Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man bör utomdess söka att godtgöra fordran på och beviljandet af så dryga skattebördor genom deras rättvisa fördelande och med rättelser i detta afseende, när de tarfvas. Jag får slutligen tillägga, ali här är icke fråga blott om en lindring för de roterade Jordägare, utan äfven för deras Arrendatorer eller Frälsebönder, hvilka oftast äfven af roteringsonus äro tungt tryckta. Ja, mine Herrar 1 meningen, med den införda Roteringen i Skåne, var väl icke, att öka onera för dessa i allmänhet redan nog förut vanlottade Frälsebönder. — Jag får af alla dessa skäl anhålla om Utlåtandets återremitterande» Herr IIj erta^ Gustaf: Då så mångå Ledamöter begärt återremiss, och här är fråga att Rikets Ständer skola uppträda såsom medlare mellan en hel province och verkställande Magten, anser jag för min skyldighet, att, så vidt jag förmår, framställa medel, som på en gång bereda rättvisa i saken, och icke blotta Skåne på en stam Soldater, hvilka äro nödiga för provincens försvar. Jag bar sökt utreda ämnet för mig, och funnit åtskilliga betänkligheter härvid. 1:0 Har jag sett ett i8ro års Rikets Ständers beslut om en Extra Rotering hafva haft den följd, att en ständig rotering blifvit ingången, iSto års Beslut lyder sålunda3 Dc n ii Decc rn Lere. m. 8>J ”Såsom det första medel till Rikets ökade ”försvar, bör ali nu inom dess gränsor vägran de oroterad jord, af hvad namn och ”beskaffenhet den vara må, de Boställen ”endast undantagna, som af i tjenst varande ”militaira personer innehafvas, så snart
Utskottet, som tagit detta ärende i behörig pröfning, l ar låtit sig föreläsas de stad» ganden och författningar, som till det sammas närmare kä n dom och upplys ing höra, och deraf inhemtat, att denna seglationsfrihet är en rättighet, Sorn från ålder tillbaka varit Vesterbottens Almoge, gemensamt med Sveriges i allmänhet, f runnad, och sedermera genom flere Kongl. K solutioner för Vesterbotten serskildt bekräftad. I hvilket afseende Utskott.t anser sig b ra åberopa, utom flera författningar pä 1600 talet, 1:0 Kongl.' Kungörelsen den 20 November 1766, så lydande : att Lancltmannen ber äga rätt och frihet ti l seg1 ations id i ande på alla orter inom Paket, att der afsätta sina varor och Landtbruksaf kastningar, på hvad ort och ställe honom lagligast fal'er, utan att denna frihet ina vara inskränkt inom någon viss tid af året. 2:0 Kongl. Brefvet till Kammaroch CommerceCollegierne af den 5 October 1786, deruti allmogen i Osteroch Vesterbotten förunnas att till större beqvämlighet och säkerhet vid dess seglations idkande, samt de meahafvande laddningarnes bättre conservation, betjena sig af ■ dä chade fartyg, likväl till högst 50 lästers drägt. 5:0 Kongl. Försäkran på Allmogens fri• och rättigheter, clat. den 4 Apri l 1789. Och sluteligen 4:° Kongl. Maj:ts Nådiga skrifvelse den 4« September 1811 till Besv och Ekon. Utsi. Betänkande»,. Kongl Comitier c eCali egium i anledning af vice Landsbo fdiligens i Norrbottens Län underdåniga hemställan om inskränkning i O O Vesterbottnis'e Admogcns seg!ationsfriket, af innehåll: att, då den af ålder Vesterbottirisk-e Allmogen bevillade
Utdrag af Protocollet hällit i Högwordige Präste-Ständet den 28 Junit 18O9. S. D.^ Sedan Hans Kongl. Mast, uti til Herr Ärke-Biffopen och Talemannen den is dennes afiätit nädigt handbref, til Ständers omprofwande öfwerlemnat, huruwida til lindring af de swära bördor, hwilka under krig trycka Skatte-Allmvgen, någon jämkning uti Ståndets frioch rättigheter genom Ståndets friwilliga och ädelmodiga atagande kunde äga rum, och dä Ständer ä ena sidan funnit betänkligheten af et steg, som för alltid stall inskränka desi egna, hemmawarande Ämbets - 52 Den 8 Iulir. betsbröders och Committenters, samt efterkommandes fri - och rättigheter, Prästerskapet tilerkända af Lagar, hwilka ej utan dest fria wilja kunna uphäfwas, men deremot ä den andra ägt den behagliga öfwertygelscn, at ingen of dest hemmawarande Ämbetsbröder gifwes, som icke lika med deras härwarande representanter, lifwas af det warmaste nit at gä en mild och nådig Konungs omsorger til mötes, at efter yttersta förmäga bidraga til understödjande af et älssadt Fosterland, hwarö undergång icke utan Försynens biständ och behjertade mäns wägade och med klokhet utförda företag kunnat afböjas, och hwars framtida bestånd icke utan enighet och samdrägt samt upvffrande af enskilda tilgängar kan med säkerhet befästas, har Präste-Ständet, med underdänigt afseende uppä Kongl. Maj:ts högstberörde nädiga bemedling, och wid öfwerwägande deraf at krig är at anse för et tilständ som genom stna olyckliga följder billigtwis bör trycka hwarje medlem af Samhället, i män af de förmaner och tilgängar han har och njuter, samt för at ädagalägga dest wänskap och wälwilja för det hederwärda Bvnde-Ständet, hwars tryckande behof Präste-Ständet bäst känner och pä det uprigtigaste behjertar, efter mogen öfwerläggning friwilligt ätagit stg: . 1:0
Mit ansett att denna påminnelse eller uppmaning, hvilken äfven förefinnes uti äldre författningar, icke borde ur den nya beväringslagen uteslutas. Då man likväl i allmänhet synes vilja framskjuta denna sak till de tider, då densamma kan närmare varda afbehofvet påkallad, vill jag icke ytterligare påyrka bifall till K. Mits Nåd. Propos. i denna del, isynnerhet som jag har mig bekant att 2:ne af MedStånden redan godkänt Utskits förslag; men har dock ansett mig böra angifva de omständigheter, hvilka legat till grund för K. Mits förevarande förslag, enär desamma synas mig i alla afseenden förtjenta af uppmärksamhet. §:n bifölls. § 41, äfvensom slutmeningen. Biföllos. Den 23 Maj e. ra. Sedan, uppå H. Exc. Hr Gr:s o. Landtnäs framställning, de uti bilagorna Litt. A. och B. upptagne formulärer blifvit godkända, föredrogs och bifölls ingressen till det nu genomgångna författningsförslaget; hvarefter H. Exc. yttrade, det R. o. Ad. torde finna, att, till följd af de beslut, som i afseende å förslaget nu blifvit fattade, BondeSfcts i frågan aflåtna inbjudning icke kunde föranleda till annan åtgärd än att läggas till handlingarne. Ropades ja. Sedermera föredrogs och bifölls Utsk:ts under punkten N:o 2 gjorda hemställan, »att R. St:r måtte bifalla, att mötes-: underhållet och beklädnadskostnaden för beväringseliterna, med undantag af beväringsunderofficerare, få bestridas, det förra af anslaget på Fjerde Hufvudtiteln till beväringsmanskapets vapenöfningar, och den sednare utaf de för anskaffning och underhåll af beväringsmanskapets beklädnad i allmänhet afsedda medel”. Utsk:ts hemställan uti punkten N:o 3, ”att R. St:r måtte hos K. M:t i underd. anhålla, att K.
I afseende på Utskottets förslag och tillämpningen deraf, är vidare anfördt: hurusom det angifna ändamålet, att från jordbruket borttaga skjutsningsbestyret och göra det till en serskild näringsgren, genom Utskottets förslag i verkligheten icke vinnes, serdeles när hästar på en åttondedels mils afstånd från hvarje station få begagnas, utan förbehåll att något visst antal ovilkorligen af entrepreneuren på stället behöfver tillhandahållas, emedan häraf blifver en följd, alt närmast gästgifvaregården boende reservskjulsskyldige öfveriaga skjutsningen, för att åtkomma högre lega, och nämnde bestyr således förblifver nära nog i dess närvarande skick samt allmogens håg än m> ra vändes från jordbruket; hvarföre, såsom vilkor, borde stadgas, att minst hälften af det på hvarje station erforderliga antal hästar borde af entrepreneuren egas och på stället tillhandahållas; att någon reform af skjutsväsendet ej bör företagas utan i sammanhang med kraftiga åtgärder för forvagnars inrättande på de större vägarne, der de kunna bära sig och böra beräknas såsom ett hufvudsakligt medel till underlättande af skjulsningsbesväret; hvadan de afgifter, som för skjutsbefrielse erläggas, borde, lör vissa, ej allt för stora eller till beskaffenheten mycket olikartade district, sammanslås och användas främst till entreprenaders och dernäst till forvagnars befrämjande; att olikhet i skjutslega skuile föranleda afund emellan de skjutsande, helst entreprenader å de ställen, der vägarne äro goda och jemna, lätt tillvägabringas, under det på andra ställen, der större locala svårigheter mota, någon förändring icke kan åstadkommas eller högre lega erhållas; i följd hvaraf resande få erlägga högre betalning för fortkomst på lätta än svåra vägar, utan att kunna beräkna kostnaden för en resa, och utan att ändamålet med den högre legan, att underlätta och afhjel - Allm. Besv. och Oecon.-Vlsk.
Det heir först och allmännast blifvit an*, fördt j att alfa fattigordningar vöre vide/iga att de endast ökade tiggeriet och gdfve ett sJags rättighet dt den late till de beqväm'* läghet er han sjelf icke gittat förtjena — att barmhärtighet vöre en Cbnstehg, men ej samhdlsp/ikt, hvilken, emot sin natur icke kordt ofverfiyttas utur hjertat och på poppe*. LngUeihottets Bctänknnie*. 41 rit; samt att således fattigvården alldrig bör blifva föremål för beskrifva! lag, utan öfver/emnås dt hvarjes fria behag, att efter samvetets plikt fullgöra. De Herrar och Män, som framställt dessa inkast emot en allmän fattigvårdsordning och deraf beroende tvångspligt till dess fullgörande, synas icke hafva lemnat full uppmärksamhet på naturen af allt slaga Samhällsfördrag. Detta stöder sig på uppoffring af vissa naturliga rättigheter, för att vinna säkerhet till erhållande af andra, hvilka man högre värderar. Det gifves ej en enda af samhällets dyrbaraste rättigheter, som icke uti en motsvarande skyldighet, hvilken genom borgerliga lagens åtgärd kan Utkräfvas, har sin förnämsta hållning. Sjelfva egande rätten stödd på så många olika 6lags uppoffringar utgör härpå det säkraste bevis. De fdrmoner man vill vinna genom fattigordningar, äro klart och tydeligen, att vår inre känsla, icke skall lida och våra utvärtes sinnen icke såras af den uslea anblick, dess bettlande och kringstrykande, samt förnemligast, att kunna urskilja den verkligt nödlidande ifrån den lastbare och lättingen , hvarigenom man endast kan med framgång arbeta till vinnande af samhällets, stora ändamåls: menskliga eländets förminskande och hela slägtets utvecklande för ett högre ljus. Erfarenheten har nogsamt bevisat att dessa förmåner ej kunna vinnas, fctan deremot svarande bemödande Och upp - 42 LngUt skot tets Retånkanden. cffringar, hvarpå Spanien, Italien med fle* ra Europas södra Nationer, hvilka utan all åtgärd öfverlemna! saken åt sitt naturliga skick, äro ett talande bevis.
G i f mig i dag, och jag skall tvinga dig att gifva rft ig i morgon* vore «n Lön, sorn äfven deri frikostig iste skulle tveka att Walla* Jag liär sagt atf folket ej lärer vägra fortsätt ningen af ert s k ä ligt frivilligt bidrag, och härmed förstår jag ert sådant, Söm är både nödvändigt i afseende på ändamålet, och rättvist i afseende på fördelningen. Jag tror att 3 sk:'s afgiften och det nu i stället föreslagna v riepändé’ beloppet är intetdera; bidragets Vi häfva hört påstås* och det är icke ve» derlagdt, att visila orter ej känna veneriska smitt. n mera ån till namnet, För dessa karr skatten til' dess hämmande omöjligt vara nödvändig. Man ma hi Vatilda* alt örterna itthoi des böra skatta för hvirandras behof, emedan de aro delar af ett och samma' Laftd; mén denna invändning gäller icke uti förevarande fråga, så lät ge' hvarje ort har sitt egna .Lazarett, till hvilket d'- n' ensam gör bidrag, utan tnderslöd frän andra orteroch ett Riks-lLazaret, det är allmänt Cur - St ats-Uts koftets Betänkanden. 31 ,3 Curhus för landets alla sjuke, som ej villja eller magta skaffa sig ^Läkarevård hemma, har väl än - nu aldrig blifvit upprest i någon försl.igsmakares hjerna, och skall änhtt Hniödre någonsin blifva det i verkligheten» I dé öfriga orterna har sjukdomen tnér och mindre irismygt sig; meri det mäste kunna antagas såsom gifvet, att så snart den hunnit upptäckas, den sjuke sjelf, om han dertill eger förmögenhet, och i annat fall församlingen, af fruktår! för smittan, genast vidtager hödiga anstalter till dess botande. Om dessa enida åsigter gö ä tillfyllest, för ätt rättfärdig 1 det omdömet, att afgiften, ålmin» Stone såsom skätt betraktad, icke är nödvändig, så fordtas ännu mindre någor! Vidlyftig» het, för att ådagalägga, det den ej är rättvist fördelad på dé skattdragande»
Aflöning till vederbörande i Riksgälds-Contoiret samt till Riksens Ständers Justitia^ - Ombudsman och tjenstgörande vid dess Bureau, lill inköp af papper till Credit-Sedlär, Reparationer* Ljuspenningar in. 1m på förslag 60,000 é» —-— —^ Hvarifrån afgå Riksgälds-Contoirets Inkomster, bestående i Capital afbetalningar och räntor 16,000: Capital afbetalning å Bankens fordran hos Stäts-Verket för förskottet till krigskostnader 100,000, Summa Allmän Bevillning - 2,171,000: som för jemil beräkning kan tagas till 2,170,000 Rulr. Härvid bör likväl anmärkas, alt sedan Riksens Höglofl. Ständer, vid Finance - »o S t a t S-U tskottets Betänkandet*» Regleringen afgjort, att Riksgälds-Contoireis skuld till Banken, sådan den vid innevarande års slut b efin nes och hvaruti jemväl inhegripes ofvanberörde till Hans Kongl. Höghet Kronprinsen af Contoiret förskottsvis utbetalde 3oo,ooo R:dr, skall intill nästa Riksdag oförändrad baianceras uti Contoirets Räkenskaper och ingen afbetalning derå göras/ komma de 60,000 R:dr, som genom Bevillning årligen skola ingå, isåsom ersättning för detta förskott att förblifva till Riksgälds-Conloirets disposition, hvarefter Riksens Ständer vid nästa Riksdag lära bestämma huru Banken för förskottet skall godtgöra®. Emedlertid kunna dessg medel användas för Riksgälds-Contoirets behof, till hvilkas fyllande Contoiret eljest skulie nödgas anlita dess credit på Banken.
Under dessa tankar hade timmarne skridit med en hast, som förvånade honom. Han måste avbryta sina angenäma betraktelser för att skynda till sin fosterfader, biskopen, inställa sig hos honom och emottaga hans befallningar. När Klemens hunnit till kojan på Skambonide, var Petros ute; men han hemkom vid middagstiden, och medan de intogo sin tarvliga måltid, sade han Klemens, att denne hädanefter icke skulle deltaga i arbetet på Afrodites tempel, men finge tillbringa sin afton efter behag med avskrivning av uppenbarelseboken eller någon annan nyttig sysselsättning. Den förra befallningen förvånade Klemens mycket, men han var van att aldrig fråga efter biskopens bevekelsegrunder. Om ett »varför?» någon gång stal sig väg över Klemens' läppar, så vart svaret ofta blott en genomträngande blick, mer sällan en redogörelse, vars ton då tillika gjorde den till en tillrättavisning. Däremot behagade det Klemens dess mer, att aftonen ställdes till hans fria förfogande. Han återvände till Eufemios' kammare och tillbragte det återstående av dagen med fantiserande över Eusebia och grubbel över den helige Johannes' syner. Eusebia och mystiken kämpade om företrädet till hans uppmärksamhet; den förra fick dock ännu, ehuru efter starkt motstånd, vika för den senare, men segern var icke fullständig, innan Klemens hunnit sänka sig mycket djupt i det religiösa begrundande, det hav av gissningar, vari han ville finna nyckeln till uppenbarelsebokens hemligheter. Att den i henne skildrade striden mellan sanningen och antikrist, som skall föregå världsbranden och det nya Jerusalems grundläggning, hade avseende på händelserna i hans tid, och att Julianus vore samme antikrist, därom var han övertygad. Dess ovissare fann han sig om allt det övriga, och dess mer brann hans håg att intränga i gåtan. Vad skulle det märkvärdiga talet 666 innebära? I detta var förmodligen nyckelstenen, som sammanhöll den mystiska byggnadens dunkla valv. Eufemios hade låtit honom förstå, att man med den kabbalistiska konstens tillhjälp sannolikt skulle kunna lösa uppenbarelsebokens gåta och avslöja dess innersta hemligheter. Klemens kände fördenskull stark åtrå att lära denna vetenskap.
Majus nu gjort frågan om botaniska trädgårdens förflyttning till föremål för närmare pröfning, och i afseende derå anfört, att denna trädgård för närvarande är delad i 5 särskilda lokaler, åtskiljda dels genom gator, dels genom läns-lazarettets mellanliggande tomt; att delta såväl för trädgårdens vetenskapliga indelning, som för bevakning och tillsyn är en stor olägenhet; att en af dessa lokaler, innehållande arboretum och en annan använd såsom annuelt qvarter icke kunna lemnäs öppna, så länge trädgårdsmästaren har sin bostad i den egentliga trädgården, och således icke för de studerande medföra den nytta, som med dem åsyftas; att det icke heller är enligt med vetenskapliga grunder alt hafva träd och buskar skiljda från de perenna vexterna och dessa från de annueia, hvilket har blifvit nödvändigt; att denna fördelning dessutom minskar utrymmet, i det många platser i arboretum och trädgården blifvit oanvändbara, som utan en sådan fördelning kunnat begagnas; och slutligen alt den botaniska trädgårdens flyttning skulle medföra den fördel, att en särdeles användbar lokal derigenom blefve alt tillgå för framdeles möjligen behöfliga nybyggnader. Af det hos Consistorium i ämnet förda protokoll inhemtas för öfrigt, att vexlbuset, uppbygdt år 1750 och otjenligl genom sin konstruktion, redan vid den syn, som hölls före sista riksdagen, befanns vara i oehof af en i grund gående reparation, samt att af det för trädgårdens flyttning begärda anslag, 3,000 R:dr åro behöfliga såsom tillökning i kostnaden för vexthuset, hvilken blir större, om detta skall flyttas, samt alt en fördelning på 3 eller 5 år af det för trädgårdens flyttning afsedda anslaget ej medförde någon olägenhet.
Jag menar härmed mindre uppriktigheten i ord, än frånvaron af allt bemödande att synas och gälla. Man skäms ej för sitt stånd och söker ej i sitt lefnadssätt gifva andra begrepp om en högre värdighet, än den man eger, och, hvad som framför allt skiljer Wienaren från Berlinaren, man sträfvar ej att låta påskina kunskaper och en bildning, som oftast är en blott lexa. Deraf kommer, att man är hjertans glad, utan att skämmas derför eller anse det stöta emot värdigheten. Deraf härleder sig också frånvaron af all rangoch ståndsskilnad i det allmänna. Den förnämsta adeln och landets högsta embestmän draga sig kanske något undan, men nedom deras exklusiva krets lefver och gläder sig allt om hvartannat. Så paradoxt detta än må låta, så inses likväl lätt, att der man i sällskapslifvet sträfvar att gälla för annat, än man är, der måste rangen ega något värde, då deremot frånvaron af detta sträfvande visar, att det ej lönar mödan. Att folkets glada lynne och begäret att njuta af lifvet gjort sitt till, för att utrota ståndsfördomarne, är lätt insedt. Der den gladaste gäller mest, der försvinner rangen, och der njutningsbegäret drifver hvar och en att deltaga i offentliga nöjen, der måste man vara betänkt på att lemna bördsoch rangstoltheten hemma. Å andra sidan kan ej nekas, att, när offentliga nöjen utträngt enskilda samqväm, den högre själsbildningen i allmänna lifvet måste ega mindre värde; men den sökes då äfven mera för dess egen skull, än såsom ett blott medel att lysa i salongerna. Offentliga nöjen utbilda äfven en egen sällskapston. Hvar och en roar sig, så godt han kan, utan pligt att roa andra. Men likaså förbindes man af pligt och egen fördel att icke störa andras nöje. Regeln är: «leben und leben lassen». Här saknas derföre den fransyska, på fåfänga baserade sällskapstonen. I stället för begäret att lysa råder oskrymtad glädje, och öppen välvilja ersätter den minutiösa artigheten.
B:ko, 1,866 R:dt 32 sk. B:ko, eller 2,800: — Till 2 Professors-löners höjande från 2,000 R:dr till 2,666 R-.dr 32 sk. B:ko, 1,333 R:dr 16 sk. B:ko, eller 2,000: — Summa R-.dr R:mt 16,710: 92. Hvad anginge löneförbättring åt Ad juni; terne inom de verldslige fakulteterne, 1 Språklärare och v. Bibliothekarie», har Kongl. Maj:l, som ansett den andre språkläraretjensten kunna indragas och dennes lön, 813 R.dr 1 sk. B:ko, inberäknas såsom tillgång för aflöning ät en Professor i Nyeuropeisk linguistik, begärt nedannämnda anslag, då spanrnålen utföres efter 9 R:dr 3 sk. tunnan, medeltalet af aflöningspriset vid Universi - tetet under de sista 20 åren: 1 Adjunkts-lön 995 R.dr 30 sk. Vice Bibliothekariens lön, 815 R:dr 30 sk., fyllnad Summa B:ko R:dr 8,439: 18. Härifrån borde dock afräknas de till lönetillökning åt de 10 äldste Adjunkterne förut anslagna 1,000 R:dr B:ko, då således uppkommer ett behof af 7,439 R:dr 18 sk. B:ko., motsvarande i Riksmynt 11.159 R:dr 6 öre. Beträffande Akademiens tjenstemän, för hvilka löneförbättring äfven vore billig, har Kongl. Majit äskat i Riksmynt 2,528 R:dr 59 öre, nemligen för Nuvarande Ion. Löne-fyllnad. B:ko R:dr 1,685: 35, eller i Riksmynt nyssnämnda 2,528 R:dr 59 öre. Summan för lärare och tjenstemän utgör således 30,398 R:dr 57 öre.
Hvad i 2 § stadgas, skall ock, i den mån det tillämpligt är, till efterrättelse gälla, då fråga uppstår om förening af olika slags straff, hvartill ådömde böter blifvit, i brist af tillgång, förvandlade, äfvensom då förvandlingsstraff skall sammanläggas med straff för urbota brott. Bilt. till R. St. Prog. M 40. Skola särskilde böter, efter olika grund, till fängelse med arbete förvandlas; må tiden för sammanlagda förvandlingsstraffet ej öfverskrida två år. § 4. De här ofvan meddelade föreskrifter komma alt tjena lill efterrättelse, ej blott då någon på en gång för (lere brott lagföres, utan äfven då flere utslag, hvarigenom samma person blifvit för särskilda brott sakfälld, på en gång till verkställighet förekomma; börande, då någon på en gång för flere brott dömes, Domaren alltid utsätta de särskilda straff, som å hvarje brott bordt följa, samt derefter, i händelse någon förändring af straffen, lill följd af hvad 2 och 3 §§ innehålla, bör ega rum, derom meddela erforderliga bestämmelser. Förekomma till verkställighet på en gång flere utslag, hvarigenom samma person blifvit till straff dömd; och äro straffen af beskaffenhet, alt de ej, emot gällande föreskrifter, kunna jemte hvarandra fullt verkställas; ege vederbörande HofRätt, uppå Exekutors anmälan, att förordna huru straffen sammanläggas böra. § s. Nu kan så hända, att någon, sedan han blifvit till straff för ett brott fälld, varder öfvertygad att förut hafva föröfvat annat brott; då skall häri så dömas, som hade han på en gång varit för båda brotten lagförd ; och varde, vid straffets tillämpning, afräknailt hvad han af del honom förut ådörnda straff nedan kan hafva utstått. § 6.
Hr Löwenhjelm, Gust. Sam.: Jag skall blott med några få ord taga R. o. Ad:s npmärksamhet i anspråk, då jag endast begärt ordet för att något framhålla en sida af denna vigtiga fråga, som hittills tyckes mig hafva blifvit nog mycket tillhakasatt, och en talare, som nyss yttrade sig, har gifvit mig ytterligare anledning att säga några ord härom. Här har nemi. blifvit yttradt, att religionsfriheten vore samhällens uplösande och förstörande, men så vidt jag kunnat tyda historien, bevittnar den alltid raka motsatsen härtill, ty i alla de länder der religionsfrihet varit gällande, har jag funnit att lugn och ordning varit rådande och att landet gått framåt, då religionstvång deremot alltid medfört oroligheter och revolutioner. Betrakta vi Reformationstiden, som för denna fråga är så uplysande, se vi huru Regeringarne i de fleste af Europas kontinentalstater företogo sig att understödja den bestående kyrkan. Månne dessa Stater likväl vunno derpå? Tyskland fick med ett lOOiårigt religionskrig plikta för det väld Statsmakten utöfvat mot religionen. Italien och Spanien måste genomgå svåra religionsstrider, och då slutligen den bestående kyrkan segrade, efterföljdes denna seger af ett lugn, som medförde död och förslappning. I Frankrike tog äfven Regeringen katholicismens parti, hvaraf följden blef de blodiga Huguenottkrigen. Då genom Nantesiska Ediktet religionsfrihet medgafs de Reformerle, återvände lugn i landet och Frankrike gick sitt ärorikaste tidehvarf till möte. Nantesiska Ediktet uphöjdes, förföljelserna började å nyo och derigenom bereddes den lägervall, hvaruti Frankrike under 18:de århundradet försjönk. Kyrkan, nu skyddad af lagens svärd, utan att behöfva frukta några reformationspartier, gaf sig ro, men otron och revolutionsandan arbetade; följden hlef Franska revolutionen af 1789, och de sednare äro blott efterdyningar deraf.