Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Jag är långt ifrån att vilja försvara dem, och Carl, som ställt till alltsammans, har ej ens någon ursäkt i harmen öfver hvad som föregått hans öfverilning; men de äro likväl mina bröder; jag bör, jag måste anropa ditt ädelmod, bästa, dyrkade moder! att ännu en gång förlåta dem, för Fredriks skull och för min, som äro dig så kära och som med vett och vilja aldrig gjort dig emot.» – «Nej, det här har gått för långt, att kunna försonas. Gustafs förolämpning är för sårande och offentlig, och Carls dubbelhet och lumpenhet äro ändå nästan ännu förhatligare. Jag förlåter dem aldrig.» Prinsessan visste af gammalt, att så länge vreden brusade i enkedrottningens själ, talade man förgäfves till henne om försonlighet. Sofia Albertina upphörde derföre nu, att lägga sig vidare ut för sina begge äldste bröder, med föresats att afbida något lägligare tillfälle. En vagn rullade in på borggården. – «Ändtligen kommer Badin med Charlotte» – yttrade prinsessan lifligt. I stället inträdde hertig Fredrik. – «Jag väntade ej, att få se dig här» – tog enkedrottningen till ordet. «Du har således mera aktning för din mor, än Gustaf, och mera aktning för dig sjelf, än Carl. – «Jag beklagar mina bröder, som ådragit sig min ömma mors misshag; men jag begriper icke på hvad sätt jag kunnat ådraga mig sådana misstankar?» – «Du har ej visat dig hos mig på några dagar. Jag fruktade derföre, att du fått ett anfall af Carls fega försigtighet. Se här, läs sjelf, så vida du ej redan af dina bröder eller vid deras hof hört berättas den vackra historien.» Enkedrottningen tog de begge på sybordet liggande brefven och räckte dem åt hertigen. De voro ställda till henne från de begge äldste sönerne. Konungen bad henne icke visa sig vid hofvet eller ute, så länge högtidligheterna fortforo, i anledning af kronprinsens födelse. Hennes förhastade, ehuru sedermera återkallade, yttranden angående drottningens välsignade tillstånd voro denna, så väl som allmänheten bekanta.
Under det sednast tilländagångna läseåret hafva ej mindre än tre särskilda lärare fått sig emellan fördela den undervisningsskyldighet, som är fästad vid det lediga lektoratet, och hädanefter kan lika litet som hittills någon fullt duglig man qvarhållas vid ett förordnande af så osäker beskaffenhet och med en så ringa aflöning, som nu omförmälda. Då härtill kommer, att ifrågavarande läroverk, som är det enda fullständiga inom Carlstads vidsträckta och folkrika stift, visst icke kan räknas till de lyckligt lottade, för hvilka möjligtvis en lucka i den högre afdelningen lärarepersonal är föga kännbar, och jag i egenskap af erforus hvarken vill eller kan taga på mitt ansvar någon ytterligare fortsättning af den anmärkta bristfälligheten, nödgas jag för hennes afhjelpande vördsamt föreslå, att Rikets Ständer bevilja två tusen R:dr årligen såsom lön till en lektor vid Carlstads högre elementarläroverk för den tid Doktor J. M. Malmstedt och hans rättsinnehafvare ega att uppbära de löneförmåner, som åt förste lektorn vid samma läroverk äro på stat anslagna. Denna motion torde blifva till Höglofliga Stats-Utskottet ölverlemnad. Stockholm den 15 November 1865. A. N. Sundberg. Af Biskop Sundberg t Angående anslag ock lån till läroverksbyggnad » Carlstad. I den dubbla egenskapen af riksdagsman och eforus för högre elementarläroverket i Carlstad anhåller jag vördsammast att få underställa Rikets Ständers välvilliga bepröfvande nedan andragna och nämnda läroverk rörande ärende. Redan Motioner i Preste-Ståndet 4865. N:o 62 145 Redan en längre tid har läroverkets skolhus varit för sitt ändamål otillräckligt och förhyrda lokaler i särskilda delar af staden blifvit anlitade för att i någon mån afhjelpa denna olägenhet. Då nu emellertid den 2 sistlidne
Men då, å andra sidan åter, det icke är otänkbart, att, antingen den ena eller andra Calculen af Rikets Ständer godkännes, ett större öfverskott kan under den tidrymd, hvarom nu är fråga, eller till och med i845 års utgång, uppkomma, och hvilket öfverskott, derest nödige föreskrifter, rörande detsammas användande, saknades, skulle helt och hållet undandragas allmänna rörelsen; har Utskottet skolat hemställa, att det åt Banco-Styrelsen måtte öfverlemnas att, i händelse densamma skulle finna sådant för allmänna rörelsen nödigt, i den eller de låne-rörelse-grenar, hvarifrån medlen, vid inträffande fördelagligare conjunclur, med minsta omgång kunna återtagas, eller ock till inköp af sådana räntebärande papper, som vid punkten 6 här nedan uppgifvas, använda de under tiden till Rikets Ständers nästa sammankomst influtne räntemedel och Capital-afbetalningar, hvilka icke erfordras till de föremål, som med desamma blifvit af Rikets Ständer afsedde. Utskottet öfvergår nu till besvarande af de anmärkningar, som emot Utskottets calcul blifvit framställde; och får, af sådan anledning, tillkännagifva, att, enär Utskottet, lika med Banco-Fullmäglige, ansett den minskning, som genom afbetalning å Riksgälds-Conlorels till Banken utgifne Obligationer, dels redan uppkommit, dels framdeles i stadgad ordning uppkommer i det uti 4 §■ Lagen för Rikets Ständers Bank under den 1 Mars i83o bestämde belopp af 4)400>000 R;(L'> böra ersättas, medelst anskaffande af Svenska räntebärande papper; Utskottet jemväl funnit skäl biträda den af Fullmäglige hos Utskottet gjorde hemställan, att de medel, som under åren 1835—i83q till Banken ingått, i afräkning å Riksgälds-Contorets på berörde Obligationer grundade skuld till Banken, mätte för ofvannämnde ändamål få disponeras.
Å den andra sidan har deremot blifvit anfördt, dels att staden Carlshamn, som måst vidkännas en betydlig kostnad för dervarande hamnanläggning och redan genom (lötha kanals anläggning gått i mistning af inkomster, skulle än ytterligare komma att lida förlust, derest stapelstadsrätt beviljades Sölvitsborg, dels ock att, ehuru stadens folkmängd och handel under sednare åren tilltagit, det likväl visat sig att stadens sjöfart förnämligast haft sin riktning på inrikes orter, hufvudsakligen i och flir handel med bränvin, under det att den genom 51 § i Kongl. Seglations-ordningen den 15 Maj 1843 medgifna direkta aflastningsrätt på utrikes ort endast i ringare man begagnats; vid.hvilket förhållande och dä det vore af vigt såväl lör tullkontrollen, som tulladministrationen i öfrigt, att stapelstädernes antal icke blefve öfver behofvet utsträckt, Sölvitsborg icke borde beviljas vidsträcktare rättigheter i afseende på handels-kominunikationen med utrikes orter, än deni. hvaraf staden redan vöre i åtnjutande; Och har Kongl. Majit på sistoinfiirmälde grunder och med afseende ä de skäl, sorn lago till grund för Kongl. Majits den 13 Juni 1844 meddelade, här ofvan omflirmälda beslut, genom Uih. till II. I8S3 A tSSi. S Sami. 33 Haft '> 10 Ailm. Hest'.- och Ekon. Linh. Betänk, A:o 100, Nådigt bref den 13 April 1850, förklarat sig sakna skäl. att stapelstadsrätt åt Sölvitsborg i Nåder bevilja.
Sedermera framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att bifall till punkten, med förändring af summan 1,000,000 rdr till 500,000 rdr, skulle utgöra kontra-proposm vid voteringen, och sedan dertill jemväl svarats ja och nej i blandning, förnyades proposm derå, att återremiss af punkten skulle utgöra kontra-proposm, samt besvarades likaledes med blandade ja och nej, hvaruppå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande. Votering om kontra-proposms innehåll begärdes, till följd hvaraf följande voter:s-propos. uppsattes och justerades: »Den, som vill att, vid blifvande votering om bifall lill andra punkten i Stats-Utsk:ts Mern. N:o 240, kontra-proposm skall innefatta återremiss af denna punkt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. till kontra-propos. vid nämnde votering bifall till punkten, med förändring af summan 1,000,000 rdr till 500,000 rdr.» Voteringen företogs härefter, och vid dess slut befunnos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 28. Nej — 37. Sedermera upplästes och godkändes följande propos. för hufvud-voteringen: »Den, som bifaller 2:dra punkten i Stats-Utsk:ts Mern. N:o 240, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. denna punkt, med förändring af summan 1,000,000 rdr till 500,000 rdr.» 358 Ben 28 November. Vid denna voterings utgång hade rösterna utfallit sålunda: Ja — 32. Nej — 26. 3:dje oell 4:de punkterne, jemte Utsk:ts i slutet af Mem:t afgifna förslag till en ny § i Riksg.-Ivont:s reglemente. Bilöllos och godkändes. Hr Dalman:
Länets indelning i judicielt hänseende uti fem Iläradshöfdingedömen har under ifrågavarande femårs-period icke undergått någon förändring. I afseende å den administrativa indelningen åter har den förändring ägt rum, att år 1853 Färentuna härad, sorn förut utgjorde särskildt fögderi, blifvit förenadt med Sollentuna och Wallentuna härader samt Danderyds skeppslag till ett fögderi, hvadan fögderierne i Länet nu äro till antalet sex, dock att tillika en Expeditions-kronofogde blifvit på stat anställd för Färentuna härad. Länsmännnens antal är fortfarande tjugotvå. I den ecklesiastika indelningen har ej skett någon rubbning, men fråga är på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende om delning af åtskilliga större pastorater. § 2. Invånare. Folknummern i Länet utgjorde, enligt 1855 års mantalslängden 117,530, deraf 56,781 af mankön och 60,749 af qvinkön. Betalande personella utskylder voro 31,352 män och 33,580 qvinnor, samt derifrån befriade 25,429 af mankön och 27,169 af qvinkön. Folkökningen har från och med år 1822 fortgått sålunda, att folknummern besteg sig: år 1822 till 95,221 personer » 1832 » 104,986 » » 1842 » 1 11,793 » » 1850 » 114,047 » Den tillväxt i folknummern, som under ifrågavarande fem år sig'visar, af 3,483 personer, bar sedan år 1822 öfverstigits allenast under två qvinqvennier, nämligen åren 1822—27, då den utgjorde 8,049 personer, och åren 1832 — 37, då den belöpte sig till 4,003.
Hatet hade brusat fram där lika väl som kärleken, men hon tänkte ej mer på de lidanden detta kostat henne. Hon måste erkänna, att hon var en sannare, rikare, högre människa än förr; hvad kunde hon då önska ogjordt af det, som skett? Var det då så, att allt lidande var ett godt? Kunde allt vändas till lycka? Hon hade börjat att hålla allt det för godt, som kunde bidraga att utveckla henne till en högre grad af mänsklighet. De gamla visorna hade ej rätt. Sorgen var ej det enda beståndande. Hon skulle nu resa och se sig om för att finna någon plats, där hon behöfdes. Om hennes far varit vid sitt gamla lynne, skulle han aldrig tillåtit henne att slå upp förlofningen. Nu hade fru Gustafva bemedlat saken. Marianne hade till och med fått rättighet att lämna baron Adrian den penninghjälp han behöfde. Äfven på honom kunde hon tänka med glädje – hon skulle ju blifva fri från honom. Han hade i sin käckhet och lefnadslust alltid påmint henne om Gösta; nu skulle hon få se honom glad igen. Han skulle åter bli denne solskenets ryttare, som kommit i sin glans till hennes fars gård. Hon skulle skaffa honom jord, där han fick plöja och gräfva, så mycket hans hjärta begärde, och hon skulle få se honom föra en vacker brud till altaret. Under sådana tankar sätter hon sig ned och skrifver för att återge honom friheten. Hon skrifver mjuka, intalande ord, förstånd, inlindadt i skämt, och dock så, att han måste förstå, hur allvarligt hon menar. Medan hon skrifver, höras hästhofvar slå mot vägen. »Min käre riddar Solsken,» tänker hon, »detta är sista gången.» Baron Adrian kommer strax därpå rätt in i hennes rum. »Nej, Adrian, kommer du in här?» och hon ser förfärad på alla packsakerna. Han blir genast skygg och blyg och stammar fram en ursäkt. »Jag håller på att skrifva till dig,» säger hon. »Se här, du kan gärna läsa det genast.» Han tar brefvet, och hon sitter och ger akt på honom, medan han läser. Hon längtar efter att få se hans ansikte stråla upp i glädje.
På flera orter i Riket torde 1 Stycket fr. o. m. orden Justerades Protokollet etc. t. o. m. orden komma under överläggning återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 379 ff. 2 Tingstadius anförande ingår icke i den löpande protokollstexten utan är fogat till protokollet såsom bilaga n:o 1, egenhändigt skriven och undertecknad av författaren. Faxes anförande utgör bilaga n:o 2; det är icke undertecknat av sin författare. 208 Den 19 Juni 1812 den ickeheller vara värkställbar och dessutom nu mera mindre nödig sedan de brott sorn 3 § upräknar blifvit mera bestämda genom uteslutande af de förr tillagde epitheter, hvilka för Domare mera inveklade, än utredde begreppen om brottens beskaffenhet. Då Domare äro i början af 3 § ålagde at fästa upmärksamheten mera på åsyftningen af en Skrift än på framställningssättet, anser jag det icke för Domare vara svårare än för en nämnd, at äfven i tvetydiga fall kunna tillämpa Lagen. Herr Lagmannen Sandberg upläste:1 Jag förenar mig til alla delar uti Högloft. Beredningens förslag til ändring och tillägg uti Tryckfrihetslagen, utom hvad angår 5te §, och den delen deraf som angår: at prof ningen af brott emot denne lag, måtte ankomma icke på Allmänna Domstolarne utan af en Jury eller Nämnd.
Jag vill i samman hang härmed uttrycka den önskan, att Utsk:t måtte skänka upp - 342 Den 13 Maj f. m. märksamhet åt första delen af Hr Wallenbergs reservation, nemi. till den slutmening, hvartill lian kommer, »att räntefoten bestämmes till 4i proc, som halfårsvis erlägges.» Jag kan deremot icke biträda den sednare delen af samma reservation, ty jag anser detta lians förslag vanskligt. Det är visserligen sannt att det är en olägenhet alt låna, men då man behöfver låna, bör man ej dölja det. Om man, enligt Hr Wallenbergs förslag, skall upptaga en del af lånet inom landet, blir följden den, att en del kommuner, som nu utfärda obligationer, blifva tvungna att skalla sig utländska lån. Rikets skuld blifver således alltid densamma, linder förutsättning att de s k. inhemska statsobligationerna stanna inom landet, hvilket jag betviflar, ty just genom sin natur af statsobligation, äfven om de till kapital och ränta ställas i Svenskt mynt, få de kurs utom landet. Jag instämmer med de talare, som yrka återremiss. Gr. Taube, Henning Adolf: Jag begärde ordet huf vudsakligen med anledning af ett yttrande, som fälldes bär före middagen, nemi. att då man under föreg:de dagar såg detta rum så talrikt besatt, man nu skulle finna detsamma hafva glesnat, och att den dåvarande majoriteten, efter att hafva med raseri voterat större anslag till jervägarne än hvad K. M. föreslagit, öfverkastat på minoriteten besväret med omtanken att anskaffa de erforderliga medlen. Hvad mig beträffar, så har jag icke äran att så personligen känna de härvarande ledamöternes innersta tankar, att jag skulle vara fullt öfvertygad om huruvida de tillhöra den först varande majoriteten eller minoriteten. Om emellertid förhållandet skulle så vara att den först varande minoriteten skulle vara här i dag närv:de, kan jag derföre icke finna, hvarföre man skall uttala ett, minst sagdt, förnärmande omdöme öfver majoriteten, ty jag kan icke finna annat, än att man deri kan se ett förtroende, som majoriteten har gifvit åt minoriteten.
B:co, för uteblifvande ifrån andra uppbördsmötet, hvarom de ieke ens anade förbindelsen till inställelse; och jag hemställer, om det icke är oförenligt med all billighétsprincipe, att en fattig enka i en backstuga sorn har att erlägga en liten capitationsafgift af 24 sk. piigtfälles till hälften af samma utskylder, för det att hon saknar kännedom om detta sällsamma stadgande, eller icke orkar gå några mil till en aflägsnare uppbördsstämma, för att blott förklara att hon för närvarande är oförmögen att betala. Utskottet har väl föreskrifvit den modification, i förbindelsen, att befrielse ifrån böter äger rum om den skattskyldige, antingen styrker laga förfall, såsom hinder för inställelse, eller bevisar oförmögenheten att betala, men, detta 142 Den j‘i Maji c, rn, medgifvande, står i sammanhang med sa manga svårigheter och omgångar, att befrielsen, stundom omöjlig, torde blifva mera dyrköpt, an sjelfva böterne. Beträffande åter de föreskrifne böter för Rantegilvares uleblifvande vid andra Regementsuppbördsmötet, så är i anseende till obilligheten i föreskriften, förhållandet enahanida Och i sammanhang med ämnet, torde jag, äfven efter motionstidens slut vara berättigad att till rättelse anmäla det förhållande att hemmansbrukare vanligen icke erhåila Specificerade
En sådan fråga kan visserligen äfven på kortare tid genomdrifvas, ilten den kan icke på den lugna öfverläggningens väg hinna alt utveckla sig, och denna väg är dea enda, som enligt min öfvertygelse kan leda till något godt resultat; och ehuru något hvilandc förslag icke blifvit frukten af arbetet under denna riksdag, så anser jag likväl för min del frågan ingalunda derföre hafva stålt stilla, ulan gått ganska väsendtligt framåt, genom den bearbetning den vunnit samt deraf följande utveckling af tänkesätten. Vidare har man sagt, att det vore önskligt, att något gjordes, på det att frågan mätte hållas vid lif. För min del skulle jag deremot tro, att om denna fråga, vid sin nuvarande ståndpunkt, ännu behöfver ett sådant medel för att hållas vid lif, den knappast förtjenar det. Den behöfver det icke eller; — denna fråga har vunnit en sådan utveckling, alt hvarje fosterländskt sinnad man, som deltager något i de allmänna angelägenheterna, måste, äfven utan några främmande retemedel, så mycket i hans förmåga står ifra för densammas lösning. Det af Const.Utsk. framställda förslag är sluteligen ett förtroendc-votum lill förmån för Regeringen. Huruvida Regeringens ställning samt de sednaste dagarnes vigtiga tilldragelser äro egnade alt ingifva R. o. Ad. ett sådant förtroende, skall jag icke söka alt utreda. Jag inskränker mig, alt för min del vördsammast afstyrka bifall till betänk. C 48 Den 22 Maj. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Hr Lagerhjelm har ansett, att man icke borde lala den nuvarande striden om representationsförändringen upphöra, utan hålla den öppen, och att detta icke kunde ske på något bättre satt, än genom tillsättandet af en comité. Jag vill blott hemställa till den värde talaren, som har varit ledamot af denna riksdags Const.Utsk., om han tror, att den striden, som är börjad, kunde slutas i en comité af lika motsatta opinioner, ehuru länge den än fortsattes. Jag föreställer mig, att den skulle förgäfves fortsättas i åratal, ända tills en annan opinion tillfälligtvis uppkomme, som kanske förde frågan närmare sin utveckling.
Skräddaren hänger till hvarje frack dithörande inexpressibles, till hvarje vest den rätta duken m. m. Hvarje hus och magasin har sitt namn, och en oljefärgstafla vid dörren, mången gång icke utan värde, visar skyddspatronen eller patronessan. Vid en modehandel står «die schöne Wienerin»; vid ett kaffehus sväfvar «Iris» öfver regnbågens glitter; för en skräddarebutik står «König Leopold» stolt och rak; utanför tobaksboden drar en Turk sina väldiga rökar o. s. v. Knappt en fläck på väggen är tom. I sjelfva dörrarne och utanför dem äro varor uppstaplade, mellan hvilka en modernt klädd ungherre bockar eller en täck säljerska blickar dig till mötes, beredd att på det artigaste uppfylla hvarje billig önskan. Dörrarne till kaffehus och vinkällare stå vidöppna; der utrymmet tillåter, sitter man, äter och dricker, röker och läser tidningar på öppna gatan. Så har «der Graben», den mest lifliga öppna plats i staden, tvenne stora, gentilt dekorerade glacebutiker, uppförda midt på torget, omgifna af flera rader vackra stolar, der vandrande och åkande af båda könen, på öppet torg, under bar himmel, svalka sig med «Eis» och limonader. Denna omgifning gör, att endast de förbifarande åkdonen påminna om, alt man befinner sig på gatan. Dessa fara raskt; men den stränga polisordningen har gjort kuskarne försigtiga, och olyckshändelser i följd af deras framfart äro högst sällsynta. Genom den jemna gatläggningen är äfven bullret af åkdonen ringa, och fotvandraren har derföre af dem hvarken fara eller obehag. Det är tvärtom ett nöje, att vid sitt kaffeglas eller glaceassiette betrakta de eleganta ekipagen och de brokiga, pratande och skämtande grupper, som i dem röras fram och åter. Till behaget af Wiens gator hör vidare, i första rummet, ehuru vi sparat det bästa till sist, stadens vackra, välklädda befolkning. Der en modern drägt endast är undantag, der väcker den endast uppseende, utan att behaga, och förvandlar den, som bär den, ofta till en narr.
Brefvet den i i Mars J^öö derom, att soldater icke emot vanligheten bör åläggas deltagande i kyrko-byggnad, vore utan ändamål, helst svårighet alltid skulle uppkomma, att erhålla kännedom om livad som i hvarje ort skulle anses vanligt, samt, för att tillvägabringa eu biliigare fördelning af kostnader och arbets-skyldighet vid sådan byggnad, föreslagit, alt hvarje hemman bör efter dess taxeiingsväide alla körslor utgöra, samt hvarje mantalsskrifven person emellan i5 och 60 år, derunder inbegripne krigsfolk, som äro frie från tjenstgöring, dagsverken verkställa. öfver dessa motioner, som åsyfta ändringar i lagstadganden, hvilka angå den allmänna hushållningen, har Lag-Utskottet ansett sig böra i förening med Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet besluta, och få Utskotten alltså gemensamt Utlåtande* i målet afgifva. Hvad således först angår Johannes Anderssons förslag, alt körslor vid kyrko-byggnad skulle efter hemmans uppskattningsvärde utgöras, så, enär ett sådant stadgande, äfven örn dess ändamåls-enlighet för öfrigt vore satt utom tvifvel, i verkställigheten skulle mota betydliga svårigheter, såsom vidlyftiga uträkningar, beständiga förändringar efter hemmanens stigande eller fallande värde, deraf uppkommande tvister o. s. v., anse Utskotten sig höra tillstyrka, att samina förslag icke må till vidare åtgärd föranleda. Herr Doctor Björkmans och Nils Insulins yrkande, att kostnaderne för kyrkooch prestgårds-byggnad borde efter förmedladt hemmantal beräknas, kunna Utskotten icke heller godkänna.
Den 10 December e. m. ling af det ämne, som Herr Cederschjöld väckte, som jag anhåller få anföra några ord. Förhållandet är alldeles som Friherre Boije nämnt, att Stockholms Stads TaxeringsComitc ingick till Kongl. Maj:t och Besvärade sig deröfver, att de efter nya grunder skulle förrätta en ny taxering; men vid den frågans afgörande stadgades icke såsom grundsats att samma TaxeringsComitc icke kunde förrätta ny taxering; utan, i sammanhang med den frågan, förordnade Konungen, att då KammarRätten ålägger en ny taxering skall den hänskjutas till nästa TaxeringsComites verkställande. Således var det ej ett gillande af Stockholms TaxeringsComites Besvär, utan stadgandet äger sin grund deri, att en TaxeringsComite, som fullbordat sin förrättning, icke å nyo skulle Besväras med sammanträde i och för speciela frågor, ofta af ringa Betydenhet. Herr von HohenhausenCarl: En alldeles ovan Talare hoppas kunna påräkna Ridderskapets och Adelns benägna öfverseende med Bristerna i dess framställningssätt. Jag tror mig böra tillkännagifva, att såsom Ledamot af 1824 års PröfningsComité i Upsala Län, emot hvars åtgärder, Herr af Billbergh upplyst att anmärkning först gjordes, jag var den, som inom Co - Den 10 December e. m. 377 miteen väckte Motion ora fulla begagnandet af den nedsättning, hvilken Rikets Ständer ansett möjlig att medgifva. Grunden för mitt påstående, som emot Ordförandens mening vann pluralitet, var den, att i Upsala Län ligger 8 R:dr B:co pris på tunnan säd till norm för egendomsvärdet, då hvarje inom Länet bosatt person likväl kände, att blott 5 R:dr var det verkligt gällande. Jag trodde det öfverensstämma med min ed och med den befattning jag då bade, att yrka en sådan, af billigheten påkallad, och med Statsbehofvens fyllande, förenlig nedsättning. Herr von Heyne> Georg: Med anledning af förevarande discussion, tager jag mig friheten öka KammarRättens anmärkningshistoria med ett par exempel, utan att derföre göra några anmärkningar mot KammarRätten.