Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har skrifvit 11 dramer, än under namn af Hibaldeha, än under andra liknande namn250. Alla hans dramer äro skrifna på prosa; några, men ej alla, hafva sedolärande epilog, men äfven i de lustspel, som behandla äktenskapsbrott och bedrägerier, yttrar sig en sträng sedlig anda, så att, då de källor, ur hvilka ämnet är hämtadt, gifva handlingen ett oförargerligt komiskt slut, så taga hertigens lustspel merendels en tragisk ända, och djefvulen eller hans handtlangare fara af med äktenskapsbrytarne och bedragarne, der icke dessa sjelfva bära hand på sitt lif. I alla uppträder narren, gemenligen under namnet Johan Bousett (Ayrers Jan Posset). Bönder uppträda och tala hvar sin dialekt, så att emellanåt en komisk språkförbistring uppstår. Ehuruväl sedliga grundåsigter genomgå Hibaldeha-dramerna, är dock verldslig lust och lefnadsfröjd det förherrskande i dessa stycken, och det älsta och enda bibliska af hans dramer, Susanna (1593), visar bäst, huru oaktadt dess fromma och sedliga innehåll den andliga karakteren var fullkomligt försvunnen. Narroch bond-scener omväxla med alvarsamma och patetiska. På några ställen äro visor anbragta. Språket är det vanliga samtalsspråket och har en komisk anstrykning öfverallt, der ej situationen är tragisk; hans prosa är, säger Gervinus, utan jemförelse bättre än alla den tidens versar251. Formen är mera sannt dramatisk än i medeltidsdramat; monologerna äro öfverläggningar och ej presentationer; nästan ingenting berättas, utan allt går öfver i handling och dialog. Bland hans lustspel är det bästa: ”Vincentius Ladislaus, Satrapa von Mantua Kempffern zu Ross und Fuesz, Weiland des Edlen und Ehrnvesten, auch Manhafften und Streitbaren Barbarossæ Bellicosi von Mantua, Rittern zu Malta, ehelichen nachgelassenen Sohn.” (1594). Vi komma att längre ned tala om detta lustspel.
Jagt kan ej anses såsom näring någorstädes i Länet, utom i Skärgården, der jagten å sträckfogel lemnar någon, ehuru ej betydlig behållning. Sjöfart är en del af skärgårdsboarnes liufvudsakliga näringsgren, i synnerhet inom Wätö, Wäddö, Singö, Rådmansö och Gräsö socknar. Antal och lästetal af de fartyg och båtar, som tillhört landtman inom Länet, utgjorde år 1838. 292 „ 5,964 d:o „ 1841. 291 „ 5,725 d;o „ 1842. 285 „ 5,617 d:o Landtmanna-seglationen i Roslagen, betydligare än å någon annan ort af Riket, synes förtjent af all möjlig uppmuntran och skulle obestridligen stiga ganska högt, om den blefve befriad från det intrång, den lider genom den för Finska allmogen medgifne rättighet till idkande af sjöfart å Sveriges kuster, och om den för öfrigt i afseende å sjöfart och handel komme i åtnjutande af samma frioch rättigheter, som äro Finnarne medgifne, i saknad hvaraf Roslagsallmogens sjöfart svårt tryckes af täflan med Finska allmogens. Handel. Utom den handel, som uppkommer derigenom att hvarje producent säljer hvad han producerar utöfver sitt eget behof och consumenterna åter uppköpa hvad de behöfva, drifves ej någon annan landthandel, än att åtskilliga spekulanter uppköpa ved i Skärgården, för att sedermera befragta den till Stockholm, der den säljes ofta med ganska betydlig vinst, 14 hvarjemte spannmål uppköpes af bruksägarne i norra delen af Länet, för att sedermera utlemnas till deras underhafvande och stundom äfven för att afföras till dem tillhöriga bruk och egendomar i Rikets nordligare provinser. Westgöleliandeln synes hafva aftagit på sednare åren, Länets allmoge till mycken fromma. Stockholm är den naturliga afsättningsorten för Länets produkter. I alla städer, utom Waxholm, äfvensom vid Skärsta i Edbo socken, hållas marknader 2:ne gånger om året.
— Jemförelsen af de båda undersökta alternativ-liniernas förhållanden i fråga om anläggningskostnaden och uti tekniskt afseende utfaller sålunda äfven till förmån för Korsnäs-linien; och endast under förutsättning, att stigningar af 1 fot på 60 finge begagnas, samt att den af undersöknings-kommittéen föreslagna öfverenskommelse med Gefle-Dala jernvägs aktiebolag kunde befinnas blifva för det allmänna lämplig och nyttig, skulle någon besparing i anläggnings-kostnaden till förmån för linien Sala-Robertsholm kunna vinnas. 83 Kommitterade hafva härmed, i enlighet med Eders Kongl. Maj:ts nådiga föreskrift, sökt utreda de förhållanden och omständigheter, som kunna bestämma företrädet emellan de två ifrågasatta sträckningarne för en jernväg från Stockholm norrut antingen öster eller vester om Sigtunafjärden, samt jemväl tagit under öfvervägande och utredning frågan om den för rörelsen* å denna jernväg ändamålsenligaste anslutningspunkt till Gefle-Dala-banan. För bedömmandet af den lämpligaste sträckningen af en jernväg, hvars ändpunkter komma att ligga på ett afstånd ifrån hvarandra af omkring 20 mil, hafva kommitterade ansett företrädesvis böra öfvervägas och utredas beskaffenheten af den trafik, som den norra stambanan i denna utsträckning i främsta rummet borde underlätta och betjena; och efter en långvarig och mångsidig öfverläggning om och granskning af de flera på frågan inverkande omständigheter, som dervid förekomma, hafva kommitterade ledt sig till den slutsats, att förhållandena inom de orter, som den ifrågasatta banan, i hvilken rigtning hon än utlägges, kommer att genomskära, påkalla, att denna rigtning, om ej uteslutande, dock hufvudsakligen bestämmes med afseende på landets hufvudnäringar, jordbruket och bergshandteringen. Den föreslagna sträckningen vester om Sigtunafjärden från Stockholm öfver Örsundsbro, Sevalla och Sala till Korsnäs motsvarar bättre detta jernvägens hufvudsakliga syftemål, än sträckningen öster om samma fjärd öfver Upsala och Sala till Robertsholm eller Storvik.
Ståndet uppoffrat sin egen tillvarelse genom samtycke till en allmän qéh oinskränkt näringsfrihet, oberoende af stadsmanna-rörelse, af borgerliga skyldigheter och af sjelfva den ordning, sem, nyttig i allt, uti näringarne blifvit förhatlig, mindre för sakens skull, än för benämningen af skrä och för de missbruk, som deruti insmygt sig och hvilka af hvarje Ordnings-stadga och lagstiftning kunna göras; men att denna tolkning är origtig och att concessionen, föranledd .mindre af verkligt behof, än af ett oredigt sträfvande till något annat bättre, endast hade afseende å borgerlig näringsrätt i släderne, kan icke undfalla någon, som ärligt vill bedöma saken, Att den i vårt lands äldre lagstiftning, angående näringarne, följde, ofvananlydde stals-ceeonomiska grundsats ännu är för Sverige helsosam, samt att skilnad emellan stadsoch landtmannanäringar under en lång följd af år och måhända alltid blir nödvändig, är således min öfvertygelse och vill jag närmare redogöra för skälen till densamma. Om nemligen den från äldre tider afsedde vexelverkan emellan städernes och landsbygdens invånare genom nödvändigheten och möjligheten af varubyte rubbas eller tillintetgöres, och hvilket ovilkorligen måste inträffa, om landtmannen genom lag uppmuntras, att, med åsidosättande af sin egentliga näring, jordbruket, sysselsätta sig med hvad man hitintills förstått under benämning af stadsmannanäringar, så måste ju deraf blifva en naturlig följd, att näringsidkaren i stad, som, utom bevillning till Staten, för det yrke han drifver och många detsamma åtföljande personela prestationer, måste utgöra dryga afgifter till staden för underhållandet af dess allmänna byggnader, dess Embetsoch Tjenstemannapersonal m. m., skall nödgas uppsäga burskap och utflytta på landsbygden, der det kostar honom mindre att lefva och der han kan utöfva enahanda rättigheter i näringsväg, utan att behöfva vidkännas de honom förut åliggande skyldigheter, eller åtminstone icke i så hög grad.
På samma sätt komme äfven att ega rum, i fall fråga vore om LifRegdets Grenadierers sammanslående medWestmanlands Regde, hvilka båda Corpser ligga péle méle förlagda inom samma provinser. Enahanda blefve förhållandet i Westergöthland, och jag anser derföre det af mig föreslagna tillägget vara högst nödigt, så framt ej Allmänna IndragningsStaten skall komma att obehörigen belastas. Slutligen anser jag ännu ett tillägg böra göras, motiveradt af samma förhållande. I enlighet med hvad jag nyss visade, tror jag att vid första indragning alltid en del öfverbefäl skall komma att försvinna, och jag anser derföre, att det vore ganska mycket i sin ordning, att R. St:r såsom vilkor för åtnjutandet af löneförhöjningen, framställde den önskan, att de Ofversteeller CorpsChefs-beställningar, som hädanefter blefve lediga, endast återbesattes på förordnande och ej med fullmakt. Yi hafva sett, att det ganska lätt låter sig göra, att en person, som icke är Ofverste, under åratal sköter chefs-platsen, såsom exempel hvarpå jag kan anföra LifRegdets Hussarer. Vi hafva äfven sett ett motsatt förhållande i så måtto, att en plats, hvilken K. M. föreslagit till indragning, dock under det Den 7 Juli e. m. 129 det frågan ännu låg oafgjord på K. St:rs bord, och det således var ovisst, huruvida Ständerna ville indraga befattningen, blifvit tillsatt med fullmakt. Hade nu befattningen blifvit indragen, så hade det förhållande upstått, att den utnämnde, efter ganska kort tjenstetid hade kommit på IndragningsStat. Det är icke på detta sätt, som man bör hushålla med allmänna medel, och allraminst bör anledning dertill gifvas från Riddarhuset. Jag ber härvid att få uttala en åsigt, som jag tror vara delad af allmänna opinionen. Det är icke längesedan det sunda förnuftet tillvägabragte ett härnadståg emot R. o. Ad. som Stånd, äfvensom mot de andra Stånden.
Bibliotheket egde för närvarande, jemte Bibliothekarien och Vice-Bibljothekarien, endast en ordinarie Amanuens, utom den genom enskild stiftelse inrättade Amanuens-tjenst, hvilken, efter stiftaren, benämndes den Lidénska och åtföljdes af en ringa lön, nemligen 77 R:dr 9 sk. 5 rst. af testamenterade intresse-medel samt 75 R:dr af Akademiens egna medel. Tillsättningen af sistnämnde tjenst vore för öfrigt icke fri, utan skulle denna, enligt stiftarens föreskrift, vid hvarannan ledighet tillhöra en medlem af Östgötha nation. Bibliotheket hade derföre behof af en Andre Amanuens, som kunde af Akademien till. sättas med afseende endast å fjenstens behof, och hvars arbetsbiträde finge anlitas i högre mått, än som det för den Lidénska Amanuensen bestämda lönebeloppet medgåfve. På grund häraf har alltså blifvit föreslaget, att för Upsala Universitets bibliothek måtte anslås en Andre Amanuens-lön till enahanda belopp, som E. K. M:t äskat för den Andre Amanuensen vid bibliothet i Lund, eller 300 R:dr; Och då den vid Upsala Akademis bibliothek anställda personal af en,Bibliothekarie, en Vice-Bibliothekarie och en Amanuens obestridligen är, äfven med det biträde, som af den s. k. Lidénska
Och hur skulle icke vid skördetid kvinnorna uppstämma sin hymn, när de med korgarna samlades under oliverna – gåfvan af Pallas, som också lärt dem konsten att sömma kläder! Kunde de icke långt bortom slätten på berget urskilja templet, där hennes heliga träd vaktades af marmorjungfrur och hvita murar? Naturkunskap, djup filosofi och uppfostrande historia framstormade i fyndigt försinnligade väsen genom hvar skogsdunge. Den klassiska folkligheten bestod i ett allmänt aristokratiskt höjande, icke i ett sänkande. Våra dagars folklighetsteorier påminna oss åter allt för mycket om konstens gamla svaghet att lätt bli ögontjänare åt de mäktiga. Folket har nämligen blifvit en af jordens mäktiga, inför hvilken det fordras långt mera mod att tala sanning än att smickra. Ett sådant smicker är det artiga påståendet att god konst genast skulle kunna förstås och njutas af alla. Till på köpet komma våra folklighetsteorier likafullt icke det bittersta själfva folket till godo utan äro snarare blott en täckmantel för de bildades längtan efter likgiltiga förströelser. Hvart skulle dessa teorier slutligen föra hän om icke till frambesvärjandet af en salongskomiker, hvilken med sina grofkornigheter eller harmlösa krumsprång roade de rika, ett sockerverk, randadt i allmogemönster med grädde och sirap och efter hvars förtärande inga oroande grubblerier störde digestionen. Så länge man nämligen kan skratta åt folket, fruktar man icke. Annorlunda fattade de gamla profeter af Juda sin ställning till det folkliga. Nästan ständigt spåras hos germanerna – exempelvis när de bedöma den italienska litteraturen, där en klassisk odling oafbrutet fortlefvat i det bildade fåtalets hägn – ett nordligt ensidigt indelande i folkpoesi och konstpoesi som blottar, att de aldrig riktigt kunna helt förstå sydländskt lynne. De känna intet af den mystiskt hänryckta och nästan kvinnliga religiositet som där genombrusat de lärdaste strofer.
Då det nu emedlertid är en obestridlig sanning, att Banken utställt sine Sedlar för Silfver, låtit dém på gamla Fonden, på fasta grunden, på effecter och i synnerhet på namn, representera mynt: dragit vinst af Medborga re på dessa operationer; inledt sig och dem uti vidlyftiga Credit - förhållanden , och sålunda icke mera står på den punkt af trygghet och solidité, som var dess ursprungeliga inrättning förbehållen; så har den ej heller samma rättigheter, som fordom, att ställas isolerad för sigt utan måste den göra uppoffring af sin vinst, för att ej till ytterligare förstöring bringa, hvad genom dels oöfvervinnerliga omständigheter och olyckor, dels i följd af iruättningarnes beskaf - I ligS Statsoch Banko-Utskottens Betänk anden. fenliet, blifvit till förlägenhet bragdt, men möjligtvis genom n.ellankornrnande åtgärder ännu skulle kunna bevaras. M in mening örn sättet att reglera den för handen varande oredan, har, i fråga om Bankens biträde dertill, hufvudsakeligeri varit den, att det vore bättre göra en direct uppoffring utaf en del af Bankens fordran hos Disconterne, och bibehålla fria händer i mynt-regleringen för öfrigt , än att låta den senare blifva beroende af Disconl-regleringen. Till en del äro de visserligen i alla fall af hvarannan beroende; men så mycket som möjligt har jag trott, att detta borde iakttagas, som en hufvudregej. Denna Uppoffring, den må än kallas en uppoffring af Nationen, är efter min tanka ingenting mindre än en skyldighet mot Nationen sjelf; ehuru, sofn jag förut Ofta yttrat, icke en laglig förpligtelse till Disconternes Borgenärer. Örn Un Beredningens ^Ledamöter skulle vara af en annan tanka, skall detta ingalunda hindra mig att frimodigt yttra min, och att likväl icke befara deras misshag. Det är deremot én pligt att icke ingå i •vederläggning af en annans tanka, annorlunda Un genom en närmare utveckling af sin egen.
Den kännedom Utskottets Ledamöter till Riksdagen medfört, om en i de fleste Landsorter rådande pennirgef'olägenhet, hvars verkningar och följder åtskillige medlemmar af de Respective Riks-Stånden framställt på ett sätt, som låter förutse betydliga, om också icke oöfvervinnelig» svårigheter för utbekommande af de medel Statens vidsträckta behof äska, har ledt Utskottets omtanka till detta föremål, då det ansett sin pligc mot Fäderneslandet och sina hemmavarande Corarnittenter fordra, att uppsöka sådane utvägar till inkomster, hvarigenom jordbruket icke nedtryckes, Näringarne icke förlamas, samt ett återfall eller åtminstone ett stillastående i Statens inre lif och rörelse icke beredes. Uti Stora Sjö-Tullens afkastning, som Riksens Höglofl. Ständer täcktes af den under Litt. A bilagde uppgift sjelfve inhemta, tror Utskottet sig hafva funnit ett medel att underlätta det nuvarande behofvet, och hvilket nödvändigt måste med - Bikaif till fikt. St. Pn ökad verkan sa fpnmt umgälderné lärn» ' pas t-Tter piödfirchteus och consumentens ömse Sidigä -behof, varans beskallc-nhet, samt om ej allt För stranga Förbud, eller allt Fmhögt Uppdrilna afglfter reta och uppmuntra t ll !u rendrejerier, Underslef och Tu llforsni lin ingar. För att emeil lertid tued korthet och klarhet Framställa Utskot* tets förhoppningar, .'Utt genom Tuliumgrildernes ändamålsenliga Fördelning
För att i någon mån detta mål skall upnås, anser jag erfordras: l:o Att alla boställen, af hvad slag de vara månde, der ej ordentlig charta redan finnes, blifva till åker och äng genom landtmätare upmätte och på charta lagde. 2:o Att, efter hvarje lokal, passande cirkulationsbruk bestämmes till noggrann efterföljd, allt efter som nuvarande innehafvare afgå eller ock, om nuvarande innehafvare skulle finnas hugade att genast begynna cirkulationsbruk, allt efter som de sådant för vederbörande embetsmyndigheter anmäla; till hvilket ändamål antingen någon af Statens agronomer, eller annan af landthushållningssällskaps-förvaltnings-utskott utsedd person, i samråd med indelningsinnehafvare och allm. ombud för vederbörande SyneRätt framställer plan till sådan cirkulation, hvilken, för att vara gällande till efterföljd, torde böra underställas pröfning och fastställelse af de embetsmyndigheter, som öfver bostället hafva tillsyn. 3:o
TJtskottets den 4 dennes afgifne samt den g:de i samma månad på bordet lagde irenne Utlåtanden^ i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddelte Eetänkanden : x. Af den 24 sisth April, angående tillökt anslag i Spannemål till Uönernes förbättrande vidi de Allmänna Skoleoch Läro-Vetken. 2. Af den 7 sisth Maj, angående Akademie» DomkyrlcoWisingsborgs Skolegods, Prebende-' Annexeoch ad pios usus anslagne Hemmans jemte Militie-Boställens försäljande till Skatte. 3. Af den tst sistlidne Maj, «ni undersbol! 484 ProtVidt-, d. 37 Maji 1818.' af Statens medel för Elementar-Skolan i Askersund ; Fann Ridderskapet och Adeln att, enar sistnämnde frenne Betänkariden redan blifvit den 4-de, 16:de och 25:te sisth Maj af Ridderskapet och Adeln gillade, Utskottets ifrågavarande Utlåtanden, nu endast borde läggas till handlingarne. Från Högvordige Prest-Ståndet.
Cronhjelm; Då jag förra gången uppträdde, var det ej för att motsätta migTJtsk:s utlåt., utan endast för att uppmana R. o. Ad. att vidblifva detsamma. Jag trodde mig böra göra denna uppmaning, emedan jag visste, att anslaget i ett annat Stånd mött svårighet. Jag har sedan varit i tillfälle att åhöra discussionen och hört, att åtskilliga andra talare äfven yrkat bifall. Detta är ett anslag, som kommer folket directe till nytta. Det är anslagen på denna titel och på titeln för undervisningsverken, som i första hand äro för folket till båtnad. En talare har sagt, att han icke ville lemna äfven denna tillökning i g:de titeln derföre, att han icke vore säker, att Styrelsen använde medlen riktigt. Det är sannt, att jag yttrat mig ungefärligen på samma sätt, men det var vid andra titlar. Denna titels anslag äro de, som kunna minst missbrukas. Det är derföre, och då jag befarar, att en återremiss skulle hafva till följd, att ansia*' get för åkerbruksinstitutat icke blefve tillstyrkt, jag anser Den a8 Maj e. ra. 4°^ sorn cn pligt att nu yrka bifall å betänk. Frih. Cederström har sagt, att grundlagen skulle förhindra oss att göra ett sådant anslag och ålägga oss att till Konungen framkomma dermed i önskningsväg; men han har sjelf sagt, att hans förslag innehöll ett vilkor för anslagets användande. Kunna vi fastställa det af honom föreslagna vilkor, så kunna vi fastställa det, att 5ooo r:dr skola användas till ett åkerbruksjnstilut. Han har uppgjort ett förslag, som, om det vore lika lätt realiseradt som lätt att framställa, skulle leda oss till en hög grad af välmåga. Jag tror, att ett så i calculer sönderfallande förslag är minst af natur att hos oss komma under öfverläggning. Han har trott, att Representationen ej skulle vara nog kortsynt att förbise det stora ändamålet. Jag hemställer då, om Administrationen skulle vara nog kortsynt att förbise hans förslag, och då tycker jag, att det är vida lättare för Kammarpresidenten att få fram det på annan väg än genom en återremiss. lag tillstyrker bifall å utlåt. Frill.
I brist af andra stadganden har man i de äldre lagbuden af ofvan antydt innehåll och i nyssnämnda begge förordningar sökt den lagliga bestämningen af det nuvarande begreppet om vanfrejd. ehuru visserligen de flesta af ofvannämnda brott icke enligt allmänna föreställningssättet äro vanfrejdande. Då, på sätt ofvan förmäles, presterskapet i vissa fall har sig ålagdt att meddela intyg om personers frejd, har det under förhandenvarande förhållanden inom lagstiftningen otvifvelaktig! varit rättast, att presterskapet grundat sådana betyg på de enligt ofvannämnda Kongl, Kungörelse med delade Sammans. LagSamt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande JYs 39. 9 delade officiela uppgifter; och Utskottet kan icke frångå sin vid sista riksdagen uttalade åsigt, att, med nuvarande lagstiftnings ofullständighet i afseende på frejdbegreppet, prest icke skäligen kan anbefallas att vid utfärdande af frejdebetyg fördölja, hvad sorn sålunda officielt blifvit honom meddeladt, en åsigt sorn äfven funnti försvarare vid den diskussion, sorn inom Prés te-Ståndet föregick remissen af Komminister Afzelii motion. Genom vanfrejds-begreppets härledande Ur ofvanomförmälda förhållanden erhålla emellertid frejdebetygen en större omfattning, än för de med dem afsedda ändamål erfordras. Många af de brott, hvilka äro belagda med enskild skrift, och om hvilka presterskapet af sådan anledning erhåller officiel underrättelse, i synnerhet de, sorn under kyrkopliktens tid voro belagda allenast med den ringare kyrkodisciplinära påföljden af sådan skrift, nemligen snatteri, dråp af vållande, tvegifte och lägersmålsbrott, abses icke egentligen för vanfrejdande, men uppgift om dem inflyter icke dess mindre i prestbetygen, och till följd deraf kan icke den, som gjort sig skyldig till någon af nyssnämnda förseelser, vidare, såsom det efter allmänna språkbruket heter, »få rent prestbetyg.»
Då de förtjenstfulla karteverk, åt hvilkas utarbetande Majoren Hahr, till stort gagn för det allmänna, egnat sin verksamhet, icke kunnat bereda honom motsvarande ekonomiska fördelar, anse Rikets Ständer billigheten fordra, att han nu på sin ålderdom från Statens sida erhåller något understöd; och hafva, med anledning häraf, Rikets Ständer funnit skäligt medgifva att Majoren August Hahr må på allmänna indragnings-staten uppföras till åtnjutande af en årlig pension af 1,000 R:dr för sin återstående lifstid. 51 :o Hos Rikets Ständer har vidare blifvit föreslaget, att f. d. Kapitenen vid Wermlands Fältjägare-regemente, Friherre Eugéne von Vegesach, hvilken, — under den tid han varit anställd vid Arméen, med utmärkelse deltagit i fälttågen åren 1808 och 1809 samt 1813 och 1814, samt, efter det han, till följd af iråkadt ekonomiskt betryck, år 1832 måst lemna tjensten, med oförtröttadt nit sökt gagna sitt fädernesland — måtte, enär han numera icke hade någon annan inkomst än den årliga gratifikation af 100 R:dr, som E. K. Majit under den sednare tiden täckts tilldela honom, undfå en årlig pension af 500 R:dr. Enär, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, f. d. Kapitenen Friherre von Vegesach icke allenast med utmärkelse deltagit i krig, utan ock, efter erhållet afsked från krigstjensten, genom utgifna skrifter och kartearbeten sökt gagna det allmänna, hafva, med afseende härå och då tillika upplyst är att von Vegesach vid uppnådda 68 lefnadsår befinner sig i stort ekonomiskt betryck, Rikets Ständer ansett sig ega giltig anledning till bifall af den nu gjorda framställningen om understöd från statens sida för hans sålunda ådagalagda verksamhet; och hafva alltså Rikets Ständer å allmänna indragnings-staten tillagt f. d.