Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Som ingen besvarat denna anmärkning, anser jag mig böra upplysa, att icke det ringaste af ifrågavarande medel är taget i beräkning för realisationens verkställighet. Skulle man hafva ställt realisationen på så osäker grund, som på bevillnings-anslag, hvilka behöfvas till Statens ordinarie utgifter, så hade den visserligen ej gått igenom. Endast hvad som blifver öfver af Bankens ränlevinst, sedan realisationen fått sin bestämda andel, tillfaller RiksgäldsContoiret. Det är således intet skäl till farhåga för dem, sorn med mig nitälska för realisationen. De tillgångar, som här blifvit upptagna, äro sådane, hvilka komma att finnas, antingen silfverutvexling sker, eller icke.1 Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhardt hade inlemnat följande, som upplästes: I afseende på förstoradt anslag åt desse Regementer, åberopar jag hvad jag i mi - Den 7 October f. ua. «- • • ne anmärkningar redan yttrat: ”Att vid des”sa Regementen synes en inskränkning af ett ”Compagni vid hvardera kunna gå för sig; ”och som derigenom beredes tillgång till de ”öfrigas bättre lönande utan något betungande för StatsYerket, lärer Kongl. Maj:t, ”om underdånig anhållan derom af Rikets ”Ständer göres, i nåder dertill bifalla.” Då jag icke är vederlagd af Utskottet, bör anmärkningen anses som godkänd. Jag anhåller alltså vördsamt om proposition till afslag å Utskottets Utlåtande i hvad det föreslagna anslaget beträffar. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarsJtalken gjorde proposition till bifall å 14 och i5 Punkterna i StatsUtskottets Utlåtande. Ropades Ja och Nej. Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln fann för godt afslå berörde tvenne Punkter. Ropades äfven Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition lill bifall å de af Kongl. Maj:t i Dess Nådiga Proposition föreslagne tillökningar i Staterne för Svea LifGardesoch Andra LifGardes-Regementerne.
Alla st&amp; dock i skuld hos den outtröttliga föreståndarinnan, som med aldrig svikande kärlek sätter in hela sin personlighet i det ansvarsfulla kallet. Till hjälp för tjiinstsökande har föreningen upprattat en placeringsbpå, .som isynnerhet under flyttningsdagarna mycket anlitas. Under dessa dagar råder dessutom en liflig verksamhet; inedlemniar af föreningen infinna sig vid järnbansoch ångbitsstationerna för att emottaga tjiinstsökande landtflickor, rädda dem från ds faror, soni hota vid ankomsten till e11 främmande stad, och hänvisa dem till föreningen, diir de under de niirmaste dagarna finna hägn och skydd, samt beredas tillfalle att tillbringa sina aftnar på ett uppbyggligt och angenämt sätt. Förutoin detta arbete inom centralföreningen finnes på Söder en gren däraf, inom hvilken rader stor verksamhet, synnerligast bland .fabriksflickor, för livilka i å r ett saft on hem^ har kommit till stånd. Afven ytterst billig middagsspisning liar där för dein anordnats. Kungsholmen äger ock en filial, Iirarj8inte omkring 30 grenar bildats i landsorten. It. x. Hvarj ehBnda l kvinnofr&amp;tgan. Sverige. Sceriges kuidiga studenter. Sedan genom lcongl. bref af den 3 juni 1870 till ' kanslersämbetet för universiteten i Upsala och Lund rättighet beviljats kvinna, att, enligt föreskrifterna i stadgan den 11 april 1862 ' angkende afghïigsexameu vid rikets högre elementarläroverk undergk sådan afghngsexamen och öfver sina därvid idagalagda kunskaper erhhlla vitsord^, hafra tills dato 240 kuU11iga stw derande ajlagt godknn ' d mogenhetsexarnei2. Då för hren 1871-1880 de kvinliga studenternas antal utgjorde 32, liar nnder åren 1881-1891 antalet vuxit till 208. Till nu på- gkende exainensperiod h a h a 2 flickor aninält sig till stndeiitexamen. Skolor för 7~uslig ekonomi. Kongl.
Fogeläs, pastorat, om indragning af mne derunder lydande öfwcrloppsstommar, Sept z7z. 606. 626. 692. <vct. i22o. Folkökningen, om desi befrämjande, Iul. 256. Fordringsägare, Statens, om deras förnöjande; se Lrcditorer; Finance-plan; Leveranteurev; Stak»s rverket. »k Oueselles, Ösel Otto, yttrande, Get. 4781. rik I oi selles, 8u»,iel, yttrande, 07ov. 841. Foriifications-Staken, om föreflagcn reduction af, Ian. Fvrwagns - inrättning, angående, Aug. 1041. Register. 51 von Graneli.en, llciris kdeiiillolcl, yttrande, Iun. 5Z4- Franquering af bref till utrikes orter, om föryöjning ä postporto derför, Sept. 2z8. 528. 596. 1024. (vct. i2lo. ttsv. ZII. Z22. z6i. Mars 92. yz. l?y. Fred, full magt och myndighet för Riks-Föreständaren att med Rikets fiender afstuta, Maji 70. — med Rysiland, Sept. 75;. 1026. — nied Dannemark, Dec, 1122. — med Frankrike, Febr. Z. Freds och Förliknings Domstolar, om inrättande af, Maki 122. isy. 221. Sept. Dec. 180. lllresll, Fabriqueur, om understöd af Manufactur-fonden, 2l»g. 048. Fribref» - rättighet, för Städernes Magistrater Aug. 940. Apr. Y24. 9z6. — för Riksens Ständers Iustitie-Ombudsman Apr. iz8. Frimarknader, om afstaffande af ätstillige, Aug. lozr. Ian.
Sade de inte att han lät gården förfalla, att han tog ren skjorta mitt i veckan, att han försökt förföra Hopp-Sara, som var sjuttio år, att han sålt skog och supit opp medlen, att han gjort narr av dem allesammans, skällt ut dem för deras smuts och svinaktighet, att han var lat, att han körde med fattigt folk, att han hade bringat sin familj till undergångens brant, att han berusade sig med bröstkakor som han köpte på apoteket när brännvinet tog slut? Och fast Nilenius måste veta att han gjort allt detta och mer till, var han likväl alltid den orättvist bemötte. Ända till förtvivlan körde han med detta tema, tills han förekom David bara som ett tröskverk eller positiv, en gång för alla inställt på det sättet. Han åt omåttligt och var en stor läckergom. Ofta skickade han bort hustrun på något längre besök för att han i fred skulle få slakta en höna och steka den i smör eller ensam dricka ur all grädde som sparats för smörberedning. Under dessa måltider, som han intog stående vid spiseln och ätande med en järnsked direkt ur stekgrytan, var han vid ett mycket älskvärt humör, men han bjöd aldrig David, även om han var närvarande, därtill var han alltför stor egoist då det gällde god mat. Men under det han åt skällde han ut hela mänskligheten, mest bönderna i byn, men nu på ett lustigt sätt, med en överlägsen galghumor. Han läste gärna, mest Sigurd och Ture Sällberg och Blanche. Stundom blev han under någon dylik festmåltid så mätt att han endast orkade sitta i ett hörn och pusta, och han kom då ofta fram med rent socialistiska tänkesätt, han tyckte synd om alla fattiga och ville att allting skulle delas precis lika mellan alla människor. Om David då gjorde invändningar mot hans enkla program, ändrade han det, låtsade anställa beräkningar, svängde sig med nationalekonomiska siffror av enklaste slag och slutade med att berömma David för hans beläsenhet. Det hade kunnat bli nåt av David om han bara fått nån skola, sade han, och detta var en hånfull antydan om att David för närvarande var en mycket misslyckad människa. Men inom sig kände Nilenius en viss tillfredsställelse varje gång han konstaterade att David misslyckats med något, en ond skadeglädje steg honom ända upp i halsen.
Tidens kraf är sanning och rättvisa. Deråt vill den hafva alla sina inrättningar riktade. Visserligen har det aldrig från början ■varit meningen, att det nuvarande Frälsek skulle äga den frihet, det nu njuter, nemligen Jordeboksoch Mantals-räntaa utan någon skyldighet. Adelsfanan, qvarstående nu blott, uti bortgömdä IndelningsVerk, som en ruin, af Frälsets fordna skyldighet att rusta, är, ett vittnesbörd hvilken förbindelse Frälset ålåg, att äfven för sin behållne ränta deltaga i Rikets försvar. Men denna skyldighet har försvunnit, utan något af Konung eller Ständer faltadt egentligt beslut. Den har liksom bortdött af sig sjelf, och det har vunnit bekräftelse endast af det RiketsStänders beslut, att Adelsfane-Indelningarne skulle indragas till Kronan och tili en; Invalidhas-Fond. Det är likväl mindre frälsejordens, ätt’ Säteri-, Säteri-Ladugårdars, Rå och Rörs samt Insockne och Veckodags-hemmansfriheter, hvilka trycka den öfriga jorden, emedan Frälset deltager, nästan lika med Skattejorden, uti alla Extraordinarie utr skylder samt uti Ordinarie Rotering, Den 12 December f. m. 9 Jag föreser val ett bejakande till satsens riktighet, till det systems billighet, hvilket jag framlagt: all jords lika beskattande; men verkställigheten, men sättet att det åstadkomma, hvar skall man frima det? skall det kunna äga mm, att pålägga ali denna privilegierade jord alla de bördor, som skaltejorden bär? Vore det icke en orättvisa, just då man högt ifrar förrättvisa och billighet? Jag svarar: är saken riktig, är ändamålet godt, så måste det också gifvas medel, att på ett ädelt, ett Nationen värdigt sätt vinna detta mål. Jag har icke slumrande förbigått den stötesten, som skall ligga i vägen för förändringen: ägande-rätten. Jag har stadnat vid den, troende att äfven den icke är för tung att undanrödja. Jag anser att eganderätten egenteligen icke rubbas, om ägaren får full valuta för de bördor, hans jord pålägges, genom det att den kommer i lika läge med skattejorden.
Palmstjerna en god stund bortåt tala om det förtroende som han, likaväl som öfrige ledamöter af R. o. Ad., hyser till Riddarh.Direktm, huruledes lian antager för gifvet alt bemälda Direkt:)) skall gå allas önskningar till mötes lör att samla erforderliga nplysningar, huruledes urskillning, omdöme och skarpsinnighet finnes hos Direklms ledamöter — men af alla Hr Frih:ns vackra ord, har jag ej kunnat finna ett enda, som haft till syfte hvaruti uplysningarne skola bestå. Det går nog an alt säga, att en embetsmyndighet skall samla nplysningar för att sedermera kunna anmärka; det var icke dessa nplysningar som menades; det hade bort vara de och de. Det må förlåtas den, sorn önskar ali kunna upfylla ett updrag på så sätt alt den som lemnat updraget må blifva belåten, alt äfven vilja veta hvad det är, som han skall göra och icke derom lemnäs i fullkomlig ovisshet. Sådant är likvist förhållandet, om Gr. Lagerbjelkes motion i dess nuvande skick öfverlemnas till Riddarh.Direktm, ty Direkt:n har af densamma icke den ringaste ledning för sina forskningar. Hvarken Frih. Palmstjernas eller någon annan ledamots här nu afgifna yttranden innefatta för Direktm en så beskaffad ledning och således måste Riddarh.Direktm ovilkorligen och ofelbart komma alt sväfva i mörker och ovisshet, hvad lian har att göra; och jag tror ej, att del kan vara riktigt att en principal, som updrager något åt den, hvilken lian valt till ombud för sig mellan riksdagarne, skall kunna ega rätt att fordra det denne representant skall kunna intränga i principalens önskningar och begripa dem, utan att desamma blifvit uttryckte hvarken i tal eller skrift. Jag förblifver således vid den åsigt jag yttrat, att motionen är af beskaffenhet att sätta Riddarh.Direktm i en förlägenhet ur hvilken den omöjligen kan reda sig och att följaktligen
Hr Belfrage, Johan Gustaf Wilhelm. Företog R. o. Ad. val af ytterligare 10 suppleanter i Förstärkt Bevilln:s-Utsk.; och befunnos, efter valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedde: N:o 678. Hr Bildt, Gillis, med 36 röster; » 2308. » af Ström, Carl Ferdinand, med 36 röster; » 1479. » Ulfhjelm, fullm. Hr Edelstam, Carl Fabian, med 36 röster; » 311. Frih. af Ugglas, Curt Gustaf, med 36 röster; Den 15 Augusti. 51 N:o 2075. Hr af Huss, fullm. Hr Törnebladh, Carl Ottomar, med 36 röster; » 167. » Geete, fullm. Frih. Leijonhufvud, Carl Gustaf, med 36 röster; » 70. Gr. Horn, fullm. Hr Munck af Rosenschjöld, Tho mas, med 36 röster; » 213. Frih. Armfelt, Magnus, med 35 röster; » 2080. Hr von Konow, fullm. Hr Paijkull, Lars Gustaf, med 35 röster; » 2319. » Westerstrand, Carl Adil, med 30 röster; sedan särskilda lottningar blifvit verkställde dels emellan dem, som erhållit 36 röster, och dels dem, som erhållit 35 röster, ang:de ordningen, i hvilken de såsom suppleanter skulle ingå. Föredrogs Högvörd. Preste-St:s den 12 dennes bordlagda prot.-utdrag N:o 366, innehållande inbjudning till de öfriga RiksStånden att biträda Preste-St:s beslut rörande litte och 21:sta §§:na i Sammans. Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.- IJtsktts uti Betänk:t N:o 34 afgifna förslag till ny Jagt-stadga. Frih. af Ugglas, Gustaf:
Justerades 2 prot.utdr. för den 15 dennes samt pleniprotokoliet för den 4 sistl. Januari. Frih. Raab, Carl Adam: Då jag af sjukdom var förhin drad att öfvervara R. o. Ad:s sista plenum, vid hvilket tillfälle beslut fattades om ett utrikes lån på 25 mill. för fortsättande af jernvägsarbetet i vårt land, har jag, enär mina åsigter uti förevarande fall icke äro uti öfverenstämmelse med nämnde beslut, härmedelst velat anhålla, att, på grund af 57 § R.O., få upläsa min reservation uti detta ämne. Då Frih. Raab härefter började upläsa en skriftlig reservation emot R. o. Ad:s beslut i frågan om ett utländskt statslåns uptagande, afbröts han utaf H. Exe. Hr Gr. o. Landtm., som yttrade, att då Frih. Raab, enligt egen upgift, icke varit närvarande vid det tillfälle, då Ståndet fattade det förenämnda beslutet, vore Frih. Raab, till följd af stadgandet i 20 § R.O., oberättigad att derå tala, utan egde endast att, på sätt nämnde § medgifver, få i protokollet anmärkt, att han varit frånvarande och i beslutet ej deltagit. Den 18 Februari f. m. Frih. Raab: Vid sådant förhållande återstår mig endast att till protokollet anföra min reservation mot det fattade beslutet. Anmäldes och bordlädes Allmänna Besvärsoch Ekon.Utsk:ts Betiinkanden: N:o 29, i ani. af väckte motioner om att antingen användande af kroppslig aga vid undervisningen i de allmänna skolorna måtte alldeles förbjudas, eller ock att till § 53 af nu gällande Kongl. Stadga för Elementarläroverken i Riket en särskild straffbestämmelse må tilläggas för lärare, som sådan aga obehörigen utdelar; och N:o 30, i ani. af väckt motion om ändring i sättet för beräkning af stämmo-böter. Föredrogs Hederv.
Sedan man en gång blifvit vilseförd, och hunnit, till mognare år, tror eller vill man ej gerna medgifva sig vara stadd på villstråi; och andra blifva städse besvärade med den otacksamma mödan, att tillrättavisa en fullvuxen, som i ungdomen lättare kunnat återföras. Ville man consequent utföra den satsen, att hvarje promoverad Magister skulle få hålla offentliga föreläsningar för ungdomen; så borde man äfven yrka, att hvarje examinerad Student borde få privat undervisa barnen i föräldrars hus, antingen han förtjente och ägde föräldrarnes. förtroende eller ej. Så vårdslös om sina bärns väl, bör dock ingen fader förmodas vara; och hvad Regeringen beträffar, så hoppas och tror jag, att hon aldrig skall blifva så likgiltig för våra unga landsmäns bildning, att hon öfverlemnar den åt slumpen. Den värde Ledamotens yrkande, att då tryckfrihet finnes här i landet, borde äfven mundtelig lärofrihet äga rum, är här icke tillämpeligt. Man' trycker till sin egen heder eller vanära; och ingen är skyldig att tro derpå. Men annat är förhållandet med föreläsningar för ungdomen, sorn, intill dess sjelfpröfningens förmåga inträder, måste antaga, att Läraren ej säger annat, än det rätta. Jag hade väl mera att tillägga; men bör sluta, då liden är inne för Ståndet att upp - <)0 Den 18 Decemberi träda i Plenum Plenorum. Redan liar jag i mitt tryckta anförande om organisationen af Rikets Styrelseverk föreslagit, att Skol-Revisionen måtte utsträckas till att äfven omfatta Universiteteh, och tillstyrker således antagande af Utskottens Betänkande; men utan något tillägg af Herr Hjertås frågopunkter, hvilka synas mig vara af den beskaffenhet, att, om de än kunnat framställas af en enskildt Ledamot, så bör hvarken något Stånd för sig eller Riksens Ständer gemensamt upptaga dem, såsom sina egna. Jag anhåller sluteiigen, att i eftermiddag få vidare yttra mig i ämnet, om discussionens gång skulle dertill föranleda.
Man rökte då för tiden ur långa pipor, hvilka instuckos i bältet som svärd eller buros efter rökaren af en tjenare. År 1612 utfärdades en kungörelse, i hvilken tobaksrökning och all handel med tobak förbjöds vid straff af egendomens förlust. Förbudet återupprepades flerfaldiga gånger, men med lika liten framgång som i Europa.» Vidare anför Mr Satow följande egendomliga utdrag ur ett japanskt arbete, som uppräknar de fördelar och olägenheter, som äro förenade med tobaksrökning: A. Fördelar. Tobaksrökning befordrar matsmältningen och stärker krafterna. Den är nyttig vid början af en fest. Den är ett sällskap i ensamheten. Den bereder oss en förevändning att då och då låta arbetet hvila, liksom för att draga andan. Den är ett förrådshus för eftertanken och bereder tid för vredens stormar att lägga sig. B. Olägenheter. Det finnes hos folk en stor benägenhet att slå hvarandra i hufvudet med pipan, då de blifva uppretade122. Man råkar ibland att använda piporna för skötande af kolelden i fyrkärlen. En förhärdad rökare har blifvit sedd vid en fest vandrande mellan matborden med pipa i mun. Mången slår den ännu glödande askan ur pipan och glömmer att släcka elden. Till följd häraf bränner den glödande askan ofta hål på kläder och mattor. Rökarne spotta utan urskilning i fyrkärlen, fotvärmarne och kökseldstaden. Item i fogarne mellan golfmattorna. De knacka ut pipan med våldsamhet mot fyrkärlets kant. De glömma att tömma askkoppen, ända tills den är full öfver bräddarne. De använda askkoppen till näspapper (d.v.s. de snyta sig i askkoppen). Emedan vi under vår vistelse i Enoshima såsom guvernörens gäster ständigt voro åtföljda af tvenne tjenstemän ur hans kansli, ansåg jag det för min skyldighet att visa mig äran värdig genom rundligt utdelande af drickspengar. Dessa lemnas ej till tjenstefolket, utan inlindade i papper och beledsagade med några valda, artiga ord till sjelfva värdshusvärden.
Det finns ett ordspråk, som säger: » I nöden pröfvar man vännen », — och onekligen är det ett stort prof på vänskap, när en vän kommer till en i tunga och bekymmersamma tider för att hjälpa, om han kan, och för att trösta, om han icke kan hjälpa, eller för att sörja med en, när det hvarken finns tröst eller hjälp. Det är också tecken på, att jag håller mycket af en god vän, när jag i tunga, mörka ögonblick längtar efter honom. Men det finns ett bevis på vänskap, som jag anser ännu långt större och starkare, än när en vän i sorgen behöfver en, och det är, när en vän midt i glädjen saknar en; intet är ett så stort bevis på vänskap, som när en människa, midt i lyckan, midt i kärleken och glädjen, ännu har tid att minnas en, ännu kan säga: » Jag saknar dig! » När ens hjärta är sammansnördt af ångest och bekymmer, kan man ha ett sådant behof af sympati, af deltagande, ja, af den allra minsta vänlighet, att jag tror, att man i sådana ögonblick skulle kunna räcka ärmarne mot hvarje god människa, som komme för att lindra en. Sorgen gör en till slaf, och en hvar, som kommer till en i fängelset, mottager man som en välsignelse. Men glädjen gör en fri, lyckan gör en så fri, att man i den ofta blir allt för själfständig, allt för oberoende. Därför är jag säker på, att den vän, som jag i en lycklig tid af mitt lif saknar, han är min bä- ste vän; och den vän, som midt i sin glädje ser efter min tomma plats, han älskar mig. * * * När man tänker på sina vänner, äro de första, som möta en, barndomsvännerna. Att vi fingo dessa och icke andra till våra första vänner, beror sällan på oss själfva. Det beror för det mesta på, hvilka våra föräldrar eller släktingar ha varit allierade med, på hvar man har bott, i hvilken skola man har gått o. s. v. Det är icke ens eget val, det är yttre tillfälligheter, som föra en tillsammans med ens första barndomsvänner. Det är också för det mesta så, att lifvet skiljer en från dem. Man reser hvar sin väg, man kommer in i olika förhållanden och mötes kanske aldrig eller endast en sällsynt gång igen.
Sägen dem af Edra Bröder, som redair äterwändt till sina hemwist, att mitt hjerta i afssedets timma sökte dem i den husliga sällhet, der de mistas; att jag änyotillönssadeEderochDem den högsta jordissa lyckan, aldrig funnen utom pligternas trogna utöfning, ömhetens förbindelser,och utom hjertats minnen af mänga aftorkade tärar, och af manga dagar uppoffrade för allmän gagnlighet, för sanning, rättwisa och mennissowäl. Samma lyckliga werknings - krafter utmärke äfwen Eder, Herrar Ledamöter af detta RiksStänd, i anseende t?ll hwilka jag mäste beklaga, att senare förbindelser inskränka mitt redliga bemödande att förtjena Eder godhet. Har jag, Ädle Herrar, af Eder alla förtjent denna godhet, sä följen mig med Edra wälönssningar inom de kretsar, der mina öden tilläfwentyrs fästa min werksamhet. Onssen mlg krafter och mod att aldrig af mcnniffo-fruktan wika frän sanning och rätt, att tala sanningens spräk inför deMäktige pä jorden; bereden mig ofta tillfällen att pä rättmätiga grunder utföra den förtrycktas, den swagas och den nödlidandes talan. Dömmenmig med mildhet, när jag anklagas för allt det onda mina krafter icke förmätt afoöjg: och bussen änteligen attjag en gäng,under älderdomens ellergrafwcns hwila, efter mödans och bekymrets tid, ma hafwa förtjent det ssöna namnet af Mennissowan. Änteligen kan jag icke upphöra att tala frän detta gmm, utan ate' frambära mina um enlig a Den iZ November. Z67 önstningar, att detta fulländade Riksmöte mä begynna ett nytt tidchwarf för SwerigeS sällhet.
För alla dessa har man sökt att göra fängelset så lindrigt som möjligt, och man har dervid i främsta rummet, såsom en förmån för dessa fångar, sökt förekomma deras inspärrande tillsammans med andra brottslingar; och när man varit tvungen att begagna samma straff-anstalt för båda slagen af fångar, har man så mycket som möjligt undvikit sammanblandning, man har gifvit dem 51särskilda rum”, låtit dem begagna egna kläder, och få det underhåll de sj elfve kunnat bestå sig; och när de varit dömda till arbete, har detta bestått i skrifvare-biträde, handräckningar och andra sådana arbeten, som för dem varit passande. Iakttagandet af en nödig skillnad i fångarnes behandling, allt efter det ådömda straffets olika art, har således varit en redan antagen grundsats, den man nu sökt genomföra i lag. Frågan är således nu, om i lag-förslaget en sådan skillnad blifvit iakttagen, att de olika straff-arterna få den skilda karakter, som brottmåls-lagen afsett; och får jag för min del förklara, att jag i detta hänseende funnit förslaget tillfyllestgörande. Till straff-arbete dömde fångar skola ”under straff-tiden'1'1 förvaras i ”enrum” eller cell och njuta ingen lisa eller lindring. De till fängelse dömde få begagna ”särskilda rum”, om tillgång dertill finnes, och få all den lindring i fängelset, som med ordningen och säkerheten derstädes kan förenas. Om desse finnas icke eller, såsom om straff-fångarne, stadgadt, att de ”under hela straff-tiden1'' oafbrutet skola hållas i enrum. De få derföre om dagarne under bevakning användas till handräckningar och andra lättare arbeten, hvarpå tillgång kan finnas och föreskriften, att de skola förvaras i särskilda rum, skiljda från andra fångar, kan icke betraktas annorlunda än såsom en välgerning och en lisa i bestraffningen. Man finner då läll huru orimligt och princip-vidrigt det skulle vara, att stadga en afkortning i strafftiden för det fångarne få åtnjuta denna mildring i bestraffningen. Ccllfångarne, som aldrig få lemna sin cell, aldrig få emottaga ett besök och behandlas så strängt som möjligt, hafva anspåk på en sådan förkortning, då den ständiga ensamheten för dem påtagligen utgör en tillökning i straffet.