Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För närvar, ser man väl en mängd lättjefulla personer drifva omkring, men så finnes det äfven andra, som begära arbete och må hända har det äfven händt Hr Gripenstedt att han icke varit i tillfälle att kunna lemna dem det. Hvad som är ett gifvet faktum, och som Hr Gripenstedt icke lärer kunna bestrida, är att alla dessa kringstrykande lättingar lefva på vår bekostnad; ty det är naturligtvis de frie som måste försörja dem antingen derigenom, att man gifver dem allmosor, eller ock derigenom att man blifver bestulen af dem. Hela mitt förslag går nu endast ut derpå alt dessa kringstrykande varelser, som för det närvar, lefva på vår bekostnad utan att lemna oss den ringaste valuta derföre, ovilkorligen skola arbeta för sitt underhåll. Då man bereder arbetstillfälle för alla, erhåller man visshet om, hvilka de äro, som verkligen önska, alt på ärligt sätt förtjena sitt uppehälle och hvilka de äro, som föredraga att lefva i lättja och liderlighet. Emot de sednare kan man då förfara med erforderlig stränghet, utan alt derigenom begå någon orättvisa mot de förre såsom nu fallet är då de med de lättjefulle utan åtskilnad sammanblandas. Hr Gripenstedt har i afseende på den erfarenhet jag, såsom ledamot af fångstyrelsen, inhemta! ang:de arbetssökandes beklagansvärda ställning, anmärkl, att många personer icke sakna arbete ehuru de sådant uppgifva. Jag vill visst medgifva, att detta kan vara fallet med många, men det kan icke vara fallet med dem, som sjelfvilligt anhålla, att blifva intagne vid tvångs-arbets-anstalterne för att icke förgås af svält eller tvingas att stjäla; och det har händt endast för några veckor sedan att flere personer försedde med K. befides pass från landsorterne hit ankommit för att blifva anställda såsom frivillige vid Krono-arbetscorpsen, ehuru sådant icke kunnat af fångslyrelsen bifallas. Som flere hundra man ärligen frigifvas från denna arbetscorps, har fångvårdsstyrelsen funnit sig nödsakad att hos K.
Hvad formen angår, så gör denna dikt verkligen skäl för namnet af ett litet drama, eller, om man inberäknar inledningen och slutet, båda i obunden stil, kan den sägas vara en berättelse, i hvilken sjelfva hjertpunkten på grund af dess skarpt tillspetsade dramatiska natur liksom af sig sjelf antagit en sjelfständig dialogisk form. Man kan äfven, om man så vill, betrakta inledningen och slutet som prolog och epilog. Den versifierade delen innehåller i sträng dialogform en raskt och lifligt tecknad situation af äkta dramatisk art, och emellan versarna finnas korta anvisningar, hvilka onekligen hafva stor likhet med de för skådespelarnes räkning inlagda parentheserna i våra moderna skådespel; t. ex.: ”Då stod Vidar upp och skänkte i för Loke,” eller: ”Han såg på Sif; Loke fattade dryckeshornet, drack och qvad.” Också har Wieselgren rätt, då han säger: ”utfördes denna sång af flera med några mimiska anlag, så uppkom ovedersägligen en art skådespel”6. Äfven spår af dramatisk karaktersteckning saknas icke, såsom uti framställningen af Thor och Loke7. Men om verkligen denna eller någon af de andra Eddasångerna blifvit på mimiskt sätt utförda, det måste vi i brist på giltiga vittnesbörd lemna oafgjordt; ovedersägligt är deremot, att qvädenas egen form intygar det de gamla skalderna gerna framställde en handling såsom närvarande och tilldragande sig inför åhörarne genom att låta de handlande personerna mot hvarandra uttala sina känslor och tankar, och att man sålunda redan i sångerna från vår historias gryning förnimmer vingslagen af den unga, ännu om sitt mål omedvetna, dramatiska fantasin hos nordbon. Visa dessa litteraturens älsta minnesmärken redan tidigt yttringar af dramatiska anlag, så lära vi dock bättre känna anlagens art och beskaffenhet genom de förlustelser och lekar, hvilka af gammalt varit nordbon kära och vid hvilka han ända intill våra dagar med tillgifvenhet hängt fast. Den uppväxande ungdomens vanligaste och käraste tidsfördrif uti forntiden var kroppsoch vapenöfningar.
Friherre Anckar swärd: Jag är ej af Herr Tham öfverbevisad, att någon ändring af Grundlagarne erfordras. Tvärtom, då BevillningsUtskottet kunnat föreslå inskränkning i Kammar-Rättens verkningskrets, ser jag intet hinder för förslaget att inskränka denna verkningskrets ännu ytterligare, och endast lemna KammarRätten pröfningsrätten öfver debiteringen och uppbörden. Jag fortfar således att yrka, attalia sådane frågor, som angå tillämpningen afBevillnings-författningarne, må öi'verlemn3S åt en Rikets Ständers myndighet, hvarom Rikets Ständer lika väl kunna besluta, som de ensamme bestämma Bevillningssumman. Dessa mål skola blifva få; ty sällan anföras klagomål af de skattskyldige. De fleste hafva härflutit från KammarRättens egne anmärkningar och, som jag fruktar, till stor del från anmärknings-procenten. Till följd af min egen erfarenhet önskar jag lifligt en ändring här - Dén 3o Mars e. m. 353 uti, men ser derföre i förslaget ingen rubbning i Grundlagarne. Jag förnyar således min anhållan om återremiss. Herr von Hartmansdorff: I anledning af åtskilligt, som bär blifvit anfördt, anhåller jag om Ridderskapets och Adelns ytterligare uppmärksamhet. Hvad Fullmägtige i RiksgäldsContoiret beträffar, hafva de kanske bättre om tid, än de fleste andra myndigheter, isynnerhet om dé ej hädanefter få mera arbete än hittills; men deraf följer icke, att de hafva mera skicklighet att handlägga bevillningsfrågor än andre, som för närvarande behandla dem. För min del tror jag, att desse mål, då de från KammarRätten gå till Konungen, vida bättre och med större sakkännedom afgöras, än om de skulle, utan KammarRättens mellankommande utredning, omedelbart gå från PröfningsComitte'erna till ett Rikets Ständers Verk. Man har sagt, att KammarRätten icke bör göra anmärkningar på eget bevåg, såsom man kallat det.
Han rätade upp sig och såg sig skyggt omkring som om han fruktat få se honom. Mannen med glasögonen, hur bar han sig åt nu? Och Ziri, hur tog hon saken? Kan väl åren, kan väl åren hos dem läka även detta fula sår, som han rivit upp? Om han nu aldrig återsåg Ziri mer, och det skulle han aldrig göra, kunde det då finnas möjlighet att mannen förlät henne, att allt blev vad det varit? Men han visste ju ej hur det varit, det kanhända alltid varit nu för första gången pressades en tanke på honom att hon kanhända haft någon liknande förbindelse förut. Skulle mannen förskjuta henne? Skulle han bli vansinnig? Eller var han redan vansinnig? Han måste gå härifrån, hem till kamraterna, där skulle han kanske kunna glömma av alltsammans, åtminstone en halv timme. Han grävde efter penningar i fickan, han tycktes ej ha några. Då blev han plötsligt rädd. Idiot, mumlade han, hur kunde jag? Jag visste ju att jag var pank. Nu går det på tok han måste ringa till någon men vem? Ateljén hade ingen telefon. Han hade ingen att ringa till utom Monna Lisa! Hon var den enda av hans bekanta som kunde nås på telefon. Men detta var hädelse. Å, Hartman, att han ej tänkt på Hartman! Han reste sig och sprang till telefonen. Monna Lisa och historien om de små snörena Varför han i alla fall ringde till ölstugan “Konungen“ och talade med Lisa i stället för att ringa upp Hartman var en lång tid efter ett mysterium för honom. Han ringde till “Konungen“ och hade tur: Lisa hade slutat sin tjänstgöring och stod klädd och färdig att gå hem. Han sade henne rätt fram hur det var och bad henne komma till “Norden“. Han skulle skaffa pengar innan kvällen och återbetala henne. Lisa hördes litet förvånad men var begåvad med ett gott hjärta, dessutom tilltalade det henne att komma så där oförhappandes ut på äventyr. Men medan han satt och väntade på henne, blygdes han, tog sig själv i upptuktelse, svor att han endast skulle låna tjugo kronor av henne, bjuda henne på kaffe och gå med henne till porten. I morgon skulle han sälja det manuskript han redan hade färdigt för “Eldsflamman“ och gå direkt till “Konungen“ och betala henne.
Bland hans skrifter träffas icke mången, der vi ej möta (ömsom flera, ömsom färre) besynnerligheter i formen, jemte bisarra hugskott och förslager, vittnande än om någonting fantastiskt i hans väsende, än om någonting bristande i hans religiösa, vetenskapliga, vittra utbildning. Dertill kom den honom egna ogemena upprigtighet, hvarmed han vid alla tillfällen yttrade en måttlös sjelfkänsla af det stora i sina gåfvor, sina syftningar, sin personliga kallelse. Det var egentligen härifrån, som hans motparter, hvilkas fåfänga var af mera vanlig art och derför slugare, hämtade sina farligaste vapen. I sjelfva verket ansåg han sig, rentaf, för ”den störste af dödlige som varit”; men utan att ändock tycka sig ”hafva en gnista af högmod”. Så väl det ena, som det andra, har han berättat och förklarat i en bland hans papper funnen och ej längesedan utgifven sjelfkarakteristik275. Granskar man denna förklaring närmare, så skönjes, att han likväl trodde sig vara, mindre det största snille som funnits, än en incarnation af sanningsnit och kärlek, med hvilken enhvar annan mensklig personlighet kunde lika litet jemnföras i oegennytta och rättrådigt omdöme, som i alltvågande sinnesmod. Hvad evärdligen förblifver afgjordt, är, att han för hvarje opartisk framstår såsom en stor divinatorisk genius: i åtskilligt, en svärmare af högsta – men också ädlaste – ordningen; i det mesta, ett snille som onekligen, ehvad än dervid eljest må saknas, förtjenar vittsordet om den egenskap, hvarpå han sjelf satte högsta värdet: ”sublimt”. Man torde bland hans skrifter näppligen kunna framsöka någon, der vi ej upptäcka en den djupaste känslohalt, och der ej denna är förenad, än med de sinnrikaste tankblixtar, än med verkligt utförda tankar, digra på innehåll, jemnlikt utmärkta genom åsigtens sjelfständighet och det så rent egendomliga i framställningens prägel. Samstämmigt intyg af alla, som kännt honom personligt, förtäljer, att han talade ännu långt förträffligare, än han skref.
Förslagets skiljaktighet i uppställning från slrafflags-förslaget iir påkallad lika mycket af ämnets beskaffenhet, sorn angelägenheten att i möjligaste mån underlätta öfversigten af innehållet. Hvad det sednare angår, är det konstitutiva deraf till största delen öfverensstämmande med straffiags-förslaget, hvars ordalydelse i allmänhet, efter Högsta Domstolens yrkande, blifvit, så vidt meningen det tillåtit, bibehållen, äfven der enligt mitt tycke ordalagen i det inom Justitie-departementet, utarbetade förslaget varit lyckligare valda. Åtskilliga alvikelser från straffiags-förslaget förefinnas likväl och lör de väsendtligare af dem, äfvensom skälen för desamma, utber jag mig att i underdånighet få redogöra. Enligt en i strafflags-förslaget antagen giundsats, skulle försöket till hvarje brott med svårare påföljd, än 6 månaders fängelse, beläggas med högre eller lägre straff, i den mån försöket närmat sig till brottets fullbordan. Denna grundsats, som vid lörslagets granskning hos Rikets Ständer mötte lilligt motstånd såsom vådlig i sin vidsträckta tillämpning och jemväl biel' en af hufvudgrunderna, hvarpå förslagets ogillande stöddes, ölverensstämmer icke med gällande lag, som endast undantagsvis och i bestämdt uppgifna fall bestraffar försöket till brott. Att nu afvika derifrån synes så mycket mindre varu lämpligt, som inkasten mot försökets bestraffande i allmänhet äro företrädesvis gällande i liåga om åtskilliga af de olika arter brott, som en lag, angående våld och misshandel å petson, måste omfatta. De fall, i hvilka, enligt lörevarande förslag, lörsöket till brott skulle bestraffas, ligga bestämmelserna i gällande lag så nära, att endast stadgandet om straff för försök lill mord synes påkalla någon särskild motivet ing. Detta stadgande, som saknar motsvarighet i nuvarande lag, har Högste
Jag anser derför att en princip bör uttalas angående de låneunderstöd, hvarmed staten bör bidraga till anläggande af bibanor i de särskilta landsorterna. Jag ville icke motsätta mig Ystadsbanan, men måste motsätta mig de öfriga Skånska bibanorna. Jag tror att det i Skåne finnes god tillgång på hästar, och klatschar finns der väl också, så att man icke behöfver göra anspråk på statsbidrag för den provins, som är den rikaste inom Sveriges landamären. Hr Tornerhjelm: Sedan jag sist hade ordet, har Hr Brakel uppträdt, och och hans bevekelsegrunder kan jag icke fatta. Hr Brakel har ofta på detta rnm uttalat fosterländska åsigter och framställt dem på ett poetiskt språk. Det förundrar mig derföre att Hr Brakel i dag kommit med ett så verkligen platt anförande — idel toma fraser — »hästar har man, klatschar har man, och då kan man godt fara på de vägar, man har, till dess man får jernvägar». Gr. Mörner har från grafven uppkallat andar för att skrämma R. o. Ad., men det Höglofl. Ståndet låter, Gudi lof, icke så lätt skrämma sig. 3 Stånd hafva redan beslutat anläggandet af 2:ne bibanor, och jag hoppas att snart alla 4 Stånden skola hafva uttalat, en enhällig åsigt i denna fråga. Hr Brakel: Jag skall alldeles icke upptaga tiden, utan vill blott erinra emot Hr Tornerhjelm, som behagat yttra, att mitt anförande var platt, att, enligt hvad jag alltid hört, Skåne lär vara det plattaste land i hela Svea rike. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bill. IV. 20 sos Den 12 Maj e. m. fall till och dels afslag å Utskits hemställan i förevarande punkt, framställde Hr Gr. o.
Sprengtporten: Utsk:s tillstyrkande i denna punkt har, såsom det synes, afseende på en billig förändring i embetsverkens organisation och som jag fattat Utslcs mening, så refererar sig det i denna punkt innehållne vilkor till att sådana tjenster, för hvilka R. St:r icke hafva beviljat några anslag, böra indragas. Emellertid förefaller ordalagen besynnerliga då det säges »att sådana embeten och tjenster, för hvilkas innehafvare löneförhöjning är äskad, men icke af R. St:r beviljas, skola vid inträffande ledighet tillsättas endast på förordnande.» Det vill synas mig som vore detta vilkor allt för långt utsträckt; meningen har jag ingenting att anmärka mot såsom jag upfattat den, men ordalagen borde måhända förändras och icke hafva formen af ett bestämdt vilkor utan snarare af en hemställan till K. M. Jag har mig bekant att denna punkt på samma anledn. blifvit återremitterad af de andra RiksSt:n, och jag yrkar derföre på återremiss af densamma. Hr Hjärne: Det vilkor som StatsUtsk. i denna punkt föreslagit, anser jag vara för tillfället alldeles öfverflödigt och jag kunde nästan säga obehörigt emedan det icke sammanhänger med nu förevar:de fråga. Här föreslås att de tjenster, för hvilka löneförhöjning är begärd men icke kommer att beviljas, skola hädanefter komma 308 Den 23 Mars f. m. att tillsättas på förordnande. Såsom Frih. Sprengtporten här antydt, lärer väl meningen vara den, som han här framställt, eller att icke något hinder skulle läggas för en ny organisation af ett eller annat Statsverk. Men som sagdt är, hörer detta ieke till förev:de fråga. Flere motioner hafva blifvit väckte om embetsverkens omorganisation, men något Utlåt, deröfver har ännu icke inkommet. När denna fråga af R. St:-r kommer att behandlas, och om R. St:r blifva ense om en förändrad organisation, och att till K.
Bryter någon häremot, plikte första gången 10 r:dr, sker sådan förbrytelse andra gången eller oftare, bote förbrytaren 20 r:dr hvarje gång, och vare, med undantag etc.” 49 §• Hr af Billbergh: Äfven i denna 49 $ anser jag sam - 222 Dea 29 Januari f. m. ma nedsättning i bötesbeloppet böra äga mm sorn i de tvenne nästföregående §§ , samt anhåller om Hr Gr. o. Landm:s propos. derå. Hr Cederschjöld: Jag finner för min del betänkligt att i denna 49 § bifalla Hr af Billberghs förslag om nedsättning i bötesbeloppet. Ty då fråga är om brännvinsförsäljning vid större sammankomster på landet, ökas frestelsen i förhållande till hoppet om den större vinsten, och fordrar derföre en motsvarande större motvigt. Dessutom är vådan af rusgifvande dryckers försäljning der ofantligt större, helst de rysligaste och tid. sina följder oberäkneliga oordningar derigenom kunna föranledas. Jag skulle derföre tro, att den bär af Utsk:n föreslagna plikten snarare är för liten än för stor. Gr. Horn: Då jag påminner ntig, att ett stadgande finnes, som icke blott tillåter, utan, snart sagdt, påbjuder att hålla brännvin till salu åt tågande trupper, anser jag oriktigt att stadga alltför högt ansvar för bränmvinsförsäl jning till andra menigheter vid deras sammankomster, och jag kan således ej annat än understödja Hr af Billberghs förslag. 4.9 § blef af R. o. Ad. bifallen. 5o och 5i §§ godkändes. 52 $. Hr Stuart: Till förekommande deraf, att ingen må öfverlasta sig af starka drycker, hafva Utsk:n i 52 § föreslagit, att den, sorn säljer brännvin till en person, som redan är synbarligen öfverlastad, skall särskildt derför böta såsom för oloflig brännvinsminutering.
Hvad åter angår det yrkade tillägget i afseende å kar tering af fullmakter å Kongl. Maj:ts flottas stat, så och då samma stat otvifvelaktig! är hänförlig till de i författningen omförmälda Militär-stater, anser Utskottet något specielt stadgande derför icke erfordras. § 7* Från Högvördiga Preste-ståndel har återremiss vid denna § egt rum i anledning af ett utaf Herr Komminister Beckman framstäldt förslag, att fullmakter för e. o. Professorer vid Universiteten borde uti 7 § införas bland de handlinBih. till R. St. Prat. 1850 & 1851. 5 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 2 10 Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 17. gar, som från stämpladt papper befrias, på grund deraf, att berörda fullmakter utan någon löneersättning medföra en del af de åligganden, som tillhöra ordinarie Professorer; uti hvilket förslag flera af Ståndets ledamöter instämt, ibland hvilka Herr Professoren Agardh alternativt yrkat, att den erlagda karteafgiften måtte räknas fullmakts-innehafvaren till godo vid inträffande befordran till ordinarie Professor. Vid uppgörande af förslag till författning angående stämplade pappersafgiften, förekom ofvanberörde, af Herr Komminister Beckman jemväl inom Utskottet väckta, förslag till pröfning, hvarvid den åsigt gjorde sig gällande, att ifrågavarande fullmakter, hvilka icke utgjorde något väsendtligt vilkor för förordnande att förrätta ordinarie Professors tjenst samt icke heller innefattade någon verklig befordran, då, på sätt upplystes, serskilda specimina måste af e. o. Professor vid ansökan till ordinarie Professors beställning afläggas, voro närmast jeinförläga med karakters-fullmakter och af sådant skäl icke borde från karta sigillata afgift befrias.
Ehuru jag endast som uppmärksam åhörare öfvervarit debatten ronde delta betänk., anser jag likväl delta ämne i framtiden vara af den vigt för samhället, alt jag uther mig, att med några få ord få nedlägga mina åsigter reservationsvis i protocollet. Frihet är elementet så väl för alla physiska som moraliska krafters utveckling, och, i hvad som utgör föremal för detta betänk, eller folkundervisningen, ingrediera hufvudsakligen de moraliska, d. v. s. bjertats, själens och förnuftets egenskaper. Jag tror att satsen om frihet isynnerhet är tillämplig på dessa. Christna religionen är egentligen grunden för en sann och enkel folkundervisning; den har äfven under frihetens skydd mera utvecklat sig än under tvångsåtgärder. Der stater eller regenler uppbyggt tempel för folken till religionens utöfning, delbar ock den Christna religionen hastigare utbredt sig, än der man öfverlemnat åt folken sjelfva att uppbygga sina tempel. Sann upplysning har likaså aldrig genom tvång blifvit fram brag t eller utvecklad, om man än sett den ofta, genom sin egen kraft, bryta sig väg igenom de å densamma lagda fjettrar och band. Jag har kommit till denna betraktelse, emedan jag anser Utsk:ns betänk, hafva utgått från en syftning, att genom tvång vilja framkalla en allmännare folkundervisning.
I afseende pä den första af vefla frägor, hafwa wäl Riksens Ständer wib sistledne Riks. dag för sin del genom Nämnd beflutit, att Kungs. gårdarne borde styckas och till Skatte försäljas; men Eder Maj.t har i Desi Nädiga Proposition tillkännagifwit att Eder Maj:t icke ansett sig dertill kunna bifalla. Wid i följe här, af anställd pröfning, huru wid detta förhällan, de Kungsgärdarne borde förwaltas, hafwa Rik. sens Ständer tagit i noga öfwerwägande sä wäl brygd Stats-Utffottet wid nästlidne Riksdag j p^ta ämne Den 17 October. Z»5 !mne utredt och tillstyrkt, som hwad om Kungsgärds arrenden stadgas i Kongl. Kungörelsen af den 17 December »799, hwilken, efter hwad en redan wunnen fleräng erfarenhet wisar, osiri, digt är bygd pä de klokaste grunder, ej mindre till befrämjande af en förbättrad husbällning med vefla lägenheter, än ock till ästadkommande af en skälig inkomst för Stats-Werket. Med fullkomligt bifall i öfrigt till defla grunder, hafwa dock Riksens Ständer trodt, att Kronans winst i förening med ökad befolk. ning och widsträktare odlingsföretag, torde kunna i än högre mon befordras, vin de till arrende ledige Kungsgärdarne, hwilka hwar för sig innefatta flere mantal, biifwa klufne och borrt. arrenderade i lägenheter af endast r a 2 man. tal, till winnande af hwilket ändamäl det bor. de äligga Kongl. Kamar.
För min del har jag således icke kunnat godkänna de antaganden, på hvilka Utskottet stö dt sitt ogillande af den framställda anmärkningsanledningen, och jag har ansett mig härtill ega så mycket större skäl, som jag vid granskning af Statsråds-protokollet för den 24 Mars 1865, då den nya tulltaxan fastställdes, icke kunnat deruti finna något, hvaraf jag kunnat sluta till rigtigheten af dessa antaganden, utan att berörda protokoll snarare föranleder till fattande af en alldeles motsatt öfvertygelse om desamma. Af protokollet inhemtas nemligen, att, sedan Herr föredraganden, med anledning deraf att den emellan Kongl. Majit och Hans Maj:t Fransmännens Kejsare afslutade handelstraktat blifvit af Kongl. Majit ratificerad och godkänd samt ratifikationerne den 22 i samma månad i Paris utvexlade, hemställt, att Kongl. Majit måtte låta omarbeta den af Kongl. Majit under den 4 December 1863 utfärdade tulltaxa, men att, såsom orden lyda, —*om än en följdrigtig tillämpning af de grundsatser, hvilka i den afslutade handelstraktaten blifvit antagna, kunde kräfva mera omfattande jemkningar i nu gällande tollaf gifter, — frågan derom likväl borde anstå intilldess ilikets Ständer kommit i tillfälle att i ämnet besluta; och att fördenskull andra förändringar i tulltaxan icke måtte vidtagas, än som af den afslutade handelstraktaten vore en följd,* så har Herr Statsrådet och Departements-chefen omedelbart derefter begärt Kongl. Majits nådiga fastställelse å den vid protokollet fogade nya tulltaxa, utan att Herr föredraganden med något ord fästat Kongl. Majits nådiga uppmärksamhet på den jemkning i tullsatserna å papper, som han dock, enligt Utskottets förmenande, skulle, i strid emot sina till protokollet uttalade åsigter, funnit företrädesvis angelägen för åstadkommande afen följdrigtig tillämpning af tull - 8 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. beskattningens grundsatser på de två omnämnda pappers-sorterna.