Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Banco bot, vägra beslagare att på ofvanberörde ställen visitation företaga; desse vare icke eller något ansvar för densamma underkastade, oansedt någon förbrytelse ej upptäckes, såvida visitationen icke företages emellan ”kl. Nio o;.i aftonen och Fem om morgonen,då, i händelse någon förbrytelse icke skulls finnas vara begången, beslagaren bote Trettiotre Riksdaler 16 sk. Banco, egares ensak; Och få Utskotten vidare, i sammanhang härmed, föreslå, alt, i den underdåniga skrifvelse, som vid förslagets till Författningen öfverlemnande kommer att till Kongl. Majrt ingå, Rikets Ständer anhålla, det Kongl. Majit täckes» vid Författningens utfärdande låta i en not till 60 §. för allmänhetens kännedom til ordalydelsen införa de i 3 momentet åberopade lagstadganden. Vid 6/f att orden, ”och medfJ som förekomma på tredje raden af andra momentet och genom tryckfel origtigt influtit, mätte u* teslutas, hvarigenom berörde moment erhåller följande lydelse: x4 BevA Lagsamt Allm, Besv.- och Ekon. Utskottens Utlåtande, N:o i5. Vid böters förvandling, som skall ske till fängelse, svare emot böter, till och med . io R:dr « * • 7 dagar från to a5 — i4 d:o — 35 5o — 2i d:o — 5o ■ ioo — 3o d:o — ioo — —- i5o — 45 d:o —- i5o —• ■—■ 200 •— 60 d;o eller två månader 0. s. v. Ej må dock någon för bristande boters tillgång mer än ett år i fängelse hållas., ehvad belopp böterna må utgöra Under fängelsetiden bör fången till arbete hållas. Vil 66 i*, alt denna §. måj till mera förtydligande, erhålla följande förändrade redaclion: Åf denna Förordning bör alltid ett exemplar finnas ‘k? hvarje stålle, " der försäljning af bränvin i minut eger rum, i försäljnings-rummet anslaget, vid bot af Tio R:dr B:co.
Horn anfört röride den våda, hvarpå jag sökt fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet, ocb som består deruti, att den ökade conlanta uppbörden, ifall förslaget bifalles, skulle verka menligt på penningerörelsen, anhåller jag att få upplysa Hr Grefven derom, att jag ingalunda förbisett hvad Utsk. föreslagit i afseende på verkställigheten af dess tillstyrkande, emedan jag ganska väl vet, att Utsk. icke kunnat, tverlemot lag och laga stadgar, bryta mot privaträtten och tillstyrka att de indelta räntorna skulle emot nuvar. indelningshafvares begifvande uti penningar förvandlas; men jag vet äfven, alt dessa indelningshafvare icke äro odödlige, utan måste förr eller sednare från sina innehafvande tjenster afgå; och när så skett, frågar jag om icke vid uppbördstermioen den conlanta uppbörden kommer att ökas med mer än två millioner r:dr, och om icke följden deraf skall blifva den olägenhet jag nämnde. I afseende på hvad Hr Grefven yttrat rör:de stabiliteten i vårt mynt, så får jag blott erinra, att vi tillförene haft ett slabelt mynt gnranteradt af R. St.; Den 4 November c. m. J27 men huru det gått med delta mynt, det veta vi alla, och livad som han hända i framliden vela vi icke. Måhända han det blifva för räntetagarne en verklig välgerning att få behålla sina indelningar, i stället för att få dem förvandlade i penningar. Hvad det beträffar, alt rörelsecapitalet ökats i den mån sorn behofvet deraf tilltager, hvarom Gr. Horn äfven behagat yttra sig, så medgifver jag visserligen alt rörelsecapitalet, ökas och att privatbankerne äfven på sätt och vis bidraga till detina ökning; men så länge R.
Herr Lefren, Johan Pehr: StatsUtskottet bar i förevarande Utlåtande N:o 414> afgifvit i anledning af återremiss af Betänkandet N:o 383, angående sättet för upptagande af det Lån Rikets Ständer, genom bifall till Utskottets Betänkande N:o 382, beslutat, låtit inflyta följande mening: Ibland de skäl, som föranledt Utskottet tillstyrka Rikets Ständer det ifrågavarande Lånets upptagande, har såsom af prcemisserne till det återremitterade Betänkandet synes, jemväl den omständighet ingått, att en sådan åtgärd skulle i sin mohn bidraga till undanrödjandet af de olägenheter, som vanligen åtfölja ofvergången från ett mynt./örhåillande till ett annat, äfvensom gifva styrka åt Bankens Silfverfond 9a Den 3 Mars f. m. till realisationens fortskyndande. Och dd förslaget örn lånets upptagande, fastän dess hufvudsakliga syftemål är att bereda understöd ät gäldbundne jordägare, således skett jemväl under förutsättning, att Rikets Ständers beslut om myntbestämning och realisation gär i verkställighet, hvilket beslut blifvit till Kongl. Maj:ts bifall öfverlemnadt; får Utskottet, i anseende till den inverkan, som desse bägge åtgärder på hvarannan äga, föreslå att Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts Nådiga ompröfvande i underdånighet öfverlemna, att, i sammanhang med Dess Nådiga sanction å den af Rikets Ständer i underdånighet f öreslagne m yntbestämning och realisation, äfven utsätta tiden, då det nu faststäldta lånet må taga sin början. Rörandes, i händelse Rikets Ständer sådant bifalla, hufvudgrunderna för upplåningen härefter rättas. Emot denna stylisering hafva åtskillige reserverat sig, och ibland dem äfven jag. Vi ansågo, att nian ej borde uttrycka detta samband emellan lånet och realisationens sanction, emedan vi togo för afgjordt, att Rikets Ständers beslut skulle blifva sanctioneradt, och att detta icke felslagit, derom äro vi nu förvissade.
Raab, har jag icke något att tillägga, utan får jag blott anhålla om bifall till IJtskds förslag. Hr De Maré: Med den erfarenhet, jag kan hafva, finner jag det vara ganska tillräckligt att bibehålla den latitud, som nuvarande författning medgifver, nemligen att få bränna ^ utöfver det anmälda beloppet, mot erläggande af samma skatt. Om jag, efter 1,000 kannor pr dag, har rätt att bränna 27,000 kannor pr månad, vore det en dålig kalkyl att icke kunna beräkna sin tillverkning, och man kunde gerna i motsatt fall stå sin risk. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels Den 6 Maj e. m. 113 dels bifall till och dels afslag ä Utsk:ts ifrågavarande hemställan, blefvo särskilda propos:r å dessa yrkanden framställda samt med blandade ja och nej besvarade; hvarefter och sedan propos. å bifall lill Utsk:ts hemställan blifvit lörnyad samt likaledes med många ja och nej i blandning besvarad, ytterligare propos. på afslag å samma hemställan gjordes och besvarades jemväl med blandade ja och nej; hvaruppå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han funnit den sednast gjorda proposm vara med öfvervägande ja besvarad. Efter det votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 2 gjorda hemställan i afseende å § 22 al föi ordningen angående bräuvins tillverkning, röstar Vinner nej, afslår R. o. Ad. ifrågvide hemställan.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 18. Nej — 17. 22:dra §:ns text. Gr. Mörner: I denna paragraf har Utsk:t infört det stadgande, att tillverkaren skulle hafva rättighet att till K. M:s Befh:de med posten öfversända afgilten för öfverskottsbränvin.
Det var redan uppbyggligt att bevittna, hurusom dessa hundratals tidningsmän och tidningsmaninnor af ej blott olika nationaliteter och tungomål, från skånskans grötlena legato ända till norrländskans spikhammarlika staccato, utan äfven af de mest skilda politiska och estetiska riktningar, hurusom de nu sutto som säta knäkamrater vid de festligt dukade borden. Ännu uppbyggligare var det att se dem äta med den mest ostörda matlust, dricka, konversera, glamma, hurra vid skålarne samt först och sist trycka — trycka hvarandra utan ätskilnad till höger och venster med en lika skinande belåtenhet, som om de varit stadda med tryckningen af sina resp. i prenumerations väg raskt och stadigt växande tidningar. Det var en syn, som gaf en försmak af den sälla, profetiskt bebådade tid, då » kor och björnar skola gå i bet, och lejonen skola äta halm såsom oxar. » Emellertid var nu denna endrägteliga samvaro och samätning egentligen intet annat än en återspegling af den beundransvärda, att icke säga underbara harmoni, som bildade sjelfva grundvalen för hela festen, harmonien mellan de fyra värdarne. Underbar ja, ty man bör komma ihåg, att dessa fyra värdar, dessa fyra hufvudstadstidningar, ingalunda i allmänhet framställa bilden af en i stilla frid på ängen vegeterande fyr-väpling. De bilda tvärtom sins emellan rätt stridiga motsatser och utgöra ganska typiska representanter för de fyra temperamenten. Värdarne voro nämligen det ärftligt-koleriska Aftonbladet, det protektionistiskt-melankoliska Nya Dagligt Allehanda, den ungdomligt sangviniska Dagens Nyheter och det halfofficiöst-flegmatiska Stockholms Dagblad. Och trots dessa motsatser hade de vid detta tillfälle samarbetat på ett sätt, som ingifver de rikaste förhoppningar för framtiden, den, såsom man far hoppas, snara framtid, då harmonien dem emellan skall varda en konstant företeelse. Det varder en gyllene tid för Sveriges eller åtminstone Stockholms tidningsmän. Förverkligadt varder då på dem det löfte, som Cvrus, enligt livad vi minnas frånskolbänken, gaf sina perser efter en for dem tillstäld bankett, det ' löftet nämligen att de skulle hvar dag ia lefva lika kräsligt.
Vid öfvervägande hlraf och som det uti 8 §• af 25 Cap. MissgerningsBalken stadgade särskildte bötesansvar för den, som, oträngd, i vredesmod, drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat vapen emot annan, ändå att skada derigenom ej sker, har sin grund uti möjligheten, att, genom sådane vapens ovarsamma behandling , lif kan spillas eller eljest svårare skada inträffa , utan att minsta uppsåt att skada göra varit för handen; men ett olika förhållande inträffar med de af Myrin upp - 68 LngUtskottets Betiinknndeit, gifne tillhyggen, hvilka, utan särskild han. daverkan, icke kunna medföra någon skada, och för hvilkas begagnande något sär. skildt ansvar således icke är lämpligt utöfver den påföljd, som allmänna Lagen bestämmer för de mer eller mindre svåra åkommor, hvilka med dem kunna tillskyn. das j alltså har Lagutskottet icke funnit skäl, att för sin del tillstyrka bifall af motionen; hvilket dock till Riksens Höglofl. Ständers vidare pröfning vördsammeligen hemställes. Stockholm den igMartii 1823. Ankom d. 4 April 1823. Betänkande, i anledning af Herr Borgmästaren Arvidssons Memorial, ovi rättighet får Under Domare, att enär någon Lag eller Förordning, anses tarfva förbättring, derom hos Riksens Ständers Justitice Ombudsman göra anmälan, för att genom dess Ämbetsåtgärd den nödige förklaringen erhålla. Herr Borgmästaren Arvidsson har uti Memorial, som Väilofl.
Men den alltid fyndige Hans Johansson uttänkte snart ett sätt att stuka dem för deras inbillade öfverlägsenhet. Så fort de började förhäfva sig med sina glosor, så inledde han genast med mig en diskussion i pedagogik, ett ämne, som ej studeras vid elementarläroverken och som derföre var väl egnadt att ingifva dem aktning äfven för våra studier, änskönt dessa ej omfattade döda språk. Det dröjde ej heller länge, innan vår pedagogik i grund och botten förqväfde gymnasisternas klassiska ogräs. Men något serdeles intimt umgänge mellan oss seminarister och gymnasisterna kunde aldrig utveckla sig. Fram på våren blef jag kallad till beväringsmönstring (jag hade nemligen redan fyllt mitt tjugonde år). Att anmäla mig till värnepligtens fullgörande på Hallands bataljons exercished, Skedala, fann jag föga lämpligt till följe af den långa, besvärliga resan dit, dock, upprigtigt sagdt, mest af det skäl, att jag derstädes ej kunde undgå att råka i beröring med min gamle jemnåring och vedersakare Sven Jönsson på Lyngen. Jag inställde mig således på mönstringsdagen å cellfängelset i Göteborg och lät mönstra mig till Göta artilleriregemente. Helst ville jag naturligtvis sluppit ifrån hela exercisen, hvilken aldrig tilltalat mig, hvarföre jag också gjorde ett försök att erhålla befrielse på grund af närsynthet, något som dock ej lyckades. Omkring 14 dagar före terminens slut måste jag således lemna mina fredliga studier för att inställa mig på regementet. Af sparsamhetsskäl hade jag underlåtit att skaffa mig några egna uniformspersedlar, utom en beväringsmössa n. b. Häruti gjorde jag emellertid en dumhet, som jag sedermera fick bittert ångra, ty i kronans kläder måtte jag hafva sett allt annat än prydlig ut; byxorna voro för korta, tröjeller, som det heter, kollett-ärmarne för långa, ja, hela uniformen tedde sig snarare som en komediantkostym än som en krigaruniform. Jag sökte med all magt att få göra utbyte, men omöjligt; det såg nästan ut, som om vederbörande haft serskildt nöje af att se mig utstyrd på detta löjliga sätt.
63 3;dje i denne månad remitteradt Memorial af RiksdagsFuJlmägtigen Oloj Carlsson från Ostergötlands Län, bar bemälde Riksdagsman, med fästadt afseende å Skjutsningsbesvärets tyngd, ansett någon annan utväg till lättnad för den betryckta Kronooch Skatte.Allmogen, som ensam besväras af Kronoskjuts, icke nu mer ega rum, än att äfven Frälsehemmansägare deruti deltaga; Och, ehuru Riksdagsmannen erkänner, att ett nytt betungande såmedelst tillskyndas Jordegare, hvilka derigenom kunna påstå sig lida intrång i en dyrare förvärfvad egande Rätt, så ser Riksdagsmannen sig likväl nödsakad, enär en mera gynnad Medborgare i Samhället icke bör ega rätt undandraga sig den minskning i sina fördelar, som för Fäderneslandet är nödvändig, under ett allmänt, på annat sätt ohjelpligt, betryck, föreslå, att alla Frälsehemman, utan åtskilnad, må förklaras skyldige till lika deltagande med andre hemman, så val i Kronoskjuts, som Hålloch Reserveskjuts, både i Fredstid och under Krig.' Hvad sålunda blifvit yrkadt, har Utskottet till pröfning förehaft; — Och, som Frälsehemmans befrielse från skjutsningsbesväret är en dem uti Författningarne tiilaggd förmon, som genom samtelige RiksStåndens i Kongl. Kungörelsen den 6 April 1810 innefattade Concessioner blifvit ytterligare bekräftad; och nämnde förmon ingått 64 Btsv» och Elion. Utsk. Betdnkanden. uti Frälsehemmans värde, hvilka, med be* räkning deraf, blifvit ärfde och förvärfdej Alltså, och då, i öfrigt, BondeStåndet eget lika rätt med öfrige SamhällsClasser, att en sådan egendom, som den i fråga varande» besitta, anser Utskottet sig icke ega anledning, att å ifrågavarande Motion tillstyrka ett bifall, hvarigenom egande rätten i sä betydlig mon skulle förnärmas, hälst dä man icke lärer vara i tillfälle, att för mistningen af samma förmon anvisa vederbörande någon ersättning.
För gymnastik, målskjutning och fälttjänst m. m. hade jag ingen utpreglad lust, hvarföre jag också med tystnad förbigår både lärarne och öfningarna i dessa ämnen. Ritläraren, som var Norrländing, var enligt sin natur ganska fåordig och sade han något till eleverna, så blef det mycket opersonligt, och alltid i lidande (passiv) form. T. ex. »Här fås inte gås eller stås eller promeneras eller konverseras, utan här skall sittas ner och ritas!» – »Has det något gummi?» Svar: »Ja, det has.» O. s. v. Han gjorde intet stort buller af sig, men var mycket flitig att handleda en och hvar och alla och visade tydligt intresse för dem, som hade anlag för den sköna konsten. Alltifrån början fästade han sin uppmärksamhet vid min säkra hand (jag hade ju öfvat mig i teckning redan som gosse – hänvisas till mina afbildningar af Jerusalems tempel, öfverstepresten m. fl., som troget förvarades i mitt hem!). Jag slapp snart att rita raka streck, rätliniga figurer och cirklar och fick före någon annan börja med svårare såväl figurer som landskap efter planscher. Särskildt nedlade jag hela min själ i ett vackert granskogsmotiv, som jag tänkte sätta inom glas och ram och skänka min kära moder i julklapp. Om musikdirektören vill jag endast säga, att han var en intresserad och gladlynt lärare, som gjorde sina lektioner trefliga och efterlängtade. Han höll sångens fana högt, så att »herrar seminarister» i staden voro kända både såsom utmärkta körsångare i kyrkan och såsom förträffliga serenadgifvare. Efter lärarne kommer jag till kamraterna. Under första terminen var det egentligen endast på lärorummet, som jag träffade mina kamrater, ty jag ansåg mig aldrig hafva tid att deltaga i deras nöjen och förströelser. Min närmaste man och ende sidokamrat (jag råkade, såsom jag förut nämnt, att få sista platsen i klassen, alldenstund jag var den siste, som anmälde mig till inträde vid läroverket) var den Andersson, som antog tillnamnet Andréen. Han var ganska trög och dertill föga begåfvad, men icke dess mindre kitslig och framförallt äkta »kungligt svenskt» afundsjuk på mig.
I sammanhang med förevarande ämne, får Utskottet anmäla, att Utskottet vid Protocollernes låsning inhämtat, det RiddarhusDirectionen, i anledning af derom gjord anhållan, genom beslut den 25 Julii 1818, tillåtit f. d. ExpeditionsSecreteraren C. F. Rothlieb, att för Descendencer, hvilka ifrån Riddarhuset kunna utbegära» och af honom, efter derom inför Directionen gjord anmälan, författas och utskrifvas, uppbära lösen emot förbindelse å hans sida, att vid förefallande tillfällen biträda genom meddelande af de Genealogiske upplysningar han kunde äga; men då Utskottet i afseende på denna omständighet funnit, att ehuru på den tid tillåtelsen lemnades anledning dertill kunnat hämtas från Rothliebs befattning med utgifvandet af en ny HandMatrikel, och hans anställande såsom Extra RiddarhusCanzlist vid den då korrt förut slutade Riksdagen; likväl och då det icke år möjligt för Andra RiddarhusCanzlisten, att enligt sin skyldighet hafva vård om Riddarhusets Genealogiska handlingar, derest någon person, ej tillhörande Riddarhuset, jemväl skall till de samma äga fritt tillträde, samt tillåtelsen, att emot lösen utbekomma Genealogiska Utdrag, in.' refattar ett medgifvande, som verkar på andra RiddarhusCanzlistens rått, anser Utskottet, enär i öfrigt någon anledning nu mera icke syne» förekomma, till den förmodan, att Riddarhuset skulle kunna i Genealogiskt afseende hafva någon särdeles förmån af Rothlieb att förvänta, sig böra till Ridderskapet och Adeln hemställa, Bil, till Ridd. o. Ad. Pr. ,Vir. Band. g. Dett II Augusti e. m. om icke den honom i ofvanberörde måtto gifns tillåtelse må för framtiden upphöra. §. 4. Denna §., som blött innefattar ett uppråknande af utslocknade och tillkomne Ätter på Riddarhuset sedan sista Riksdag* torde icke fordra något särskildt yttrande* §. B:
Om nu detta är i olag, så är nuvar. bankostyrelsen orsaken dertill, efter de icke hafva skaffat sig nya 56 Den i3 Juli. purapstockar, som gå under jorden och in i huset. Någon uppfordring af vattnet öfver skeppsbron tili banken behöfves alldeles icke, ulan man skulle med den nuvar. vallenuppfordrings-anstalten lill och med kunna dränka upprorsmän, som försökte storma huset, om banko-styrelsen hade ordnat den nuvar. vattenuppfordringen. Helt annorlunda är förhållandet vid riksg:s-kont:s hus. Nu skulle staden icke allenast bygga kaj, ulan äfven contre-escarpe, grindar o. s. v., och till dessa grindar får icke staden nycklarne, så att de kunna läsas igen för riksg:s-kont., utan det är riksgtskonl:s grindar och kontoret har nycklarna till dem. Jag kan icke förstå denna farhåga för upplåtande af stadens egendom, då det såsom här, kan ske till allmän oell enskild nytta. Jag måste säga att jag icke är ibland dem som gerna inkräkta på Statens fasta egendom, utan att ändamålet skall vara kändt och erkändt nyttigt; men deremot förklarar jag öppet och högtidligt att öfverallt der en sådan upplåtelse är påtagligen nyttig för det allmänna der bör den ske; ty eljest förbiser samhället sitt ändamål att fortgå till ett bättre. Hr von Hartmansdorff säger att det är R. St. som rå om och hafva att disponera öfver riksg:s-kont:s och bankens hus, men det är icke så: Svenska folket, nationen, samhället är det, som rå om både riksg:s-kont:s och bankens hus, och det är således icke R. Sl:s intresse som vi hafva alt bevaka pä något sätt, utan det är svenska folkets intresse. Jag förnyar min begäran om bifall till Utsk-.s betänk. Jag skulle hafva instämt i Gr.
Doktorn till trots, satt han halfklädd i gungstolen — »om jag ligger, så kväfs jag ... låt mig vara i fred!» Ah-ja, det var sant, Valentin Janson — han förde handen långsamt öfver pannan för att reda sina intrasslade tankar. Kusin Margit och kaptenen! Hvar je ingrepp från det hållet måtte man väl vetat akta sig för, eller hur? Redan på ångbåten i höstas å-nej. En snabb blick, berättande tunga och ett vant handlaghan kände till det där. Janson var ingalunda någon lämplig förtrogen, allra minst när det gälde en ung flicka, sådan som Margit. Han var opålitlig, och hans fysiska makt, icke styrka, oberäkneligt farlig för kvinnor; det förstod Sixten mera än väl af gamla, gemensamma hufvudstadsminnen. Han började känna en växande oro, som stegrade hans misstänksamhet och beklämning, oaktadt han ständigt fruktade att vilseledas af sin sjukliga öfverretning. Det hela var troligen ett mycket vanligt sammanträffande, han gjorde sig naturligtvis skyldig till ett misstag, för långt drifven omsorg ... en mycket sen omsorg. Alldeles ofrivilligt hade han ju blifvit lämnad utanför den krets, hvari hans tankar rörde sig — huru kunde han då ha gagnat henne? Dessutom höll hon sig på sådant afstånd. — Han plågades af att sitta stilla, men saknade vilja och krafter att flytta sig; ringklockan stod bredvid honom, behöfde han hjälp, så var det bara att sträcka ut handen. I detsamma strömmade bloden häftigt till hjärtat, och han kände sig både varm och glad öfver ett plötsligt infall. Ja, ja, det måste han ha reda på — han knackade på fönsterrutan och vinkade åt stadens student, som just gick förbi, snedt öfver gatan. Herr Edvard var helt röd och förvånad, när han steg in öfver sjukrummets tröskel. Bakom honom, i dörröppningen, skymtade faster Jettas allvarsamma ansikte; hon hade ganska motvilligt visat vägen. I början kunde studenten icke alls bemästra sin glada förvirring. Han viste så väl att han alltid beundrat Berger, ehuru i hemlighet; och likaså viste han att ”Valentin Janson varit endast ett dåligt surrogat under lediga stunder. Alldeles säkert.
Om adressen på stället, dit sakerna skulle föras, kunde bärarne, på vår förfrågan, ej lemna någon underrättelse, utan nämnde endast, att den herren, som skickat dem, inväntade deras ankomst vid Husarbron för att sedan följa dem hem. Lika litet ville han, såsom jag sedermera fick höra, uppgifva sin nuvarande bostad för de gamla kamrater, hvilka han fortfarande uppsökte för erhållande af väl behöfliga penninglån, hvadan också dessa lån, efter det som inträffat, naturligtvis blefvo både få och små. Jag funderade rätt mycket öfver, huru han, utan att sjelf förtjena något, skulle kunna existera, då han nu jemte sin egen allt annat än sparsamt anlagda person äfven hade den unga flickan att försörja. Att han kunde vara nog oförsynt att ytterligare begära och emottaga understöd af den rike gästgifvaren, hvilken af ryktet utpekats såsom hans tilltänkte svärfader, det föreföll mig fast otroligt. Så var likvisst förhållandet till en början. Men det dröjde ej så synnerligen länge, innan både hans kärleksäfventyr och hans hastiga afslutande af studierna på seminarium blefvo bekanta äfven i den aflägsna Vestgötabygden, utan tvifvel genom bref ifrån Wallin, som hade sitt hem i samma trakt, och sedan må man väl ej undra öfver, att äfven denna hjelpkälla hastigt och totalt utsinade. Hvad mig sjelf beträffade, så måste jag medgifva, att jag den närmaste tiden efter katastrofen kände mig ytterst nedstämd, ja, hvarför icke rent ut säga olycklig. Det hjelpte föga, att jag sökte öfvertyga mig sjelf om, hvad som egentligen var ingenting mer eller mindre än ett sakförhållande, att de båda, såväl Emelie som Tegnéhr, genom sitt uppförande gjort sig fullkomligt ovärdiga hvarje ömmande åtanke, ja, till och med hvarje tanke. Jag tänkte på dem likafullt både dag och natt och på samma gång kunde jag ej värja mig ifrån en qväljande oro öfver, att det ju ändå var jag, som genom mitt ingripande, utan förbarmande, drifvit dem ur deras lugna hamn och ut på lifvets stormiga ocean. Men, såsom jag redan förut anmärkt, moraliskt sedt hade jag ju härmed endast uppfyllt min pligt.