Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För beredandet af nödig rättelse härutinnan, vid nästinti äfFande Riksdag, får Constitution,sUtskottet vördsamligen tillstyrka, antagandet af en så lydande, jernkad redaction i ofvannämnda §:s början: ”Riksdagsman af alla Stånd skola behörigen sig legitimera, Ridderskapets och Adelns Ledamöter på det sätt Riddarhusordningen föreskrifver , samt PresteBorgareoch BondeStåndets Ledamöter sålunda att de, dagen efter den hvartill Riksdagen pålyst blifvit, uppvisa deras fullmagter inför Justi ti ae StatsMinistern ’ o. s. v. Stockholm den 3 Maj 1823. N:o 12. memorial, till Riksens Ständer, med föreslaget tillägg i 79 § Riksdagsordningen. DS 79 §. Riksdagsordningen bland annat stadgar, att ingen lagligen vald Riks dagsman för de Tre Ofrälse Stånden må kunna, af hvad anledning som helst, förmenas att Riksdagen bivista, men ÄrkeBiskopen, Biskoparne och Pastor Primarius i Stockholm, hvilke äfven borde vara Bihang till R. S. Prot.$:dje Sami. 11. 82 CcnstituHons-Utskobtes betänkcmden. tinder detta stagande inbegripne, icke väljas till Riksdagsmän, utan, jemlikt samma Grundlags 15 §., af Konungen till Riksdagen kallas, får ConstitutionsUtskottet, med vördsamt tillstyrkande, för Grundlagsenlig behandling, öfverlemna en dess Ledamots framstälda förslag, att orden: “någon lagligen vald Riksdagsman", måtte, genom ett för både rigtigheten och fullständigheten! nödigt tillägg, förändras till: “någon lagligen kallad eller vald Riksdagsman". Stockholm den 5 Maj 1823. N: o 13. Memorial till Riksens Ständer, angående verksbäld granskning aj JustitiaeÖmbudsmannens Diarier och Registratur. Sedan, jemlikt vid 1815 års Riksdag fattadt, för framtiden gällande beslut, ConstitutionsUtskottet emottagit och granskat Riksens Höglofl.
Men det var icke godt, ty Sophie skulle visst fortfara att äfven som fru vara honom mycket bevågen, och jag förutsåg att ett ohöfligt uppförande mot Öfverst-Löjtnanten skulle bli första signalen till oenighet emellan mig och min hustru. Jag undrade storligen att Sophie, som alldeles icke tycktes älska mig mera eller ens bry sig om mig, utan endast sysselsatte sig med den briljanta militären, icke längesedan gifvit mig ringen tillbaka, utan ännu ständigt talte om lysningskalaset och brölloppet. Det hade då bordt vara jag som slog upp partiet, men af en falsk ärekänsla hade jag icke gjort det, och gjorde jag det nu då förbindelsen var så långt avancerad, fruktade jag att i medmenniskors omdöme icke passera för hederlig karl: Jag såg framför mig en evighet af qval vid Sophies sida och hade dock icke mod att stiga ett steg tillbaka från afgrunden hvari jag var färdig att störta. I dessa sorgsna tankar fördjupad, väntade jag ännu en stund förgäfves att Sophie skulle komma ut. Då blef jag ond och gick att söka henne i hennes kammare. Jag passerade stora och lilla förmaket, jag kom in i kabinettet inom hvilket Sophies rum var beläget. Dörren till detsamma stod halföppen, tvekande om jag skulle gå längre eller icke, stannade jag ett ögonblick och hörde tvenne röster derinne, nemligen Sophies röst och en mans. Jag blef naturligtvis nyfiken och gick ännu några steg, men stannade åter då jag ännu hörde de begge rösterne. Min vrede ökades och svartsjukan uppflammade häftigt, ty jag trodde mig igenkänna Öfverst-Löjtnantens röst i den talande mannens; jag inträdde och fann Sophie sittande på soffan med honom vid sin sida. Dagen förr än lysningen skulle uttagas, är hon så road af min rival att hon ej kan lemna honom för att gå ut och tala vid sin fästman eller bedja honom stiga in – ty hon visste att jag var der, betänk det Herrman! sätt dig i mitt ställe och säg om du icke skulle blifvit ursinnig af harm? – Och tror du väl att min lättsinniga dam såg förlägen ut? Nej, tvertom trädde hon emot mig med sin vanliga stolta hållning och tackade mig ironiskt för det jag ökade sällskapet:
Lindh, tillhandlat sig från Köpenhamn alla de betydliga och kostsamma stilgjuteri-instrtimenter och inventarier, hvarmed det stilgjuteri varit försedt, sorn hittills skall fötirherat Dannemark, Norrige och Sverige med deras behofver, samt dessutom gjort serskilda kostsamma byggnader och inrättningar för denna tillverkning vid Mariaedal, anskaffat utländska fullärde arbetare 1 detta yrke, och betydligt ökat detsamma med ytterligare införskrifna matricer för ännu nyare stilsorter, så att han skall kunna täfla med utländska stilgjuterier i arbetetsfullkomlighet samt vara i tillstånd, ej allenast att fournera alla Rikets Boktxyckerier, utan äfven dermed kunna förse andia länder, hvartill äfven korn* mer, att förträffligheten af denna inrättning Be SV och Elkon, Utsk, Bctänknnaen, i blifvit af Kongl* VetensbapsAkademien vits-» Ordad; så anser Herr Norström bemälde Di» recteur, sorn sålanda skail beredt Nationen ett oberoende af frh'tnmande biträde i denna del, hafva gjort sig förtjent af en skälig uppmuntran} i anledning hvaraf han föreslår den underdåniga hemställan hos Kongl* Maj:t, att, till förmon för detta redan anlaggda och framdeles i Landet anläggande stilgjuteri^?, en någorlunda afpassad tull pä utifrån införskrifna stilar må komma att äga runi. Efter föregången öfverläggning och slutlig pröfning af detta ärende, har Utskottet ansett sig böra fästa Riksens Ständers uppmärksamhet på vigten och nödvändigheten deraf, att i ett så folkfatligt land, som Sverige, der en författare i alla fall har stora svårigheter att motstå och öfvervinna, samt liten afsättning på sina arbeten, den allmänna upplysningen icke förhindras, genom Ökade afgifter och kostnader för Boktryckeriers inrättande, samt nyttiga skrilters utgifVande och kringspridande. I Utskottets tanka är det icke med tillräckliga bevis styrkt, att Herr Lindks nu anlagda Stilgjuteri kan till erforderlig mängd och utan förhöjda priser med stilar förse de Svenska Boktryckerierna, hvilkas antal i sednare tider betydligen ökats.
Uli förklaring öfver Advokalfiskals-embetets, i öfverensstämmelse med ofvanberörde grunder, afgifna anmäl kningsmemoriai, har tillförordnade domhafvanden anfört: att ifrågavarande beslut tillkommit i följd af gjord framställning utaf en namngifven kyrkoherde inom Häradet, angående åtgärds vidtagande för erhållande af fattigprocent ur sterbhus, hvarest bouppteckningar icke förrättats, att, då berörde beslut, derigenom vite stadgats för bouppteckningars ingifvande efter redan aflidne personer, icke kunde Lydas emot detsammas innehåll eller såsom hänförligt äfven lill sterbhus efter framdeles aflidande personer, domhafvanden ansåg beslutet icke vara stridande emot gällande lag, utan endast åsyfta att dermed uppfylla den domaren i 9 Kap. 2 § Ärfdabalken lemnade föreskrift; äfvensom att, enligt hans förmenande, tillämpning af 5 § i samma Kap. endast kunde ifrågakomma efter af alfvin - 112 gar väckt talan, helst endast deras rätt af stadgandet deri vore beroende, enär öfrige arfvingar skulle tillfalla hvad den försumlige förbrutit samt i annat fall domaren komma alt uppträda såsom åklagare och domare i en och samma sak; hvarförutan domhafvanden anhållit, att derest Kongl. HofRätten skulle finna oflanämnde beslut böra ogillas, påståendet om kungörande deraf i Häradets kyrkor måtte lemnäs utan afseende. Efter det
För att skaffa erkännande åt det nu uppgifna syftemålet, synes det som om förslaget i främsta rummet bort innefatta antagliga garantier derför, att dessa sti pendier icke komme att användas till förmån för andre, än dem, som efter fullbordad kurs lör den vanliga prestexamen, qvarstadnade i afsigt att öka sina insigter och att fit dem bereda en fastare grund; men till sådana garantier finnes icke ett spår i motionärens förslag, och icke eller Utskottet har, med afseende härå, haft ett enda vilkor eller förbehåll att tillägga dess tillstyrkan af förslaget. I saknad af sådana förbehåll måste anslaget leda härtill, att fordringarne för dimissions-examen för prestkandidaterne komma att i allmänhet höjas, så att de motsvara de ökade anspråken på kunskaper och insigter, hvartill stipendierna mäste anses berättiga; men deraf föl - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 139. (Fortsättning.) 67 jer åter att ökad svårighet för inträde i det andliga Ståndet möter äfven dem, som icke komma i åtnjutande af stipendierna, oell prestbristen skall sålunda ökas i stället att minskas. Om deremot stipendierna gifvas, utan att de vanliga profven förut äro aflagda, och jemväl utan att fordringarne i dimissions-examen i allmänhet höjas, skola de komma att för mången utgöra en stark frestelse att egna sig åt ett lefnadsyrke, hvartill dock fordras en kallelse af helt annan beskaffenhet, än den, som finnes i lättad utväg att åtkomma erforderligt underhåll intill dess anspråket på detta kan grundas på kyrkans tjenst. Men utom den brist, som sålunda utan tvifvel förefinnes i Utskottets förslag, framkallar detta i sinom tid en lika omvårdnad från Statens sida för dem, som vid universiteterna begagna undervisningen för inträde i Statens tjenst, och det skall lätteligen leda dertill, att Staten slutligen anses skyldig att underhålla icke allenast lärarne, utan ock lärjungarne vid universiteterna.
Uppbörden verkställes en gång om året eller vid samma tillfälle, som den öfriga kronouppbörden, hvarvid den belöpande fourage-passevolance-afgiften för sednare hälften af det sistförflutna och förra hälften af det pågående året erlägges. De af Kronofogdarne i Landtränterierne levererade afgifterne insändas derefter (ill Kongl. Stats-kontoret, som utassignerar medlen till Kongl. Krigs-kollegium. Som Utskottet funnit det af Kongl. Majit föreslagna föiändrade uppbördssätt medföra en betydlig lindring uti det, med ifrågavarande afgifts debiterande och redovisande nu förenade, besvär, och förändringen kan till vägabringas utan någon förlust för Stats-verket, eller olägenhet för de skattskyldige, har Utskottet ansett sig böra i hufvudsaken tillstyrka bilall till hvad Kongl. Majit i berörde hänseende föreslagit;, dock finner Utskottet, att åtskilliga olägenheter för de rustande skulle kunna uppkomma, i händelse den kontanta ersättningen för rusthålls-innehafvarnes årliga bidrag komme att utgå med ett, för fem år i sender efter medium af de tio nästföregående årens markegång bestämdt pris, helst, om under en längre följd af år fourage-priserne varit mycket höga, den, efter dessa års medélpris, beräknade högre afgift likväl skulle komma att, tili de skattskyldiges obilliga betungande, under påföljande fem år oförändradt fortfara, fastän priserne under sistnämnde tid betydligt och måhända till hälften nedgått, samt sålunda den minskning i afgiftsbeloppet, hvilken borde blifva en följd af fourage-prisernes fallande, icke komma den til! godo, som blott på kortare tid innehaft ett, ifrågavarande afgift underkastadt, hemman, men, vid de fem årens förlopp, detsamma afträde, hvaremot, om afgiflen för hvarje år uträknades efter föregående 10 års medium, densamma alltid mera närmade sig fourage-persedlarnes gångbara pris och blefve mer jemnt och lika fördelad på hvarje år, så att omvexlingarne uti dess belopp voro föga kännbara.
Sådana förslag kunna icke från StatsUtsk. återkomma på flere veckor. R. o. Ad. torde minnas, alt i sista plenum remitterades till StatsUtsk. K. M:s nåd. propos. om förenkling af upbördsoch skatteväsendet. Pröfningen och afgörandet af denria fråga torde fordra några månaders tid. Detta förslag till inkomsternas beräkning skulle således icke kunna första gången föreläggas Ständerna förr än efter några månader, då den fråga, som nyss omnämdes, hade blifvit af Ständerna afgjord. Jag tror icke att ett sådant dröjsmål kan öfverensstämma med Ständernas önskningar, ej heller med våra grundlagar, som ålägga StatsUtsk. att inkomma med upgift på Statsverkets inkomster inom egenteligen de 4 månader, som Ständerna hafva rättighet att vara tillsammans utan att befara, att af K. M. blifva åtskiljda. Jag anhåller således att R. o. Ad. måtte bifalla den nu uplästa delen af utlåt. Frih. Raab: Det lmfvudsakligaste skälet, hvarföre Frih. Palmstjerna tillstyrkt bifall å detta Utsk:s förslag, är det, alt om, såsom jag yrkade, återremiss skulle äga rum, och inkomstsummorna icke förr bestämmas, än åtskilliga i detta ämne väckte frågor blifvit afgjorde, så skulle man derigenom befara, att riksdagen skulle komma alt fortfara flere månader längre än eljest. Jag tviflar uppå att det kan blifva fallet, ty allt hvad som återstode för Ständerna alt afgöra, skulle vara att fylla statsbristsumman, och vore alla andra ärenden afgjorda vid riksdagen, så kan man icke tänka sig möjligheten af, att detta ärende skulle ensamt förlänga riksdagen ända till flere månader. Frih. Palmstjerna har velat bevisa att den skilnad, som skulle upstå emellan beloppet, hvartill räntorna skulle tillökas i händelse de indragas till Statsverket, eller om såsom nu de fortfarande utgå till löntagarne, icke skulle blifva betydlig, men det synes mig, som hade han sjelf anvisat på goda skäl emot sitt eget påstående, då han anvisat på de siffror, som StatsUtsk. i sitt eget betänk, upgifvit, och dessa siffror har jag tagit mig friheten anföra.
Underlåta Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret att vid det tillfälle, då, enligt Regeringeus-Formens 50 5.» Konungen, i samråd med deni och Fullmägtige i Banken, annan Riksdags-ort än hufvudstaden utsätter, noga iagltaga och tillstyrka, hvad de för det allmänna finna mest lämpligt och nyttigt; skalidet hero på Rikets sammankommande Ständer att pröfva, huruvida Fullmägtige, en eller flere, gjort sig oför lien te af Rikets Ständers vidare förtroende elier 0111 de böra under ransakning till laga ansvar ställas. 2 §‘ . 1 Mom. Utbetala Fullmägtige den i 63 §. af Regerings-Formen omnämnde mindre summa, eller någon del deraf, innan Konungen för dem förklarat, att Han de äskade medlen oundvikligen har af nöden, antingen till Ri kets försvar eller till andia högst vigliga och angelägna ändamål, samt innan Fullmägtige derjemte undfått del af hela Stats-Rådets deröfver inhemtade tankar; vare den eller de, som till beslutet bidragit, förlustige så väl Rikets Ständes sorn annat allmänt medborgerligt förtroende. 2 Mom. Brytes Rikets Ständers förseglade anordning på den i 63 §. af Regerings-Formen sist omnämnda penninge-summa, hvilken Konungen, sedan Han Stats-Rådet in pleno hört, eger vid infallande krig alt lyfta, eller utbetala Fullmägtige densamma, innan Riksdagskallelsen blifvit i hufvudstadens kyrkor vederbörligen kungjord; vare lag samma: och skola derjemte den eller de brottslige straffas med fängelse å fästning i två år, dock utan arbete, samt, med hvad de ega och framdeles älfva och förvärfva, ansvara för de medel, som genom deras förvållande blifvit utlemnade; är sådan Fullmägtig embelseller tjensteman, skall han jemväl skiljas från embetet eller tjensten, utan att den eller annan publik befattning kunna återfå. 3 §• 1 Morn.
Nu deremot, då det är fråga om, alt låta gesällerna få representationsrätt, inora det egna yrkets angelägenheter, då sätter man sig deremot. Ar det sammanhang i ett sådant förfarande? Eller är det icke snarare afvoghet mot handtverkare och gesäller. I Preussen är, genom 5:te §:n i Förfaltmn af den 9 Febr. 1849 ett så kalladt Närings-Råd uprättadt, der icke allenast handtverksmästare och fabriksidkare, utan äfven gesäller och fabriksarbetare hafva inträde. Dessa Närings-Råd skola utgöras af ett lika antal arbetsgifvare å den ena och arbetstagare å den andra sidan. I näringsdomstolarne skola deremot vara flere ledamöter af arbelsgifvare och färre af arbetstagare, nemi. 7 af de förre och 6 af de sednare." Men i bägge hänseenden har man der varit ense orny att icke blott mästare utan äfven gesäller skulle hafva rösträtt. Detta anser jag för ruin del vara riktigt, och beklagar det sätt, hvarpå Utsk. behandlat denna fråga. Svårligen torde man kunna finna något annai skäl dertill, än ett slags föresalls alt, i allt, ogilla hvad i delta fall föreslagits. Frih. Rehbinder: Jag har aldrig varit angripen af den reformfeber, hvarom Hr von Hartmansdorff talat, och har således icke handlat inkonseqvent då jag talat för det förslag Ulsk. här framställt. Jag kan för öfrigt icke finna, alt Utsk. lagt sig emot allt hvad motionären föreslagit. Utsk. har tvertom tillstyrkt åtskilligt, som inom detta Stånd Ihyvärr blifvit afslaget. Detta rår dock Den 27 September e. ni. 395 icke Utsk. för, som med stor majoritet antagit en del af motionärens förslag. På grund af de skäl Utsk. anfört, hvilka jag finnér alldeles tillfylleslgörande, tager jag mig friheten anhålla om bifall lill Utsk:s här gjorda hemställan. Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. Ulskis yttrande, ang:de ifrågavar:de §. § 32- * Gr. Lagerbjelke:
Folkföreställningen om häxor har sin rot i hedendomen och närmast i tron på de trolldomsöfvande qvinnor, som funnos hos de hedniska folken, ej blott hos romare och greker, utan äfven hos celter och germaner. Alla de bruk och sedvanor, man tillägger häxorna (såsom Blåkullafärderna, ätandet af hästkött m. m.), kunna förklaras ur gamla hedniska bruk. Då den för germanerna ursprungligen främmande föreställningen om djefvulen inträngde, sattes häxorna i samband med honom, och läran om ett köttsligt förhållande emellan honom och hvarje enskilt häxa blef nu utbildad. Detta skedde samtidigt med kätteriförföljelserna, hvilka från Frankrike och Italien under midten af 13:de århundradet infördes i Tyskland; den tidigare medeltiden kände trollkarlar och häxor endast i den mildare betydelsen af sagolika väsenden eller djefvulsbesatta, men icke i form af från Gud affallna ondtstiftande menniskor, hemfallna under lagens straff. Men med kätteriförföljelserna gingo hand i hand rykten om hemliga sammankomster och förbund med djefvulen, och genom förblandningen af kätteri och trolldom utbreddes nu den föreställningen, att hvarje häxa afsvurit Gud, var djefvulens älskarinna och som sådan skyldig till döden277. Redan i 15:de århundradet började dessa menskligheten så vanhedrande häxprocesser, ehuru de först i 16:de och 17:de togo rätt fart278. Redan under 16:de århundradet voro häxprocesser i gång i Sverige, och Westerås Ordinantia af 1544 föreskref, att ”löfjokarlar och käringar, hvar de finnas, skola uppbrännas,” och 1551 anklagades några qvinnor i Vester Dalarne för trolldom, då konungen befallte, att de skulle sändas ned till biskop Henrik i Westerås, som egde att efter omständigheterna med dem förfara279. Häxorna voro, enligt folktron, vanligen gifta qvinnor; de hade af djefvulen blifvit lockade att afsvärja Gud och endast lyda sin förförare samt utföra hans befallningar.
Att deraf många olägenheter uppstodo är klart, och det var dessa man sökte afhjelpa genom 1835 års författning. Vi hafva sett hvilka verkningar den medfört, och hvilka missnöjen i följd af densamma uppkommit. En af reservanterne har upplyst derom, att fråga varit väckt hos Konungen att framställa en propos. i ämnet till 11. St. Förslaget var sådant, sorn det nu af LagUtsk. blifvit framstäldl; men många betänkligheter visade sig. Om man alldeles upphäfde 1835 års författning, så återkom man till det förra tillståndet, alt sädane afhandlingar kunde vara hemliga, och icke vinna publicitet förr än i det ögonblick, då man ville göra dem gällande. Man uppställde deremot endast en edgång, som skulle atläggas af säljaren och köparen. Det torde kan hända vara mera sällan, som sjelfva afhandlingen är rent af fictiv; snarare torde förhållandet vara, att när en fordringsägare strängt ansätter sin gäldenär med lagsökning och hotar med utmätning, så begagnar den sednare sig af utvägen att, medelst försäljning till fordringsägaren af sin lösegendom, reda sig i sin svåra ställning, då han efter författningen sålunda kan lemna fordringsägaren säkerhet, och i sådant fall kan ju eden med godt samvete både af köparen och säljaren atläggas. Men äfven om afhandlingen vore blott och bart chimerisk, så skulle det vara ganska lätt att köparen lemnar sin löpande förskrifning på köpeskillingen, och i sådant fall kan han ju säga: Jag har lemnat en löpande förbindelse, och säljaren får penningar för densamma; jag har verkligen gifvit en valuta för det godset. På samma sätt säger säljaren, att jag bar fått valuta ; eden aflägges, och sedermera byter man ut köpeafhandlingen mot förskrifningen. Det synes således som edgången icke skulle komma att medföra den säkerhet, som man dermed afsett.
Herr Borgmästaren Kjellander instämde häruti och ansåg den i Stats-Rådets Protocoller åberopade 1685 års Förordning icke kunna tillämpas i mål, der Allmänna Lagen, 16 Cap. J. B:n, och Boställs-Författningarne Liro tydelige och bestämde; äfvensom Herr Borgmästaren för sin del fann det vidtagne beslutet innefatta en lagförändring, stridande emot Grundlagen äfven i det afseende, att Högsta Domstolens utlåtande icke blifvit infordradt. Lades på bordet, och skulle de åberopade Författningarne reqvireras. Herr Baron Cederström, Jacob, yttrade: Vid de på bordet hvilande Protocoll rörande Östersjö-Compagniet anbåller jag att få underställa Högloft. Utskottets Ledamöters granskning följande anmärkningar: 7 § af Privilegierna för Compagniet, innehållande försäkran om full neutralitet för Compagniet m. m., anser jag icke allenast vara ett Monopolium, utan äfven ett för landet högst vådligt. Är det väl tillständigt att lemna en Corporation rättighet att under krigstid underhålla communication med fienden och till honom öfverföra pengar, vapen, ammunition och proviant m. m.? Denna § lemnar Compagniet dertill laglig rättighet. Jag känner icke, hvad Allmänna Lagen ålägger för straff för dem, som föra vapen och ammunition till fienden, men en sak hvarföre den ena Medborgaren straffas bör icke kunna vara den andra lagligen tillåten, och der en sådan tillåtelse verkeligen äger rum, är den enligt min tanka ett det mest orättvisa Monopolium. Om 8 § äfvenledes kan anses innehålla ett Monopolium, lemnar jag till de af Utskottets Herrar Ledamöters bedömande, som äga mera lagkunskap än jag. 10 § anser jag icke allenast innehålla en monopolisk rättighet för Compagniet, utan äfven kränkande Bilaga J till Mern.
Den boställsinnehafvare, som afträder boställe innan de sålunda bestämda åren tilländagått, njuter ( mån af de återstående årens antal af efterträdaren ersättning för sitt förskott. Vid skeende afoch tillträdes-syn skall likväl afräknas hvad afträdare i honom åliggande skyldigheter i afseende å boställets lagliga byggnad och häfd kan hafva brustit, hvarom liqvid emellan afoch tillträdare bör upprättas och i syne-instrumentet intagas. Utskottet, som anser de, på sätt ofvan förmäles, i Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 2 September 1859 anförda skäl emot fastställande af den ifrågavarande ersättningsskyldigheten för grunddikning ega full giltighet, vill endast tillägga, att, då den ersättningsskyldighet, som på grund af ofvan anförda och andra författningar kan drabba en tillträdare af boställe, kan blifva ganska dryg, Utskottet finnér betänkligt att genom en lagbestämmelse i den af Kyrkoherden Simonsson föreslagna syftning öka berörda ersättningsskyldighet och derigenom möjligen afskräcka lämpliga personer från sökande af vissa med boställen försedda tjenster; hemställande Utskottet alltså, att Kyrkoherden Simonssons motion icke mätte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Och enär, beträffande Kyrkoherden Otterströms förslag, Kongl. Maj:ts förnyade Militieboställs-ordning den 23 Januari 1836 i 43 § stadgar, att frihetsår må medgifvas boställsinnehafvare för betydligare odling å militieboställe, samt, enligt hvad Utskottet inhemtat, de på Kongl. Maj:ts nådiga befallning upprättade förslag till civila och ecklesiastika boställsordningar innehålla föreskrifter om godtgörelsc för större odlingsföretag å sådana boställen, tillstyrker Utskottet vördsamt, att icke heller Kyrkoherden Otterströms förevarande förslag måtte föranleda någon Rikets Ständers åtgärd. Stockholm den 12 Februari 1866.