl den som har istermage? Ett gammalt längdmått ännu i bruk. Ett djur hvars pels är så — hvad? och mjuk. Ett redskap hvarmed man fångar fisk. Hvad Jöns glömt be om, då han fick smisk. 1896 Nobel, som fått för sig, att han skulle blifva officer-tullinspektör kunde han j u alltid blifva sedan, när han blef gammal. Det hade väckt en hel del oro i huset, detta Hans Didriks påhitt. Ingen Engel hade dittils velat blifva officer, och tullinspektorn ansåg, att det öfverhufvud icke stämde öfverens med familjekaraktären. Men då Hans Didrik fått modern på sin sida, fann tullinspektorn till sist för godt att gifva efter, ty hemfrid måste man ändå framförallt äga. Men tullinspektor Engel lofvade sig att för framtiden vara bättre på sin vakt. Visserligen hade han icke flere söner, men i stället hade han fem döttrar, af hvika de flesta redan voro giftasvuxna, och tullinspektören tänkte med bäfvan på allt, som i skepnad af friare kunde tränga in i hans hus. Han kunde icke förlika sig med den tanken, att främmande unge män skulle få hand om småflickornas sparbanksböcker och med tiden äfven hans egna säkra värdepapper, för att icke tala om all den oreda dessa friare skulle åstadkomma i huset. Då vore det j u nästan bättre för dem att icke blifva gifta! (Forts.) fanns j u endast ett par tjänstemän i staden, med hvilka det kunde vara tal om att umgås; blott vid särskildt festliga tillfällen visade man sig för de öfriga stadsborna. Det hade varit ett utmärkande drag för hela familjen Engel, att dess medlemmar kände så ytterst litet till af världen, isynnerhet af det, som hörde till dess mindre behagliga sidor.