Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid forskningen efter orsaken härtill, och hvilka framträda i mångfaldig skepnad, stöter man dock på tvenne hufvudolyckor, såsom de dertill mest verkande, nemligen för det första flere på hvarandra följande års missvexter, i större partiella delar af Länet, hvarigenom familjen, ryckt ifrån den jordlapp, som äfven i goda år gifvit deni en knapp bergning, jagats omkring för att uppsöka bättre utsigter för sitt lifsuppehälle, men misströstande derom, gripit till brottet såsom medel, att tillfredsställa deras nödvändigaste behofver, samt för det andra den olyckliga rigtning handels-industrien på sednare tider erhållit derutinnan, att högst betydliga qvantiteter på södra orter tillverkadt bränvin blifvit till landet transporterade och, i anseende till låg tillverknings-kostnad, kunnat här afyttras både med fördel för säljaren, och till ett för den branvinssupancle delen af Allmogen högst lockande pris; och att ur denna last framväller den ymnigaste källan till brott, har alla tiders erfarenhet vitsordat. I öfrigt är det min underdåniga pligt att intyga, det massan af folket i denna ort älskar torftighet och snygghet, ehuru denna sednare i vissa trakter af Länet, beträffande klädseln, urartar till en nog långt drifven luxe, äfvensom invånarne utmärka sig för idoghet och flit i sina yrken. Emellertid qvarstår ännu det inrotade oskicket, att ungt folk af Allmogen ofta allt för tidigt bilda hjonelag, utan ens någon sannolikhet för utsigter på framtida bergning} hvarigenom utom andra ganska betänkliga olägenheterj uppkommer den af brist på dugligt tjenstefolk. Dagsverks-priserna variera i allmänhet från 12 sk. till 24 sk. på fri kost, från 24 sk. till 1 R:dr på egen kost, samt från 32 sk. till 1 R:dr 12 sk. allt Banko för häst och karl, olika efter olika årstider. 3 §. Näringar. Jordbruket.
Gud skall en gång räcka dig den af barmhärtighet i en stund, då han minns hur din gossehand förde kerubernas svärd. Djupare skall hans hämnd drabba. Han skänker dig åt narrarna. – Du går vidt i frispråkighet. – Jag vill endast ransaka, hur långt ditt mod räcker, efter du är en hjälte. Har du mod att dö glömd? Konungen mulnade än mer och letade efter ett svar. Han satt på tvären i sängen med täcket hårdt åtlindadt om knäna och fötterna. Num Eddaula korsade händerna öfver bröstet och böjde sig. – Så finns det dock mycket, hvartill ditt mod är alltför ringa. Grothusen slog hatten i mässingsbrickan. – Du, som är en sanningssägare ... Hvem säger, att inte du står här och yfves öfver din ödmjukhet? Hvem säger att det inte tarfvas mod till att vilja dö ihågkommen? Num Eddaula slöt ögonen och grep med sina magra fingrar ångestfullt omkring sig i luften. – Där talade du sanning, pasja. Ryktbarhet, det är orent förtal, oren ära. Det är irring och sken. Den högmodige blir kallad ödmjuk, den ödmjuke högmodig. I världens beryktade män och kvinnor alltsedan Adam, hur mycket skulle väl återstå af sanningens klara guld, om den villande askan kunde bortsållas? Och du, konung. Hvem läste din sista tanke om aftonen, när du somnade? Hvem såg dig i ensamheten, i mörkret när du låg vaken? Hvem skall en gång vid din bår kunna lägga handen på hjärtat och säga: Sådan var han! – Endast narrarna skola våga det och säga: Spörj oss, han var som vi! – När de tröttna att lofprisa, begynna de stena och begyckla dig och peka finger åt din tunga huggvärja. Din fredlösa graf skall bli deras käraste tillhåll. De skola där stå så tätt packade, att de kloka icke kunna komma dina multna ben nära. Men det säger jag dig. Kora dig narrarna till sin, och kan du dock ännu en gång resa dig och samla omkring dig de kloka och sanningsvittnena och de ståndaktiga, de i medgången ödmjuka, i olyckan stolta – då har du bestått profvet.
Jag visste blott att jag inga hemligheter hade för honom – undantagandes Kainsmärket – och han kunde ju få se ända ned till bottnen af min själ, om han hade lust. Hur kunde jag så tänka på att vara rädd för att visa honom detta fatala, förbannade papper? Han var envis. – ”Skall jag kanske konvojera frun?” sade han skrattande och bjöd mig armen.124 Jag gick fram till skrifbordet och lemnade honom pappersbladen. Förbannad vare dagen, månaden och stunden! Han tog dessa olycksaliga blad och gick fram till lampan, satte sig och började läsa. Uttrycket i hans ansigte vexlade: missnöje, ironi. Jag var som död invärtes, jag var endast nyfiken. Jag satt och stirrade på hans ansigte, men så vände han sig om så att jag endast kunde se honom bakifrån. Mitt inre var stelnadt; fiskblodsnaturen, min mors kalla, könlösa natur hade fått öfverhanden. Jag satt och såg på hans venstra hand, som hvilade på hans ena knä, gripande om benet med ett vidt tag; denna hand var ful, denna fingrarnes liksom krokiga hållning var absolut ful. Fans det reson i att jag skulle älska denna hand som om den vore det skönaste verlden frambragt? Hvarför skulle jag vara så ödmjuk som om han vore sammansatt af idel fullkomligheter? Min blick lyfte sig till hans andra hand, den, som hvilade på bordet och höll pappersbladen. Vid tumroten bultade pulsen så våldsamt att jag kunde se hvarje dess slag emot huden. En sådan kraft kan det visst aldrig komma i en qvinnas blod. Jag tyckte om att sitta och se på detta; det var lif. Jag glömde att den andra handen var ful der den grep om benet med sitt gapande grepp, jag kunde icke slita mina ögon från denna bultande puls. Lif, verkligt lif, icke tomma hjernspöken och inbillningsfoster lif, lif! Låt mig lefva! Det var icke erotik jag kände, det var afund emot denna menniska, som är en man, som får kämpa för hvad han vill, som får vara fri utan att utstötas ur samhället. Så vände han sig om; han hade läst slut. Hvilket uttryck i hans ansigte! – kallt, ogillande, ovänligt.
Sedermera hafva andra talare redan upptagit denna anm. till besvarande, hvadan jag anser mig böra förbigå densamma. Hvad sjelfva frågan angår, tror jag, att de skäl, som tala för förslagets antagande, äro, i Konst.-Utsk:ts Betänk, vid förra riksdagen, så fullständigt och väl utvecklade, att någon vidare utveckling deraf icke vid detta tillfälle är af behofvet påkallad. Att Svenska folket bör hafva något att säga derom, huruvida dess Konung må mottaga ett annat lands krona, synes mig så mycket mera i sin ordning, som man ansett nödigt att i grundlagen införa ett förbud för prinsar af kungahuset att utan sådant medgifvande göra det. R. o. Ad. biföll också förslaget vid sista riksdagen, ehuru det föll hos Preste-St. Jag röstar för bifall. Hr Lagergren: En talare har velat bemöta min invändning, att föreningen med Norige ingicks utan R. Stms hörande, dermed, att så verkligen egde rum. Jag hemställer dock till den värde talaren sjelf, huruvida han icke gifvit mig fullkomligt rätt, då han medgifvit att Ständernas samtycke kom först efter sedan föreningen var ingången. Det var då som förtjusningen gaf sig luft, men ingalunda förut. Jag tror att jag är årsbarn med den värde talaren, och jag tror mig också i barndomen hafva delat samma förtjusning. En talare på andra sidan, som delat min åsigt, tackar jag visserligen derföre; men jag måste skilja mig i en sak ifrån honom. Jag kan icke betrakta Konungen såsom rikets första embetsman. Grundlagen stadgar ovedersägligen, att Konungen med sin Regering är den ena Statsmakten, och R. Skr den andra. Lika med denne talare anser jag, att R. St:r böra höras i en fråga, så beskaffad som den, hvilken utgör föremål för ifrågavarande grundlagsförändring; men jag har en annan grund för denna åsigt. Jag anser nemligen, att R. Skr böra ega en sådan rättighet, både till följd af sjelfva sakens natur och till följd af de exempel, vår historia gifver vid handen. En talare har upptagit Gr. Sparres yttrande derom, att R. o. Ad. måste afslå förslaget.
Då besluten deruti sammanstämt, att Tariffer böra finnas för beskattningen af pannerymden, ehuru stadgadt blifvit, att, utom den enhälligt antagna afgften af Hemmanseller Stadsf ords-värdet j dessa Tariffer skola utgöra antingen hufvudgrund för den öfriga beskattningen, på sätt Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet förordnat, eller endast Minimi-tariffer, då skatten, enligt Presteoch Borgare-Ståndens mening, skall utgå efter tillverknings-beloppet, sä torde dessa Tariffers beskajfen - Bevilln.-j Lagoch Oec.-Utsk. Meni, IV.0 27. 4l het först böra af göras; och hafva Utskotten, till leduing i detta afseende, efter d^ i Ridderskapets och Adelns beslut bestämda grunder, upprättat en här bilagd Tariff öfver en dermed öfverensstämmande afgift för enkla brännvinspannor. Härvid få Utskotten först anmärka, att Ridderskapels och Adelns beslut om beskattningen å den andra Nittio-kannorspannan lurer alldeles förfalla, enär genom tre Stånds beslut, på sätt vid 3 och 4 §§• af 1 Art. blifvit anfördt, redan är afgjordt, att endast en Nittio-kannors panna får i samma verk finnas. I fråga om Tarifferna för enkla verks beskattning hafva Respective Riks-Stånden på ofvannämnde sätt fattat fyra olika beslut; men då den Tariff, hvilken under N:o 1 finnes bifogad Utskottens Utlåtande N:o 16, i Utskottens tanka går en medelväg emellan dessa, få Utskotten till Respective Ståndens pröfning och afgörande vördsamt öfverlemna, hur avida icke berörde Tariff må bestämmas såsom den efter hvilken skatten å pannerymden för enkla verk bör beräknas. 42 Bevilln.-j Lagoiih Oec.-Utsk. Mein.
Kallad i en af de swäraste tidpunkter, att som Krigs-Minister reorganisera Fransta Ar »werna, kan jag personligen wittna den enthousiasme, som detta wal wäckte bade hos Troupperne och i Landet, samt werkan af de anstalter han, under sin korta men nitfuka förwaltning, widtog. S.m Ambastadeur wid ett af de största Hof i Europa, under den mest imvecklade ställning imellan bada Regeringarne, har Han wisat samma kraft och bestutsamhet, som utmärkte Härföraren; och i den civila styrelsen af Hannoversta Landet, kar Han tillwunnit sig, genom sin rättwik» och stin popularitet, allas kärlek och tillgifwenhet. Han har således såsom Embetsman warit nyttjad i,Styrelsens förnämsta grenarp Han känner således Regerings-Aren dernaH - Den 21 Augusti. yl vernäs gäng och nrechanisme, pä Han sjelf med beder lågt handen »vid dem alla. Han bär fran de lägre grader genom egen förtjenst upplyftat sig till Marstalks-Staswcn; Han stall dä i alla Ständ, l alla Clasier, i alla grader wardera och uppsöka förtjensten, och weta stilja pen frän lyckans tillfälligheter. Det enkla och indragna lefnadssätt, som Prinsen alltid fört, stall gifwa Honom elt nytt wärde bos ett tarfligt och alswarsamt folk, si m älstar kärnan och ej ytans glans. Wand, säscm fordom privat man, att med noggrann'et beräkna sin Occonomista ställning, stall Han, med en busfaders ömhet, behandla sill nya Fäderneslands financer, dä en dag Försynen kallar Honom, att dem förmasta. En elfwa-äng Son, stall genom Tbronföljdcns ytterligare befästande, ola wart hopp om framtida lugn; och desi goda cgenst^per synas kofwa, att Harr en dag, stall eräda i en wärdig Faders fotspär.
Jag är ej i tillfälle att uppgifva qvantitetcn af poltaskeoch tjäru-tillverkningarnc för hela Länet; men att de inom några soeknar äro betydlige och der böra anses fullt hemmastadde, anser jag mig kunna sluta dels deraf, att, då exporten af pottaska från Sundsvalls Tullkammaredistrikt år 1839 allenast utgjorde 267 Lisp., har den under de 3 sista åren uppgått i medeltal till 4,725 Lisp. årligen, och dels deraf, ätt, enligt till Hushållnings-Sällskapet inkomna bevis för premiers erhållande, inom en mindre socken, Björna i Norra Ångermanland, år 1842 tillverkats 354 Lisp. pottaska och 1,293 tunnor tjära samt detta år 940? Lisp. pottaska och 1,174 tunnor tjära. 48 Jagt och Djurfång idkas numera inom Länet mindre betydligt och endast såsom näring i en del af Ångermanlands fjälltrakter, der skogsfågeln vanligen om hösten fångas i giller. Fiske har deremot sedan äldre tider utgjort en vigtig binäring. Strömmingsfisket idkas vid hafskusten, af Fiskare-Societeterne i Länets städer, äfvensom i Gefle , och af på kusten bosalie, såkallade strandfiskare, dels emot arrende till Kronan inom gebiten för de regala fiskena, och dels lill följd af öfverenskommelse med enskilde, då desse på grund af skatlemannarätt områda fiskevattnet. Det säges under de begge sednare åren hafva lemnat någorlunda god afkastning, sorn till största delen åtgår till fyllande af ortens behof oell afyltras på marknaderne. Öfverskottel, deribland Geflefiskarenas fångst hell och hållet ingär, försäljes utom Länet. Laxfiske idkas med fiskebragder af flera olika slag i alla de elfvar i Länet, som hafva sitt utlopp i hafvet.
Massagebehandling — äfven för underlifslidanden — meddelas af doktor Uno Helleday. Sjukgymnastiken förestås af doktor Uno Helleday. Medicinska förfrågningar besvaras af och genom tillförordnade stadsläkaren d:r J. Larson till tiden för badintendenten doktor Sörmans återkomst från utrikes resa i medio af maj. Beställningar af rum m. m. ombesörjas af kamreraren E. Silfversvan. rekommendera sitt välsorterade lager af endast äkta utländska il kuranstalt Haf skur anstalt. » Sällan torde man på folklifsskildringens område f å i sin hand något s å väl egnadt att bereda läsaren ett oblandadt nöje som denna nya b e - rättelsesamling a f den nu mera högt stående förf. till &gt; Upsalalif. : s a val Utmärkande sig f ö r en p å grund a f uppenbar kännedom om de f ö r - hållanden som skildras, skärpt blick f ö r det egendomliga i folkets Jif jemte en f ö r m å g a a f konstnärlig framställning, som ej hör till de vanliga, förtjena dessa hans interiörer ur landtmannalifvet att finna mänga iäsare. » [3501 55 [323] öppnas den 13 juni och erbjuder: goda klimatiska förhållanden, vidsträckta promenader, goda saltsjöbad, nytt varmbadhus med servering af vanliga badformer, behandling med massage, gymnastik och elektricitet, mineralvatten, rymliga sällskapslokaler, god restauration, tillfälle till inackordering och segling. R a m beställas genom kamrer E. Melander. Läkare, doktor C. II. Hildebrani från Lund. Program sändas på begäran. MED TUSCH OCH RÖDKRITÅ JJfl^~ 33 Väl sorteradt lager af de mest moderna pjeser med stark försilfring och förgyllning. — Afnötta och skadade pjeser emottagas till reparation samt försilfring och förgyllning. Se vidare n:r 16 denna tidning. [2S8] xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx (G.
Utsk. anser, att de penningar, som ligga under Kronans uppbörd, icke kunna uppvisas till inlösen vid bancoiuckan; men om dessa penningar redan hafva blifvit uppvisade såsom sedlar och förvandlade till silfver, hvilket ofelbart sker, om det misstroende mot realisationen, som, på sätt en annan talare sannt upplyst, i landsorterna existerar, der vidare fortvarar, så är det ock gifvet, att Banken saknar detta silfver för upprätthållande af sin rörelse; och ingen må tro, att någon underlåter uttaga silfver i beräkning alt nödvändigt hafva sedlar till kronouppbörden. Jag torde alltför länge hafva tröttat R. o. Ad. med ledan gamla betänkligheter emot realisationen; men jag har äfven sjelf derunder erfarit obehaget, som hvar och en måste känna, då han talar i strid med opinionerna. Jag har dock börjat min framställning med ett tillkännagifvet ändamål att täfla med Utsk. i bemödande att undanrödja hindren för uppfyllandet af Statsmagternas förbindelse att verkställa i83o års myntbestämningslag; och derföre gör jag nu följande framställning: Vid en blifvande realisation uppstår tvifvelsutan den olägenhet vid silfverrnyntets begagnande i allmänna rörelsen, att penningeöfversändningar ske mindre beqvämt än förut med sedlar. I de länder, med vida mindre distancer, der gångbara myntet är klingande, nyttjas ofta guld, som här ej finnes, vid skeende remisser; men icke dessmindre äro sedlar eller vexlar för en beqväm are afsändning så ettersökta, alt de betalas med ett högre penningebelopp i klin - D e n 7 Maj. gande mynt än det, livard pappersmyntet eller vexeln lyder.
I afseende på de anmärkmr, som blifvit gjorda mot åtskilliga voterings-propos:r; ang:de de räntor, som blifvit åt stater och korpser förlänte, anhåller jag att få erinra, att det icke är verkställbar^ att göra en sådan skillnad, som man här begärt, emedan det ganska ofta inträffar, att samma hemmansräntor äro dels indelte och dels kronan behällne. Jag hemställer till Eder mine Hrr huru det år lämpligt, att fatta beslut om förvandling af ett hemmans räntor, om en del deraf skall undantagas och en annan förvandlas. Detta är således ett ämne, som, enligt min åsigt, icke hörer till denna punkt utan lill de följande. Här har äfven af en värd talare blifvit anmärkt, att Disk. skulle i så måtto hafva orätt förfarit, som Utsk. i samma voteringspropos. upptagit icke blott hufvudsaken eller frågan derom, huruvida räntorne skola, på sätt föreslagit är, förvandlas utan äfven sättet för verkställigheten. Men först och främst torde man böra erinra sig, att då Utsk. skulle uppställa propos:ne, hade Utsk. endast att rätta sig efter de beslut, som blifvit fattade af de Stånd, hvilkas mening skulle blifva föremål för voterings-proposai, och då dessa Stånd i ett sammanhang afgjort denna fråga, tror jag, att Utsk. icke ägde alt sönderdela den. Dessutom är ett sådant sönderdelande icke verkställbar, emedan frågan om det sätt, hvarpå förvandlingen skall tillvägabringas, måste på det alkira närmaste hänga tillsammans med sättet, hvarpå räntornas utgörande skall ske, emedan man kan anse, att en sådan förvandling bör äga rum, om den verkställes på ett visst föreskrifvet sätt, då man deremot alldeles icke vill antaga densamma, om den skall tillvägabringas på ett annat. Den andra punkten i voterings-propos:n i Utsk:s betänk, afser att förvandlingen skall ske efter en 20-årig markegång.
Då jag aldrig förut tagit lån i någon Discont, eller der gifvit min borgen, och arnar ej hädanefter göra hvarken det ena eller det andra; kati denna framställning icke vara föranledd af artflat interesse, än det för rättvisa och billighetd fc4:0 12» Friherre Skjöldebrand, pehr Erici Såsom innehafvönde ett Embete, der jag uflder åtta årg tid haft tillfälle inhämta förhållandet med brottmåls tili-eller altaganda , och huru, oagtadt flere års efter hvarannan, följande goda skördar, verkeligen förminskat det antal af mindre Stölder, som oftast af nöd föranledas, likväl, i senare åren, antalet och den rysliga beskaffenheten sif grofva brott i vårt land så tilltagit, att om det sä skulle få fortfara, hvarje åtminstone i Lartdsbyggden boende innevånare, icke blott skall löpa fara att beröf. vas sine egodelar, utan ock nattetid, icke våga •fvsrlemna sig åt sömnens hvila, af fruktan att Dea 6 Februarii, att i sin säng blifva mördad, ellef af rånföröfvaren uppväckt, och med mordgevären hotad, nödgas vara en stilla åskådare af husets plundring, anser jag för en pligt, att härvid Fästa Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet, äfvensom att vördsamt föreslå medel till detta ondas framtida afhjelpande. Sjelf är jag långt ifrån, att vilja för hardt behandla den för första gången vilseförde brottst lingen, eller att tro, hvad vid sistledne Riks-* dag åf åtskillige yrkades, att skärpandet af våra strafflagar och återinförandet af hänga för stöld, skulle medföra den verkan, man deraf hoppades.
Såvidt jag känner Svenska språket, har jag funnit den ordasatts, mot hvilken Hr Carleson först gjort anmärkn. ganska ofta förekomma, och den kan, efter min tanke, med någon upmärksamhet genomläst, lätt förslås, förutan all irring. Hvad åter angår de förändringar den värde ledamoten yrkat, för att erhålla §:n redigerad efter hans åsigter, så hafva hans anmärkn:r blifvit af Ståndet underkände vid den 45 §:n; jag hoppas alltså att de äfven vid ifrågavar. § komma att vinna samma åtgärd, ty jag ser icke, hvarföre här skall göras mera afseende å dem än vid 45 §:n. Hvad åter angar hans erinran emot slutet af §:n, så är jag äfven härutinnan med honom af olika tanke, ty säljer man bränvin i parti å söndagar, följer snart nog minuteringen derpå. Jag anhåller således om bifall till Utsk:ns förslag. Hr Bråkenhjelm: Till hvad den siste talaren yttrat får jag lägga, att man kan enl. Hr Carlesons upgift, äfven läsa §:n sålunda; ”Bränvin må icke säljas i parti vid måltider, och endast etc.” Det går icke an, alt öfverhoppa hvarken ett litel koma eller ännu mindre hela meningar, ty då naturligtvis förryckes hvilken mening sora helst, den må vara huru rigtigt som helst uttryckt. Jag anhåller om bifall till Utsk:ns förslag. Gr. af Ugglas: Jag har icke något att invända emot en återremiss, emedan jag anser stadgandet om partihandel med bränvin origtigt. Jag vill nemi. fästa upmärksamheten derpå, alt en person kan i bref anmodas att försälja bränvin i något större parti. Antager han anbudet och posten ifrån honom på en söndag afgår, kan han för sådan försäljning blifva lagförd. Jag skulle derföre tro, att 47 §:n i 1848 års författning bör bibehållas med uteslutande ”annorlunda än”, men då upgörandet af redaktionen lättast åstadkommes inom Utsk:n, tror jag en återremiss vara lämplig och anhåller derföre att Ståndet ville bifalla den. Gr. Sparre, Erik:
Detta är en tanke, som först nyligen fallit mig in. Har jag kanske orätt? Alla stora författare (med undantag af tre à fyra kvinliga) ha dock, så vidt jag vet, alltid begagnat sina egna namn.» Med anledning af kritikens omdöme att Elfvan saknade handling, säger hon sig gärna önska veta hvad man menar med handling i ett nutida, realistiskt drama, och fortsätter: »Jag tror för min del att de gamla konventionella fordringarne med afseende på dramats teknik ej längre passa för vår tid. Dramat får icke nu såsom förr, vara en konstigt sammansatt bygnad, där författaren sammanför en mängd händelser, invecklar dem så mycket som möjligt för att sedan lösa dem i slutscenerna. Det måste följa lifvet på närmare håll för att kunna tillfredsställa vår tids sanningskraf; författaren med sina många marionett-trådar får ej längre synas, utan det hela måste utveckla sig enkelt och naturligt utan knalleffekter utan afgörande, stora, yttre handlingar. Så vidt jag förstår är den enda, som står kvar af de gamla fordringarne på ett drama, att det måste innehålla en karaktärsutveckling. Hufvudpersonen först och främst, men äfven alla de andra handlande, måste utgå ur hvarje scen såsom i viss mån en annan än då han inträdde däri. Och i Elfvan är detta alldeles afgjordt förhållandet. Det är visst sant att det är genom tal, som den sista utvecklingen åvägabringas, men är icke detta just hvad som oftast sker i lifvet? Man har gått och burit på en misstämning mot hvarandra, man har känt det falska och ohållbara i sin inbördes ställning, slutligen har något inträffat, som gör det omöjligt att fortsätta som förut (här Elfvans scen med borgmästaren i andra akten) det kommer till en förklaring, hvar och en får tala ut, hvad han länge haft på hjärtat, man lär att förstå hvarandra bättre, att se sina egna misstag och man framgår ur denna scen som en annan människa, än man förut var. Om man i stället skulle sökt åvägabringa denna utveckling genom handling skulle man blifvit tvingad att gå till väga vida mindre naturligt. Hvad är det väl t. ex. för »handling» i Et Dukkehjem. Ja, att Nora går sin väg, det är visserligen en handling, men allt det föregående är endast en själsutveckling åvägabragt genom tal.