Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
–, Carl Göran I: 221, 315, II: 122(?) –, familjen I: 315, II: 99 Sand, George (pseud. för Aurore Dudevant, f. Sandegård, Karl Emil II: 388, 423 Sandström, Olivia se Bennet, Sylvia Saxon, Johan Lindström III: –, Louise Sophie III: 181 Scharling, Henrik III: 287, 411 Schéele, Carl Christian von I: 287 –, Christian Georg Robsahm von I: 287 –, Georg von I: 287 –, Maria von I: 287 Schiller, Friedrich von III: 423 Schiøtt, Julius II: 207ff, 411 Schmitz, August II: 404 Schopenhauer, Arthur I: 317 Schwerin, Brita Catharina von se Toll, Brita Catharina Schönbeck, Carl Gustaf I: 79, 297 Scott, Alexander I: 45, 48 Sellman, J. III: 393 Sévigné, Marguerite de, se Grignan, Marguerite de –, Marie de Rabutin-Chantal de II: 205, 410 Shelley, Mary Wollstonecraft I: 44 Simonsen, Ane Elisabeth se Bergh, Ane Elisabeth –, Jöns I: 298 –, Karna se Månsdotter, Karna Sjögren, Johan Magnus II: 295, 417 Sjölin, Johan Alfred I: 222, 315 Sjöstrand, Axel Elof I: 257, 318 Sjöström, Carl II: 419 Skarstedt, Ida II: 27, 395 –, Wilhelm II: 395 Sköldberg, Thecla III: 353 –, Lucie se Lagerbielke, Lucie –, Mary se Karadja, Mary –, Ebba I: 136, 304 –, Hedvig Amalia I: 136f, 304, III: 278 Snorre Sturlason II: 399, 419 Sommelius, herr och fru II: 167
Såsom Carlarnes sångare må han deruti prisas lycklig, att han fick dö just 1709. Hans dödsdag känna vi ej: men i alla fall lefde ännu Carl XII, och med honom hoppet om nya segrar. Sin religiösa och politiska bekännelse har han afgifvit i dessa slutrader af en sonett, som afhandlar evangeliet om Skattpenningen: Gif Gud ditt hjerta, gif Konungenom din tro; Gif Gud din själ, och gif din Kung gods, lif och blod; Gif Gud och Kung hvar sitt: si, så får Fanen inte! Detta kan man kalla, att tänka och tala som en ”Carolin”. Frese. Jag uppslår i detta ögonblick, med tvåfaldig rörelse, en liten ”blå bok”, kallad ”Valda Skrifter af Jacob Frese 104, samlade och ånyo utgifna af P. A. Sondén”. Den lilla boken, i alla afseenden väl ombesörjd, förvarar de ömma ljuden af en luta, hvars ägare bortgick från jorden i sin ålders vår, sedan han tillbragt nästan all denna vår på sjuksängen eller i en långsam aftyning. Utgifvaren åter, som, ungefär hundrade år efter Freses död, egnade honom denna välförtjenta minnesgärd, bortrycktes sjelf blott tio år sednare, – och föga längre framskriden i ålder, – från svenska kyrkan, från svenska vitterheten, från sina talrika vänner. De ännu närmare band, genom hvilka han var med mitt hjerta förenad, böra ej afhandlas här. Att de nämnas, torde dock ursäktas en öfverväldigande smärta. Frese var skald, i ordets sannaste betydelse; väl icke en af högsta ordningen, men af den näst derintill; en sångare, på hvilken vi kunna lämpa Taciti bekanta utlåtelse: bonum facile crederes, magnum libenter. Sondén har anmärkt, att bland våra poeter före Gustaf III:s tidehvarf knappast – med undantag af Stjernhjelm – finnes någon, med hvilken Frese ej uthärdar jemnförelse. Måhända kunde tilläggas, att han godt uthärdar jemnförelse med Stjernhjelm sjelf.
Kristianerna minskades föga af den underrättelse, som anlände samtidigt med den om Juliani död och det nya kejsarvalet, att nämligen i trots af alla Juliani segrar Jovianus hade slutit en neslig fred med Persien, återlemnat icke allenast alla eröfringar, som blifvit gjorda, utan äfven fem provinser, som redan länge varit införlifvade med romerska väldet, samt till Barbarerna afträdt det östra rikets fastaste bålverk, den vigtiga staden Nisibis, hvars innevånare förgäfves under knäfall och böner anropat honom om tillåtelse att få försvara sina murar. Emedan kejsaren var Kristian, så berömdes denna fred för att vara lika nödvändig som vis. Samma morgon, på hvilken dessa vigtiga underrättelser inträffade i Pallas Athenas uråldriga stad, utlystes en folkförsamling, som hölls under stort tillopp såväl af Kristianer som af den gamla lärans bekännare. Desse sednare dolde sin smärta öfver Juliani död; för många förmildrades dess bitterhet genom vissheten, att Krysanteus’ inflytande från detta ögonblick var brutet, och att man nu finge tillfälle att hämnas den skymf, hans oblidkeliga stränghet tillfogat så många af stadens ansedda familjer. Sedan man beslutat om de festligheter, med hvilka staden skulle fira Joviani thronbestigning, uppsteg en af Krysanteus’ motståndare med anmärkningar mot det val, genom hvilket Krysanteus stannat i besittning af sitt embete såsom förste arkont. Folkförsamlingen förklarade valet för olagligt och Krysanteus afsatt från embetet. Underrättelsen om detta beslut framfördes till Krysanteus, medan han delade sina omsorger mellan sin af ödets tunga hand träffade dotter, sin svagsinte son och förberedelserna till svärsonens begrafning. Han emottog underrättelsen utan sinnesrörelse; men när budbäraren bortgått, föll en tår på hans kind, hvilken kanhända dock mindre var utpressad af Athenarnes otacksamhet, än af det bref, han höll i sin hand, från Ammianus Marcellinus, i hvilket denne bekräftade Juliani död och redogjorde för hans sista stunder. Den unge hjeltens död var värdig hans lefnad.
som ahika från ens egna och fustun Iion tillkämpat sig deni i irlig strid och i andlig svett och möda saiiit stir inne för dein iiied sin karakttir. Ja nian låter sonens verlrlsiisk~diiing inverka förandraiirle p5 sjelfva modersk ?inslan, och framkallar s 3 alla dessa slitningar, som förbittra faniiljelifvet ritndt oin i landet. Dessa aro (le tvenne hufvi~dsynpunkter, fran hvilka hr Geijerstam skildrar Erik Granes stiillning gent emot familjen ocli den rol. som denna spelar i hans iiiigdomshistoria. Bland de yttre samhallsförhallanden, som iitijfva inilytmrlc p i hans utveckling, är särskildt universitetslifvet föremal för skarpa angrepp, emedan det i sin nuvarande gestdrning bortfuskar personligheten, närer karaktarslösheten och förstör allt som a r ungt hos menniskan. Jag kan harvid endast saga, att jag utan betankande underskrifver hvartenda ord, och a t t d e t enligt 20 niin öfvertygelse skulle vara godt, om allmänheten ville korrigera sin nilgot skefva, mera ljusa, nien mindre sanna, uppfattning af studentlifvet genom att Iasa Men framför allt vill jag betona: rErik Granea är en bok, som mödrarna borde läsa. Ty den ar en varm och frimodig vädjan till dem att mera innerligt lefva sig in i sitt ansvarsfnlla kall, sisoni dr. hvilka skola skapa framtiden genom att uppfostra det kommande slägtet. Ola hans so#^. Man kan af allt hjerta instämina i Ola Hanssons hufvudomdöme om Erik Granes historia och likväl pil det kraftigaste protestera mot hvad ~ vi har vilja göra. vissa delar deraf. Det !i V i t första protest gäller bokens benämning. Det hade varit mera öfverensstömmande med innehilllets, ofta (Ifver alla tillbörlig. hetens och 6nkXnslighetens granser gilende ärlighet, om titeln ocksa varit irlig och angifvit boken för hvad den 31: ett SQCRI af st~tdenf.
Då det är en bevislig sak, att dessa, för hvarje grad vid detta reg:te, äro betydligt mindre än i den öfriga armeen, så blir ersättningen för denna personals framtida förhoppningar, utståndua mödor, förnött helsa och krafter, så ringa, synnerligast för dem, som skulle få åtnjuta blott -ftdels eller ^ lön, att jag icke kan prisa StatsUtskts ädelmod emot dessa, som för sig och sina familjer endast få tiggai estafven till souvenir eller belöning för mångåriga tjenster emot deras och Utsk:s gemensamma fädernesland, helst då Utsk. vill ockra till förmån för statsverket, med afdrag af pensioner, hvilka individerne sjelfve, med försakelse af egna knappa tillgångar, beredt sig i den dem, icke Staten tillhörande sparbank, som kallas arméens pensions-cassa. Icke heller har i betraktande tagits, att de yngre och ännu tjeostbare personer, som icke ämna taga afsked, utan vinna placering på andra reg:ten, der de oskyldigt skola, minst sagdt, göra förtret och skörda obehag, genom denna reduction tvingas ur planen för sin locala tarfliga bergning, och belastas med ökade depenser genom ny uniforms-equipering samt flyttning och förändrad vistelseort. Mig tyckes derföre, att desse, såsom en remboursement för dylika ofrivilligt iråkade påbjudna kostnader, åtminstone böra i några år få uppbära innehafvande lön, om äfven de inträda på stat vid annat reg:te, der de möta kostsammare tjenstgöring och mindre utsigt till framtida bergning. — Statens pligt är, om den oförskyldt risar sitt barn, att äfven lisa det — d. v. s. bereda sin vinning af reductionen, så att den icke sker blott på bekostnad af individen, som hvarken med förtjenster kunnat motverka eller med oduglighet beredt sin olycka.
Likväl hade Const.Utsk. sjelft, då det framlemnade förslaget till 1809 års Reg.F., yttrat, på sätt Hr Lagerhjelm redan anfört och såsom orden föllo sig, att Utsk. ”velat öppna en möjlighet att förbättra den, när ett mer än tillfälligt allmänt tänkesätt derom hunnit stad - Den 26 Mars f. m. 449 stadgas.” R. St. tyckte fördenskull hardt vara, att de, fastän Utsk. gjort en sådan förklaring, dock icke skulle hafva någon andel i detta allmänna tänkesätts uttalande. Man föll derföre på den tankan, att väl låta Const.Utskts mein. hvila från den ena till den andra riksdagen, men dock medgifva RiksSl-.n att vid den första göra sina anmärkningar, under form af gemensamma tankar. Om dessa ej kunde sammanjemkas, så skulle derom röstas i förstärkt Utsk., och det sålunda fullständigt beredda förslaget hvila lill afgörande vid nästa riksdag. Sålunda tillkom vid 1815 års riksdag 2ulra mom. i 56 § Reg.F. Om jag här hade Const.Ulsk:s derom den 1 Aug. 1812 afgifna betänk., så skullen J få höra, mine Hrr, huru Utsk. i sitt hjertås glädje trodde sig hafva aflemnal ett förslag, genom hvars antagande sinnena skulle förenas och frågornas rediga framställning vinnas. Men det var just efter denna §:s antagande, som tvisterna rätt börjades. Ifrågavar. mom. i 56 § Reg.F. lyder sålnnda: ”Frågor om förändringar af stadganden i grundlagarne varda på fåljande sätt behandlade: Tillstyrker Const.Utsk. hvad en riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagil, eller utlåter sig Utsk. med tilleller afstyrkande å en af Konungen i lika ändamål gjord propos.; varde Utsk:s yttrande vid samma riksdag öfverlemnadt till R. St., hvilka vid densamma må derom kunna öfverlägga; men icke vid densamma besluta. Göras i R. Sl:s plena icke några anmärkntr emot Const.Utsk:s yttrande; hvile detsamma såsom ett R.
Den 23 December e. m. 439 D. 22 December 1814 meddelades Hr Statsrådet Sibbern, i sin dåvar. egenskap af amtman, ordres att på det nogaste granska de gjorda reklamalionerne på ersättning, och d. 15 Juni 1815 erhöll han uti skrifvelse ytterligare befallning derom, med föreskrift, att ”den af kaptenen Qvist och assessoren Giillich verkställda värderings-förrällning och dokumenterna angtde Statsrådet Hose nera ntz’s pretensiouer på skadesersättning skulle samtligen ligga till grund för uppgörelsen;” och innehöll berörde skrifvelse jemväl, att ersättningen till dem, som genom kriget lidit skada, dä skulle utbetalas. En sådan ersättning har ock af Norrska slaten blifvit utbetald, för så vidt det angick den skada, som af Norrska trupper åstadkommits, och derom är nu icke heller fråga, men af den ersättning, som borde lemnäs för den genom Svenska trupper vållade skada, och för dem lemnad proviant m. m., har endast en ringå del blifvit godtgjord. D. 10 September 1816 insände Hr Statsrådet Sibbern till Norriges ståthållare 2:ne skrifvelser och bifogade dervid de handlingar, som rörde besigtningen och taxeringen af den genom Svenska trupper orsakade skada. I dessa skrifvelser redogjordes för de grunder, som vid undersökningarne och granskningen af de gjorda pretentionerne blifvit följda; och fastades dervid jemväl uppmärksamheten vid det förhållande, alt Statsrådet Rosencrantz, hvilken mest af alla blifvit lidande, var den ende, sorn gjort rabatt å sin räkning med 25 procent. D. 23 October 1818 insände Norriges Regering till K.
Den svenske ryttmästaren vidtog för den skull de anstalter han ansåg bäst förenliga med sin besättnings trygghet. Ernst Odowalsky såg dessa förberedelser med icke ogina ögon, ty derigenom blef också han mera skyddad. En dag sade han då han kom ut till ryttmästaren, der denne öfvervakade sine ryttares arbeten med en till hälften färdig jordvall: "Tror ni då att vi ska' bli anfallne här?" "Kan inte så noga veta", inföll ryttmästaren fundersamt. "I alla händelser är det alltid klokast att vara beredd i förväg." "Det har ni rätt i, men om en större styrka skulle komma hit, så vore..." "En större styrka", afbröt Fredrik Dahlspets och betraktade slottsegaren skarpt. "Hur kommer ni på dessa tankar?" Ernst Odowalsky fann genast att han sagt en dumhet, som lätt kunde tydas till hans nackdel. Han sade derför i det han räckte den svenske krigaren sin hand: "Ni misstror mig, det ser jag på edra blickar, men jag försäkrar er heligt, att ni ej har den ringaste anledning dertill. Ni måste tro mig så mycket heldre då jag berättar eder, att kejsar Ferdinand och jag länge stått i spändt förhållande till hvarandra." "Hur så", utbrast ryttmästaren och betraktade slottsherren med nyfikna blickar. "Det är en enskild sak mellan kejsaren och mig", svarade Ernst Odowalsky undvikande, "och jag försäkrar er att den alls ingenting har att inverka på er ställning här. Men en annan sak oroar mig." "Och det skulle vara?" sporde Fredrik Dahlspets, något snopen öfver att han ej fått sin nyfikenhet tillfredställd. "Kom", utbrast Odowalsky och lade sin arm i den svenske krigarens. "Vi gå en smula åt sidan, ty om edra ryttare få höra något af hvad jag har att berätta eder, ska' det tilläfventyrs menligt inverka på deras hållning." "Nu gör ni mig riktigt nyfiken", menade ryttmästaren under det han lät sig ledas från platsen. "Jo", svarade Odowalsky när de väl kommit utom hörhåll för de arbetande ryttarne, "förhållandet är det att fältmarskalken Gallas varit synlig här i trakten." "Gallas här", utbrast Fredrik Dahlspets och hoppade till.
Jag anser det K. förslaget bygdt på sanna och rättvisa grunder, hvilka, följdriktigt tillämpade, äro väl egnade att skapa förtroende mellan Konungen och folket, samt derigenom gifva regeringen det ovilkorligen behöfliga stödet af en representation, som blir ett sannt uttryck af nationens tänkesätt. Jag har derföre, efter lång och samvetsgrann pröfning, i underdånighet tillstyrkt det K. förslagets framläggande för R. sednast församlade St:r, och jag är icke sinnad att afgifva ett sådant tillstyrkande för något annat förslag, än det som nu föreligger. Det är en icke ringa tillfredsställelse att vid den ålder, till hvilken jag hunnit, kunna lemna en sådan förklaring, utan att förneka någon af de grundsatser, hvilka jag under loppet af en mer än 40-årig tjenstemannabana bekänt; och den tillgifvenhet, jag derunder tror mig hafva för den monarkiska principen ådagalagt, bör vara en borgen derför, att åtminstone icke jag anser förslagets antagande innebära de vådor för denna grundprincips upprätthållande, hvilka blifvit förespeglade. En stark konungamakt kan bildas äfven utan en folklik representation vid sin 316 Den 6 December. sida, men i våra tider kan den utan detta stöd icke i längden bestå; och en folkkär Konung, som otvunget erkänner sitt folks rättmätiga anspråk och villigt söker att gå dess hilliga önskningar till mötes, försäkrar sig om en makt, som upprätthållandet af föråldrade privilegier och ojemnt fördelade rättigheter aldrig kan skänka. Jag förordar på det varmaste det Kongl, förslagets antagande. Ett enda ord må det tillåtas mig tillägga. Under gårdagens öfverläggningar hafva hårda, jag vågar säga oförtjenta, tillmålen blifvit mot K. M:ts Regering rigta de; den känner sig deraf icke träffad. Jag ber att få erinra, att ehuru af hvarje ljus kan blifva en brand, förefinnas dock icke skäl att fortfarande sitta i mörkret, derföre att man kan befara, det ljusets flender skola ovarsamt umgås med elden, som var ämnad att värma, icke att tända huset. Talrika bifallsrop följde på detta anförande. Hr von Ehrenheim, Per Jakob:
Skulle Fullmäktige ej hafva intill nästa Riksdag satt detta beslut i verkställighet, så biefve deras handlingssätt tolkadf. som Uraktlåtenhet att iakttaga gifna föreskrifter och kanhända skulle de, för att undvika denna anmärk ning, brådska med bestämmandet af tidpunkten, hvilket måhända kunde medföra betänkliga vådor för Bankens ställning. Hvad obeqvämligheten vid småsedlarnes indragning vidkommer, så komme dea i dubbelt mått att göra sig gällande, om Gr. Liljencrants’ önskan framdeles vunne bifall, att nemi. Privatbankerna skulle åläggas att icke utgifva sedlar på mindre belopp än 10 Rdr. Jag vill fästa Hrrmes upmärksamhet på, alt vi i landsorten sällan se några bauknoter, utan blott Privatbankssedlar, och hvilka svårigheter kunde icke då upstå vid liqviders upgörande? Man har sagt, att i stället för småsedlar kunde man remittera postvexlar. Detta är af särdeles vigt för personer, som bo i städerna och hafva tillgång på sådane; men för den långt ifrån staden bosatte landtboen biefve det ganska besvärligt, att vid hvarje sådant förekommande fall först skicka till staden efter vexlar, innan han kunde afsända sitt penningebelopp. Hvad Frih Sclnverins förslag beträf - 236 I)eii 28 J»nniiH. Tar, eller att man kunde begagna sig af postmärken, så hemställer jag, om det är en möjlighet att skicka 8 å 9 Jtdr i dylika. Resultatet blefve ofta, att man måste skicka två eller tre Rdr för mycket. Man har sagt, att realisationen skulle i väsendtlig man betryggas, om man utspridde i rörelsen dessa millioner i silf ver; men är det ej större fara med realisationen, än att den kan betryggas genom ett så ringa belopp, sä anser jag icke detta skäl vara nog giltigt för alt beröfva allmänheten en myntsort, som för densamma är så nödvändig. En talare, Hr Akerman, för hvars Åsigt er jag hyser den största aktning, har kommit till ett resultat, uti hvilket jag ej kan instämma.
Skogs-styrelsen lära, bland de nu ifrågavarande egendomarne, som tillhöra Kronan, en ega skogsareal af 3,CCC—3.5CO tunnland, två af 2,5CC—3,CC0 tunnland, två af 2,OCK)—2,500 tunnland, tre af 1,500—2,000 tunnland, sju af 1,000—1,500 tunnland, nio af 750—1,000 tunnland, tjugufyra af 500—'750 tunnland och en af 500 tunnland; de öfriga antingen sakna skog eller hafva mindre skogsareal än 500 tunnland. Det synes vara otvifvelaktig!, att från åtskilliga af dessa utarrenderade kronoegendoinar med betydlig skogsareal kunna utbrytas kronoparker, som till arealen blifva lika stora med och äfven större än ganska många redan befintliga kronoparker, och följaktligen böra lika väl som dessa kunna af Skogsstaten omedelbarligen förvaltas för Kronans räkning. Der tillfälle till bildande af ny kronopark på sådant sätt yppas, anser Utskottet, att det i intet fall bör försummas, helst det kraftigaste medlet till den enskilda skogshushållningens förbättrande, enligt Utskottets åsigt, bör sökas i exemplet af det rationela hushållningssättet med Statens skogar; och Utskottet anser sig derföre utan tvekan kunna förorda systemet af omedelbar förvaltning för de större skogarne af ifrågavarande klass.
Vid betraktande af dessa omständigheter fann Etsk., att Jönköping icke skäligen borde få mera än 10,000 R:dr såsom lönebidrag till tomtregleringen; men sedan frågan blifvit till Utsk. återförvisad, ansåg Utsk. sig böra gå Ståndens uttryckta önskningar till mötes och öka det föreslagna Statsbidraget åt Jönköping; men Utsk. ansåg tillika, att delta icke borde ske med rubbande af den konseqvens, sorn Utsk. sökt att så mycket som möjligt iakttaga vid dylika bidrags fördelande. Utsk. har icke, på sätt Frih. Palmstjerna förmenat, underlåtit att noggrannt öfverväga saken, utan har tvertom, före återremissens besvarande, sökt att förskaffa sig kännedom om alla de omständigheter, som kunde inverka på sakens utgång. Så t. ex. tog Utsk. reda derpå, att den ifrågavande tomtregleringen, för såvidt den afser framtiden, såsom Frih. Palmstjerna antydt, icke egentligen åsyftar något annat än att en strandgata skulle anläggas, hvaruppå man kunde komma fram med sprutorna och sålunda släcka elden, i fall den angripit de vid stranden belägna byggningar. Denna gata skulle komma till stånd genom nedrifvandet af en mängd bodar, som nu finnas utmed stranden. För att ersätta bristen af strandgata hade åtskilliga husegare utanför bodarne utlagda stora kar; men som husegarne icke voro skyldiga att utlägga dylika kar framför sina bodar, var den sålunda bildade passagen på flera ställen afbruten. Till att anlägga en strandgata, torde likväl icke några stora kapitaler behöfvas, och när nu StatsUtsk. föreslagit ett låneunderstöd på så billiga vilkor som det ifrågavande, så förefaller det mig såsom skulle Jönköping kunna dermed ganska lätt verkställa det arbete, som är nödvändigt för att hindra eldsvådor att antaga en så fruktansvärd karakter, som de hittills gjort.
Sällskapet ökades genom baronen, som, åtföljd af Walter och några andra herrar, inträdde medan prostinnan ännu talade. Stackars flicka! yttrade den förstnämnde deltagande, redan i afton låter jag ett bud gå till doktor L. och glöm icke, Laura lilla, att höra efter Lotta. Hennes far var en bra karl, och tapper soldat, och miste sin arm i kriget mot ryssarna 1808... med denna underrättelse vände baronen sig till Walter, men denne hade aflägsnat sig. Vet du, Mauritz, sade friherrinnan till sin man samma afton, när de voro allena. Jag tror fullt och fast att Lottas sjukdom härrör af en dold passion för magister Walter. Ack, min lilla Laura, inbilla dig icke att en frisk och rask finsk landtflickas hufvud är uppfylld af alla dessa ack och o, som spökar i edra tankar, ni, som läsen "La Fontaines romaner", skämtade baronen och kysste sin fru, som suckade: Ack, de hårda känslolösa männerna Många hade anmärkt, att Walter mot aftonen varit ur humör; Marenius förmodade att detta var en följd af deras samtal, ehuru han ej kunde utgrunda orsaken; Lovisa trodde att Nora redan underrättat honom om rollernas ombyte, och att hans missnöje härrörde deraf. Hon var smått harmsen på sig sjelf, som gått in på byte; att hon så snart gillat detta förslag, var blott en flyktig artighet mot fröken, och på det de andra flickorna ej måtte tro att Lovisa så oändeligt gerna ville ha Walter till älskare, hvilket de säkert eljest hade sagt. Andra dagen var det postdag, det vill säga den dag, då härifrån afgick ett bud till närmaste postkontor, för att afhämta de bref, som tillhörde dem bland sockneboerne, hvilka förenat sig om denna inrättning, äfvensom att aflemna deras egna. Lovisa skref hela morgonen till en af sina förra pensionskamrater i Åbo, så väl för att uppfylla ett gifvet löfte, som af ett för unga flickor vanligt behof, att meddela sig åt någon vän. Brefvet handlade om resan, festen och de bekantskaper hon förnyat med grannarna allt under liflig saknad af hvad hon lemnat... Postscriptum innehöll följande: