Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ”lefvande” kristendom som nu finnes, så väl som de lefvande menskliga kunskaperne hafva dock, — utan gensägelse med många hedrande undantag från enskilda presters sida, — hierarkien till trots, banat sig en väg äfven hos oss ehuru mycket ännu kunde vara att önska, för att icke tili håde intellektuell och materielt hänseende stå efter andra nationer; men säkert är, att det framåtskridande, som uppenbarat sig i vårt land, icke skett med hierarkiens goda minne, ty då vore den icke längre hierarki, och portarne vore då öpnade för all uplysnings rätte Herre och Konung att draga derin. Men hierarkien vet bättre, den släpper icke taget så lätt; kyrkans symboliska höcker må, med den Heliga Skrift för ögonen, förbjuda allt verldsligt ingripande med väld i trossaker, och 1809 års Ständer må, i öfverensstämmelse härmed hafva upgjort i Grundlagare hvad förändringar som hälst, så kan dock icke hierarkien förgäta den gyllene tiden af sin magt efter Upsala möte 1593 och religionsplakatet 1663 samt det så mycket älskade Conventikel-plakatet af 1726. Det är nemi. bättre att sitta i det verldsliga regementet i representationen och stifta lagar och författningar för åkerbruk och bränvinsbränning, för aimée och flotta, än att uträtta den enda och uteslutande funktionen som prester enl. Guds ord hafva nemi. att ”predika Evangelium”. Det synes bättre att med 10 å 20,000 R:drs ärlig inkomst, tilläfventyrs sitta på StatsRådsbänkarne eller Biskopsdomstolen och dömma öfver irrlärighet samt sedan ”två sina händer” såsom Pilatus då han korsfäste verldens Frälsare.
N:o 293, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 171. Lades till handlingarne. ]NT:o 294, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 173. Lades till handlingarne. N:o 295, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 176. Lades till handlingarne. N:o 296, med svar å erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 186, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående beloppet af den behaglig tids förlänings-spanmål, som vid ledigblifvande Pastorat bör bibehållas, och om återstodens användande. Ståndet godkände de af Stats-Utskottet i Utlåtandet N:o 186 uppgifna och i Utlåtandet N:o 296 vidhållna förslag, med förtydligandet uti det senare Utlåtandet. N:o 297, i anledning af olika beslut öfver Utskottets Utlåtanden JN:ris 82 och 188, angående prolongation å arrendet af Edeby hemman. Voterings-proposi tionen godkändes. N:o 298, i anledning af olika beslut öfver Utlåtandena N:ris 84 och 190, angående prolongation å arrendet al Söderby hemman. Voterings-propositionen godkändes. och N:o 299, angående skiljagtiga beslut öfver Utlåtandena N:ris 85 och 189, rörande prolongation å arrendet af Barkarby hemman. Voterings-proposi tionen godkändes.
Jag vet att äfven bland jurister äro olika meningar, om detta stadgande är lämpligt eller icke. För min del skulle jag vara böjd att förena mig med Ilr von Hartmansdorff derom, att det fordrar en förändring; men anser att denna förändring bör göras, oberoende af det förslag som nu är ifråga. Om man linner det nu gjorda förslaget ändamålsenligt, så vet jag icke hvarföre man skulle afslå det derföre, att man äfven finner nyttigt att ändra grundlagarne i en annan del. Om man följer Ilr von Hartmansdorffs åsigt konseqvent, så kommer man derhän, att i händelse man icke kan borttaga alla fel i grundlagen, så bör aldrig någon ändring derutinnan ske. Den 4:de anmärknm lydde sålunda: ”antalet af högsta domstolens ledamöter lemnäs obestämdt, och skulle för hvarje tillfälle blifva beroende på löneanslags beviljande”. Denna anmärkn. är så till vida riktig, att tillökningen i högsta domstolens ledamöters antal skulle blifva beroende af anslags beviljande, emedan man måste antaga alt K. M. icke kan utnämna ett, just.-råd om K. M. icke är i tillfälle att lemna honom tillräcklig lön; men vådan af det nu gjorda förslaget synes mig icke stor, då grundlagen skulle komma alt innehålla, att det nuvar. antalet af högsta domstolens ledamöter skulle framgent blifva det minsta och således icke kunna minskas genom votering i förstärkt StatsUtsk. 5:te anmärknm innehåller att: ”hvarken grundlag såsom hittills, eller ens med säkerhet allmän lag utan möjligen särskildta 138 Den 19 Januari f. m. stadganden, komthe hädanefter att bestämma om nedre justitie-revisionen eller någon annan skall bereda justitie-ärenden till föredragning och afgörande i högsta domstolen”. Om förändringen antages, så linnes visserligen icke benämningen nedre justitie-revision i grundlagen ; men det är också endast namnet som här utgör skilnaden; ty nedre justitie-revision skall visserligen nu enligt grundlagens föreskrift bereda målen lill föredragning i högsta domstolen, men huru delta tillgår, beror på den instruktion K. M. för detta embetsverk utfärdar.
Delägarnes antal är ^5 och pensionsbeloppet är för närvarande 66|- R:dr B:ko årligen. 3:o En Enkeoch Pupill-kassa för Handtverks-klassen, ägande ett kapital af 5,097 R:dr B:ko och 33 delägare. Årliga pensions-beioppet är 5o R:dr B:ko. 4:o En Begrafnings-kassa för Handtverks-klassen. Cassans delägare äro 172 och den äger ett kapital af 795 R:dr B:ko, tillkommit hufvudsakligast genom inträdes-afgifterne. Vid en delägares död betala de öfriga hvardera 12 sk. B:ko och kassan utgifver till sterbhuset en begrafningshjelp af 4° R:dr Banko; och 5:o En Enkeoch Pupill-kassa för Stadens arbetsfolk. För denna kassa, likasom för den här ofvan i tredje punkten omnämnda, liar grundfonden bildats, dels genom frivilliga gåfvor af Stadens bättre lottade innevånare och dels genom inkomsten af anställde Sällskaps-spektakel m. m., och kassan har för närvarande elt kapital af 409 R:dr 21 sk. 4 rrst. Banko. Hvarje delägare erlägger årligen 4 Rtdr, hvaremot, efter hans död, enkan och barnen undfå en årlig pension af 20 R:dr nämnde mynt. Delägarnes antal är ännu endast 24. Stadens eldsläcknings-anstalter utgöras af: 1:0 4 större Slangsprutor, af hvilka hvar och en har sitt serskildta sprullag, bestående af nödigt befäl och omkring 60 arbetare för hvardera sprutan jemte vattenkörare, hvartill äro anslagne alla som hafva hästar. 2:0 En år 1839 inrättad frivillig Brandcorps, som har 2 lättare slangsprutor och en mängd annan redskap, dels för eldsläckning samt dels för menniskors och lösegendoms räddning och bergning ur anlända hus. Corpsen, som är indelad i 4 divisioner, har omkring i5o medlemmar. Under de nu ifrågavarande åren, har Staden lyckligtvis varit skonad från skada af vådeld.
Direktionens ofvan åberopade Protokoll, utaf de 90 ansökningar jag dels lemnat, dels skickat Fogelklou, endast 78 blifvit bifallna, hvilka, sammanräknade med de tre, de der, enligt bemälda Protokoll, varit adresserade, det ena till ombudsmannen och de tvenne andra till bokhållaren Himmelman, utgjorde 81; men då jag deremot, som den till Kongl. Hofrätten ingifna förteckning utvisar, oberäknadt de liqvider mellan kommissionärer och låntagare, som i vissa fall direkte skett, och derom jag icke kan förete något bevis, till redovisning af de förutnämnde mottagit 92 lån och således H sådana, för hvilka jag aldrig sändt eller lemnat ansökningshandlingar, så torde Höglofl. Kongl. Hofrätten äfven härutinnan finna det icke vara något kom missionärskap, utan det rätta ombudets enskilda förtroende, som satt penningarne i mina händer. Då jag nu, i afseende på de skäl Advokat-Fiskalen framhållit för sitt yrkande om påföljd efter 1 :sta och 2:dra §§ Ansvarighetslagen, tror mig hafva visat, hvad jag också i denna del af målet vid första rättegångstilifället sökte ådagalägga, att den öfverträdelse, för hvilken jag blifvit åtalad, icke är att hänföra till någon del af bemälde lag, återstår likväl att till vederläggning upptaga Advokat-Fiskalens åsigt om hvad lagstiftaren med det i 2:dra § Ansvarighetslagen stadgade strängare ansvar har velat förekomma. :>o I afseende härå inhämtas, att det från och med 1818 års Riksdag väl varit i det Reglemente, som för Bankoverkets styrelse och förvaltning vid hvarje Riksdag utfärdats, ledamöter i Bankodiskonten förbjudet att i egenskap af kommissionärer eller irilemnare för andra med låneansökningarnas ingifvande taga befattning, men att för ett sådant förbuds öfverträdande påföljd blifvit stadgad först vid 1834 — 35 årens Riksdag och fått inflyta uti ett moment af 9:de § i Banko-Reglementet för den 26
Ba/mst/erna, Amiralen von »5cöant2^ <ianrliekäclet ^fartmanslior/^, Lanrliekället /frgarrf^ Broeten trrevrMus, Bresicieoten Brosten set tersson, Orosskanlllaren ^s^ieön^ Orosskanlllaren ^c^erma», Brukspatron L-mgenöerg^ Lrosskancllare /Binberg, käöman /mnrfgren, Lagman /l/ontöan, käöman Vi anse att till enbet för lanclets penningeräkning ock w^ntfärkällanlle bör antagas ett silkverm^nt motsvarancle 18 sk. efter »66H ärs m^olkot eiler i k:<lr L:co, såsom utgör anöe c/röete/r kör alla sk Lanken nu akgikne kärkinllelser; men att prägling mä ske ej minclie ak rict största silkverm^nt än ock ä ett annat molsvaranile ^ L:clr L:co. Olämpligketen ak benämningen kiksgälcis ä ett siikverm^nt s^nes oss äter sä gifven att vi anse ökverLöcligt tillägga något villars i lietta akseeocie. Brosten ^grek/.- kag instämmer öeslo kslclre uti Len »k liers Lerlawöter vttraöe tanke om vtjenligketen att gikva ett silkverm^nt benämningen kiksgälös, 122 8latsoell 8:co-I7tsk. 8etänk. ?i:o 5. som jag K,ine, clet stätancie för allmänbeten om lie!» proclucten af LinanceLegleringen skulle blifva ett n^tt Riksgälclsmvnt.
Kommiitéen, som underrättat sig om de stora bränneriernas omfång här i landet, har antagit till maximum ett tillverkningsbelopp, större än i de största, och tillstyrker i underdånighet, att det må bestämmas till 27,000 kannor 6-gradigt bränvin i månaden eller på sex månader 162,000 kannor. En hufvudfråga, hvars lösning synnerligen tagit kommitténs tid och omsorg i anspråk, har varit sättet, huru bränvinsbränningen i större skala lämpligast och säkrast skall kunna beskattas. Huru föga nu gällande förordning i detta afseende uppfyllt sitt ändamål, då dess bestämmelser härom hvilat på det origliga antagande, att bränvinsbrännings-redskapens afverkningsförmåga förhåller sig såsom dess pannerymd, oberoende af pannans form, är fullständigt ådagalagdt nti ett serskildt härvid under Litt. D. i underdånighet bifogadt yttrande af én kommiltéens ledamot, hvilket kommittéen anhåller att få i denna del åberopa. Då det skulle stå föga tillsammans med upplysningens närvarande ståndpunkt att vilja begränsa sträfvandet till fullkomlighet uti närings-företag, och kommittéen visserligen icke hade kunnat våga försöket att stänga La och 2:a klassernas redskap inom gränserna af utritade former, om den ej på samma gång haft i sinnet alt tillstyrka den fullkomligaste frihet i inrättandet af red - BevillningsUtskottets Skrifvelse, N:o 6. skapen i 3:dje klassen, men med en sådan frihet åter oell tilllåtelse till ånganäs, begagnande i brännerier, ingen beräkning af tillverkningen efter patroerymd kan göras, så har komroittéen måst vara betänkt att kunna för denna klass föreslå en säkrare grund för beskattningen. I England roed ett ringa antal stora brännerier, vid hvilka mindre bränvinspanna än om 400 gallons eller omkring 600 kannors rymd ej m,å finnas, och med en hög afgift, går det an att hålla ständigt närvarande aocisbetjenter vid hvarje bränneri, och detta är enda vilkoret för möjligheten att, såsom der, genom kontroll å hvarje, kanna, sorn tillverkas, uttaga elen derefter bestämda skatten.
I afs:de åter å sådana problemer, som samme talare framställde under polemiken mot Hr Printzensköld, får jag blott anmärka, att en tok kan fråga långt mera än många kloka kunna svara på. Jag tror för min del, att stadgandet mycket väl kan tillämpas sådant det är, och anhåller derföre om bifall. Hr Printzensköld: Hr Cederschiöld har redan blifvit af Gr:ne Mörner och Lagerbjelke så fullständigt ' ederlagd, att jag har ingenting att tillägga, utom i afs:de å pardonsbref, hvilka Hr Cederschiöld icke tyckes känna till Det är visser ligen sannt, att sådane icke blifvit på sednare tider utfärdade, men detta hör icke utgöra något skäl för att borttaga stadgandet derom, då de ju framdeles kunna komma i fråga. Jag anliåller om bifall. Hr von Ehrenheim: Jag har ingalunda påstått, att ifrågav:de föreskrift skulle vara otydlig, utan endast orättvis, emedan enligt densamma vissa, och det minsta antalet, K. M:ts domar komma att karteras efter värdet, då deremot andra, som kunna gälla långt större intressen, skola taxeras till 13 rdr. Det är på denna grund jag önskar, att hela detta stadgande måtte utgå ur ITtsk:ts för öfrigt så förtjenstfulla arbete. Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr StatsRådet och Kommendören af Kongl. Nordstjerne-Orden Carl Johan Malmsten, hvilken å K. M:ts höga vägnar öfverlemnade Dess Nåd. Propos. till R. St:r, äng. pension a allmänna indragningsstaten åt aflidne professoren Anders Retzii enka, Emilia Sofia Wahlberg. Hr Cederschiöld: När man talar om ett lagstadgande i dess allmännelighet, synes det vanligen vara mycket enkelt att tillämpa detsamma; men förh:det blir ofta helt annorlunda, när man jemför stadgandet med något visst konkret fall. I fråga om föreskriften, det K.
Så ledsen hade hon aldrig förut sett honom. Han sade ej mycket, men hvad han yttrade var ord, som liknade » stingande törnen ». Slutligen för att af klippa tvisten tog han sin hatt och gick ut. Hon hann godt med att ångra sig och uppgöra plan till försoningen, innan han kom tillbaka. Han kom icke förr än på aftonen och såg äfven då dyster och nedstämd ut. Hon kände sig så varmt manad att flyga honom i famn och be honom om förlåtelse, ty hon kände, att det var hon, som vållat det hela, men hennes stolthet förbjöd henne det. Så gingo de där och sågo på hvarandra en stund. Det var dock han, som veknade först. Han gick fram till henne, slog armen om hennes lif och sade i mild ton: » Kom nu hit till soffan, så få vi sitta och språkas vid. » Men hen var motsträfvig, hon följde ho nom icke. Hon hade tänkt sig, att han åtminstone skulle komma ödmjukt bedjande — D å satte han sig ensam i kåsösen. Han for med handen öfver pannan, sänkte ögonen mot golfvet och såg riktigt bedröfvad ut. För några minuter lutade han ned hufvudet mot kudden — just samma kudde, emot hvilken hennes kind nu hvilade. Och det var henne ändå så kärt, detta hufvud, som hade hvilat där, att hon ännu i denna stund kysste kudden, då hon tänkte därpå. Men den aftonen var det för olyckligt. Det kom ingen försoning till stånd; slutligen tog mannen ett kallt godnatt och gick in på sitt rum. Men då var det slut med hennes styrka. Hon kastade sig ned i den tomma kåsösen, betäckte ansiktet med händerna och började gråta högt. O, hvad det grämde henne ännu, då hon tänkte på detta! Nu borrade hon ansiktet djupare in i kudden och försökte att tänka vidare. Men hon kände sig så trög och trött, och tankarne antogo så sällsamma former. Det föreföll henne, som om ban vore borta för alltid. Han var icke död, men han hade öfvergifvit henne. Det kändes så gripande, så hj ärtslitande, detta att tänka, att hon inte mer skulle få 1890 IDUN 72 höra den kära stämman eller kyssa de älskade läpparne.
Det skymmes åter af vågorna, det dyker åter opp, det synes klarare, ehuru ännu omsvept af vintertöcknet. Det närmar sig, det flyger på stormens vingar, det nalkas allt mer. Kaiken utbreder alla sina segel, vattnet brusar kring bogen. Våg på våg slår öfver däcket. Den aflägsne kryssarn kämpar lik en sjöfågel mot vågen. Vinden griper våldsamt i seglen, framåt, framåt i vildt kapplopp. Allt närmare Kaiken nalkas förföljarn. Redan urskiljes färgerna på flaggan som svajar på dess topp, redan synes kanonmynningarne vid dess bog. I vildt raseri stormar Ibrahim, renegaten, de unga rosornas ägare. Han utöser oqvädins ord öfver skepparn och matroserne, han hädar och förbannar. Men närmare, allt närmare synes förföljarn. Ett ögonblick står Ibrahim stilla, tyst med natt i blicken. Hastigt springer han opp. „Djefvul, du skall åtminstone ej vinna på min undergång“. Han går ned i rummet der de unga tärnorna bäfvande slutit sig tillsamman, utan att rätt veta hvad som föregår. „Sköna tärnor, hvart vi resa, det veten J alla. J veten hvad som väntar eder i Stambul. Hafven i hört sagorna ur tusen och en natt, hafven J hört omtalas det herrliga lif den sköna förer i en mäktig mans harem? Ett lif som är en väfnad af nöjen, af dans, af smycken och juveler. Vill herrskarinnan sofva, hennes slafvinnor fläkta svalka öfver hennes kind. Vill hon glädjas: de herrligaste danser uppföras på hennes vink. Vill hon prydas, hon säger blott ett ord och smycken, perlor och juveler hopas ikring henne, och indiens utsöktaste dofter stå henne till tjenst. I badet bland unga sköna tärnor leker hon bort dagen.
Jag bör väl ej sätta i fråga, alt afsigten med denna inrättning varit välgörande, ehuru den tillkommit genom Privata actier, och således från början varit ett enskildt Verk, Iivari Hans Majit Konungen lili en fjerdedel blott deltagit, ej eller bör jag neka, att då och då någon nödstäld för Ögonblicket blifvit hulpen ; mea jag är omöjligen i stånd alt inse huru den tdl en sådan grad kan anses nödvändig, alt Stockholms fattige Folk-Classer skulle den förutan bringas i största förlägenhet'och falla olyckliga offer i Ockrare. 1; händer. Månne intet eli så bes k afla dt påstående på en gång ådagalägger en otacksamhet emot Slaten och Staden, som åstadkommit så mångå barmbertighets-verk och fromma stiftelser, hvarigenom nödställde finna en säker hjelp och räddning, och eu orättvisa emot de menniskovänner af detta Samhälle, sorn ännu i dag med beredvillighet sträcka hjelpsamma händer åt den verkeligeu behöfvande. För ait bevisa nyttan och nödvändigheten af dylika Lånq-anstaltei’, hav man under disscussionerna i ämnet anfört, alt de för långliga tider tillbaka blifvit införde i de flästa Stats-Utskottets B e t. ä n k a n cl en, 6e,5 Europeiska Städer, och der ännu begagnas. Ja! ville nian hernia skäl lör beståndet af en sak från dess ålder och allmännelighet, så har i sanning Lombard-inrältnihgeu mycket sorn talar för sig. Redan under Påven Pius 11 anlades år i/j64 den första Läne-Bank i Peruggia af Fransisca ner -Munken Barnabas lutera nan ens is och Juristen Fortunatus de Ca polis. Detta sinnrika och lönande infall vann så Påvens bevågenhet, att sådane Banker på hans uppmuntran biel vo inrättade po många andra ställen 1 Kyrko-Slaten, och tid efter annan i hela Italien, Kärnberg var den första i Tyskland sorn fick erfara följden af denna Inrättning vid slutet afiSrde Sedet.
Nro 7 denna gång blifvit behandladt hos R. o. Ad., må antaga betydelsen af prejudikat för framtiden, hvarigenom en ökad svårighet skulle upstå att lösa samhällets dyrbaraste fråga, bär jag ansett det vara min pligt att reservationsvis anmäla min protest deremot. Jag reserverar mig således mot den tydning, som blifvit gifven åt 56 § R. F. att den skulle lägga hinder för Stånden att, såsom gemensam tanke yrka antagandet af någon annan grund för en föreslagen grundlagsförändring, än den Const.Utsk:s majoritet godkännt, eller sträcka reformen i någon del öfver den gräns, besagde Ulsk, behagat updraga. Vid föregrde riksdagar har intet Stånd blifvit underkastadl en sådan inskränkning, och vid denna endast R. o. Ad. Jag reserverar mig ock emot den af R. o. Ad:s majoritet hyllade grundsats att, med stöd af föreskriften i ofvan åberopade §, anse hvarje förslag lill gemensam tanke så bundet inom den form, hvarunder det framställts, att någon — äfven den ringaste — af diskussionen föranledda, ändring i ordställning ej kunnat medgifvas. Oberäknadt den motsägelse, sora en sådan grundsats i sig sjelf innebär, då fråga är att tillvägabringa gemensamhet i fleras tankar, jäfvas den af prejudikaterne från föregrde riksdagar. Vid 1840 års riksdag förekommo dylika ändringar i flere förslag till gemensam tanke. Jag reserverar mig vidare mot den tydning, man gifvit åt 29 § Riddarh.Ordn., alt denna § skulle ålägga hvarje ledamot, Den 4 Juni f. m. 447 som gör anmärkn. mot ett Const.Utsk:s förslag till grundlagsförändring, att afgifva sådan anmärkn. skriftligen, vid äfventyr att den ej annars kunde uplagas till föredragning inför Ståndet. Besagde § lyder: ”Väcker någon mundtligen en fråga, som på bordet lägges eller remitteras, eller med de öfrige RiksStm kommuniceras, bör anförandet till prot. dikteras och afskrift deraf till bordet aflemnas innan nästa plenum”.
Lån, sorn möjligen under år 1829 kunde komma att utgå, belöpte sig till 12,43i, samt-återstående andelar af andra, under nämde år bifallna, men endast lill större eller mindre belopp lyflade Lån till 47*627 R:dr, så att, i förhållande lill redan pröfvade och godkände ansökningar, en brist af 3,546 R:dr 24 sk. 5 r. uppstod, och följakteligen någon tillgång till nya Lån för samma år icke var att påräkna. Emedlertid utlemnades år 1829 af de dertill tillgängliga medel, å redan beviljade Lån, såsom första hälfter R:dr 2,116: samt i sednare hälfter och ytterligare andelar . — 28,159: Tillhopa R:dr 80,275: Sedan Rikets Ständer derefter vid detta års början tillåtit, att de år t 828 sökta och af Ca neel lie-Com missarierne .tillstyrkta samt af BancoFullmägtige till bifall godkända Lån, som i brist af tillgång ej förut kunnat meddelas, till ett sammanräknadt belopp af R:dr 87,696 R:dr, fingo af inflytande afbetalningar å äldre Odlings-Lån, i likstämmighet med 1823 års författning, utgifvas, .så hafva Fullmägtige reparterat berörde Summa R:dr 87,696 att, med R:dr 55,318 till 26 större, och med R:dr 32,878 till 62 mindre Odlingsförelag, termin vis utgå. Genom en Låntagares afgående har totala anslaget blifvit nedsatt till 86,696, hvaraf följande Län undfå: Södermanlands 1 R:dr 2,326: Stora Kopparbergs 2 . — 1,180: Jönköpings . 3 • — 1,900: Östergöthlands 4 . — 2.2 02 1 Nerikes . 3 . —- 9,276: Kronobergs . 1 •• — 5,688: — —• Hallands .
i enkelt förköp och 6 (sex) kr. i dubbelt. Om affären i konstnärligt hänseende höjdes i samma proportion, vore ju mindre att säga. Vasateatern uppförde i tisdags för första gången Gustaf af Geijerstams 3-aktsdrama » Sacha », ut arbetadt — enligt uppgift — efter ett till författaren anonymt insändt manuskript. » Sacha » har förut med framgång uppförts i flere landsortsstäder af ett särskildt för denna pjäs bildadt sällskap under direktör W. Rydbergs ledning. På Vasateatern skulle nu emellertid de förnämsta rollerna utföras af några bland denna scens bästa krafter, medan själfva titelrollen, den tolfåriga gossen Sacha, fortfarande skulle uppbäras af eleven Karla Strandberg, hvilken på Rydbergsturnén i den samma väckt en nästan » sensationell!) uppmärksamhet och äfven i Stockholm tidigare gjort sig förmånligt känd sedan » lille Eyolfs » dagar. Dessa förenade omständigheter, väl ägnade att intressera, hade försatt premiérepubliken i förväntansfull spänning. Det torde dock icke kunna döljas, att framgången i hufvudstaden helt visst ej motsvarade dessa förväntningar. Den är både dramatiskt verkningsfull och skakande, denna historia ur ett nutida olyckligt äktenskap, som författaren med stor scenisk rutin gifvit, men de upprörande scenerna verka med en allt för tyngande pinsamhet, synnerligast det stackars brådmogna barnets offeröde — det skuldlösa barnet, hvilket ur sin ovetenhet slungas midt in bland de onda makternas spel, mellan den förfallne drinkaren fadern, den ömt dyrkade, men vilseförda modern och dennas hänsynslöse älskare, och hvilket krossas under öfvermakten genom en själfvald, våldsam bråddöd. Utförandet var i flere afseenden förtjänstfullt. Fru Håkansson som den olyckliga furstinnan Marie lade på nytt i dagen sina eminenta tragediénne-egenskaper. Vi ha dock understundom förr funnit rikare nyanser i hennes spel — det tycktes oss denna gång en smula uppskrufvadt och monotont, hvartill emellertid helt visst rollen själf lätt ger anledning. Hr Svennberg som hennes tillbedjare, Ivan, spelade med öfvertygande glöd, men på samma gång med måttfullhet.