Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om deremot en skada å redskapen till följe af någon, vare sig oförvållad eiler förvållad, felaktighet inträffar, och tillverkaren blir urståndsatt att bränvinstillverkningen fortsätta, kunna icke ringa svårigheter, i afseende å utredandet af verkliga sammanhanget, uppstå vid den undersökning, som föreskrifves skola ega rum. Jag tror visserligen, att denna undersökning kommer att blifva så noggrann, som förhållandena medgifva, men de göra denna noggrannhet i verkligheten ganska svår. Och stadgandet står i strid med satsen, alt man icke skall inleda folk i frestelse; ty det låter sig väl tänka, att en mindre samvetsgrann person, som missräknat sig på materialiernas anskaffande eller i afseende å deras belopp icke bekommit hvad han reqvirerat, tager tillfället i akt och arrangerar saken så, att han, medelst uti rätta stunden påkommen felaktighet å någon del af redskapen, kan blifva qvitt de honom åliggande skyldigheter. Af dessa anledningar uppslår eller främjas oredlighet hos tillverkaren och vållas obehörig förlust för det allmänna. En embetsman med mycken insigt och erfarenhet i dessa ämnen har bedt mig fästa det Höglofl. Ståndets uppmärksamhet på detta förhållande; och då den hittills gällande författningens redaktion i detta stycke är tillräckligt fullständig och, såsom mera bestämd, icke underkastad någon misstydning, hemställer 124 Den 8 Maj. jag, att R. o. Ad., med afslag å nii föredragna §, ville bibehålla den nu gällande 25:te §:ns ordalydelse. Frih. Alströmer: Af stadgandena i äldre bränvins-för ordningar tyckes det nästan som om man antagit att bränvinstillverkare skulle vara, hvad man säger, mindre honett folk. Detta är ett omdöme, som jag ingalunda kan biträda, och jag kan icke gilla att lagstiftningen bibehåller stadganden, som antyda denna åsigt. Den sist i ämnet gällande förordti. medgifver icke rättighet till afkortning eller återbäring i annat fall, än då bränneri blifvit genom vådeld förstördt. Det gilves likväl flera andra fall då tillverkaren genom olyckshändelse kan blifva urståndsatt att bränvinstillverkningen fortsätta.
För deras bästa, som inom slottet hastigt insjukna, hafva, tills de kunna afföras till sjukhus, inrättats tvänne sjukrum, som alltid stå redo. För de nödlidande. Vårt konungapars intresse för och utöfvande af välgörenhet — ja, därom skulle kunna skrifvas mer än mycket. V i måste dock härvid, såsom i månget annat, skrifva med återhållen hand. Själf hemsökt af sjukdom och lidande, har drottningen städse visat sig äga ett varmt klappande hjärta för sjukdom och nöd. Åt den beståndande minnesvård hon rest sig i det af henne grundlagda » Sofiahemmet » och det därmed förenade » Hemmet för sjuksköterskor » har Idun på sin tid ägnat uppmärksamhet och utförlig redogörelse, hvarför vi här ej anse oss behöfva ingå på några detaljer angående dessa storslagna, allmänt kända stiftelser. I egenskap af beskyddarinna har hon tagit verksam del i förhandlingarna inom styrelsen för » Kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn ». Lifligt har hon intresserat sig för » Föreningen Röda korset » samt » Samaritföreningen i Kristiania », många andra föreningar att förtiga. Bildningssökande ynglingar och unga flickor understödja deras majestäter många. Mången officer så till lands som sjös har konungens frikostighet att tacka för sin framtid. Mången lärarinna har att tacka drottningen, för att hon 421 är hvad hon är. Hvarje år hafva deras majestäter vid undervisningsanstalter flere skyddslingar. Och om vi träda in i barnuppfostringsanstalter, lyssna efter här och hvar ute i bygderna, skola vi få höra, att det finnes många fattiga, värnlösa barn, som stå i största tacksamhetsskuld till landets fader och moder. Till denna välgörenhet kommer den, som utöfvas mera tillfälligtvis. Från stad och land anropas deras majestäter af hjälpsökande. Och man kan godt säga, att ingen, sedan han efter ompröfning befunnits förtjänt af understöd, lämnas ohulpen. Understöden lämnas dels i form af direkta penningeunderstöd, dels så, att synnerligen drottningen gör uppköp af färdiga arbeten, företrädesvis sådana, som kunna användas till bortgifvande. Dessa uppköp göras i synnerhet från mycket fattiga och naturligen i syfte att framför allt bereda arbetsförtjänst. Förutom sådana ansökningar, som.
Ständers underdåniga anhål* lan, att en Fyrbåk vid Södra inloppet till Öregrund matte uppföras. Föredr. den 12 September 1815, sedan Förvaltningen af Sjö-Arenderne med underdånigt utlåtande i målet inkommit; och, då anläggningen af en Fyrbåk vid inloppet till Oregrund vore destomera af nöden f som i dess skärgård saknades all rättelse eller känning för de fartyg, hvilka i dervarande svåra farvatten nattetid uppehålla sig; sä täcktes Kongl. Majit, med bifall till Eiksens Ständers hemställan , förordna, a*t en Fyrbåk i Öregrunds Skär och vid Svartklubben, där, efter hållen undersökning, localen funnits lämpligast vara, borda uppföras, och vederbörande anbefallas, att Kongl. Majus Nådiga Beslut härutinnan till verkställighet befordra. 8:0. Eiksens Ständers underdåniga hemställan att någon utväg matte vidtagas så att Ordinarie Båtsmän ej utan giltiga skäl vid CassationsMönstringar varda afskedade, samt att hvarken missbruk vid redogörelsen för aflidne Båtsmäns beklädnad eller vid Båtsmäns Beklädnads* och LJfiustningssätt få äga ruin. Justitia: Ombudsm. Emb et s B er dt t el ser, 365 Foredr. den 4 Februarii 1817, sedan Förvaltningen af Sjö-Ärenderne sig i målet utlåtit; och, hvad först beträffade den del af Riksens Ständers hemställan, som angick Båtsmännens förafskedande ; så täcktes Kongl. Majtt i Nåder förordna, att de Båtsmän, hvilka, såsom oboteligt sjuka, vid en Mönstring förekommo, och af Mönsterherren med säkerhet pröfvades vara oduglige till Kronans tjenst, genast skulle förafskedas; men att de, som voro angripne af skador och sjukdomar, hvilka, ehuru bestyrkta, syntes likväl vara af sådan beskaffenhet, att Mönsterherren ej kunde bestämdt antaga dem såsom hinder för all vidare tjenstbarhet, borde på förbättring till Ro en hemsändas.
Detta är visserligen på sitt sätt ett vigtigt skäl, men å andra sidan har Frih:n icke tagit i betraktande räntegifvarnes missnöje. Det är visserligen sannolikt, att alltid, vid skipande af rätt emellan en räntegifvare och en räntetagare, den ena skall blifva missnöjd. Här är fråga om att tillse, alt icke någon af dem får grundad anledn. till ett sådant missnöje. Hr von Hohenhausen har trott, att den gamla bestämmelsen ”ren och strid” skulle föranleda vida mindre tvister, än den nu föreslagna. Jag vågar bestrida detta ännu en gång, och det pä det enkla skälet, att hvad som nu är föreslaget, är en föreskrift, som är möjlig att efterlefva, hvaremot den andra är omöjlig att alltid följa; och jag hemställer om icke de föreskrifter, som gifvas, nödvändigt mäste vara af beskaffenhet att kunna eftcrlefvas, och om icke sådana åstadkomma mindre tvistighet, än de som äro omöjliga att kunna efterlefva. Hr von Troil har velat påstå, att ett olika förhållande, till förmån för räntegifvare, existerar i afseende på rättighet till uppsägning. Han säger nemi., att räntegifvarne äger alt uppsäga sin spanmål att levereras in natura eller att lösa densamma, hvaremot räntetagaren icke skulle hafva någon motsvarande fördel. Den värde talaren tycktes icke besinna, att den stackars räntegifvaren måste köra sin spanmål och lemna den på ett aflägse ställe, blottställd för alla de svårigheter, som kunna möta honom vid spanmålens besigtigande. Hr von Troil säger, att om hvardera parten ägde rättighet att uppsäga spanmålen till bestämd betalning i contant, så vore förhållandet lika för dem begge. Jag medgifver det; men Herrarne torde erinra sig, att en sådan fråga var före vid sistlidne riksdag, nemi. att förvandla skyldigheten af räntors lifgifvande in natura till contant, men detta mötte stort 528 Den 29 Maré. motstånd just på detta rum. Jag får dervid påminna, att om det något år inträffar att spanmålen är utmärkt god, sä liar räntelagaren den fördelen att genom uppsägning kunna tilltvinga sig den goda spanmålen.
Ofvannämnde förhållanden gälla ej blott dem, som bosätta sig å kronotrakter, utan äfven de fattigare folkklasserne, såsom backstugusittare, torpare och strandfiskare, hvilka ej ega tillgång att föda en ko, men deremot med de enkla födoämnen, sorn dertill fordras, framföda flera getter, så att de på detta sätt kunna lifnära hustru och barn. Och skulle de nu af Rikets Ständer förbjudas att utsläppa och vårda sina getter i skogarne. då dessas egare deröfver ej klagat, så anser jag detta vara ett kärlekslöst handlingssätt mot den fattigare befolkningen Likaledes är det för de flesta hemmansegare i de oftanämnde länen, synnerligast i fjeUtrakterne, ett menligt stadgande, enär gan ska många äro så aflägse boende, hafva ganska dålig skog och sakna ali möjlig kommunikation, så att de af skogarne kunna påräkna jemt så stor inkomst, som de skulle förlora genom förbudet att der utsläppa getter, hvilka ej under sommaren derstädes kunna på annat sätt lifnäras; och synes det mig i sanning ganska eget, om genom ett lagstadgande skulle förbjudas att i skog utsläppa ett nyttigt husdjur, såsom geten, då deremot elgen, som å skogen gör långt större skada, ej får fångas. Jag skulle derföre anhålla, att vid utfärdande af författning i detta ämne, undantag måtte göras för de norra länen, såsom för närvarande ej tillämpligt, samt att i dessa hänseenden de måtte förunnas samma friheter som hittills, tills vidare eller till dess något lagstadgande för de norra länen finnes af behofvet påkalladt. » Af Riksdags-fullmäktigen Magnus Månsson från Östergöthlands län: »Ehuru Utskottet icke haft något att erinra emot Kongl. Maj:ls nådiga framställning om inrätt Santmans. Stats-, Larfsamt Allm. llesv. o. Ekon.-Utskottets Utlåtande M 31. 23 tiindet af en skogsstyrelse, hvilken följaktligen blifvit af Utskottet indirekt tillstyrkt, anser jag likväl att många giltiga anmärkningar kunna göras emot inrättandet af en dylik styrelse.
St:s Fullm. i Ranken, Riksg:s-kont. samt Revisorerne. Deraf följer att föreskriften är klar det ordf. jemte dennes suppleant skola väljas; och huru detta val skall tillgå, är likaledes klart, eller att namnen på hvardera skola utsättas pä samma sedel, i öfverensstämmelse med hvad Hr Frih. o. Landtm, redan gifvit tillkänna. Medan jag har ordet, ber jag alt få en annan fråga utredd; det heter ”ordf. jemte suppleant och derefter 6 ledamöter jemte 3 suppleanter. Nu frågas vördsamt: om jag icke må vara berättigad, att till ledamot i direktm välja en person, som vid det första valet, eller det som angick ordf.-platsen, blef utsedd till suppleant åt ordf. ? jag har frågat mig före hos mine sidokamrater här pä bänken, och fått den uplysning att' sådant icke skall vara vanligt; men jag hemställer likväl, huruvida det icke vore ändamålsenligt, ty den, som kan komma i fråga att blifva ordf. skulle väl blifva så mycket mera skicklig för denna plats, om han såsom ledamot af direkt:n varit i tillfälle att taga kännedom om de förhandlingar, som förekomma i direkta]. Frih. Toll, Gust.: Jag tager mig friheten anmäla att, enl. den erfarenhet jag eger, har bruket vid dessa val varit sådant som Frih. Palmstjerna föreslagit och tror jag, att den af Gr. Lagerbjelke uplästa grundlags-paragraf icke lägger något hinder i vägen mot begagnande af en sådan form. Hr von Hartmansdorff: Min granne bakom mig påstod att valet skedde vid sednaste tillfälle pä det sätt han ansåg vara det rätta: om jag får låna det band al' R. o. Ad:s prot. för sisth riksdag, der valet uptages, så torde jag kunna visa att det skett tvertemot hans påstående. Prot. för d. 3 Maj 1848 innehåller: ”företogs val af ordförande i Ridd.-direkm och dess suppleant, och befanns vid valförrättningens slut hafva blifvit utsedd till ordf. Gr. De Geer, Carl, med 57, suppleant: Frih. Lagerbjelke, Johan med 49 röster.
Det enda af Constiiutions Utskottet kunnat fordras, hade warit, att det till ämnets bättre utredande wid hwarje särskildt stadgande upgifwir, hwad som ivar grundad! pä de förut förestagne förändringar, och hwad som war tillkommit i anledning af Konungens Nådiga Proposition eller i Skänden gjorde anmär ningar. Men dä sä wäl den förra som de sednare wörö de respec:ive Rirs-Srändens ledamöter nogsamt kände, har Utskottets pluralitet ej ansett nödigt att annat än fummaristt upgifwa anledningarne till de förestagne stadganden. Hvad som äler war Riks-Ständens rättighet war, att inom sig fä yttra sig, hu ruwida - Den z Julik. i? ruwida någon eller ingen del af de förestagne ftagorne borde anses som ny eller ej, och akt fluteli. gen genom pluralitetens beslut derom stadga sikt omdömeNidderstapet och Adelns öfwerläggising witknar om det förra, och den voterings prosition som blifwit Ridderskapet och Adeln framstäld( om det sednare. Jag kan säledes icke finn» att under en sädan öfwerläggning ett annat förhållande hwarken af Grundlagen ar förestrifwit eller warit för del närw arande möjligt. Zerr I^aZerkeim, kekr, anhöll, akt honom mätte af Ridderjkapet och Adeln lemnäs tillstånd, att läta transsumera och pä sin kostnad till trycket särskilde befordra de delar af Protocollcrne för den 26 Junii och för denna dag, hwilka innefatta ds i anledning af tryckfrihets frägan föresallne öfwerläggningar. Herr Landt-N-rffalken hemstälde till Hans Exceitence Herr Grefwe kuutks egit ompröfwauds huruwida hans uplasta anförande skulle derutur förswinna? Z-n6 Excellence -Herr
Och är i samma förordning, hvarigenom säle des äfven å inteckningar, sökta hos Häradsrätt å samma häradsting, blifvit tillämpad den grundsats, att företrädesrätt dem emellan skall ega runi efter da garne, då de särskilda ansökningarne skedde, slutligen meddeladt det förklarande, att förordningen icke skall blifva gällande i de fönnånsrättstvister, som göras anhängiga före utgången af December månad år 1862. Med förmälan, att olika meningar redan försports, huru sistberörda föreskrift rätteligen skulle förstås vid bestämmande i sedermera uppkommande tvister af företrädesrätt för inteckningar, sorn innan författningens utfärdande eller trädande i verksamhet blifvit fastställda, och då det vöre af vigt, att i lagen hvarje Lag-Utskottets Betänkande N:o 92. 7 otydlighet, sorn kunde gifva rimlig anledning till missförstånd och sålunda vålla ett tilläfventyrs ganska svårt lidande för den enskilde, uudanröjdes, har i en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt, till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 142), Herr Doktor Nordlund anhållit, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en förklaring öfver 1861 års förordning, till upplysning huruvida undantag från stadgandet om författningens giltighet i förmånsrättstvister, som efter slutet af år 1862 anhängiggjordes, finge ega rum för inteckningar, sorn dessförinnan blifvit fastställda. Att en eivil-lag icke utan ett bestämdt och oförtydbart stadgande derom kan hafva retroaktiv verkan eller, med andra ord, rubba förut bestående rättsförhållanden, är en så allmänt antagen och obestridd rättsprincip, att ett införande deraf särskildt i ifrågavarande författning synes icke lämpligen kunnat ske, utan att förvirring i tolkningen af andra lagar derigenom varit att befara. I författningens ofvananförda förklarande, som föranledt motionen, får ej läggas annan betydelse än den negativa, som ordställningen utmärker.
Hvilka följder har väl detta haft? Staden Amsterdam, der det gifves serdeles mångå Judar, och ibland dem rika och ansedda, kan gifva oss någon upplysning derom. I denna stad förhålla Judarne sig till öfriga befolkningen som i till io. Ända till 1806 voro de uteslutne från alla borgerliga rättigheter. Då förhöll sig de Judiska förbrytarnes antal till de Christnas, som i till 11. Men ifrån i8n fingo Judarne lika rättigheter med de Christne, och se då! efter den tiden förminskade sig Judiska förbry tames antal på en gång till ett förhållande mot de Christnas, som i till 20. —”. Vidare anför Författaren, efter en intressant framställning om Judarnes upptagande i flere andra länder, — äfven i de Slaviska, — om de Orientaliske och Afrikanske Judarne^ att de ”utmärka sig från de Ost-Europeiske så väl till deras själsförmåga, som i fysiskt afseende, emedan de på det hela behandlas menskligare af Mohamedanerne_, som kunna dela sitt tros-hat emellan flere lika otrogne bekännelser, än af de Christna, bos hvilka de äro de enda förskjutne. Som sådane behandlas de af den oupplysta massan öfverallt, der en fullständig emancipation icke redan bar utplånat de frånstötande brännmärkena —”. Och slutligen, med afseende på de i vårt land kända förhållanden år 1838, yttrar sig Författaren sålunda: ”Fördomar växa och frodas, om man låter dem gå i frö, eller respecteras. I samma mon detta under lång tid varit tillfället, är det likaså naturligt, alt de yttra sig, då man en gång vidrör dem, som att skälhundens oformliga massa vältrar sig på skäret, då solen sticker på den. Det var derföre ej så oväntadt, att, då den Svenska Regeringen utvidgade Judarnes rättigheter i Grannriket, denna åtgärd icke Lief synnerligt populär i landels smärre städer, der Philisteriet trifves så godt, som i något annat land.
Att likväl reservationer anfördes af samtelige Ulskolts-ledamöter, tillhörande Borgareoch Bonde-stånden. Vid behandlingen hos RiksStånden af berörde betänkande blef detsamma af Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet godkändt, men ålerremitteradt af Borgare-ståndet, hvaremot Bonde-ståndet, som hyste betänkligheter mot förslaget Nio 1, förklarade sig för förslaget Nio 2. 1 anledning af den sålunda erhållna ålerremissen frångingo Utskotten sin förut uttalade åsigt och tillstyrkte uti Betänkande N:o 49, att Rikets Ständer, med föranledande af Herr Stjernsvärds i ämnet vackla motion, så vidt den alsåg förslaget N:o 2, mätte besluta en underdånig skrifvelse, med anhållan alt Kongl. Majit i Nåder behagade, för ordnande af Rikets landlförsvar, låta genom vederbörande utarbeta ett, efter öfvervägande al landets behof och tillgångar, affattadt förslag, alt föreläggas Rikets kommande Ständer. Motionären lifvades då af hoppet att hafva lyckats få regeringens uppmärksamhet af Rikets Ständer lästad på behofvet af en till fäderneslandets gagn ledande förändring i arméens organisation: men detta hopp blef sviket genom Ridderskapet och Adelns samt Presle-slåndets vidblifvande af deras godkännande utaf Betänkandet N:o 18. Emellertid beslutade Borgareoch Bonde-stånden, att uti enskilda underdåniga skrifvelse!- hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes under den tid, som kotnme att förflyta till nästkommande riksmöte, låta genom sakkunnige, upplyste och oväldige män utarbeta, lör alt rikets då sammanträdande
Det var för Martin en ej ringa fröjd att se, hur väl hans rätter tycktes smaka, att skåda lille pilten så förnöjd och höra honom jollra: » Kaka, kaka. » — När Martin sina gästers hunger släckt, begynte han att granska kvinnans dräkt, närgånget ej, medlidsamt, hälft i smyg och med ett mildt af tårar fuktadt öga; ack, denna klädning skyddade så föga, gjord, som den var, af dåligt bomullstyg. Men hvarför gick hon ut i dräkt så sval? Försiktigt Martin började att leta, och huru det förhöll sig, fick han veta: hon lånat en och femti på sin sjal. — Hur var det då för gossen, stackars liten? — För honom var det sämre ställdt ändå, den snäfva kolt han bar af tunn trikå — hans enda plagg — var nära nog försliten. Nu Martin sökte uti sitt förråd, där borde väl dock finnas någon » tråd »; ja, snart han fann en ganska brukbar jacka. Glad räckte kvinnan handen för att tacka. Sist Martin letade uti sin pung, den var, som vanligt, icke mycket tung, men hur det var, så hann det till för » panten »; och när han tryckte kvinnans hand i sin, han lade uti den en penning in och bad: » Lös hem er sjal för denna slanten! » Det vanligt är, att tiden blifver lång för den, som väntar någon under spänning; till fönstret trådde Martin gång på gång, af litet missmod erfor han en känning. Det gamla väggur visade på tre, än var det tid, än kunde det väl ske, att han förnimma fick sin Herres fjåt; sitt löfte kunde Jesus icke rygga, och därför borde Martin också bygga med lugn förtröstan hoppet uppå det. Just under det han stod och tänkte så, en skepnad rörde sig tätt vid hans ruta; det var en gumma, som sågs långsamt gå och allt emellan sig mot våggen luta. Ej under att hon fram så sakta skred. På hennes rygg man lagt en börda ved, så stor, att hon den ej JörmÅdde draga. I hast vår Martin fick sin mössa på, stod strax på gatan, ropande: » Hallå!
Snedt öfver Kungsträdgården förbi Molins fontän kom William Zimmermann gående med händerna i öfverrocksfickorna och käppen under armen. »Hvart ska’ du styra i väg, om du får rå dig sjelf?» sade en röst bakom honom och en hand stacks under hans arm. »Åt katrinahållet.» Han behöfde icke vända sig om för att veta hvem det var, dertill kände han för väl Karl Hedströms röst. Men han kastade i alla fall en igenkännande nick at sidan. »Ämnar du gå hela den långa vägen? »Ja, det är skönt att få röra benen. Det går så lätt att tänka, när man marscherar.» »Det är längesedan man såg dig.» »Ja, jag skulle ju försöka göra någon nytta; och så har jag kommit i vana att gå till min mor hvar kväll, när jag inte är på teatern. Hon har sådana präktiga stolar – det är en sådan hvila att sitta i dem. Jag önskar jag hade ett par af dem hemma hos mig.» »Är det bara för stolarnes skull du går dit?» sade Hedström leende. »Jag vet inte. Någonstans ska’ man ju gå, när man blir trött af sina egna fyra väggar och nu är detta det nyaste. För resten får man lätt vanor ifall man inte aktar sig. Jag skall se till att bryta af det här.» »Hvarför det?» »Jo, det är inte nyttigt med vanor. För resten märker jag att hon lägger an på mig – fint gör hon det, förstås, men det undgår mig inte. Hon yrkar alltid på att jag skall känna mig fullkomligt fri och inte komma utan när jag har lust, men jag känner det ändå som ett slags anspråk och den känslan måste jag afskudda mig.» »Såå? Hvad tycker du för resten om henne?» »Bra. Hon är en originell företeelse och hon intresserar mig. Har du aldrig sett henne?» »Jag såg en skymt af henne vid bangården – du mins ...» »Hon är lustig. Det är någonting af urmenniska hos henne, någonting kraftigt och bastant. När hon rör sina armar är man alltid rädd att kläderna ska’ spricka. Om jag vore bildhuggare skulle hon få stå som modell för mig – till en barbardrottning
Af allt detta drager jag den slutsats, att om också det nya Systemet möjeligen kan bringas till verkställighet, då Rikets Penningeverk en gång hunnit till stadgad säkerhet och jemte förökning i konstflit och pioduction förmått bereda en mera allmän välmåga och en mea beJ stämd Opinion, är det åimitmtone i närvarande period alldeles olämpeligt i jemförelse till det af BevillningrUiskottet föreslagna , hvars antagande jag vördsammeligen tillstyrker. 376 Dea 24 Martil, f. m. Friherre Wrangel, Henning, förenade sig med Herr af Brinckman. Grefve Mörner, Adolph Goran: Jag har icke ämnat tal,i om grunderne för Bevillningen, hvarom man visserligen kan hysa skiljagtiga tankar, och hvilket ämnes utredande i min när* varande ställning jag tror icke lil höra min ber fattning. Jag anhåller blott, att få tillkännagifva min förundran öfver några idéer, jag hort yttras, hvilka förekommit mig särdeles oväntade, samt att få b svara några anmärk-: ringar, hvilka blifvit fr anställde. En Ledamot har påstått, art om Bt villning af synbar förmögenhet antogs såsom Bevilltiingsgtund, Bevdlningen lätteligen skulle kunna till Grundskatt lörvancilas. Detta förefaller mig så mycket mera besynnerligt, som, enbgt vår nu varande RegeringsForm, Riksens Ständer äga fullkomlig rättighet att vid hvarje Riksdag pröfva och antaga de Bevillningsgrunder, hvilka de anse vara de lämpligaste, och som Riksens Ständers Sammankomster äio för vissa tidskifä ten bestämda, oberoende af Bevillningens beskaffenhet. Man har vidare anmärkt såsom ett ingrepp uti Lagstiftande Magtens rättigheter, att R geringen år 1813 tilföännagaf, det värderingarne af Fastigheterna på Landet uppgått till ett högre belopp, än hvartill de varit beräknade, samt att, i anledning deraf, Pröfnings? Comitécn kunde Egendomsvärdet till vissa procent nedsätta.