Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 184S, 7 Sand. 1 Afd, 3o Hå/t. 7 50 TI ur till Lag-Utskottets Betänkande , N:o g3. saknat alla elementer för egen och sannskyldig pröfning. Den erfarenhet man här kunnat samla, angående ensamhetsfängelseis verkningar, har visserligen varit ofullkomlig, då den inskränker sig till de så kallade bekännelsefångarne. Jag medgifver inflytelsen af olikheten i behandling, i cellernes inrättning, i tillgången på sysselsättning eller dess saknad och i behandlingens slutändamål. Men den öfverensstämmelse tinnes dock, att bekännelsefångarne äro fullkomligt afsöndrade från andra fångar, att de i fängelset emottaga religiös undervisning, och att dem icke förnekas andelig läsning. Alla bekännelsefångar äro i det närmaste förvunne om mord eller dråp, de hållas i sträng enslighet, öfverlemnade åt deras med blodskulder belastade samveten, och de blifva flitigt förmanade till ånger och bekännelse. Icke destomindre skall den förbättring, ensligheten och sjelfbetraktelsen borde medföra, sällan visa sig. Några bekänna inom de första åren, — om af ledsnad eller liknöjdhet, är svårt att säga; andra uthärda denna förskräckliga tillvarelse i tio eller tolf år; men, så vidt mig är veterlig!, har ensligheten vanligen icke frambragt den undergvfna, ångerfulla och förkrossade sinnesstämning, som utgör vilkoret för en verklig och varaktig moralisk förbättring. Brottslingarne tillhöra i vårt land gemenligen samhällets lägsta, mest försummade klass. Den tröghet, som tillhör det nordiska lynnet, är hos denna klass af menniskor sällan bruten genom inflytandet af uppfostran eller undervisning. I ett fängelse, der man sörjt för fångens alla kroppsliga behof, och han icke är i saknad af sysselsättning, är det att befara, att känslan af förlorad frihet skall gifva vika för lynnets tröghet och att fången snart skall vänja sig vid eu belägenhet, som i afseende på husrum, kläder och föda troligenär vida bättre, änden han i fria tillståndet åtnjutit.
Det öfriga glömde man bort, man blef öfverraskad, när några anmärkte, att håret var gråsprängdt, det hade man ej märkt, nu kom man ihåg det; hvad man hade sett var, att det var burrigt fram. Det var alltid till ögonen man vände tillbaka, därför att dessa ögon voro kritiska, så att man blef rädd, men också därför att när man öfvervunnit rädslan, så voro de så förtroendeingifvande, så kamratlikt förtroendeingifvande och ärliga. Motsägelser, som man ej tålde af någon annan, tålde man af henne, och man gaf sig gärna in i en diskussion sine ira et studio — utan fördom och förkärlek — och man fick nästan alltid orätt. V i ta från bokhyllan ned våra böcker från det s. k. Unga Sveriges glansdagar, dessa jubeloch klangdar, som inföllo i början af 80-talet. Där äro de af Geijerstam utgifna revyerna, där fru Edgren skref om Annie Besant en gång, där är » Ur Lifvet », första och andra samlingen. Men — hvad de ha blifvit dammiga! Det är redan forntid, som fläktar emot oss från dessa böcker, det är ett längesedan förgånget, denna pingsttid för då- tidens oppositionella ungdom, som fru Edgren då slöt sig till, dessa, som voro » fulla af sött vin », ungdomens och hoppets söta vin. Man trodde då för tiden, att det var nog att bevisa, att människor hade orätt; var detta blott gjordt, så skulle nog också förändringarna, reformerna komma af sig själfva. Så naiv var man, och så bevisade man. Man ställde upp motsatser; det var frun och mannen i äktenskapet, den ena hade rätt, den andra orätt, det var de unga gent emot de gamla, barn gent emot föräldrar eller underordnade gent emot förmän. Man lät alla dessa föra rättegång med hvarandra, och denna processlystnad, denna grälsjuka grep hela literaturen, och äfven fru Edgren återgaf den i sina skrifter. Hvem af denna krets minnes icke, hur man för att få större sammanslutning till stånd bildade ett literärt sällskap, den s. k. » svältringen », namnet taget af öfverenskommelsen, att matsedeln skulle ha sitt bestämda, begränsade antal rätter.
Jo! att ett stycke jernväg emellan Orebro och Ervalla redan länge varit till allmänt begagnande uplåten och tillskyndat den omkringliggande orten ganska betydlig fördel, samt att snart en sträcka af vid pass 5 svenska mil, eller emellan Orebro och Arboga, blifver färdig för transport af så väl varor som personer, utan att anläggningen af denna jernväg kostat Staten en enda skilling eller för densamma medfört annan utgift, än den, som utgått till de Ingeniörer, hvilka utöfvat en kontrollerande upsigt öfver arbetet, och till det Statens ombud, som under år 1856 varit ledamot i Direktionen, ty såsom upoffring af Staten kan jag ej anse att man af Bolagets egna, endast till säkerhet för arbetets utförande, deponerade medel till detsamma återlemnat 50,000 Ildr Bko, eller ungefär 10,000 Bdr Bko för hvarje svensk mil jernväg, som detsamma inom loppet af detta år kan antagas hafva fullbordat. Att ernåendet af ett sådant resultat står väi tillsammans med Bikets sannskyldiga nytta, vill synas mig så uppenbart, att jag tror knappast någon skulle vilja förneka att det vore rätt lyckligt om ingen af våra jernvägar komme att stå oss dyrare, under det vi öfver deras utförande, och deras förvaltning. m. m. skulle hafva att utöfva samma kontrollerande och bestämmande makt som öfver Köping-Hults-Bolagets jernväg, äfvensom till sjelfva vägarne i framtiden ega enahanda anspråk, sorn nu tillkommer Staten i afs. på förenämnde jernväg. Anmärkningen i G:te punkten, ang:de den för FörmyndareKammaren i Stockholm d. 9 April 185 6 utfärdade Förmyndareinstruktion är synbarligen den, hvilken ConstUtsk. ansett vara af mesta vigt.
Stånd, skulle noga akta sig alt ingå i någon slags åtgärd, ledande till statsregleringen, förr än dessa frågor blifvit på ett med majoriteternes tanke öfverensstämmande sätt afgjorda inom R. o. Ad. och Pi esteSt., så vågar jag yttra den förhoppningen, att denna riksdags erfarenhet skall för en blifvande riksdag tillvägabringa' majoriteter, hvilka ej vilja förfara på ett sådant sätt, som de nuvarande majoriteterna inom tvänne ItiksSt. gjort. Hr Frih. o. Landtm, lillkännagaf, att plenum komme att fortsättas på e. m. kl. 8. Hr Munck af Rosenschöld: Lili Hr Lagerheims sista yttrande, alt allt vidare ordande nu vore öfverflödigt, emedan han var öfvertygad om att majoriteten inom Ståndet redan fattat sitt beslut i frågan, instämmer jag helt och hållet, emedan Hr von Hartmansdorff redan afgifvit sitt utlåt. Att Hr Lagerheim framställt ett exempel ifrån partitiderna, borde icke förundra någon ledamot af detta Stånd, då man ständigt har tillfälle att finna, att exempel ifrån dessa lider äro det politiska trädben, hvarpå Hr Lagerheim ständigt haltar genom våra discussioner; ty orden parti och partiåsigter, samt tidningar och tidningsdespotism, äro lika hemmastadda i den värde talarens mun som hans tänder. Frih. Rehbinder, Fredr. Wilh.: Denna fråga hvälfver sig, enligt min tanke, hufvudsakligast omkring den, huruvida RiksStm, på sätt PresteSt. beslutat, och hvaruti vårt Stånd blifvit inbjudet att sig förena, äga rätt att gifva ett Utslt., som handlat grundlagsvidrigt, tillrättavisning eller icke. En talare på andra sidan har beslridt RiksSlm en sådan rättighet. Jag påstår motsatsen. RiksStm hafva dertill en obestridlig rätt, och jag vågor säga pligt, ty Utskm äro naturligtvis icke att anse annorlunda, än som Ståndens byråer.
Vid jemförelse emellan inkomsterna och utgifterna för hvarje år serskildt, visar sig, att de sednare öfverstego de förra under de 10 förflutna månaderna af år Slals-Ulskottels Memorial, M 3. 51 1830 med r:dr 367,634: 37. 2. hvaremot inkomsterna öfver st ego utgifterna under år 1847 med » 78,032: 19. 3. » » 1848 » 1,004,043: 38. Under den tid, som förflutit, sedan Fullmäktige afgåfvo sin Berättelse till Rikets sednast församlade Ständer, har det, enligt Reglementets 142 §, för Riksgälds-kontorets utgifter beviljade räntefria Kreditiv å Rikets Ständers Bank varit begagnadt under följande perioder, nemligen: år 1847 intill samma års slut; år 1848 från årets början till medlet af April, och vid slutet af Oktober till början af November, äfvensom under några dagar af December, hvarefter ifrågavarande Kreditiv, för ett mindre belopp, endast varit anlitadt vid slutet af sistlidne September månad, då Kongl. Stats-kontoret, i och för liqviderandet af 1848 års öfverskotter å Statsverkets inkomst, reqvirerade en större summa af innestående statsfyllnadsmedel; och ådagalägger detta förhållande ytterligare den sedan sista riksdag vunna förbättring i kontorets iinanciella ställning, hvarigenom detta verks tillgångar kunnat, under åren 1849 och 1850, till betydligare belopp göras fruktbärande och allmänna rörelsen tillhandahållas. Under åren 1847 och 1848 har något uppköp af räntebärande obligationer för Riksgälds-kontorets räkning icke egt rum.
Bure han ej ett ärftligt hat till Riksens Ständer, så hade jag nog kunnat fånga honom åt oss, innan kungen gått mig i förväg, fastän Toll ej är svensk adelsman.» – «Hvad kan vara anledningen till det ärftliga hat, hvarom du talar?» – «Hans köttslige morbror, baron Johan Gyllenstierna, som var Sekreta-Utskottets sekreterare vid 41 års riksdag, lät bruka sig till kunskapare åt ryske ambassadören, men bar sig dumt åt, kan jag tänka, efter han blef ertappad samt miste äran, adelskapet, tjensten och hvad han eljest ägde. Jag såg med egna ögon honom stå på schavotten, barhufvad och i halsjern. Sedermera rymde han till Ryssland, der han dog för några år sedan.» – «Med sådana föregåenden inom slägten är det lätt begripligt, att Toll måste vara mera konungskt sinnad, än folkets vän.» En betjent anmälte, att måltiden var färdig, och de begge vännerna förfogade sig till friherrinnan Pechlins sida af våningen. Följande morgon aflemnade en hofbetjent till generalens kammartjenare en tryckt underrättelse, att konungen samma afton gåfve cour i stora galleriet för riksdagsmän. Ehuru Gustaf och Pechlin voro ingenting mindre än vänner, ville ingendera brista i yttre uppmärksamhet mot hvarandra, äfvensom begge begärligt iakttogo hvarje tillfälle, att söka genomtränga hvarandras tänkesätt, afsigter och planer. Generalen uteblef således icke från couren. Han sammanträffade der med både vänner och fiender: sina egna anhängare, Hattar, Mössor och hofvets svans. Konungen gjorde allt sitt till, för att blända och tjusa, och de begge arfprinsarne, hans bröder, sparade hvarken handtryckningar, småleenden eller fagra ord, för att verka i Gustafs anda och för hans ändamål.
Riksdag haft sig uppdragen befattningen med tryckning af Bihanget till Riks-Ståndens Protocoll vid samma Riksdag, har, uti en till Revisorerne ingifven skrift, med åberopadt stöd af en, uti Expeditious-Utskollets vid 1828—i83o årens Riksdag hifallne Memorial N:o 422> intagen föreskiift derom, att den person, hvilken hade sig uppdraget öfverinseendet öfver tryckningen af Riksdags-handlingarne, skulle, emot det han deröfver aflemnade behörig och godkänd redovisning, erhålla något visst penningebelopp såsom gratification, — anhållit att enär Arwidsson, jemlikt bilagdt Protocolls-Utdrag från Herrar Fullmäktige i Riksgälds-Contoret, afgifvit behörigen granskad och godkänd redovisning för ofvannämnde befattning, ehuru Herrar Fullmäktige icke bifallit hans anhållan om en dylik gratification, Revisorerne måtte, då, i Ar wi ds sons tanka, Rikets Ständers beslut om gratificationen vore meddeladt icke blott för 1828 — i83o årens Riksdag, utan äfven för påföljande Riksdagar, på sådan grund tillerkänna honom en dylik belöning, eller ock att Revisorerne, derest de ansågo sig icke berättigade att besluta om gratificationens tilldelande, ville öfverlemna målet, åtföljdt af tillstyrkande, lill Siats-Utskottet vid nästkommande Riksmöte. Sedan Revisorerne, med anledning häraf, inhemtat Herrar Fullmäktiges yttrande, så och med afseende serdeles deruppå, att det utaf Herrar Fullmäktige åberopade Expeditions-Utskottets af Rikets Ständer - 11 — vid sistl.
Men om man blott besinnar huru denna befattning är ganska vigtig och likväl skulle komma att skötas af personer, ibland hvilka mångfaldiga torde finnas som icke kunna skrifva rent, kanske icke läsa skrifvet och knappast läsa en författning, som fordrar, om icke några legala kunskaper, likväl någon vana vid legala ärendens behandling, hvilken under en längre utöfning af denna tjenst småningom genom praktiken förvärfvas. Följden blir otvifvelaktigt den, att den bjelp, sora länsmännen och i sista hand K. bef:de har alt påräkna af fjerdingsmännen, i verkligheten till intetgöres, ty många af dem skulle till följe af delta stadgande blifva oanvändbara, och följden blefve ganska säkert att staten nödgades bekosta löner för ett betydligt tillökadt antal länsmän. Jag har inom min ort icke haft någon svårighet att erhålla dugliga fjerdingsman. De hafva visserligen i författningarne sig tillförsäkrade friheter, men hvad sora förnämligast verkar, är att det ännu anses såsom en heder att hafva en publik befattning. Blir det föreskrifvet, att befattningen skall gå i skjuts, så att den ena har den såväl som den, andre, likasom en annan skjutstafla, och ingen fördel medföljer för de personer, som sålunda på en kort tid sysselsätta sig med den, så kommer det anseende, som befattningen ännu åtminstone i några orter medför, att helt och hållet försvinna, och då kommer stor svårighet att möta för erhållandet af personer, som frivilligt åtaga sig kronofjerdingsmans-befattningen. Då lärer landshm i den orten icke underlåta att anmäla en sådan svårighet och begära aflöning. Jag tror derföre att man för sakens skull och för det allmännas väl gör bäst i att afslå denna punkt, hvarom jag anhåller. Hr von Hohenhausen: Det har blifvit anfört af Frih. Cederström, att det var endast inom en del landskap, som fjerdingsmännen hade boställen, och att dessa voro ganska få, samt att boställenas indragning följaktligen icke drabbade så många.
Sammansatta Lagsamt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänk. iS-.o 28. 3 lie egendomliga förhållanden Stora Kopparbergs län i sä mångå afseenden företer, hafva gifvit Ulskotlet, som i sitt betänkande X:o '27 afhandla! de vid denna riksdag väckte frågor om upphäfvande eller förändring i lagstiftningen 0111 jords!vekning i allmänhet, anledning att till särskild granskning företaga ofvanomförmälda memorial, synnerligast sorn de i fråga 0111 hemmansklyfning meddelade föreskrifter om besutenhet för Stora Kopparbergs län innefattas i en lagstiftning, hvilken uppkommit och utvecklat sig pä andra grunder, äu de som härutinnan för rikets öfriga provinser gälla. Inom Stora Kopparbergs län förekommer benämningen Öfre Dallaget, eller Öfverbalarne, för den trakt, Iivari den egentliga Dalkarls-befolkningen bor; hvilken trakt åter indelas i Österoch Wester-Dalarne. Ösler-Dalarne innefatta socknarne Leksand, Rättvik, Ohre, Ahl och Bjursås, med till dem hörande annexer, eller Nedan-Siljaus fögderi: Orsa, Mora, Sofia Magdalena (eller Sollerön i Siljan), Elfdalen, Wänjan och Särna, med deras annexer, eller Ofvan-Siljans fögderi, samt slutligen Gagnefs socken, med Mockfjerds kapell, i Säthers läns fögderi. Med benämningen Wester-Dalarne förstås socknarne Säfsnäs, Nås, Jerna, Äppelbo, Lima, Malung och Floda, med tillhörande annexer, eller WesterDalarnes fögderi. Länets återstående socknar äro Stora Kopparbergs och Äspelunda, Stora Skedvi, Svärdsjö, Thorsång, Wika oell Sundborn, eller Kopparbergs fögderi; Hedemora, Husby, Folkärna, By, Garpenberg och Grytnäs, eiler Näsgårds läns fögderi, samt Norrberke, Söderberke och Grangärde, eller Westra Bergslags fögderi.
N:o 153, angtde regleringen af utgilterna under riksstatens 9:de hufvudtitel. Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, sammansatta Statsoch Lag-Utsk:ts den 19 dennes bordlagde Betänk. N:o 43, i ani. af väckta motioner om förändrade föreskrilter i afseende på böters fördelning och om bötesmedlens användande. Föredrogs och bifölls Bevilln.-Utsktts den 19 dennes bordlagde Utlåt. N:o 24, angtde införseltullen å artikeln ättika. Föredrogos, men begärdes af (lere ledamöter ånyo på bordet, Banko-Utsk:ts den 19 dennes bordlagde Mern. och Utlåt.: N:o 55, i ani. af erhållen återremiss af åtskilliga punkter i Menot N:o 44, med förslag till förändrade föreskrifter i Usta, 2:dra och 3:dje art:ne af Banko-reglementet; och N:o 56, i ani. af erhållen återremiss å åtskilliga delar af Betänka N:o 45. Anmäldes och bordlädes nedannämnde, från Utsk:n inkomne Menr.r, Utlåtm och Betänktn, nemi. från Stats-Utskottet: N:o 154, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande Ut lä t: t N:o 150, i fråga otn anskaffande af medel till järnvägsbyggnader; - 392 Den 26 September. N:o 155, i ani. af väckt motion angide förändring i vilkoren för ett till förbättring oell utvidgning af Helsingborgs hamn beviljadt lån; N:o 156, i ani. af väckt motion om förändring i vilkoren för det vid sistförflutna riksdag beviljade lån för anläggning af jernväg från Borås till Herrljunga; Sammansatta Statssamt Allm.
Jag anser derföre af högsta vigt, att hvarje hinder må blifva undanröjdt, som lagligen kan undanrödjas, för den olofliga bränvinsminuteringens bestraffande, och föreslår alltså, ej blott att det anmärkta förbudet mot köpares vittnesmål om dylik förbrytelse må upphäfvas, utan ock att, till undvikande af all tvekan om sådan köpares ojäfvighet, uttryckligen må stadgas, att, vid skeende oloflig försäljning af bränvin, köparen, så vida han eljest ojäfvig befinnes, må kunna om förbrytelsen vittna. Af enahanda motiv, och såsom ett ytterligare medel till fylleriets hämmande, anser jag det vara lämpligt, äfvensom med rätt och billighet öfverensstämmande, att den andel i böterna för oloflig bränvinsminutering, som tillfaller åklagaren, må inskränkas till £ samt | anslås lill den sockens fattiga, inom hvilken förbrytelsen sker; och detta föreslår jag desto hellre, som derigenom bör uppkomma en auledn. för hvarje välsinnad och omtänksam sockenman att bidraga till upptäckande och beifrande af dessa skadliga missbruk, hvaraf så mycket armod och fattigvårdens betungande härflyter. Remitterades till Be vill n.- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskm. Den 15 December f. m. 203 Upplästes följande af Hr Kuylenstjerna, Erik Magn., inlemnade motioner: 1. Mycket är gjordt och än mer påtänkt till brottslingars ändamålsenliga bestraffning och vård, hvarvid dock en väsendtlig omständighet synes mig än sakna tillräcklig omtanka, jag menar den straffades, lösgifnes belägenhet. Han kommer ut med bevis att han undergått straff och anses icke vådlig för allmänna säkerheten. Han skall skaffa sig laga försvar och nödig försörjning. På det betyg han undfått, tager honom ingen i tjenst, sällan åtminstone någon välkänd samhällsmedlem. Han skall skickas till den socken som honom skall försörja. Lyckas det, att finna den rätta, hvarom nog tvister lära uppstå, så får han knappa fattigmedel ofta sämre än fångspisen, af det goda skäl, att socknarne i allmänhet icke torde förmå lemna alla sina fattiga fullt understöd, som de fattige fordra.
Och han inbillade sig nästan, att alla, som hört honom nyss, setat och gissat sig till dessa tankar och nu med kallt hån njöto af, att han misslyckats, gjort fiasko, som Ling sade. Och i själfva verket fins det ett slags instinkt, som säger människorna, nästan från första ögonblicket, när de träffa på liktänkande eller antagonister. Det är svårt att säga, hvari detta visar sig. Det kan ligga i en min, ett leende, en plötslig åtbörd eller en blott till hälften uttalad antydan, som slår an en beslägtad sträng, hvilken åter i sin tur kommer andra närliggande att ljuda. Så att Grane hade nog rätt. Han hade ej sagt mycket. Men han hade sagt nog, för att göra sig misstänkt. Och det går mycket lätt att bli »misstänkt» i Sverige och isynnerhet i Upsala. Och det är en underlig känsla hos en ung man, när han första gången får en förnimmelse af att vara misstänkt. Hvad menas med det? Därmed menas att vilja tänka och att unna andra detsamma, att älska frihet och oberoende i stället för slafvisk undergifvenhet, att älska sanning högre än falskhet, att vilja hysa en egen mening, äfven om den strider mot deras, som äro tongifvande. Ja, hvem kan säga, hvad som menas med att vara misstänkt? Det kan man bli genom att fälla ett öfveriladt entusiastiskt uttryck i ett sälskap, genom att behålla hatten på, när kungen åker förbi, genom att inte gå i kyrkan, genom att stafva nystafning eller prenumerera på »The reformer». Grane hade blifvit det genom att darra på rösten af häftighet, när han instämde med Schultz. Och det var en underlig, litet barnslig känsla, som intog honom, när han tänkte på, att han gifvit offentlighet åt något af alt det, han så gärna ville säga, bara han kunde. Han fäste en så alvarsam vigt vid detta lilla uppträde, som om det gällt en trosbekännelse. Men han var också så ung, bara 23 år! Lifvet skulle nog i tid lära honom att skrodera, utan att blygas öfver sina känslor, och utan att tänka så noga öfver, hvad en uttalad tanke betydde. Men han var ursinnig på sig själf.
«Men det är ju förskräckligt!» sade gumman. «Gud sig förbarme! hvem är det som har gjort så dumt?» «Åh! en lärd! först och främst och sedan de som makten hafva.» «Det är förskräckligt!» upprepade gumman. «Jag vill min själ icke ge fyra styfver för hans lärdom, hur har han läst sin kateches?» «Ah! han är troligen af det slaget,» sade Efverling, «som vill göra sig modern, om han också gör det på sin heders bekostnad. Vi skola dock hoppas att han måtte vara ett särskildt species i sin klass, som för en förryckt idée finner nöje uti att göra sig rycktbar.» «Det är ju fasligt,» sade gumman. «Men jag tror att de lite hvar bli förryckta i Upsala. Det var ju så med Magister S., när han var hemma under mellantermin. Han skref ju paskiller om både Gud och menniskor. De måtte visst läsa sin bibel bak och fram, tvi tockna.» «Ah det är oerhördt!» sade Efverling. «Sederna ha icke sjunkit nog djupt ändå. Skulle man också slita det sista bandet på all moralite.» «Men ingen hederlig menniska måtte ändå vilja göra så,» sade gumman, «eller gå in på ett sånt giftermål?» «Ack många, många tusende; dårskapen äger otaliga dyrkare. Mången så kallad hederlig man, har ju till och med nu, öppet vågat trottsa äktenskapets helgd, och nedsölat sig i laster, rusat ifrån brott till brott, utan en mensklig känsla för en lidande maka, som likväl är fästad vid honom genom kyrkans band. Det är gräsligt att qvinnans värde så förtrampas, hon kan genom ett sådant system aldrig höja sig mer.» Efverling var i fullkomlig extas. Gumman och Evelina betraktade honom med förvåning. De tänkte mera på hans ovanliga ordflöde, än den nya författningen. «Man skulle knappast kunna tro» fortfor Efverling, «att någon enda funnes, som egde nog fräck panna, för att framställa en sådan sak. Lite har han tänkt på menniskans jordiska sällhet, och fullkomligt obekant måtte han vara med sättet att skapa den.