Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att fä framställa skälen, hvarföre jag anser dyliga inrättningar vara sä ytterst nödvändiga. Det händer nemi. icke sällan, att personer med full arbetskraft underläta att försörja sina familjer. Genom arbete en och annan dag i veckan hafva de en inkomst, den de supa up, och öfverläta ät kommuner, ne att försörja deras hustrur och barn. Nu säger väl fattigvårds-stadgan att dylika personer stä under tjenstehjonsstadgan, men svårligen lärer väl någon fattigvårdsstyrelse åtaga sig det obehagliga updraget, att med käppen hålla dylika personer till arbete. Det synes mig alltså nyttigt, att äga något ställe, dit arbetsföre, men lättjefulla personer kunna förvisas, för alt aftjena något utaf de kostnader socknarne mäste vidkännas för underhållet af deras familjer. Frih. von Kraemer, som står här midt emot mig, har, vid ett landtbruksmöte för några år sedan omnämnt, att inom Upsala län en dylik inrättning blifvit ordnad, och att densamma visat sig serdeles nyttig. Afven har jag i dessa dagar hört omtalas, hurusom vid fattigvårdsinrättningen i Jönköping, som lärer vara särdeles väl ordnad, en sorts tvångs-arbets-inrättning skall vara förenad, hvilken visat sig synnerligen verksam. Såsom exempel härpå anförde man en snickare, som der blifvit intagen, derföre, att lian visat sig lättjefull och oordentlig, öfverlemnande åt kommunen att underhålla hans familj. Snickaren ville ej arbeta, utan rymde från inrättningen. Man fick dock snart rätt pä honom, och återförde honom till inrättningen. Nu afklädde man honom en angelägen del af kostymen, och försåg honom i stället med fruntimers-kjortel. Följden var också den att mannen blef beskedlig, stannade qvar och arbetade flitigt någon tid, hvarefter han återbekom sin frihet — försörjde både sig och familj sedan. Behofvet af dylika inrättningar torde ock allmänt vara ekändt, men det är omöjligt att tillvägabringa dem pä grund af endast frivilliga bidrag. Dertill fordras en myndighet i länen, som eger att uttaxera nödiga medel och besluta öfver sättet för deras organisering.
Och som Rikets Ständers Revisorer ansett nödigt, att årligen af vederbörande upprättas och Räkenskaperna bifogas ett GeneralSammandrag, hvaruti, å ena sidan, upptages, jemte behållningen från föregående åren, alla till Kronans förråder från Krutbruken aflefvererade krut-qvantiteter, och, å andra sidan, beloppet af det från Förråderne aflemnade Krut, dels till försäljning inom Riket eller till Export, dels för andra ändamål utan betalning samt sluteligen den till nästföljande år i Förråderne qvarliggande behållning, hafva, med förnyande af hvad Rikets Ständers år 1827 församlade Revisorer i detta ämne hemställt, 1850 års Revisorer öfverlemnat till Rikets Ständers pröfning, om icke Konungens nådiga befallning till KrigsCollegium må utverkas, att ett dylikt GeneralSammandrag uppgöres och Riikenskapernc bilägges. 2:o Alt lån blifvit från ArtilleriDepartementet meddelte UnderhållsDepartementet; Och ehuru, enligt Kongl. Brefvet den 23 Maji 1824, Collegium är medgifvit, att, för betäckande af tillfällige brister, lemna lån från ett till annat Departement, hafva likväl Rikets Ständers Revisorer ansett en sådan tillåtelse icke lämpligen kunna aberopas lill stöd för utlåningar till Ttlätes-PassevolanceC assan, enär den redovisning, som för Statsanslagen af Deparlementerne alläggcs icke ännu äger ( 4 ) rum för Mötes-Passevolance-Fonden, oell således den säkerhet oell controll för StatsMedlens användande, antingen de emottagas directe från StatsVerket eller genom lån från ett annat Departement, saknas i afseende på disposilionerne å Mötes-Passevolance-Cassans medel. Hvadan Rikets Ständers Revisorer hålla före, att denne Cassa bordt af KrigsCollegium förvaltas ulan beröring med Deparlementernes Statsanslag.
Den kan derföre icke eller verka på realisationens upprätthållande, som heror på denna handelsvågs förhållande, och den kan icke eller (hvarmed man likväl i synnerhet tyckes vilja smickra sig) öka Bankens rörelsecapital. De föregående satser tyckas falla af sig sjelfva, nemi. att en tillåtelse för Banken att köpa vexlar icke kan verka på handelsvågen, och icke eller på realisationens upprätthållande. Det sednare påståendet skall jagsöka att närmare utveckla. Det vanliga förhållandet i Sverige, i synnerhet pä Stockholms hörs, och under den tiden af året, då export äger rum, nemi. Augusti, September och October månader, är att det finnes en större tillgång på vexlar än afsättning. Det är följaktligen vid ett sådant tillfälle som Banken, enligt Ulsk:s förslag, skulle träda emellan och köpa vexlar; nemligen öfvertaga de fordringar, som enskilde män äga hos utländningen uttryckte i dessa vexlar. Den i3 November f. m. 211 Genom denna operation förflyttas således fordringar, sorn tillhora enskilda handlande, till Banken, sorn deremot Icmuar bancosedlar till dessa enskilda handlande. Handelns natur är nu ingenting annat än omsättning af penningar mot varor, och af varor mot penningar. Om våren, den årstid dä importen egentligen äger rum hos oss, erfordras det medel att betala denna import, antingen i silfver eller i vexlar. Då komma således dessa handlande, som sålt sina vexlar till Banken, att återköpa dem, eller att utlaga silfver för beloppet deraf. Den medelst uppköp af vexlar i omlopp salle Bankens sedelstock, är då således blott temporär, ty efter några få månader återkommer den lill Banken. Det åsyftade ändamålet, alt medelst vexelhandel öka rörelsecapilalet, kommer således icke alt vinnas. Det inkast, som Frih. Cederström gjort emot detta vexelköp, i anledn. af den förlust som deraf uppstår för Banken, anser jag ej af betydenhet. Visserligen kommer Banken alt förlora något derpå, men jag tror det ligger i en Banks skyldighet, i synnerhet en Bank som är sä rik som vår, att göra några uppoffringar för att uppehålla cursen, och att hindra de Jluctuationer deri, hvilka alltid äro skadliga för handeln.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län har åter hemställt (motionen N:o 123), att alla på landet varande fabriker, verk och inrättningar, som för inkomst af kapital eller arbete erlägga bevillning efter 2:dra Artikeln, mätte förpligtas att i vägunderhållet deltaga i det förhållande, hvartill dessa inrättningars bevillning står till medelbevillningen för ett mantal inom samma härad, till följd hvaraf vägarne skulle ånyo uppmätas, graderas och delas, hvarefter omdelning hvart tionde år skulle ske efter dåvarande taxeringsvärde; och skulle under hvarje vägdelningsperiod en hvar ovilkorligen underhålla den hemmanen tilldelade väg, med skyldighet derjemte för häradet gemensamt att underhålla ny allmän väg, som kunde komma att under tiden anläggas, likasom vägstycke, som tilldelats fabriker, verk eller inrättningar, hvilka blifvit nedlagde. För den händelse detta förslag icke skulle i tillämpningen anses nog betryggande eller fördelaktigt, har motionären alternativt föreslagit, att vägarne skulle indelas uteslutande på jordinnehafvarne efter det taxeringsvärde, hvarje hemman vore åsatt, och detta alltid på jemna 100 R:dr R:mt samt underhållskostnaden af vissa, t. ex. 10 fot af första gradens väg, bestämmas af Härads-rätten, hvarefter fabriker, verk och inrättningar, efter det dem åsätta taxeringsvärde, skulle betala så mycket för år, som motsvarade kostnaden af den väg, de i annat fall skulle vara skyldige underhålla. Redan vid 1833—1834 årens riksdag beslöto Rikets Ständer, på Utskottets derom gjorda hemställan, att i underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Det lärer emedlertid vara oemotsägligt, att ett sådant inrymmande åtminstone i 'viss män förutsattes af den mening, som uttrycker, ”att en åtgärd af beskaffenhet som den ifrågavarande (låns upptagande å utrikes ort för Bankens behof) ej skulle kunna tillvägabringas utan begge StatsMakternas samverkan, ” och att Kongl.
Det synes för öfrigt lika litet mer med billighet vara öfverensstämmande, att ett mindre antal preste* äro försedda med öfverflödigt stora löneinkomster under det andra, som förrätta en större eller mindre del af de förras embetsåligganden, till hela sin ekonomiska ställning blott äro på rörlig och expektans-fot, än att så många, som möjligt, med ordinarie presterlig verksamhet få förena en ordinarie ställning, som något decisift skäl förefinnes till det antagande, att församlingen vöre bättre betjenad genom den, som till densamma på obestämd tid beordras för att, utan att tillhöra den, förrätta tjenst såsom dess lärare och själasörjare, än af den, som på sitt ansvar fått denna församling för att åt den egna sin verksamhet för hela eller en större del af lifvet. Afsigten vid fråga om modifikationer af sockenfördelningen är icke, att lösrycka bitar från särskilda socknar och sammanslå dessa till en ny. Den är, att dels två eller flera hela socknar skulle till en förenas, dels en delas till två, i de fall, der det ena eller det andra vore möjligt, lämpligt och af behofvet påkalladt. Ledande grundsatser i bådadera fallet skulle, efter min åsigt, vara det förenade afseendet på hvad som, under förutsättning af vanlig förmåga och krafter, ligger inom en mans höfva att väl och ordentligt sköta, samt på utsigt och möjlighet att bereda denne en verkligt anständig bergning. Vid tillämpningen af båda synes mig den närmare bestämning för öfrigt såsom det önskvärda, att hvarje socken med en kyrka eger tvänne ordinarie prester, en kyrkoherde och en komminister, med skyldighet att alternera vid predikande, men för öfrigt i det förhållande till hvarandra, att hvardera inom sitt bestämda distrikt af socknen förrättade alla tjenstens åligganden, komministern naturligen under högsta uppseende af kyrkoherden. Skäl härtill äro dels att någon hvila i afseende på predikande eller i allmänhet förrättande af gudstjensten i högst väsendtlig mån bör lätta dess värdiga förrättande och vara egnad att hos presten sjelf bibehålla känslan af dess högtidlighet och betydelse, 60 Motioner i Preste-Standel 1865.
Man har föreställt sig, att om Stånden skulle sammanträda och gemensamt besluta .remisser, återremisser eller bifall, så skulle den fördel vinnas, att Utskrn genast kunde, utan väntan på discussionsprotm från Stånden, skrida till ärendernas behandling. Jag befarar, att det icke lyckades. Det skulle nemi. kunna hända, att utsktsledamöter, vid ett sådant korsande af olika meningar, förbryllade den ena med den andra. I allt fall blefve det svårt att i minnet nog bestämdt bibehålla, hvad som sades. Det skulle kunna bända, att ett Ulsk. upptoge den talares yttrande, hvarigenom återremissen föranleddes, ofullständigt, felaktigt eller annorlunda, än han sjelf torde vilja vidkännas. Jag befarar således, det man ej kan undgå att skriftligen till Utsk:u afsända alla yttranden såsom hittills, särdeles då redactioner förekomma, eller i vig» i5 H. 45 354 Den a3 O c I o b c r f. m. tignre frågot, ang:de statsregleringen , bevillningen m. m., der beräkningar förekomma. Att riktigt bibehålla dem i minnet torde blifva nog svårt för hvilken utsktsledamot som helst. Frih. Cederström har ganska riktigt anmärkt, att det är lika farligt att bifalla sorn att afslå. Till och med detta betänk, visar, huruledes bifall till ett Utsk:s förslag kunde medföra ett förhastande, som man finge ångra. Man säger: rättigheten att begära votering skall förekomma fattandet af förhastade beslut. Jag får deremot erinra, hurusom det bandt, att blott en enda person ropat nej och, då han begärt votering, vunnit den; men äfven utan denna utsigt skulle det kunna hända, att det alltid funnes någon, som af ett eller annat tillfälligt skäl begärde votering, hvarigenom tiden för de öfriga Stånden äfven förspilldes, enär R. o. Ad. för en votering behöfver dubbelt så lång tid som de andra Stånden. Man yttrar vidare, att Stånden skulle vänja sig att vara tillsammans. Delta yttrande innebär önskan att få en gemensam nationalförening. Hr v.
– Var inte så djäfla barnslig – for han ut, nervös af hennes munvighet. — Tror du att en stafflimålare duger till hvilket praktiskt tecknaryrke som helst? – det är den vanliga öfverklassidiotismen. Jag kan fan inte med litografpetet, det är skickliga karlar däruppe må du tro, jag är en fnask mot de där pojkarna ... Ne-ej, målare hade jag kunnat bli, tror jag – förresten duger jag till ingenting. Hon stod med uppspärrade ögon och hopknäppta händer ... harmen var borta, hvit skräck utstrålade hvart hon såg hän. – Du är vid dåligt lynne, Tore – sade hon slocknande svagt. – Ah ja, se så där Louise – han ville fatta hennes händer – det reder sig nog, du ska bara inte bråka så mycket med mig. – Bråka?! – hon blef stucken – skulle jag inte få tala om, att vi kanske svälta ihjäl nu? Hans ögon svartnade. – Har du svultit än? I tonen låg en värld af hotande stämningar. – Ja det – hennes mungipor krökte sig hallstarrigt ironiskt ... Men så besinnade hon sig – – Tore – hennes händer sjönko bönfallande ned på hans armar, där han satt och stirrade ned i golfvet – låt oss inte tala så där, älskade. – Du – bry dig inte om hela den där teckningshistorien – blif arbetare! Lär dig ett yrke. Hennes ögon ljusnade af den lyckliga ingifvelsen. – Tro inte att jag tycker det är för simpelt, ne-ej vet du, en duktig handtverkare, som förtjänar pengar och förkofrar sig och är en skicklig, burgen karl, vet du den är jag kär i ... kom det med kläm. Tore hörde på med en min, i hvars sarkasm något visst kallt, på gränsen till elakt, spelade in. – Tacka rackarn för det, sade han beräknadt rått. Men så tittade han upp på henne, rädd att hafva gått för långt. Slog hastigt om och talade lugnt, litet svårmodigt: – Du förstår inte. En handtverkare behöfver unga krafter, ungdomstiden precis som en målare; tror du man lär sig bli handtverkare när man vill?
Den af Riksens Ständer åt Skolverken beviljade Rehagligtids förlänings-Spannemålen, som till betydligaste delen kornmer att ifrån Pastoraten indragas, lärer kunna beräknas till 1000 Summa tillgångar 3775 T:r 13 k:pr.' När således ifrån årliga behof vet —- — 5190 T:r 4 k*pr. afdrages dessa tillgångar 8775 T;r *3 k:pr. Uppkommer ett ännu återstående behof af 1414 T.*r 23 k:pri Denna brist af 1414 Tunnor 23 kappar, jorn den ock skulle okas med de ifrån Stadsf Stats-Utskottcts Betäniånden. Y©i 7 Skolor oell Pasdagogier påräknade 770 Tunnor och således utgöra 2184 Tunnor 23 kappar; så skulle den dock, i brist af Spannemåls-tillgångar, fordra af Stats-Verket ett årligt tillskott af allenast 15,300 R;dr Erno. Denna ytterligare uppoffring torde ej anses stor 1 jemförelse mot det vigtiga ändamålet, allmänna Uppfostran, och mot den länge förde klagan öfver behof och brister i denna stora Stats-angelägenhet. För dem, sorn endast anse Näringarne värde att af Staten uppmuntras och påkostas, skulle kunna erinras, att man vid detta Förslag påräknat 11 lill större delen nya Närings - Skolor, samt dubbla Närings - Classer vid 22 högre Uärdoms - Skolor; iivilka till Närings-idkares bildning, och följakteligen till Näxingarries fortkomst, ledande Inrättningar fordra, utom andra biträden, ett sammanräknadt Lönebelopp af 3006 Tunnor Spannemål. Ehuru Commitéen i underdånighet vågar föreställa sig, att behofven af omkostnader för Elementar-Läroverkens utvidgade och efter tidernas skick lämpade organisation, icke skall Jannas ledande till afskräckande Resultat; inser dock Commitéen ganska klart, att åtskilliga svå. righeter skola vid verkställigheten möra, och att densamma, innan den kan bringas i fullbordadt skick, mäste fordra någon tidsutdrägt.
Enligt det af Professor Scholander upprättade kostnadsförslag erfordrades för murarearbete med skrapning och vattenrifning af hvalf och väggar, ersättande af borthuggna kolonndelar, anbringande af kapiteler, golfvets omläggning och fullständig reparation af Magnus Ladulås’ och Carl den Vilks monumenter R:mt R:dr 7,600. för ombyggnad af orgelläktaren och gardiners anbringande i sidogångarne . 2,960. » altardekorationens och altareskrankets borttagande och ersättande med ett till kyrkans stil mer passande altare 1,500. » ny talarestol 1,000. » katafalk med baldakin af jern och sten 10,000. » ny orgelfa^ad i spelsbågsstil 5,000. » målning och förgyllning 20,000. » de gamla kyrkfenstrens utbytande emot nya af gjutet jern, 11 st. (Denna post omfattar likväl endast sjelfva kyrkfenstren, ej de i grafchoren.) » 8 kandelabrar af jern förgyllda å 1,000 R:dr 8,000. » 8 kronor af zink, förgylda a 500 R:dr 4,000. » 1 d.o d:o öfver orgelläktaren 800. » gasapparat för kyrkans eklärering . , 8,000. » ritningar och arbetstillsyn 3,000. till diverse kostnader 1,640. eller tillsammans R:mt R:dr 90,000. Utskottet vill icke bestrida att motionärens förslag om Riddarhomlsskyrkans invändiga restaurering och dess ordnande till ett kungligt grafkapell, om detta arbete komme att utföras i en med kyrkans arkitektur öfverensstämmande stil och på sätt den deröfver nu uppjorda ritning antyder, förtjenar uppmärksamhet, helst om tillika i betraktande tages, att, genom vidtagande af en sådan åtgärd, Statsverket framdeles kunde beredas någon minskning i de särskilda omkostnader, som nu vid inträffande begrafningsceremonier ifrågakomma för kyrkans dekorering m. m.
Ett par, tre af de mera realistiska bifigurerna, Hanneles fader och fattighusets invånare, skisserades i skarpare drag och kontrasterade med god verkan. Den af en ung finsk tonsättare, K. Flodin, komponerade musiken föreföll ganska obetydlig, men spelade också för det hela en föga väsentlig roll. Ett nytt gästspel förestår å k. operan, i det från Tyskland hitväntas den framstående lyriske tenoren Emil Götse. Gästspelet tager sin början någon af de första dagarne i maj och lär komma att bland annat upptaga titelpartien i » Profeten » och » Lohengrin » samt don José i » Carmen ». 135 Aulin och Almgren. Hr Bäck spelade erkännansvärdt ett par ballader och intermezzi samt en rhapsodi; men ännu större erkännande förtjänar hr Stenhammar för sitt förträffliga utförande af fyra mindre pianonummer. Programmet afslöts med ett ståtligt nummer, nämligen variationer öfver tema af Jos. Haydn för två pianoforte, utförda af de båda konsertgifvarne. Därjämte föredrogos fyra sånger af fru Edling, af hvilken den sista, en liten förtjusande vaggvisa, måste omtagas. Alla de uppträdande rönte lifligt bifall af den ganska talrika publiken. Tivoli, det välbekanta förlustelsestället å Djurgården, öppnar i morgon, lördag, åter sina portar. Berättelse för Idun af Vera, Verle. I oVågon egentligen gammal » tant » var hon ' pmj ej, men icke heller i den allra första * ungdomen, hon var hvarken ful eller Vacker, icke lång till växten och icke ovanligt liten, långt ifrån dum, men ej heller af något sällsynt snille, kort sagdt, hon var ett helt vanligt människobarn, sådana man ser i dussintal på våra gator, utan det ringaste märkvärdigt i sitt yttre. Till allt detta hade hon fått det mycket alldagliga namnet Lotten, som väl egentligen härstammade från det ståtligare » Charlotta »; men föräldrar och syK. Dramatiska teatern.
För att nu bringa dessa tvänne, om ej till andan, så till ordalydelsen stridiga lagslad ganden till öfverensstämmelse, får jag vördsammast föreslå, det 1 § uti 1 Kap. Rättegångs-Balken hädanefter måtte erhålla följande lydelse: Underrätt å landet är Häradsrätt. Der dömer Häradshöfdig med toll män, som i Häradet bo och dertill valde äro. De tolf kallas Häradsnämnd. Då ledigt rum i Nämnden fyllas skall, varde i den eller de socknar, för hvilka ledigheten inträffat, val inom Kommunaldistriktet hållet, vid någon af de 3:ne allmänna Kommunalstämmorna, i den ordning och af alla dem, som vid Kommunalstämma hafva rösträtt och talan; allt i enlighet med hvad som stadgas i Kongl. Maj:ls nådiga Förordning om Kommunalstyrelse pä landet den 21 Mars 1862. Ej må annan till Nämndeman väljas än den, som är väifrejdad och tjugofem år gammal, och den som de fleste rösterna erhållit, vare såsom Nämndeman ansedd. Uppstår fråga om den valdes behörighet, eller om valet rätteligen skett, gifve Häradsrätten Utslag deröfver, och gånge det Utslag i verkställighet, ändå utt klagan i nögre Rätt föres. Den sorn kallad varder att i Rätten sitta, på sätt nu sagdt är, vare pligtig att minst 2 år, och intilldess val af efterträdare vid nästa ordinarie Kommunalstämma, sedan han om afsked erhållit, försiggått, der tjenstförrälta, derest han ej från orten flyttar, eller eljest gitter visa sådana hinder, att Rätten pröfvar skäligt honom dessförinnan endllediga; i thy fall utlyses extra Kommunalstämma, der nytt val anställes. Ej skall dock den, som öfver 00 år gammal är, emot sin vilja till Nämndeman väljas; ej eller vare någon, som ur Nämnden afgått, skyldig alt låta sig åter inväljas förr, än ordningen ånyo till honom kommer, sedan de öfrige, som väljas kunna, för Kommunaldistriktet Nämndemän varit; icke heller må Embetsoch tjenstemän, som af sine befattningar hindrade äro att uppdraget fullgöra, till Nämndemän väljas.
Var mannen enkling då hap gifte sig och hade i det föregående äktenskapet barn, blir fallet ännu härdare. För dylika händelser är visserligen för närvarande icke fast egendom i stad fredad, men detta gifver ju än mer stöd för den satsen, att det är lagen om giftorätt i stad, som bör ändras. Äktenskapet måste väl alltid tänkas såsom grund till en ny familj samt den till sitt ändamål och ingalunda såsom ett sätt för den ena makan att, utan hänsigt till nämnde ändamål, förvärfva eller dela den andras egendom. Derpå tror jag ingalunda äktenskaps-idéen kan vinna. Genom den lika arfsrätteu måste i allmänhet qvinnan anses lika förmögen som mannen och der våda skulle vara för någon af makarnes utkomst sedan äktenskapet upphört,- tror jag afhjelpandet deraf, såsom jag förut tagit mig friheten nämna, bäst sker genom frivilliga aftal i förord eller testamente, hvilka aftal, der sann anledning tili dem förefinnes, nog af omtänksamheten åstadkommas. I följd af hrad jag nu haft äran anföra, får jag, för min del, vördsamt tillstyrka, att förevarande motion ej måtte i någon mån bifallas.” Af Herr Hasselrot. ”Utan att vara intagen af någon särdeles förkärlek lör vår gamla lag oell dess i mänga hänseenden föråldrade stadganden, hyser jag dock den åsigt, att den ej bör ändras, derest icke förändringen, påkallad af allmänna meningen, leder till en högre grad af rättvisa och billighet än det lagbud, man vill förändra; och sorn hvad fJtskottet nu föreslagit, efter min uppfattning, icke allenast icke innehåller någon lagförbättring, utan tvertoni synes mig innebära en kränkning af rättskänslan och eganderätten, har jag icke kunnat godkänna beslutet, emot hvilket jag härmed vördsamt anmäler min reservation.
Uti häröfver afgifvet gemensamt utlåtande af den 30 November 1838, hade Förvaltningen af Sjöärendena och Kammar-Collegium öfver berörde framställningar sig yttrat; och dervid, ehuru bemälde Embetsverk ansåge Konungens Befallningshafvandes förslag, att de dittills oindeldta räntorne äfvensom reserv-räntorne skulle, i likhet med de förut indeldta öfverskottsräntorna, få till år 1844 utan förvandling utgå, icke saknade skäl och billighet, likväl underställt Kongl. Majis Nådiga pröfning, huruvida, emot hvad Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers beslut derom innehölle, någon jemnkning i berörde omständighet kunde medgifvas. Vid föredragning af berörde underdåniga utlåtande, hade Kongl. Maji, enligt Nådigt bref den 15 Januari 1839 förklarat, att, enär Kongl. Maj:t gemensamt med Rikets Ständer beslutat, att ifrågavarande kronan behållna räntor skulle från och med 1835 komma de rusthållare, som af lindring funnes i behof, till godo, på det sätt, att för de rotar, som af desse räntor uppkommit, erlades en efter markegång rustningskostnaden motsvarande vacance-afgift, Kongl. Majit icke kunde härutinnan medgifva - Statssamt Allni. Besa. och Ekon. Vtsk. Uti., N:o 128. 9 gifva någon jemnkning, som i alli fall skulle lända gamla rusthålls-indelningen till förlust, i samma mon den tjente ränte-gifvarne till fördel, utan borde hvad i afseende på dessa räntor redan funnes föreskrifvet, lända till behörig underdånig efterrättelse.