Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom det nu anförda tror jag mig hafva visat de inconseqvenser hvartill KammarRätten i frågan om en förändrad reglering af detta embetsverk gjort sig skyldig, äfvensom den orättvisa KammarRätten emot sina redan ordnade tjenstemän föröfvat, att. detta skulle af K. M:s Rådgifvare kunnat, vid förslagets granskning bemärkas, har icke varit att begära, då de svårligen kunnat dertill äga nödig sakkännedom, Jag lägger således dem ingenting i förev:de fråga till last, men så mycket mer förtjenar KammarRätten att klandras, som kunnat tillåta sig att framkomma med ett förslag, som icke allenast till grunden är oriktigt och orättvist, utan jemväl i sjelfva saken innefattar bestämda misstag. Det skulle emedlertid ej löna mödan, att nu yrka en återremiss; och min afsigt med det yttrande jag nu afgifvit har derföre endast varit den att uttala och öppet tillkännagifva mitt omdöme om KammarRättens-handlingssätt, då detta embetsverk icke aktat nödigt att höra någon enda af sina underordnade tjenstemän och sålunda icke lemnat dem tillfälle, att meddela de uplysningar, som varit af vigt att känna vid frågans behandling, utan tvertom förhemligat sina åtgöranden i denna sak ända derhän, att om dessa verkets tjenstemän varit alldeles okunnige ända till dess de långt efteråt fingo tillfälle att i registraturet taga kännedom om KammarRättens förslag. Hr Gripenstedt: Jag har visserligen inga anspråk på att ega speciel kännedom om de förhållanden, hvarom nu är fråga, eller att på något sätt kunna i erfarenhet mäta mig med den talare som här sist hade ordet; men jag har dock grundad anledning antaga, att den man, som är egentliga uphofvet till den här så bittert klandrade framställningen af KammarRätten, nemi. den både nu och ofta af oss saknade Presidenten von Hartmansdorff, verkligen egde en insigt och erfarenhet, som kan ställas i full jemnbredd med den siste värde talarens.
Dilt8clag8k'ullmägtigen ?äl 4ön8- sons Motion om iniättancie ak ett IläneLontoi 10 - I j6 8tatsoell Lanco-Dtskottens tili unllerstölljrinclL af ulsl^ttniiiAar eftci-8l<e Lucle XZusIiillen. Ronlle8tänllet liar uncler 6en 8 December nästliclet är remitterat till 8talsoell IlancoDtskotten ett Itlemorial rit RiksllagspuIImägtigen pal lönsson frän Lbristianstalls bän, af inneliäll: att seclan tleo allmänna oell enskilcla n^tta Dnskiftesvei ket tillvagabragt, nu bunnit blifva af alis känll oell meögifven, oell llet säleiles vore af bögsta vigt att använda sila meclel till liess besrämjanile, borcls man framför allt söka unclanröllja clet bufvullsakligaste bimlret för Rnskiftesvei bets fortgäng, nemligen svärigbeten för en ofta obemecllacl Ilemmans-innebafvare, att pä plats utlotta sitt bemman, bvilbet färbällanlle vill bvarje enskifte nöclväncligt mäste för en eller flere bemmansägare inträffa, lill unclerställ för ut/l^ttningarne i 8käne balle väl 10,000 kt:6r blifvit aoslagne; men vill betraktande, burn villsträckt llenna provins är, buru mänga enskiften llerstacles ärligen förrättas, buru wänga bemman följskteligen utll^ttas, samt buru knapp tillgängen pä b^ggnarlsmaterialier m. m. är uti 8käne, kunlle otillräckligbeten af lietta anslag ieke betvi6as.
Lagsamt Allm, Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JVs 29. 11 Dels i anseende till desse lagars dåliga handbafvande af den fåtaliga och illa lönta skogsoch krono-betjeningen samt dels till följd af allmogens egen ringaktning för de ekonomiska lagbuden, om hvars lämplighet åsiglerna äfven hos regeringen voro vacklande, uteblefvo emedlertid till större delen de resultater, man med berörde lagstiftnings-åtgärder trott sig skola vinna; och klagan öfver skogarnes vanvård blef allt mera högljudd. Man synes likväl hafva uraktlåtit att taga grundligare kännedom om egentliga orsaken till denna vanvård och om de i andra länder till dess förekommande vidtagna åtgärder, ty de föreskrifter, som under nästpåföljande sekel till förekommande af skogarnes vanvård utfärdades, medlörde lika litet som de föregående, åsyftad verkan. För att till lif uppkalla fabriker, manufakturer och dermed sammanhang egande näringar inskränktes ytterligare, på andra näringars bekostnad, allmogens nyttjanderätt till skog. Rättigheten att nyttja allmänningar blef nu ej längre grundad på eganderätt, ulan på erkändt behof, och kunde således likaväl tillkomma de ursprungliga intressenterna, som andra, vare sig näringsidkare eller privata; och regeringens behörighet att bestämma allmänningarnes användande till det ena eller det andra af dessa ändamål ansågs gifven, på grund af kronans påstådda eganderätt till dem. Med deras vård och bevakning blef dock ej bättre bestäldt än förut. Denna förblef nemligen en angelägenhet för delegarne, som borde aflöna skogvaktare samt hvarje år bland sig välja tvänne uppsyningsman, hvilka, jemte två dertill utsedde nämndemän, skulle vaka öfver allmänningens vård; hvarjemte Härads-Rätterne anbefalldes att hvartannat eller hvart tredje år företaga besigtning å skogen. Allmänningarne, isynnerhet i de folkrikare provinserna, blefvo emedlertid så medtagna, dels genom åverkan, sorn i ej ringa skala der bedrefs, dels genom skogsbetjenles bedrägliga förhållande, dels ock genom alltför frikostiga ulsyningar, att de efta måste fridlysas.
Xtskotten hade afven, för den hlndelse förslaget om suckenstiimrnor och sockenniimnd ej antogs eveiituelt hemställt om inrättande af särskilda fattigviirdsstyrelser, hrilkas organisation föreslogs fullkomligt lika med sockennämndens. Om stadsnamnd eller särskild fattigvArdsstyselse i stad vacktes daremot ej fr&amp;a vid nämnda riksdag. Utskotten yttrade liarom, att förhållandena i städerna voro så skiljaktiga frän dein pk landet och äfven inom särskilda stadssamhällen s&amp; olika, att det föreslagna stadgandet om sockennamnd icke kunde till städerna utsträckas, hvarför utskotten förordade, att livarje stadssamhälle genom utsedde depnterade utarbetade förslag till stadens administration med iakttagande af Iivad. om sockenstäni~ioiknnde. pröfning. Den 9 augusti 1843 utfärdades härefter förordningar om sockenstämmor i riket utoin Stockholms stad saint om sockenniimider på landet, lisilken ' sena&amp; innehöll, a t t Valbar till ledamot ' i iiiiiiinden vore livarjevälfräj dad persoii, som i sockenstamma äger rösträtt. » - Fattig&amp;dsstadga utkom däremot,. såsoni ofvan nainiits först den 25 niaj 1847. D i r i bestämdes, a t t fattigvådsstyrelse på landet utgjordes af sockennä,nnden och a t t B för stid utses sirdan styrelse i den okdiifig, hvarom antingen redan kan vara bestlimdt eller kan öfvere~zskomaas eller ' framdeles .kan blifva föreskrvvet. 2 n ör fattningen föreskref sålunda inga grunder föi organisation af fattigvårdsstyrelse i stad utan lamuade vederbörande fria liander ' att för hvarje stad ordna den saken efter livad som kunde finnas liimpligt. Förordningen anghende f attigvården den 13 juli l853 iipptog ordagrannt 1847 års förordnings bestammelser &amp; i ifrågavarande afseenden.
Under den tid sallpeter-näringen var en lönande anstalt för Svenska allmogen, så medger jag visserligen att saltpetersjudare i allmänhet borde taxeras och äfven classificeras; men under loppet af dessa sednare år har, åtminstone i de södra orterna, saltpeter-näringen så aftagit, att det nästan icke lönar mödan att bibehålla denna näring och anlita saltpetersjudare. Desse äro i allmänhet gamle män, som från längre tid tillbaka uppehållit sig och sina familjer med detta handtverk. Deras inkomster äro högst obetydliga. Jag hemställer, huruvida, då Utsk. i sitt sista betänk., på sätt pag. 12 utvisar, vidblifvil sitt förslag att från särskild bevillnings-afgift befria arbetsfolk, så i städerna som på landet, det nu kunnat vara skäl att uppföra saltpetersjudare till en afgift af 2 rtdr eller samma belopp , som erlägges efter andra artikeln af personer med 3oo r:drs inkomst. Jag vågar nästan påstå, ali åtminstone i Småland har ingen saltpetersjudare haft 5o r:drs behållning, der han på ett eller annat ställe under somrarna kokat saltpeter. Proportionen är verkligen den, att för 4 eller 5 år sedan uppgick saltpeter-tillverkningen i Kronobergs län till 2 å 3ooo lisp., och nu är den reducerad till 7 å 800 lisp. Då näringen så aftärd, ifrån alt den förut var ganska lönande för saltpetersjudare, hvilka dervid begagnade flera drängar; så hemställer jag, om det nu är skäligt, att taxera de stackars saltpetersjudarne till ens någon afgift, då Utsk. förut tillstyrkt, att en så beskaffad afgift må helt och hållet upphöra för arbetsfolk och med deni jemförliga personer i städerna oell på landet. Jag tillstyrker, att på samma skäl saltpetersjudare må befrias från all afgift efter 2:dra artikeln. Hr von Rosen: Jag förenar mig med Gr. Mörner. Jag kan icke, då näringen är sådan den nu befinnes i södra delarna af Sverige, anse snltpetersjudaren vara annat än rent af en dagsverkare.
Man har sagt, att privatbankerna gifva en öfverdrifven tillgång på lån. Jag tror icke att det är förhåIlandet. Jag har erfarenhet deraf, att det varit mycket svårare att erhålla lån från privatbankerna än från Riksdisconlen. Bancodirectionerna hafva nemi. vissa directeurer, hvilka inom de orter, der lånen sökas, påtecka de sökandes vederhäftighet, och dessa directeurer äro, såsom sjelfva delägare i Banken, omtänksamma, att ingen ovederhäflig erhåller lån. I följd deraf lida privatbankerna ganska sällan förluster, då deremot Riksdisconten ganska ofta gör det. Om nu privatbankerna skulle indragas, så tror jag, all just de personer, som äro, om jag så får uttrycka mig, moraliskt vederhäftige, skulle få svårare alt erhålla län. Att vidtaga ännu strängare mesurer än hittills, i afseende på privatbankerna, tror jag skulle hafva den följd, att inga privatbanker skulle fortfara. En talare har visserligen försäkrat, att vinstbegäret skulle ändock verka till sådana bankers stiftande. Hr Skogmans reservation visar huru mycket de smärre sedelvaleurerne äro utelöpande i förhållande till de större, och man kau deraf lätteligen finna, alt om bankerna skulle nödgas indraga de smärre sedelvaleurerna, så skulle vinsten blifva ingen. Blef ve - Den 25 Januari f. m. 465 ve dera dertill ålagd solidarisk ansvarighet, så skulle sannolikt ingen större capitalist vilja blottställa sig för faran all i hvarje Ögonblick göra concurs. Vidare anhåller jag att få fästa uppmärksamheten på vådan af att i närvarande stund företaga en indragning. Detta är af Hr Nordenanckar i dess reservation sä väl ådagalagdt, att jag blott skall hänvisa till densamma. Ont föröfrigt Ständerna icke draga i betänkande alt ständigt stifta nya lagar, så tror jag, alt äfven detta skulle afhälla förmögna och försigtigt capitalister från att nedlägga sina capitaler i privatbankerna. Så länge
Till kompletterande af Carlstens bestyckning 49,680: „ nya gevärs anskaffning , 100,000: „ anskaffning af reservfänghålstappar, samt rengöringsoch söndertagnings-verktyg för till slagkruts antändning förändrade gevär 10,000: „ slagkrutshufvars tillverkning 10,000: Carlsborgs fästningsbyggnad 90,000: „ fästningsbyggnaderna vid Waxholm, Carlsten och Carlskrona, att af Eders Kongl. Maj:t årligen efter omständigheterna fördelas • ■ , 315,000: hvarjemte jag, i stöd af hvad förut blifvit anfördt, bär får upptaga: Till topographiska korpsens arbeten 36,000: samt till bestridande af kostnaden för uppsättningen af den föreslagna nya sappör-truppen 8,995: äfvensom jag, under ytterligare åberopande af mitt underdåniga förslag till ordnande af försvarsverket till lands, underdånigst föreslår, att Eders Kongl. Maj:t, jemte det Rikets Ständers bifall begäres till uttagande utur det för krigsbehof bildade reservförrådet för beväringsmanskapet ej mindre af nödiga reqvisita till första uppsättningen af det till vapenöfning påräknade manskaps beklädnad, än ock af remtyg, utredning och tältlags trosseffekter för detsamma, tillika täckes i nåder äska: Till arbetslöner för munderingarnes förfärdigande samt anskaffning af hufvudbonader och tält åt samma manskap . 130,200: samt för derefter nödig blifvande förstärkning af berörde reservförråd, ä 45,000 R:dr årligen 135,000: Tillsammans R:dr 929,725: alla dessa anslag att under 3:iie år med en tredjedel årligen utgå; och torde i sammanhang härmed Rikets
Hvad som vid hemkomsten kommer att vankas, vet han icke. Men han fruktar ingenting, hvarken hugg eller hårda ord. Litet bättre fram ser han madamen stå spanande i porten. Gesällen träder in i gångens dunkel och blinkar ovillkorligen som mot ett slag. Men då det inträffar, som han aldrig väntat, svindlar hans hufvud, så att han måste stödja sig mot muren. Madamen är ju mjuk som smör i solsken, och hon hviskar blidt: — Var han inte ängslig för den där chosen, lille Koppen, tar han ut lysning i morgon, är det jag som står för commersen. Slinkan, den glömmer han snart, ska han se. Med beskäftig ifver drar hon honom in i kammaren, där det är varmt och godt och uppdukadt som på julaftonen med stek och ljus i mässingsstakar och med tennstop bräddade af öl och kopparskålen fylld af sjudhet glögg. Kring fästbordet sitta gesällerna mysande och möra i munnen. Alla bemöta yngste gesällen med aktning, men glödröd i fjäset fjäskar madamen omkring och trugar: — Hjärtans Kopp, ät och drick allt hvad han orkar stoppa i kräfvan. Och Kopp känner husvärmen strömma genom sina stelnade lemmar. Äter gör han och dricker, tills världen blir ett himmelrike och madamen en fager brud. Dricker tills smederna bära honom öfver gärden och vräka honom i fållbänken. Vid gryningens hvassa sting vaknar han. Hufvudet är tungt af öl, men större är hjärtekvalet — aldrig härdar han ut det, som i dag förestår, Rundtom snarka smederna, bundna af ruset som af kedjor. Gesällen famlar upp, får på sig kläderna, öppnar dragkistan och packar renseln full. Han binder den fast på ryggen, hänger stöflarna sammanbundna öfver sin käpp och går tyst ut. Med möda skjutes portens bom åt sidan, därpå raglar han barfota, med dunkande hjärna, de sofvande gatorna fram och når lyckligt utom bommen. Där faller han ned på dikeskanten och gråter. Ack, Gott, hur skall väl en arm, afviken gesäll kunna vandra i frid på sitt ämbete?
All befordran af post och resande inom riket bestrides genom Statens försorg: i följd hvaraf så väl posthemmanens skyldighet att befordra post, som gästgifveri-, hålloch reservhemmanens, äfvensom städernas, åliggande att skjutsa resande, komma att upphöra; skolande deremot de posthemmanen för deras nämnde skyldighet beviljade friheter och förmåner upphöra, eller till Staten åter ingå. § 2. De vägar, hvilka för posteller skjutsbefordring begagnas, indelas uti: a) Postvägar, å hvilka, i den mån tillgångarne sådant medgifva, medelst kontrakt antagne posthållare skola dels besörja ordinarie postbefordring, hvarmed post och resande på bestämda tider gemensamt fortskaffas, och dels, elter beställning, åt posten och resande tillhandahålla extra poster; samt b) Bipostvägar, å hvilka genom kontrakt antagna entreprenörer, så väl efter beställning fortskaffa resande, som ock tillhandahålla den skjuts, som för postbefordringen å dessa vägar kan erfordras. § 3. Befordringen å postvägarne ställes under Gfeneral-Poststyrelsens och å bipostvägarne under Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvandes inseende och förvaltning. 2:o. Postvägsbefordringen. § 4. Der postvägslinia inrättas, indragas de vid vägen befintliga gästgifverier, hvilkas friheter och förmåner derefter upphöra eller till Statsverket ingå. § 5. Stationerna vid postvägarne förläggas sålunda, att afstånden dem emellan i allmänhet ej komma att blifva mindre än 1$, eller öfverstiga 2j mil. § 6. Ordinarie postbefordringen, som fortgår dag och natt, besörjes genom hufvudpostvagnar, åtföljde af det antal bi vagnar, som af behofvet påkallas. Hvarje hufvudpostvagn beledsagas af en konduktör, och hvarje vagn, så väl hufvudpostvagn som bivagn, köres af en postiljon; börande både konduktörer och postiljoner vara med lämplig, deras befattningar utmärkande, mundering försedde. § 7.
Desse tillsatte dä åter ä sin sida ett nytt särskildt Utsk., som ytterligare utvecklade och utarbetade frågan, samt öfverlemnade detta arbete lill K. M. såsom börande tjena till ledning för blifvande åtgärder; inen allt från denna stund vet jag icke att något väsendtligt dervid blifvit vidgjordt. Behofvet af en förenkling har sålunda länge varit insedt, och då man nu fäster uppmärksamheten derå, samt dessutom K. M. har tillkännagifvit Sin höga afsigt vara, alt å en dylik reform vara betänkt, anser jag såsom i bogsta måtto både lämpligt och rätt, att R. St. å siu sida icke visa sig liknöjde för frågan, utan med tacksamhet erkännande K. M:s nåd. omtanka, äfven gifva sin opinion i ämnet tillkänna. Huruvida denna opinion bör innefatta en detaljerad plan eller ej, derom kail man hysa delade åsigler; dock skulle jag för min del tro, att R. St., helst under sin närvarande sammansättning, ej äro vuxna någon närmare detaljering af frågan, utan att densamma fastmera bör hållas i sin största möjliga allmännelighet. Den framställning, sorn Utsk. tillstyrkt, är visserligen tern ligen allmän, men jag tror likväl, att det vore bättre om Utsk. ännu mera generell öfverlemnade ärendet Den 13 November e, m. 258 lill K. M:s höga pröfning. Utsk. har nemligen tillstyrkt R. St.: ”alt lill K. M. frambära uttrycken af deras und. tacksamhet för den af K. M. nådigst meddelade förklaring, alt embetsverkens förenkling och reorganisation utgöra eli af föremålen för K. M:s nåd. omtanka, samt hos K. M. i und. anhålla, att denna reorganisation måtte få byggas på den grund, alt, sedan ali domsrätt, äfvensom alla fiscaiiska och revisionsbestyr blifvit från de administrativa verken öfverflyttade på de andra verk, K. M. dertill kan finna lämpliga, samtlige de administrativa verken måtte förändras till bureauer eller afdelningar under de respective Statsdepartementen.”
Norrska häslracen blifvit på sednare åren försämrad, så att derifrån icke kan erhållas några beskällare, äfvensom Utsk. fästat uppmärksamheten derå, alt Svenska hästafveln förbättrats och Utsk. har derföre föreslagit ”det en och annan till arbetshästracens upphjelpande tjenlig hingst, må, så fort sig göra låter, blifva alt tillgå vid hvarje station i riket, dit landtbeskällare från stuterierne utsändas”. Utsk:s afsigt är således, att dessa beskällare skola anskaffas från andra orter än Norrige och jag förmodar således, alt Frilnn instämmer uti Ulsk:s tillstyrkande. Frih. Toll: Jag har icke kunnat uppfatta Utsk:s mening annorlunda, än att Utsk:s afsigt varit, att styrelsen öfver stuterierne inom landet skulle utaf K. M. anbefallas, att vid stuterierne hålla så många hingstar utaf Norrsk eller någon annan race, som erfordrades för förbättrandet af den Svenska arbetshästracen. Då Utsk. specielt nämnt Norrska hingstar, tog jag mig friheten att framställa beskaffenheten af dessa, sådana jag funnit dem. Jag vill således icke bestrida nödvändigheten och möjligheten att kunna inom landet få sådana hingstar, hvarigenom hästracens för - 1 Den 29 Mars. 405 bättring kan åstadkommas, och i det afseende! bifaller jag betänk., men deremot icke införskrifning af Norrska hingstar. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i den förevar. 3:dje punkten tillstyrkt. 4:de punkten, ang:de tillsättning af en direktion för att hafva inseende öfver stuterierne i riket. Utsk:s i denna punkt gjorda hemställan, blef af R. o. Ad, bifallen. Föredrogos och biföllos Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s nedannämnde d. 18 dennes på bordet lagde betänkm och utlåt.:
Häraf torde R. o. Ad. inse, att Hr von Harlmansdortfs afsigt vinnes genom eli bifall till Frih. Cederström» förslag. Jag är till största delen förekommen af de 2:ne föreg:de talarna, Fridine Bennet och Cederström. Lika med dem anser jag, att Riddarh.-Ulskis Meni. icke är af den beskaffenhet, att Ståndet , kan lägga detsamma till grund för eli definitift beslut. Jag tror derjemte, att Utsk. haft allt för brådtom ali behandla en fråga, som ännu icke behöfver af R. o. Ad. handläggas och afgöras, enär ingen offentlig myndighet ännu begärt, att tomten skall för något allmänt nyttigt ändamål afstås. Utsk. har endast framställt sannolikheten deraf, att Drätsel-Kommissionen och Borgerskapets Femtio Äldste skulle vilja använda Riddarhusgården såsom slutpunkt för en tillämnad broanläggning ifrån Tegelbacken. Men enl. hvad jag tror mig känna, är frågan om brons sträckning redan afgjord. Under loppet af sislförflulne år blef nemi. ett förslag om brons sträckning från Tegelbacken till Riddarhusgränden för K. M. framlagdt och af Honom sladfäsladt. Således förefinnes ett bestämdt beslut i saken, men att Riddarhusgården skulle blifva brons ena ändpunkt, derom är, så vidt jag vet, intet beslut fattadl. Hvad sjelfva frågan om att låta den tillernade bron få sitt ena J landfäste vid Riddarhusgården beträffar, så anser jag eli sådant förslag vara högst olämpligt och ändamålsvidrigt, och om dertill kommer, alt bron, på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle laga fäste först på Strömsborg, oell derifrån föras lill Riddarhusgården, skulle broanläggningen blifva missprydande, ty den komme ej i detta fall att löpa vinkelrätt emot Riddarhusets midt, utan något pä sidan derom. Jag har sednast i dag varit nere på Riddarhusgården och iakttagit detta förhållande.
Utlåningen på grund af föreskrifterna i 143 och 144 §§ af Banko-reglementet under don 30 Oktober 1860, mot inteckning i fast egendom på landet samt i hus och jord i städerna, utom Stockholm, äfvensom mot pant af intecknade skuldförbindelser, kommer att upphöra med utgången af år 1864; men skuldförbindelser med tillhörande handlingar för erhållande af nya eller omsättning af äldre lån emottagas endast till och med den 31 December detta år. Å redan ingifna och inom berörde tid vidare inkommande så beskaffade skuldförbindelser med tillhörande handlingar, hvilka, efter verkställd granskning, varda godkända, rnå, i mån af tillgång, lån utgifvas till och med utgången af Jemf. § 143. Mom. 1. Fonden till utlåning mot inteckning i fast egendom, deruti inberäknadt beloppet af de från Banken utgifna, ännu oguldna lån mot återbetalningsskyldigbet i silfver, hvilka följaktligen, i mån som de inflyta, till denna lånefond ingå, är bestämd till 8,625,000 R:dr, hvaraf tillhandahållas 7,500,000 R:dr för inteckningar i egendom å landet och 1,125,000 R:dr för inteckningar i hus och jord i städerna, utom Stockholm; likväl med åliggande för Fullmägtigo att innehålla af landtfastighetsfonden 125,000 R.dr under hvartdera året 1860, 1861, 1862 och 1863, samt af stadsfastighetsfonden 40,000 R:dr under hvartdera året 1861 och 1862, samt 45,000 R:dr, allt Riksmynt, under år 1863. Mom. 2.
Proposition, för hvilken Remiss lill Utskott må ega rum, kan ock den till svar föreslagna, dermed oskiljaktigt sammanhang egande Adressen desto mindre påkalla en dylik handläggning, Bihang till R. St. Prot. iS.fo. 3 Sami. 2:dra Häftet. 2 Constitutions-Utskottcls Memorial N.o 2, sorn dermed icke åsyftas någon anmälan inför Konungen i Stats-Rådet, ulan blott ett uttryck inför Konungen personligen af underdånig vördnad samt en af Konungens Throntal motiverad opinions-yltiing; att dess ifrågasatta meddelande lill de öfriga Riks-Stånden ingalunda afsett, att förslaget skulle hos dem undergå pröfning, d. v. s. antingen godkännas eller förkastas, utan blott haft lör ändamål att lemna dem tillfälle, derest de så för godt funno, att uti Adressen deltaga, samt att Bonde-Ståndet icke är förment att, äfven utan de öfrige Riks-Ståndens deltagande, å Ståndets enskilda vägnar lill Kongl. Maj:t öfverlemna den underdåniga Adressen. Utskottet bar fördenskull icke kunnat dela den af Bonde-Ståndets Talman yttrade mening, det ifrågavarande Adress-förslag utgör en allmän fråga, den der kan eller bör komma under samtlige Riks-Ståndens öfverläggning och pröfning, samt följaktligen dessförinnan rnåste, jemlikt 56 §. Regerings-Formen och 44 §• Riksdags-Ordningen, af behörigt Utskott beredas; och har Utskottet sålunda ansett Adress-förslaget, som icke ur någon synpunkt kan hänföras till de uti 89 §. Regerings-Formen och 60 §. Riksdags-Ordningen antydda önskningar, rörande hvilkas behandling föreskrift meddelas, vara nti ett calhegoriskt förhållande lill de underdåniga lyckönskningseller tacksägelse-adresser, hvilka vid flera Riksdagar blifvit, utan föregående remiss, omedelbart af Riksens Ständer afgjorde. Utur dessa skäl och med den allmänna uppfattning af 55 §.