Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej jag till Oden offrar gerna, till Viljes broder, gudarnas höfdinge; dock Mimes vän mig har gifvit böter för sorgen, om jag det goda vill säga. Af Suttungs mjöd mig han dricka gaf, skaldekonsten skänkt mig att öfva. Han mig den goda gåfvan förlänat, att osäker vän till ovän göra. Odens bundna oväns syster nu är jag rådvill ståndar på näset. Dock skall jag glad med god vilja och orädd Hel förbida. Till sist lemnade Egil fädernegården åt sin yngsta son och flyttade till sin älskade stjufdotter och hennes man. Dödens skymning sänkte sig tidigt öfver den åldrande vikingen. Han blef lomhörd och fotstyf och till sist slocknade fullkomligt ögonens ljus. Han hade svårt att gå ensam och låg gerna framför elden, i vägen för kokerskorna, som med hånande speord drefvo honom undan. Ända in i sista stund dröjde dock hans kärlek till strid och vapenbrak. Han ville kort före sin död fara till Allthinget med de silfverpenningar, konung Ethelstan gifvit honom fordom, och strö ut dem öfver samlingsplatsen. “Då torde det blifva strid och knuffar“, sade han. Då man hindrade honom derifrån, blef han föga belåten och begaf sig med tvenne trälar afsides åt fjällen, der han dolde sina två silfverfylda kistor och ihjälslog trälarna, att de icke skulle röja stället. I senare tid har man derbredvid funnit vid flera tillfällen anglosachsiska mynt. Sådant var en vikings lif. Jag har sökt framställa såväl de ljusa som de mörka sidorna. Egil dog ungefär tio år förrän christendomen antogs på Island. Han var dock ingalunda den siste vikingen från ön. År 972 for Gunnar från Lidarända ut med ett par vänner. Vid Götaelfs mynning kämpade de med ett par vikingar från Östergötland, foro sedan till Danmark och kommo till sist till Ösel. Der träffade de en Dansk man, som blifvit tillfångatagen och landsatt på ön. Han visade dem till en vikingaflotta på andra sidan.
De i Hufvudböekerne upptagne, Kongl. MyntVerkets enskilde behållningar, hvilka, efter hvad vid sisthåline Riksdag upplystes, äro beliöflige till förlag vid Myntningens verkställande, i och för det vid hvarje smältning blifvande skrot eller affall, utgjorde vid 1828 års slut 2,359 Ducater 12,082 R:dr 2 sk. i Silfver Specie; hvarjemte Inventariepersedlar m. m. uppgingo till ett värde i Sedlar af 7828 R:dr 14 sk. 9 r:st. Redovisningen för det Silfver, som för StatsVerkets räkning blifvit till Kongl. Myntet aflemnadt, har, afskiljd ifrån MyntVerkets öfriga Uppbörd, sålunda, enligt RiksIIufvudboken, verkställts: Uppbörd, Silfver Specie .. 5,196: 6. — Coursförhöjning derå 6,002: 20. — ^ ^ Häraf lefverering till Kongl. RänteKam maren Silfver Specie 2,001: 34- • 5,797: 44* Balance den 3i December 1827. 7 7Qn. 7— 1,150: I. g. hvilken Summa inom året blifvit till Kongl. RänteKammaren lefvererad med 4>*32 R:dr 10 sk. Silfver med värde i Sedlar 11,150: I. 9. ( ”7 ) För den beslutade, år 1822 började oell innevarande år fulländade Ombyggnad af MyntVerkets Macbinerie har kostnaden uppgått vid slutet af år 1828 till sammanlagdt 5o,025 R:dr 33 sk. 9 r:st. och till största delen blifvit bestridd af de besparingar, som under byggnadsåren, i anseende lill den då inskränkta Silfvermynts-tillverkningen, uppkommit å årliga Statsanslaget 7,5oo R:dr för MyntVerkets drift och underhåll.
Utan en sådan reglering och med ingen annan föreskrift, än att bys skog får nyttjas till husbehof, och ej till afsalu, har man saknat all måttstock för detta husbehof, hvilket ingen tänkt på att inskränka, utan en hvar efter behag, och så till sägandes i kapp, utsträckt så långt, som hans nyck eller beqvämlighet fordrat. Vid sådant förhållande har samfällighet i skog ej stått att förena med en rätt skogshushållning. Lagens bud, att skatteman, vid äfventyr af sin skatterätt, skall vårda hemmanets skog, har troligen aldrig medfört förlusten af någon skatterätt. Vid den tillsyn härå, som kronobetjeningen åligger, blir det icke lätt att utröna, huru länge en illa medfaren skog varit vanvårdad och huru stor del i skulden dertill drabbar den varande jordägaren. Honom har aldrig varit föreskrifvet, huru mycket han årligen borde af skogen använda. Han har icke öfverskridit sitt husbehof, och ej förstått att beräkna, huru den fortfarande tillgången deremot — 13 — svarade. Skulle han ock någon gång kunna om verklig misshushållning öfvertygas; så lärer han väl dock icke derföre kunna dömas från hemmanet, utan allt afseende på måttet af denna misshushållning; och så vida någon måttstock ej finnes, torde väl en sådan döm också svårligen vara att förvänta. Allmän tillsyn öfver vården af hemmans skog blir icke verksam annorlunda, än genom införande af en rationell skogshushållning af den här antydda beskaffenhet. Med en sådan kan det bestämmas, hvad årlig albrukning skogen medgifver; och den vård om återväxten föreskrifvas, som till hushållningssättethörer. Att kontrollera huru alltsammans iakttages, möter ingen svårighet; och det ansvar för vanvård, som lagen kan finna lämpligt, låter utan hinder tillämpa sig. I vår skifteslagstiftning har hela denna lära om skogshushållningens förbättrande ej kunnat komma i fråga, så lange läran ännu icke varit bekant. Nu, sedan den är det, får lagstiftaren ej underlåta att lägga den tili grund för öfvervägande af frågan, huruvida och i hvilka fall skifte af samfäld skog kan med skäl och till allmänt gagn äga rum.
S. D. Lästes och remitterades, i sammanhang med Gustaf Johanssons från Kronobergs län sistlidne pleni-dag remitterade anförande, till sammansatta Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskotten ett af GustaJ Bernhard Appelqvist och Arnold Svensson från Blekinge län ingifvet skriftligt anförande, rörande bränvins-till verkningen, jemte ett samma anförande hi lagdt skriftligt yttrande, äfvensom hvad under handläggningen af ämnet blifvit anmärkt. S. D. Föredrogs ånyo Stats-utskottets, sedan den 27 dennes på bordet hvilande, utlåtande N:o 166, i anledning af erhållne återremisser å betänkandet N:o 41, i fråga om ytterligare anslag till uppförande af cellfängelser. Ståndet ogillade utlåtandet, men biföll, att hälften af det föreslagna anslagsbeloppet måtte med 300,000 r:dr b:ko utgå, samt antog hvad Utskottet för öfrigt i afseende på medlens fördelning och användande föreslagit uti dess betänkande N:o 41, dock med den förändring, att medlens utgående först inträffar med år 1849 och uppphörer med år 1851- S. D. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottets den 17 dennes bordlagda betänkande N:o 90, i anledning af väckt motion om bildande af en kommitté för utarbetande af förslag till den medicinska undervisningens ordnande, blef, vid nu skedd förnyad föredragning, till Utskottet återremilteradt med under öfverläggningen deremot afgifna anmärkningar. S. D. Vid ånyo skedd föredragning af Stats-utskottets den 18 dennes bordlagda utlåtande N:o 174, i anledning af väckt motion om dels lulloch bränvinsm. fl. bevillniugs-medels ingående till Riksgälds-konret och dels allmänna bevillningens inlevererande till Stal s-kontoret, ålerremitterades första punkten, jemte deremot framställde anmärkningar; hvaremot 2:dra punkten af Ståndet bifölls. S. I).
Ni profanerar edra ömtåligaste interiörer. » » Ni tar den der damen för min älskarinna? » » Ja! » » Ni misstar er. hennes man är bortrest, o c h hon bad mig följa henne på teatern. » » Jag gör er min komplimang för denna slägtskap. Er kusin är en mycket vacker qvinna. Detta praktfulla, röda hår har j a g hittills endast sett på Makarts taflor. — Men ni måste svärja mig, att ni ej älskar denna qvinna. » » Man bedyrar sin oskuld. Man svär, att man älskar en qvinna, såsom j a g er till exempel, Maria, men man svär icke, att man ej älskar en qvinna. Ni misstror mig, Maria. Men j a g tackar er för denna misstro, ty j a g vet nu, att ni älskar mig. » » Er slutledning är djerf. » » Ar den också säker? Svara mig, Maria, älskar ni m i g? » Det knackade på dörren. Han släpple hennes hand, hvilken han fattat. Hon reste sig o c h ropade » stig i n ». Kammarjungfrun inträdde med en stor bronslampa o c h stälde henne på bordet. De voro åter ensamma och stodo nu midt emot hvar andra. Lampan göt sitt fulla sken öfver dem båda och belyste den vackra qvinnans rodnande anlete. » Svara mig, Maria! » Hon teg o c h höll de svarta ögonhåren sänkta m o t golfvet; men hon lät h o n o m behålla handen. » Maria! » Långsamt höjde hon blicken. » Maria! » Han ville sluta den smärta gestalten i sina armar, då plötsligen ett skri ljöd från hennes läppar. » Hvad fattas er? » » Rör mig ej! » Hon hade tagit ett par steg till baka o c h var likblek i ansigtet. » Jag förstår er ej, Maria! » Hennes ögon blixtrade. » Jag vill råda er till den försigtigheten, herr baron, o m ni ännu en gång besöker er fru kusin, att först sorgfälligt borsta er rock, innan ni bedyrar en annan er kärlek. Slumpen kan ställa så till, att vid en ö m omfamning ett rödt Makarthår kommer att fastna på ert svarta rockuppslag, o c h dylika indiskretioner äro ej alltid önskvärda.
Summa, oberäknadt omförmälda utgreningar från Sala, 1355/8. 103,350,000: — »Härvid bör likväl anmärkas, att tillsammans omkring elfva mil å Vestra och Södra Stambanorna äro under arbete och till en del fullbordade; att å kostnadssummorna redan 7,500,000 Riksdaler riksmynt blifvit af Rikets Ständer anvisade, samt att, enär en del af de till utförande nu föreslagna Stambanor endast blifvit preliminärt undersökt, här ofvan uppgifna summa ä de föreslagna Stambanornas längd och kostnad möjligen kau komma alt undergå någon förändring.» »Då en alltför lång utsträckning af arbetstiden skulle dels öka kostnaderna för anläggningen, dels förorsaka att rikets innevånare så mycket senare komme i åtnjutande af de förmåner, som jernvägsbyggnaderne medföra, anser jag det vara med landets sanna fördel öfverensstämmande, att de Stats-jernbanor, hvilkas anläggning af Eders Kongl. Maj:t och Rikets Ständer beslutas, måtte fullbordas så skyndsamt som tillgången på Ingeniörer, arbetare och materialier medgifver. Med stöd af den under jernvagsarbetet hittills vunna erfarenhet torde kunna antagas, att icke blott ofvannämnda våglängd af 435'V8 mil, utan ock Norra Stambanans fortsättning åt norr och vester bör inom en tid af 13 år, räknadt från och med år 1857, kunna fullbordas, men likväl endast uoder förutsättning, att arbetet får samtidigt företagas -och fortsättas å flera särskilda ställen, hvilket äfven af andra omständigheter påkallas. Den åsigt torde nemligen numera temligen allmänt hafva gjort sig gällande bär 38 Kongl Maj;ls Nåd. Prop. M 26. i landet, att transito-rörelsen eller förbindelsen mellan de begge slutpunkterna af en bana, som förenar betydligare importeller export-orter, är af en underordnad vigt i jemförelse med rörelsen å banans inre delar och i synnerhet å de yttersta dclarne deraf.
Villans arkimagirus21 hade utvecklat en talang, som bidrog att hålla sällskapets stämning på den punkt, den hunnit. Sjelfva tärningarne, som under desserten framhades, blefvo slagna ur brädet af den ystra konversationen. Gästerna betjenades af utvalda slafgossar, hvilkas långa lockar Olympiodoros föredrog framför servetten, när han mellan rätterna torkade sina med parfymeradt vatten öfvergjutna händer. Konversationen var icke blott yster utan gudlös. Förgäfves påminde Annæus Domitius med en anstrykning af allvar, att han var katekumen, att man borde skona hans religiösa känsla och theologiska öfvertygelse: man skrattade åt Kristianernas trehöfdade gud, likasom åt den gamle giktbrutne Zeus. Det var ett hån utan gränser, och hade Olympen ännu egt en ljungeld, så måste de vilda hädelserna nedkallat den öfver sällskapets hufvuden. Man grinade åt den dumma tron på själens odödlighet och prisade den visa läran, som bjuder att lefva, sålänge man lefver. Man var nio vid bordet; man ropade på den tionde, på benrangelsmannen. Och benrangelsmannen, som fanns i beredskap, emedan han, der gästerna så fordrade, aldrig borde saknas i ett välförsedt och gästfritt hus, benrangelsmannen infördes och fick plats mellan gästerna, på en af de svällande hvilosofforna kring bordet. Man bekransade honom, man satte bägaren till hans mun och hånade honom, emedan han icke kunde dricka. Under denna scen inträdde taffeltäckaren, hviskade något i sin herres öra och gick. Annæus Domitius steg upp, tog en slef och slog henne kraftigt emot den stora, midt på bordet bland dessertens mångfaldiga läckerheter stående bålen, tilldess han medelst denna infernaliska ringning slutligen lyckats tilltvinga sig sällskapets öra. Han lade bort murgrönskransen, antog en min af allvar och värdighet och sade: – Barn, jag nämnde nyss ett ord om theologisk öfvertygelse. Det ordet var allvarligt, alltför mycket allvarligt, för att ej blifva en förbisedd främling bland de skalkaktiga, bevingade kupidoner, som fladdra från edra läppar.
Ehuru jag ej kan med Utsk:n instämma deruti, att folkskolan bör af hvar och en begagnas, ’’så lange och intilldess” dessa minimi-kunskaper ”in hem tas,” och hvilket för en och annan torde vara omöjligt, så anser jag likväl, att detta minimi-mått af kunskap hör önskas hos hvar och en af mankön, och folkskolan således lemna tillfälle till inhemtande deraf. QvinnokÖnets önskansvärda minimum af kunskap torde höra inskränkas till: läsa rent och väl innantill, religionskunskap, kännedom af bibliska historien samt kyrkosång. Men hemläsningen, eller den kunskap, som i hemmet af föräldrar och äldre syskon inhemtas, har meia värde och slår djupare rötter, än den, hvilken vinnes i skolan, och skolan får derföre ej inskränka eller förminska hemläsningen, der den kan bibehållas och vara tillräcklig. Skolan bör derföre i allmänhet ej göra anspråk på barnen, men vara till, på det att barnen måtte kunna göra anspråk på skolan. Det är blott när hemläsningen försummas, sorn Statens rätt inträder att öfvertaga föräldra-vården i detta afseende. Den angelägnaste af all kunskap, innanläsningen , och som redan så länge fordrats af en och hvar samhällets medlem, bör i min tanke fortfarande vara en föräldravårdens pligt att bibringa personligen eller genom andra. Allt hvad derutöfver skall såsom minimum läras, bör folkskolan kostnadsfritt lemna tillfälle till. På dessa hufvudgrunder anser jag lagen om folkskolor böra fotas, och detaljerna för det mesta öfverlemnas åt local-auctoriteterna, enär förhållandena uti de olika delarna af Riket äro så olika, att detaljbestämmelser ej skulle kunna öfverallt tillämpas utan så många undantag som föreskrifter. Ett utkast till hvad lagen i min tanke borde innehålla underställes CJtslUus bepröfvande uti följande punkter: i:p. Uti hvarje socken på landsbygden skall finnas en ständig skollärare, sorn af socknen aflönas. Folkfattiga eller löga vidsträckta socknar kunna förena sig om en lärare, och mycket folkrika eller särdeles vidsträckta kunna antaga flera. 2:0. Hvarje skollärare bör af skol—districtet erhålla fri bostad, med vedbrand och föda för en ko, samt lön af minst 16
I följd häraf och enär, enligt 87 §. Regerings-Formen samt 3 punkten af 4<) §• Riksdags-Ordningen, tre Stånds mening i dylika frågor utgör Rikets Ständers beslut, samt återförvisning ifrån ett Riks-Stånd i detta mål således ej betager samma beslut dess kraft och verkan, anser Utskottet, vid sådant förhållande, något, utlåtande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras; hvilket Utskottet alltså får hos det Riks-Stånd, som Betänkandet återremitterat, härmed vördsamligen anmäla. Stockholm den 25 Februari i845. BJi. till RSt. Vrot. 1845. 7 Sami. I A/d. 24 Raft. 3 STOCKHOL M, Lundberg SC Comp. 1845. La«-Utt kollett Memorial, JY.is 7<?, jg. 1 N: o 78. Atik. till Exp.-Utsk. don 2S Febr., kl. 5 e. ta. Memorial, i anledning af aterremiss af Utskottets Betänkande IS:0 o/ver 1'äeÅt motion om förändring af 1 §. i 26 Kap. Byggninga-Balken, rörande delaktighet i kyrkobyggnad. Hög T. Preste-Ståndet har, i anledning af gjorda anmärkningar, till La g-Utskottet återremitterat Utskottets berörde Betänkande; men som detta Betänkande biifvit af tre Riks-Stånd bifallet, nemligen af Höglofl. Ridderskapet och Adeln den 14, af Vällofl. Borgare-Ståndet den 16 ochafllederv. Bonde-Ståndet den 11 i sistlid ne December månad; så enär, enliat 87 §. Regerings-Formen samt 3 punkten af 49 §. Riksdags-Ordningeu! t.e
Grefvinnan L o u i s e Posse, enda dottern af grefve Baltzar Bogislaus v o n Plåten o c h hans maka, H e d v i g Elisabeth Ekman, var född den 4 november 1806 på den vid V e - nerns strand naturskönt belägna egendomen Frugarden, s o m den tiden ägdes o c h beboddes af hennes föräldrar. H ä r tillbragte bon sina första /, Nordling. helg fri Tryckeri Aktiebolag 7:de årg. Utgifningstid: b varje Iduns fredag. 70 öre pr n o n p. - r a d. Posse. barnaår o c h hördes ännu pa äldre dagar med m i n n e s g o d liflighet skildra det muntra lifvet m e d tvänne brö- der, hvilkas undervisning o c h lekar h o n delade. D e n ene af bröderna, en rikt begafvad yngling, d o g tidigt, den andre, Baltzar v o n Plåten, hade en lång o c h ärorik bana f ö r sig, såsom medlem af k o n u n g e n s råd, chef f ö r sjöförsvarsde part ei 11 entet och slutligen utrikesminister. Den unga dottern i det fint bildade hemmet åtnjöt en uppfostran, motsvarande d e n ställning hon redan genom sin b ö r d var kallad att intaga. () - vanligt rikt utrustad med yttre fägring samt hjärtats o c h förståndets egenskaper, g a f hon ingalunda bröderna efter, vare sig i djärfva upptåg eller bokliga idrotter. » M e n, » säger en minnestecknare, » d e n ystra leken sä väl som det f ö r den tiden m e r än vanlief rikhaltiga i Det är af v a x och vår-is, förgås som blomstren, Men bär en m ä k t i g gnista af evighet, Hög, oförstörbar, i längtansfulla barmen.
Den är vigd och signad och hvarken pil eller svärd biter derpå, men om den skyddar mot böndernes klubbor det vet jag icke, så att J bör väl se eder före emot dem. Gud signe eder, käre herre, att J må komma oskadd ur denna svårighet." Sigrid slöt sig snyftande till sin faders bröst. "Nå nå, barn, icke förtjenar det så der mycket sorg, min lilla flicka. Nog har din gamle far varit med, der det gått hetare till än det nu kommer att göra. Gråt icke, Siri min flicka." Nu kastade han sig på sin häst och vinkande med handen ännu ett farväl, hastade han att upphinna truppen. I böndernas läger herrskade larm och oreda. Man visste att Fleming nalkades med knektarne, men hvad som borde göras, ens för att möta första angreppet, förstod ingen. Till hären hade slutit sig en stor mängd sådane, som endast sökt tillfälle till plundring, och för hvilka resningens egentliga ändamål var alldeles likgiltigt. Desse tänkte med förskräckelse på att nödgas mäta sig med Flemings knektar. De åter af bönderne, hvilka uppriktigt ansågo sig strida för att afskudda ett olidligt förtryck, sågo med bekymmer att deras anförare icke tycktes veta hvad de borde företaga sig. Mod och beslutsamhet målade sig i många anleten, men öfvergick äfven hos dem småningom till harm och missnöje. De klokare insågo att det fordrades att ordna den osammanhängande massan, åtminstone något, om den skulle kunna emotstå truppernas anfall; men deras hufvudmän visade icke den förmåga, man af dem hade väntat. Några falkonettskott lossade emot böndernes lägerplats, och hvaraf en kula gick in genom ena väggen och ut genom den andra, injagade förskräckelse hos de vid artilleri ovana bönderna. Illka, inseende sin oförmåga att leda ett försvar, förlorade alldeles fattningen, och innan kort var hela bondehären stadd på återtåg och, förföljd af Flemings ryttare, hastade hela folkmassan att fly, utan all ordning, och nedhöggs utan motstånd.
Jag vill dock icke genom denna af mig väckta fråga föranleda en alldeles oväntad discussion; men jag vågar bos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om den försäkran, att detta plenum ej skall slutas, förrän il. o. Ad. remitterat K. M:s proposm. Hr von Hartmansdorff, Aitg.: Jag hoppas visserligen, att icke detta plenum upplöses, innan K. M:s på 11. ot Ad:s bord hvilande propos. blifvit remitterad; men att pä förhand af Hr Gr. o. Landtm, fordra ett sådant löfte, synes mig vara nog vida sträckt. När det beror på Ilr Hjärne och hvilken annan talare som helst, alt med förslag, som ingen kan förmoda, och med tal, som kunna blifva långa öfver all förmodan, upptaga tiden hela detta dygn, så tror jag det vara för mycket begärdt, att Ilr Gr. o. Landtm, skall gifva ett sådant löfte. Jag anhåller derföre, att vi må få företaga ärenderna efter den ordning, sorn är beslutad. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att H. Ex. ej trodde sig lofva jnera, än han kunde hålla, då han försa k* 22 H. iö 4 na Den i4 Maj. lade, att plenum ej skulle slutas, förrän frågan om remiss af K. M:s på bordet hvilande nåd. propos. blifvit afgjord. Då Hr Hjärne under detta vilkor afstått från sin anhållan, ansåg H. Ex. altsa, att man nu borde öfvergå till företagande af det på föredragnislistan främst uppförda mål. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att af samma skäl, som förra gången det mål, som nu skulle föredragas, förevar, förmått H. Ex. att låta tillsäga de främmande åhörarne att under nämnde måls pröfning aflägsna sig, ansåg IL Ex. sig äfven nu föranlåten att vidtaga enahanda åtgärd.
Den danske kritikern, ur hvars rika förråd vi hämtat de flesta bland ofvanstående anföranden, berör ännu en omständighet, som är af största betydelse, och som är ganska dräpande för en sådan generaliserande framställning som Letourneaus. » Ett bland de största öfvergreppen är att för människosläktet förutsätta en enda utvecklingsgång. Talas det ej tusenden olika språk på jorden, och har någon ännu kunnat påvisa, att de utgått från samma rot? Peka då sederna på en ursprunglig enhet? Då vi hvarje Ögonblick se, hur samma sed hos olika folk härleder sig från helt olika rot, måste vi då ej erkänna, hur varsamma vi böra vara med denna sortens konstruktioner? Dr Starcke ' anmärkte mycket riktigt med anledning af försöket att förklara en sed: » Jag kan ej begripa, hvarför vi öfverallt skola förutsätta precis samma orsak ». Nyligen har en annan vetenskapsman, Bernhöft, varnat för att från alldeles likartade bruk hos många, spridda folk på jorden sluta till en ursprunglig likhet, och han säger: » Det måste tillsvidare lämnas därhän, huruvida det finnes allmängiltiga lagar, enligt hvilka människosläktets utveckling försiggår; säkert är, att sådana lagar ej få postuleras utan måste historiskt påvisas ». Men jag vill framhålla ett annat uttalande af dr Starcke, hvilket förefaller mig högst träffande: » Som regel kommer hos primitiva människor allting an på den första påstötningen, som deras tänkande far; fantasien arbetar så vidare i denna riktning och förmår ej på någon punkt hålla rätta måttet och rätta gränsen ». Denna sats är verkligen slående sann, men den innehåller ock för oss en varning att väl passa på våra slutsatser. Ty visserligen är det nu ganska svårt att se, hvad som för många tusenden år sedan, halft om halft tillfälligt, fört den vilda människans tankegång in i en gifven riktning. » W.Två konstutställningar. Året 1891 har ingått under auspicier, som tyda på att det för vårt konst - lif kommer att bli ett ganska betydelsefullt år. Åtminstone en » brännande fråga », Helgeandsholmens bebyggande, står på dagordningen och dess utveckling följes — med fruktan och bäfvan — af alla estetiskt intresserade hufvudstadsbor.