Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej må valrätt tillkomma: lt. 0. § 18. a) den, som icke vid valet eger och minst i tre sednast förflutna år innehaft svensk medborgarerätt; h) den, som, ehuru lill myndig ålder kommen, befmnes under förmynderskap; e) den, som afträdt sin egendom till borgenärers förnöjande och icke kan styrka sig hafva dem godtgjort, eller i laga ordning blifvit från deras kraf befriad; d) den, som blifvit förvunnen att hafva vid riksdagsmannaval mot vedergällning afgifvit sin röst, eller på sådant sätt värfvat andras; e) den, som blifvit dömd förlustig medborgerligt förtroende eller rätt att föra andras talan, eller förklarats ovärdig att i rikets tjenst vidare nyttjas; f) den, som blifvit för groft och vanfrejdande brott sakfälld eller derför är under tilltal eller under framtiden ställd. § 11- Valrätt för näring eller yrke må ej utöfvas af någon, som är i annans enskilda tjenst eller ständiga arbete anställd, ej heller af daglönare eller andre dylike, som försörja sig endast med tillfälligt arbete hos andre personer. § 12- För syssla må valrätt ej utöfvas af landseller stads-fiskaler, krono-länsmän, underbefäl vid krigsmakten, vaktbetjente eller andre, som med desse sistnämnde jemlike eller ringare äro. § Kongl, Majni Nåd, Skrifvelse, Nia SS, $. *5- R. O. § 48. Såsom vilkor lör röstrutts utöfvande vid val till elektorer erfordras en ålder af minst tjuguett år. Ingen, som är under tjugufem år, må omedelbart välja riksdagsman. § H Ledamot af Första kamaren är obetaget, att vid riksdagsmanna-val till Andra kamaren sin valrätt utöfva. § is.
— Nu är deremot förhållandet belt annat än det var 1809; lyckligtvis hafva vi nu flere Prinsar af den ålder, som grundlagen fordrar flir att Konung skall vara myndig; de tillhöra begge Ilikona oell kunna ej af någotdera anses af partiskhet vilja befrämja det ena landets väl framför det andras. Att vid en sådan sakernas ställning låta den lag fortfara, sorn anförtror Iiikenas Styrelse åt en sammansättning af 20 embetsmän, vore oklokt och skadligt. — Med aU skyldig aktning åt det nit och de insigter. den enighet och fosterlandskärlek, sorn utmäikte de Hrr, med hvilka jag åren 1852 och 1853 hade äran sitta i de Interims-regeringar, hvilka da voro af en bedröflig nödvändighet påkallade, måste jag dock högeligen prisa de begge Iiikenas lycka, att dessa Ilegeringar inträffade under tider så i yttre och inre förhållanden lugna, att ganska sällan dylika torde återkomma; vårt updrag skulle, derest -det egt rum ett par år sednare, varit vida mera svårlöst. — Knappast loide det vara möjligt, att en sådan 20-manna regering, äfven om dess ledamöter lifvas af den bästa vilja, skall kunna med erforderlig kraft under oroliga lider styra de förenade Rikena och främja deras bästa, särdeles med afseende på försvarsverket samt förhållandena till utländska malter och till hvardera landets National-representation. Att till en sålunda sammansatt Styrelse öfverlemna Iiikenas väl kan medföra vådor, om ej för deras sjelfständighet och bestånd, så likväl för deras nationella ära, lugn och säkerhet, ej endast för ögonblicket, utan för långa kommande tider, vådor, detri vi äro pligtige att söka afvända från den fosterjord, sorn är Oss alla så kär. osli som vi alla äro skyldige värja. Med trygghet vågar jag påstå, att den föreslagna lagen, otn den af begge folken antages. skall för detri undanrödja många farligheter och medföra större säkerhet för framtiden. Jag yrkar vördsamt, att II. o. Ad. måtte bifalla K. M:s Nåd. förslag, och får anhålla om propos. deta. Or. Lagerbjelke, Gustaf:
I sanning, han blir charmant. Du vet ej, chère petite, huru nödig en tyrann är för effekten. Det hörde jag sjelfva Leopold säga. Låt, till exempel, tyrannen utbryta: "Min nedrighet den vill jag klart i dagen ställa. Med usla nidingsdåd vill jag hvar dygdig fälla." "Ah, kom till mig i morgon, ma chère, jag blir helt lifvad vid minnena från den tid, jag dröjde i min oncles hus i Stockholm. Du vet att jag växte opp der; och ehuru jag mången gång der fick bära opp ett badinage såsom 'Tavastfröken', så beredde mig dock min lilla mine ett icke så ovänligt emottagande, äfven i de höga kretsarna." På begären fick jag tillbyta mig det lilla som fanns qvar af tantes papillottepapper. Vid genombläddrandet fann jag, att de innehöllo anteckningar om tilldragelser och personer, hvilka stått i någon beröring med famillen Fleming. När och af hvem dessa anteckningar blifvit gjorda, var omöjligt att utreda. Likaså var icke möjligt att veta, huruvida de voro fullkomligt sanningsenliga. Hvad som särdeles kom mig att misstro dessa pappers trovärdighet, var det ovanliga sättet att se den märkeliga man, som var famillen Flemings hufvud. Jag genomsökte sednare hvarjehanda böcker, som föllo i mina händer, der jag kunde vänta att finna någon upplysning om den så mycket omtalade blodlystne tyrannen, den hårdhjertade upprorsstiftaren och mördaren, men en sådan fann jag icke. En mängd ohyggligheter, berättade af motpartiet, har jag visserligen hittat; men dessa voro så tydliga och så tjockt påbredda osanningar, att jag ej kunde anse dem bevisa något emot manuskriptets trovärdighet. Läste jag åter i vad jag af tante Aurore hade erhållit af Wervings historia, så tycktes mig, som om jag jemnt såge författaren titta sig öfver axeln, för att se om ej Carl den elftes barska gestalt stode bakom stolen.
Då nervsystemet i sista hand leder och styr alla organismens förrättningar, de högre som de lägre, så ligger det i sakens natur, att symtom kunna uppträda från kroppens alla olika organ, och så är ock förhållandet. I mångfaldiga, olika kombinationer möta oss dessa symtom, och sjukdomsbilden kan därför i olika fall bli ganska växlande. En nedsättning af arbetsenergien hos vissa af hjärnans högre funktioner är ett bland de viktigaste symtomen. Denna yttrar sig vanligen först i försvagande af minnet, vidare i svårigheten att fästa uppmärksamheten på en bestämd sak för någon längre stund (detta visar sig som oförmåga att följa med ett samtal, att fatta innehållet i en tidningsnotis o. s. v.), i oförmågan att bilda sig bestämda omdömen om saker och ting, och slutligen i försvagande af viljekraften. I svåra fall stegras detta ända därhän, att ofta cn höggradig apati och likgiltighet för allting blir det måst iögonenfallande symtomet. Till dessa sjukdomstecken sälla sig ofta en svår oro och ängslan, som stundom är det symtom, som behärskar sjukdomsbilden. Denna ängslan kan antingen vara obestämd, så att den sjuke blott erfar en gränslös oro och ängslan utan att veta hvarför, eller ock antar den en särskild form, så t. ex. äro somligc sjnke rädda för människor, andra för ensamheten, andra åter för öppna platser o. s. v. Den vanligaste formen för denna ängslan är kanhända ängslan för att lida af någon svår sjukdom. Denna ängslan är lätt att förklara, patienten ifråga känner sig sjuk och eländig, han erfar ock symtom från hvarjehanda olika organ, och då han i allmänhet ej vet, att neurastenien i och för sig kan uppträda med symtom från kroppens olika delar, så drager han lätt den slutsatsen, att han lider af en vida allvarsammare sjukdom än » bara nervsvaghet ». En viss del af dessa patienter tro nu, att deras nervösa symtom äro framkallade af t. ex. kräfta, lungsot, hjärtfel eller underlifslidandc, och de tillbringa ofta långa tider med att försöka öfvertyga olika läkare om förcfintligheten af någon dylik åkomma.
Kollegiers hörande pröfvar sådant varalämpligt, desse indelningshafvare, mot boställets indragande till Statsverket, för att genom Kammar-kollegii försorg utarrenderas, och boställsräntans frånträdande till Kronan, måtte berättigas att, efter det belopp, hvartill Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 76. 3 boställsafkastningen och räntan i nuvarande stat upptages och utan rubbning i beräkningen af öfriga förmåner, från nästa statsreglerings början erhålla kontant fyllnad i förut tillagd aflöning, så att Kronofogde får uppbära tillhopa 2,500 R:dr, jemte 300 R:dr hyresmedel, Häradsskrifvare 2,000 R:dr, jemte lika hyresbelopp, och Länsman 700 R:dr, jemte 150 R:dr hyresersättniDg, — hvarförutan, enär desse indelningshafvare, vid boställets tillträdande, fått åt företrädaren eller dess rättsinnehafvare lemna tjensteoch fardagsår, enahanda förmån före afträdandet skulle dem tillgodokomma, — samt att hvad sålunda kan komma att utbetalas må, mot framtida ersättning, på förskottstitel från Statskontoret utgå, men att i den till nästkommande riksdag afgående Proposition om Statsverkets tillstånd och behof de provisoriskt utgående aflöningsfyllnaderna för den kommande tiden upptagas bland anslagen till lands-staterne i länen. På sätt Rikets Ständer sjelfve, vid 1856—1858 års riksdag, förklarat, synes de extra inkomsterna lämpligast böra från löneberäkningen uteslutas, men, då Kongl. Maj:t antager, att Rikets Ständer icke skola finnas benägne att för det emot extra inkomsternc svarande belopp lemna en kontant löneförhöjning annorledes än i sammanhang med definitiv reglering af boställsvärdena, finner Kongl. Maj:t icke lämpligt att frågan härom särskildt framställa, ehuru lands-statstjenstemännens ställning i allmänhet väl kan påkalla någon förbättring i deras aflöningsvilkor.
Om nedsättningen, på sätt förut är föreslaget, blifver exceptionell lill förmån för Franskt fruktbränvin vid direkt införsel, torde man, enligt komiterades tanka, kunna antaga, att Svenska bränvinstillverkningen, oaktadt den betydliga tullnedsättningen, skall kunna utan verkligt men uthålla täflan med de i allt fall så betydligt dyrbarare Franska bränvinsslagen. Såsom beroende af bränvinstullen hafva de Förenade Rikenas fullmäktige uppskjutit frågan om de tullsatser, som kunde ifrågakomma för artiklarne Likör, Luktvatten och Ättika, hvarföre komiterade nu öfvergå till dessa artiklar. Såväl af grundsats som af svårigheterna i tillämpningen hafva komiterade funnit sig förhindrade att för dessa artiklar ifrågasätta sådan exceptionell tullbehandling till förmån för Fransk tillverkning, som blifvit för bränvin tillstyrkt. Det har följaktligen synts nödigt, särdeles i fråga om Likör och Ättika, att hufvudsakligen afse endast de allmänna föreskrifterna för förtullning af Bränvin och Sprit. Då hvad nu först angår Likör, hvarå tullen för närvarande utgör 3 Rdr kannan, den afgift af 45 öre per skålpund, som är bestämd för införsel af ren alkohol, motsvarar 1 Rdr 10 öre för kannan bränvin af den styrka, hvilken vid dess tillverkning och försäljning är såsom den normala antagen, nemligen 50 procent alkohol, anse komiterade tullen å Likör, hvars värde öfverhufvud kan antagas till 8 Rdr kannan, kunna utan olägenhet för den inhemska bränvinstillverkningen inskränkas till 25 procent å varuvärdet, eller 2 Rdr kannan. I fråga dernäst om Luktvatten, så, enär för beredning af de bättre slagen deraf i allmänhet lärer erfordras finare Fransk sprit, må visserligen mera hänsigt kunna tagas till den blifvande traktatstullen å Franskt bränvin.
Emedlertid får jag nu, i anledning utaf hvad som i dag blifvit nämndt i anledning al den vägrade återremissen af StatsUtskottets Betänkande angående Lön-förbättringar åt SkolStaten, erinra, att denna var grundad på indragandet af Behaglig-tids-förläningsJ Spannmålen. Att denne Spannmål indrages i mon nu varande rente-innehafvare afgå, att derföre det var omöjligt nu determinera anslaget, innan allt indragits, men att då lön-förbättringen grundas på denna tillgång, i mon den till Staten hemfaller, med vilkor likväl, att frågan blir endast om hvad sorn ännu är odisponeradt, kan ej heller sjelfva anslaget öfverskrida detta belopp. Slutligen kan jag, i anledning af hvad som anfördes, att Upsala var den sanna grundlighetens säte, ej undgå fråga: ifrån hvad tid detta bör räknas? >— Blott uti ett ämne sådant som grunderna för Moralen hafva systemerna mycket varierat. I början af den tid, då jag begynte att studera vid samma Academie, var det systeme, sorn lärdes af då varande Professoren Boéthius, en ren Erfarenhets-philosophie, och Boétnii Den il Maj' Första Läro-bok vittnar, att han då grundade Moralen på Helvetii och andra Franska Phiiosophers satser om behofvens inflytande på menskliga begreppens utveckling. Sedan antog Boéthius Kantianismen, och sedermera tror jag att denna Philosophie i Upsala undergått samma modificationer och förändringar, som i Tyskland. Jag klandrar ej allt detta; men jag frågare vid hvilka af dessa olika Systemer begreppet om grundlighet skall fästas, och om icke det behof af förbättringar, som visat sig för de förra, äfven torde gifvas för de sednare? Man svarar utan tvifvel, att resultaterna i alla fall bli de samma. Detta må vara, men det härrör då icke af systemernas värde, utan af dessa allmänna förhållanden, som ligga i sakernas natur, som lika med dem äro oom-; kullstötlige, och som derföre äro oberoende af hvilket Lärosäte som helst. Herr Pahlman, Otto Fredrik:
Utär. d. 3 October. 1O23. välja 12 Electorer och 4 Suppleanter lill utseende af en annan Riksens Ständers JustitiasOmbudsman och dess efterträdare. S. D. Föredrogs Statsoch BancoUtskottens Betänkande N:o 57, med anmälan om de af RiksStånden fattade beslut, i anledning af Utskottens hemställanden rörande Rikets Penningeväsende och de dermed gemenskap egande ämnen, tillika med förslag till. sammanjemnkning af de dervid förekommande skiljaktigheter; och stadnade BondeStåndet i följande beslut; irsta, 4;de, 6;te, 7:de, grde, I2:te, i5:de, lörde, i7:de, 2o:de och 25:te Puncterne, såsom dess af samtlige RiksStånden och dess af srne Stånd godkände, måste alltså tjena till behörig efterrättelse utan behof af vidare åtgärd. Andra Puncten rörande inköp af myntbara metaller antogs sådan Utskotten nu mera den föreslaget. Tredje Puncten fordrar nu mera ingen votering i förstärkta Utskottet, sedan Högv. PresteStåndet, enligt ProtocollsUtdrag den £7 sistl. Sept. biträdt Högloil. Ridderskapet och Adelns samt BondeStåndets beslut, i följd hvaraf pluraliteten är gifven. Prot. Vt/it. d. 3 October. 1823^ IC63 Då öfrige R.espective RiksStånden föreskrifva, hvad Femte Puncten vidkommer, att pä StatsVerkets skuld till Banken årligen bör inbetalas 150,000 R:dr Banco, måste äfven BondeStåndet dervid låta bero, hvarjemte Ståndet nu förenar sig med Högv. PresteStåndet och Vällofl. BorgareStåndet derom, att berörde inbetalning bör öfverlemnas till RiksgäldsContoiret, för att lika med öfverskottet af Bankens vinstmedel disponeras; vid hvilken beskaffenhet BondeStåndet ej linner skäligt, att antaga Höglofl.
Reela affärer och klokt förvaltade svaga affärer vinna endast genom Publicité och Interessenters inseende. 5:o Att Banken så länge den ian fä B procents ränta, håller sig dervid, och det oaktadt Jordegarnes sätt att räkna ut Egendomsoch Odlings-afkastning, och deras derpå grundade sats, att Jordbruks företag icke bära och löna sig vid annat än 3 å 4 procents ränta. Om denna sats egde sann grund, så vöre enda följden att förlag och arbetskostnad icke borde användas så illa och till något så litet gagneligt och lönande, som Jordbruks-företag i sådant fall skulle vara. För princips fasthållande bör Rentan ej sättas ned till 4, men icke heller, tvärtemot Jordägarnes enhälliga önskan, bibehållas vid 6 procent, ty det skulle göra förmycket ond blod. 6:0 Att frågan om Uppgäld vid Skulds Den 16 Maj. betalning, om framtida honorering med bättre Dividend, om Stadganden lör de fall då Långifvare har förvarat sig för blifvande Myntdevalvation, skiljes från denna sak, sorn egentligen rörer Sedelvärdets fixerande och Jordegarnes njeipande, och att de frågorna framdeles företagas till öfverläggning vid denna Riksdag. 7:0 Att ett SpanmälshandelsCompagnie inrättas, heidst af större i ossessionater och större. Köpmän, och i synnerhet af Rik och Besuten Adel, på det Herrarne äfven i Fredstid och emellan Riksdagarna mätte kläda Skott för Sveriges Bästa, likaså väl som de alltid hafva gjort det i Fält och på Riksdagarna, och lätta för Allmogen att blifva qvitt sina inbillningar om brist på god vilja och Medborgerlighet hos Herrarna. Detta Compagnie skulle, efter viler i Stort, söka bibehålla tämligen jemna Sädespriser, från ymniga år förvara till hårda år, vara ädelt böjdt öfver oskälig Kornjude profiterjng, och tillika med Köpmanna insigt inspara alla onödiga kostnader till onödig transportering och Magazinsförluster.
Sparre ansåg Utslcs förslag ega ett stort företräde framför Domprosten Brings, derföre att enligt det förra ledamöterne skulle utses genom val af presterskapet. För min del uprepar jag, att jag anser det oriktigt, emedan Domkapitlen utöfva ott slags chef-skap öfver det öfriga presterskapet, och jag tror att man erhåller en större borgen för att dessa platser 318 Don 13 Febrairl. alltid skola blifva besatta med skickliga embetsman, om man Öfverlemnar deras tillsättande åt K. M. Hr Carlesons invändning mot Domprosten Brings förslag kan jag icke gilla, utan anser jag tvärtom att icke-presler lättare skola kunna vinna inträde i Domkapitlen genom Domprosten Brings förslag; ty det innehåller: »De ledamöter som utom de sjelfskrifna ledamöterne erfordras skola förordnas af Konungen, på Domkapitlets förslag, bland stiftets Kyrkoherdar eller Rektor och Lektorer.» Jag gjorde förra gången jag hade ordet en anmärkn. sorn Gr. Sparre underlät att uptaga till besvarande, den nemi. att ledamöterna i Domkapitlen voro ålagde examens-skyldighet, och att detta åliggande svårligen skulle kunna fullgöras af Kyrkoherdar från landet, som troligen oftast, tillföljd af mångfalden af deras bestyr, glömt sina akademiska studier. Gr. Sparre: Den siste talaren har mycket rätt deri att jag förra gången icke besvarade hans anmärkn. om den Domkapitlen tillhörande examens-skyldigheten. Orsaken dertill var helt enkelt ett förbiseende. Mitt svar blir: att då Biskopen, Domprosten och Theologie Lekloren alltid komma att blifva sjelfskrifna ledamöter i Domkapitlen, så är der väl också tillräckligt med examinatorer för de lärda ämnena, och hvad angår kyrkolagstiftning och pastoralvård, så anser jag de Kyrkoherdar, som af presterskapet kunde utses till ledamöter af Domkapitlen, vara fullt kompetenta att deruti examinera. Hvad åter Hr Carlesons anmärkn. beträffar kan jag icke annat än uprepa mitt förra yttrande att jag finner lagen vara fullt tydlig, då den stadgar att valet skall försiggå på sätt och i den ordning, som vid val af Biskop iakttages.
Jag betvifla!' icke, att de hört Frilen och möjligen äfven Hr Printzensköld, då lian icke såsom nu är hes, men många talare hafva icke så starka stämmor som dessa Hrr. Det finnes talare, hvilka hafva sina platser längre bort i salen och de höras icke bär nere och tvertom; huru vill man då, att refe renter alltid skola höra hvad som säges härifrån. Det är troligt, att personer kunna vara interesserade af att i flera limmar uppehålla sig på läktaren, då de böra större delen af talarne, och om också en talare icke skulle höras af den, sorn är åhörare, kan det vara likgiltigt för honom, men icke så för en referent. Han måste tydligt och klart höra allt hvad pä detta rum yttras. Eljest får han i sitt referat en lucka, som icke alltid kan fyllas. Vidare har Frih. Cederström förklarat eller påbördat mig, att jag skall hafva yttrat, att något origtigt referat aldrig förekommit i tidnin - Den 31 Januari. 249 gar. Något sådant har jag aldrig sagt, Ivertom har jag t. o. ra. förklarat, att jag beklagat mig öfver sådana referater, men att jag ansett omöjligt att bestämma, huruvida de af redaklionerne blifvit med upsåt origtigt i tidningarna införda, eller om deras referenter icke kunnat rigtigt upfatta hvad som förekommit, bet ex. Frih. Cederström anfört kan jag icke nu kontrollera, .lag hvarken mcdgifver eller bestrider detsamma. För öfrigt har llr v. Kraemer på ett ganska lämpligt sätt besvarat Frih. Cederströms förslag om tillsättandet af ordet vissa framför redaktioner. Oella är lika ofullständigt, ty om än några talare påstå, att med ordet vissa menas somliga redaktioner, kunna andra åter säga, alt det var icke de redactionerne utan andra vi menade. Förhållandet är vanligen sådant, att en gillar och en annan klandrar tidningsredaktioner. Jag har velat gynna båda fractionerne utan att söka deras gunst och bevågenhet, såsom det heter.
Detta fordrar likwäl local kännedom af hwarje serskild lägenhet och bör till denna kännedoms inbenuande »vederbörlig undersökning genom Kammar-Collegii ätgard styckningen föregå. H.vad äler angär fielswa frägan om desie Lägenheter böra försäljas eller utarrenderas, sä nekar jag ej akt Kronan i sednare fallet altid förbehåller sig den förmän att wid Arrendets fluk höja wilkoren och der - Den 27 Zebruarii. 143? derigenom föröka sina inkomster; men jag för min del tror, att man bade följer en erkänd Stats-hushällnings-princip och förekommer alla de missbruk som wid Arrendens förunnande hittills sä ofta inträffa om man genom en mältlig styckning och derpå följande försäljning fixerar i en agares hand bade rättighe en och intresset att ival odla en jord, hwars skötsel förut warit myket omstifkelig och tillika försäkrar Kronan om en oförandelig ranta akt pärakna. Herr von 8cliult/wnkeim: man har fä mänga exempel att de som ivari före ost profiterat af Kungsgårds Arrenden, atr principen om Krvno-Lägenheternas försäljande synes niia äfwen derigenom böra winna en större antaglighet. Dessutom synes det mig föga troligr akt den son; erhåller en Kongsgård under zo ärs arrende kan bjuda Kronan högre wilker än den nu förestagne Summan af sex ars statt, att genast utbetala sammanlagdt med den ärliga afradcn i Spannemäl , att sedermera ewerldeligen utgöra: och hwad äler styckningen beträffar, talar för densamma tillräckligen der skal atl jordens produktion mäste blifva mycket starkare nar denne jord pä siere händer fördelas. Grefwe vs !a Qaräie. Till hwad jag för ut yttrat emot Kongsgärdarnes styckning och försäljning , får jag den aran såsom stal för min tanke tillägga alt, om de förblifwa ostyckade, komma de förmodeligen alt stadna i mera walrnäende ägares händer, och att erfarenheten nogsamt intygar ait Possessionaters egendomar i all Z:te Band. 2-.dra Afd.
Härtill kommer, att teatern genom sin framställning, ger åt stycket en synnerligen god dramatisk relief, synnerligen genom herr Holmquists teckning af Duperon, som, för att använda ett godt ord, är dråplig, och fru Sternvalls ej oäfna Valentine. Man lemnar föreställningen, utan att, som dess värre ofta händer, ens behöfva tänka på att kasta en melankolisk blick åt » luckan », där man offrade entréen. Vasateatern har inledt sitt nya spelar med en repris af den populära operetten » Mikadon », hvil(Slut från föreg. n:r.) V|så småningom trängde sig vissheten in på fiiy henne, vissheten af hennes ögons vittnes» börd, af många små omständigheter från dessa gångna år, som hvar för sig synts henne betydelselösa o c h slagits bort med en lättsinning axelryckning — nu senast miss Blys syn — men som alla tydt mot sanningen och nu med ens ställde sig fram för henne i skarpt ljus med väldig öfverbevisningens styrka. James lefde, det måste vara han, det var han! Hennes lemmar voro som förlamade. Hon insåg, hvilken fara hvarje sekund innebar: en blick åt rätta hållet, o c h han skulle igenkänna henne. Hon insåg, att den enda räddningen var ögonblicklig flykt. Hon kunde j u skylla på ett hastigt illamående, på hvad som helst, och med sin man lemna föreställningen. Men nej! Hennes lemmar voro bundna af en förtrollning; icke ett ljud får hon öfver sina hvita läppar; hon förmår ej ens draga sitt hufvud tillbaka i logens skugga. Framböjd öfver barriéren, med händerna krampaktigt tryckta mot dess sammetsvall, med ögonen stirrande framför sig i feberglans, sitter hon ännu, när helsningsapplådens genljud dör bort och Bosca stiger af sin häst och börjar sadla af den för att göra de fria sprången från arenan upp på hästryggen. » Min vän », säger slutligen grefve Stjärne och lutar sig leende fram emot henne, » du sitter så uppmärksam och tyst; detta nummer tycks lifligt intressera dig. » Hon svarar honom icke, vänder blott på sitt hufvud, och deras ögon mötas för en sekund. Han ryggar tillbaka för hennes blick. Detta uttryck däri hade han aldrig förr mött.