Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholms Slott den 5 October 18(4. Uppå Nådigate Befallning, -E. J. Bergenschöld. Stormägtigste Allernådigste Konung! Kongl. Majit vill häröfver* så -vidt frågan är om hafvand® Qvinnor.? intagande å Spinnhusen, i Nåder hafva inhämtat Bess Ofver-Ståthållare-Embetes, underdåniga utlåtande* Stockholms Slott den 11 Maj i8i4» På Nådigste Befallning) Fredr* Wåhlin. Efter inhämtande af Splnnhus-IJirectionens Norrköping yttrande, i anledning af Riksens Ständers Justitias-OmbudSmans underdåniga lierna ställan, om icke, till näringsyrkes förskaffande, på fri fot , att med sådana försvarslösa Qvinsper. söner, hvilka ävo på obestämd tid insätta till arbete på Spinnhusen , må förfaras på samma sätt, som redan är förordnadt otti de, på Arbets inrättningen i Carlskrona eller Fästnirigar, anbragte lösdrifvande karlar, får jag nåden samma underdåniga hemställan, med Directionens yttrande, underdånigast härhos öfverlemna»] 3:dje Del N.-o 83, 84. Jag Ben 29 Maj. Jag känner icke huru i andra Xän, Strängt eller liberalt, förfares med försvarslösa Q vinsper» söner; men jag har icke låtit afföra till Spinnhuset andra, än de som befunnits utmärkt van. artiga och liderliga, hvilka något hvar afskyr att taga i tjenst och visserligen icke möjeligen kunna med korrt arbetstid , förbättras och afvänjas från inrotade laster, sorn erfarenheten nogsamt bestyrkt, då en dylik qvinna kunnat öfvertala någon att begära henne ut från Spinnhuset, efter några få månaders vistande derstädes, för att taga henne i tjenst, hvarifrån hon nästan alltid skyndar sig att afvika och återgå till sin vanligen med lättjan förenade lastfulla lefnad, landsorten till tunga.
Om vrångvist häcklande och bakdantande var han obekymrad. Hans tänkesätt deröfver målas i detta hans Epigramm om ”Månan, den en hund skäller på”: Månan i tysthet går sin gång, och aktar ej hundglafs; Så gör en lastlös man, som ärliga lefver i stillo, Ler åt gabbare-gläns och klaffare-tunga föraktar. Bland hans tänkeoch minnes-språk förekomma dessa fyra reglor för samlefnaden med menniskor: ”att förakta verldens och lyckans oförrätter; att ej förakta någon; att hugstort förakta andras förakt; att måttligt högakta sig sjelfvan”. Vänskapen var, näst Visheten och Äran, hans tankars ideal, hans känslors hänryckning. Det vanliga slaget af vänskap kallade han amicitia ollaris 58. Till den högre vänskapens pris finnes mycket i hans handskrifter antecknadt. Oaktadt sin kärlek för enslighet och studier, mottog han gerna besök, och var i sitt umgänge högst älsklig. Utom etymologiska skrifter, voro honom de metaphysiska kärast; till de poetiska återvände han gerna; Aristophanes och Plautus tillhörde hans vederqvickelser. Hos sin tids prester stod han i tvetydigt rykte för sina theologiska åsigter. I Lifland, der naturkunnighetens nyaste upptäckter voro okända, höll presterskapet på att lysa honom i bann för häxmästeri och gudlöshet, sedan han genom solglas tändt eld på en bondes skägg, och för Juris Professorn Virginius, efter flerahanda hemlighetsfulla omsvep, framvisat, under mikroskop, ett visst allbekant kräk såsom sin spiritus familiaris. Jemväl i Sverige funno de rättrogne hos honom åtskilligt betänkligt. Bland annat, hans upphöjande af Götiskan på Hebräiskans bekostnad, och hans benägenhet att antaga Prä-Adamiter; hvadan De la Gardie, när Stjernhjelm hade begärt hans lof att trycka sitt företal till Ulphilas, men emellertid redan tryckt det utan hans vetskap och emot Terseri råd, sade: ”mannen är sjelf ett stycke af Præ-Adamitis”. Dessutom hade han hörts utlåta sig:
Det har visserligen sedermera handt, att när nya superintendentier, såsom de först kallades, och sedermera domkyrkor, inrättades, så hafva de också fått del af de förra kyrkornas anslag, men de hafva sällan fått mera än 70 t:r, och då det icke finnes någon lag, som säger, att hvarje domkyrka skall hafva en tunna af hvarje herberge, så har Hernösand alldeles ingenting att pocka på. Jag förenar mig således med dem, som yrka afslag å betänk. O Hr Akerman: Sedan jag sist hade ordet hafva flera talare uppträdt i en motsatt syftning emot mig. De hafva grundat sina yttranden på kameralistiska åsigler, som icke öfverensstämma med mina. Jag åberopar i den vägen, hvad jag förut anfört, till en del grundadt på officiella handlingar, hvarmed jag tror mig hafva styrkt rättsgrunden för Hernösands stift att komma i åtnjutande af dessa domkyrko!unnor. Nu vill jag endast, i anledn. af en värd talares önskan att få veta, huruledes man hushållat med de der 70 tama, nämna, att ehuru jag föreställer mig, att det föga kan intressera honom att se de mångåriga räkningarne, så skola de stå honom till tjenst, om lian så behagar. Jag vill likväl påminna, att det icke varit 70 t:r, som tillkommit kyrkan, utan endast 33, och alt dessa kunna finnas för alla åren i behåll, torde man kunna inse deraf, att kyrkan, som till en början var ganska liten, sedermera har tre särskilda gånger blifvit tillbyggd och 1719 af Ryssarna totalt nedbrändes, och sedan måste hyggås om, hvarefter hon, sä godt tillgångarne medgifvit, blifvit underhållen. En värd talare har satt i fråga, om det icke vore i församlingens förmåga att sjelf åstadkomma hvad som erfordrades. Jag vill meddela den upplysning, att församlingen utgöres af Hernösands stad, 240 Den 9 December. sorn räknar 2038 innevånare, och en liten landsförsamling, som heter Hernö och har 400 innevånare.
R:dr upptogos såsom Rönnowska fondens kapital, uppmärksamhet härå böra fästas, på det denna kapital-tillökning måtte blifva upptagen såsom en Serafim er-lazarettets tillhörighet; i sammanhang hvarmed Revisorerne jemväl hemställt, om icke lämpligare vore, det förvaltningen af denna fond blefve öfverlemnad åt Direktionen öfver den inrättning, till hvilken räntan blifvit anslagen, isynnerhet då denna Direktion redan nu hade under sin vård högst betydliga kapitaler. Då Eders Kongl. Maj:t, meddelst remiss af den 14 sistlidne November, öfver dessa anmärkningar behagat i nåder infordra Serafimer-ordens-gillets underdåniga utlåtande, får Ordens-gillet, hvad först vidkommer Wisby hospitals fordran hos förre handels-bokhållaren Törner, i underdånighet upplysa att, på sätt underdånigst bilagde, af Advokat-fiskals-embetet härstädes till Serafimer-ordens-gillet afgifna, memorial närmare utreder, serskilda åtgärder alltifrån år 1830 dels emot gäfdenären och en af dess löftesmän, dels emot Hospitals-sysslomannen, som förmentes hafva, i afseende på fordringens indrifvande, uraktlåtit behörigen iakttaga och bevaka hospitalets rätt, dels ock emot Sysslomannens uppbörds-kautionister, blifvit vidtagne, för att till hospitalet indrifva berörde fordran, samt att slutligen, enär all vidare anledning saknades att för densamma bereda hospitalet godtgörelse, Serafimer-ordens-gillet den 14 April innevarande år förordnat, det nämnde fordran skulle utur hospitals-räkenskaperna afskrifvas.
Jag gjorde ej då någon anmärkn. deremot, ehuru jag, genom Hr von Hartmansdorffs anmärkn:r emot rättigheten för en frånvarande ledamot att få sitt anförande upläst, hade någon lid förut funnit mig föranlåten att uptaga hans anförande såsom mitt eget; men då nu återigen Hr von Hartmansdorff vill neka en ledamot att få i prot. nedlägga sin reservation derföre att han för ögonblicket, då frågan i hast afgjordes icke var närvarande, har jag icke kunnat underlåta att 488 Den 17 April, -g anmärka denna motsägelse, och yrka alt det måtte vederfaras öfrige ledamöter af della Stånd lika behandling, som Hr von Hartmansdorff. I öfrigt får jag erinra derom, att Gr. af Ugglas i sisista plenum förbehöll sig, all i delta ämne få nedlägga sin reservation. Som jag vid remissen af Gr. af Ugglas motion i ämnet instämde i syftningen deraf, så anhåller jag ock all få förklara, alt jag nu instämmer i syftningen af Gr. af Ugglas reservation. Hr von Hartmansdorff: Det förhåller sig alldeles såsom Frih. Haab omförmäler, alt jag häromdagen, då jag var sjuk, inlemnade 2:ne anföranden till R. o. Ad:s prot. Jag bade då väntat mig af Frih. Raab samma anmärkn., som lian nu gjort, och fördenskull anmodat Hr von Hartmansdorff, August Edvard, att öfvertaga mina anföranden såsom sina, hvilket han äfven löfval. Mig syntes alt lian borde få samma fördel för sin namne, som Frih. Raab förut fått för Hr Sandströmer begagna. Men Frihm försummade, att då göra den ifrågavar. invändningen. Nu kommer lian något seni. 1 alla fall voin både Hr Sandströmers och mina anföranden yttranden i sak, hvaröfver beslutas skulle, men icke reservationer mot redan faliade beslut, såsom bär förehållandct är. Frih. Cederström, Rnd.:
Voteringen har utfallit med 88 Ja och 31 Nej; hvadan följande proposition är volden antagen tor 66:te Voteringen (102.-o) Den, som godkänner Utskottets förslag, alt å den vid Artikeln Pelsverk eller Pelterier förekommande rubriken alla andra slag, skall antagas 5 R;dr värde, 32 sk. införselsoch 3 sk. utförselstull per skålpund röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, antages Borgare-Ståndets beslut, att, med bifall till det af Utskottet föreslagna värde 5 R:dr och utförselstull 3 sk., införselafgiften skall utgöra 24 sk. skålpundet. Voteringen har utvisat 73 Ja och 45 Nej, hvarjemte 1 sedel casserats. Som Ja vunnit, hafva Rikets Ständer uti detta fall antagit 5 R:dr värde, 32 sk. införselsoch 3 sk. utförselstull per skålpund. 6j:de Voteringen (103:o) Den, som, lika med Utskottet, anser införselstullen å artikeln Plommon, Katrin - Förstärkta Stats-Vtskottets Memorial, N-o 274. a5 Katarinoch Sviskon böra höjas till 2 sk. skålpundet, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, bibehålies derå nuvarande införselsafgift, 1 sk. 6 r:st. skålpundet. Resultatet af omröstningen har varit 58 Ja och 61 Nej; och som Nej vunnit, har införselsafgiften å Plommon, Katarinoch Sviskon, 1 sk. 6 r:st. per skålp. bibehållits. 68:de Voteringen (104:o) Den, som godkänner Utskottets förslag om förhöjning i in försel.'tullen å Pomeransknoppar och skal till 2 sk. skålpundet, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, kommer den nuvarande införselsafgiften å denna artikel, 1 sk. 6 r:st. skålpundet, alt fortfara. Voteringen har utfallit med 61 Ja och 58
Denna fonds räkenskap, som ännu icke undergått granskning i Kongl. Kammarrätten, utvisar följande förhållande: Debet. Uppbörd: Balans till år 1858: Credit: Balans från år 1856: Utgifter: Expektans-, pensionsoch gratial-staten 2,379: 16. Balans till år 1858: Angående salpeter-tillverkningen i riket äfvensom upphandlingen af utländsk sal - peter lemnar hufvudräkningen följande uppgifter: Effi. ft. lod. Införskrifven utländsk salpeter : 28,335. 18. — Summa tillgång 42,980. 7. — hvarifrån afgår: för afrinning, afdunstning och profver afskrifven salpeter 164. 14. — återstår: till krutbruken levererad salpeter 42,815. 13. — En följd af denna betydliga åtgång utaf salpeter för krutbrukens behof har varit, att fondens tillgångar jemväl under detta år minskats med det ej obetydliga beloppet af 66,532 R;dr 8 sk. 4 rst. § 2. Nedan intagna tabell utvisar beloppet af den i hvarje län levererade salpeter, äfvensom förhållandet med de vid 1857 års slut ännu utestående panneoch ladu-lån: Under året leveUtestående lån vid rerad salpeter. slutet af året. LIL iE. lod. R:dr. sk. rst. Beträffande den från utländsk ort införskrifna salpetern, inhemtas af räkenskaperna, att priset å denna vara vid årets början, då tvenne poster, hvardera å 5.000 Lii, blifvit inköpte, den ena efter 3 11:dr 42 sk. och den andra för 3 R.dr 46 sk. per Lii, varit betydligt lägre, än mot slutet af året, då för 15,069 L® betalning erlagts med 6 R;dr 8 sk. lispundet.
Jemföra vi landets ställning före och efter år 1855 under en period af nio år, så finna vi, att under skyddsperioden, det är före 1855, hela spanmålsexporten öfverskjutit importen med 346 procent, medan under frihandelsperioden exporten öfverskjutit importeji med blott 242 procent; att hvete och råg, som under förra perioden exporterades i betydlig mängd, under sednare perioden importerats. För att karakterisera vår industri under sednare åren, exportera vi hvete och råg, för att importera hveteoch rågmjöl, exportera korn och hafra, för att i betydliga qvantiteter importera ull och ladugårdsprodukter, och i allmänhet exportera råvaror och införa fabrikater, hvarigenom vi ådragit oss en finansbalans, som i medeltal uppgått till mellan 3 och 4 millioner på året. Hurudan har vår ekonomiska ställning blifvit sedan år 1855? Jo, Riks-» bankens metalliska kassa, som då var 52.000,000 R:dr, hade, oaktadt alla indragna utländska lån, nedsjunkit vid 1863 års bokslut till 18,000,000 R:dr, våra skogar äro på ett oroväckande sätt afverkade, torf-fetman utsugen, jorden belastad med flera hundra millioner intecknad skuld och den arbetande klassen beredd att vandra ut till Amerika, så snart den hunnit förvärfva resopenningar. Skall fäderneslandet räddas ur sin ekonomiska vanmagt, måste en brytning i allmänna opinionen föregå, så att lättja och slöseri stämplas med vanära, arbetsamhet och tarflighet hedras, vinglaren och bedragaren utan skonsamhet näpses och lagstiftningen måste genom måttlig tull uppmuntra och skydda producenten, att han får fair play med sin utländske yrkesbroder och konsumenten en vink att bättre än hittills ställa munnen efter matsäcken. Jag vågar på grund häraf vördsamt föreslå, det Rikets Höglofliga Ständer ville i tullfrågan antaga 1854 års tulltaxa, likväl med de modifikationer, som en sednare tids erfarenhet visat behöfliga. Om remiss till Höglofliga Bevillnings-Utskottet anhålles. Stockholm den 14 November 1865.
Vidare är det sagdt, att då vägoch vattenbyggnads-styrelseu hufvudsakligen består af Distrikt-Chefer, så kunde det vara likgiltigt, antingen man ginge rätta vägen lill Regeringen eller toge intyg af en Distrikl-Clief. Delta är likväl en ganska skef uppfattning af saken, ty ehuru hvar och en af dessa Distrikts-Chefer kan vara fullkomligt kompetent att bedöma ett särskildt arbetes behöflighet och vigt, så kan han likväl icke bedöma delta arbetes vigt, i förhållande till ett annat arbete, utan detta bedömande sker säkrast af sjelfva Styrelsen och Regeringen, som äger kännedom om alla de arbeten, hvartill stats-bidrag blifvit begärda. Jag vill taga ett annat exempel från detta Betänk. Utsk, har tillstyrkt ett anslag af 100,000 R:dr till öppnande af en kanalledning emellan Eskilstuna och Mälaren, för att sålunda befria nämnde stad från besväret alt forsla sina varor en half mil längre väg. Deremot har Utsk. afstyrkt bifall till ett begärdt anslag af endast 8000 R:dr för upmuddring af Trosa-å, så att man finge segelled ända fram lill staden. Hvem af oss kan med fullkomlig säkerhet afgöra, huruvida icke den landsbygd, som ligger omkring Trosa, skulle hafva mera nytta af en förbättrad segelfart, än trakten omkring Eskilstuna? Detta är ju omöjligt för dem, som icke känna båda orterne och kunna jemföra deras behof af kommunikationer, i förhållande till produktion och afsäliningstillfälle. Gr. von Rosen har fästat sig vid den omständigheten, att Regeringen nödgas se sakerna med underordnade tjenstemäns ögon, men jag frågar: hvilka ögon stå oss för sakernas betraktande till buds? Månne vi icke nödgas se sakerna med andras ögon, hämta ledning för vårt omdöme från enskildta personers berättelser, tidnings-artiklar o. s. v.? Medgifves detta, så hemställer jag, huruvida dylika uplysningar kunna anses tillförlitligare än de, som afgifvas af ansvarige auctoriteter. Jag hade i sanning icke väntat mig, alt Gr. von Rosen skulle hysa ett sådant förtroende till enskildtas, icke alltid opartiska, åsigler.
Så yttrar sig Moses: »Om någon tager sig hustru och äktar henne, och hon icke finner ynnest för hans ögon, för någon olust skull; så skall han skrifva ett skiljobref och få henne i handena, och låta henne utur sitt hus.» (5 Bok 24: 1.) Den enda här föreskrifna formalitet var således utfärdande af ett skiljobref, hvars gifvande var beroende endast af mannens tycke, ehuruväl andra stadganden i Moses lag visa hans syfte att försvåra äktenskapsskilnader, såsom föreskrifterna, att, om den frånskiljda hustrun blifvit tagen af en annan, och denne ock skiljt henne från sig eller dött, den första mannen ej fick återtaga henne, samt att rättigheten till Lag-Utskottets Betänkande M 19. 7 skilnad var förlorad, oni mannen hade förfört qvinnan, medan hon ännu var mö, och han i följd deraf, såsom enligt lagen kunde ske, förpligtats att taga henne till äkta. Äfvenså torde, såsom en uttolkare anmärker, det föreskrifna skriftliga skiljobrefvet ej alltid kunnat uppsättas utan anlitande af de lagklokes biträde, hvarigenom tid till besinning gafs och varningar måhända ej heller uteblefvo. Emellertid synes det vara otvifvelaktigt, att äfven Moses betraktade en äktenskapsskilnad utan mer grundade skäl till missnöje såsom ett moraliskt ondt eller hvad man på teologiskt språk kallar synd, från hvilket mer omfattande begrepp noga bör skiljas det, som enligt den borgerliga lagen ar otillåtet; ty ingen verldslig lagstiftare kan förbjuda allt, sorn är moraliskt orätt. Man synes dock hafva sammanblandat dessa skiljaktiga begrepp, då man i det Nya Testamentet velat finna de enda grunder, hvarpå den borgerliga lagen borde tillåta äktenskapsskilnad, nemligen, enligt Evangelisterna, hor och, enligt Paulus, egenvilligl öfvergifvande.
Så tillgår det äfven i Rikets öfrige Städer, der inga Lombarder äro inrättade, och ändock ej nöden synbarligen större ån i liufvudsladen , utan snarare i sjelfva "Verket långt mindre. —• l\fen den sorn genomgått Assistancens alla förvarings-rum , och lietraglat de mångfaldiga slag af panter der finnas, bl ifver snart öfvertygad derom, alt denna Inrättning vida öfverstigit gränsorna för sin bestämmelse alt endast vara, som man antydt. en tillflygl i nödens stund för de ringare och fattigare Folk-Classerne i Hufvudstaden. Visserligen finnes der en mängd af hylten, sour nära vittue om deras egares största nöd; och sista resourser; man så ■finnes der dock till en ännu större mängd pretiöse Guldoch Silfver piecer, Kläder oell Meubler och andra persedlar som vittna om ägare af högre stånd och lyckligare omständigheter; och om det skulle anses billigt, att Staten gjorde några uppoffringar för de förra, så vida dermed vunnes någon verklig nytta ; så kan det likväl aldrig blifva det i anseende till de sednare; heldst Statens krafter påkallas för långt vig - S ta t s - U t s kottets B e t än k a n d e n. 6<;p tigare, nyttigare och allmännare ändamål. Delta var ock Afflelningens tanka, der detta amne bereddes, Den trodde att Staten ej vidare borde borde befatta sig med cn Inrättning, hvars förmenta nytta endast tillkommer Stockholms Stad, oell årligen hostar Staten en betydlig summa, utasi alt den belt och hullet borde upphöra.
Deremot tror jag att om mina värde motståndare skulle vilja antaga mitt förslag, så hafva de all möjlig utsigt, att komma till den liberalism, som rikets ställning under n. v. förhållande till andra makter kan medgifva, emedan Konungen kan, i sådant hänseende göra hvad sorn behöfves, och dermed väl; ty att Hans statsråd icke skulle vilja tillstyrka och Han sjelf göra det, lärer väl ingen sätta i fråga. Jag tillstyrker alltså att Ståndet måtte antaga Hr Skogmans förslag. H. Ex. Hr Gr. Lövenhjelm, Gustaf: Jag instämmer till alla delar i Hr Skogmans förslag och anser det fullkomligen motsvarande konjuncturen i Europa. Jag anser att frågor om tullsystemet är vida mindre underkastade positiva sanningar än transitoriska förhållanden. Jag har nyligen varit sysselsatt med en för Sverige ganska vigtig handelstraktat. Jag hade den lyckan att få verkställa regeringens instruktioner och att dervid vara så biträdd, af kunnige och capabla män, att jag hade kommit till en traclat, fullkomligen önsklig, medförande betydlig nedsättning i tullen af värt jern, betydlig nedsättning å våra fartygs afgifter. Om denna tractat ännu stod att göras, om tidsskicket ännu öfverensstämde med dess ställande, så skulle jag visserligen tala för åtskilliga liberala bestämmelser i vårt tullsystem. Nu, då Europas konjuncturer hafva blifvit sådane, att alla statsekonomiska åsigler stå längst ned på alla regeringars mållistor och så långt ner, alt ingen mensklig vishet kan förutse när regeringen och nationalförsamlingen åter få tillfälle att sysselsätta sig med sådant, nu anser jag att Hr Skogmans förslag, på det aldra fullkomligaste motsvarar tiden, och att i tullsystemet förfara tidsenligt, anser jag vara det rälta förfarandet. Genom nämnde förslag är tillfälle alltid öppet för alla mått och steg, som kunna blifva lämpliga att taga. Om tullförhöjningen blifver icke nu fråga. Jag tror Den 31 Uaj f. ra. icke allmänna meningen vara stämd för tullförhöjningar, utan det handlar hufvudsakligast om nedsättningar å tullafgifter skola göras eller icke. De härvid förekommande frågor, ofta debatterade, äro kända af Eder alla mine
Med hvilka ord kan man bäst sluta teckningen af denna storslagna personlighets lefnad och död? – Inga ord torde passa bättre än de, han så nyss nedskrifvit öfver en annan. De lyda så: »Liksom äktenskapet har döden sin smekmånad, då klandret tiger och saknaden ensam för ordet.» CARL FREDRIK RIDDERSTAD. Första kapitlet. Första mötet och första intrycket. Till hvar och en af de sju minnesteckningar, som föregått denna sista, har hufvudpersonens namn alltid måst hemtas från dödens kalender. Och efter denna långa vandring genom dödens förgård kännes det rent af underbart att få pryda en skizz med namnet på en ännu lefvande man, och dertill en man, om hvilken det icke behöfver heta »den tid han var i sin lifskraft», utan om hvilken det kan sägas, »en man som ännu eger qvar rikedomen af sin intelligens och så många gnistor af den ungdomliga elden, att han blott behöfver den allra ringaste ansträngning af sin vilja, för att blåsa upp den till klar låga!» Detta sista har han, publicisternes trogne och faste banérförare, stark i sin rustning under en lång bana, äfven på senare tider haft tillfälle att ådagalägga. Liksom dessa så enkla memoirer började med skalden Dahlgrens Aganippiska brunnsinrättning, så måste äfven nu denna sista skizz ha sin härledning derifrån. Detta helt naturligt; ty det var under Aganippiska sällskapets högtidsdag på Björkön, som jag första gången såg hufvudpersonen i närvarande teckning. Midt under den lysande middagen, under det Atterbom och Dahlgren, hvad förut blifvit nämndt, täflade om att i ännu mera lysande tal gifva en sista fosforistisk glans åt säkerligen den sista högtid de båda förbundsbröderne firade tillsammans, blef jag bland hedersgästerne varse en ung man (kanske syntes han ändå yngre än han var 1840), som med lif och själ, och glas i hand, något senare lät talet i strömmar flöda från läpparne.
Setm åré<23erattelferna måtte, till trpefet beforbraé; 63:o af ben 30 <Dctober, angåenbe reglering af Utgifterna imber SXi£é<©tatené Slnbra <f)ufn3ub^itel; 64:o af famina bag, angåenbereglering af Alllmänna 3nbrag< nihgé<©taten; 65;o af famina bag, angåenbe 3»rbeböcfernaé granjbning; 66;o af famina bag, angåenbe åtjfiUiga omftänbigfyeter i affo enbe på leoereringen ocf> förmåltningen af ^ronané ©pannÄräntor;- 67:o of fommo bog, angåenbe reglering af Utgifterna imber 9Uf$*0tatené §ionbe «£)ufmub*§itel; 68:0 of ben 6 november, angående reglering af Utgifterna imber $ifö»0tatenö $rebje ^ufwuD^ttel; 69:o of fommo bog, angåenbe roerfftätlD revifion af De unDer £ommerce»QLolIcgium ftällbe fonDer od> mebel; 70:o of fommo bog, angåenbe föft jfattemanna*rätt å bet un< ber U(ricébaf)t6 ÄungégårD förr Ipbanbe ^efroinge Remman, tneb ber» till Iföranbe utjorb; 71 :o of beit 7 november, angåenbe prifet på bet fru t, forn från Äronanö förråb utlemna^; 72:o of fommo bog, angåenbe merfftällb granjfning af hemih fifta SUfebag beroiljabe ejttra ©totfcanjlag för $örf»ar$n>erfet till lanW, fann till fullföljanbe af @arnijon&0juff>u&- odj Slnbra £if»©årbetö (EafermbpggnaDer; 73:o of fommo bog, angåenbe tväcft fråga om rättighet för 0täbernaé €ntbcté» ocf) £jcnftemän, att Deltaga uti (Zivtl»0tatené ^enfioné^afa; 74:o of ben 17 november, angåenbe tiben för uppfägning af ränteljö, forn inom 0öDermanlanDö