Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men efter en fjerdedels mils väg såg man icke mera de bergknallar, som lågo bakom prestgården, icke något som påminde om den längre. Det hade börjat blåsa ganska friskt, och stora hvita moln böljade i många fantastiska former på himlen. Kolmården sken, så att det gjorde ondt i ögonen, och från alla buskar och träd doftade det friskt och starkt. Rakel satte sig rak på sätet, band bättre fast hatten och såg framför sig med lysande ögon. Ja, nu började hon förstå, att hennes dröm hade blifvit verklighet. Hon var på väg ut i verlden för att pröfva sin lycka. Ett par dagar efteråt kom det bref till prestgården, ett bref fullt af utropstecken. »Ni skulle ha varit med den morgonen, då vi foro fram öfver Mälaren och fingo sigte på Stockholm! Jag trodde icke, att något sådant kunde finnas på jorden. Jag hade alls icke varit sjösjuk, men jag var vaken mycket tidigt. Ångbåten gick långsamt framåt, ty det var stark dimma. Jag klädde mig och gick upp på däcket. Det var dugtigt kallt, men jag tog mors stickade sjal innanför regnkappan. Vi gledo ljudlöst framåt. Jag kunde blott se det allra nedersta af bergen och den långa, blanka strimma, som kölen skar i vattnet bakom båten. Men då vi hade passerat Södertälje, lättade dimman. Den föll ner och upplöstes i vågorna som en ljusblå slöja, och bakom den kom himmelen fram så skinande blå. På stränderna lyste alla björkar i sina vårfärger, med hus och landställen emellan. De små öarna, som lågo strödda och liksom simmade på vattenytan, voro bevuxna med höga furuträd, hvilka liksom hjelmbuskar sväfvade öfver de lägre buskarna nedanför dem; från alla sidor och sund kommo små ångare, segelbåtar och skutor, som passerade förbi oss, — och så fick jag öga på Stockholm! Det var först som ett silfverflor, sedan såg jag torn och kupoler likasom bakom slöjan, så blef det en mängd färger, ljusröda, gredelina och ljusblå, och så blef det hus och kyrkor och slott! Det såg ut, som om allting låg och flöt på vattnet, och vattnet sjelft var som smält silfver; det glänste, det darrade, det lyste från alla sidor.
Eftersom Dina höll af henne, måtte hon ju vara en utmärkt flicka. Ett af Dinas älsklingsnöjen var att bjuda Maria hem till sig om eftermiddagen, och sedan de läst lexor tillsammans — något, som var mycket hastigt undanstökadt — tillbringa hela qvällen i Dinas rum och, hvad som var det allra roligaste, få supéen dit in och äta ensamma der inne. Det var just en sådan lång eftermiddag, som de en dag hade tillbragt tillsammans. Skolböckerna voro för länge sedan bortkastade, de röda gardinerna voro dragna för fönstret, en liten brasa brann i kakelugnen, och lampan hade blifvit tänd. Dina hade inrättat sitt rum efter sin egen smak. Der var portièrer för dörrarna, draperier i hörnen, solfjädrar och buketter arrangerade här och der. En låg divansoffa med stora kuddar var utmärkt beqväm att ligga på, och der bredvid stodo två små plychsbord: ett fyrkantigt med småsaker och fotografier, ett annat rundt, hvarpå stod en liten kaffeservis. Dina sjelf låg på soffan iklädd ett slags nattrock af hvitt ylle, garnerad med ljusblått. Hon hade tagit af sina kängor och trädt på sig ett par ljusblå sidentoflor, som hon roade sig med att röra fram och tillbaka; de voro så små och spetsiga. Hon hade vridit upp håret i en knut högt uppe på hufvudet och låg med armarna bakom nacken. Nu befann hon sig väl och njöt i synnerhet af att veta, att denna négligédrägt klädde henne, fastän ingen annan än Maria såg det. »Genera dig inte, Maria», sade Dina. »Tänd din cigarrett. När det är brasa i kakelugnen, kommer inte röken att plåga oss.» Maria lät sig icke detta sägas två gånger. Hon tog en cigarrett ur ett rysslädersetui, tände den och satte sig beqvämt tillbaka i länstolen. Dina såg på henne. »Du har det inte beqvämt, Maria», sade hon. »Du sitter så stel der i stolen. Kan du inte lägga bort den uppstående kragen, ta af dig kängorna och låna ett par af mina tofflor?» »Nej, tack skall du ha!» svarade Maria. »Jag finner mig bäst som jag har det.
R:dr samt svårighet torde möta för aktieteckningens uppbringande till något betydligare belopp derutöfver, har dock Utskottet ansett att, då den förväntade trafiken antagits blifva så betydlig, att den borde icke blott blifva fullt tillräcklig att förränta och amortera hela lånesumman, utan ock att gifva aktie-egarne vinst på deras tillskjutna kapital, Staten borde kunna såsom vilkor för statsbidragets beviljande fordra, att aktieteckningen skall uppgå till omkring |:del af hela den beräknade kostnaden, samt att hvad som deraf icke erfordrades för arbetets utförande, sedan hela statsbidraget blifvit användt, borde utgöra säkerhet för lånesummans återbetalning; dock så, att aktie-egarne, endast i det fall att kanal-inkomsterna icke blefve tillräckliga att bestrida den årliga utgiften till ränta och lånets amortering, skulle hafva skyldighet att, i mån af behof, tillskjuta den del af det tecknade aktiebeloppet, som icke åtgått till arbetets utförande. Utskottet har väl icke förbisett, att bolagets styrelse icke utan svårighet torde kunna erhålla nödig säkerhet för den del af aktieteckningen, som icke behöfde kontant inbetalas; men Utskottet tror dock det icke vara omöjligt att i detta hänseende på ett fullt tillfredsställande sätt ordna bolagsmännens förbindelser. Vidkommande derefter Friherre af Ugglas förslag, att Riksgälds-kontoret skulle, intilldess lånet blifvit till fullo betaldt, ega utse en ledamot i direktionen för det till arbetets utförande bildade bolag, så har deremot blifvit erinradt, att olägenheter af flerfaldig art skulle uppkomma, om en af Riksgälds-kontoret utsedd direktionsledamot skulle deltaga i bolagets styrelse, enär en sådan ledamot tilläfventyrs understundom kunde anse sig behöfva inhemta Fuilmägtiges i Riksgälds-kontoret föreskrifter, huruvida han borde medgifva eller motsätta sig vissa under arbetets utförande ifrågakommande åtgärder; att härigenom uppehåll i förvaltningen kunde förorsakas; samt att, då i allt fall en sådan ledamot icke kunde tillerkännas större rösträtt, än öfrige direktionsledamöter, han icke kunde komma att utöfva något synnerligt inflytande på frågornas afgörande.
T ^ E N SVENSKA STUDENTSÅNGEN har anor, som vi alla veta, och i morgon firar director musices Ivar Hederiblad sitt tjugufemårsjubileum som den upsaliensiska studentkörens ledare. Då komma de hvita mössornas bärare hit från den eviga ungdom e n s stad, och entusiastisk och frisk skall studentsången stiga i vinterluften, bringande sin hyllning åt den, som i ett kvartsekel fört studentsångens runor med den äran. Ivar Eggert Hedenblad är född 1851, blef student 1871 och öfvertog i november 1874 ledningen af » allmänna sången ». Efter fleråriga musikstudier i utlandet kallades Hedenblad 1881 till director musices vid Upsala universitet, hvilken befattning då genom J. A. Josephsons frånfälle blifvit ledig. Många äro de sångartriumfer, som H. under sin långvariga dirigenttid hemfört åt Upsalasången, hvaribland uppträdandet å Parisorutställningen 1878, besöket i Finland 1893 och Berlinerfärden 1898 låtit särskildt tala om sig. Åtskilliga yttre utmärkelser hafva naturligtvis kommit H. till del i h a n s representativa och framskjutna ställning. Sålunda erhöll h a n efter jubelfesten 1893 sachsiska orden » Hvita falken » och Nordstjärnan samt efter O. D:s sångarfärd till Finland sommaren 1894 ryska St. Stefaniordens I I Kl. Som belöning för de stora administrativa förtjänster h a n inlade om ordnandet af den nordiska musikfesten vid Stockholmsutställningen 1897 erhöll h a n Vasaordens kommendörskors. Att h a n innehar medaljen » Literis et artibus » faller af sig själft. Direktör Hedenblad, som är en man i sin fulla kraft och med oförminskad entusiasm för sitt kall, torde tvifvelsutan ä n n u länge komma att främja vår nationella tonkonst i egenskap af Upsalasångens ledare. ILLUSTRATIONER. FRU CHARLOTTA HENRICSSON.
Men jag aktade mig väl för att utsätta mig för åtlöjet och benämningen lärd i stubb; fast jag mången gång haft svårt att emotstå frestelsen att fortsätta mina chemiska studier, med tillhjelp af ett blåsrör eller till och med endast af kakelugnsbrasan, när jag ibland i min ensamhet finner tiden nog lång. Men så tar jag högtidligt ned min kaffepanna, kokar kaffet öfver en liten spritlåga, funderar litet smått öfver perlorna derpå, eller ångdropparna i locket, eller dylikt; dricker min kaffekopp, småningom och med välbehag insupande dess arom, och så glömmer jag åter min längtan efter chemin. Nå, mina vänner, nu har jag biktat. Icke ansen J ju mig sämre för min lilla lärda utsväfning, men tala ej om den för andra, jag är ömtålig för att på gamla dagar bli mål för åtlöjet". "Kors, Helene, hvad du väl mindes den gamla tidningsartikeln", anmärkte Amelie. "Jag var redan då bekant med Cecilia, och intresserade mig derföre äfven för hennes far". "Ja den som har tid att läsa", sade Amelie, "det bär sig ej när man har hushåll och barn". "Amelie, hur många aftnar var du hemma förra veckan, utan sällskap?" "Helene, är det din mening att vara elak? Nå, man är väl ingen slafvinna heller. Jag tror att jag sköter mitt hushåll temmeligen bra, men visst har man nu ändå alltid en stund öfrig för sällskapslifvet, bara man inte fjeskar i hvad som ej angår oss. Jag låter inte såsen koka öfver för läsning, och ehuru jag icke delar njuggt åt den fattige, som kommer och begär i mitt kök, så blandar jag mig icke i fattigkommiténs göromål, springer icke i fruntimmersföreningar och dylikt och tror att allt går lika bra ändå". "Men monne ej allt skulle gå åtminstone lika bra, om, af den tid du använder på nöjen, ena hälften skulle användas i hemmet vid en bok, utan att dertill välja just såskokningstiden, och den besparing dervid skulle kunna göras för toiletten kunde användas i en fruntimmersförening, kanske med mera gagn för den behöfvande än den i köket gifna allmosan.
I öfverensstämmelse härmed, har Utskottet förändrat redaktionen af §§ 20, 21 och 61 i nu gällande förordning, samt uti en ny § under nummer 49 i förslaget inrymt föreskrifter, rörande sättet för nyssberörda afgifts erläggande, hvilka förslag torde vinna Rikets Ständers bifall. § 23. Kongl, Majit bär, uppå Kongl. Wetenskaps-Akademiens förslag, genom Nådigt Bevilln. «. fl. Ulsk. Bel. M 2. 13 Bref af den 23 Januari sistlidna är, tillåtit att Kongl. Myntoch Kontrollverken, Wetenskaps-Akademien, Akademierne i Upsala och Lund, Artilleri-Läroverket å Marieberg, Carolinska, Farmaceutiskaoch Teknologiska-Instituten, Bergsskolorna Fahlun och Philipstad, Veterinär-inrättningarne i Stockholm och Skara samt allmänna tekniska elementar-skolor i Riket må för egna behof enkel distilleringsredskap, utan afgift, begagna. En sådan från äldre tid för vetenskapliga behof medgifven frihet anser Utskottet böra i författningen inflyta. Då den Apothekare beviljade distilleringsrält lärer blifvit i tillämpningen utsträckt derhän, att rektifikationsapparat begagnats, men så beskaffad distillerings—inrättning kan föranleda till missbruk och icke är af behofvet påkallad, hemställer Utskottet, att föreskrifter angående förutnämnda allmänna verks och inrättningars rättigheter att begagna enkel distilierings-redskap, samt förbud för Apothekare att använda panna med rektifikalions-apparat, mätte, såsom förslaget upptager, under § 23 inrymmas. §§ 25, 26, 27 och 28. Då, enligt § 3, tillåtet är att vid bränvins-tillverkniug i större bränneri, begagna redskap af hvilken storlek och beskaffenhet som helst, samt
Vid 1860 års slut ägde föreningen 7 hingstar, nemligen 4 af Ottenby och 3 af Percherons-race. I bergslagerne begagnas nästan uteslutande Norska hästar. Hästafveln fyller dock icke länets behof, och remontering vid de inom länet förlagde afdelningar af Lif-Regementets Husar-Korps måste ofta verkställas med hästar från andra län. Får skötseln, som, enligt Konungens Befallningshafvandes berättelse 1836, af åtskillige bland ortens ståndspersoner blifvit drifven till den höjd, att endast Skåne i det fallet var länet öfverlägset, har på senare tider icke åtnjutit någon synnerlig omvårdnad, utom vid en och annan af de större egendomarne. För svin afvelns förbättrande hafva åtskilliga djur af Engelsk race tid efter annan införskrifvits. Att boskapsskötseln småningom gått framåt, allt mer och mer aflägsnande sig från den låga ståndpunkt, hvarpå den sedan långliga tider befunnit sig, är uppenbart; men hos allmogen har förbättringen i boskapsskötseln ännu icke varit särdeles märkbar. Om än en och annan bland allmogen kunnat bibringas den öfver tygelsen, att ett mindre antal kreatur, väl födda, lemna rikare behållning och bilda en bättre ladugård, än ett större antal, som knappt liknäres med det befintliga fodret, så äger dock hos en stor del det förhållande rum, att kreaturen framsvältas, enär vida flera underhållas, än som kunna få god och tillräcklig utfodring af för hand varande tillgångar. Undantag härifrån göra bergslagsallmogens hästar, hvilka i allmänhet födas väl, för att kunna uthärda de ansträngande körslor, hvartill de begagnas. Alla försök till förbättring af kreatursracerna skola emellertid blifva snart sagdt fåfänga, så länge utfodringen är ställd på svält; först sedan andra åsigter härutinnan gjort sig gällande, kan man hoppas en raskt fortgående förbättring af boskapsskötseln. Exemplet af länets ståndspersoner och lättheten att genom de alltmer förbättrade kommunikationerna få ladugårdens alster till högt pris afsatte torde efter hand förmå allmogen att åt denna hittills styfmoderligt behandlade gren af landthushållningen egna ökad flit och omtanka.
Också hafva Rikets 3a Besv. och Oecon. TJtsk. Vt lide. IV: o i3"f. Ständer, som ansett omöjligheten för Regeringen att förekomma hvarje individs förluster och tillfredsställa allas önskningar, uti den underdåniga skrifvelse, hvars förnyande med Motionen åsyftats, inskränkt deras underdåniga anhållan dertill, ”att, då ”oeconomiska Författningar i allmänhet hädanefter utfärdas, Kongl* Maj:t täcktes i ”Nåder bestämma tiden till verkställighet ”af hvarje sådan Författning, så långt efter ”utfärdandet, att den Handlande eller Näringsidkaren, uti möjligaste mättOj undgår ”de förluster, som genom en alltför hastigt ”vidtagande verkan deraf kunna honom ”drabba;” och som det icke är ådagaiagdt, att Kongl. Maj:t lemnat denna Rikets Ständers underdåniga anhållan utan afseende, men ett underdånigt förnyande skulle innebära ett indirect klander, som, efter Utskottets öfvertygelse, saknade grund; så anser Utskottet sig böra förblifva vid sitt afstyrkande å Herr Hjertås Motion, och får dervid vördsamt tillkännagifva, att Utskottets Betänkande blifvit af det Högvördige Preste*Ståndet, den ar sistlidne Februarii bifallet. Ätskillige Ledamöters reservationer i ämnet bifogas. Stockholm den 17 Junii 1829. Reser* BiL ti Besv. o. Oetort. Utsk. Reservationer: Af Herr E. M. Leffler: Jag kan icke, för min del, instämma i det Sätt, på hvilket Höglofl. Utskottet besvarat de emot dess förra Betänkande gjorda anmärkningar. Jag hade trött, att, då Höglofl. Utskottet icke funnit för godt att ändra sitt förra beslut, hade Höglofl. Utskottet bordt ådagalägga origtigheten af de anmärkningar, hvilka såsom facta blifva gjorda emot Betänkandet, och hvarmed man velat styrka behofvet af bifall till den gjorda Motionen.
SIRI. Nej, inte afundades. – Men jag skulle vilja trampa på dem som äro rika. Jag hatar dem! BIRGER. Ni är ju ett litet vilddjur! SIRI. Jag gick öfver golfvet. Jag hade ingen annan klädning än den här. Men den var nyare än nu – förstås. Jag kom att se mig i spegeln, och jag såg precis ut som en halffjädrad råkunge. Mina svarta handskar nådde inte längre än hit, och när jag gick öfver golfvet tittade de andra efter mig. Två af dem skrattade. Jag är så säker, så säker på, att det var åt mig! Ha de lof att göra narr åt mig, derför att jag inte är så fin som de! BIRGER. Nu skola de göra narr åt mig med. SIRI. Hvarför det? BIRGER. Nu är jag också fattig och skall behöfva gå i gamla kläder. SIRI. Nej, åt er skratta de inte! BIRGER. Så-å? Men hvad tror ni att Ida skall säga? SIRI (hastigt). Tala inte om det! BIRGER. Vore inte det oärligt? SIRI. Jo. – Men ni borde i alla fall inte tala om det. BIRGER. Tror ni att Ida skulle slå upp? SIRI. Det vet jag inte. BIRGER. Seså, tala rent ut! SIRI. Håller man af någon, så håller man väl af honom antingen han är fattig eller rik. BIRGER. Det var ett diplomatiskt svar! Nå, men tror ni att Ida håller af mig? SIRI. Det gör hon nog. BIRGER. Alltjemt undvikande! Säg nu: – tror ni det fins någon som hon tycker bättre om än mig? – Nej eller ja! SIRI. Nej. BIRGER. Kan ni se mig i ögonen och säga det en gång till? SIRI (ser på honom). BIRGER. Ni ser ut att vara en sådan hederlig liten själ. Jag har lust att berätta er något. Lofvar ni att tiga? SIRI. Ja. BIRGER. Tag mig i hand på det. SIRI (räcker honom handen.) BIRGER (qvarhåller den.) Kan ni taga mig i hand på det andra också? – det om Ida.
Man skulle wal tycka, at äfwen detta twäng är sivärt ä wista trakter; men dä icke allenast Rikets wäl, utan sä mänga enskiltes beror pä Bruksrörelsens och andre Näringars beständ och trefnad, bör ingen rubbning ske uti allt hwad som rörer samma rättigheter och interesten. Äfwensä bör forhälla sig ä all bcfintelig skog ä Kronoskattehemman, der Ek eller Furuträn finnas, tjenliga och anwändbara til Flottornas behof. Denna skog anser jag bör wara helgad ät sit ändamål, jdock med rättighet för ägaren, at alltid njuta full betalning för waranö wärde. At jag wid detta tilfälle tillika undantar Kongl. Majtts och Kronans enskilta lägenheter, samt alla Boställen, blifwer en naturlig följd; destas innehafware äga et helt olika intereste med werkeliga ägare af jord; hwarföre jag i lika mon anser nödvändigt noga föreskrifter til skogarnes dervarande ä sadane Hemman, som jag tror billigt och nyttigt - 1? Den 15 Iulin tigt f5r alla andra, med 'undantag af hwad ofwanföre omnämntt är, at aga en fri dispositions ratt sa wal öfwer deras skogar, som allt annat af jord, de sig lagligen förwärfwat. I följd häraf finner jag för min enffilta del af wigt, at under !war nuwaraude lyckliga Styrelse, en ny Skogs - Ordning utkom, som wore lämpad efter orternas locale beskaffenhet, pä billighet, och skild frän den mest möjeliga förtpdning. De Embetsman, som med någon upmärksamhet lagt hand wid besia ärcnder, som känna alla be nödiga utgifter samt beswär, hwilka drabba Hemmansbrukare pä sä manga olika satt i anseende til nu gällande Skogs-och Iagt-FLrordningar, önsta säkerligen allmänt detsamma, och jag undrar storligen derpä, at det Hederwärda Bonde-Standct wid n rwerande Riksmöte icke sjelfwe wäkt denna fraga.
— Af den omständigheten, att latinlinien trots detta fortfarande eger en afgjord öfvervigt öfver reallinien, torde man emellertid vara böjd för att sluta, att tiden ännu ej vore mogen för en sådan principförändring som den vi antydt. En sådan slutsats vore dock förhastad. Ty först och främst måste man taga hänsyn till det stora antal, som nu i följd af universitetens fordringar måste läsa latin. Frånräknas nu detta antal, så återstår i alla fall en mängd, som otvif-velaktigt skulle öfvergå till realläroverket, om man nämligen icke hyste en viss misstro till den humanistiska bildning detta meddelar. Att skolynglingarne sjelfva icke kunna bilda sig något omdöme i denna sak, är naturligt; och deras föräldrar och målsmän äro sällan i tillfälle att pröfva de olika bildningsliniernas värde. Det bör derför lätt inses, * Under de senaste tio åren hafva förhållandena tett sig på följande sätt: vårterminen 1873 utgjorde lärjungarnas antal å reallinien inom klasserna VI och VII af Sverges offentliga läroverk 11,i X af hela antalet, samt de följande terminerna resp. 12,7, 12,4, 13,4, 13,5, 15,2, 15,o, 17,&amp;, 17,5, 22,8, 22,e, 24,e, 20,9, 24,7, 24,3, 19,2,18,8,22,6, 22,i; höstterminen 1882 utgjorde det 20,4 Inom högsta klassen (VII: 2) utajorde realisternas antal under samma tider 8,3, 10,5,10,5, 8,4, 8,9, 10,0, 10,1, 9,6, 11,2, 15,5, 16,3, 20,9, 20,7, 17,6, 18,2, 19,5, 19,9, 23,9, 24,3, 23,9 fC * — Tillökningen inom högsta klassen är sålunda både större och jemnare än inom gymnasium i dess helhet, och procenten har inom denna klass på de sista 10 åren betydligt mer än fördubblats.
Tusentals frisinnade menniskor stodo der — och det bröt ut ett hurra ja, jag tror nog det ’gick till kungen fram’ som det står i slagdängan. Men jag ville ha sett honom, ifall han stått deruppe i fyrkanten, när tåget med triumfatorn i spetsen kom förbi! Måntro det inte knakade i den gamla murkna tronen deruppe!» Falköga var eld och lågor. Han märkte icke, att den andre gick der så tyst och oberörd af utbrotten. »Vi följde honom, några stycken radikala ungdomar — och det var faen så svårt, må kandidaten tro, att komma undan. Folket trängde sig fram hurrande och gratulerande — en plåtslagare trampa mej på foten, men jag bet ihop tänderna och grinade vänligt åt busen, fast det gjorde fan så ondt. Det var i alla fall en upplyftande känsla — tänka sig, att det ändå fins så mycket frisinne i vårt gamla murkna samhälle! » »Åh», sade Max, »så pass mycket fins det väl alltid!» — tonen var en smula spefull; den andres entusiasm hade helt plötsligt kommit hans egen att svalna. Falköga såg upp, frågande. »Så pass mycke? I hans röst låg indignationen på lur, och han utbad sig tydligen en förklaring. Men Max hade ingen lust att på allvar inlåta sig i meningsutbyte. Han visste hvad resultatet skulle bli. Hvad som för den ene var svart, var för den andre hvitt, de talade andligen med olika tungomål och kunde aldrig förstå hvarandra — Max hade ingen lust att lägga sina känslostämningar fram att vägas af den andres dogmatiskt demokratiska skeppundsvåg. »Ja, så pass mycket», vidhöll han. »Hur pass?» — det var tydligt: Falköga var nära att förlora tålamodet. »Att det räcker för en plåtslagare till att trampa er på foten!» Falköga stannade, högg tag i sin följeslagares arm, häftade blicken stinnt på honom och sade: »Jag trodde, ta mig faen, att kandidaten en så’nhär dag skulle hålla sig för god att säga sottiser!» »Àh, jag är inte så noga med dagarne», sade Max med orubbligt godt humör i det han fortsatte att gå. »Det händer mig till och med om
Proposition N:o 59. ll:o Ora köpare oell säljare af fast egendom eller bördeman beträdas med sådant svek, som i 5 Kapitlet 5 och 6 §§ Jorda-Balken oniförmäles: 12:o Om man, för att något dermed sig tillegna, lägger märke å det, som hörer annan till eller utplånar annans märke; 13:o Om man tager svikligen åter det gods man i pant lill annan lemnat eller denne eljest under panträtt innehar; eller om man återfordrar pantsatt, lånt, legdt eller'-inlagd! gods, det man redan veterligen återhekommit; och 14:o Om man förfalskar, svikligen förbyter eller försnillar gods, sorn hörer annan till och det man i besittning halver. S 25- Förskingrar eller försätter man, utan sviklig afsigt, annans gods, det man i besittning häfver; straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler. § 26. Försnillar någon gods, som annan i hans vård under lås, försegling eller annat dylikt stängsel insatt, varde dömd såsom för stöld eller snatteri, efter sorn godsets värde är till. Försnillar tjenstehjon, köpmansbeljent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare hvad i hans vård af husbonden lemnadt är; eller skeppare, forman eller deras folk hvad dem förtrodt är att föra eller förvara; eller gästgifvare, värdshusvärd eller annan, som herbergera!’ resande eller för sin näring eller vinning emottager gäster i sitt hus, hvad i hans vård af gästen lemnadt är; eller förleder man i sviklig afsigt barn, som ej fyllt tolf år, eller den, som afvita är, att från sig lemna hvad sådan person hos sig häfver; stånde ock tjufsrätt efter thy derom serskildt är stadgadt.