Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till grundfond för uppförande af nya eller utvidgande af redan befintliga arbetshus inom länen 900,000: hvartill komme, för fullföljande af jernvägs-anläggningen emellan Stockholm och Götheborg, årligen 615,000 R:dr, som beräknas endast för åren 1856 och 1857 1,230,000: — och ansågs, att det belopp, bränvins-skatten under ifrågavarande Stats-regleringsperiod möjligen kunde inbringa utöfver nu föreslagna anvisningar och dem, hvilka Rikets Ständer ytterligare komme att besluta, borde till nästkommande Riksdag reserveras. 1 afseende å frågan om uppförande af arbetshus, hvarom här ofvan i 2:dra punkten förmäles. har Utskottet, genom remiss från samtlige Riks-Stånden, fått emottaga en under den 9 November nästlidne år till Rikets Ständer ailåten, i Usta samlingen och Usta afdelningen af Bihanget tili Riks-Sfåndens protokoll under N:o 30 intagen. Nådig Skrifvelse, hvaruti Kongl. Maj:t, på anförda skäl, föreslagit: l:o att i hvarje af Rikets län skulle, till emottagande af till tvångsarbete dömda försvarslösa qvinnor och mindre arbetsföra manspersoner, finnäs minst en arbets-anstalt, försedd med reglemente, som blifvit af Kongl. Maj:t gilladt, och förvaltad, under offentlig myndighets tillsyn, af en direktion, utvald af länets innevånare; och borde anstalten företrädesvis vara förlagd i närheten af länets residens-stad, samt jordbruk, så vidt tillgångar och lokal medgåfve, vara med densamma förenadt; 2:o att, derest i något län mera än en sådan arbéts-anstalt kunde tillvägabringas, en af dem borde inrättas uteslutande, för qvinnor, samt att i allt fall, Summa B:ko R:dr 1,818,000: Sluts-Ulskollels Utlåtande, N;o 279. 19 arbetshjon af olika kön hållas, så vidt möjligt vore, från hvarandra alldeles afskiljda; 3:o Att dessa föreskrifter mätte gälla äfven för Stockholms stad, dock med de förändringar, som af särskilda omständigheter kunde föranledas och Kongl.
Bet. I afseende å jordafsöndring: Af Heir Friherre Alströmer, J., Herr Thomée, Anders Eriksson och Anders Persson: ”att obegränsad frihet måtte medgifvas att från hemman på viss tid elier för alltid afsöndra huru stor eller liten jord-areal, som helst.” Af Nils Svensson, G. Bjerkander och Gustaf Glad: ”att det må tillåtas egare af hemman att på viss tid upplåta brukningsrätt till större eller mindre jordrymd åt andra personer.” Af Lekberg: ”att derest någon af sina föräldrar, i stället för arfslott, eller tjenstehjön af sin husbonde för trogen tjenst, på lifstid erhållit ett stycke jord, utan derå utsatt mantal, bör han eller hon dervid bibehållas.” Af P. Sahlström: ”att afsöndringar från hemman må ske till huru liten del som helst, dock endast på viss tid, högst 50 år, efter hvilken tid de böra emot skälig lösen återgå till hemmansdelen; att odalåker och äng icke få afsöndras; att vid öfverlåtelse till annor man,^lägenheten får bördas af skatte-egaren; och att årlig afgäld skall för afsöndrad lägenhet erläggas.” Af Mäns Persson: ”att egare af minst 1/8—dels mantal och derutöfver må berättigas att försälja åtminstone ett tunnland odelbar jord, vare sig helt eller i mindre delar till arf och eget.” Af Erik Ersson: ”att 2 kap. 5 § sista mom. i 1827 års
Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Sammansatta Stats-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekon.- Utsk:ts den 8:de dennes bordlagde Utlåt. N:o 21, i anledning af dels återremisi i vissa delar, dels RiksStåndens skiljaktiga beslut i andra delar af Utsk:ts Betänk. N:o T, innefattande yttrande ej mindre öfver K. M:ts Nåd. Propos. om förnyad författning rör.de utskrifningssiittet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet, än ock öfver enskilda motioner i samma ämne. Efter föredragning af BankoUtsk:ts den 8 dennes bordlagde Mern. N:o 33, i anledning af RiksStåndens skiljaktiga beslut i frågan om användande af uplupen, odisponerad bankovinst, blefvo de af Utsk:t föreslagne voter.-proposme godkände. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 1/2 5 e. m. In fidem, O. Brakel. Onsdagen den 15 Augusti 1860. Plenum kl. 10 f. m. Justerades 6 prol.-utdrag för d. 11 dennes samt pleni-prot. för d. 15 sisth Maj e. m. I4S Den 15 Augusti. Anmäldes och bortilades nedaiinämnde, från Utsk:n inlemnade Mern., Ut.låtm och Betänkm, nemi. från Konstitutionsutskottet: N:o 57, med förslag till ändring i 14 § 5 mom. Riksd.- Ordn., angide bruksegares representationsrätt; Nio 58, med förslag till ändring i 14 §, 4 och 5 mom. Riksd.- Ordn.; Nio 59, i ani edil. af RiksStms beslut, ronde Konst.Utskits uti Mein. N:o 51 framställda förslag till ändring i lista g:n 11 mom. och 4:de §:n 2 mom.
Gäldbunden mans borgenärers rätt att indrifva hans fordringar synes vara för mycket känd och utöfvad, att kunna sättas i fråga. Men om angående en viss fordran meningarne imellan borgenärerna skulle dela sig, och någre vilja indrifva den, men andre icke; skulle då de senare, i fall de utgjorde flertalet, äga eftergifva de förres rätt? — Till denna fråga får man anledning i utgången af den tvist, söm här nedan omförmäles. Gäldenären hade, före konkursens början, för 20,000 R:dr till viss man försålt sitt hela lösörebo, betydliga varulager, fordringar och fastigheter, emot förbindelse derjemte för köparen att utaf köpeskillingen godtgöra säljarens borgenärer, bland hvilka namngafs ett visst handelsbolag för domfäst fordran till utsatt belopp. Detta åtagande hade köparen icke fullgjordt, och blef derföre af handelsbolaget stämd, med påstående, att han mätte redogöra för alla de medel, han i och för uppgörandet af gäldenärens aflärer emottagit, samt i afräkning på bolagets fordran utgifva så stor del, som i jemförelse med de andra skulderna derå kunde belöpa. Sedan gäldenärens tillgångar blifvit till borgenärernes förnöjande afträdde, samt Käranderne förordnade till gode män i boet; afgjordes saken hos Häradsrätten den 27 Juni 1844, sålunda, att utredt vore, det Svaranden (köparen) åtagit sig redogöra för de belopp, hvilka i följd af uppgjordt köp imellan honom och gäldenären skulle anses såsom köpeskilling för ali den sistnämndes egendom; och emedan denne blifvit af vederbörlig domstol förklarad skyldig att till borgenärernes förnöjande afstå sin egendom, samt
Uri Riksdagsman!,a och Electors wal M ! ingen deltaga eilrr kill Eleclor wäljas, ssm icke är rj!l myndiga ar ko-auzen; icke elier den, fem Utom hwad äldcr» ^erräffär; sig bcfinnrr i något «f de fal! Hwilka ofwaufvre i denna §. upräknave äro. Personer af någon annan främmande lära, än den Reformerta, kunna ej wara Riksdagsman, mm walrärt nia ,äfwcn andre ChristnTrosförwanter ej sörrvägraö.j §. 22. ^ Fullmagterne döra för akt wara gällande, lyda salunda: "Dll den Lagtima sUettni^ Riksväg fou, ">«.»» skal! hällas och täger sin början den * — ">'e,Uiiniägt!gaS härmed, efter föregäsigit ordeutcligt "wal N. N, (för PresierEtändet ifrån N. N, stift) ''(för Borgare-Ständet ifrån N. N. Stad) (för "Bonde-Srandet boende och besutten ä Krono.-Krono"Skatte eller Frälse Skattehemman N. N. uti "N.
Troligtvis var han lika förtjent deraf, som mången annan. Af den sextioårige gifver oss Thorild, i sin ”Kritik öfver Kritiker”, denna bild: ”en glad anakreontisk gubbe, en patriark för det Lustiga, hvars hufvud nu är så vackert som en antik”. Om sanningen af det sista kan enhvar öfvertyga sig, som ser detta hufvud graveradt framför Stjernstolpes upplaga af hans skrifter. I företalet berättas der: ”Ännu” (1820) ”lefva flere af hans anhöriga och bekanta, hvilka enstämmigt intyga, att han äfven under sin sena ålderdom var liflig och glad, samt att han, i hvarje sällskapskrets der han visade sig, gaf ton åt ett fritt och okonstladt nöje”. Så fortfor han intill sitt yttersta. Sannolikt bestodo dock dessa kretsar mestadels af det bättre slags källarkunder, bland hvilka han sjelf var en; ehuru en af de både genialiskt och moraliskt ädlare. Den melankoli, som hos Bellman låg på väsendets botten, fanns ej i hans; derför ägde han, såsom umgängsvän, en jemnare munterhet. I sina ekonomiska omständigheter var han deremot fullkomligen Bellmans jemnlike. Sådant kunde dock föga bry en man, om hvars vanliga dagordning följande blifvit oss förtäljdt. Han började dagen (säges det) med, att ”på morgonqvisten” gå in till en på Kungsholmen boende Apothekare, ryktbar för sitt dråpliga bränvin och sin ofantliga karbunkelnäsa, som af Hallman förvärfvade honom namnet ”Nasenblom”. Hos honom togs morgonsupen; den befanns alltid lika profhaltig; hvadan ock skalden, till erkänsla, inrymde honom en plats, såsom Nasenblom, i sitt skådespel ”Finkel eller det Underjordiska Bränvins-Bränneriet”. Sedan fortsattes vandringen; och nu till stadens alla boklådor. Der efterfrågade han försäljningen af sina förlager. Fick han penningar, så bjöd han sina vänner till välfägnad; fick han inga, så bjöds han af dem.
Jag är viss om, att hvilken herre som uppträdt efter henne hade dragit det kortaste strået i bevisningen af billigheten att låta kvinnan i allt få samma politiska och sociala rättigheter som mannen. Många af högaristokratien börja nu uppträda som talarinnor och taga en framstående plats inom samhällslifvet genom sina talanger och reformatoriska sträfvanden — men jag tror, att lady Aberdeen är den mest kända och uppskattade. Hon äger äfven den stora förmånen af en makes stöd och hjälp, ty lord Aberdeen stod som den uppmärksammaste af hennes åhörare, nästan orolig att förlora ett ord af hennes tal, vid hvars slut han hade lofvat att äfven uppträda. Han steg också fram och s a d e: » Mina damer och få herrar! Efter det tal som här blifvit hållet tror jag 1 ären ense med mig om, att den fråga som ligger oss alla om hjärtat aldrig kunnat bättre tydliggöras, och jag finner allt ordande af mig öfverflödigt, hvarför jag ber att få instämma i allt hvad lady Aberdeen har sagt. » Kan man vara artigare som politicus och man? E. Glömmen ej JB — y. lduns skollofskoloni! De minsta bidrag mottagas tacksamt. Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att densamma är af sedd för » lduns skollofskoloni ». Alla inflytande medel redovisas i Idun. 1894 Viviers &amp; C:o. För Idun af Ina Stockenstrand. on är förtjusande, lilla fru Viviers, där hon trippar fram pä rue de Kivolis asfalt, klädd i blå, blommig klädning och jaquette i samma mönster som dem W a t t e a u s vackra damer b ä r a; det är en smakfull dräkt, som ej kostat många francs. H a t t e n är en liten näpen löjlighet, bestående af en handsbredd broderad tyll, några bandöglor och en nickande kolibri af guldpärlor. I handen bär hon en korg af flätad halm i form af en arbetsväska, ett blekgult sidenband tjänstgör som grepe. D e n ser elegant u t, och ingen anar hvartill den användes.
VILLKOR. återfinnas här bredvid, tecknade af en hans dotter. Ödman bidrog till de nio signaturernas ANTALET AP DE skönlitterära för» Sånger och berättelser » med en humoresk eningar, som under de senaste de» Min första kondition » af Pelle, hvilken hucennierna bildats af studenter vid moresk numera åtminstone torde allmänt vår nordsvenska högskola, är sanräknas till det yppersta, Ödman någonsin nolikt mycket, mycket stort. Åtminstone skrifvit. Denna i sitt slag verkligt klasunder min Upsalatid, hvilken inföll i slutet siska skildring af en nyblifven gymnasists af 1870- och början af 1880-talet, existerade vedervärdigheter, då han skall under somen hel del sådana där föreningar, hvilkas marferierna på ett bruk borta i Värmland medlemmar en eller annan gång i månaden fungera som informator för ett par själfssamlades vid ett glas punsch och en cigarr våldiga scholares ifrån Karlstad, råkade för a t t roa hvarandra med de senaste alemellertid vid sitt första framträdande a t t stren af sitt författareskap och för öfrigt från visst håll blifva föremål för en lika samspråka i frågor af estetiskt intresse. orättvis som nedgörande kritik._ Detta var Själf var jag för min ringa del med i en mer än den ytterst finkänslige Ödman; kundylik förening. Gladt och trefligt hade vi, de tåla, och hela tio år dröjde det, innan och på sämre nöjen kunde man sannerligen han ånyo vågade uppträda inför en större offra en ledig kväll, m n de impulser, som allmänhet. Denna gång skedde det i » Gö- där gåfvos, blefvo dock icke af någon större teborgs-Postens » spalter, där han skref n å g betydelse för vår litteratur. Om jag undanra med mycket bifall mottagna reseskildrintar två, en, hvilken gjort sig känd både så- gar från Frankrike.
Om jag tillägger, alt kusten är ulan telegrapher, att intet medel gifves att tillkännagifva en fiendes annalkande, som först genom dess egna skott kommer att förmärkas; om man påminner sig, att det är från sjösidan af Stockholm man kan vänta sig en ankommande fiende, och om man då besinnar hvilka stora summor, äro nedgräfda för centralförsvaret vid Wanäs och för Stockholms befästande, vid baksidan af staden vid Carlberg, dit en fiende icke kan komma utan en landstigning vid Grisslehamn, hvilket är ett halsbrytande arbete; örn allt detta blifvit gjordt, men den raka communicationslinien, hela inloppet till Södertörn leinnats öppet, så skattar jag centralförsvaret olyckligt, då försvaret af den vigtigaste punkten skall stå tillbaka för detsamma. H. Ex. Ilr Gr. af Wetterstedts yttrande till Statsrådsprot., som jag haft äran åberopa, innebär, i min tanke, ett klart bevis för nödvändigheten af ett kustförsvar. Jag bestrider icke centralförsvarets nytta; men jag vill ordna det så, att blott öfverskotten användas för ett centralförsvar, som blott är en tillökning uti egentliga försvaret för vår sjelfständighet, ty öfver hälften af norra Sverige är vanvårdadt, och troligen skulle en anryckande fiende finna sig belåten att stadna vid Norrköping 32 Den x5 Augusti f. ra. och lemna Wanäs i ro. Men jag skulle dessutom tro, att, om vi icke kunna Lalla stund förrän vid Wanäs, olyckan vore gifven. Slutligen har II. Ex. talat om ordens segrar oell Hjeltekonungens vapensegrar. Det är sannt, att hvar och en segrar med de vapen, som honom blifvit lemnade; nien jag tror, att bada dessa segrar kunna stå väl tillsammans med en upplyst Styrelse, och, ehvad allusion man deråt vill gifva, tror jag, att Hjeltekonungens segrar, det må vara hvilkens som helst, komma att stå långt tillbaka, om han icke strider i spetsen för ett folk, inför hvilket lian låter fosterlandsvännens och sanningens ord vinna segrar. Gr. Horn: H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt har, såsom mig synes, icke motsagt det af Gr.
— Behållning vid Avesta 16,490. 60. — Kopparränta, enligt riks-statens förslagspris, 22,711: 50. — Från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kopparbergs län..., 1,834: 25. Credit. Leverering: 356. till Stockholms metallvåg 24,920: — Balans till år 1861: 234. 45. — Behållning vid Avesta 16,116: 35. Någon erinran vid denna redogörelse har hos Revisorerne ej förekommit. Kongl. Mynt-verket Dess räkenskap, som blifvit granskad i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning och ej heller hos Revisorerne föranledt till någon erinran, utvisar följande förhållande: Debet. Balans från år 1859: Myntskatt å guld och silfver 1,671: 5. Stockprof å guld och silfver 49: 98. Tillgodogjordt affall vid smältning 102: 81. Leverering: Från Kongl. Stats-kontoret: statsanslag till Myntets drift 12,000: — » Stockholms metallvåg: 35 centner koppar 2,308: 25. 14,308: 25. Balans till år 1861: Skuld till Rikets Ständers Bank: För guld och silfver till utmyntning 264,337: 67. » räntefritt lån 45,000: — 309,337: 67. Credit. Balans från år 1859: Utgift: Omkostnader för utmyntning af guld och silfver 13,295: 64. Nybyggnader och reparationer 1,362: 97. Förlust vid utmyntning af guld och silfver samt myntmetall i 8,659: 3. Leverering: Till Kongl. Stats-kontoret: Balans till år 1861: Behållning i metaller 294,181: 42.
Oförskräckt, trots op. Hugenotternas i sin helhet medelmåttiga utförande och framgång sistlidne vår, rycker hr N. f. n, an med denna operas äldre broder » Robert djefvu-len », eller som öfversättaren Bernhard Crusell med modesti titulerade » Robert le Diable », » Robert af Normandie » .Af alla jordens kompositörer torde berlinaren Jakob Meyer Beer (italiserad Giacomo Meyerbeer) ha varit den slugaste, den som mest kunnat göra skäl för yankeebenäm-ningen » a smart man ». Eller behöfs det ej slughet, mycken slughet för en berlinare att i Paris skörda sitt lifs största framgångar, af Paris uppsättas på ärans piedestal inför all verlde »:, af Paris ännu många år efter döden vara hyllad och ärad som på intet annat ställe i hela verlden, af Paris, detta för fremlingar inom konsten så otillgängliga Paris! Och en tysk, en jude, en berlinare! Meyerbeers bana gick dock ej direkt med kurirtåg Berlin — Paris. Långt derifrån! Den gick dit via Italien och resan upptog tio år. Liksom Weber elev af Vogler, lyckades Meyerbeer dock ej så väl som denna sin kamrat intaga läraren, ej heller draga så stor profit af hans lärdom. Meyerbeers första opera blef ett fiasco. Man tänke sig den äregirige judens känslor! Nej, det dugde sannerligen ej längre nöta bort sin tid hos Vogler och med Vogler-operor. Hör, livilka toner söderifrån, hvilka siréntoner! Och hvilket namn på ryktets vingar! Gioachimo Rossini, Tancreds, Barberarens, Cendrillons, Gazza ladras lyckliga, firade, tillbedde maestro! Tiden var i Rossinis våld, den som vill smeka tiden, göra lycka — till Italien! Med den beundransvärda assimilationslätthet och lo-kaliseringstalang, som är Israels barns arfvedel i alla land, satte sig Meyerbeer genast efter endast ett par åhöranden af de nyaste Rossinistyckena in i maestrons manér.
öfverhufvud tycktes allt vara mycket billigt här; köttet kostade 10 kop. marken, på osten och brödet var likaledas, godt köp, men fisk tycktes vara ondt om, åtminstone sågo vi ej någon sådan. Vi voro i dag i land ända till skymningen, då alla begåfvo sig till oss, sutto der och drucko toddy och thé. Jag var ovanligt sömnig, så att jag somnade in under de andras samtal. På eftermiddagen hade vädret klarnat upp och vi hade en vacker afton. Sydlig vind, hvarföre vi genast i dagbräckningen började hifva ankaret upp och gingo till segels med de andra som legat här i hamn. Vinden var mycket svag och när vi kommo litet ur hamn, lugnade den nästan alldeles ut. Nu sågo vi äfven en hel hop seglare, som kommo fram ur Pascha Harbour, dit säkerligen under den svåra NO stormen de begifvit sig af vårt sällskap från Dardanellerna, som hunnit öfver Marmora ön. Sjön var nu "velivolum" och vädret sommarvarmt och vackert, så att det efter trenne dagars hamnliggning var verkeligen uppfriskande att åter komma ut. Stränderna af Marmora och de andra öarne här äro ganska vackra, och ehuru det mesta tyckes vara blott berg, synas dock mellan de kullriga höjderna vackra, uppodlade små dälder. Hela dagen var vädret mycket stilla och lugnt, så att vi, ehuru med den bästa förliga vind, på hela dagen hunno knappt förbi Marmora ön. Aftonen var vacker och aftonrodnaden rödare än jag någonsin kan påminna mig ha sett den, men färgblandningen var ej sådan den var längre i söder. Senare speglade sig stjernorna blänkande i vattnet och klart sken en liten stund den smala strimman af nymånen. Allt var tyst och från den stora mängd af större fartyg och mindre Grekoch Turkbåtar, som lågo omkring oss, hördes ej knäpp eller gny, ehuru man annars vanligen skall höra sång, isynnerhet från de Grekiska. Hade seglat hela natten utan att komma just någon vart, emedan det varit så godt som fullkomlig lugna. Om morgonen blåste upp en liten kåra, som sedan fortfor hela dagen, ehuru mycket svag, så att vi ej hunno längre än i bugten som går inåt Konstantinopel.
Jag tillstyrker derföre Ur von Harlraansdorffs förslag, med den förändring Frih. Sprengtporten hemställt. Frih. Bo ve: Frih. Sprengtporten» första erinran vid Hr von Hartmansdorff» framställda förslag till redactionsförändring, var den, att Hr Frill, fann betänkligt ali At Konungens Bef:h:de öfverlåta den pröfningsrätt, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, hvilken pröfningsrätt Hr Frihln ville åt K. Det var således helt naturligt, att den nnmurkn. dervid gjordes, som jag anfört. Då nu emedlertid Hr Frih:n förklarat meningen vara, att det tillfälliga skulle tillhöra Konungens Bef:h:de, men deremot det permanenta K. M:s afgörande, har jag icke något vidare alt dervid erinra, utan tillstyrker bifall derå. Hr von Hartmansdorff: I anledning af de an märkn:r, som emot mitt förslag blifvit gjorda, anhåller jag att det måtte få slutas med föl jande ordalag: ”bestämmes af ”K. M., sedan vederbörande deröfver hörde blifvit.” Hr Lagerheim och Frih. Sprengtporten förenade sig med Hr von Hartmansdorff. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att R. och Ad. mahanda behagade finna, att då förevar, mom. omfattade line frågor, deraf den ena förekom i de 2 första punkterna och ilen andia i sista punkten, så borde, då äfven en ledamot sådant begärt samt flera särskildta förslag till ändring af hvad Utskm föreslagit blifvit under discussionen gjorda, dessa frågor blifva föremål för särskilda propositioner, så att propos. framställdes först ang:de de 2 första punkterna och sedan rörande sisla punkten af delta moment. Ropades ja. Hr Frih. o. Landtm, framställde derefter propos. lill bifall å de 2 första punkterna af delta moment. Ropades nej. Hr Landtm, förklarade, att då Frih.
knoppning; lyckt låg där än ditt väsens ' jtiur troget bidde jag i ljuf att se dig sakta ^Då — plötsligt rikedom, förhoppning veckla ut din oförtänkt blom! du mot mig sväfvar: i vän iunqfruliq blomstrinq iaq diq ser. ^Din unga din 3 Hick lönlig larm med huld förvirring ensamhet i helig stund Men med lena böljslag din huru lycklig att nu du blomstra Iland mot mig ler. drömmar blomkalk är jag vill för anordningen af Några skära öppnat ej, du sig. kära, mig, för Bernhard Om häfvar, våra mig! Risberg. hem. synpunkter af Hugo Hörlin. (Efter ett föredrag hållet vid Fredrika-Bremerförbundets vårsamkväm den 11 dennes.) en tid som vår, då kärleken till fosterlandet flammar upp med ny låga, vore det besynnerligt, om ej kärleken till våra hem äfven skulle bli starkare, då ju fosterlandskärleken bör ha sin rot i hemmet. Ja, alla reformatoriska och fosterländska sträfvanden må- ste arbeta med hemmen till bas — den » allmänna opinionen » ligger ytterst i hemmen, och i hemmen äro forntid, samtid och framtid i den lifligaste växelverkan. Där skall sådden ske för kommande släkten — där skola skördarne bergås. De flesta af oss, som bo här i Stockholm, äro i strängare mening hemlösa — våra hem bestå af möbler och andra lösören — vi nomadisera med vårt » pick och pack » — bo än på söder, än pä norr, än i öster, än i väster. Detta är i många afseenden en stor olägenhet, som icke minst består däri, att våra barndomsminnen sakna de hållpunkter, som det materiela föräldrahemmet gifver i så rikt mått. Lyckligast vore, om vi liksom t. ex. engelsmännen ägde de bostäder, vi bebo, men detta tillåter oss icke de förhandenvarande förhållandena. De flesta af oss måste finna sig i att vara hyrea-gäster i andras lägenheter, hvilka bland öfriga brister äfven ofta hafva den, att rummens färgtoner, tapeter m. m. ej stämma med våra egna mattor och möbeltyger. Våra hem bestå sålunda hufvudsakligast af våra lösören, och huru sammanbringa vi nu dessa?