Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
45 vissa tillfällen derigenom kunde hemtas, de i orten gångbara pris, då taxeringsmännen finna det lämpligt, till vinnande af en rättvis taxering, tjena dem till en vägledning och jemförelse vid värdets bestämmande, hvarvid äfven bör afses, huruvida den ifrågavarande egendomen genom eldsvåda, vattullöde eller andra olyckshändelser blifvit försämrad. §. 69. Öfverlates frälseränta till jordegaren, kommer hemmanets uppskattnings» värde att ökas i förhållande till den förut erlande räntan. §• Vid taxering af skatllagde mjölqvarnar, så i städerne, som på landet, bör deras värde utrönas, i förhållande till den afkomst, de gifva sina egare, med fästadt afseende å qvarnarnes belägenhet i mer eller mindre sädesrika orter, vid större eller mindre betydliga städer samt qvarnstenarnes antal och gång, antingen för liela året eller större eller mindre del deraf; kunnande inga andra qvarnar under egendomsvärdet innefattas, än de, som under gårdens skattläggning äro uttryckligen begripne, eller i senare tider såsom husbehofs-inrättningar tillkomne. §. 71. Åbyggnader å landet, som blifvit eller blifva brandförsäkrade, böra icke serskildt efter Brandförsäkrings-summans belopp till bevillning anses; hvaremot brandförsäkring å hus, hvilka på mindre lägenheter eller lustställen blifvit uppförde och deraf utgöra egentliga värdet, bör lända till hufvudsaklig ledning. §. 72.
Uti det af honom sålunda afgifna yttrande hafva kommitterade, hufvudsakligen och så vidt de tilltrott sig kunna äga någon talan i denna för dem främmande och särskilda vetenskapliga insigter fordrande fråga, instämt; på grund hvaraf de äfven ansett lämpligt att uti detta betänkande intaga berörde utlåtande, hvilket lyder som följer: ”Bland de på jernvägens sträckning öster eller vester om Sigtunafjärden inverkande omständigheter, som kommitterade bort pröfva, är äfven dess fördelar eller vådor i militäriskt afseende med hänsigt å vår krigshärs rörelser mot en på vår kust landsatt fiende. Denna pröfning bör så mycket hellre ske, sorn både östra och vestra liniens försvarare hafva i militära skäl sökt finna stöd för sina åsigter. Den vestra vägens försvarare hafva nämligen ansett en jernväg öster om Sigtunafjärden vara äfventyrlig, såsom utsatt för att af en från öster kommande fiende kunna i besittning tagas eller förstöras, så att trupper icke skulle kunna på denna väg framskaffas till hufvudstadens försvar; då deremot den vestra vägen vore mera undandragen och skyddad af Mälare-armen ända upp till Upsala, samt i sin fortsättning mera lämplig att från det inre landet uppsamla och fortskaffa trupper österut. A andra sidan hafva anhängare af östra linien ansett denna vara att föredraga såsom för försvaret mera gynnande, just för dess närmare och mot kusten mera framskjutna läge. ”Vid pröfningen af detta ämne bör den tanken ligga till grund, att dä freden är det normala, ständigvarande statstillståndet och kriget ett undantagsförhållande, som tillfälligt inträder, så kan ett samhälles fordringar på medel till förkofran och utveckling af sina industriela krafter icke ställas tillbaka för de fordringar, krigskonsten kan uppställa. Det är visserligen sannt, att krig, k ehuru mer och mindre sannolika, dock städse äro möjliga, äro oundvikliga, och, då de inträffa, så vådliga för ett folks lif, att man alltid måste på dem vara beredd. Men hela den utveckling i alla rigtningar på fredlig väg, som ligger i ett samhälles ändamål, kan icke vridas ur sin naturliga gång, för att gå i krigiska syften.
Detta är en så vacker näring, alt jag, som har sett den på nära håll, ehuru jag icke sjelf är producent, skulle önska skydd för densamma; och jag vet specielt, ali en ullproducent i Skåne redan börjat exportera ull. Jag känner icke lill hvad pris den försäljes, men jag tror, att om vi införde sådan ull på verldsmarknaden, så skulle ej någon skada för vår ull-production deraf uppkomma, men lill en början torde något prcemium behöfvas, för att rikta tankarna ditåt. Jag får derföre, sorn sagt är, tillstyrka prsemium för exporten af fin ull. Jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på en näringsgren, sorn jag anser nästan vigligare än produetio - D e 11 ag Ju li e. m. nen af fin ull, nemi. den af grof ull. Productionen af fin lili är alltför ringa, för att göra den till allmänt näringsfång; denna näring bör likväl skyddas, ty den är i sin början; men bebofvet af grof ull är så stort, att jag tror mig böra fästa uppmärksamheten på att denna artikel införskrifves till så stort belopp, att det vore önskvärdi att detsamma kunde minskas. Jag tror att importen af grof ull verkar vida starkare på vår handelsvåg, än den fina ull vi kunna behöfva. Vadmal och gröfre kläden behöfver nästan hvar och en här i vårt kalla land, och vi äro nu på den beklagliga punkt, att våra landtman måste för betydliga penningesummor dermed förse sig. Personer, som rest utomlands, hafva öfvertygat mig, att få länder finnas, hvilka äro så tjenliga för ulkultur som Sverige. När det nu hos oss är ett allmänt behof att consutnera grofva kläden, och när, såsom mig är sagdt, vi kunde producera grof ull lill erforderligt belopp, så anser jag, att man derpå bör fä-.la största vigt.
Besvärsock Ekonomi-Ulslcottets Utlåtande, Nro 29. 7 anade, nemligen: af skaffandet af de i Kongl. Maj:ts nådiga Bref deri i5 Oktober iS3g anbef allde brännstämplarne såsom stjvadronsmärken å indeldta kavalleriets hästar. Motionären bade då anmärkt, att dessa stämplar i kontrollväg föga betydde, enär rustbåilarnes skyldighet att ega duglig och användbar bäst alltid qvarstode och försummelsen deraf vore med ansvar belagd, men att stämplingen för rusthållaren medförde obehag och svårigheter att föryttra en kasserad ryttarehäst, och sålunda minskade en hans lagliga egendoms värde. Denna framställning hade vunnit Rikets Ständers bifall och föranledt en underdånig skrifvelse af den a November 1844 till Kongl. Maj:t, som i nåder anbefallt rustbåilarnes hörande, innan beslut fattades i ämnet. Härvid hade man, såsom motionären ville minnas, iakttagit det sällsamma förfaringssätt att höra äfven rusthållarne viddeafsutna kavalleri-regementena, hvilka frågan icke angick, och som derpå gåfvo o'et ganska naturliga svar, att saken vore dem alldeles likgiltig; varande från ett så beskaffadt svar anledning hemtad att afslå den underdåniga framställningen, som motionären nu likväl förnyade, med anhållan, att brännstämpel å kavallerihäst icke må åsättas någon sudan, der hästens egare bestrider det, samt att en underdånig skrifvelse härom åter måtte till Kongl. Maj:t från Rikets Ständer varda albiten.
I det förra förslagets motsvarande § fanns icke föreskrifvet, huruledes det skulle tillgå, i fall vittne antingen icke väljes eller valdt vittne uteblifver, hvarjemte saknades bestämmelse om lämplig ersättning för vittnes besvär och tidspillan. Dessa brister äro nu afhulpna, hvarföre jag anhåller om bifall till §:n. R. o. Ad. godkände de i förevar:de § gjorda tillägg. § 65. Hr Braunerhjelm: Denna § är numera öfverflödig och torde derföre, likasom den nästföljande, böra uteslutas. I anledn. häraf erinrade Hr Gr. o. Landtm, att R. o. Ad. redan fattat sitt beslut om de af Hr Braunerhjelm nu nämnde §§:s uteslutande ur förordnm. 21 * 324 Den 15 Juli e. m. § 77. Frih. Raab: I denna § äro några tillägg gjorda i anledn. af distillerings-beslutet och torde §:n derföre böra upläsas, för att sedermera tilläggen må blifva föremål för Ståndets afgörande. Sedan denna npläsning egt rum, yttrade Frih. von Kraemer: Tilläggen afse, att distillerings-idkare måtte drabbas af samma ansvar, som bran vins-tillverkare, den der verkställer till bränneri hörande arbete å söneller helgedag, hvarföre jag anhåller om bifall till §:n. R. o. Ad. biföll de i 77:de §:n föreslagna tillägg. § 80. Hr Braunerhjelm: 2:dra och 3:dje mom. af denna § torde böra utgå och deremot ett nytt morn. införas af följande lydelse: ”Den som, innan han distillering, enl. 20:de §:n, utöfvar, icke erlägger den afgift, som derföre utgå bör, bote från och med 3 R:dr 16 sk. till och med 33 R:dr 16 sk.” R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall. § 85. Hr Braunerhjelm: Orden: ”eller tillsyningsman” torde böra uteslutas. R. o.
Genom kvarstaden har samhället sålunda påsatt boken en etikett: » farlig », på samma sätt som gifter enligt lag skola förvaras i särskildt färgade glasflaskor. Myndigheterna ha äfven genom kvarstaden — och där är, enligt min mening, censurens förnämsta betydelse — uttalat ett offentligt ogillande af boken, därigenom gifvande den allmänna opinionen, som redan tagit sig uttryck i sällskapslifvet och i pressen, större eftertryck. Samhället begagnar sig af denna offentliga handling för att frånsäga sig allt ansvar, all delaktighet i saken. En censur som vår passar för ett fritt och intelligent folk. Men ett folk, som man tillmäter så stor andlig mogenhet, bör också äga så mycken lojalitet, att det icke läser i hemlighet, hvad som enligt lag icke får tillhandahållas allmänheten. Det är denna lojalitet jag sätter i främsta rummet, det är den bjudande lag, som befaller oss att ej befatta oss med en litterär produkt, som censuren med stöd af den offentliga meningen dömt. Nu invänder någon: Ar en bok mera omoralisk, därför " att den blifvit konfiskerad? Nej, ingalunda. Lika litet som en fånge är moraliskt sämre efter det han fått sin dom än ögonblicket före. Det finnes en grupp af människor, som läsa en sådan bok före kvarstaden med god smak, utan att blinka, men som, så fort boken blifvit offentligen brännmärkt, skynda att lägga i dagen hela sin afsky för densamma. Dessa människor höra till det slags slafvar under den konventionella moralen, hvilkas omdömen ha någon bismak af fariséens: » Jag tackar dig Gud, att jag icke är såsom denne publikanen! » Invändningen saknar icke sitt berättigande. Det torde också kunna sägas, att mycket af det, som icke konfiskeras, är lika skadligt som de dikter, hvilka nu fastspikats vid skampålen. Moralen är ju en subjektiv sak: det som är olämpligt för en, är det icke för en annan. Skall jag underkasta mitt eget omdöme en allmän opinions konventioiielt banala moralbegrepp eller en ämbetsmans godtycke? Min vän, svarar jag, edra skäl kunde vara riktiga, om det gällde att befrämja något godt eller göra front mot en orättvisa.
M:s satisfaktion och alla rättsintas förnöjelse. – Munck har begärt en visit af Björnram, och jag har i högsta måtto styrkt honom dertill. Sjelf vill han göra bekantskap med baron Axelsson, och studerar nu dagligen Svedenborg. Med hertigen tyckes han ej komma fort“ ... Öfversten friherre C. G. Silfverhjelm var känd såsom utöfvare af den tidens magnetism. Efter återkomsten från en utländsk resa 1786 inrättade S., hvilken säges ha varit väl bevandrad i fysik och kemi, i Stockholm en harmonisk societet, samt öppnade en stor Banquet, hvilken dagligen besöktes af talrika patienter. I allmänhet voro i hela Europa de harmoniska sällskaperna förnämsta medlen till magnetismens utbredande. Om aftonen den 28 Februari 1789 samlades hos hertig Carl enligt vanan flera af hans närmaste vänner, hvaribland utom hertiginnan denna gång märktes baronerna J. J. De Geer, Carl Bonde, G. A. Reuterholm samt öfverste Silfverhjelm. Ett visst högtidligt allvar syntes lägradt öfver alla de närvarandes anleten, liksom bebådande att något synnerligen vigtigt förestod. Gåtan erhöll snart sin lösning, då Silfverhjelm om en stund närmade sig hertigen, som satt tillbakalutad i en soffa, samt började att magnetisera honom. Klockan var omkring half 9 på aftonen, och efter 2 och en half minuts magnetisering befanns hertigen hafva insomnat. En djup tystnad herrskade i rummet, då Silfverhjelm begynte att göra hertigen följande frågor, hvilka alla med utmärkt redighet och klarhet i rösten besvarades af den tillfrågade. Silfverhjelm. Sofver hertigen än? Hertigen. Ja. Silfverhjelm. Bör Reuterholm ge in sitt papper uppå riddarhuset, sådant som han nu ändrat det? Hertigen. Jag skall fråga. – Nu har jag frågat. Hans far vill ej, att han skall ge in något papper mer. – Hans far vill, att han skall vara alldeles passiv. — Om han alldeles afhåller sig från riddarhuset, är det så mycket bättre. Silfverhjelm. Kan hertigen säga oss, huru vi skola göra samhället den största nyttan? Hertigen.
I Borgare-Ståndet hafva väl åtskillige ledamöter ansett det af Utskottet föreslagna procentbelopp vara för lågt, men många hafva likväl förordat förslaget i detta afseende. Hvad nu angår den inom Bonde-Ståndet gjorda anmärkning, att, vid jemförelse mellan nu gällande stadgande och Utskottets förslag, det sednare skulle leda till förhöjning i afgiften för mindre bemedlade och nedsättning för förmögnare sterbhus, så, enär man, derest den progressiva skalan skall afskaffas, icke, utan att förorsaka Staten en alltför kännbar minskning i inkomster, torde kunna sätta procenten lägre än Utskottet föreslagit,- kan det icke heller undvikas, att mindre bemedlade sterbhus komma att vidkännas någon förhöjning af den ifrågavarande afgiften. Härvid mäste dock tagas i betraktande de tvänne vigtiga lindringar, Utskottet i sammanhang härmed föreslagit, nemligen befrielse från all stämpel för bouppteckningar, som visa mindre behållning än 1,000 R:dr, samt för efterlefvande makes giftorätt i boet. Att åter de förmögnare sterbhusen skola, i följd af förslaget, komma i åtnjutande af en be - Bevillning s-Utskottets Utlåtande N:o 11. 3 tydlig nedsättning i den afgift, som de enligt nu gällande författning skola erlägga, är en följd af den progressiva skalans borttagande och antagandet af en lika procent. Då nu Utskottets förslag, att stämpeln å bouppteckningar måtte bestämmas til! |:dels procent af behållningen, blifvit gilladt af Ridderskapet och Ådeln samt af flere ledamöter inom Borgare-Ståndet, och i Bonde-Ståndet något bestämdt yrkande om procentens förhöjning icke blifvit framstäldt, föranlåtes Utskottet att, i anledning af återremissen i denna punkt, hemställa, att Preste-, Borgareoch Bonde-Stånden måtte förena sig i Ridderskapet och Adelns beslut, att stämpeln å bouppteckningar må bestämmas till |:dels procent af behållningen.
Af de protokollsutdrag, som från Riks-Ståndeu, efter föregången pröfning af Allmänna Besvärsoch Ekouomi-Utskottets ofvanberörda Betänkande, blifvit till Utskottet aflåtna, inhemtas, att nedannämnda af Utskottet afgifna förslag antingen blifvit återremitterade, eller blifvit föremål för sådana skiljaktiga beslut, som efter Riksdags-ordningen påkalla ytterligare framställning från Utskottet; hvaremot pröfningen af vissa i Betänkandet afhaudlade ämnen, nemligen frågorna rörande lärares lönevilkor och pensionering, samt om terminsafgifterna uppskjutits till dess dithörande delar af statsregleringen till behandling förekomme; och enär sistberörda ämnen ej ega oskiljaktigt sammanhang med de fiågor i öfrigt, som voro föremål för Utskottets omförmälda Betänkande, anser Utskottet sig ej böra dröja med afgifrände af den förnyade framställning i ärendet, som i förstnämnda delar påkallas, vare sig af skedd åtérremiss eller af Ståndens skiljaktiga beslut. Det förslag Utskottet, med anledning af derom väckt motion, å 7:de sidan af förenämnda Betänkande afgifvit, nemligen att föreskrift måtte meddelas derom, att i allmänhet ej mer än 30 lärjungar böra på en gång af en lärare undervisas, och att, till följd deraf, när lärjungeantalet dertill föranledde, lärarues antal i förhållande dertill måtte ökas, har blifvit såväl af Höglofliga Ridderskapet och Adeln som al Högvördiga Preste-Stårulet ogilladt. Yällofliga Borgare-Ståndet åter har bifallit Utskottets hemställan; hvaremot Hedervärda Bonde-Ståndet återremitterat frågan till Utskottet. Men då genom två Stånds af slag å Utskottets tillstyrkande af bifall till motionen, berörda fråga grundlagsenlig måste anses förfallen, kan återremisseu qj till vidare åtgärd föranleda. Bih. till R. St. I enahanda beslut hafva de respektive
Från dessa förhållanden torde kunna hämtas upplysning om halten af den tillvitelse, som under riksdags-förhandlingarna blifvit mig gjord, »att hafva åtalat,» såsom det heter, »likt och olikt, väckt munterhet med mina anklagelser, i stället att mina företrädares »varit sådana, att den tilltalade Vanligen ansågs förlorad; att större delen af mina varit »af den beskaffenhet, att de ej kunnat af domstolarna annat än underkännas.» Jag vet mig icke i något fall hafva handlat godtyckligt, och hade för ingen del väntat, att någon, som tagit kännedom af berättelserna, skulle säga sig deri hafva funnit saker åtalade, sorn före min tid varit ansedda alltför ringa att beifras. — 20 — Härmed vill jag icke säga, att ej någon gång ringare mål blifvit till domstol hänvisade, hvilka kunnat rätt väl vara opåtalta, men då hafva i stället omständigheterna varit sådana, att genom dem rent nödtvång uppstått. Jag har t. ex. tagit för regel att i frå gor om rigtig bötesförvandling, hvilka torde hafva utgjort de ringaste af åtalens föremål och visserligen icke före min tid varit obruklige, ej beifra de mindre förseelserna i sådana fall, då den felande godvilligt åtog sig att förnöja målsägarne och godtgöra Kronans förlust i fångvårdskostnad. Så snart deremot min anmärkning besvarades med felaktighetens förnekande och försök att visa dess rättsenlighet, ansåg jag mig icke kunna undgå att låta frågan komma till lagligt urskiljande. Antalet af aktioner för felaktiga bötesförvandlingar har dock inskränkt sig till det ofvan upptagna eller 31, och således på hvartdera af de nio åren icke varit betydligt. En annan regel, som jag trott mig böraNorubbligen efterlefva, har varit den, att ingen klagande, som visat sig hafva genom domares förvållande lidit verklig förlust, bordt förgäfves anlita mig om ett åtal, som varit enda utvägen att förskaffa honom skadestånd. Jag skulle i annat fall ansett mig sjelf vållande till den öfverklagade förlusten, hvilket jag ingalunda funnit med min pligt förenligt.
Det kan du väl inte vara så säker på. Det jag var så ful! Hade jag vetat det, så... FRU BERG. Det kan väl hända. (Paus.) Jaså, han tyckte Nej, det ä' nog troligt. Det var allt bra rart Så hade du inte tyckt så mycket om honom. emellan er. Kommer du ihåg när du gick och plockade förgätmigej åt honom och var så nöjd, när han tog dig i hand? Du kunde gå tyst långa vägar med oss stora, bara du fick hålla honom i handen. KERSTIN. Det kan jag rakt inte minnas. FRU BERG. Mins du, när du kysste honom i bersån, då? KERSTIN (kort). Ne-ej. ­ 23 ­ FRU BERG. Du var ju bara nio år. Nå, det behöfver du väl inte skämmas för. KERSTIN. Åtta, förlåt mig. Jag fylde samma dag. FRU BERG (skrattar). KERSTIN. Jaså, det var för att gratulera dig, då? Äh, för resten var det bara på kinden. Ganska underligt i alla fall, när han tyckte FRU BERG. du var ful. Men det måtte inte ha varit så farläste hade han ändrat mening till en god del. KERSTIN. ligt med den saken, för redan när du gick och Hur vet tant det? FRU BERG. när vi fick se dig, och han vände sig om ett par gånger, så jag var tvungen att fråga hvad han tyckte om dig. KERSTIN. FRU BERG. Jo, vi gick tillsammans en dag på gatan, Nå, hvad sa' han då? fishen sa' han men det ä' en viss stil på henne i alla fall. Så dumt! KERSTIN. Inte ä' hon precis vacker den där lilla bach ­ 24 ­ FRU BERG. vara tillräckligt försonadt, när han nu tycker du ä' söt. KERSTIN. FRU BERG. Jag vet inte det. För öfrigt måtte det väl Det tycker han visst inte.
Riksdags-fullmäktigen Johannes Nilsson, i hvars motion Riksdags-fullmäktige Ola Svensson, Jöns Andersson, Nils Pehrsson, Pehr Nilsson och Ola Månsson, alla från Skåne, instämt, har yttrat: alt man väl vore allmänt öfverens derom, att ett väl ordnadt och hela landet omfattande jernvägs-system utgjorde enda sättet för jordbrukets, handelns och industriens uppbjelpatide, men hvarifrån detta system skulle taga sin början, derom syntes meningarne åter vara i ej ringa grad delade. Enligt hvad Kongl. Maj:t i sin nådiga proposition uppgifvit, vore landets inre delar, mera än kustorterna, i behof af lättade kommunikations-anstalter. Motionären ville ej heller förneka, att jemväl de inre provinserna behöfde jernvägar, och hans önskan vore, att äfven de, så fort som möjligt, måtte erhålla detta kommunikationsmedel. Dock ansåge han ej Svenska jcrnbanorna böra börja midt i landet och derifrån ut - 8 Slats-Utskotlels Utlåtande, JYs 274. grena sig åt kusterna. Kommunikationerna inom och mellan nämnde provinser voro redan underlättade genom ångbåtstrafiken på de större insjöarne samt Götha kanal. De syntes således kunna och höra vänta på jernvägsanläggningarne intilldess kust-orternas jernbanor blifvit färdiga. Deremot vore det nödvändigt, att de närmast det öfriga Europa belägna orter härmed i främsta rummet blcfve försedda.
Vägen till solguden är som vägen till Chimborazzos topp den är uppfylld med klippstycken och bottenlösa svalg. Vill man gå den vägen, gäller det att lära sig arbeta och försaka. I vårt hemland ansågs arbetet som ett straff; så lärde oss våra gudar. Hvarför skulle vi, deras utvalda folk, arbeta? De läto ju trädens frukter i öfverflöd mogna dag efter dag? Gudarne skänkte oss vårt bröd och källans klara vatten, och de lärde oss att till tidsfördrif jaga steppernas djur och skogarnes fåglar, ty jagten gaf styrka åt våra muskler. Lyckan bodde i våra hem; vi hade allt utan vedermöda och togo för oss hvad gudarne gåfvo ... Var det därför, afbröt Tiracca, som ni plundrade våra gränsbor, slaktade dem framför edra afgudabilder? Detta ert handlingssätt förtörnade solguden, han satte oss rättvisans svärd i handen, och vi blefvo de starkaste ... Ni voro hundra mot en! inföll Itos med flammande ögon. Var det för att skaffa arbete åt ert folk, som ni nedhöggo våra skogar vid gränsen och ändrade flodernas lopp, så att de icke längre befruktade våra marker? Vi ville blott ert eget bästa, svarade Tiracca; och engång i tiden skola ni förstå det. Ja, ni ville, förstås, rädda oss och visa oss vägen till solguden, hvilket ej kunde ske utan incas hjälp, fortsatte Itos med skälfvande röst. Den frälsningen och den lyckan hade vi aldrig bedt er om. Ni fälde vår konung, togo vårt land och släpade oss bort till hemlös »lycka». Men utbrast han i motgången skall min stam lära känna sin egen kraft. Ni må drifva oss hän hvart som hälst och krossa våra gudastoder och tvinga oss att böja knä för en främmande gud, men ni skola aldrig släcka vårt hopp att engång få återvända till vårt land, våra gudar och seder. Det ges mycket mellan trädens toppar och flodens yta, som mänskoögat ej kan se ... Den gud, som leder vågens svall mot sjunkande aftonsol, kan ock kasta om böljans gång mot morgonsolen våra gudar, som låtit oss föras hit, kunna föra oss hem igen.
Sante be t tvi å froen funnit åtffillige anbre jemEningar roara nobige, f)afroe 2£i, tilt roinnanbe af mera rebighet och lått# fattlighet, gifroit en férånbrab uppflåflning åt f/elfroa författningen, Silfen 2£i åberopa tillifa meb 2Bår unberbåniga ffrifroelfe i amnet af ben 7 S>e» cember fijtlibet år. ö. 38. €fter noggrann dfroerlåggning, angåenbe be i fråga cm 23rånamsbrån# mngen, foreEommanbe fdrhållanben, hafroe 3Öi anfett någre infhrånEningar i affcenbe på ben tillåtna pannerpmben roara tjenlige, åfroenfom ^Bi funnit bet roara meb en billig grunb för bitljoranbe befattning maji förenligt, att benjamina utgöres meb en roi§ afgift, i mart af tilfarorfnincjen; (hoorroib blroal tillita be!6 Bibehållit ben, efter hemmanSroårbef, utgåenbe bratt»» roingffatt, och beB faflilållt roifa minimi»afgifcer å pannerpmben famt för åt» ffillige roib brånroinébrånning begagnabe inrättningar; åfroen forn 2öi i nå# gon mån forånbrat forefFrifterne och férh6/t afgifterne i och för minutering af branroin. Dfroer allt betta, meb bet mera, forn hårmebeger fammanhang, hafroe SQi utfårbat fdrfkg till np författning, ^milfet, femte frifroelfe af ben 22 nå/troifne februarii, bfifmit till ivongl. 2)?aj;t i unberbånighet of» roerlemnabt. 5. 39.'