Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förvaltande Directionen eger att, i mon af behof, till betalning, 3 månader efter anfordran, indrifva större eller mindre andelar deraf, om sådant, genom iråkade förluster, skulle blifva nödvändigt. 6:0 Den öfriga andelen af den lemnade inteckningen eger delegaren att, i mon af tillgång, få till fulla beloppet hos Föreningen belåna; och om, på sätt i 5:te punkten nämndt är, i panten linnas andra inteckningar, med förmonsrätt framför Hypotheks-föreningens, skall denne, då delegai’en sådant önskar eller då sådane äldre inteckningar utsökas, inlösa dessa äldre inteckningar så fort sig göra låter. 7:0 Med egendomsvärde förstås i dessa hufvudgrunder alltid medium af de 10 senaste årens taxeringsvärden, så vida ej Hypotheksförenings-Directionen finnér grundad anledning att nedsätta egendomsvärdet derunder. 8:0 Ingen Hypotheks-förening må träda i verksamhet förr, än de egendomar, som i densamma sökt delaktighet, uppgå till ett värde af minst 750,000 R:dr Specie, eller 3 millioner R:ds Rgs eller courant. 9:0 Hvarje Hypotheks-förening bör så förvaltas, att den, utom reservfonden, eger intecknade fordringar, sorn, jemte cassabehållningen, fullt motsvara föreningens samtliga skulder1; och bör derföre i sina räkenskaper emot hvarje skuldbelopp balancera vissa specifikt uppräknade tillgångar. Om Hypotheks-föreningen upptagit ett lån på lång förfallotid emot låg ränta och capital-afdrag, behöfver delta likväl ej motsvaras af till samma nominal-belopp uppgående fordringar, allenast den ränta och det amortissemertl, sora Stats-Utskottets Memcirial N:o 4*4' 7 för dessa sistnämnde inflyta, bevisligen äro tillräckliga, att, inom föreskrifven tid, till ränta och capital infria den motsvarande skulden. Härtill fordras, alt de emot en sådan skuld svarande fordringar af Hypotheks-föreningens gäldenärer ej, utan serskildt medgifvande af Hypotheks-föreningen, få inbetalas i annan ordning, än medelst den föreskrifna amorterings-proeenlen. 10:0
Till svar på alla de förevitelser, som jag fått af hr Wirsén, vill jag söka försvara honom för en förevitelse, den nemligen att han icke ensamt för den goda sakens skull iklädt sig den literära korsriddarens rustning. Man säger, att hr Wirsén årligen tager emot 6,000 kronor af tidn. Vårt Land för de uppsatser han der skrifver. Detta är helt enkelt icke möjligt. Hr Wirsén sjelf med sin kända anspråkslöshet är den förste att erkänna, tar jag för afgjordt, att hans arbete i tidningen icke är värdt en professorslönvid ett universitet eller en rektorslön vid ett högre läroverk. Hade hr Wirsén icke andra inkomster, då vore det ganska förklarligt att en välsinnad tidning på detta sätt ville sätta en välsinnad literatör i tillfälle att utan uppoffringar arbeta for den goda saken. Men nu innehar hr Wirsén 6,000 kronor och fritt logis såsora Akademisekreterare, åtnjutandes förmodligen derjemte någon ersättning för de bidrag han stundom lemnar Posttidningen. Alltså är det omöjligt att hr Wirsén tar emot någon ersättning för hvad han skrifver i Vårt Land, utan har jag tyckt mig höra att Redaktionen (med hr Wirséns högtidliga samtycke) dessa medel till missionen öfverlemnar, denna helga sak, för hvilken tidningens hufvudredaktör af lätt insedda, vackra skäl högeligen ifrar. Och hoppas jag härmed ha tillintetgjort alla förevitelser i den vägen, kommande alla hr Wirséns bespottare på stor skam. Allra sist gycklar hr Wirsén gunstigt med mig om min » gudaktiga ton ». Detta är icke snällt af hr Wirsén. An svårare mot mig blir hr Wirsén då han säger att min » gudaktighet » är ett experiment af mig under en signaturs mask: d. v. s. att jag i grunden är en allt utom gudaktig och af nåden fattad menniska.
Eder förlåtet; men har undertccknad^ dä äfven nödgats tillägga, att det icke stod i undertccknads magt att på eget beråd göra en sådan uteslutning, utan att det berodde af en uttryckligen i samhällslagen gifven föreskrift, att sä finge ske, men som nu lagen bestämmer, alt brott skola för hela detta lifvet qvarstå i prestbetyget, mäste predikanten lyda en ännu gällande <lag. Att den borde ändras och skall måhända snart nog komma att ändras, det var och är min lefvande öfvertygelse och mitt vissa hopp. Denna öfvertygelse och detta hopp har jag sökt bibringa de förtviflande, och sökt uppmana dem behjerta de orden: tålamod är edert behof, pä det i mågen göra Guds vilja, och få det som lofvadt är. Waxholm den 28 Juni 1862. J. E. Roselius, Predikant för Kronoarbetskorpsen å Waxholms fästning. Utdrag ur Fångpredikantens i Upsala till Ii. Domkapitlet derstädes afgilna årsberättelse, rörande religionsrården vid Upsala länshäkte jör år 1860. ”Bland de fall” (— af brott —) ”sorn i synnerhet väckt mitt medlidande, kan jag ej undgå att anmärka ett. der fängen, som för 10 år sedan straffats för stöld, straxt derpå sökte rädda sig frän ständig vanära, genom att ät sig låta skrifva ett falskt prestbetyg. Upptäckt, med afseende på den begångna förfalskningen, efter en 10-årig frän olika orter väl vitsordad vandel, möter han nu, efter undergången bestraffning samma hinder som förut att. återvinna hos medmenniskor det förtroende, hvaraf han ännu önskar att göra sig förtjent, och detta hinder är prestbetyget.
Jag hade trott, att den genom bränvinsförbudet åstadkomne, i min tanka, högst obetydliga sädesbesparing hade bordt visas vara af en vida större betydenhet, innan förbudsåtgärden blifvit vidtagen, och jag hade trott, att consumentens lidande, igenom det högre priset, äfven bordt finna afseende, särdeles under den otvifvelaktiga kännedomen om det betydliga bränvinsqvantum, som för närvarande i Riket finnes; ocb som kommer att verka, att priset, utan all fråga, återfaller, när första speculationshettan är förbi, och när mängden af säljare kommer att ingifva köpare farhågor, i anseende till de slut, som kan hända redan äro oförsiktigt gjorde. När jag i minnet återför styrelseåtgärderne i anseende till missväxten år 1826, Den aa J u n i i f. m. 29 så stadnar jag uti en verklig förundran, att den enda, i min tanka vid den tiden vidtagna riktiga Statsmannaåtgärden var att icke inställa krän vinsbränningen, och att denna åtgärd deremot nu vidtager så tidigt, att beslutet derom dateras ifrån den i3 Junii, då Tullnedsättningen deremot vid förra tillfället icke vidtogs förr, än den 1 September. Detta förhållande kan ej annat än lämna rum för forskningen efter anledningar och orsaker, till så förändrade åsigter, i anseende till Statshushållningens fordringar, för ett tillfälle, hvarvid erfarenheten, långt före detta, synes kunnat vara vunnen, till fullkomlig stadga uti grundsats. — Det hlifver vid en sådan undersökning föga talande för Styrelsen, om man skulle komma till den slutsats, att verkningarne mera härleda sig ifrån personlighetens ombytlighet, än ifrån grundsatsernes stadga, och jag hyser den öfvertygelse, att ingen åtgärd är vådligare inom ettså fattigt land, som vårt, än den, som åstadkommer någon våldsam rubbning uti i rörelsen nedlagde capitalers verksamhet. Yi höra icke lämna utur sigte, mina Herrar, att det är, genom Bränvinsbränningen, Landtbruket vunnit den utveckling, att Spanmålsbristen, oaktadt den starka bränvinsbränningen, på flere år ej mera utgjort en Sveriges fordom så vanliga landsplåga.
Vi hörde på; man kunde ej tvifla, hon måste ha rätt, tyckte man, om hon äfven hade orätt. Hennes ord voro klara och bevisande, ty det hon sade kom från en varm och fast grundad öfvertygelse. Medan jag lyssnade till hennes ord, roade jag mig med att studera denna intressanta varelse. Hennes drag voro ej egentligen vackra, ty de voro hvarken regelbundna, eller bestämdt utpräglade; ansigtet var ovalt och munnen var särdeles välbildad; den kunde lika väl uttrycka indignation och förakt som ömhet och beundran. Ett par stora och vackra, ehuru icke artistiskt sköna ögon voro infattade i långa ögonhår, hvilka beskuggade kinden då blicken sänktes nedåt. Dessa ögon hade ett vexlande men alltid godt uttryck, hvilket stod i fullkomlig harmonie med hennes ord; de kunde ibland blixtra till som diamanter, och ögonblicket derpå blott tala om ömhet och kärlek. Hennes ljusa lockiga hår gaf ett ljuft utseende åt det lilla hufvudet, som aldrig höll sig stilla; äfven det talade själens språk. Två små välbildade och hvita händer voro i ständig rörelse och sökte alltid någonting att leka med; en penna, en pappersknif, hvad som fanns till hands, blef snart af hennes lifliga hand förvandlad till en spira, den hon lekfullt hotade med, eller smekande förde öfver kinden. En den finaste lilla fot smög sig fram under den vida klädningen som nedföll i rika veck. Sådan föreföll hon mig vid första bekantskapen. Men hvem kan beskrifva hennes karakter, denna lefvande gåta? Så god att hon vill alla väl, är hon ibland sarkastisk och bitande qvick på andras bekostnad, dock aldrig så, att det hon säger skulle qvarlemna ett dåligt eller löjligt intryck af den omtalade personen. Till ytterlighet enthusiastisk för allt skönt och ädelt, kan hon dock emellanåt försvara de orimligaste påståenden. Tillbedjande dygden och för det mesta sträng ända till puritanism, är hon ändock ofta full af koketta infall, hvilka äro i stånd att förvrida hufvudet på andra. Hon kunde ha varit en drottning, men hon kan lika väl finna sig uti att sköta sitt hushåll och vårda blomstersängar.
Iakttagandet af hvad som i första och andra punkterna blifvit anförd t, åstadkommer vid Franska armeen, der den röda (garauce) färgen användes för byxklädet, alt en årlig besparing af 2,000,000 francs äger runi uti anslaget för armeen , som skulle gå förlorad, om den biri (indigo) fölgen, som i allmänhet användes för lifplagg, äfvenledes blefve använd för underkläder. 3:o Medför olik fä rga d t kläde till lifplagg och byxor den fördelen, alt en jacka längre och fördelaktigare kan brukas till byxor under detta, än under ett motsatt förhållande, hvilket blir af högsta betydenhet, då man betraktar, att uthålligheten hos en jacka är 3 gånger längre än bos ett par byxor. Jag, så väl som hvarje militär, är för öfrigt i tillfälle ådagalägga med egen erfarenhet, att ofta är fället att man tvingas anlägga en ny frack eller jacka, ehuru den man äger är brukbar, endast af det skäl, att den ej mera harmonierar med nya byxor af samma färg, som man är tvungen att anlägga. Att för öfrigt verkliga fördelar äga rum vid del ofvan anförda, bevises yttermera deraf, alt den förändring jag afser, är allmänt antagen uti Preussiska, Ryska, Danska m. fl. arme er. På grund således af hvad anfördi blifvit, föreslår jag vördsamligen, alt R. St. malte till K. M. ingå med tind. anhållan, att byxor af biätt meri Dvitt meleradt kläde, såsom bäst förenande fördelarna af minsta tillverkningskostnad och längsta varaktighet, måtte enhälligt, ej allenast inom cavalleriet, utan äfven inom bela den öfriga armeen anläggas, allt i den man som nya byxor inom något regrte eller corps blifva af nöden att anskaffa. Den direeta pecuniära fördelen blifver härigenom, efter de upplysningar jag af k läde s 1 a brikanter förskaffat mig, circa 32 sk. b:co per aln kläde, d. v. s. då så väl färgen som det mindre råämnet tages 12 H. 42 33o
De förluster, som häraf kunna drabba Academier, Scholae-Stater, Hospital och flera allmänna Inrättningar, äro ögonskenliga. Vådan af dem för deras bestånd borde af hvarje opartisk kunna inses, och försvaret för den reciproca uppsägningsrätten, hvilken jag på det högsta måste yrka, såsom enda naturliga grunden för förhållandena mellan räntegifvare och räntetagare, ej behöfva hemtas från Presterskapets privilegier, i hvilka den dock mot hvarje ingrepp till dessa institutioners förfång, lärer vara förvarad, så länge en vis och Nådig Konung vakar öfver Gundlugens helgd. Spanmålens lösen må, med bibehållande af den ömsesidiga levereringsrälten, för öfrigt blifva föremål för fri öfverensenskommelse mellan räntetagare och räntegifvare, under skydd af alla möjliga garantier till ränlegifvarens säkerhet mot prejeri, dem man så vidt möjligt må förstärka. Vill man icke medgifva uppsägningsrätt; så fordrar den enklaste rättvisa att uppoffringen blir å båda sidorna lika. Ett enkelt stadgande, att räntorne ovilkorligen skola lösas efter markegångspris, blifver då tillräckligt. Jag har uppgifvit skälen hvarföre Stals-Utskottets Utlåtande JY.-o 273. 39 jag anser ett sådant stadgande likväl ytterst skadligt för de skallskyldige. Sannolikt skulle det aldrig bifallas af dem. Den kostsamma reductionen af hemmans-räntorna anser jag komma att leda till större årlig flucluation i lösningsprisen för räntepersedlarna, oell reserverar mig sålunda deremot.” I denna reservation instämde Prosten Astrand, som tillika åberopade sina vid Statsoch Oeconomie-Utskoltens Betänkanden N:o 90 och N:o 128 för nästlrdne Riksdag afgifne reservationer. Likaledes instämde häruti Biskop Thyselius. Af Prosten Östberg, sorn förklarat sig anse att rättigheten till uppsägning hädanefter som hittills bort vara medgifven både räntetagare och räntegifvare.
Med tillhjelp af llrr Edström och Lagerheim verkställdes en ny undersökning, till följd af hvilken kostnaden beräknades uppgå till 5 a boo,000 r:dr, hvaraf hände att det gamla bolaget upplöste sig, då det ej kunde få medel till (öretaget. Så stod förhållandet då, efter Gr. von Plåtens död, en ny chef tillsattes för nyssnämnda 3:dje afdelning, nemi. Gr. Cronstedt, som, utan någon föregången anmälan till Konungen från det förra bolagets sida, förklarade sig önska, att man åter skulle gripa lili verket. Ny undersökning hölls, och man trodde att företaget skulle kunna bedrifvas med mindre kostnad, hvarjemte fråga uppstod, huruvida (öretaget skulle ske gemensamt eller enskildt; men ett tredje intresse hade uppstått, nemi. i fråga 0111 en canalanläggning vid Carlstad, och sedan en särskild comité' utarbetat utlåtande i ämnet, tillstyrktes så väl af comiterade, som Konungens Befi Inde i länet, ali liela förelaget skulle behandlas gemensamt. Framställningen härom till K. M. korn aldrig fram, och hila ärendet rönte dock den besynnerliga påföljd alt canalen vid Carlstad erhöll det största understödet och återstoden blef otillräcklig för det öfriga af företaget. Icke deitomindre gjordes ånyo ett försök alt få slussbyggnaden i gång, intressena splittrades ånyo, och Iråga uppstod om särskilda slussar vid Forshaga och Dejefors. En ledamot af StalsUtsk. vid sistförflutne riksdag, som vid den liden var disponent af Uddeholms bolag, ansåg olämpligt att några allmänna medel skulle användas till begge dessa företag, och trodde att de enskildes krafter borde vara tillräcklig». Ett särskildt contract på 5 år var då uppgjordt för Uddeholmska bolagets elfecler om transporten vid Forshaga på den af ägarne då anlagda railväg — en anläggning, som torde haft största andelen i förändringen af de åsigter comiterade yttrat om sammanhanget alla förslagen emellan.
I anledning af yrkad förändring Uti Enskiftes - Förordningen, i hvad den angår huru med föregången storskiftesdelning förhållas bör, då Enskifte begäres. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens förut meddeldte Betänkande, angående byggnads -skyldigeten vid KyrkoherdeBoställen. I anledning af gjorde anmärkning gar, vid Utskottens förut meddeldte Betänkande,’ angående rättighet till grustägt å andras ägor, för underhållande af allmänna vägarne, samt sättet och ordningen till samma rättighets bestämmande och begagnande. Herr Silfverberg, Magnus Didrichade in* lemnat ett så lydande Memorial t (Se Bilagan N.-o 4.) Herr Grefven och LandtMarskalken hema ställde, att Herr Silfverbergs Memorial, som innefattade anmärkningar vid Friherre Cederström*j Jj-f tftn i 6 September f. ni. ifacobj den i3 dennes eftermiddagen till Baneot/f* skottet remitterade motion, att Ian äfven må med* delas å utifrån införskrifne Artiklar, hvilka här i Riket förädlas och exporteras, finge till bernalt© Utskott förvisas. Biföllsi Upplästes till justering oell godkändes följan* de från Expeditionsutskott^ inkomne Förslag till Riksens Ständers underdånige skrifvelser till Kongl. Maj:t t N:o 192. 1 anledning af Kotigl. Majtts diga proposition om Pension fur Enkefru Gref» finnan Adelcreutz. Angånde förrättad granskning af Postverkets Räkenkaper. 3ST:o ig4- Rörande verkställd granskning af Redogörelsen för Chartae-Sigillatse-roedlen, Höglofiige Ridderskapet och Adeln åtskiljde* klockan \ till 3 eftermiddagen. In fidem Rrotocolli ö. J. Lagerheim*. Den i 6 September « m. Tisdagen den 16 September, Plenum klockan half till 6 eftermiddagar* Upplästes till justering och godkändes följande ExpeditionsUtskottets insände förslag till JRiksens Siänders underdånige skrifvelse! till Kongl,' Majestät t
Hvad menar du med det? DANIEL HJORT. Alt, alt beror på, hvarifrån man ser. JOHAN FLEMING. Omanligt är att sörja så. Om lyckan är vår ovän, är lycklig du, ty smärtan är din vän. Upp, tag dess kraft uti din andes tjänst och lär dig glömma! DANIEL HJORT. Lär mig glömma, hvad? JOHAN FLEMING. En fåfäng känsla. DANIEL HJORT. Ack, hvad ni är god! Ha, ha, hvad det är lätt att vara god. (Stiger upp och går). JOHAN FLEMING. Det ligger något sällsamt, onaturligt i hans förändring, som jag ej förstår. Där speglas något brustet i hans blick, och ännu mera hörs det i hans tal. Dock hvarför skall jag tänka uppå honom, slog han ej af min vänlighet med hånfullt och bittert löje. Bäst är att ej märka på honom. Egenkärlek är hans sot och andras liknöjdhet dess bästa bot. Sjette scenen. Johan Fleming. Arvid Stålarm. En officer (vandrande på muren). Senare en parlamentär. OFFICEREN. Den slup, som nyss med underhandlingstecken mot slottet lade, nu helt nära står: nu lägga de vid muren till. (Stiger ner från muren). JOHAN FLEMING Hvad vill man? STÅLARM. Ett bud från flottan att med litet prat oss roa, medan krigsorkestern stämmer till ett fortissimo. PARLAMENTAREN (uppstigande från sjösidan på muren med en hvit fana i handen). Jag hälsar dig från Scheel, vår amiral, och dig förkunnar att eder landthär är vid Helsingfors af hertig Karl fördrifven och besegrad. Godvilligt öppna därför detta slott och afsvärj Sigismund för sista gången, om nåd du hoppas vill skall gå för rätt. JOHAN FLEMING. Hvad säger han? Styr blinda lyckan världen? STÅLARM. Tillbaka hälsa till din amiral och säg, att hertig Karl vid Helsingfors är af vår landthär slagen och fördrifven, och att han därför må ta sig i akt, om han vill hoppas att sin flotta rädda.
Åh, ni kan inte föreställa er, h äradshöfding Vahrman, hvad jag haf t att g enomgå under dessa dagar! VAHRMAN. Någonting sk a man väl utstå för ett stort mål. FRU SEGERSTEDT. Vi är längre ifrån det målet än någonsin. Generalen kan inte tåla Vik tor, det har ni lyck ats bringa det till. VAHRMAN. (ler öfverlägset) Det betyder inte så mycket. Viktor är närmare målet än förut. Ser ni här, f ru Segerstedt! Det är min stil. Jag känner mina herrar, jag. D e ha blifvit osams, naturligtvis, det måste g å så. Och nu ligger det sönderrifna fideikommissbrefvet där. Nu är det vår tur. FRU SEGERSTEDT. Åh, ni känner inte general en. Han försonar sig aldrig med Viktor. VAHRMAN. (lugnt, närmare henne) Så tvingar vi honom då. FRU SEGERSTEDT. (skrämd) Hvad menar häradshöfdingen? VAHRMAN. (ler) Skulle ni inte veta af det, ni som hela tiden varit min tysta bundsförvandt? Nej ! FRU SEGERSTEDT. VAHRMAN. (ler) Också ni är en politik er, f ru Segerstedt, och en farlig sådan! Så försiktig, så försik tig! FRU SEGERSTEDT. Hvad menar häradshöfdingen? VAHRMAN. (ler). Ska vi inte s pel a öppet spel , f ru Segerstedt? J ag såg nog i går kv äll hvilka framsteg dok torn gj ort hos fröken Elise, och det ha vi er att tacka för! FRU SEGERSTEDT. (häftigt) Nej! Aldrig i lifvet! VAHRMAN. Nå! Vi sk a l åta det vara då, ef ter ni inte ännu vill medgifva det. Ni h ar i alla f all gjort vår sak en god tj änst. FRU SEGERSTEDT. Har j ag? Jag har vari t emot den från början. VAHRMAN. (slugt) Åh, vo re det möjligt?
Här får jag presentera min fästman, hä- radshöfding Hult — löjtnant Sterner! STERNER. V i känna ju hvarann förut! Gratulerar, mitt herrskap! HULT. Hm — • ja! he he! — Tackar! — Vill minnas, att det var på Grand. STERNER. Nej, var det inte på Hasselbacken? ADA. Nej, då var det nog på Grand! För Hinke går aldrig på Hasselbacken — det har han sagt. HULT. H m! — • nej he he! — inte om vintern just. ADA. Nej, för då är det ju stängdt. Men inte om sommaren heller, har du sagt. HULT. H m! — nej — he he! — för då sitter jag ting! ADA. Men om våren? HULT. Hm! — ja — he he! — om jag inte skrifver protokoll! ADA. A c k ja — gud! — * att vara domare, hvad det måtte vara intressant! Det är det som fäst mig vid Hinke — för se, jag har alltid drömt om att bli gift med en domare! O! — och att få höra på en raftsaksiing i någon mordsak — åh, hvad det skulle vara pikant. — Du får snart lof att skaffa mig någon mordsak, Hinke lilla — hör du det? HULT. Hm — ja — he he! — så fort jag kan, så — ADA. Men nu ska ' vi riktigt prata, snälla, lilla Lydia! O, om du visste — (till Hult, som närmar sig). Nej, Hinke lilla, du får inte höra på — du får prata med löjtnanten. — (Hult lomar helt beskedligt af till Sterner, som tar honom med sig till en soffa på högra sidan. Ada fortfar halfhögt till Lydia:) O, om du visste, hvad han är nyfiken! Jag undrar, om alla karlar ä ' så där nyfikna? Det vet nog du, som är gift! Å h, gud, ja gift! — Jag riktigt ryser, när jag tänker på det — ja, vet du, det gör jag verkligen och ändå, åh (fortfar tyst och ifrigt). STERNER (till Hult). Får det vara en cigarett? HULT. Nej tack — he he!
Men säger man, när Presteoch BorgareSlm, hvilka saken närmast angår, antagit förslaget, sådant det är så bör väl R. o. Ad. äfven antaga detsamma. Jag vill icke bidraga dertill, att R. o. Ad. i flera omständigheter afviker från förslaget, eller att man i framtiden skulle kunna anse R. o. Ad. såsom orsak dertill, att det goda, som kunnat åsiadkoramas genom antagandet, uteblifvit. Men ordet ”ovilkorligen” synes mig vara för strängt, hvarföre jag hemställer, att med dess uteslutande, Ståndet ville för öfrigt antaga PresteStis förslag. Frih. Cederström, Claes Rud.: Borttager man ordet: ”ovilkorligen”, så gör man denna punkt i betänk, temligen vattenaktig; den torde då blifva nära nog utan verkan. Har man ansett ordet: ”ovilkorligen”, böra bibehållas i de föregtde punkterne, ser jag icke minsta skäl, hvarföre det uti den förevar, må borttagas. När man på landet der 1681 års författning likväl är gällande, funnit konventioner lämplige, månne det då icke vore af vigt, att dylika konventioner skola ovilkorligen i städerne upprättas, hvarest närmare föreskrifter i fråga om presternes lönevilkor alldeles saknas? Borttages ur förslaget ordet: ”ovilkorligen”, skola de hvilka förklarat sig nöjde med det nuvar, fria och vidsträckta spelrummet i presternes aflöningssätt inom städerne, nog finna utvägen att motverka den princip, hvilken Utsk. för sin del Den 12 Juli. 21 funnit vara den enda antagliga. Jag tillstyrker således att, derest Ståndet, såsom det hittills har velat synas, godkänner bemälde af Utsk. antagna princip, Ståndet icke måtte bifalla borttagandet af ett ord, som så väsendtligen inverkar på möjligheten att åstadkomma ett i allmänhet tillfredsställande resultat.
Ugj:t8 lXäcli^g 1^ropo8ition i timnet, cle vil lg ^38tgenle Ili!l8lgA i ämnet väelrtg motioner, leire llorls till nröfninZ ujl^tgAg8, ilvillren Ilt8lrotten8 Z8>At oelr lllef gf brenne llilr8-8tänl hillel. 8elgu emellertil le ^enom I^onr;). Lrelvet len 2 l^ovemller >833 gnllefgllls ytten liggi e unlersölrninAgr oell jemlrnin^gr gf 1826 är8 roterin»8- forigttnin^gr inom I^änen lörtzätt, Ngfvg LriA8- oell Lgwmgr-LolleAierne, 8gmt börvgltniu-^en gf 8jö-ZVrenleng, i clen män llerättel8er oell n^g IgnZler fren Konr;!. Ugj:t8 vele, lrörgnle Lsfgl!nin°8llgfvgnls till LolleAierne Illjfvit in8gnlg, lehming, :>l 6oIIeAiern68, för llvsrje I^än 8er8>rillt gf^ifng lltlgtgnlen gtfoljle, til! !<on°l.