Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru skall den härigenom uppkommande Statsbrist fyllas? finnes väl någon annan utväg dertill , än genom en i förhållande dertill ökad Bevillning? hvem drabbar den? Månne endast StåndsPersoner med flere å Landet, som ej äga eller besitta jord? Återfaller deremot icke då denna Brännvinsskatt på alla andra MedborgareClasser? Skall den icke då, fast i annan väg. komma att utsökas hos Jordbrukaren , Hemmans-ägaren och Borgaren , som den redan betalt? Jag frågar: är detta rättvist? Kan det väl stå tillsammans med den fordran på lika skydd inför Lagen, sorn hvarje Medborgare äger rätt att påkalla? Man torde dessutom böra besinna, om det är förenligt med den jemnhet i beskattningen, som bör träffa alja Rikets Innevånare, och icke fast mer deremot uppenbart stridande, att personel BrännvinsBevillning skall i Städerneerläggas, ehvad B ännvinsBränning utöfvas eller ej, då deremot enskilde personer å Landet, som ej äga Jord, skulle befrias från samma och till lika belopp stadgade personella utskyld, ehuru de, utan att sjelfve bränna, i lika måtto som Städern. es begagna, en utskyld, hvilken likväl den förut nog beskattade jordägaren, likmätigt uttryckliga föreskriften i Författningens 3. §• Den 2 Maji, f. m. 29 i. Momi äfven, fast efter andra grunder, drager, ehvad han bränner eller ej.
Också nöjer sig Leopold, som i en sednare uppsats 39 yttrade sig utförligare derom, här med blotta förvåningen. Den andra anmärkningen beträffar en utlåtelse om Action (nämligen theatralisk, eller Skådespelar-konst), enligt hvilken denna synes af Thorild alldeles fördömmas. ”Det är en skam för menskligheten”, säger han, ”en skam, som kan röra den Vise till tårar, att något sådant, som Action, har kunnat blifva för oss en konst; en vacker konst; en sublim konst. Action! ett upptåg, inför Själen och Naturen, inför Gud och Himmelen så styggt, som dess fullbordande är svårt och pinsamt, ända till omöjlighet”. Leopold håller sig till bokstafven. Det, som närmast föregår och närmast efterföljer detta ställe, låter visserligen förstå, hvilken den Action är, hvarom här talas: den falska och förvända Actionen nämligen, – den ljugande, tillgjorda, grimacerande, karrikerande; och hvarom tillägges med rätta: ”det är genom en imitation lik denna, som t. ex. Wielands härmning af Sterne’s maner motbjuder ända till äckel” 40. Dessutom har ju redan ett af Thorilds bref till Rosenstein visat, att han erkände en sann action, under sitt ifrande mot en falsk. Men onekligen är ändock hans uttryck här ett så pass ofullständigt och obestämdt, att det nödvändigt skulle lemna rum för en misstanka, huruvida i allmänhet begreppet om Action vore af honom uppfattadt med tillbörlig klarhet. Vi böra ej förtänka Leopold, att han tager vederdelomannen på ordet. I grunden sammanhängde anledningarne till bägge dessa anmärkningar med en omständighet, hvarom här, der vi nalkas till slutet af berättelsen om Thorilds strid med Leopold, tvifvelsutan är lämpligast att nämna. Ingen, som vill och förmår oveldigt bedömma denna strid, kan undgå den insigt, att en väsendtlig del af stridsorsakerna hade sitt upphof i någonting, hvari Leopold hade mera rätt än Thorild, eller såg en betydligt större skymt af det rätta. Det var i afseende på ett af de allraförsta ästhetiska grundbegreppen.
Jag vet att i båda finnas mångfaldiga försäkringar om motsatsen; men jag har förIdarat, att jag fäster mig icke vid språket, utan vid saken, det vill säga, vid naturen af de resultater, hvartill Betänkandet, så vidt jag är mägtig att begripa, också möjeligen kan föra Oss. Enligt den uppgift, som linnes dels i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, och dels i Friherre Jacob Cederströms serskildta votum, har, ifrån år 1812, utur Rörelsen blifvit indragne omkring 5§ million; och oagtadt Betänkandernes alla försäkringar, kan dock resultatet af dessa håda Betänkander blifva, att vi i Discontpapper, och i BancoSedlar, dels nu genast förlora, dels kunna vidare intill nästa Lagtima Riksdag, förlora genom indragning, omkring andra 5 å 6 millioner; och detta kallar Utskotten, ått afhjelpa allmänna förlägenheten och förbättra Myntetl Min öfvertygelse är deremot, att, i rak följd af dessa Messurer, skall Allmänna förlägenheten snart öfvergå till allmänt elände; och myntet skall för Utlänningen som har det, blifva Arithmetiskt godt; men Sveriges Modernäring, Jordbruket blir ruineradt; productionen blir hämmad, och i följe deraf kommer Myntet också att blott för en ganska korrt tid vara godt, för att derefter snart åter blifva sämre, än det nu är. Den i5 April. 495 Sedan jag nu frimodigt sagt mitt omdöme, om det hela af Financeplanen, skall jag blott vid några af dess delar anmärka: 1:0
Jag skrifver nämligen allt godt, som med fog kan sägas om den flyttande, men ingenting i motsatt riktning, ty jag anser, att ett godt betyg kan mången gång vara tjänstfliekans enda egendom. Och det vore nästan en orättvisa att gifva ett fullständigt sanningsenligt betyg åt en och annan enstaka, då flertalet, som icke är bättre, kan ståta med endast berömmande. Men om alla betyg kommo att skrifvas på tryckta blanketter, som vore lika för alla, behöfde jungfrurna ej skämmas för ett betyg, afgifvit med full rättvisa och hofsamhet. T y det vet hvarje husmoder, såväl som hvar och en annan, att ingen är fullkomlig, allraminst får man begära det af en tjänare, som i de flesta fall fått åtnjuta en ganska bristfällig uppfostran. Men ett fel, som gör henne omöjlig hos den ena matmodern, kan betyda mindre hos en annan, som bättre kan tillgodogöra sig hennes goda egenskaper. Så kan t. ex. en duktig, noggrann och pålitlig jungfru ha ett lynne, som ständigt fräser i kapp med stekpannan, och utgör sålunda en daglig plåga för en nervös och ömtålig frn, då hon däremot för en annan fru, som är upptagen utom hemmet, kan vara en riktig skatt. Den förra kan vara belåten med en snäll och villig flicka, om än mindre ordentlig, ehuru denna vore oanvändbar för frun nummer två. Måhända skulle ock en sådan betygsskrifning ha det goda med sig, att tjänarne själfva lade sig litet mera vinn om såväl sina sysslor, som sitt uppförande, om de visste, att äfven deras mindre goda sidor komme att bedömas, i stället för att som nu alldeles lämnas ur räkningen. Därför, antingen också inga alls! tillförlitliga betyg eller Önskligt vore, om Iduns erfarna läsarinnorhusmödrar ville följa Axel B:s uppmaning i förra årgången att till Iduns red. insända förslag till dylika blanketter, hvarigenom en nyttig taflan kunde uppstå, ur hvilken törhända framginge något praktiskt resultat till båtnad för alla parter. Jag är viss på, att redaktionen med vanligt tillmötesgående skulle mottaga dylika skrifvelser.
Emedlertid tvekar jag ej att yttra, att så litet en RegementsCassa kan af mig anses tillhöra Staten, så mycket synes mig billigt, att, då Lazaretterne äro till för att sträcka en räddande hand åt olycklingar af Svenska Folket, och detta folk representeras af Ständerne, det sammanhang till en Revisionsrätt, som ligger i sjelfva ändamålet, icke heller betages Ständerne; Och skulle frågan om Ständernes rätt så utfalla, att den borde vedersakas, så är man alltid skyldig ihogkomma, att felet här, i sådant fall, icke legat hos Revisorerne, utan ensamt hos i8i5 163 Den 5 Junii. års Ständer, sora gåfvo en Iristruction, den Revisorerne haft all anledning och skyldighet att vilja verkställa. Friherre Wrangel, Henning: Herr Påhlman har så fullkomligt utvecklat skälen för StatsUtskottels Betänkande, att det endast återstår för mig, att förena mig med honom uti anhållan om Proposition till bifall af Betänkandet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid StatsUtskottets Betänkande gjorde anmärkningar hindra detsammas antagande, samt på sådan grund behagade Betänkandet jemte anmärkningarne till Utskottet * återremittera. Ropades Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence yttrade, att då det tillförene alltid varit vanligt, att, enär anmärkningar blifvit framställde vid ett Utskotts Betänkande, samt återremiss i anledning deraf begärd, Ridderskapet och Adeln behagat dertill lemna bifall; ansåg Hans Excellence sig böra förnya dess angående återremiss nyss gjorde proposition. Ropades Ja och Nej. Hvarjemte Herr Påhlman begärde votering. Den 5 Junii. 169 Hans Excellence Herr Friherre af Wetterstedt, Gustaf:
I de den 18 Februari 1864 beslutade bestämmelser angående räntan å uppoch afskrifningssamt depositräkning har någon ändring icke skett; hvadan räntan i dessa fäll utgjort: vid insättning på - månad ;s uppsägning 4 procent, på 3 månaders uppsägning 4^ och på 4 månaders uppsägning 5 procent, samt för insättning å uppoch afskrifningsräkning 2 procent, utom vid Wisby Lånekontor, der densamma tillsvidare godtgöres med 3 procent. Vid den sednast beslutade nedsättningen till 5 procent af diskonteringsoch utiåningsräntan fästade Fullmäktige jemväl sin uppmärksamhet derpå, huruvida denna nedsättning borde föranleda en nedsättning af räntan för deponerade medel; men dä en sådan nedsättning skulle, efter hvad erfarenheten visat, leda till depositionernas öfverflyttande till andra penningeinstitutioner och då ovisst vore om utlåningsräntan kunde någon längre tid hållas vid fern procent, ansågo Fullmäktige den omständigheten, att Banken under någon tid komme att å deponerade medel till belopp af 2 å 3 millioner erlägga samma ränta, som den, hvartill utlåning egde ruin, så mycket mindre böra hindra utläningsräntans nedsättande, eller då sådant skedde, nödvändigt föranleda till samtidig minskning af depositionsräntan, som eljest denna omständighet skulle förorsaka antingen utläningsräntans uppehållande utöfver hvad förhållandet för tillfället fordrade, eller ock tillintetgörande af Bankens upplåningsrörelse. — 49 — ' § 56.
Hennes här ofvan nämnda typer i » Ära », » Familjelycka » och » Lilla professorskan » tillhöra i sin art det bästa, den svenska skådespelarekonsten för närvarande kan åstadkomma, och dessa typer äro mera intensivt och personligt lefvande, än hvad vi nu för tiden här hemma äro vana att se på våra teatrar. Fröken Åhlander tillhör Dramatiska teaterns » societärer » och bär, sedan ett par år tillbaka, den gyllene medaljen Literis et artibus. Georg Nordensvan. Några ord om vår " Giftermålsbalk. " För Idun af Kata Dalström. (Forts, från n:r 11.) Cfcgl nligt nu gällande lag är nästan all egenHén dom gemensam, men förvaltas af manlig nen ensam, och båda makarna ha lika giftorätt i boet, d. v. s. hälften hvar. Men genom rättigheten att ensam förvalta den B. k. gemensamma egendomen har mannen fått oinskränkt makt att sköta affärerna, såsom han för godt finner, utan den ringaste skyldighet att rådgöra med sin hustru och ännu mycket mindre någon redovisningsskyldighet till henne för huru han förvaltar deras gemensamma egendom. Han har laglig rätt att sälja allt t. o. m. sin hustrus kläder och smycken samt det gemensamma möblemanget i hemmet, lika väl som han har laglig rätt att köpa hus i staden och egendom på landet, utan att behöfva underrätta hustrun om någonting, förrän kö- pet redan är afslutadt. Men liksom egendomen är gemensam, så äro äfven skulderna med vissa smärre undantag gemensamma, och detta är just sakens 1893 mörkaste sida, ty därigenom blir hustrun iklädd ansvarighet för saker, som hon icke känner till, när mannen ju ej behöfver underrätta henne om sina affärsförbindelser. Hustrun åter får ej utan mannens samtycke och fullmakt sälja det ringaste af det gemensamma boet, och om hon det oaktadt gjort något aftal, kan mannen » rygga kö- pet » d. v. s. göra det om intet. Likaså kan mannen, om hustrun gör några skulder, neka att betala dessa. Blott i några få fall har hustrun rätt att röra det gemensamma boet, såsom » om mannen är afvita eller frånvarande eller förlöper hustrun », som det står i lagen. Den nytta hustrun har af sin » giftorätt » blir sålunda nästan ingen, så länge mannen lefver.
Ad. fattat beslut öfver Utsk:s första hemställan i afseende på de provisoriskt beviljade förökade anslagen, tog jag mig friheten föreslå att den förhöjning, som sålunda vid denna Eiksdag komme att beviljas, skulle särskildt upföras på så sätt, att de anslag, som kunde betraktas såsom en följd af den stegrade lefnadskostnaden, skulle uträknas och såsom provisoriskt sättas i särskilda kolumner, den delen af t.illökningarne, hvilka man, oberoende af den dyra tiden, ansett böra beviljas med afseende på den sysselsättning, som med dem vore förenad, äfven utföras i särskilda kolumner, så att man kunde se hvad som för alla tjenster skulle komma att afkortas eller icke. Det är om detta förslag som jag anhåller att Hr Gr. och Landtm, täcktes inhemta E. o. Ad:s tankar. IV II. 21 Den 23 Mars f. m. Frill. Eaab: Hr Hjertås förslag går derpå ut, att man skulle anmoda Utsk. att upgöra tabell öfver lönerna, deri särskilda kolumner skulle uptaga de gamla lönerna, en särskild kolumn de tillskott, som kunna anses erforderliga för tjenstens bestridande i allmänhet, och slutligen en särskild kolumn för det tillskott, som, i anseende till den dyra tiden, nu särskildt skulle lemnäs. Jag tror att detta blefve mera inveckladt än hvad som för det afsedda ändamålet erfordras. Jag anser likväl, att då Ständerna komme att be vilja provisoriska anslag, det ligger mycken vigt deruppå, att skillnad göres mellan de gamla lönerna och de provisoriska tillökningarne för nu tillstundande statsregleringsperiod. Orsaken hvarföre Ständerna icke beviljat dessa tillökningar annat än provisoriskt, tror jag man anser vara den, att Ständerna gjort sig förhoppning om att den dyra tiden icke skall räcka öfver nästa statsregleringsperiod och att möjligen då någon inskränkning skulle kunna äga rum; men det vissa är, att man genom beviljandet af dessa provisoriska förhöjningar velat försäkra sig om möjligheten att göra de förändringar, som länge varit åsyftade.
Maj:ls Nådiga uppmärksamhet å ”de olägenheter, som vid Lagmansoch Häradshöfdinge-Räntans debitering och conlrolien derå uppstå, i anseende lill de många olikartade undantag, 1741 års Reglemente sladgar, och hvarigenom misstag lätt kunna uppkomma”; men alt Utskottet så mycket mindre funnit skäl anföra det speciella exempel å berörde förhållande, hvilket Stats-Utskottet i sitt ofvan åberopade Utlåtande andragit, som , i händelse de der begagnade uttryck, skulle i den underdåniga skrifvelse!) inflyta, Rikets Ständer skulle dei igenom gifva tillkänna deras åsigt, rörande en anmärkningsfråga, som på Kongl. Majtts Nådiga pröfning beror och hvaröfver något Rikets Ständers utlåtande icke blifvit hegardt. Vidkommande åter den senare anmärkningen, så har Expeditions-Utskottet, för dess del, icke ansett rätt lämpligt, att i en underdånig anmälan om Rikets Ständers collectiva beslut intaga en redogörelse för de serskilda Ståndens ömsesidiga medgifvande!), hvarigenom ifrågavarande beslut blifvit tillvägabragt, utan har trott sig tillräckligen antyda det samband, Rikets Ständer ansett böra ega rum mellan förutomförmälde tvänne utskylder, genom att i samma underdåniga skrifvelse anmäla Rikets Ständers beslut om deras upphäfvande, jemte anförande af de skäl, som talade för, att, om den ena komme att upphöra, äfven den andra biefve indragen; likväl, och då Erpedilions-Utskottets MemorialN:o ig. 21 ett Riks-Ständ funnit ifrågavarande oeflergifliga samband icke vara uti skrifvelse-förslaget med erforderlig tydlighet uttryckt, får Expedilions-Utskottet härhos öfverlemna nytt förslag till underdånig skrifvelse i ämnet, med vörsam anhållan, att de tvänne Riks-Stånd, som godkänt det förra förslaget, mätte medgifva den redactions-förändring, som det senare utvisar. Stockholm den 24 November 1840. N:o 19, Memorial till Rikets
Ständer derigenom att Konungen deltar i Banquens Grundförfattningars reglerande; samt att Banquen hädanefter icke lämnar omedelbara anslag till allmänna arbeten : endast anslår sia Getvinst ad publicos usus. cixxxii Stmsoch Banco-Utsftottens Utlåtanden. 6 §. Allmänna anslag för Götha Canal m. m. utgå från Riksgälds-Contoiret uti obligationer med 4 procents ränta, 20 ä 2 5 procent årlig afbetalning samt en särskild fond till uppköp af sådana obligationer, sorn kunde å Bourssen falla i vanvärde. Till amortering, Ränta och inköp erhåller Contoiret Banquens Gewinst. 7 §• Alla lån från allmänna fonder äro underkastade en Centralstyrelse. Denna kan bistå den ena fonden med den andras öfverskott, upptaga enskildes pengar och till reglering ega fri dispositions-rätt öfver Banco-D/scont-fonden. 8 §. Sedelstocken, sammanfattande Bancoi varu. mynt, samt obligationer, ökas med omkring 4 millioner, så vida productionen i förening med handeln begagnar sine låne-anslag, 9 §• Bancjuen kan realisera efter 128 sk., men dessförinnan måste Banquens ställning hinna bli allmänneligen känd; allmänna opinion fatta förtroende till Bancostyreisen, hvars stadga okas af Konungens deltagande i stadgandet af Grund-Banco-lagsförändringar; enskilda credi - Stats-och Banco-Utskottens Utlåtanden, clxxxiii ten återställas (snabbare executions-författningar, utställande af Reverser i godt mynt, eller liqvid efter Cours); allmänna välmågan tilltaga och befästas genom bildande af en jemnare tillgång af Rikets nödvändighetsvara. (Spannemåls-varu-lager); Banquens fastighetsfordringar till en del förvandlas i silfver och hyppotheks systern lätta inbetalningen. 10 §• Realisations-Ziffran bestämmes nu till 128 sk.; ty dertill kan Banquen realisera, enär fordringarne bli omflyttade.
Hela denna lysande skara af kejserliga högheter bildar hennes stab. Ur kyrkans kupol nedhänger en smakfull, ofantlig ljuskrona af förgylld koppar. Bokstäfver i glänsande emalj berätta, att den är en skänk af Napoleon III. Då han stod på sitt lifs och sin makts middagshöjd, förärade han den till henne, ihågkommande den dag, då han, ännu ett barn, vallfärdade till Einsiedeln med sin moder. Han hängde alltså denna kolossala ljuskrona öfver hennes hufvud, men dessförinnan hade hon till lön för hans vallfärd krönt hans hufvud med en krona, som visserligen var vida mindre, men som redan från hans gossår varit hans längtans högsta mål: Frankrikes kejsarkrona. Så hyllas hon, och så belönar hon. Hela det lilla samhälle, som småningom vuxit upp utanför hennes kyrkas tröskel, skänker hon det dagliga brödet. Hela ortens affärsverksamhet rör sig kring hennes rykte, som ett hjul kring sin axel. Arkaderna utanför kyrkan äro egentligen endast basarer, fulla af varustånd. Om jag säger, att dessa varustånd uppgå till ett antal af hundrade, tror jag knappast att det är öfverdrifvet. På högtidsdagarna utvecklas här en liflig kommers, som kommer hela festen att likna en stor, brokig, kosmopolitisk marknad. Ena stunden ringa klockorna, och negermadonnans munkar tåga ut med standar och ljus. Andra stunden är hela kyrkplatsen fylld till trängsel af köpslående och prutande människor. Där säljas relikkapslar, medaljer, crucifix och vaxbilder. Där utbjudas radband af glas, trä, kokus, pärlemor, agat eller korall. Där kunna vi skaffa oss bönböcker i pärmar af läder, elfenben, sköldpadd, horn, pärlemor, silkessammet eller simpelt patentsammet. Där finnas kyrkliga hänglampor, ljusstakar och rökelsekar till ett pris af några francs eller till fem à tio louisdorers värde. Äfven på de tider af året, då ingen högtid samlar främlingar kring hennes kapell, är hela staden en enda stor försäljningslokal för kyrkliga artiklar. Alla bodfönster äro fulla af helgonbilder, lampor, bönböcker och radband. Hos bokhandlarna synes endast teologiska skrifter, andaktsböcker och uppsatser om henne, hennes makt och hennes under.
Raab har omförmält ett exempel, huru det tillgår. Jag ber, att dertill få lägga ett annat, som jag kanske förut har omnämnt. Tidningarne upgåfvo, föll. vår, att en gumma i Calmar blifvit under Ilen 11 Oktober. ett år 42 gånger sakfälld för oloflig bränvins-försäljning. Detta bevisar huru kraftlösa straffen ära. Då Gr. Sparre sjelf erkänt, att dessa straff äro för lindriga, hvaä annat hafva då R. St:r att göra, än besluta några strängare? I fråga om varors införsel, hafva de bland mina värde motståndare, som äro frihandlare, yrkat, att R. St:r skulle fatta beslut, i öfverensstämmelse med hvad de förut stadgat. Om Ståndet nu skulle i nästföljande § också anse sig bundet, icke blott af ordalagen, såsom förhållandet var vid 49:de §:n, utan af föreg:de beslut, sä borde dessa böter äfven förvandlas till fängelse vid vatten och bröd. Då R. o. Ad., så vidt jag kan påminna mig, godkänt 89:de §:n i bränvinstillverknings-förordnm, der det heter, att böter, som ädömas, enl. de och de §§, skola förvandlas till straffarbete, har •Ståndet nu, genom straffarbetes afskaffande, brustit i sina besluts öfverensstämmelse. Då i 90:de §:n stadgas, att om böter, som olika förvandlas, skola på en gång uttagas, gånge de böter först ut, som till enkelt fängelse, och dernäst de, som till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, samt slutligen de, som till straffarbete förvandlas: så äro ju böter, hvilka till vatten och bröd skola förvandlas, stadgade för oloflig bränvins-tillverkning. Nu frågar jag, hvilken förbrytelse må anses svårast, emedan hon medförer de skadligaste följder, antingen den, att olofligen tillverka bränvin, eller att olofligen försälja det? Den, som gör det förra, skadar blott den, som lofligen tillverkar, och han undandrager tillika Kronan den lielöpande skatten.
Hon kunde ej hjälpa, att hvar gång hon hörde talas om honom, måste hon se framför sig vedhuggarens pojke, som om kvällen kom fram ur skogen med yxan på skuldran. »Jag ser dig, jag ser dig så väl,» sade Astrid till bilden, alldeles som hade där varit någon. »Hög är du ej, men skulderbred och lätt och vig, och eftersom du gått i skogsmörkret hela gudslånga dagen, så tar du det sista stycket i ett språng och ler och hoppar högt, då du når ut på vägen. Då lysa tänderna, och håret flyger, och det tycker jag om. Jag ser dig, du har rödlätt ansikte och ett ok med fräknar öfver näsan. Och du har blå ögon, som bli mörka och dystra inne i skogsdjupet, men kommer du bara så långt, att du ser dalen och ditt hem, så ljusna de och bli milda. Så snart du ser din egen stuga i daldjupet, så lyfter du på lufvan och hälsar, och då ser jag din panna. Skulle inte den pannan duga för en kung? Skulle inte den breda pannan kunna bära krona och hjälm?» Men så olika dessa bilder än voro, så är det visst, att lika högt som prinsessan älskade den heliga bild, som hon hade framtrollat, lika högt älskade den stackars trälkvinnan den käcke ungersvennen, som hon såg komma emot sig ur skogsdjupet. Och om Hjalte skald hade fått se de båda bilderna, skulle han säkert hafva prisat dem båda. Han skulle hafva sagt, att de båda liknade kungen. Ty det är kung Olafs goda lycka, skulle han hafva sagt, som velat, att han är en frisk och munter yngling, på samma gång som han är en Guds helige hjälte. Ty den gamle Hjalte älskade kung Olaf, och ehuru han gått från hof till hof och sett många människor, hade han aldrig kunnat finna hans like. »Hvar finner jag någon, som kommer mig att glömma Olaf Haraldson?» brukade han säga. »Hvar skall jag möta en utmärktare man?» Hjalte skald var en kärf gubbe med ett sträft utseende. Så gammal han var, hade han svart hår, hans hy var mörk och hans ögonkast hvassa. Och hans sång hade alltid svarat väl till hans utseende. Han hade aldrig funnit andra ord på tungan än stridsord. Han hade aldrig diktat andra sånger än stridssånger.