Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således den siste, som nu bör tjena till efterrättelse. Jag Den 5 September f, m. 245 tror för öfrigt visserligen att Riksens Ständer äga fullkomlig räit, att genast alsia Propositionen, och att Herr Grefven och LandtMarskalken är obehindrad, att derom göra framställning. Hvad åter angar, att Ridderskapet och Ådeln ej skulle kunna vid nästa Riksdag bifalla Propositionen, emedan Ståndet icke vid denna till Utskottet remitterat de emot Beränkandet gjorde anmärkningar, får jag blott erinra, det jag vid detta tillfälle hört andra anmärkningar, än ett genereit bifall eller afslag, yrkas. Om dessutom piuraliteten bifaller målets hvilande, och detta utan serskild anmärkning eller förslag tili ändring , är detta bifall Ståndets gemensamma tanka, och någon jemkning be b öls då icke. Korrteligen, jag tror att, nät målet blifver hvilande, äga kommande Riksens Ständer rättighet att taga ett definitift beslut: och. jag förnyar derföre min anhållan om en ilere$äd proposition i detta afseende. Herr Grefven och Landt-Marskalkcn yttrade, att enär ConstitutionslJtskoUct , som vore den suetoritet, hvilken ensam agde tolka Grundhagarne , just uti dess förevarande Memorial, föreslagit Riksens Ständer, att behandla detta inål, enligt 81 §. Regeringsformen, hvilken åter lemnar Riksens Ständer rättighet , att deröfver först vid nästföljande Riksdag besluta., samt flere af Ridderskapets och Adelns Ledamöter, på grund af ämnets vigt, unde' discussiemen yrkat, u 11 plöjningen af målet matte: a4ö Den 5 September /. in. till nästa Riksdag uppskjutas, hade Herr Grefven och Landt Mar/kalken, i anledning häraf, desto häldre ansett sig böra framställa den af honom nyss gjorde proposition, som deD emellan 56 och 81 §§• •
BancoUtskottets af Ridderskapet och Adeln bifallna Betänkande satter väl Directionen i stand att hjelpa låntagarne, men jörpligtar den icke der - Den 3 Juni. e. m> 91 till. Det är af den orsak jag föreslår, att Riksens Ständer förständiga Direction: i:o Att använda det nu beviljade creditivet så, att de redan för lån häftande personer få göra så liten afbetalning som möjligt, t. ex. högst TV af lånsumman, undantagande då frågan är om con» cours eller tillkommen osäkerhet å både låntagarens och caventernes sida; samt 2:0 att, i händelse nya lån kunna utlemnas, de beviljas i synnerhet till verkliga jordbrukare och äfven till andra näringsidkare, framför till Handlande. Friherre Mannerheim, Lars Angnst: När Höglofl. Ridderskapet och Adeln denna förmiddag fattade sitt beslut öfver detta ämne, skedde det i full enlighet med Constitutionen; BancoUtskottets Memorial blef ovilkorligen bifallet. Jag ingår ej nu i pröfning, huruvida man vid samtycket till Disconträttens förhöjning hade kunnat fästa vilkor; saken är nu mera constitutionelt afgjord; hade frågan om vilkor uppkommit, i form af anmärkningar emot Memorialet, hvilka blifvit af Ridderskapet och Adeln ansedde hindra dess antagande, så hade återremiss deraf blifvit en följd; efter bifallet kan en sådan slags anmärkning icke äga rum. Grefve Lilliencrantz, yohan Wilhelm: BancoUtskottets Betänkande var ej första gången uppläst, utan hade legat på bordet. Det blef bifallet, och ett fattadt beslut lärer ej kunna förändras. Anmärkningar dervid lara ej hel - 92 Den 3 Juni. c. m. ler äga rum; och hvad nya motioner angar, så lärer tiden dertill redan vara tilländalupen. Au en gång beder jag få erinra att Disconträtten icke användes till utlåning, utan endast till inlösen af insatta summor emot 3 procents renta. Huru skulle då den för en kort tid beviljade förökningen i Disconträtten på stt direct sätt kunna anslås till förmån för låntagare i Götha CanalDiscont?
Ständers godtfinnande böra öfwerlämna det undantag, att de, som uppodladt nva Hemman af uppbrukad och uteliggande mark, mäge, sedan de uppodlingar stett, som tillfället medgifwit och ästadkommas kunnat, samt behörig skattläggning föregått, fä, till uppmuntran för sä beskaffade bäde nödiga och gagneliga företag, sävare Hemman och Lägenheter till statte inlösa med iagttagande af det förordnande, i anseende till skattelösen, svin Kongl. Maftt kan finna godt utfärda. a.dra,^ z:dje och 4:-e punkterne aro af följande innehäll s:dra punkten, "att, dä Riket anfeckes af krig, alla Hemman utan ätskillnad, lika som i inqwartering, äfwen mätte wara lika delagtigc i stjutsningar och alla de tjenstbarheter, som kriget ätiölja.'' 3:dje punkten, ''att äfwen i fredötider, Rä och Rörs samt Insockne ej mindre än Utsockne eller rvanliga Frälse-Hemman, sa wäl som Bergsmans äRm - 2s«>4 Den I«s Augusti. Hemman, mage lika med Krono, eller Skakte-Hemman, efter hwad tillförene warit och annu pä män§a stallen är manligt, i alla Krono, Kongs, och Gästgifware-skmtsningar wara lika dclagtige;" och 4:de punkren, "act alla Publike Byggnader, Bro, och Wäghällning, utan minsta undantag, af alla Hemman i Mikel besörias."
Och 232 Stats-Utskottets må hans ansökning, så vidt den afser ytterligare eftergift, på kommande R. St:rs pröfning bero. Betänkande, i anledning af K. M:ts till Utskottet aflåtne Nådiga Skrifvelse den 19 Nov. 1828, angående afskrifning uti räkenskaperne af NummerLotteriets Fordran hos Hamnbyggnads-Directionen i Helsingborg. (R.,A.) Ibland de NummerLotteriets tillgångar, hvilka, jemlikt R. H. St:rs Beslut vid sisth Riksdag, blifvit till RiksgäldsContoret öfverlemnade, befanns äfven ofvanberörde fordran, som uti räkenskaperne var upptagen till i4)99° R;dr. — Utaf den emellan H:rr Fullmäktige i RiksgäldsContoret och Directionen för NummerLotterilnrättningen förda brefvexling, inhämtas, att, åren i8oå, 1806 och 1807, serskilda summor blifvit, på Nådig befallning, utaf Lotteri-medlen, till HamnbyggnadsDirectionen, emot dess qvittencer, anordnade och utbetalde till ett sammanräknadt belopp af i4>99° R:dr, men hvarå någon förbindelse icke blifvit af HamnbyggnadsDirectionen utställd; och vidare att fem procents ränta är vorden utaf Statsmedlen Lotteriinrättningen godtgjord intill år 1819, då denna ränta blifvit, i följd af den året förut verkställda Statsreg-r lering, från RiksStaten utesluten. Betänkande n. 233 Sedan, med anledning af de år 1825 församlade R. St:rs Revisorers II:rr Fullmäktige gifne tillstyrkande, att förskaffa sig närmare underrättelse om de vilkor, emot hvilka lånet blifvit beviljadt, H:rr Fullmäktige, uti skrifvelse till K.
Den K. författning, soia i denna 5 åberopas, är kungörelsen af den 3o Sept. år 1812, der det står i 9 §tn: ”men de (böter) till hvilka skaltskyIdige gjort sig för försummade uppgifter till mantalsskrifningen jemlikt 4 §:n förfallne, gå till delnings sålunda,tätt den ena hälften öfver lemnäs till mantalsoch sk anskrifva rens disposition, och den andra tillkommer socknens fattige.” Sålunda har Utsk. föreslagit R. St. att upphäfva den K. författningen och 2 af RiksSfin hafva det äfven beslutat, utan att dessa Stånd ansett nödigt att underställa sina beslut K. M:s ompröfning. R. o. Ad. har likväl, på sätt sid. 20 uti Bevilln.Utsk.s betänk. K:o 34 utvisar, förklarat, alt de reglenientariska föreskrifterna i bevilln.förordn. borde afskiljas från dem, som angå beskattningen, för att underställas K. M:s nåd. bifall. Ingenting bevisar bättre riktigheten af R. o. Adis beslut och misstaget i de öfriga Ståndens, än just det misstaget, alt dessa Stånd velat, oberoende af K. J\I., upphäfva Hans författning. Jag anser således olämpligt, att någon propos. göres lill R. o. Ad. alt låta bero vid de öfriga Ståndens beslut. Jag vet ej bättre sätt att komma ifrån detta förhållande, än att underrättelsen om de andra Ståndens åtgärd i detta fall blott lagges till handlingarna. Frih. Cederström, Jacob: Sedan tre Stånd beslutat bifall till Bevilln.TJtsk:s förslag, och då detta förslag innefattar en förändring af en gällande författning, så lärer dernf följa, att det ovillkorligen skall hos K. M. i und. anmälas, ali R. St. önska denna förändring, tv något beslut i den delen, som skulle upphäfva denna författning, äga R. St. ingen rätt att fatta.
Då jag således, i öfverensstämmelse med hvad 0tsk. i premisserne till sitt betänk, yttrat, anser att ett edsformulär bör vara så kort som möjligt, anhåller jag om propos. till bifall å följande förslag: ”Jag N. N. svär vid Gud och Hans Heliga Evangelium att jag, på god tro, är innehafvare af den fordran jag etc.,” (i likhet med Ulsk:s förslag). Gr. Sparre, Erik: Den anmärkn. Gr. Lagerbjelke framställt emot förslaget, är mig så mycket mera oväntad, som jag hort anmärkmr i alldeles motsatt syftning göras af åtskilliga domare och jurister. Det är sant, all om man i borgenärseden blott vill inlägga de ordalag, hvarigenom antydas att endast en riktig fordran må i konkurs bevakas, så är det nog att edsformuläret endast innehåller att den anmälda fordran är riktig. Jag vill lemna osagdt huruvida icke detta, för mera upplysta personer, skulle kunna vara tillräckligt. Men edsformulärerne, likasom vår lag i allmänhet, åro skrifna för folk af alla samhällsklasser, och den något för stora vidlyftighet, sorn hittills funnits i våra edsformulärer, har haft till ändamål att, för de personer, som skulle aflägga den, likasom påpeka eller väcka deras uppmärksamhet på, att de eller de felen icke borde få äga rum. Ett mycket vanligt svek vid inträffande konkurser är det, att gäldenären dervid öfverenskommer med någon person, antingen af dem, som redan äro hans fordringsägare eller någon annan, att till denne öfverlemna en mängd fordringar, hvarigenom denne man sålunda får ett mycket stort fordringsbelopp i konkursen, och således kan, äfven vid en blott proportionerlig utdelning, få sin fordran någorlunda betäckt. Detta vid konkurser högst farliga svek, har lagstiftaren sökt förekomma derigenom, att detsamma uttryckligen påpekas i eden. Delta fall omnämnes derföre också i den nu brukliga konkurseden. Denna ed är likväl öfverdrifvet lång och Utsk. har derföre ansett sig höra förkorta den, men dervid har Utsk. icke trott sig böra utesluta det första stadgandet, hvilket just är af hufvudsaklig vigt.
Jag kände mig särdeles retad och kämpade emot begäret att fatta honom i kragen och kasta honom undan, då kadriljen lyckligtvis i detsamma var slut och vi undsluppo hvarandras åsyn. Jag hade, liksom du, hängifvit mig åt en sådan der löjlig och besynnerlig konversation, som ofta bestås på dylika baler, och ännu skrattande af hjertans lust, förde jag ut min dam till en anglaise. Jag hade helt och hållet glömt juden och rusade fram med full fart i salen, då jag hastigt har honom framför mig igen och just i detsamma stupar omkull öfver honom och hans dam. Vi reste oss båda genast upp, men i förargelsen gaf jag honom dervid en knuff, som kastade honom baklänges i armarne på en hop åskådare invid väggen och kom honom att tappa hatten. Skrikande och gestikulerande ville han rusa emot mig, men tappade nu äfven sin stora hvita peruk och visade en helt och hållet bar och skallig hjessa, på hvars yta icke ett enda hårstrå fanns. Jag hade imellertid uppfångat den förlorade peruken och kastade den skrattande midt in i salen bland de dansande. Det skallande skrattet rundt omkring honom hade stegrat den stackars pierrot’ns vrede till sin höjd, och med ögonen gnistrande genom den hvita masquen ryckte han sig lös, och knytande händerna af förbittring ropade han, i det han rusade fram till mig: — Gig mig igen min peruk! Gif mig igen min peruk! Vid dessa ord blefvo skrattsalvorna och oväsendet omkring oss allt högljuddare och minskades icke derigenom, att den olyckliga peruken, kastad ifrån den ena till den andra, gjorde sin rund genom hela salen, utan att den stackars skalliga pierrot’n tycktes ega den ringaste förhoppning att någonsin återfå den på sitt hufvud. Under allt detta haglade tusen speord och infall öfver hans nakna hjessa, som lyste likt en glaskula i ljusskenet. Imellertid vet jag icke, hvad den lilla mannen ämnade taga sig till i det ursinne, hvari han råkat, om icke några personer fattat honom i armarna för att föra honom ut, under ifriga och välvisa protester emot det tumult och oväsen, som uppstått.
— Att inga moralregler kunna vara till fyllest såsom ledande våra handlingar i det enskilda fallet, är härmed naturligen ej förnekadt. Det ligger i alla reglers natur såsom abstrakta. Subsumptionen måste ytterst vägledas af den moraliska känslan, äf samvetet.375 ' SVENSK FILOSOFI. Och därmed vidröra vi en annan sida i föredraget, hvari en närmare utredning varit önsklig och äfven i korthet kunnat presteras. Vi syfta därpå, att förf. alltid talar om » den personliga öfvertygelsen » såsom den moraliska vägvisaren. Men en öfvertygelse kan ju vara till i abstrakt eller konkret form. Hvilkendera har vid möjliga konflikter dem emellan företrädet på det moraliska området? Af förfis hela ståndpunkt kan man sluta till, att han gifver företrädet åt den konkreta. Men hvarför säges då icke 1 dess ställe samvetet; i hvilket begrepp konkretionen redan enligt det allmänna föreställningssättet är inbegripen? » Verkligt personlig » kan ju den abstrakta åsikten vara lika väl, som den konkreta. Af i vårt tycke jämförelsevis mindre intresse är den fråga, som behandlas i den första föreläsningen. Och framställningen verkar icke heller här, åtminstone på oss, så Öfvertygande, som i de båda andra delarne af förfis publikation. Ämnet är här: » De filosofiska konsekvenserna af Darwins och Weissmanns ärftlighetsteorier. » Den sistnämndes teori är i de allmänna grunddragen den samma, som Darwins, hvilken väl kan förutsättas såsom allmänt bekant. Men det finnes en viktig differenspunkt. Weissmann förnekar nämligen förvärf da egenskapers ärftlighet. Och förf. har nu gjort till sin uppgift att ådagalägga, huru härigenom hela åsikten får en annan, och enligt hans mening högre betydelse. För oss minskas intresset af denna undersökning väsentligen därigenom att vi på det bestämdaste betvifla hållbarheten af den Weissmannska åsikten. Vi skulle i det hänseendet kunna hänvisa till Spencers åt denna fråga egnade specialarbete. Men oss synes förnekandet af förvarfda egenskapers ärftlighet orimligt redan på grund af de erfarenhetsrön, som ingå i den allmänna meningen eller hvardagsmedvetandet.
Bellman har instinktmässigt känt och tolkat den sång, som frigjord eller bunden finnes i svenska bröst, och ingen krog har han skildrat så arm och ruskig, att ej sång, harpa, oboe och flöjt i den gifvit tonernas uttryck för allt det, som äfven dessa nerfläckade källarkunder höra inom sig af känslans oändlighet. Detta musikaliska element har också Bellman fått fram som själfva tjusningen öfver sina landskap – och den svenska naturens skönhet är också af en egendomligt musikalisk art, mer hörbar för örat än lätt att analysera för ögat. Det berättas – jag vet ej med hvilken grad af sanning – om en af Beethovens orkesterkompositioner, att genom ljudvibrationerna tillkommer en ton, som ej finns i partituret, hemlighetsfullt smältande och skön. Det är denna hemlighetsfulla, lyriska ton utom partituret, som – efter hvad jag tror – gifver den svenska naturen, som så ofta saknar karakter, profil, linjernas storhet och skönhet, en outgrundlig, rörande förtrollning. Af alla våra svenska diktande naturskildrare är just Bellman den ende, som fått med denna sällsamma klang, som uppstår man vet ej hur eller hvarifrån. Läs hundra gånger igenom dikter som »Fjäriln vingad» och sök förklara deras verkan! Det lyckas ej – man känner blott, att de äga Stockholmsnaturens egen kvinnliga, oåtkomliga och ömtåliga charme. Det är den enda gången en svensk konstnärs själ varit stämd på intervallen lika med sin naturomgifning. Också har han aldrig glömt den men dragit en förtoning af dess skönhet in i den mörkaste stadsgränd, dit han går. Dess fläkt rister fönsterhakarna på krogarna och jungfruburarna djupt in i de smutsiga gatorna, och Ullas kjol har, trots alla rännstenar den passerat, alltid kvar doften af daggigt gräs. Ingen har så tolkat Stockholmsnaturen, men också har den gjort skalden tjänst mot tjänst. Det är ej skryt, men naiv sanning, när Bellman i den bekanta sången förklarar, att skogens genljud och Floras fåglaskara skola återgifva tonerna från hans valthorn.
I fråga om i36 §:n, deruti Utsk. åberopat sill yttrande i 12 §:n, får jag förnya min vid sistnämnda § gjorda anmärkn., med tillägg att Utskts här förekommande anförande utgör ett klander, som icke kan medföra något resultat, då icke förslag blifvit gjordt om en urid skrifvelse till K. M., innefattande den önskan, som Sländerne kunna hafva i afseende på den titel, hvarifrån den anmärkta dispositionen i framtiden bör utgå. Uti i37§:n har Utsk. förklarat, ätt de förskott å fouragerings-anslagen för Lifgardet till häst och Kronprinsens Husar-regemente, som kunna meddelas, alltid böra blifva såsom förskolter i räkenskaperna balancerade. För min del, kan jag ej begripa hvad nytta sådant kunde medföra, hvaremot jag anser, att det mera skulle inveckla än reda räkenskaperna, af hvilkas nuvar. skick revisorerne och Utsk. kunnat inhemta det verkliga förhållandet med dessa medel. Uti i/j.8 §:n ronde revisorernes hemställan, att någon viss tid, t. ex. den 3i Dec. 184'» borde bestämmas såsom den termin, då revisions-contoret för allm. magazins-ärendenas utredning helt och hållet upphörde, samt alt de poster, hvarföre någon betalning vid 184r års slut icke kunnat indiifvas eller utredning medhinnas, finge i den sista hufvudboken afskrifvas, har Utsk. tillstyrkt R. St.'s bifall till hvad revisorerne i omförmälda hänseende yttrat oel) föreslagit. Sålunda förekommer här återigen ett tillstyrkande till revisorernes förslag, och är det således fråga om upphörande af ett utrednings-contor och afskrifning i rikshufvudboken, utan att något förslag till und. skrifvelse blifvit till Ständerna framstäldt.
För erhållande af nödiga medel till skollärarnes här ofvan föreslagna aflöning anslås hela personliga skyddsalgiften jemte särskildt Statsanslag lill belopp, som kan anses utgöra fyllnaden. Om remiss till vederbörligt Utskott anbålles, Stockholm den 50 November 1862. Åugust Carlberg, från Hallands län. Motione? i Bondeståndet 1862. Inom billighetens område synes mig ligga, alt, uti en folkrik bygd, der jordbruket numera med stor framgång drifves och kreatursafveln samtidigt är i tilltagande, mede! icke saknas till bevarande från undergång af den boskap, landtraannen med omsorg och uppoffring uppföder och detta medel är en examinerad djurläkare. Visserligen finnes inom Hallands län en djurläkare med lön af Staten och stationerad i Halmstad; men då de närmast boende af mine kommittenler hafva omkring B och de aflägsnaste cirka 13 mil lill Halmstad, tyckes det vara temmeligen klart att icke den ä nämnde stad placerade djurläkare kan vara lil! något gagn för den ort jag representerar. Upplysningsvis vill jag nämna alt Fjäre härad innehåller 695^ förmedlade mantal och Wiske härad innehåller 207& förmedlade mantal eller tillsammans 902|| förmedlade mantal med en omkrets af cirka 5| mils längd och dess största bredd 3 mil. Behofvel och de rättmätiga anspråken på alt halva en djurläkare äfven till dessa samhällens disposition inser en hvar, utan att jag behofver ingå i någon vidlyftig utredning om den kreatursafvel, som bedrifves och del antal kreatur häraderne årligen föda, hvilket sistnämnda, lågt taget, torde ändå uppgå till cirka 10,000 nötoch 3,000 hästkreatur, samt ett lika antal får som nötkreatur. På grund af hvad jag här anfört, och då förmånen af examinerad djurläkare redan kommit andra orter till godo, får jag härmed vördsamt anhålla: att Rikets Ständer täcktes bevilja ett årligt statsanslag af 500 R:dr Ruut till en examinerad djurläkare för Fjäre och Wiske härader i norra Halland, med station i Kungsbacka, att utgå månaden efter den en sådan person blifvit antagen.
Af hwad jag ofwanföre haft den äran att nämna, är lätt att sirina, det min mening lika litet kai; wara, att de hittills orepresenterade skulle bliswa hos de fyra Ständen inflickade, hwilket dessutom intetdera Ständet torde medgifwa, sorn att de skulle komma att utgöra ett Femte Ständ, derigenom jag fruktar, att willerwallau och den redan nog stora iwärigheten att bringa nägra saker till slutligt afgörande skulle ökas, i stället för akt minskas. Jag kan ej föreställa mig, att en salunda sammansatt Corps skulle wara anwändbar till något annat, än att, utan all slags beslutanderätt, formera ett WalCvllegium, ensamt med den befattning, att hwarr Ständ för sig wäija ett wisit antal Ledamöter, sorn, samlade till en enda Corps, innehade Riksens Ständers rättigheter, hwaraf äfwen följer att de Fen 544 Expeditioner till Riks-Ständen. Ständen alltid, efter förrättadt Wal, genast borde ätskiljas. Jag nämner detta såsom det enda satt, hwarä mig tyckes att Fem Stands-afdelningar skulle kunna emplojeras; men nämner det endast såsom i förbigående, emedan i allt fall ett sädant project förmodligen icke skulle winna bifall; derutom more det icke att anse annorlunda än som ett palliatif. Med någon lindring i symptomerna wore sjukdomen lika fullt qwar i kroppen. Nästan pä samma sätt anser jag det förslaget, att inrätta Nationai-Representationen i trenne Ständ i stället för fyra; föga wunnes dermed, och hwilketdera Ltäudet borde wäl utgå? Medgif sjelnva Ständsrätteu sädan den nu är, och de hanva den lika helig alla syra. Icke annorlunda än att denna ätskillnad wid Riksdagarne sammansmälter i den Allmänna Medborgsmanna-rätten kan denna twist flitas och man komma till ett antagligt samt nyttigt resultat.
Och derför inskränker jag mig till att beundra hans personlighet, men ger hans teorier en god dag. Detta hindrar mig emellertid icke att se, hvilket välgörande inflytande känslan af frihet skulle utöfva. Det konstituerande kan aldrig ligga i ett yttre tvång, utan i sjelfva viljan. Att underlätta den lagliga skilsmessan, är således enligt mitt förmenande icke att undergräfva äktenskapet. Tvärtom: det är att höja det. Frihet och en god vilja! Skulle man trots sin goda vilja ha misstagit sig, nå ja – då upplöser man förbindelsen, ty då är det helgande elementet borta. Men med det har lagstiftningen icke på långt när så mycket att göra som man tror. Det är ju icke ens nu så svårt att bli skild, om båda äro ense derom. Endera kan »rymma» blott; enligt ömsesidig öfverenskommelse. Nej, det är i allmänhetens skefva uppfattning, det största hindret ligger; det är också den, som bör korrigeras. Och det är ett hårdt arbete. Ty det är tio gånger lättare att ändra en oriktig lag, än att utrota en gammal fördom. Der ha vi – författare – vårt fält och der behöfs det både friska krafter och seghet! Men inte nog med det. Fordras det icke äfven frihet inom äktenskapet? Med det har då lagen ännu mindre att göra. Men allmänna bruket dess mer. Der är det också stötarne borde riktas som hårdast. Strindberg har sagt något om det, men icke på längt när allt. Det är känslan af tvång som qväfver lyckan. Och det är individernas egen skuld; lagen kan dervid icke göra det ringaste. Du har kanske icke lefvat så mycket i sjelfva »hjertat» af främmande familjer, som jag. Och jag har sett mig led på det! Kan icke erinra mig ha sett mer än tre långvarigt lyckliga äktenskap. Man kan inte tänka sig något dummare! Bara det att bo i samma rum! Hvilken fasansvärd pröfning för kärleken. Dervid mister den allt det finaste och bästa. Och så allting liksom på befallning! – »Nu skall du kyssa mig» – ja, gud bevars – och hon anser det för sin pligt, det beskedliga fä’t. Jo pytt ock! Det är falskt. Det fins inga sådana pligter.