Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen ledamöterna äro flera eller färre, så står hvar och en af dem i full ansvarighet för det beslut, hvari han deltager; och en sådan ansvarighet hos flera är större, än hos fa. Derföre kan Utskottet icke biträda någon mening, som går derpå ut, att Hofrätt skall anses domför med tre, ehvad de skulle vara ense eller ej. Att i denna fråga finna det absolut rätta, tilltror sig Utskottet emedlertid icke. Utskottet förmodar dock att giltiga skäl tala för Utskottets åsigt att i den högre rätten höra flera döma än i den lägre, hvilket ingalunda kan vara ett föremål för ”lycket”. Men ehuru Utskottet således vidhåller sin i betänkandet uttalade åsigt, synes det likväl Utskottet, som skulle enligt hvad en del talare anmärkt, den i Utskottets förslag uppställda skillnad emellan mål som gå å lif och ära samt andra kunna utgå. Att Utskottet bibehöll denna i gällande lag uppdragna skillnad föranleddes deraf att den jemväl var bibehållen i Kongl. Maj:ts nådiga förslag. Den sammanhänger med det af 1734 års lagstiftare antagna system; och det syntes, som om Regeringsmakten ville i denna del lemna systemet olorändradt. Då likväl alla lifsaker skola Kongl. Maj:t underställas och bedömandet af mål, som röra äran, ej fördra mångsidigare granskning än andra mål i allmänhet, torde skillnaden utan fara kunna borttagas; och derigenom skulle ett antagande af Utskottets förslag i öfrigt än mera underlätta Ilofrätternas fördelning på flera divisioner, utan tillökning af ledamöter i andra Hofrätten, än i den Skånska, hvilken tillökning emedlertid erfordrades, så vida denna domstol skall arbeta på två afdelningar, antingen Kongl. Maj:t eller Utskottets förslag upphöjes till lag.
Skulle, det jag icke vågar förklara, då jag icke vet, huruvida Ståndens meningar ära sådana, att de icke kunna sammanjemnkas, det icke ligga i Gonstit,Utsk:s grundlagsenliga magt att samman jemnka dem, så återstår ingen annan utväg, än att öfverlemna afgörandet till förstärkt Constit.Utsk. Jag liar mycket väl förstått, att det varit talarens syftning att förekomma detta hazardspel; men jag tviflan, att det kan förekommas på den väg han gått, såvida icke besluten äro sådana, att de kunna sammanjemnkas, i hvilket fall hans begäran likväl är öfverflödig. Frih. Cederström: Frih. Ehrenborgh har ganska riktigt anfört, att om sammanjemnkningar och beslut kunna grundlagsenlig! ske, så ske de; och att således motionen är öfverflödig. Men i afseende på de beslut, R. o. Ad. i dessa ämnen fattat, förekomma åtskilliga §§, deruti ingen ändring blifvit gjord. Vid dessa äger Constit.Utsk. icke att ändra ett ord, icke ett conima, utan de skola oförändrade hvila till nästa riksdag. Hafva åter vid dessa §§, som af R. o. Ad. blifvit lemnade oanmärkta, andra Stånd gjort anmärkningar, som förklarats för gemensamma tankar, och följaktligen till Constit Utsk. blifvit öfverlemnade, då tillhör det förstärkt Constit.Utsk. att genom votering afgöra, huruvida de af R. o. Ad. oanmärkta förslagen eller de af öfriga Stånden antagna förslagen skola blifva hvilande. I alla händelser blir således den af Hr v. Troil framställda mening icke antaglig. Gr. Horn: Jag kan icke föreställa mig samma mening med grundlagens stadgande som Frih. Cederström, ty det skulle vara att försvåra en lagstiftning, eller att göra den till ett oting.
Utskotten anse sig icke heller bora understödja livad Riksdagsmannen Johannes Svensson hemställt, om ovillkorlig rättighet för Krono-Betjeningen att med fängsel belägga sådane brottslingar, som af dem å Lands byggden gripas, och under fjerdingsmans bevakning införas till Allmänna häckten enär på Krono Betjeningens urskilning i hvarje särskildt fall måste bero, att, efter de i gällande författningar lagde grunder tillse huru vida den häcktades brott och allmänna tryggheten påkalla ett sådant säkerhets mått Den af Riksdags Fullmägtigen Petter Pehrsson från Calmare Län föreslagne anstalt, ad särskildte häckten måtte inrättas vid sådane Gästgifvare-gårdar, der Fångar under transporten ofta sammanträffa och behöfva nattläger, finna Utskotten, vid betracktande, dels af de ökade, redan nog öfverklagade kostnader ivid Fångföringen, som derigenom skulle förordsakas, dels deraf att Fångarnes nattläger äro, så vidt möjligt bestämda på sådane ställen der häckten finnas, sig icke heller kunna med något förord understödja; — Och beträffande slutligen den väckta, motionen, att, i likhet med hvad i afseende på j6s> Stats,Utskottets Betänkanden. Gästgifvare skjuts är stadgadt, endast en Fånge borde få foras efter en häst samt 3 på t vänne hästar, så, enär härvid förekommer, att Fån* gar sällan, såsom vid vanlig Gästgifvare skjuts inträffar, medföra några saker eller varor, sorn jemte personerne tynga hästarne, syntes Utskotten, det nu gällande stadgandet, enligt hvilket tvänne Fångar få färdas efter en och fern efter två hästar icke skäligen kunna, såsctm alt förmycket betungande öfverklagas, och anse derföre någon förändring deruti så mycket mindre lämplig! som antalet af de till Fångfqrssling nödige hästar, derigenom skulle ökas, skjutsningen i och för berörde forssling oftare påkomma och. kostnaden i samma män blifva större. Till Riksens Högloft, Ständers eget bepröf' vande öfverlemnas detta allt vördsamligen.
Pehrsson uti ofvanberörde framställningar blifvit yrkadt derom, att fjerdingsmansbestvret måtte af all slags jord utan undantag utgöras, så och då, efter hvad Utskottet inhemtal, Kongl, kungörelsen den 13 Februari 1830, hvarigenom förordnats, att frälsehemman skola lika med kronooch kronoskattehemman i utöfningen af fjerdingsmansbefattningen deltaga, från en sådan skyldighet undantager säterier, rå och förs - samt insockne-frälsehemman såvida dessa sistnämnde icke, efter hvad dittills varit föreskrifvet, haft ett sådant bestyr sig ålagdt; men, till följd af den egare af viss slags jord sålunda förunnade befrielse, det inträffat, dels att, inom socknar, hvilka endast utgöras af insockne-frälsehemman, fjerdingsman icke kunnat inom socknen utses, hvadan denna tjenst måst genom person från annan socken bestridas, hvilket föranledt flere olägenheter, dels och att, uti socknar, der större delen af hemman äro af sistomförmälda jordnatur, de öfrige hemroansinnehafvarne alltför ofta med fjerdingsmansbestyret betungas, finner, vid sådant förhållande, och enär, efter Utskottets tanka, det är med billighet öfverensstämmande, att, med undantag af boställen, hvilkas innehafvare, till följd af den tjenst de bekläda och hvarmed utöfvande af fjerdingsmanskallet icke lärer kunna förenas, härifrån torde böra befrias, ifrågavarande befattning, af hvars tillvaro och behöriga handhafvande samtlige jordegare och hemmansinnehafvare hemta fördel, lika drabbar all slags jord, Utskottet sig, på grund häraf, böra vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att uti underdånighet hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes genom i nåder utfärdad författning stadga, att säterier, rå- och rörs - Ailm. Besv.~ och Ehon.-Viskottets Betänkande, N:o 69. 5 samt insockne-frälsehemmau förpligtas att i utöfningen af fjerdingsmans-befattningen hädanefter deltaga.
Sedan iS32 års slut, då Berättelse härom afgafs, till den 1 Augusti 1838, hafva 20 Elever derstädes blifvit undervisade, af hvilka i3 utgått, de fleste för att förvalta enskildes skogar. Institutet har ett anslag af skogsmedlen, stort 3,5oo R:dr, hvaraf Directeuren och tvenne Lärare lönas, sex Elever åtnjuta Stipendier af 175 R:dr om året, och en Vaktmästare, som tillika vårdar planteringarne, uppbär i5o R:dr i lön, samt det öfriga användes till ved, ljus, inventarier, reparationer, böckers köp, m. m. Undervisning meddelas i Arithmetik, med Logarithmers begagnande, Geometrie med nivellering, Kartritning, Stereometrie, Skogsbotanik, Skoghushållning, Zoologie (Svensk,) Jagtkuriskaper, Skogsoch Jagt-Ordningarne, Bokföring och Mi~ neralogie.. Lärotiden är högst 2 1/2 år för hela cursens genomgående. Institutet har tillförene äfven haft en Chef; men den 25 Maj 1838 har Eders Kongl. Maj:t förordnat Directeuren att tillika förrätta ChefsLjensten, och att förena Slyrelsen af Ekplanteringarne med Styrelsen af Institutet e) Ke t erin a i reIn rut t ningen, hvilken, sedan sista Femårs-Berättelsen i underdånighet lemnades, sökt att, på sätt det gällande Reglementet föreskrifver, närma sig sin bestämmelse, med samma fond, lika stor lärarepersonal och, per medium, lika antal Elever, som under den i nämnde Berättelse omfattade tid. Af Eleverne hafva 22 tagit Djurläkareoch 10 Hofslagare-examenNorrige har, såsom vanligt, hilskickat Elever i Djurläkare-kunskapen; och ålskillige personer ifrån Finland hafva jemväl åtnjutit undervisning vid denna bildnings-anstalt.
Det är denna grundsats och detta förfaringssätt, som jag ansett så litet böra öfvergifvas, att jag fastmer anser högst önskligt och för kyrkans väl befrämjande, om så kunde ske, att hvarje vid akademi och vid elementarläroverk anställd lärare i theologi ej blott vore genom lag förbunden att öfva presterlig verksamhet, utan äfven hade en församling sig anvisad, der honom tillhörde att i allt, hvad själavården rörer, deltaga. Att beröfva biskopar och theologie professorer deras prebendepastorater löper så emot Kongl. Plakatet den 16 Oktober 1723, att i afseende derpå ingen annan åtgärd kan vidtagas än den, hvarom 114 § Regeringsformen i dess än varande och äfven snart blifvande lydelse lemnar föreskrift.» Af Kyrkoherden Ekelundh, Doktor Moberger samt Kontraktsprosten Lundberg. Bih. till R. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Dec. 1865, kl. 5 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om kronofogdetjensternas indragning. Ola Bosson Olsson från Christianstads län har uti en inom Hedervärda BondeStåndet väckt motion («A? 338), uti hvilken Per Nilsson från samma län instämt, föreslagit, »att kronofogdetjensterna icke vidare måtte besättas, utan vid blifvande ledigheter indragas, och, i den mån göromålen öfverflyttas på länsman och häradsskrifvare, dessa tillförbindas att ställa hvardera sådan uppbördsborgen, som kronofogdarne; hvaraf bör följa, att, i mån af göromålens större och vigtigare beskaffenhet, lönerna, af den gjorda besparingen, för länsmän och häradsskrifvare förbättras.»
Just de skäl, som Hr Cederschjöld anfört, då han sista gången yttrade sig, göra, att jag för min del mäste afstyrka antagandet af ifrågavar. förändring. Hr Cederschjöld återkallade i minnet de tilldragelser ur våra häfder, då olika begrepp om hvad som uppenbarligen var rikets sannskyldiga nytta föranledde, att man först dömde meuniskor af med deras liufvuden, och sedermera återkallade domarne, ehuru man icke åter påsatte de afhuggna hufvudena. Hr Cederschjöld tilläde, att Statsrådets ledamöter likväl måste finna sig vid tillämpningen af dessa olika begrepp om hvad som vore rikets sannskyldiga nytta. Delta måste dock medgifvas vara en något hård fordran. Jag befarar visserligen icke, att numera hädanefter några hufvuden komma att springa, men i alla fall tror jag ej vara rättvist, alt Statsrådets ledamöter måste finna sig vid de domar, som blifva afkunnade af ögonblickets olika begrepp om hvad som är rikets sannskyldiga nytta; ännu mindre tror jag detta vara öfverensstämmande med Sveriges verkligen sannskyldiga nytta. Vår historia visar, från den Hr af Ce - Den 4 September e. m. 191 derschjöld omnämnde epok, huru lätt äfven de mest redliga män, i ifvern och ögonblickets ingifvelse, kunna irra sig, och jag är öfvertygad, att då 1765 års Ständer upphäfde 1756 års blodsdomar, ingen hellre skulle önskat, att de kunnat äfven återgifva de förlorade lifven, än de många verkligt ädla och fosterländska män, som, i missledd ifver för hvad de du. trott vara fäderneslandets sannskyldiga nytta, verksamt bidragit till 1756 års förföljelser. Hr von Troil: Man har talat om mycket saker; discussionen har höjt sig till det tragiska och högtidliga; man har talat om afslagna liufvuden, om svårigheten att återställa dem, och om nödvändigheten att finna sig i förlusten. Jag lemnar derhän värdet af allt detta, men ber om ursäkt, att jag vågar påstå, att det icke det ringaste hörer till saken.
Föredrogos å nyo och lades till liandlingarne Statsoch Panco-Utskottens Utlåtandet N o 50 , öfver anmärkningar hos HÖgvördige Preste-Ståndet vid Utskottens utaf 3;ne Piks-Stånd bifalltta Betänkande, N:o PiOt.-Utdrag den 22 Februarii 1850. 221 6, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om rättighet för Sparbankerne i Riket alf, emot ränta, i Banco-Disconten insätta en del af deras fond, för att, i mon af behofvet, kunna derifrån uttagas m.rri., jemte enskilda motioner i sammanhang dermed, och samma Utskotts Memorial , N:o 52, i anledning af de hos Borgare-Ståndet och. Bonde-Ståndet, i serskilda frågor framställda anmärkningar vid de af Utskotten, under N-ris 34, 36, 37, 40 och 41 afgifna Utlåtanden.
I sådant hänseende äro emellertid särskilda underdåniga framställningar af Rikets Ständer redan gjorda, nemligen dels vid 1817 och 1818 års riksmöte, dels ock sedermera genom underdånig skrifvelse den 19 Maj 1845, dervid Rikets Ständer åt Kongl. Maj:t öfverlemnat att, när tillfälle dertill kunde sig yppa, afträda meranämnde ö på de för Svenska Stats verket mest förmånliga vilkor, som stöde alt erhålla. — l)å likväl de häraf föranledda ministeriela underhandlingar icke haft åsyftad framgång, men utgifterna för kolonien på de sednare åren i betydlig mån tillvext, har, enligt hvad Utskottet inhemtat, frågan under år 1858 ånyo utgjort föremål för nådig pröfning, dervid Kongl. Majit anbefallt ytterligare åtgärders vidtagande lill vinnande af det utaf Rikets Ständer alsedda ändamål Någon framställning i ämnet från Rikets nu församlade Ständers sida synes derför icke erforderlig; och då kostnaderna för koloniens förvaltning under nästa statsreglerings-period sannolikt icke kunna inskränkas till lägre belopp än de under de sednare åren utgjort, får Utskottet hemställa, att med bifall till Kongl. Majlis nådiga framställning, Rikets Ständer mätte för ifrågavarande ändamål anvisa en summa af 54,000 R:dr, att under nästa statsreglerings-period med Jidei årligen från Riksgälds-kontoret utgå, under förbehåll af den framtida godtgörelse till nämnde Kontor, hvilken genom ökad afkastning af ön eller medelst dess afträdande kan beredas. 15:o
Den af Urstotter lämnade underrättelse, att emellan z och 400,000 personer funnits i tabell, »verket mer inom stattstyldiges alder än manialsftrifningarne innehålla, anser jag fullkomligen bewisa nödwändigheten af en förändrad och förbättrad stadga i denna sä ganffa wigtiga sak, och nytjar jag detta tillfälle nämna, akt oaktadt den mäst waksamma eftersyn, har jag sjelf wid en taxering, där jag a Landshöfdingens wägnar > war närwarands funnit en mängd sädane fel kill den grad, att L en enda soken sgknades 222 personer mL mantalslängden af beni soknen wid sin beredning, som stattstyldige antecknat och' i denna egenstap äfwen af taxerings commiteen upfördes. Antingen det vnstade arfwodet till kjellstens bättre och noggrannare bestridande lemnäs af Starswerket eller bewillningsmedlen, anser jag werkeligen likgiltigr, meu dä dä ett annat förstag fiulle förorsaka en Lkerremifi och bewillningen i synnerhet ökas härigenom, wägarjag liilstvrka fullkomlmt bifall ä Utstötte s betan ande. Grefwe käamilton, k^xcl, conformerade sig med Grettve Olla Oarclic. friherre ak bkakaukon, ^nsters. När man ä ena sidan täger för afgjordt, akk controll pä mantalsfirifningen ar aldeles nödwändig, hwilker erfarenheten hittils nogsamt bestyrker, och ä den andra af upgisterne i tabellwerket erfår att emelian z och 400, O-os personer i landet finnas som lill mantalsstrift ning icke warit uptagne, lärer Högloft. Rsoderfiapet och Adeln inse angelägenheten att bifalla ('.kats, Utstattels utlåtande öfwer delta ämne. Bewillnings
På samma grundsats är äfven den Svenska telegraftaxan bygd, ehuru denna i tillämpningen afviker från nyssnämnda länders taxor, till fördel för korrespondenlerne, sålunda alt Svenska telegraftaxan, i fråga om portobeloppet, förhåller sig till den allmännast i Europa antagna, som 1 till 2§ på de kortare och som 5 till 11 på de längre afstånden. Med den ytterst låga telegraftaxa, som, enligt hvad visadt är, i Sverige är antagen och de egna förhållanden, som med hänseende till de långa afstånden och lini ernas ringa utgrening härstädes eger rum, skulle ett lika medelporto icke kunna införas, utan att nu gällande porto-afgilt förhöjdes från 1 till 3, en förhöjning, som med skäl skulle klandras af hvar och en, sorn deraf drabbades. Detta medelporto skulle egentligen komma stationerna norr om Opsala till godo, synnerligast de från Piteå till Haparanda, och på samma gång, till förlust för telegrafverket, blifva en vinst för den Finska telegraf-korrespondens, som efter fullbordandet af den beslutade telegraf-lin ien mellan Helsingfors och Torneå, »tvifvelaktigt kommer alt gå öfver Haparanda och Helsingborg till utlandet, emedan denna väg, äfven med nuvarande afgifter, är vida mindre kostsam, än den öfver Petersburg och Berlin. Den med ett medelporlo åsyftade fördelen att på förhand känna beloppet af pörto-afgiften är dessutom mera skenbar än verklig. En telegraf-skrifvelse kan ej aflernnas på samma sätt, sorn ett med frimärke försedt bref, hvilket inkastas i närmast tillgängliga breflåda.
som, jemlikt §§ 6 och 7 mom. 2, är bevillning underkastad; 5:o af vederbörande tullkammare: uppgift angående värdet af hvarje handlandes export och import; 6:o af städernas Manufaktur-stämpelkontor eller Magistrater: angående beloppet af hvarje fabrikseller närings-idkares afslämplade tillverkningar. § 26. De i nästofvanstående § föreskrifna uppgifter böra, der sådant utan synnerlig svårighet sig göra later, upprättas församlingseller socknevis; och inom olika län eller i särskilda städer belägna egendomar få lika litet, som de i särskilda län eller städer bosatte lönoch pensionstagare å en och samma uppgift sammanföras. O mförmiilda uppgifter skola inom stadgad tid antingen tillsändas Konungens Befallningshafvande i länet eller omedelbart tillställas i stad Magistraten och på landet vederbörande Kronofogde. § 27.
Domsaga bor, Förmynderska pet ej får tillträdas, innan förordnad det blifvit kungjordt den Rätt, hvarunder han lyder och i dess Protocoll tecknadt, vid verkställigheten icke allenast kan förorsaka den omyndige stor skada, utan ock på flera sätt illuderas; att detta Lagstadgande tyckes förutsatta, att man i allmänhet vore angelägen att emottaga Förmynderskap för att få lyfta omyndiges medel; men då förhållandet just år tvertom och Dojnstolarne ofta nödgas ålägga både skylda, och, dä de ej finnes, oskylde personer Förmynderskap, och dessa således, kanske med uppsåt att Förmynderskapet undvika, kunna uraktlåta att om Förmynderskapet kungöra den Domstol, derunder de lyda, så blifva de omyndiges medel under tiden ofruktbare liggande och ingen finnes, sorn kan dem emottaga, och som för deras säkerhet under tiden vakar. Icke sällan kan det vara af största vigt, att omyndiges egendom genast bör af Förmyndare emottagas och vårdas, och på de stallen der blott ett eller två Ting ärligen hållas och således en längre tid åtgår, innan åtgärden kan en annan Domstol kungöras och i dess Protocoll antecknas, kan detta uppehåll för den omyndige föranleda den största skada och förlust; och ett annat förhållande kan äfven inträffa om någon person för att åtkomma omyndiges Lagutskottets BetHnkandett. 117 penningar och IteckningsLån tillika, låter på flere ställen sig mantalsskrifva och för Förmynderskapets emottagande uppgifver sig vara boende på ett ställe, der han ingen eller obetydlig fastighet eger, hvarigenom hans Förmyndare befattning blir okänd för den Domstol, der han eger den fastighet som han låter inteckna, och der han älven såsom mantalsskrifven eger rätt, att Förmyndarebevis utfå, samt på sådant sätt kan dölja sin Förmyndare befattning och bedraga Inteckningshafvareti. Med Herr Monthan hafva flere Vällofl.
Hede hade visst aldrig bedt så ödmjukt om något, som han nu bad den gamle blinde om att få låna hans fiol. Han stod hela tiden med mössan i hand, fastän karlen var stenblind. Gubben tycktes ej förstå hvad han önskade. Han vände sig till flickan, som ledde honom. Hede bugade sig för den fattiga tösen och upprepade sin begäran. Hon såg på honom, som den gör, hvilken måste ha ögon för två. Blickarna kommo så fasta ur de stora grå ögonen, att Hede tyckte sig känna hur de träffade, nu voro de vid halslinningen och sågo efter att han hade nystärkt krås, nu sågo de, att rocken var borstad, nu, att stöflarna voro blankade. Hede hade aldrig undergått en sådan granskning. Han såg tydligt, att de där ögonen skulle underkänna honom. Men det blef ej så. Flickan hade ett besynnerligt sätt att le. Hon hade ett så allvarligt ansikte, att man fick det intrycket, då hon smålog, att det var första och enda gången hon råkat se glad ut. Och nu kom ett af dessa sällsynta leenden glidande öfver hennes läppar. Hon tog fiolen från gubben och räckte den till Hede. – Nu skall det vara valsen ur Friskytten – sade hon. Det tycktes Hede egendomligt, att han skulle nödgas spela en vals just då, men det gjorde honom egentligen detsamma hvad han spelade, bara han fick en stråke i sin hand. Det var ingenting annat han behöfde. Fiolen började genast trösta honom. Den talade till honom med svaga, skrällande toner. – Jag är endast en fattigmansfiol– sade den – men sådan jag är, är jag till tröst och hjälp för en stackars blind. Jag är ljuset och färgen och klarheten i hans lif. Det är jag, som skall trösta honom öfver fattigdom och ålderdom och blindhet. Hede kände hur den förfärliga nedslagenhet, som pressat ned hans förhoppningar, började vika bort från honom. – Du är ung och stark – sade fiolen till honom. – Du kan kämpa och strida. Du kan hålla fast det, som vill undfly dig. Hvarför är du modlös och bedröfvad? Hede hade spelat med sänkta ögon, nu kastade han tillbaka hufvudet och såg på dem, som omgåfvo honom.
Så var det likväl; och i början, i detta det glada återseendets första ögonblick, märkte jag icke i hvilka små, trånga och låga kamrar, eller rättare sagdt, skrubbar, man införde mig; men när jag skulle gå ut för att betala min skjutsbonde, och då slog hufvudet emot, i den knappa tio qvarters höga dörren, då begrep jag att den var liten, och när jag åter inkom i rummen der ljus voro antända, så såg jag att de voro i den allra minsta skala tilltagna. Men der var icke desto mindre så fint, propert och comfortabelt som man kan vänta det i ett sådant boningshus, och en sådan vrå af verlden. Utom köket hade min vän och hans maka, som annars voro i ganska goda omständigheter, blott tvenne små kamrar, och som de äfven hade tvänne små barn, så var detta i knappaste laget. I den ena bodde frun, barnen och en piga, i den andra kammaren – Pastorn sjelf, och der skulle man dessutom äta och vistas. Icke dess mindre såg jag, under loppet af aftonen, huru man här inbar min kappsäck och mina öfriga effekter, hvilka just ej voro så få, ty i anseende till ännu ett annat uppdrag än det till Norige, måste jag i alla fall hafva hela min uniform med mig på resan. Jag våndades jemmerligen åt tanken på huru mycket omak jag gjorde mitt hederliga värdfolk, helst när jag – litet senare på aftonen – fick se huru man kom insläpandes med en stor säng, ställande den på den enda tomma plats som fanns i midten af rummet. Nu kunde jag icke längre tiga, utan började med dessa vanliga ursäkter för allt det besvär jag gjorde, och frågade, innerligen ledsen häröfver, om det icke fanns något annat rum, hurudant som helst, som jag kunde få bebo, – isynnerhet som min tid verkligen tillät mig att efterkomma mitt gästfria och goda värdfolks enträgna böner, att jag skulle tillbringa hela den kommande dagen hos dessa mina goda vänner.