Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om l i s a ville åtaga sig att måla solfjädern, måste h o n lofva att göra den färdig till den o c h den dagen, o c h o m h o n därmed kunde förena ett besök, skulle det m y c k e t glädja brefskrifvarinnan. I det grefliga huset, målet för Lisas vandring, strålade redan gaskronorna o c h middagssällskapet satt ännu till bords, m e n den unga målarinnan fördes det oaktadt in i salongen. Brudparet skulle genast k o m m a. — H v a d var detta — hörde Lisa rätt? — H v a d var det för ett namn, som nämndes? Oemotståndligt drog det henne m o t salen. Tyst gled h o n öfver den tjocka mattan, sköt försiktigt portierens veck en smula åt sidan, o c h — där stod han, i manlig kraft o c h skönhet, m e d armen om sin unga brud, hennes elev! — Som bedöfvad stödde sig Lisa en stund m o t dörrposten. Därpå strök hon hastigt m e d den fria handen öfver pannan. Nej, h o n ville ej tala m e d ungdomsvännen. Ej en enda bitter droppe finge falla i bådas glädjebägare! — Ljudlöst slöto sig portierens v e c k; ljudlöst gled hon ut o c h meddelade den törvånade tjänaren, att hon hade glömt någonting m y c k e t viktigt o c h att h o n tyvärr ej kunde vänta längre. Månen stod högt på himlen, då Lisa återvände till sin hemtrefliga kammare. Så hade den äfven sett ned på henne den där sommaraftonen under linden. — Tårarne runno utför hennes kinder, men stilla o c h undergifvet blickade hon upp m o t den eviga världen därofvan o c h bad till Gud, att den unga lycka, h o n nyss i hemlighet bevittnat, måtte få evigt vara. * Pd runclresa. Några k o r t a bref från f r ö k e n Uppsnappade och afskrifna af Georg Eva. Berlin. Hvar jag är? Så ha vi varit p å operor o c h teatrar. - * - " Dessa små ". m. m. järnvägsJer.
Susanna, Susanna! j ag säger dig att det passar sig inte för en ung flicka att sitta och titta ut genom fönsterna. Du uppfostrar din dotter så att det bär på tok ... det bär på tok ... det bär åt fanders ... T acka vill j ag i min ung dom ... D å satt flickan der hon satt på sin stol och skötte sin söm ... så gjorde min första hustru, salig Sabina ... Gud f röjde själen ... och så gjorde du ... du tordes inte se på mig när jag kom och friade, u tan du bara s tarrbligade på mor din, det var sjelf va hin till kärring att vara barsk, en riktig t morsk g umma. Fru B Ä C K (för sig, suckande). Och just derföre att j ag alltid sjelf kännt mig fången unnade jag så gerna mi tt s tackars barn sin oskyldiga f rihet. 18 B Ä C K . Nu bevars sk all mamsellerna sättas i pension och bli ena riktig a våp och tillgjorda se'n ... vrida de inte på sig och kråma sig som kalkonhönor ... och klä ut sig i bjeffs och sju, åtta stycken krinoliner eller hvad det nymoderna sattyget kallas... och sådna skulle bli myndiga? fan ock ... de må väl inte bli så vettlösa på Riddarehuset ... Nej tukt och ärbarhet ska det vara, så var det i min ung dom och så skall det min själ vara i mi tt hus ... J aha, i min ungdom, då v ar det folk ... nu bär det af ti ll häckelfjell. A N N A . D et är då bra besynnerligt att alla gamla tala så om sin ungdom; så gjorde nog de g amle före dem ... det der är bara en slentrian och inte annat. B Ä C K (slår i bordet) . Sköt din söm, flicka, och resonnera inte du med far din. Hur står nu vårt spel? Fru B Ä C K (till Anna). Skynda dig med arbetet min lilla flicka ... far menar inte så illa som det låter. A N N A (lika).
Då det otvifvelktigt måste lända Flottan och landets industri till ömsesidig fördel, att alla jernfartygen byggas vid enskilda mekaniska verkstäder, torde sjelfva varfvet, med hänsyn till de jemförelsevis fä nybyggnader, som antagligen komma att derå företagas, mindre böra betraktas såsom ett nybyggnads-, än ett rustningsoch reparationsvarf och följaktligen ordnas derefter i hufvudsakligt syfte, att med så fullständiga reparationsverkstäder, som omständigheterna tillåta, kunna möta och bota de tillfälliga skador till maskineri, skrof eller pansar m. m., jernfartygen må hafva lidit, och hvilka arbeten, enligt hvad erfarenheten gifvit vid hand, falla sig öfverdrifvet dyra vid privata verkstäder, hvarest de pågående beställningsarbetena icke utan olägenhet kunna afbrytas af tillfälliga opåräknade reparationer. Skeppsgosse-Kårens kasern och skola. I skeppsgosse-skolan, der ännu undervisas omkring 280 lärjungar, hvilkas antal dock till följd af Kongl, brefvet den 22 sistlidne Augusti kommer att minskas till 200, är afven för detta sednare antal den åt skolundervisningen upplatna. lokal allt för inskränkt och genom sin nuvarande inredning för det afsedda ändamålet otjenlig. De reglementariska föreskrifterna, rörande såväl kompetens för läraretjensterna som undervisningens ordnande och bedrifvande, påkalla väsendtliga förändringar. För gymnastikundervisningen är en rymligare lokal behöflig. Materielen är för närvarande otillräcklig och till vissa delar äfven obrukbar. Hvad deremot beti alfar det för skeppsgosse-kåren anordnade kasernväsende, så hafva under de sednare åren betydliga förbättringar deruti blifvit vidtagna, vittnande om en ospard och fortgående omsorg från de mäns sida, som utöfva närmaste tillsynen vid den ekonomiska och militära förvaltningen. Matros-, Båtsmansoch larin-kaseruerua.
Men huru kunna afböja det? Hon berättade naturligtvis vår tillämnade Götheborgs Vi måste uppbjuda all vår förmåga, att för i mor Det var en olycklig händelse, denna Arnmans kärlek. Det gör mig ondt om den unge redlige mannen; hans känslor äro lika trofasta som varma; och ännu mer smärtar mig Gabriellas öde, ty inte är tvifvelaktig. jag fruktar, att hennes böjelse för honom, nu mera 54 Birger. ständighet. Det vore måhända bättre, att låta oss alla resa. Du kan ju likaväl ha ögonen med dig Du har rätt; det är, i sanning, en svår om under resan, som här hemma. För öfrigt skall det väl en gång komma till förklaring, och ju förr han far blifvit alldeles dårhusmessig. friar, desto bättre; Nej får han ändå, såvida inte Erika. kärlek för den unge Jaktlöjtnanten; tänk om han slutligen ger sitt samtycke. Birger. skall aldrig hända! ehuru gubben, när han Om! nej, det svär jag vid min arma sjal, Men du vet, Birger, att gubben har en särdeles slår sig på tvären, mången gång är galnare än Anton. Likväl, förr än Jaktlöjtnanten friar, kan ingen visa af honom. Det skär mig i hjertat, att vi ska' vara tvungna göra honom en sådan sorg. När skiljas från dig, Erika, då vet jag hvad han får lida, ... och det till för vår skull, som... Gud hufvud varmare än det varit. jag tänker på någonting sådant, som att jag skulle låte inte mig också bli galen, men ofta käns mitt Erika. Misströsta inte, gode Birger. Den högste Försonarn der ofvan, är misskundsam. Han känner ditt lidande, och ser den ståndaktighet hvarmed du kämpar. Han har upptecknat din ånger, och skall derföre en gång skänka lugn åt ditt hjerta. Birger. Ja, jag vill hoppas det, Erika, ty ändamålslöst kan 55 han inte hittills ha varit mig så outsägligen nådig. Han har ju gett mig dig, älskade Erika, till min goda engel. Det är endast han och du, som förmå de mask, hvilken aldrig lemnar mig ro, men
Han hade visst ett tjog gånger granskat affärens balans, men resultatet hade alltid blifvit detsamma. Han var nära konkurs. Hvilka utvägar skulle han tillgripa? Så tänkte han på sin familj, som han på sitt vis höll mycket af, och en inre röst tillropade honom: » Tala med din hustru! » Men han skakade på hufvudet, som om han ej ville låta en sådan tanke få insteg. Hur skulle han också kunna komma fram därmed. Hans hustru, med hvilken han varit gift ett tjugutal år, ansåg sig vara en förmögen köpmansfru, och det skulle vara synd att taga henne ur denna tro. Men skulle det ändå inte komma till sist? Hon hade ingen aning om de stora förluster, han lidit under de senare åren, om de tryckande affärskonjunkturerna. Hvad hatade det väl, om han meddelade henne, hur det stod till med hans affärer? Hon kunde ju ändå inte hjälpa honom, kvinnor förstå sig j u inte på dylikt. Prat, han, den starke mannen måste söka att råda och hjälpa sig själf! På detta sätt Eesonnerade R., men den inre rösten fortfor med sitt: » Tala med din hustru! » Resultat af hans funderingar blef, att han skulle söka sig en yngre kompanjon i affären. Dennes insats skulle göra det strandade fartyget flott igen, och så kunde ju allt åter bli bra. Fru R. hade emellertid märkt, hvilken oro på sista tiden gripit hennes man. En kvinna har skarpt öga för dylika saker, och en dag, då hon uppsökte honom på kontoret, där han förtretad, men likväl vänligt visade henne tillbaka, talade hon med honom: » Det är något, som trycker dig, min vän, » sade hon deltagande. » Säg mig, hvad det är. Låt mig bära dina bekymmer tillsammans med dig, såsom det är hvar och en hustrus plikt. » » Barn, sådant där förstår du dig inte på. Jag har lidit några förluster, som för tillfället sätta mig i liten förlägenhet, » svarade han, hälft undvikande. Men hustrun läste i hans ögon, att mannen icke sagt hela sanningen. Ömt lade hon sin arm kring hans hals och t::1g bönfallande på honom: » Låt mig veta allt. Det är tyngre bekymmer, som tryckt dig under senare tiden — säg mig allt! » Och nu kunde han tala.
Orsaken, hvarföre det ej varit möjligt, att få våra Protocoll så hastigt färdige, som de andre Ståndens, är lätt förklarad, genom den större mängd af Ledamöter och talande, som här finnas, emot hos dem. Dessutom är Extra* Ordinariernes antal vida mindre här, än till exempel i Bonde-Ståndet. Jag vågar derföre afstyrka all förändring härutinnan. Herr Grefven och Landt - Marskalken yttrade , att då anmärkningar blifvit gjorde vid Riddarhus-Utskottets nyss uppläste Memorial, trodde Herr Landt-Marskalken sig först böra hemställa, om Ridderskapet och Adeln ansåg berörde Memorial böra, i an - Den 16 November. ledning af samma anmärkningar, lill Utskottet återremitteras. Ropades Nej, Hvarefter Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å Samma Memorial. Ropades starka Ja, jemte några Nej. Herr Berghman: Såsom ett ytterligare skäl derföre, att Riddalhus-Secreteraren icke bör tillika hafva någon annan tjenstebefattning, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att Protocollen för sista Riksdag ännu icke för 5 eiler 6 veckor sedan voro fullt färdigtryckte, och detta bade visst icke inträffat, Om Riddarhus-Secreteraren icke tillika haft annan tjenst. Jag anhåller om votering. Herr Riben: Jag vågar väcka den siste Värde Talarens uppmärksamhet derpå, att den contra-proposition lian sjelf kommer att dictera får mycken likhet med Ja-propositionen, sorn naturligtvis blir på Utskottets Memorial. Utskottet har erkänt rigtiglieten af den princip , att Piiddarhus-Secretcrarcn icke bör tillika vara Statens tjensteman, men dock förutsett möjligheten deraf, att genom ett vilkorligt stadgande härutinnan kunna erhålla en Secreterare af öfvervägande skicklighet. Utskottet har derföre föreslaget den medelväg, alt i händelse skickligheten är lika, Den 16 November. företräde skall gifvas åt den, som afsager sig all annan Tjenst. För mili del tror jag, att Utskottet häruti gått ganska klokt oeh varsamt tillväga.
Och låt bli att säga » Tyst !« Det är dock en helt öfverflödig påminnelse, då ju en hvar i förväg vet, att han skall hålla sig stilla. Gå med lätta skodon och mörka kläder, som ej prassla. Har du något att säga, så säg det så högt, att den sjuke kan höra det om han har lust, och ingif honom ej den tanken, att du har privathemligheter att anförtro andra, i synnerhet borta vid dörren. Ty den dörren har mycket att svara för. Synes den ifrån sängen, öppna folk den långsamt, sticka in hufvudet och draga det långsamt ut igen. Om icke, hör patienten dörren öppnas och stängas på ett mystiskt sätt, utan att någon synbart går ut eller in, och så hviskas och tisslas det utanför. Vill du in, så öppna dörren raskt och frimodigt, stå ej som en tjuf och fumla i fem minuters tid med handtaget. Du uppnår ju dock endast att framkalla ett irriterande knarrande och vinner således långt ifrån din egen afsigt. Vill du tala med den sjuke, så sätt dig tätt intill hufvudgärden med ansigte och kropp i samma rigtning som hans. På detta sätt kan du beqvämt iakttaga honom, utan att han märker det, och så slipper han fästa sina ögon pä dina, något som är ytterst obehagligt för en sängliggande och nervös menniska. Sörj för att patienten hvilar så beqvämt som möjligt, men afsky som pesten all slags forcerad, demonstrativ omsorg. Dylika oroliga uppmärksamheter plåga honom endast och göra honom minst lika stor skada som ren försummelse. I ett följande nummer återkomma vi till hvad den sjuke har att iakttaga. » Första steget ». ar ^~^m c ^ a v ^ v4g4 Tänkt hoaraf vid dig sjelf: som » jag ju ej första kan Märk! tvedrägt, smärtat dig, alstrats, steget ta »; Ej är kärlekens sed att vänta en annan till mötes — Ödmjuk han skyndar och glad först att få räcka sin hand. Erik Modin. i |-N I I I |_J \ J Kl IN månaden meddelar en fullständig modeoch mönstertidning. — Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er. Blommor i hemmet.
Om medlen endast användas till att för menigheterna underlätta företag 5* 08 Den 14 Juni f. m. uti ifrågavar. syfte, då äro de väl och ändamålsenligt använda; men om de användas på så sätt, att en och annan ensam ägare af mark får sig deraf begagna, sä blifva de först och främst mera otillräckliga än eljest, och sedermera öppnas lättare tillfälle till missbruk, — missbruk, som vi sett sedan den tid, då ifrån II. St:s Bank odliugslån kunna utfalla. — Sådana anslag, som de förevar., anser jag böra blolt beviljas och anslås för något gemensamt, större och allmännare företag; men alldeles ej för alt en och annan enskild person derpå skall göra någon vinst. Vinsten för dem skulle egentligen bestå deruti, att de erhöllo något lägre ränta pä sina lån; men då de företag, som af ensame personer sålunda göras, medföra vinsten åt dem ensamme, och de mycket väl kunna upplåna penningar på annat häll (fastän för något högre ränta), sä vore dessa anslags beviljande till dem blott ett sätt, att för enskilda fördelar använda de ringa tillgångar, som statsverket kan bestå för allmänna större företags bedrifvande. Frih. Tersmeden: Jag ber att få förklara, att jag till alla delar instämmer i hvad Frih. Palmstjerna nu anfört. Man har sett dessa medel hitlils, åtminstone lill någon del, användas lill enskilda personers fördel, dels såsom lån och dels såsom anslag; hvarigenom de naturligtvis, synnerligast dä sjelfva anslaget är högst litet, hafva blifvit än mera otillräckliga för det egentligen dermed afsedda ändamålet, som i främsta rummet varit, att sprida välstånd och belåtenhet i olika direktioner af landet. Jag anser således, lika med hvad Frih. Palmstjerna anfört, att, om något sådant anslag beviljas, det bör ske med den föreskrift, att bidrag af dessa anslag endast lemnäs till menigheter eller större antal personer, som gemensamt företaga några betydligare aftappningar eller odlingar.
Ett år derefter såg jag, genom tidningarna, att hans förmenta far var död, och jag återvände genast till England, der jag flera gånger gjort fåfänga spaningar efter min mor, hvilken jag aldrig återfunnit, och som troligen är död. De första orden af min förnäma bror, då jag med mitt halfva bevis instälde mig hos honom, visade mig imellertid, att min fruktan för att finna honom vanslägtad från sin stam var ogrundad. Han var zigenare till kropp och själ, hans mor skulle hafva varit stolt öfver honom, och hans förnäma uppfostran hade lika litet kunnat ändra hans medfödda anlag som färgen på hans hy. Jag har förut sagt, och jag upprepar det, att detta tanklösa öfverdåd, som man kallar mod, alls icke tillhör mitt lynne, jag vill vinna mitt mål genom överlägsenheten af mitt förstånd, genom listen, som är qvintessensen deraf, men icke genom våld och trots. Hvarför bullra och väcka uppseende, då man tyst och stilla kan säkrare lyckas, hvarför utsätta sig för faror, som man kan undvika? Det är lika klumpigt och barnsligt, som det är oklokt. Den förmenta lorden bemötte mig, som jag varit en galning eller en stråtröfvare; hvarken böner eller hotelser, hvarken skäl eller bevis förmådde göra något intryck på hans tanklösa och öfvermodiga sinne, och alla försök att vinna gehör hos honom misslyckades alldeles, han förenade med zigenarens sorglöshet och djerfhet den förnäma herrns förakttulla stolthet och högmod. Jag aflägsnade mig, men jag förlorade likväl icke hoppet att omsider kufva denna dumdristighet och komma att dela hans arf. Okunnig, som jag var, att lagliga arfvingar funnos, ansåg jag omöjligt att vinna någon fördel af min hemlighet, hvilken upptäckt för någon annan skulle störta honom, utan att gagna mig. Strax derefter reste han till kontinenten, jag följde honom öfver allt och gjorde flera försök att väcka hans fruktan eller göra mig trodd, men allt förgäfves, och vid vårt sista möte, då hans skott sträckte mig sanslös till marken, fruktade jag, att han bemäktigat sig det bevis jag åberopat.
Jag, som alla hvilka känna denna aktningsvärda man, önskar honom en lång lifstid 5 men Jifvet har alltid en gräns , och jag blott nämner möjligheten af en årlig tillgång af 200 R:dr, efter hans frånfälle. Jag hemställer till Ridderskapet och Adeln att döma imellan hvad jag framställt och Herr Grefve Posse derpå svarat. I hufvudsaken är jag visst icke emot Ignförbättringenj men, när medel dertill ej finnas, torde det vara bäst att låta bero vid hvad det är. Hvad anmärkningen beträffar om honorarium, att det nu är större än det primitiva , utbeder jag mig få erinra att det från början varit en åm Rhenskt vin af ett bestämdt ars skörd j nar, genom tidernas stigande dyrhet och omvexlingar, denna åm ej bibehöll ett stadgadt värde, bestämdes arfvodet af Directeurema villigt till 200 R:dr. Skulle vinet nu jn natura uttagas 3 kostade det troligen omkring 400 R:dr. Hr Påhl - vr. Den j Augusti. 33 Herr Påhlman: Efter den upplysning Herr Grefve Posse meddelat, finner jag att jag misstagit mig deri, att frågan om indragning af Directeurernes arfvoden kunde och borde uppskjutas till nästa Riksdag, så framt ett sådant stadgande vid samma Riksmöte kunde sättas i verkställighet. RiddarhusOrdningen är i afseende derpå tydlig. Men jag kan ej öfvertyga mig att det kan vara lagligt och rätt att Ridderskapets och Adelns härvarande Ledamöter skulle särskildt kunna beskatta sina hemmavarande och principaler. 1 Riksdagsfullmagterna står tydligt, att hvar och en fullmägtig skall ställa sig Grundlagarna till efterrättelse. Deri finnes ingen anledning att en sådan beskattning kan vara tillåten. Af sakens natur finnes äfven att en famille består af liera personer än Caput, och honom kan visst icke tillegnas rättighet att beskatta alla sirfa ättemän. Vid detta tillfälle kan icke gälla samma stadgande som vid concoursmöten, att de frånvarande få nöja sig med de närvarandes beslut.
Riksmarskalks-einbetet att inkomma med^ underdånigt utlåtande, i anledning af hvad i Rikets Ständers Revisorers berättelse angående verkställd granskning af statsverkets förvaltning under år 1862 förekommer rörande Ulriksdals slott, eller att Revisorerne ej funnit annat vid samma slotts räkenskaper att erinra, än att slottets inventarieförteckning ej dervid medföljt, får Riksmarskalks-embetet, med återställande af det remitterade transsumtet af nämnde berättelse, och med öfverlemnande af Ståthållare-embetets på Ulriksdal deröfver infordrade och afgifna underdåniga yttrande, för egen del underdånigst anföra: att, jemlikt föreskriften i Kongl, brefvet den 20 September 1841, grundad på Rikets Ständers vid nästförutgångna riksdag derom gjorda underdåniga anhållan, förteckningar å de i Kongl, residensslottet härstädes samt vid de Kongl, lustslotten befintliga, staten tillhöriga, inventarier blifvit insända till Kongl. Kammar-kollegium, dit uppgift jemväl sedermera årligen ingått a under föregående året inträffade förändringar med omförmälda inventarier; samt att af sådan anledning inventarieförteckningar icke bifogats och, enligt Riksmarskalks-embetets underdåniga förmenande, icke heller behöft eller bort bifogas något af slottens räkenskaper. Stockholm i Kongl. Hof-expeditonen den 10 December 1864. 0. i. SPAUKE, 15 . von Schoultz. (Ulriksdals slott.) Storm äktigste, Allernådigste Konung! 1 anledning af Rikets Ständers sednast församlade Herrar Revisorers, vid granskning af Ulriksdals Kongl, slotts räkenskap för år 1862, gjorda erinran, att slottets inventarieförteckning ej medföljde räkenskapen, deröfver Ståthållare-embetets underdåniga — 360 — yttrande blifvit infordradt, får Ståthållare-embetet härmed i underdånighet förklara, att någon .så beskaffad förteckning tillförene aldrig varit räkenskapen bifogad.
Söke vi deremot, uti den inhemska Näringsfriheten, ett correctiv emot Fabrikaternes dyrhet och sämre beskaffenhet så skola nu varande Fabriksarbetare, till en början, äga sitt uppehälle genom deras redan förvärfvade skicklighet; och det beror af dem sjelfva att oafbrutit bibehålla detta försprång , under det att hela Nationen, på ett välgörande sätt sporras af inhemsk täflan. Då vi derjemte böra påräkna höga exempel af tarflighet och Nationalitet, hvarigenom sådant blir en heder som nu är en skam, då är jag fullkomligen öfvertygad , att det välstånd som Bevilln ngsUtskottet afsedt med Förslaget till Han delsfrihet, ovilkorligen skall vinnas, utan att vår arbetsförmåga och vårt beroende gifves till sköflings åt utländningen. Ingen som ej vill, kan vara okunnig om Fabrikernes framsteg i Sverige, intill närvarande penningeförlägeohet: att anföra specifika exempel skulle blifva alltför vidlyftigt. Nästan i all näringsvag hafva vi vunnit en förkofran och en utsträckning, som med införselfrihet och under ombyten af Economiska Författningar, hvarken står att vinna eller behålla Bristande afsättning gör väl för ögonblicket en stagnation öfverallt; men dertill lärer penningebristen eller, med andra ord, den enskildta Creditens beskaffenhet vara grundorsaken, och dernäst det inhemska Skråtvån - Den s8 Junii f, mi get, som belastar vahran med både öfverdrifven productionskostnad och Monopolist vinningslystnad. Derjemte äro fortgående exempel af håg för utländsk yppighet ej att förtiga, bland verkande orsaker till Svenska varulagrens hopande, och sådana exempel skulle genom införselfriheten öfvergå till ett allmänt sträfvande.
Man dan gjorts, borde än ytterligare anstränga sig håller med en hand i hvar ände af tråden, lägger sedan den vänstra änden under och den högra för att åstadkomma någonting bättre. Och för öfrigt, hvar finns väl den farmor — i öfver trådarna, så att de skära hvarandra. Den öfverliggande änden slås om den undre, och träskor — som fäller yttranden, tankedigra som dem Ave lagt i vår farmors mun? Möjligen, om knuten tilldrages, så att den bildas så nära midfarmodern vore Ave, men näppeligen gumman i ten af tråden som möjligt. Knuten skjutes sedan upp tätt intill det första omtåget. Därefter fattar torpet. Att för öfrigt — år 1897 — vilja döma det man åter de båda ändarne, lägger nu den högra uppväxande släktet, folkets, allmogens, skogstorunder ocb den vänstra öfver. Den vänstra slås parnes barn, att åtnöja sig med den undervisning, om den högra, och knuten tilldrages och U p p - HULTMANS CACAO 10 r of si ro R e d a n 1 8 8 8 H u l t m a n s C a c a o. IDUN 230 skjutes om möjligt ännu mer. Med 6 nya trådar forfares på samma sätt, så att på de två fastade trådarna inalles 7 knutar finnas, hvilka skjutas upp så tätt intill hvarandra som möjligt. Så lösas de båda ändarne, två nya tagas, tillhörande båda samma tråd af de 9 först ombundna, och fästas på samma sätt som de förra. 7 nya trådar knytas nu omkring dessa. Därefter tagas åter 2 nya och omknytas med 7, och så forfares, tills alla de tio trådarna äro omknutna och man fått tio strålar af knutar, bildande tillsammans en stjärna. Trådarna mellan två knutstrålar samlas och omknytas på samma sätt som förut skett med två af dem, nämligen de två sist knutna en från hvarje håll. Den omknytningen bör ske ungefär 1 cm. nedanför sista strålkmiten. från föregående hvarf omknytas de två trådar, om hvilka förut 7 knutits, med samma trådar som man knutit med i förra hvarfvet, så att den ena tråden tages från vänster och den andra från höger.