Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mine Herrar! skulle det anses förmätet, att redan höja min röst, om jag ej visste, att Högvälborne Herr LandtMarskalken och Höglofl. Ridderskapet och Adeln gerna hörde allt hvad till Rukets och Medborgares nytta kan lända, samt jag häruti inskränkte mig inom den krets jag känner, och der jag i 40 år ej varit overksam. Konungens nådiga omvårdnad äfven för sitt folks helsa, igenom de prisvärda förbit* Den 29 Mars. 1S 7 tringar och anstalter Hans Maj:t vidragit nied Medicinalverket i Riket, ej allenast redan under Dess FörmyndareRegering , utan ock sedan Hans Maj t sjelf emottagit Kronan, kan aldrig nogsamt erkännas. Riksens Ständer hafva ock 1<; aftigt och frikostigt undersiödt Konungen häruti. Att Riksens nu församlade Ständer fortfara att gå Konungens Landsfaderliga omsorg häruti äfven nu till mötes, derom är jag så mycket mer förvissad, som RiksStånden häraf, hvar på sin ort, erfara de helsosammaste följder. Ibland Inrättningar till helsans återställande, som torde fordra Riksens Ständers uppmärksamhet och förhjelpande till ett mot ändamålet mer svarande förhållande , äro dock Lcins-Lazaretten i orterna. Dessa Lazarett, i början inrättade för de fattiga sjuka i Länen, som antingen för åtskilliga åkommor behöfde undergå några chirurgiska operationer och handläggningar, eller hvilkas svårare invärtes sjukdomar tarfvade en mer noggrann och daglig Läkaretillsyn, hvilkas sjukdomar voro botlige, men hvilkas fattigdom eller andra omständigheter nekade dem att sj«lfve påkosta hvad till deras helsås återställande fordrades, hafva efter hand för det veneriska giftets tilltagande allmännare utspridning, blifvit de fleste förvandlade till Curhus emot denna sjukdom, och Den 29 Mars. hafva dock förblifvit högst otillräcklige för dessa båda ändamål. Uti några
Herr LtE von wolstein, , förklarade sig instämma såsom Ledamot af Expeditions - Utskottet, i de bagge förbemälde Ledamöters yttrande». Zerr Lrixenvvalclt, jsacob Lric. Det är mig okärt atl hafwa wäckt en fräga, som synes äsiadkomma en sä omanlig upmärfsamhet. Men är fragan om hwad jag haft den äran inför Högloft. Ridderskapet och Adeln anföra, sä fär jag allenast tillkännagifwa, att jag blir oryggeliaen wid hwad jag sagt, frän första ordet till det sista och frägar hwad man kan wänta af ett Expeditions - Utskott, som förelägger Riksens Ständer en Expedition, der en tilläggning utöfwer hwad StänderneS beftut innefattar, finnes intagen? I öfrigt fär jag förklara, att min tanka ej warit att sara någon personligen z men skulle äfwen någon deraf blifwik särad, sä fär det ock gä. Ropades bral Lrl - Den 24 November1463 friherre Ltael von wolstein, Lorstt^ I^uäniZ. Ehuru jag för min del cj rror akl selet i den inlämnade Expeditionen bliswir med flit begängit, kan jag likwal ej conformera mig med den wärde Ledamoten som tror att att tilläggningen icke är betydlig. Erefwe De la trarstie, sacos). Utan att inga i dicuflion om tilläggmngen ditkommit afupsat,cllcrsomjag tror utaf siurf, sär jag allenast förklara det jag för min del ej yrkat annat, an att Ridderstapet och Adeln malte tillkännagiswa Expeditions - Ulstottel sitt mitznöje dcröfwer arr denna tilläggning satt i Expeditionen inflyta: och jag tror att det more Ridderstapet och Adeln owärdigt, att med samma oagrsamher öfwerse detra sel, som Expeditions ° Utstouet begätt dct^ samma.
R:dr 6 sk. 8 rist, att från i83o års början oell intill dess det nya Rolejemkningsförslaget kunde binna upprättas, pröfvas och fastställas, varda såsom understöd emellan stam-rotarne vid Westerbottens Regemente fördelad, efter de grunder, som af Roteliållarne utsedde ombud, vid gemensam öfverläggning med Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i bägge länen, bestämde, med ledning af en på localkännedom stödd uppskattning af hvarje rotes behof af ett sådant understöd. Öfver denna Rikets senast församlade Ständers underdåniga Skrifvelse hafva Collegierne under den 3 Januarii i83o sig utlåtit, att, sedan Ständerne, med ändring af deras förut yttrade mening, lika med Collegierne ansett undersökning om stam-rotarnes beskaffenhet och förmoner böra föregå tilldelningen af nyhemman, svaga rotar lill understöd, vore Ständernas åsigt skild från Collegiernes, egentligen i afseende på sättet för ärendets behandling.
Upbördsman ukj den Stad der den döde borr och Egendomen som ärsiveS är belägen; men om Le» döde hask chra Egendomar ä särchillda ställen, uptages de dock uri en och samma Bouprcckning, samt wörderås och beräknas afgffken, endast ä er ställe. Och pa det, at den osed marte undwikas, ak Domare hos sig ofra lara Parter 06) Sökande flera ganger, til är och flera Mannder, som jag sjelf erfartt, anhålla och ätcrsa sina Handlingar, sä chali det åligga Do, mare», at innan han fran Tingsstad afreser, ärerlemna alla deni han således emorragit och bör med kressnrarum, utan Parrcnö begäran pätecknaS och utfärdas. Domaren ware ock pligtig/ at föra et särchilldk krorocvll öfwer alla inkomna , emorragna, upiviska Bo, upteckningar, som har nedanföre chali nämnas, tillfället, da det bör, upwifaS. Den som emot Lagarna finnes hafwa undanvöljr något uri Boupteckningen, eller ock icke inom i Lagen förcchriswen tid den ingifwn; straffas ef» ter Lagarnas föreskrift. Fran plikt den dock undantagen, som uti er widlöfrigk bo, gifwcr sina omständigheter och hinder tilkänna, at icke inom i Lagen föresatt tid, med Boupteckningen kunna inkomma, da han pä manligt sätt söker Domaren och undfar ny tid sig förelagd.
Sårvida dessa uttryck beträffa mig ', som ofta yttrat tänkesätt, stridande emot dem , som synas tillhöra Regeringen, får jag förklara att, likaså rig^ tigt jag anser det vara, att en Riksdagsman söker göra sin mening gällande , ehvad den öf* Verensstämmer med Regerings • Ledamöterne® jRidd. och Åd. Erot. VJ Bandt 5* Den 15 Juli i f. rri. elielej» synnerligen ! de fall, då det af El2 geringen beror att neka sin sanction om Hoti ogillar Ständernas beslut, likaså nödvändigt trot jag det vara, att Riksens Ständer i de mål-, der de äro enväldiga , utöfva sin magt med moderation , och i möjligaste öfverensstämmelsé med Regeringens tänkesätt. Het är samma afseende , sorn jag tror Regeringen äfven å siiri sida bör gör^ å Folkets mening, i Närings-ärender eller andra, dér IConungén är enväldig* I alia fall är det mindre vådligt om Regeringen egensinnigt begagnar sitt envälde; ty Hon är sjelf verkställare af sina beslut, Och. kan, om de icke bära sig, Begagna sin rätt till att ögonblickligen ändra dem. Öm deremot Riksens Ständer enväldigt besluta åtgärder, som äro skadliga att verkställa, så måste Regeringen likväl göra det, intilldess ett nytt Riksmöte kan sammånkömmå och återkalla dem. Är det, såsom jag tror, förgäfves att begära god verkställighet af åtgärder, hvilka dé verkställande Ogilia ; så, och då vi här hört den förnämsta af Styrelsens Organer i financiel väg yttra motsatta åsigtör med dem; som bland oss fått öfvérhanden ; anser jag det vara ganska illa; att vi genom Viri beslut förlidne gårdag påtrugat Regeringen ett Finance-system , som fej instämmer med dess Öfvertygelse. Jag önskar uppriktigt
Grufve-letarne äro nemligen ofta icke skrifkunnige personer; och hvad sednare frågan angår, så torde det väl göra tillfyllest, att, på sätt denna § jemväl innehåller, sökanden ålägges lemna så nogrann beskrifning på ställets belägenhet, att någon osäkerhet derom ej må uppstå, helst i fall något uti uppgiftens fullständighet möjligen skulle brista, sådant skäligen må få räknas till de omständigheter, hvarom Bergmästaren, enligt § 6 eger infordra upplysning, der så nödigt pröfvas. Kongl. Maj:tt Nåd. Proportion, N:o 92. Man synes böra, så vidt möjligt är, undvika sådane bestämmelser, som blottställa rätte uppfinnaren för att, utan eget förvållande, blifva utträngd af den, hvilken icke har någon del i upptäckten. §5. Om den vid §§ 2 och 3 af mig yttrade åsigt godkännes, skulle i början af § 5 orden: ”af sådan förut okänd eller obegagnad fyndighet, ”sorn i berg eller jordlager anträffas” komma att utgå. § 6. I öfverensstämmelse med ofvan yttrade mening, och då hvad i denna § kan syfta på äldre grufvor, som ej äro nedlagde, synes vara öfverflödigt, har jag trott slutet af första momentet, från och med orden: "men ej må i andra fall” etc., äfvensom hela det påföljande momentet, hvilket börjas med orden: ”angår deremot sökandens begäran en äldre gruf”va med visst utmål”, böra uteslutas. §7. Med uteslutande af denna §, ville jag i stället, angående fullföljd af besvärstalan m. m., föreslå ett allmännare stadgande, att inflyta mot författningens slut. §8. Den i momentet 2 förekommande period: ”Om mutsedeln lyder å ”någon ny-upptäckt fyndighet, men i annat fall det namn, hvarmed gruf”van förut varit betecknad”, anser jag böra uteslutas, helst inträffa kan, att en äldre grufva fått sitt namn af annan fyndighet än den nu ifrågavarande, ehuru äfven denna varit i fordna tider känd och bearbetad, så att den icke kan kallas ny-upptäckt.
Beträffande dervid först frågan om stadgande, att Kyrkoherde skall sjelf bygga och underhålla prestgårdsbyggnad och församlingarne från allt åliggande härutinnan befrias, få Utskotten vördsamt erinra, att förslag af enahanda innehåll, som det nu framställda, vid de fyra nästlörflutna riksdagarne varit väckta, men blifvit af Rikets Ständer ogillade, på tillstyrkande af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, hvilka i sådant afseende anfört: att Kyrkoherdarnes rättighet att erhålla och församlingarnes skyldighet att bygga vissa hus å prestegård utan tvifvel varit beräknad och jemväl fortfarande måste betraktas såsom en till presterskapets aflöning hörande förmån, hvilken äfven från äldre tider presterskapet tillkommit, samt att något gällande skäl för borttagande af nämnde förmån, hvilket komme att föranleda minskning af Kyrkoherdarnes inkomster, icke vore för handen; och då Utskotten till alla delar instämma uti berörda åsigt, kunna Utskotten icke understödja de i omförmälde afseenden väckte motioner, utan tillstyrka, alt desamma icke må vinna Rikets Ständers bifall. Hvad åter angår den yrkade förklaringen öfver 26 kap. 2 § Byggninga-balken, i fråga om Kyrkoherdarnes och församlingarnes skyldighet att underhålla de hus å Kyrkoherdeboställen, som af församlingarne byggas; så hafva Utskotten inhemtaf, hurusom olika tilllämpning af berörde lagstadgande vid dornstolarne egt rum, sålunda, att en del ansett Kyrkoherdes skyldighet att bättra och underhålla de hus, församlingen till honom färdiga öfverlemna!, icke böra utsträckas längre än till ersättningsskyldighet, i händelse skada derå genom hans vållande skett; men att deremot andre, med församlingens befriande, ålagt Kyrkoherden eller hans rättsinnehafvare, att ansvara för alla mindre bristfälligheter, som antingen genom tidens åverkan, bristande eftersyn eller andra orsaker tillkommit. Denna sednare tolkning öfverensstämmer, enligt Utskottens omdöme, med rätta förståndet och meningen af ifrågavarande lagstadgande, hvilket innehåller: “Dessa hus, och ej flera, äga socknemän med tak och innanrede!
Själfve Moltke kan ej ha det en förförisk klang, framtrollar det för själen utarbetat sina anfallsplaner mera noggrannt än bilder af ej anade nöjen, bilder af oväntad lycka. vår husmoder för den heta dagen. Redan stodo En doftande bukett sändes oss — gifvaren har fönstren utan sina gardiner, medan ångor af ej yppat sitt namn. och likväl hviskar en inre vatten och en ljuflig lukt af såpa genomtränga röst med öfvertygande säkerhet, hvem han är; hela våningen. Beväpnad med damtrasa och helt oförmodadt erhålla vi en inbjudning till fjädervippa och i motsvarande toalett är frun en bal, som lofvar att bli riktigt » gudomlig ». ifrigt upptagen — då tamburklockan plötsligt » Lilla pappa » lyckliggör oss helt oförtänkt med ringer. » Frun är inte hemma » är visserligen någon länge efterlängtad prydnad, för att ej tala parollen för hela dagen, men så tidigt på morgoom alla andra hemligheter, som tjusa ett flicknen kan det väl knappast vara någon visit, och hjärta och af en sjuttonåring rangeras under lugnad låter hon sin tjänstflicka efter några ryckningar i den uppfästade kjolen springa ut rubriken: » glada öfverraskningar ». för att öppna. Ett längre samtal i tamburen Så småningom lära vi oss visserligen inse, följer; frun börjar redan bli orolig, då jungfrun att den känsla ofta varit bedräglig, som om förlägen kommer tillbaka med det besked, att morgonen svallat i vårt bröst vid tanken, att några främmande, som voro på genomresa i den nya dagen skall ha någon ny oväntad härstaden, nödvändigt ville träffa frun. Det var lighet i sitt sköte. Stilla och lungt förrinner mycket kära bekanta, och under andra omständigtiden, och med de försvinnande åren lära vi heter skulle deras besök ha väckt uppriktig oss mer och mer inskränka våra anspråk på glädje, men i dag, då ett sådant kaos rådde i öfverraskningar både till antal och beskaffenhet. den eljes så trefliga våningen, och då tanken Hela vår uppfattning om hvad vi mena med på det » uppvärmda » till middagen marterade en öfverraskning antager en annan oftast mera den gästvänliga värdinnans sinne, går hon att prosaisk gestalt. Spela under den första unghelsa sina gäster med mycket blandade känslor.
Utskottets förslag om tull å Trädgårdsbönor blef af Ridderskapet och Adeln afslaget, och förklarades till följd häraf den föreslagna särskilda rubriken för Åkerhönor böra utgå. Humle och Lin. Med afslag å Utskottets hemställanden, bibehöll Ridderskapet och Adeln den för sagde artiklar nu gällande tullfrihet. Utskottets hemställan i afseende å öfriga landtmannaprodukter. Bifölls. Aska. Med afslag å Utskottets hemställan, förklarade Ridderskapet och Adeln de nu gällande bestämmelserna rörande denna artikel skola oförändrade bibehållas. Bläckpulver eller substans, Flintor, Garn, Jute, Kamfer, Karkasser och Karkassband, Kopparstick, Estamper etc. samt Korgar och Korgmakarearbeten. Utskottets förslag biföllos. 240 Prot.-UtJrng Jen 21 April 1866. Metaller. Ridderskapet och Adeln godkände Utskottets första yttrande, men afslog hvad Utskottet föreslagit rörande tullsatser å »Marinmetall eller annan komposition i lorm af bleck och spik till förhydning af fartyg samt andra slag oarbetade metaller, latun och trädband derunder inbegripna«, med förklarande att dessa artiklar fortfarande skola få tullfritt införas. Perlor, Porslin, Salt, Svampar och Tobak Utskottets hemställanden biföllos. Tråd. Med afslag å Utskottets tillstyrkande, bibehöll Ridderskapet och Adeln din för jernoch ståltråd samt kopparoch annan ej specificerad metalltråd, andra slag, i nu gällande tulltaxa stadgade tullfrihet Attika. Utskottets hemställan bifölls. Utskottets hemställan rörande införseltarifen i öfrigt. Hifölls. Om varu-utförsel. Utskottets yttrande godkändes. Taxe-under rättelserna. Allt hvad Utskottet i afseende härå föreslagit blef af Ridderskapet och Adeln bifallet. Utskottets slutliga hemställan Af slogs. Den 21 April. Från Vällojl. Borgare-Slåndei.
Inqvarteringsersättning för 7 subalternofficerare för två månader, efter 30 Rdr i månaden » 420: — » för 7 underofficerare, samma tid, efter 15 Rdr i månaden . » 210: — för utfodring och skötsel af elevernas medförda hästar: 14 st. uti 62 dagar, efter 91 ö. för häst om dagen » 789: 88. för begagnande af kongl, lif-gardets till häst hästar: 28 st., samma tid, efter 73 öre för häst om dagen » 1,267: 28, Arfvoden åt skolans befälhafvare uti 62 dagar, efter 3: 25 för dag » 201: 50. » åt de undervisande: Löjtnanten, samma tid, efter 2: 50 för dag » 155: — » » : Stallmästaren, » , » » 155: — Kn/o ,a 5,043: 16. Kavalleriskolan i Malmö. Dagarfvode för 8 kommenderade subalternofficerare uti 62 dagar, efter 2: 50 för dag Rdr 1,240: — » för 8 underofficerare, samma tid, efter 1: 75 för dag » 868: — Inqvarteringsinsättning för 8 subalternofficerare för två månader efter 30 Rdr i månaden » 480: — » för 8 underofficerare, samma tid, efter 15 Rdr i månaden . » 240: — för utfodring och skötsel af elevernes medförda hästar: 16 st. uti 62 dagar, efter 75 öre för häst om dagen » 744: — för begagnande utaf Husar-regementets Ivon. Carl den XV hästar: 32 st., samma tid, efter 60 öre för häst om dagen » 1,190: 40. Arfvoden åt skolans befälhafvare uti 62 dagar, efter 3: 25 för dag » 201: 50. » åt de undervisande:
— Derpå satte hon sin lornjett till rätta, lutade sig tillbaka i hörnet med korslagda armar och betraktade uppmärksamt den blå hatten och henne som bar den. »Är det inte — är det inte Hulda Fransson?» frågade hon derpå efter att ha slutat sin undersökning. Damen med hatten lade ned tidskriften och såg förvånad på henne. »För detta Hulda Fransson», svarade hon slutligen med eftertryck. »I tolf år har jag varit gift med prosten och kyrkoherden, doktor Josef Kiselstedt, ledamot af nordstjerneorden, medlem af flere framstående sällskap, — en man, som ni kanske har hört talas om. — Men hvem har jag den äran att tala med?» Hon mönstrade den andra med kritiska blickar. »Känner prostinnan inte igen Maria Heller, en gammal skolkamrat?» Maria såg skälmaktig ut. »Åh jo, — jag tyckte väl, att ansigtet föreföll mig bekant, men jag visste inte riktigt » »Jag kände genast igen er», sade Maria, »fastän ni har blifvit fasligt gammal» — och ful — höll hon på att säga, men det blef till: »gammal och mager.» Hulda rodnade och visade framtänderna. Nu kände Maria så väl igen henne. »Nå ja, ni har då inte heller blifvit vare sig yngre eller fetare», sade hon i förnärmad ton. »Det har aldrig varit meningen med mig», svarade Maria muntert. »Jag är och förblir en qvastkäpp, — men jag tänkte, att en prostinna, — med goda inkomster förmodar jag? —» »Min man har åtta tusen i lön», svarade Hulda raskt, — »och dessutom någon enskild förmögenhet.» »Nå, då tycker jag, att man bör kunna lägga på hullet», svarade Maria. »Ni har väl en skara barn?» »Jag sjelf har inga barn», svarade Hulda, »men min man — han var enkling, då jag gifte mig med honom, — hade i sitt första äktenskap sex söner, som alla lefva.» »Nå, det var minsann ett drygt arbete att ta itu med», var Marias svar.
Af denna natur äro lilväl icke de invisningar, som utställas af räkningshafvare, tillhörande någondera af de 3:ne första klasserna, och ej eller af räkningshafvare i 4:de klassen, enär tili denna sednare klass, förutom de under Stockholms stads styrelse hörande Embets-verk och kassor samt enskilda personer, som i behörig ordning redan anmält eller framdeles anmäla sig om upphörande med assignering å banken, ej hänföras andra än sådane allmänna inrättningar, välgörenhets-anstalter och konkurs-massor, om hvilka med full tillförsigt kan förutsättas att någon öfverassignering ej kommer i fråga. Det är således endast att befara att invisningar med beräkning af omlopptid utställas af en eller annan räkningshafvare i 5:te klassen, uti hvilken klass uppföras alla på enskild vinst grundade stiftelser och bolagsföreningar samt alla enskilda personer med nyssberörde undantag; 40 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 44. och då orsaken dertill, att dylika invisningar kunna löpa såsom mynt i allmänna rörelsen, obestridligen är att återfinna deruti, att desamma utfärdas a ett lägre belopp, vanligen å 20 Rdr, och att till deni alltid användas tryckta eller graverade blanketter, anser Utskottet ändamålet böra bäst och säkrast vinnas om det stadgades, att 5:te klassens räkningshafvare ej finge begagna andra, än handskrifna invisningar och ej utfärda sådan å mindre belopp än t. ex. 200 Kdr banko, hvarigenom möjligheten af dessa invisningars cirkulerande såsom mynt i allmänna rörelsen otvifvelaktig! blefve tillintetgjord samt de nu så rättvist öfverklagade missbruken af enskilda assignations-rätten å banken afhulpne; vid hvilket förhållande det synes vara desto mindre behöfligt att föreskrifva, det ifrågavarande slags assignationer borde vara ställde till viss man, som deraf blefve en följd, att hvarje dylik assignation skulle af innehafvaren i banken qvitteras, hvilket komme att leda icke allenast till olägenheter för allmänheten, utan äfven till en alltför stor utsträckning af göromåien inom verket.
Inom Presteslåndet har blifvit erinradt, att Utskottets förslag syntes vara mera beräknadt att förskalfa högre pensioner under fredstid åt Fältläkare-corpsen, än att bereda denna corps någon verklig tillökning för händelse af ett krig, enär det kunde med skäl antagas, alt desse äldre Läkare heldre afslodo från sina arfvoden, än de åtföljde Armeen i fält, samt att fördelen af eli ökadt biträde för den allmänna sjukvården vore endast skenbar, då ej några bestämda vilkor för Reserv-läkarnes stationerande inom orter, som af dem hade behof, blifvit af Utskottet föreslagne. Borgareståndet har vid återremissen fogat det förklarande, att Ståndet anser berörde anslag för det närvarande ej behöfligt; och inom Bondeståndet har äfven allmänt den åsigt blifvit uttalad, alt ifrågavarande anslag icke borde beviljas. Ehuru Utskottet icke kan frånträda sin i det afgifne utlåtandet uttryckte åsigt, att, genom den föreslagna regleringen, vunnes den dubbla fördel, att den egentligen activa Fältläkare-corpsen bibehölles mera tjenstbar och att Arméen, i händelse af krig, hade att påräkna ett större antal erfarne och skicklige Läkare, än som nu förefinnes, äfvensom att, med iagtlagande af hvad Utskottet föreslagit, landet i fredstid af desse Läkare kunde draga fördel för den allmänna helsovården, har Utskottet likväl, i följd af den inom samtliga Riksstånden uttryckte motsatta mening, funnit sig böra hemställa, att det af Kongl. Maj:t till arfvoden för 20 Reserv-läkare äskade anslag, 6,000 R:dr årligen, icke måtte af Rikets Ständer beviljas.
Det skick, uti hvilket den herrliga byggnaden nu framstår för åskådaren, bidrager väl äfven till den känsla af otillfredsställd väntan och nedslagenhet, hvarmed man hvarje gång återvänder från dess beskådande. Det är ej blott en herrlig ruin, vittnande om en förgången tid: man skådar ett menniskans ofulländade sträfvande, ett påbörjadt verk, hvilket öfverstigit hennes krafter, emedan dess utförande var samtidigt med den andras undergång, som dertill lagt grunden, ett verk, hvars fulländning skulle blifva en förnekelse af den tids anda, under hvilken den skedde. Det är skönt och berömvärdt, om ett folk älskar och ärar sina afdöda fäder, om det med förkärlek och stolthet i sitt minne återkallar deras idrotter i strid och fred. Men redan om detta ärande minne blir en kult, som ger det förflutna ett högre värde, än det närvarande och tillkommande, synes detta vittna, att nationen öfverlefvat sin mannaålder. Ty endast ålderdomen finner sin högsta glädje i det, som varit hafver, och glömmer eller missaktar i bredd med detta det närvarande. Ett ännu sämre tecken är det, om en nation hos sig vill återuppkalla forntidens institutioner, ånyo besvärja fram dess anda. Ty detta sträfvande vittnar, att den redan är oförmögen att vidare utveckla det närvarande, att sjelf skapa sig de former, uti hvilka det närvarandes anda borde uttala sig. Uti Tyskland hafva i sednaste tid många fenomener häntydt uppå en sådan förkärlek för afdöda former. I religionen katolska tendenser eller en pietistisk renlärighet, ett förment återvändande till protestantismen i dess renhet. I politiskt hänseende har i sednaste tid samma sträfvande tillbaka till det ålderdomliga visat sig, och forntyskheten har ifrån burscharne öfvergått uppå monarkerna. I skön konst har det framträdt, inom litteraturen hos romantikerna, inom måleriet hos Düsseldorfer-skolan, samt uti arkitekturen i München, i Berlin, och i åtskilliga magnaters lek att återställa medeltidens röfvarenästen.