Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sannolikt, hvad jag dock ej med visshet känner, utgifvas assignationer äfven å andra valörer, och Den 19 April e. lil. det är gifvet att man genom ett sådant förfarande skall högst betydligen öka sedelstocken. Af detta skäl har alltså Bankolltsk., som måst vara angeläget om att freda banken för hvarje möjligt äfventyr af en för stor sedelstock, ansett sig böra tillstyrka R. St. att indraga ifrågavar. krediliv-rält. Man har mycket talat om samt ofta åberopat livad Hr biskop Agardh i sin reservation anfört, och beklagat sig deröfver att hvad som förr ansågs nyttigt, nu anses skadligt. Men, raine Hrr! uti financiella frågor, likasom uti mycket annat, finnes det icke någonting, som under alla förhållanden kan sägas vara absolut rätt? Såsom exempel härutinnan torde jag få anföra, att då man för 25 år sedan ansåg det innebära den största financiella vishet att förbjuda export af guld och silfver, sä skulle den, som nu ville göra en sådan sats gällande, säkert anses för högst okunnig i finansfrågor. Man har yttrat att om denna k red i t i v-rält indrages, blifva vederbör, nödsakade ali göra utländska lån. En sådan följd tror jag likväl icke deraf skola inträffa, enär de utländska lånen alltid tagas på längre lid och således icke kunna anses motsvara hvad med dessa kassakreditiver varit afsedt, eller alt de skulle vara att tillgå för alt afhjelpa tillfälliga behof. För elt sådant ändamål kan ett utländskt län icke vara gagneligt och således torde den härutinnan förespeglade vådan ej vara af betydenhet. Man har vidare i afseende på kreditiverne för spanmålsbelåning anmärkt, att det i närvar, ögonblick vore orätt och olämpligt alt indraga dem. I fall dessa kreditiver verkligen uträttat eller kunde uträtta hvad man dermed åsyftat, så skulle det visserligen vara oklokt att nu indraga dem. Jag tror likväl att erfarenheten under flere föregtde år tillräckligen visat, att de tjena till ingenting, emedan ingen, under den tid de varit medgifne, deraf sig begagnat.
Åh, det är så, att jag tycker andedrägten kan förgå mig. ALLAND. Vet ni också af, att ni blifvit vacker? LOUISE. Nej. Men jag önskar, jag vore det. ALLAND. Aha! Ni är fåfäng! LOUISE. Inte fåfäng, men ja ni tycker ju om dem, som äro vackra. ALLAND. Er skulle jag tycka om, antingen ni vore vacker eller ful. LOUISE lägger sin hand i hans. Tack. Det tycker jag mer om, än att ni kallar mig vacker. ALLAND. En sådan underlig varelse ni är! En fågel, som setat i bur och släpat på vingen, men som nu blifvit fri och börjat kvittra. Lägger armen kring hennes skuldror och för henne fram till en spegel. Se sjelf! Tycker ni, att ni är samma menniska, som när ni kom? LOUISE. Alla mina bekanta säga också, att jag blifvit ung. ALLAND. Ser ni det! — Sätt er nu der och låt mig vara er kammarjungfru. Hon sätter sig på stolen framför spegeln och han löser upp hennes hår. Hvar har ni er kam? Så vackert krusigt hår ni har. Se hur det faller öfver pannan, lätt och fint. Och det håret pinar ni tillbaka. Så här skall det sättas upp och så här och så här! Nå? Klär det? LOUISE reser sig och ser i spegeln. Ja. ALLAND. Får jag nu slippa se den otäcka klosterfrisyren? LOUISE. Ja. ALLAND. Så här tycker jag om er. Han böjer henne tillbaka och kysser henne. Ni är inte heller skygg för mig nu längre som ni var den första tiden. LOUISE. Nej. Ni har varit så enkel och så god och så vänlig. Jag känner förtroende för er. Och jag är lycklig. ALLAND. Kom och lägg era armar kring min hals. Af egen, fri vilja. Visa mig, att ni vuxit sedan vi blefvo bekanta, att ni är en fri varelse, som vågar känna helt och vågar följa sin natur. LOUISE reser sig dröjande. ALLAND. Skygg ännu? LOUISE förebrående. Ni? ALLAND ser henne in i ansigtet och ler. Du! LOUISE lägger armarne kring hans hals.
— Ja, inte sant! Och jag har ingen annan tanke i världen, ingen annan önskan. Om en stjärna skulle falla, under det vi sitta här och vänta, skulle min önskan komma lika blixtsnabbt: få fara ut i vinter, stanna ute fyra, fem år, arbeta mycket, natt och dag, och så — debutera som Julia och göra lycka. — Bli applåderad, inropad, blomsterhöljd, menar ni? — Ja, det också. Men framför allt själf vara nöjd, åtminstone inte missnöjd. Och få erkännande af någon, jag satte värde på — till exempel min lärare och er. Ni skulle sitta på parkett under min debut, blek och med slutna ögon som ni sitter, när ni riktigt är gripen, och dagen efter skulle ni komma upp till mig och säga: »en sådan Julia har jag aldrig hört», eller också behöfde ni ingenting säga, bara se på mig, som ni gör ibland, när ni tycker om det jag sjungit — då förstår jag er fullkomligt ... Det ryckte smärtsamt kring hans läppar, under det hon talade. Han måste säga något för att få visshet; det kunde ju hända, att han missförstått henne som hon missförstått honom. Det kom långsamt, med en röst, han försökte göra lugn: — Och ni tänkte inte att önska er något annat, till exempel någon som älskade er öfver allt annat i världen — för hvilken ni skulle vara allt — som ni älskade tillbaka, ett hem, där ni skulle sjunga edra sköna sånger — som ni skulle lyckliggöra — Nej visst inte, det ligger inte för mig, det är något jag aldrig tänkt på, som aldrig faller mig in; jag har i hela mitt lif aldrig haft det minsta lilla tycke, och jag är aderton år. — Men om ni märkte, att någon älskade er ... — Det tror jag inte jag skulle märka, om han inte sade det rent ut, och en sådan egenkär narr skulle väl ingen vara, att han inte genast förstod, att jag inte tänkte på honom, bara på det andra. Det är inte svårt att komma underfund med, det visar jag så tydligt. Man kan inte tjäna två herrar. Kapellmästaren sade ju härom dagen, att en sångerska aldrig borde gifta sig, och ni höll ju med; jag tycker för resten inte om någon, så det är något, jag inte behöfver tänka på, och nog skall akta mig för att önska.
ÖFVERSTEN. 145 som nu upprätthålla ert mod, icke följa er ända till dödsbädden. Låt oss lemna det der sorgliga ämnet. Våningen skall bli briljant i morgon. Den som bara kunde få dörrstyckena i gröna kabinettet renoverade. Min Gud! GREFVINNAN (förskräckt). ÖFVERSTEN (fixerande henne). ÖFVERSTEN. Ni blir glad, tror jag? Ser ni, att jag söker förekomma era minsta önskningar. Jag har också redan skaffat en skicklig målare. Han sitter nu och frukosterar derute. Ni skall sjelf få tala vid honom. Nej, jag tackar, det är ingen brådska. GREFVINNAN. Stig in, min herre, här är någon som väntar er med mycken otålighet. ÖFVERSTEN (öppnar fonddörren och ropar utåt). ÅTTONDE SCENEN. DE FÖRRE. HERMAN. Min Gud, det är Herr Min m , min grefvinna! GREFVINNAN (öfverraskad). HERMAN (likaså). ÖFVERSTEN (sakta till grefvinnan). Alltid skaffar jag er någon angenäm öfverraskning, min fru. Barnhusbarnen. 146 HERMAN (ännu förvirrad). Hur har ni kommit hit, fru grefvinna? ÖFVERSTEN. Genom dörrarna, herr Berthel. Det kan väl vara olika uppgångar, och till och med olika byggnader, som skilja akta makar, men något samband måste det val ändå finnas, och denna sträcka af rum, min herre, förer till min hustrus kabinett. Er hustru? HERMAN (med förvåning). ÖFVERSTEN. Ja, tala nu ostördt med henne om målningsaffären. (Sakta till grefvinnan:) Och ni, min grefvinna, klaga inte öfver brist på ädelmod hos en man, som besparar er mödan af den långa promenaden till Humlegården. (Grefvinnan blir bestört. Öfversten, med ett satiriskt leende, i det han går:) Ödmjukaste tjenare! NIONDE SCENEN. GREFVINNAN. HERMAN. I slutet ARON. Han har upptäckt vårt möte, min Herman, och hans misstankar äro nu ledda på andra, men lika farliga, vägar.
Börsens rätt att fritt röra sig med bankens silfver, icke kan ses annorlunda, än sora en kräftartad utväxt på realisationen, så måste den bortskäras, innan den hinner upfräta sjelfva grunden för samma realisation, som är uprätthållandet af myntvärdet inom landet. Af personer, som företrädesvis dragit nytta af denna sakerna3 ställning, har jag visserligen hört den tröstegrunden framkastas, »att ängen realisation har i Sverige haft längre bestånd än 20 å 30 år». Såsom tröst är detta yttrande eget, och särdeles betecknande från det håll, hvarifrån det utgått, ty det skulle vilja synas, som börsmännen ansåge landet dem tack skyldigt, om de låta oss få behålla de vanliga rcspil-årcn för en ny statsbankrutt. »Blott handeln har full frihet, så reglerar den sig sjelf», är ett annat alldagligt argument. Det är till detta resultat jag äfven Den 26 Oktober. 29 vill komma; men maD har förbisett, att handeln med annat land har tvenne oskiljaktiga hufvudrörelser, hvilka tillsammans utgöra ett helt, nemi. utförsel af egna och införsel af fremmande produkter. Lemnäs dessa rörelser frihet, att sinsemellan operera, så reglerar handeln sig sjelf. Men om man afbryter denna vexelverkan inom handelns tvenne hufvudrörelser derigenom, att man genom öpnade sidovägar drager den ena rörelsen ur sitt samband med den andra, så, om ock den ena sidan fått cn otyglad frihet, så har det hela förlorat den samhällighet, som är enda vilkoret för ett sjelfreglerande, och handeln såsom ett helt är icke mera fri. Denna skilsmessa emellan handelns tvenne hälfter har 1834 års realisation framkallat derigenom, att importören af fremmande kram icke mer behöfver rådfråga landets förmåga, att genom utförande af dess produkter detsamma betala, enär för honom en sidoväg är öpnad, att genom RiksBanken betala sina skulder. Att handeln på denna väg icke mer reglerar sig sjelf, har Statens mellankomst med det beryktade tolf millioner-lånet fullt bevisat. Såsom en egennyttans sjelfförlåtelse, har jag ofta hört yttras den tankan, att den enskildes vinst alltid är landets.
Skulle man likväl befara att husbondemagten kunde i vissa fall på tjenaren, såsom vittne af husbonde åberopad, inverka till förnekande eller fördöljande af san - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. 93 ningen, må man då medgifva domaren pröfningsrätt, huruvida den åberopade tjenaren må anses vittnetsgild eller ej. Samhällets erkännande och allt längre sträckta omhuldande af menniskovärdet och menniskorätten hos äfven tjenaren och den ringare samhällsmedlemmen utgör en af vår tids skönaste prydnader, och jag tior att man förhöjer dess fägring äfven genom att lemna ett gagnande men ej skadande hägn åt husbonderätten, denna nödvändiga länk i samhälls-institutionernas kedja, ty med husbondens sammanhänger älven tjenarens rätt förstådda väl. Remiss till vederbörligt Utskott. Stockholm den 19 November 1862. M. Wolffelt. Wto 39, Af Herr Montgomery, Robert Mils Geiniuml, angående stats-anslag till uppförande af ett hospital för landskaperne Wermland, Dalarne och Nerike. Uti Embets-berättelsen till riksdagen 1862, pag. 148, yttrar Rikets Ständers Justitie-ombudsman: »På liera ställen liar klagan försports öfver de befintliga sjuk»vårds-anstalternas otillräcklighet, i synnerhet har en sådan klagan låtit höra sig öfver »bristande utrymme på hospitalen eller vård-anstalterne för sinnessjuke.» »Hvad som till afhjclpandet af denna brist kan uträttas, är derföre af behofvet påkalladt och skall utan tvifvel inom liela landet med tacksamhet emottagas.» Dylik klagan, som Rikets Ständers Justitie-ombudsman förmäler sig hafva flerestädes försport öfver bristande utrymme å hospitalen, är öfver hela riket temligen allmän. Antalet af sinnesjuke ökas ej endast i förhållande till folkmängden, utan med stor sannolikhet, åtminstone i vissa provinser, i ännu större progression.
Kungörelsen af den 22 November 1834, såsom villkor för räntespanmåls afradsgilda beskaffenhet, meddelade stadgande, att nämnde spanmål bör vara väl rensad och stridj må utbytas mot den föreskrift, a't dylik spanmål bör vara väl rensad och efter årsvextens beskaffenhet strid; b) att, vid de årliga markegångs-sättningarne, Deputerade skola, till räntetagares och räntegifvares ömsesidiga efterrättelse, bestämma den minimivigt, som hvarje sädesslag måste hålla, för alt vara afradsgildt. Till ledning för denna åtgärd, böra de uppgifter och priscuranter, hvilka före markegångssättningen af kronofogdarne insändas, äfven omfatta de serskilda spanmåisslagens vigt; c') alt den sålunda uppkommande minimi-vigten bestämmes för hvarje serskildt markegåugs-district; <0 att så väl minimi-vigten å hvarje spanmåls-sort, som sädens beskaffenhet, E-xpcditioni-Utskoilcts Fursiag till lind. Skrifvelse j No 160. fenliet, genom allmän kungörelse i Länet, till vederbörandes efterrättelse, meddelas, äfvensom att den fastställda minimi-vigten å spamnål bör, till framtida controll och kännedom, uti de årliga markegångs-taxorua utsättas; e) att de föreskrifter, hvilka för närvarande gälla eller framdeles kunna varda i behörig ordning meddelade, så väl i afseende på spanmålspri6ens bestämmande vid markegångs-sättningarne, som ock angående sättet för tillvägabringande af ändring uti de af Riks-Ståndens
Hufwudskälet till förbudet emot flere Embetcns och säledes göromäls samlande i en hand, lärer utan twifwcl ligga uti sjelfum ingreppet om wigten och wärdet af de till Herrar SkatS, Rädrrnes befattning hörande ärender, som förmodas nptaga all deras tid, och kräfwa hela deras omtanka. Detta skäl tyckes likväl sjelfva Constitutionen hafva fläpt ur ögnasigtet vid bestämmandet af en mängdubb, Kng a^ gbromäl och befattningar för de Militaire Lerambtcrne af Stats-Rädet, som endast skulle kunna rättvisas, i fall det vöre gifvet, att en Militairc Cm, ibetSman, blott för det, att han är Militaire, ägde en större sörmäga att omfatta och bestrida flere saker tilli, ka; men i annat fall innebär en orättvisa i bedöm mandet, So6 Den 2Z September. mandet, antingen af Civile Tmbctsmäns skicklighet esliv af Mililaire-göromättns wigt, genom hwars förringande allena fleres sanstäldta bestridande af en Person kunde spaak bäde möjligt och östligt. Denna Z eller ruin anmrrf"! g deremot torde säledes fä öfwcrlcnmas till C>'ust! 'ltii"!s - Utskottets närmare granffning, som francheies torde medföra en, som mig spnck, nödig rättelse. Deremot fär jag nu genast, i anseende till den ö samma H bittils följda werkställighet till skyndsam rättelse anmäla den omständigheten, att twertemot samma §:k bokstafwcliga stadgande, det lärer finnas uti Stats-Rädet en Civil Ledamot, som ännu i denna stund med Stats-Räds - Embetct förenar Ordförande Uti Kongl. Nnmmer-Lotteric-Directioncn, med dertill hörande Lön, stor 620 R:dr.
Tillökning i aflöningen för befälet vid Hallands Beväring är af Kongl. Majit äskad med 2,160 Ridr, på sätt Departements-chefens betänkande sid. 34 och deruti åberopade bilaga litt. W. närmare visar. Den åsigt, Utskottet förut uttalat i frågan om ökadl anslag för Lifbevärings-regemenlet, eller att befälet vid detta regemente torde, i mån af afgång, böra indragas, synes Utskottet tillämplig äfven å befälet vid Hallands Beväring, hvadan Utskottet, i öfverensstämmelse med dess yttrande i berörda fråga, hemställer, Stuts-Ulskotlcts Utlåtande N.-o 7-/. 59 alt Rikets Ständer icke må bevilja någon förhöjning af nuvarande anslag för sistnämnde befäl ulan låta detsamma i Riks-staten oförändrad t uppföras. 32:o. I enlighet med afgifvet förslag (se Departements-chefens betänkande sid. 34 och bilagan litt. X) har Kongl. Maj: t för befälet vid fp'en ter-Norrlands Beväring begärt löneförhöjning med ett belopp af 6,295 R:dr samt, med tillkännagifvande, att detta beläl för närvarande aflönas af tillgångar frän f’. d. Jemtlands Fältjägare-regemente, men framdeles torde, i den mån det för nämnda befäl afsedda löneanslag kan från de nya Fältoch Hästjägare-korpsernas afskiljas, böra erhålla sitt särskilta anslag, föreslagit, att nu äskade tillökning emellertid måtte, under titel: »Wester-Norrlands Beväring, lönefyllnad», å stat uppföras. Hvad nämnda befäl angår, torde icke, såsom Utskottet i afseende å Lif bevärings-regementets och Hallands Bevärings befäl ansett, indragning deraf böra ega rum, enär hvarken inom eller i närheten af den landsort, hvarest nu ifrågavarande Bevärings-manskap sammandrages, något regemente finnes förlagdt, hvarifrån befäl till exercis med manskapet kan kommenderas; och som Utskottet vid genomgående af aflönings-stalen funnit deäskade lönetillökningarne billige, tillstyrker
Plötsligt upphör regnet. Himlens odjur sjunka nedom synranden. Det gamla husets spöken fly, och ur alla små rutor skjuta leende blixtrar. Den frigjorda solen lyser upp gafvelspetsen, drifver längre och längre ned de blågråkalla skuggorna och smeker den gamla stommen, tills dess urblekta färgtoner dallra i gult. I dälden springer lifvet åter upp på unga fötter. Från åfallet surra maskintegelbrukets remtrissor muntert och linorna hväsa, dansa och glimma som ormar i den våtvarma luften. Det ekar af timmermännens hammarslag genom den lyhörda dalen och djärft gnisslar brädsågen. Ett tåg kommer susande och hvisslande, det kröker sig som en svart slang om den frodiga betesåkern, där i går slåttermaskinen, körd af en enda man, gick fram, som en vind afmejande vida ytor. Trakten är länets bördigaste, så långt ögat ser täckes marken af täta rika sädesfält med en och annan tynande gulborst. På forvagnarna, som skramla fram, trona brukets torpare och drängar, gnolande känslosamma melodier och uppsträckta i klädesbyxor och stärkta kragar med vajande kravatter. Rundt hela nejden upptäcker man förgäfves en trasig man. Vid skogsbrynet lysa mellan grönskan brandröda torparstugor på stenfot, fönsterna, försedda med hvita gardiner, glindra, här och där öppna för sol och vind. Men nere bland de gula axen brösta sig bondens ljusmålade tvåvåningshus med en rad af markiser, som pösande skjutit från sig uthusen — långt bort öfver gården, skuggad af lönnar. Mor, välkammad och klädd i bluslif, röd veckad kjol och örhängen, går där med fatet rågadt af rödt fläskkött och bunken fyld af nysilad mjölk. Från bönlandet möter en snygg tjänstflicka med korgen lastad till brädden ... I bygden är stark omsättning af allehanda folk. De flytta in och ut, stanna eller gå, mångt och mycket sysselsätter tankarna, oro och glädje om hvartannat. Planer kastas upp, ögon börja se, öron fyllas af främmande ord och hjärnor af sällsamma begrepp.
När han stod ensam på en klint och blickade ut öfver de stora vidderna, der vattnet bredde sig kring skär och klippor glittrande ljust och speglande blått så långt ögat nådde greps han af en underlig beklämning. Hans eget jag krympte samman till en atom i verldsalltet; och i denna stämning var det som om allt det finaste och bästa hos honom sjelf slog ut i blom. Allt det falska och konventionella, allt det lögnaktiga och förskrufvade, som ute i lifvet tillhörde den trista figur som vandrade omkring med ett hånleende på läpparne och bar hans namn, var då som flägtadt bort; det var som om hans själ badat slagget af sig i den saltklara luften; och blodet i hans ådror sjöng vackra dikter, dikter som aldrig fingo ord, dikter om lifvets grannaste ideal, sedda genom ett barns ögon, utan missräkningarnes bitterhet och utan erfarenhetens tvifvel. Men det behöfdes icke mer än att en menniskofot raspade mot hällen för att drifva stämningen bort. Ansigtets drag flögo blixtsnabbt en garde, ödsligheten var förbi och sällskapligheten började, själen anlade sitt fikonlöf och lögnen kom åter till heders. Mellan bruna bergsknallar och grå gled ångbåten fram; mellan stora skrofliga kolosser och små svarta skär, öfver hvilkas blankspolade ryggar vågorna lekfullt skvalpade. Längst i bakgrunden låg bohuslänska kusten som en väldig terrass af naken granit, hvars konturer böljade oroligt mot horisonten. Här och hvar sågs en grön fläck i bottnen på en dal eller en klyfta, som sluttade mot stranden; eljes ingenting, icke en buske, icke ett träd, knappt ett enda spår af vegetation. På de kala hällarne lågo enstaka hus kastade omkring; men i dalarne och klyftorna hade de krupit ihop till fisklägen med båtar och sjöbryggor och murkna grå sjöbodar, hvilande på stolpar öfver vattnet. Han såg det allt och han njöt. Det var som smakade han på sjelfva luften, hans bröst spände sig ovilkorligen ut och han andades i långa, djupa drag, som om himlen hvälft högre här än annorstädes medan hans ögon drucko dagrarnes vexlande spel och rika skiftningar.
Maj 1835, icke allenast tillstyrkt Vexelkontrollörsarfvodenas ytterligare, för första hälften af året, anvisande å Andra Hufvudtitelns besparingar, utan äfven, då Kongl. Majrts i detta ämne fattade beslut syntes förutsätta än längre fortfarande utbetalning af dessa arfvoden, underlåtit att deremot göra föreställning, dels den 5 Maj 1837, vid fråga om återbesättande af då lediga Vexelkontrollörsbefattningen i Stockholm, likaledes tillstyrkt, för den som skulle dertill förordnas, en mindre vedergällning, att utgå på enahanda sätt som tillförene; och detta allt ehuru bekant var, att å Andra Hufvudtitelns besparingar, i anseende till år efter annat gifna anvisningar derå utöfver tillgångarna, ingen behållning, utan en betydlig brist ägde rum; vid hvilka tillstyrkanden Rikets Ständers ofvanberörde, under den 24 April och den 6 Oktober 1834, lemnade föreskrifter om samma besparingars disposition blifvit åsidosatta och följaktligen, emot 65 §. Regeringsformen, öfver (rädda. Dertill hafva med sina rådslag bidragit, vid bägge ifrågavarande tillfällen, D. E. Herr JustitieStatsMinistern Grefve Rosenblad och Herr StatsRådet Grefve Löwenhjelm, Herrar SlatsRåden Friherre Åkerhjelm och Friherre von Schulzenheim, samt StatsSekreteraren Herr Presidenten Skogman, och derjemte vid förra tillfället Herr StatsRådet Poppius och vid det sednare Herr StatsRådet Grefve Hård, emot hvilka fördenskull anmärkningen i detta ämne är riktad. litte Punkten.
§ 1 Den, som sig eller annan lill nylla eller all dermed skada göra, genom lilliigg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon domstols eller annan offentlig myndighets dombok eller Imfvud-protokoll, Kronans räkeinkaps-böcker eller andra sådana handlingar eller skrifter, sorn till allmän nytta och efterrättelse äro: dömes till straff-arbete från och med fyra till och med åtta år. Förfalskar eller förstör embelseller tjensteman, i afsigt som ofvan är sagd, slika handlingar elier skrifter, som han under sin vård har; varde dömd lill straff-arbete från och med sex till och med tio år. § '2. Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är ulgifven i Konungens namn, eller i Rikets Sländers eller deras afdelningars, eller i domslols, Konungens Befall ningshafva odes eller annan offentlig myndighets, eller i särskild embetseller tjenslemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller alt dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år. § 3. Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass eller betyg om fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till strafl-arbete från och med lyra månader till och med två år dömas. § 4.