Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer, huruvida icke nödig omtanka för Bolaget och aktning för Rikets Ständer hade fordrat, att Bolaget bos Kongl. Majit i underdånighet fästat uppmärksamheten på ett sådant förhållande till Den 26 Mars f. no. 9' Utverkande af förändring i arbetsplanen, så att Bolaget kunnat fortsätta arbetet åtminstone så långt utöfver denna Riksdag, att Rikets Ständer fått pröfva hufvudsaken, utan alt det såsom ett vilkor hade behöft föreläggas dem, att verket borde hufvudstupa upphäfvas. Jag hemställer, om ej orden i i8a3 års RiksdagsBeslut, hvarigenom Rikets Ständer uttrycka deras mening, att detta vore det yttersta, som Bolaget hade att förvänta, om icke dessa ord förtjenat någon aktning eller något afseende. Det måtte förlåtas mig, om jag, såsom representant, såsom ett af Folkets ombud, yrkar på denna aktning. Det måtte ej vara högfärd, att man, såsom representant, fordrar den; och här kan jag ej finna annat, än att den uteblifvit. Jag kan ej borttaga ett ord af hvad jag nu yttrat, då man ej rättar sig efter Ständernas beslut, utan låter arbetet fortgå, tills alla medel äro slut, och litar på, att Rikets Ständer, hädanefter som förr, skola låta hänföra sig af orden National-ära, Europas ögon, m. m.; och då man i sista stund så godt som vill tvinga Ständerne att, mot sin vilja, bifalla livad som begäres, utan alt med sans kunna pröfva saken, och detta allt genom Directionens egna tillställningar. Jag frågar om det hade varit för mycket hegardt, att arbetsplanen så hade blifvit uppgjord.* I dess ställe har man funnit sig befogad, att göra anmärkning dervid, 93 Den 26 Mars f. m. att af ArbetsCassan, emot Ständernes beslut, blifvit disponeradt nära nog det belopp, som nu begäres, eller 84,733 R:dr 1 sk. 7 r:st. Jag är af den öfvertj^gelse, och har med nöje hört uppmaning derom i ett annat fall af en utaf Konungens Rådgifvare, att vi böra vara samma menniskor nu, som i8a3.
Det bränvin, sorn utöfver egen tillverkning behöfdes, eller rättare åtgår, hämtas från Stockholm och södra orterne. Importen deraf lili Länet, som år 1839 var 213,657 | kannor och år 1840, 258,810 kannor, har likväl under de sednasle 3 åren så minskats, att den i medeltal dessa år, endast utgjort 109,033 | kannor årligen. Häraf, äfvensom af andra omisskänneliga tecken, kan man sluta att förbrukningen af denna vara allt mer och mer aflager, likasom bruket af rusgifvande drycker inom de såkallade högre stånden. — Den framåt gående civilisationen har småningom beredt öfvertygeisen om den förnedring som åtföljer ett af starka drycker öfverlasladt tillstånd, och likasom det, för icke så särdeles många år tillbaka, ansågs tillhöra bevisen på godt värdskap, att en och annan af gästerne tog för mycket till bästa, torde man nu kunna antaga, att ingen gerna öfver lastar sig, sorn är rädd om sitt anseende, och att detta minskas genom afvikelserne från måtllighetsregeln, äfvensom alt i allmänhet dylika afvikelser, som förr lemnades utan ali anmärkning, numera molas med ogillande. De bildade klassernas exempel undgå aldrig alt inverka på de lägre; och detta, i förening med nitiska och ifriga bemödanden för nykterhetens sak, torde inom denna ort hafva förorsakat det önskvärda förhållande i afseende å bruket af bränvin, som jag nyss haft Nåden anföra.
Jag upprepar derföre, att så länge vi hafva en lag, som försäkrar grundfonden och att sedelrörelsen ej får öfverstiga den, är det likgiltigt att stadga någon minimivglör, Hr Stråle: Hr v. Troil har rätt, att man redan stad gat myntsorten, hvari privatbankens sedlar skola utställas, och jag vill således ej yrka något i afseende derpå. Likaledes instämmer jag med Hr v. Troil, att samma minimivalör bör stadgas för solidariska som actiebankers sedelutgifning; och då jag ej hört någon yrka annat, hemställer jag, om ej följande redaction bör antagas: ”Sedelbanker må ej utgifva tryckfa eller graverade creditsedlar å mindre belopp än 00 r:dr courant,” och att stadgandet sedan uppflyttas bland de allm. bestämmelserna. Hvad valören beträffar, vill jag medgifva jemnkn. såvida, att man fastställer 1 r:dr specie såsom minimum, och tror, att man då gjort ali nö dig concession. Man har sagt, att säljaren alltid skulle hafva svårighet att gifva tillbaka på så stora sedlar; jag tror tvärtom, att det alltid blir den, hvilken skall betala, som måste förse sig med annat mynt för mindre iiquider, och att det skulle vara nyttigt, om privatbankernas sedlar ej finge gångbarhet bland den fattigare classen. Hela frågan har ej afseende på säkerheten, utan rörer den fipancefrågan, att privatbankssedlar ej må utdrifva det andra myntet; ty privatbankernas sedlar få aldrig fika förtroende som statsbankeus, och följden skulle blifva, att man alltid hphölle de bättre och gåfve ifrån sig de andra. Jag vidblifvef således, att minimi-valören å privatbankssedlar må blifva a r:dr specie. 45a Den 2t Mars f. ra. Fril). Boye: Det hör till loyautdn att tillstå sig hafva orätt, då man har det; och jag erkänner, att Gr. Horn öf*. vertygat mig derom.
Alt i delta hänseende, då fråga är om en på ståndsfördelning grundad representation, skipa full rättvisa, och åt en hvar tilldela dess rätta andel, utan öfversligande af de trånga gränsor, sorn slåndsformerne medgifva, är, strängt taget, icke möjligt, och della problem har det således icke eller kunnat lyckas Etsk. att lösa. l'ä dessa förenade skäl kan jag icke lemna min röst till godkännande af Clsk:s förslag för att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Frih. Raab, Adam Christian, uppläste följande: 6 Den 10 Mars f. m. En af Tysklands större tänkare liar sagt, att hvarje lid är en Sphinx, som kastar sig i afgrunden, så snart dess gåta blifvit löst. Vår tids och vårt lands vigtigaste fråga är den, som nu äter blifvit oss förelagd till lösning. Lösas måste hon, ty ”hon kan ej falla”. Måtte vi derföre — jag önskar det ur djupet af min själ — lyckas att snart finna det länge sökta OEdipi-ordet! Ett sådant ord hade vi haft rätt att vänta från Consl.Utsk. — ett ord, som kunnat återförena sprängda krafter — som kunnat återgifva mod och hopp åt hvarje sann och sansad vän af reformen. Men månne Utsk. i sitt mern. löst frågan? Efter troget genomläsande deraf, svarar jag dertill bestämdt nej! och jag beklagar att så mycken möda blifvit spilld, jag beklagar, att 190 qvartsidors tryck skolat erfordras för att verkliggöra fabeln om berget, som födde en råtta. Förslaget är från början till slut så sammansatt, att det ej kan tillfredsställa något af våra nuvarande Stånd. Byggdt, som det är, på en af 2:ne RiksSt. förkastad grund, uppgjordt i omisskännelig syftning af flinthård conscrvatism, uppställer det likväl den bräckligaste damm mot rörelse-elementets, d. v. s. democratiens möjliga öfverdrifter. Saknande all elasticitet, bär det stämpeln af att vara, hvad det ock är, ett vinterarbete, stelnadt, eller jag må säga rent af fastfruset i formerna.
Ridderskapet och Adeln blifvit gjorde, sorn innefatta, att desse Cassors medel icke kunde anses hafva härflutit ifrån eller tillhöra Stats-Verket, på hvilken grund, och då desam. ina förvaltas efter de utaf Kongl, Maj t i Nåder utfärdade serskilte Reglementen och Författningar, samt de Bokslut, som deröfver årligen uppgöras, af Kongl. Kammar-Rätten granskas, någon ytterligare åtgärd i detta hänseende af Riksens Ständer eller deras Revisorer icke kunde anses nödvändig, och efter en Ledamots yttrade tanka äfven vöre olämplig; i anseende till hvilke erindtingar, Höglofl. Ridderskapet och Adeln återremitterat frågan; och har jemväl Vällofl. Borgare-Ståndet genom återremiss äskat, alt Stats-Utskottet måtte från Kongl. Krigs-Collegium infordra upplysning, hvilka och af hvad beskaffenhet ifrågavarande Cassör äro, samt med anledning deraf förnyadt utlåtande afgifva. Stats-Utskottet har derföre genom HofCantzlers - Embetet begärt närmare upplysning i berörde delar från Kongl. Krigs - Collegium. och inhemtat, att, såsom förut uppgifvit är, desse Cassör äro: KrigsmanshusBoställs-, Mötes Passevolance-Cassorne, hvilkas beskaffenhet är följande: KngsmansliusCassan: grundlädes af Konung GUSTAF ADOLPH , sorn den 30 Augusti 1622 till välförtjente och i Rikets tjenst förlamade Krigsmäns understöd, donerade 2000 Daler Silfvermynl i hemmansräntor; hvarefter fle - 186® Stats-ZJtskottets Betankanden. re af det Kongl. Huset samt Rikets högre Embetsman till ändamålet bidragit, samt senare Regenter anslagit hemmansräntorne af Kungsladugården Hof i Östergöthland 7^ Mantal,’ -.64/5 M:tal uti Kronobergs
Norska » kongen » hade der haft 10,000 man, men då Yegesack med 5,000 svenskar närmade sig, slog han till reträtt. Emellertid voro 3,000 man qvarlem-nade, hviika upprifvit bron öfver floden och i en fördelaktig ställning skulle med 4 kanoner försvara sig. öfvergången forcerades likväl (enligt Götlin) och norrmännen, som anföllos med bajonetten, tillbakadrefvos och förföljdes med sådan hastighet, att de måste qvarlemna en krutvagn och med största möda bergadc sina kanoner. Om denna och dylika långt större och mera följdrika strider än de af honom vidlyftigt omförmälda hafva hvarken Sörensen eller hans norska vänner ett ord att säga. Hvilken sakkunskap och urskiljning som utmärker denne krigshistoriker, hvilken nu af norrmännen så flitigt åberopas, kan ses af följande klassiska uttalanden. » En fienden underlägsen här kan aldrig segra utan genom att begagna offensiven, och ett klippland, såsom de delar af Norge, hvarom här talas, kan öfver hufvud taget alls icke försvaras defensivt (! ) Endast genom att vika för fiendens massangrepp, men kasta sig öfver hvarjeskild fiendtlig afdelning, kunde fördelen af terrängens beskaffenhet blifva å norrmännens sida. Denna åsigt, som hade funnit uttryck i Seijerstedts försvarsplan, medförde att fienden måste fl lof att tränga ett stycke in i landet, innan försvaret kunde utveckla sin kraft. &gt; I förbigående vilja vi här anmärka, att hr Winter-Hjelms Öfversättning i tidskriften icke är samvetsgrann. Då Sörensen säger: » Det var epdog förudseeligt, at Christiania kunde komma i fjendens hsender; men derved vilde intet vaere tabt, naar kon-gen, folket og hseren holdt ud », så öfversätter hr W. ordet * naar * f med då, i st. f. med om; och likaledes i en födande tirad: » maatte love de Norske seir », ordet maatte med måste, i st. f. borde.
Utskottet ej hafva haft giltigt skäl alt afvika från det Nådiga förslaget i förevarande hänseende; — samt att Utskottet i allmänhet sökt påbörda domare en controli, som af dem omöjligen kunde ulöfvas, illa n borde tillhöra de föreslagne gode männen och fränderne. Men häremot hafva andre talare åter förmenat, att hvarken Kongl. Maj:ts eller Utskottets omförmälda förslag uppfyllde dermed åsyftade ändamål, emedan någon tillförlitlig controli å förmyndare i afseende på så väl redovisning, som säkerhet, derigenom icke vunnes. Härutinnan har en del gifvit företräde åt de principer, som blifvit lagde till grund för Herrar Giinthers och Lagergrens i deras reservationer mot Utskottets Betänkande framställda förslag, hvilkas närmare granskning af sådan anledning påyrkats; hvaremot en del anselt syftemålet endast kunna vinnas medelst förmyndarekamrars inrättande, i hvilket hänseende blifvit föreslaget, dels att så kallade conserverande förmyndarekamrar målte stiftas, som borde förvara de omyndigas fordringsbevis eller dyrbarheter och utöfva controli öfver förmyndares förvaltning, såvida det icke vore lämpligare, att, på sätt flere fremmande lagstiftningar påbjöde, Domaren tillsatte en medförmyndare eller curator, hvars åliggande blott skulle vara att bevaka myndlingens intressen i de händelser, då de korum o i strid med förmyndarens; dels ock att, likasom i andra länder, serdeles i Tyskland, egde rum, provincialpupillkamrar kunde inrättas, som ej eller borde hafva annat åliggande, än att vaka deröfver, att tillförordnade förmyndarne fullgjorde sina skyldigheter och att bestämma angående försäljning af omyndiges egendom; hvarjemte blifvit af tvänne serskilde talare anmärkt, att Utskottet fästat för liten uppmärksamhet vid Herr Prosten Helens uti ifrågaställde hänseende framställde förslag, dervid dock den erinran blifvit gjord, att den föreslagna inrättningen borde till vägabringas, icke för hvarje pastorat, utan helst länsvis.
Amiralitets-varfvet, der lägenheterna, hvilkas areal ej kunde uppgifvas, vore till skatte köpte; att ali den till förstaden hörande mark, med undantag af den Kronan för eget behof sig förbehållit, komme att tillfalla staden med enahanda rätt till grunden, som staden egde i afseende på den till dess nuvarande område hörande jord, så att följaktligen alla de till Kronan nu utgående grundlegor och afgifter för besittning af tomter och lägenheter i förstaden, äfvensom köpeskillingar för de platser derstädes, som framdeles friköptes, från Kronan till staden afstodes; att för fastigheter i förstaden skulle till staden icke erläggas andra tomtafgifter, än sådana, som härofvan i 2:dra mom. omförmälas; hvaremot, vid afyttring af fastighet, hvarå lagfart egde rum, gårdaköpsafgift, i enlighet med hvad som är stadgadt i afseende på försäljning af fast egendom inom stadens område, till stadens kassa borde utgöras; och Stats-Utskottets Utlåtande N:o 13. 3 att, för att bereda staden tillfälle att vidtaga de anordningar, sorn för föreningen erfordrades, densamma icke komme att gå i verkställighet förr än vid början af det år, som inträffade sex månader efter det beslut om föreningen blefve meddeladt; dock skulle föreskriften i 60 § af Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse i stad den 21 Mars 1862, om skyldighet att till Magistraten ingifva specialförslag öfver utgifter och inkomster, af vederbörande förvaltningsstyrelser i förstaden iakttagas redan året innan föreningen sålunda inträdde. Komiterades förslag, som jemväl antogs af Carl Johans församling å vederbörligen utlyst kommunalstämma den 12 Augusti 1863, hade derefter i hufvudsakliga delar blifvit godkändt af Göteborgs stads fullmägtige och Magistrat, så att den af församlingen begärda förening med staden numera af samtliga vederbörande medgifvits. Kongl.
»Ja gör det», svarade han, »ni skall sjelf få ett annat för er räkning.» »Tack.» »Men, min käre gosse, låt mig nu se att du är förståndig, annars blir jag så ledsen», bad modren, som icke kunde få middagen ur sina tankar. »Jag skall be mamma komma ihåg att jag icke är något barn», svarade sonen högdraget. Modren teg, men räckte sig bort och klappade honom på handen. »Ni kan inte tro hur gnistrande qvick vår värd är, sedan han väl kommit i feststämning,» sade kandidaten, vänd till Hildur. »En vacker karl är han under alla omständigheter, men när han druckit några glas, är han alldeles hänförande.» »Ah?» sade Hildur tviflande. »Jo; ni skulle bara se honom föreslå en skål», – kandidaten reste sig, strök håret tillbaka och höjde handen, som om han höll ett glas, – »det gör ingenting om han också stöder sig en smula tungt mot bordet», – kandidaten lade handen på stolskarmen och lutade sig tillbaka, under det ett inspireradt leende bredde sig öfver hans drag, – »ordet har han fullkomligt i sin makt, formen är fri och kristallklar, man ryckes oemotståndligt med af dess ström. Då blir han idealist, hans tankar taga en högre flygt, hans ögon glänsa, och han talar om detta något som bär oss genom lifvet.» Kandidaten var icke sig sjelf, som han nu stod der, med denna fria panna, denna stolta kastning på hufvudet och denna ljusa blick. Hildur såg på honom; hon hade aldrig sett honom så vacker. »Ja sanning är det», sade han i det han satte sig och åter strök ned håret, »Linde är aldrig så glänsande som då han är – rent ut sagdt – full.» Han uttalade det sista ordet med grym fröjd, det var honom en glädje att slita sönder den stämning han väft af sin egen hänförelse. Hildur betraktade honom med en blandning af tvifvel, misstro och beundran.
Sedan Ridderskapet och Adeln bestämt Stats-Rådens antal till 14 , hemställer jag , om icke det Höglofl. Ståndet skulle finna nödigt, att deras antal, hvilka böra hafva förvaltat Civilt Embete, bör vara 4 i stället för 3. De civila Förvaltningsgrenarne utom Justitiae-väsende , för hvilket 2tne Ledamöter inom Stats-Rådet redan finnas, äro fyra, nemi. örikes-, Ecclesiastik-, Inrikes-och Drätsel-förvaltningarne. Då man under dessa öfverläggningar yttrat betänkligheter mot föreningen af civila Krigs-ärenaer och Commandomål , hos en Föredragande, emedan en man troddes svårligen skola äga nog kännedom af dessa båda Militaire detai 1 ler , huru oumbärliga skola jcke då sakkunnige Suppleanter för hvardera af de Civila Förvaltningarne blifva ? Ty är det svårt att finna en militaire, som äger nog kännedom af de militaira Kameral-ärenderna , för att kunna föredraga deni; så måtte det vara ännu värre att finna en Militair, som kunde förestå D "tsel-verket i det bela, eller någon annan af de civila förvaltningarne. Herr Rosenblad: Då jag tror det vara öf - Den 3 December e, m. verensstämmande med principen af en god Sty. reise, att så litet som möjiigt inskränka Konungens val, i afseende på de personer han anser vara skicklige tili sine Rådgifvare:, kan jag icke eller instämma i det af Herr von Hartmansdorff framställda förslag. Ty att bestämdt säga , att 4 bland Rådgifvarne böra hafva förvaltat civilt Embete, anser jag endast Vara ett onödigt band på Konungens förtroende i sitt val dertill, Herr von Hartmansdorff: Beträffande det band på Konungens val och förtroende , hvaremot anmärkning blifvit gjord , så bör man ihågkomma , att det i vår nu gällande Grundlag redan finnes , för ett mindre antal Stats-Råds-Iedamöter. När detta blifvit förökadt, så bör stadgandet om de civila Ledamöternas antal utvidgas i samma förhållande. Endast derom är nu fråga.
Visst bör således medgifvas i hvarje hänsigt, att den vackra episod ur ”Skördarne”, om ”Eurynome och Ophion, eller Sjöfartens Ursprung” (1790, N:o 90), som Oxenstjerna uppläste i Svenska Akademien den 20 December 1789, fullkomligare motsvarade både allmänhetens fattningsgåfva och skaldens egen förmåga. Men vid åsynen af Adlerbeths högaktning och kärlek för den fosterländska forntid, som ändock för honom sjelf var så främmande, påminnas vi med rörelse, att dessa känslor ärfdes i förhöjd styrka af den sannfärdigt ”götiske” mannens likasinnade Son, och att denne stiftade det i vår Vitterhets häfder oförgätliga förbund, genom hvars åtgärder sedermera framstått i klarnad spegling, hvad den ädle fadern blott ”i ett mörkt tal” kunde ana. Tidens högre Svenska Dramatik hade redan utslagit sin första fullkomnade praktblomma i Konungens och Kellgrens heroiska Opera Gustaf Vasa168. Sin andra utslog den i Leopolds Tragedi ”Oden eller Asarnes Utvandring”. Kallad till Finnland, att mellan bardalekarne vara sin Konungs sällskap i vitterlekar, hade den lycklige skalden föreläst sitt verk – och, till en stor del, diktat det – såsom Monarkens gästvän. Billigtvis inrymdes åt dess exposition två hela numror af landets vittraste tidning (1790, N:a 68, 69). Man får der ock veta, att den 15 Mars s. å. var den dag, då detta mästarverk ”uppfördes första gången på Svenska Dramatiska Theatern”. På samma dag blef ett lustspel af Konungen sjelf, ”Bedragne Bachan”, gifvet såsom efterpjes. Öfverhufvud herrskade på Svenska Theatern ett fruktbart och muntert lif.
Maj:ts nådiga ompröfning; af Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län (motionen JYi 286), som yrkat, att 10 § af Kongl. Majrts nådiga Förordning af den 13 Juli 1853, rörande fattigvården, må erhålla ett tillägg i det syfte, att bolag, som ega fabrik ä en ort, men fabrikens styrelse förlagd ä en annan, icke mätte kunna undandraga sig fattigskatts erläggande till hvarje kommun, der de sin rörelse bedrifva; att hvarje fabriksidkare, som drifver den rörelse, att mera än tio arbetare dertill erfordras, må kännas skyldig att för hvarje sådan arbetare mänadtligen afsätta 25 öre till en Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande ,JV$‘ 66. 5 pensionsoell understöd sfond, som af kommunal-nämnden och fabriksidkaren gemensamt förvaltas på så sätt, att kapitalfonden icke utom vid inträffande svårare nöd må tillgripas, men den ärliga räntan deremot till understöd utdelas; samt att, slutligen en fattigvårds-inspektör, med hvilken befattning skol-inspektörsbefattningen möjligen kunde förenas, mätte för hvarje stift eller län utses för att öfvervaka så väl fattigförsörjningens handhafvande, som dertill anslagne medels förvaltning; och af Olof Olsson frän Wermlands län (motionen 339), som framhållit, hurusom de fattiges eller af kommunerna understöd tagandes antal under sednare åren betydligt tillvext, oaktadt arbetslönerna under samma tid stigit med minst 50 procent. Orsaken till detta bekymmersamma förhållande trodde motionären kunna sökas i nu gällande fattigvårdslagstiftnings brister.
Hvar och ed af dessa satser; betraktad för sig är visserligen rigtig; men vid deras sammtnanställriing torde kunnä anmärkas att vid den första: ”Konungen äger att allena Riket styra,” icke olämpligen hade bordt tillägg gas orden: ”på det sätt denna Regeringsform föreskrifver, Och att tili deri tredje, hämtad ur Regeringsformens 9:de §■ hade kunnat fogas dé j samma §. befintlige Orden:” För rådslaget» Ahola StatsRådets Ledamöter vara ansvarige. Af ofvanberördA uppställning af satgerné fsljir i Herr Grefvens tanka; Den 5 Maji e. mi Att mellan en Svensk Rådgifvares åliggande» och emelian Engelska och Fransk*. Ministrars ingeri liket finnesj Att blott för beqvämlighetens ecb korthetens sku'l benämningen af Ministrar bör kunna tillägga* Svenske Rådgifvare, anseendes Herr Grefven i detta afseende sådant hvar» ken för olämpligt eller inconttitutionelt. Att man likväl icke bör af Svenske Rådgifvare begära, hvad sorn i andra Constitutionella Länder fordras af dem sorn inbegripas under titel af Mostrar, emedan sådant vöre att hos de förre förutsätta en verkningsförmåga, utöfver den af Lagen, utstakade gräns. Herr Grefven slutar vidare: att när den Konung sorn, äger att allena styra Riket, är F Carl Johan så blir det icke allenast förlåt ligt utan äfven pligtenligt, om Rådgifvaren vid yttrandet af sina meningar misstror sina egna jnsigtet j ' Om han, vördande ett fattadt beslut* hvars rigtighet han, till, äfventyr* ej genast insett* icke derföre anser sig hafva förlorat förtroendet eller varit onyttig. Om han, derföre, att hans. mening icke? blifvit gällande, ännu, icke anser sig förbunden att lemna sin plats. Herr Grefve», menar att oro roaffi bfcsjÄBWR 54 Ben 5 Maji e. m.
En enda sådan händelse kunde medföra vida svåaare lidande, än flera enskilda förmyndares förgörelse och försummelse.” 'Det är ock anmärkningsvärd!, att, fastän den i Stockholm för nära dvå sekler tillbaka stiftade Förmyndare-Kammare kunnat tjena till föresyn för dylika inrättningar på andra ställen, har dock icke någon ståndsciass, stad eller landsort, funnit nödigt att antingen sjelf införa eller hos Kongl. Maj:t begära införande af Förmyndare-Styrelser, hvilka kunnat öfvertaga ledningen af de omyndiges angelägenheter. Häraf synes man berättigad till den slutsats, att de händelser då barnagods, genom målsmans vanvård, gått förloradt, varit jemförelsevis sällsynta och således behofvet af administrativa Förmyndare-Kamrar ännu icke inträd t eller blifvit allmänt erkändt.” ”De bär ofvan anförde skäl och omständigheter, dertill ännu flera, liemtade från locala förhållanden, som i vårt vidsträckta land äro mångfaldigt olika, från förmögenhetstillståndet hos folket, från den nuvarande domstols-inrättningen och andra orsaker, kunde läggas, hafva hos Committerade stadgat den öfvertygelse, att en lag om allmänna administrativa Förmyndare-Kamrars inrättande i form afmunicipal-anstalter, ej kan, utan afvikelse från hittills erkända grundsatser för föräldrars magt och myiir Lag-Utskottets Betänkandej N:o 81, 13 digliet öfver devas barn samt förnärmande af medborgares rätt, utfärdas; äfvensom att dylika inrättningar i närvarande tidpuuct på de flesta ställen hvarken behöfvas eller skulle medföra nytta.” ”Hvad slutligen angår frågan, huruvida inrättning af sådane Förmyndare-Kamrar må finnas nödig, hvilka, utan alt deltaga i förvaltningen af omyndigas egendom, endast skulle ega att utöfva uppsigt å förmyndare; torde dervid böra tagas i betraglande beskaffenheten af den controll å förmyndarevården, som efter lag eger rum, samt utredas huruvida densamma må böra förändras.