Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 1726, stad fästad t af Kongl. Maj:t under den 16 Januarii I73p, har i delta Län Båtsmansroteringen blifvit inskränkt till Kronooch Skattehemman; och som då redan Kyrkohemmanet) upptogos under Krono-coiumn, blefvo de äfven inroterade, utan att härigenom någon ändring skedde eller kunde ske i beståndande äganderätt till dessa hemman. —• I afseende på de dagsverken, sorn af Kyrkohemman utgöras till Kungsgårdar, har jag redan, utur Hallands Undervisning, upplyst förhållandet. — Om vederbörande val-förrättare och uppbördsman någon gång låtit obehörige personer deltaga i Riksdagsmanna-val, eller betala Riksdagsmanna-arfvode, kan icke härigenom 3:dje mans rätt förminskas, då ingalunda en sådan val-akt eller uppbördslängd äger vitsord i afseende på hemmansnatur eller äganderätt «). 4:o *) Sådane Kyrkohemman, som för Kyrkornas räkning, enligt Kongl. Skatteköps-förordningen af den 19 September 1723 kunnat blifva sålda till skatte, skola enligt Kongl. Brefvet Den io September f. m. 49 4:o Att förut åberopade Kongl. Resolutionen af den 2g November iy56 skulle tillägga äboerne å dessa hemman och deras arfvingar besittningsrätt. Detta är icke enligt med sanna förhållandet. Enligt bokstafliga ordalydelsen af den hithörande del af 79 §. i samma Resolution *), och som jag redan haft äran uppläsa, beviljades endast åboernes enkor och barn, att framför någon annan få emot en efter hemmanets godhet proportionerad städja vid hemmanen bibehållas. Denna förordning återkallad 1775 af samma magt, som den utfärdat, och således skolande endast tjena till efterrättelse under mellantiden, lemnade dock icke förre åboernes arfvingar större förmån, än det nu gällande Kongl. Dref af år 1826 tilläg - af den 22 Mars 1770 betala Herredogs-penningar, och kunna således icke förmenas att deltaga i Riksdagsmanna-val. För öfrigt kunde möjligen det i i5§.
St:r hafva ovilkorlig rätt att taga reda på hvilket förhållande som helst inom landet, samt att, naturligtvis i förening med den andra Statsmakten, fordra utredning deraf i framtiden. Då nu Utsk. endast önskar uplysningar, för att sedermera lemna fullkomligt öppen mark åt K. M., att vid ett kommande Riksmöte, på sätt honom lämpligast synes, framkomma med ett förslag, hvars innehåll blott i allmänhet är antydt, men alldeles icke på något bestämdt, kan jag ieke förstå att upfyllandet af en sådan önskan bör förvägras. Jag anser, på dessa skäl, att Utsk. handlat riktigt, samt anhåller fördenskull om bifall till dess Betänkande. Ropen på propos. förnyades. Hr von Knorring, Erik Oscar: En diskussion, som, å några talares sida, förts på ett såsom mig tyckes ogrannlaga sätt, vill jag icke förlänga. Men det är i afseende på formen af den hemställan Utsk. gjort samt det beslut, hvartill jag önskar att R. och Ad. måtte komma, som jag ber att få yttra några ord. Frih. Cederström har på ett, som mig synes, ganska förtjenstfullt sätt, yrkat beträdandet af en medelväg. Han har derigenom velat undvika de ord, som Utsk. begagnat, men deruti man utan mycken skarpsinnighet kan läsa mellan raderna den afsigten, att man önskar en bestämd nedsättning i Biskoparnes löner. Frih. Cederström har derföre, i likhet med Prosten Millén, föreslagit, att Ständerna måtte hos K. M. anhålla, det K. M., efter skedd utredning af förhållandet med Biskoparnes löneinkomster, »täcktes för R. St:r framlägga det förslag i ämnet, som till följd af en sådan utredning kan synas lämpligt.» Jag anser att detta förslag förtjenar det största afseende, och som jag icke hört någon annan talare understödja Frih. Cederström, vill jag, på det han icke måtte anse sig ensam, dock göra det, ehuru jag helst hade velat tillstyrka alsing å Betänk. Då likväl så många talat i motsatt syftning, väljer jag hellre en medelväg, och anhåller derföre vördsamt om propos. å bifall till det af Prosten Millén framställda förslaget.
Enhvar, som med sakkännedom blickar från Schellings sednaste skrifter och utlåtanden tillbaka åt eller öfver hans föregående, ja äldsta, skall oundvikligt skönja, att den sträfvan, som hos honom velat arbeta sig fram till full sjelfmedvetenhet och klarhet, i grunden varit ända från begynnelsen – just denna syftning; äfvensom, att den ”nyaste” Schellings traktan icke är någon annan, än att ådagalägga och befästa conseqvensen, eller sjelfnödvändigheten, af en så beskaffad Erfarenhetsphilosophis utvecklingsgång till Uppenbarelse-philosophi (det vill säga: en äfven vetenskapligt tänkbar erfarenhets-uppfattning af Verkligheten Frändskaper mellan Thorilds speculation och Schellings – nämligen under den sednares enkom ”natur-philosophiska” stadium – torde, genom min skildring, vara tillräckligt synliga. Besynnerligt vore, att Thorild, i fall han någonsin läst den nyssnämnda lilla skriften ”Ueber das Verhältniss des Realen und Idealen in der Natur”, ej skulle der ha igenkännt åtminstone det allmännaste af sina egna föreställningar om Totalitet, Materia, med mera, eller ej studsat vid de afslutande förklaringar, som der på de sista bladen (sidd. 34–38) gifvas; bland annat i afseende på motsatsen ”Immanenz und Transscendenz”, hvarvid ock följande ord kunnat märkas: ”Eine vielfältige Erfahrung hat mich gelehrt, dass den Meisten das grösste Hinderniss der Auffassung und des lebendigen Verständnisses der Philosophie ihre unüberwindliche Meynung ist, dass der Gegenstand derselben in einer unendlichen Ferne zu suchen sey; wodurch es geschieht, dass, während sie das Gegenwärtige anschauen sollten, sie indess alle Anstrengung des Geistes nöthig haben um sich einen Gegenstand zu schaffen, von welchem in der ganzen Betrachtung gar nicht die Rede ist. ...
De uppförde med ringa hjälp sin lilla stuga, ladugård och uthus allt så enkelt och primitivt som möjligt. Sedan de röjt och uppodlat en liten bit, gjorde gumman sin första sådd, ett spann säd, som på den på magra jorden afkastade så mycket, att hon kunde brygga litet julöl. Vid allt har gumman själf lagt hand och uträttat det mesta. Själf har hon mer än en gång halmtäekt deras lilla stuga, » men nu orkar jag ej mer och kan ej stå på stegen längre », sade hon förra sommaren. Själf körde hon efter halm, nära en mil bort och på delvis obanad väg, med sin enda dragare, en oxe, och merendels kom hon sig ej af förrän mot kvällen, då dagens andra sysslor voro undanstökade, och framkom då i » mörkningen » till det ställe, där halmen skulle köpas och där folket af beskedlighet hjälpte henne att få hvad hon önskade; hem hann hon ej förrän mot nattsidan. Stället ligger förtjusande vackert vid en af Sö- dermanlands många vackra insjöar. Någon banad väg leder ej dit, och väl en halftimme får man gå genom skogen, för att komma till närmaste gård eller egendom. Stugan är omgifven af några fruktträd, bärbuskar, rosenbuskar och en hel IDUN 1894 mängd nu nästan förvildade blommor, hvilka gumman, så länge hon orkade, med förkärlek ansade. Stugan, liten och skröplig, innehåller dock tvänne små rum och kök, och bakom densamma i dalsänkningen synas de odlade fälten, ett vackert prof af gummans trägna flit. Säden står tät och böljande på de tre tunnland, som till stor del genom hennes arbete nu äro uppodlade. I ladugården finnas 2 kor, en oxe och en kviga, för att att ej tala om en enslig höna; de andra har visst räfven tagit. Båt finns i sjön, och ännu förra sommaren sågos de båda gamla roende i densamma. Äfven sågs gumman stödd på en käpp (hon är något ofärdig) själf taga upp säden och binda den till kärfvar samt själf taga upp potatisen. Sina kreatur sköter hon ännu i dag ensam och har förr dagligen hämtat hem dem från skogen om kvällarne.
Arffurstarne och den Kongl. Prinsessan ett anslag äf 60,000 rdr, till fördelning dem emellan, så att hvarje Arfprins erhölle 68 Prot.-Utdrag den SO December iSSO. 16,666 rdr 32 sk. och den Kongl. Prinsessan 10.000 rdr om året; tillika med ett i anledning af denna motion afgifvet yttrande; Densammes denna dag väckta motion, att Rikets Ständer måtte anvisa dels en summa af 1000 rdr banko för utgifvandet af en 4:de del af Svenskt Diplomatarium, och dels 200 rdr årligen intill nästa Statsreglering, ställda under Kongl. VitterhetsHistorieoch AntiqvitetsAkademiens disposition för att besörja den hittills genom brist på medel eftersatta afritningen af qvarvarande sigiller vid redan aftrvckta handlingar; Grefve Horns, Claes Fredrik, denna dag väckta motion, rörande reglerandet af Postverkets stat; Friherre Raabs, Adam Christian, denna dag väckta motion, att Rikets Ständer måtte afse erforderligt belopp för uppköp och transport af passande djur för 2;ne stam-schäferier af Cheviotsoch 2:ne eller åtminstone ett schäferi af Leicester-race, hvarje schäferi bestående af 60 tackor och 3:ne baggar; Hr Cederschiölds, Robert Theophron, den 28 dennes f. m. på bordet lagda motion, att aflöningen för Fångvårds-stvrelsens embetsoch tjenstemän måtte varda bestämd i likhet med den, som nyligen blifvit fastställd för Krigs-kollegium, Stats-kontoret och GeneralTullstyrelsen; Hr Rosenblads, Bernhard, den 28 dennes f. m. på bordet lagda motion, om vis*a extraordinarie anslagssummors öfverdyttande till den ordinarie eller s. k. riksstaten; Grefve Mörners, Otto Gabriel, den 28 dennes e. m. på bordet lagda motion, om ett statsanslag af 6000 rdr till lön för en Konservator och inköp af inhemska konstalster, m. m., tillika med ett i anledning af denna motion nu afgifvet yttrande; Grefve von Rosens, Fredrik Carl, denna dag väckta motion, angående jemkningar i vilkoren för den af Rikets Ständer vid sista Riksdag lemnade garanti för jernvägsanläggningen emellan Orebro och Hult.
Då nemligen, enligt hvad upplyst blifvit, lärjungarnes antal derstädes på en tid af blott 3:ne år mer än fördubblats och för närvarande icke allenast är betydligt större än vid någon annan tvåklassig skola, utan äfven öfversliger elev-antalet vid den mest besökta af de treklassiga ; lian det icke bet villas, alt en ytterligare lärares anställande vid'detta läroverk är för undervisningens uppehållande af behofvet oundgängligen påkalladt. Hvad vidare angår skolan i Söderköping, hafva Rikets Ständer desto hellre lunnit skäl alt bifalla E. K. Majlis nådiga framställning om en tredje lärares anställande derstädes, sorn donationsmedel äro lill denna skola anslagna i ändamål att bereda en sådan utvidgning af skolan, hvilka medel i annat fall synas] icke rätteligen kunna, såsom hittills skett, disponeras af Statsverket till lärarnes aflöning. Äfven skolan i Askersund är, enligt hvad Rikets Ständer inhemlat, numera besökt af ett så stort antal lärjungar, att dess utvidgning till Ireklassig svårligen torde längre kunna uppskjutas; och dä de förut anställde liirarne till en betydlig del afiönas genom enskilda donationer, synes det vara billigt att en tredje lärares aflöning hädanefter bekostas af Statsverket. Beträffande slutligen Piteå, kunna Rikets Ständer icke förneka, att, på sätt i de härom gjorda framställningarne blifvit erinradt, den vid förra riksdagen beslutade reglering af de offentliga undervisnings-verken för denna ort medfört en ganska kännbar förlust, och behofvet af ökade lärarekrafter vid ifrågavarande skola är dessutom på ett öfvertvgande sätt vitsordadt genom stadens åtagande att framgent sjelf aflöna en lärare, under vilkor att statsmedel beviljas för den ytterligare lärareplats, som är oundgänglig såvida undervisningen skall kunna, i samma utsträckning som hittills, uppehållas. 1 följd af hvad sålunda förekommit, hafva Rikets Ständer ansett sköl vara för handen att bevilja de anslag, som erfordras för alt samtliga ifrågavarande skolor må 164 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Och då latinska språket, enligt det skick vår Religions läror tid efter annan iklädt sig, är i det närmaste af sådan beskaffenhet, skulle vissa afhandlingar, på detta språk skrifna, bäst uppfylla sitt ändamål och minst åstadkomma de enfaldigares missförstånd och bekymmer. Författaren vinner sin önskan att upplysa, rätta, förbättra: ty hans läsare hafva inhemtat de preliminaira kunskaper, som fordras att följa gången af hans tankar. Han undviker att blifva missförstådd och vrängd, hvilket ofelbart skulle hända ibland läsare, som ofta måhända icke ens känna sjelfva termerna af hans föreställningar, ännu mindre kunna följa dem till deras yttersta synpunkter. Men, invänder man, skall då den allmänna hopen icke ega samma rätt till ljuset, som de höglärda? Eller äro de enfaldigas heliga opinioner så riktiga, så fria från alla villfarelser, att de ingen rättelse behöfva? Böra icke, i en protestantisk kyrka, alla sinnen omsider föras till en fri och fullkomlig upplysning? Ja, men detta sker ej med dialektiska afhandlingar; det skall grundläggas i våra lärohus, det skall fullföljas af våra religionslärare. Jag har ej kunnat finna något enda skäl mot denna sakernas gång, om icke, att den är långsam; men detta är så skickadt af vårt slägtes grundläggare, och Bilaga E till Mern. N:o 3. 333 jag tror oss alla förpligtade att i tålig möda framhärda, utan att fordra en hastigare flygt åt våra uppfinningar eller en större ryktbarhet åt våra namn. I stöd af det anförda vågar jag för den skull föreslå i Tryckfrihets-Lagens 1 § och 2 Moment ett undantag för skrifter i religionsämnen, hvilka borde före utgifvandet granskas af vederbörande auctoriteter, som skulle uti intet fall ega att förbjuda deras utgifvande, men blott att föreskrifva latinska språkets nyttjande dertill, så ofta arbetets beskaffenhet det fordrade.
Då den i nyss åberopade Tabell serskildt upptagna kostnad för reparationen af öfra verkhuset varit af för betydligt omfång att påföras de tvänne års papperstillverkning, under hvilka den egde rum, har den afförts på vinstoch förlusträkningen. Denna räkning, hvars förhållanden för åren 1835—1838 närmare upplysas af bifogade tabell, Litt. C., upptager i Credit vinsten å papperstillverkning, behållningen af Tumba hemman och qvarn, samt tillfälliga vinster vid inventarieförsäljningar o. s. v., som i Debet ifrågavarande år alla sådane årets utgifter, som icke blifvit papperstillverkningen påförda, och icke ökat verkliga behållningen af lösa inventarier och effecter, äfvensom af skrifningar o. d. m. Då sålunda i utgående balancen dessa år fastigheter och fasta inventarier icke blifvit påförde något ökadt värde, oaktadt den verkliga förbättring, de under tiden vunnit, har den balancerade tillökningen i brukets Capital-behållning helt och hållet vunnits genom förbättradt förhållande emellan Brukets fordringar och inventariebehållningar ä ena samt skulder å andra sidan. Brukets skuld består hufvudsakligen af Låne-bankens eller numera Låne-afdelningens fordran för lemnade förskotter. Under åren 1830—1833 utgjorde dessa förskott utöfver värdet af levereradt papper R:dr 48,327: 36. (derunder icke inbegripet, hvad omedelbart från Banken utbetalts för nybyggnaden af öfra verkhuset), hvilka i Bankons räkenskaper, efter afdrag för ökad cassabehållning, affördes på årets vinstock förlusträkning, men i Brukets upptogos såsom en ökad Låne-bankens fordran, intilldess skillnaden 1833 affördes. År 1834 blef, enligt af Höglofl.
Men hvarken denna erfarenhet, eller det lika allmant kända och öfverklagade förhållandet inom några Embets-verk , der omförmälde pensionsrätt af serskilda anledningar icke blifvit begagnad, har kunnat öfvertyga Banco-Utskottets pluralitet om nödvändigheten för ärendenas behöriga gång inom Banken, att ifrågavarande förmon äfven framgent varder bibehållen för detta Verks samtlige tjenstemän. Jag har derföre ansett mig nödsakad att, jemväl vid delta tillfälle, anmäla min reservation emot det i afseende på Banco-Commissariernes pensionsrätt nu framställda förslag, som, derest det af Rikets Ständer godkännes, sannolikt kommer att i väsendtlig mon motverka den ordning, reda och säkerhet vid Bankens förvaltning, hvars åstadkommande utgjort ett bland de hufvudsakligaste ändamålen med Verkets nya organisation ; och det såsom skäl till Utskottets förslag uppgifna förhållande med den så kallade cassavården ådagalägger just vådan för Banken att, genom nedsättningen i bernälde Embetsmäns pensionsrätt, förmå dem att, oansedt deras försvagade sinnesförmögenheter, fortfara med utöfningen af sina tjenstebefattningar. Enär nu de en äldre Banco-Commissarie-tjenst åtföljande inkomster, med inberäkning af Contoirseller Afdelnings-Chefs-arfvodet, samt ersättningen för sedelskrifning, m. m., öfverstiga a,5oo R:dr, torde det ingalunda böra förefalla oväntadt, om innehafvaren af en sådan tjenst, efter att, under en längre tid, hafva vant sig vid det lefnadssätt berörde inkomster medgifva, uppskjuter ett afskedstagande. hvarigenom, utan förändring i lefnadskostnaderne, hans årliga tillgångar skulle komma att minskas med nära en tredjedel.
Den förste arbetaren, som talade efteråt, tackade honom för hans upprigtighet, och arbetarnes röster sände honom till parlamentet Han blef radikalernas praktiske ledare, alltid begagnande sitt stora inflytande till att bevara freden mellan dem och regeringen; han understödde Gladstones irländska politik, men hans ställning var för filosofisk, hans lärosatser allt för abstrakta att han skulle kunna fortfara att behaga sina valmän. Han satt i parlamentet i fyra år och förlorade sin plats vid 1869 års allmänna val. Såsom talare åhördes han med aktning; i debatten var han stor, men det låg ingen smittsam värme i hans tal; det kom liksom från en bildstod. De sista åren af hans lif tillbragtes i Avignon tillsammans med hans styfdotter Helen Taylor. Vi hafva en vacker teckning af honom, lefvande der i lugn literär tillbakadragenhet, kärleksfullt omhuldad af sitt sällskap, sysselsatt med » Landfrågan », med botanik och med sitt herbarium. Han dog der 1873 med alla förståndsförmögenheter klara, lugn och sansad till slutet, med de orden på läpparna: » Mitt arbete är slutad t. » En bortgången humorist. m. Ännu några synpunkter och minnen, af Forestier. Som i tryck ännu ej blifvit påvisadt det säregna förhållande, i hyilket lektor Holmgren stod till sina elever, offentligt i föreläsningssalen eller privatim i hans hem, då man fick en slags skizzerad resumé af hans lefnads arbetsdag, torde några ord i all korthet just om detta måhända intressera. Föreläsningarne voro pikanta — jag hittar i hastigheten ej på något annat ord. Der rullades upp brokiga taflor från skog och mark, insekternas lönliga framfart under trädens bark och i dess unga skott, alla egendomliga lifsföreteelser som blott specialisten känner till *. Och så gjordes rätt som det var ett s. k. » afhopp », anekdoterna togos fram för att sätta krydda och färg på hvad som serverats. Och sådana anekdoter och så de berättades! Der frinnos dråpliga historier om bondgubbarnes &gt;lustigheter », när Holmgren kommit till dem för att mörda » masken », som huserade ute på deras åkrar, mullvadsooh
Det var numera någorlunda sällsynt, att Petter besökte dem, och denna gång var det visserligen icke utan anledning, ty han var ovanligt vänlig mot sin syster och uppmärksam mot sin far. När Leonna frågade efter huru Marie och deras lilla flicka mådde, svarade han likväl sitt vanliga kalla «rätt bra.» «Hur kan du säga så?» inföll fadren. «Din hustrus ögon voro ju helt röda och uppsvullna; hon klagade öfver stark hufvudvärk vid bordet.» «Hm! det är alltid följden af de förbannade sammankomsterna hon bivistar,» svarade han harmsen. «En vacker dag har jag lust att skicka Saxpredikanten för f—n i våld med kronoskjuts. Han förvrider hufvudet på allt hvad qvinfolk heter i nejden. Nu sitter Marie dag ut och dag in, och hänger näsan öfver boken, hon liksom flera andra. Hon begynner väl snart att se gudsnådelig ut, och läsa lagen och profeterna för mig, likasom de andra göra med sina männer,» tillade han med bittert leende, som ¯skulle vara¯ skämt. «Nå, nå, kära Petter! nog har jag hört sådant passera, der unga män ha gamla hustrur, men ni äro unga båda — utomdess har Marie sin lilla flicka att roa sig med.» Petter vände samtalet på annat, och lemnade fadrens anmärkning utan allt svar. Ändteligen började kapten Nordenskans genomstöka sina fickor och då drog han äfven fram ett tjockt bref, som han leende räckte sin dotter. En varm kyss på fadrens hand och kind, och hon skyndade i nästa rum, slöt dörren till, och bröt konvolutet. Det innehöll tvenne bref, — ett på hela arket, med täta rader af Ottilia; ett annat från majoren, som alltid skref några vänskapsfulla ord till sin hustrus vän. Detta lade Leonna likväl å sido, för att läsa det förra. Ottilia till Leonna. Döm ej min vänskap efter de längre eller kortare uppehållen i min korrespondens; ty vänskapen är och blir sig alltid lik. Nog vet du att jag ofta tänker på dig ändå, ehuru det är knappt om tid att skrifva. Jag har ju man, hushåll, och min egen lilla söta gosse att vårda.
Då likväl, utom de för närvarande till boningsrum åt eleverna upplåtna lokaler, å Marieberg finnas jemväl andra Kronan tillhöriga byggnader, hvilka torde kunna för samma ändamål användas, synes berörde olägenhet för framtiden kunna afhjelpas, på samma gång den inqvarteringsersättning, som nu måste af allmänna medel utgå, kunde staten besparas». Öfver hvad Revisorerne sålunda anmärkt, har mitt underdåniga utlåtande blifvit infordradt; och får jag till följd deraf i underdånighet anföra: Utom det större trevånings stenhus, som af eleverna bebos och hvilket äfven innehåller lektionssalar, fysiskt kabinett, matsalar m. m., finnes å Marieberg endast följande boningshus, som kunna för läroverkets räkning disponeras. Huset N:o 2. Större trevånings stenhus, hvaraf ena hälften är oinredd. Öfre våningen är visserligen inredd till boningsrum och har äfven varit afsedd att af elever begagnas, men sedan öfrige delar af detta hus blifvit upplåtne till arkiv och förråd hafva, till undvikande af eldfara för dessa, alla eldstäder uti öfra våningen blifvit nedtagna, till följd hvaraf denna våning nu endast kan användas såsom bibliotheksoch förvaringsrum. Huset N:o 6. Brädpanelad envånings byggnad af timmer; bebos af läroverkets väbel. Huset N:o 7. Envånings hus, till en del af sten. Denna byggnad, hvaraf ungefärligen ena hälften icke kan anses beboelig under vintern, har alltsedan läroverkets stiftelse disponerats af dess högste Styresman. Huset N:o 8. Tvåvånings stenhus; bebos af Andre Styresmannen samt innehåller derjemte expeditionsrum. Huset N;o 8lU. Envånings korsvirkesbyggnad med tegel, sammanbyggd med föregående; kan till en del för fuktighet ej begagnas. Tvenne rum bebos af repetitörer. En mindre lägenhet å vinden disponeras af Andre Styresmannen, — 310 Huset N:o 9.
Under embetsresa år 1853 hade vid undersökning af Lidköpings Rådstufvurätts domböcker yppat sig mer än vanlig långsamhet uti göromålens behandling, så att 12 särskilda mål blifvit anmärkta, hvilkas afgörande dröjt utöfver fyra månader, efter det de varit såsom utagerade lemnade till Rättens pröfning; och har jag derföre, till följd af min förut yttrade öfvertygelse om angelägenheten af allmänna åklagaremagtens mellankomst för alhjelpande af ett sådant missbruk, funnit mig föranlåten att emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter förordna åtal, med påstående om ansvar för de obehöriga dröjsmålen. Efter utförande af detta åtal har Kongl. Göta Hofrätt genom utslag deröfver den 4 sistlidne Febr. sig ullåtit och med åberopande af orsaker, hvilka uti de tilltalades förklaring blifvit uppgifna, nemligen att den anmärkta långsamheten skall härledt sig från mängden af Borgmästarens uppräknade embetsgöromål och från uppgifne händelser, som icke skulle kunnat alvärjas eller åtminstone förmentes verka till hans urskuldande, vid hvilket förhållande och då hvarken någon part klagat eller skada förorsakats, Borgmästaren yttrat förhoppning om befrielse från all påföljd af åtalet, förklarat sig finna, att anmärkta dröjsmålet icke borde till någon påföljd föranleda. Uti de underdåniga besvär, jag häröfver anfört, har jag framställt anmärkningar emot de sålunda begagnade ursäkter, såsom varande de vanliga, men med hvilka äfven större försummelser, än de nu ifrågavarande, kunna öfverskylas. Jag har utgått från den grund, att ar - — 94 — betskrafter, som äro tillräckliga för göromälens skötande i längden, också förslå att utan dröjsmål företaga dem, och att i annan händelse det tillhörer de arbetande att göra behörig anmälan om krafternas otillräcklighet; i brist af hvilken anmälan den för göromålen ansvarige äfven måste anses hafva erkänt sig skyldig att i rättan tid medhinna dem.