Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sandelhjelm, Paul, yttranden. I. 4*8. III. 16, 18, 21. XI. 245. XIII. 128. Schantz, Carl Petter Ulric Otto von, yttrande. VIT. 297. 29 45o Schantz, Johan von, yttrande. XXV. 141• Schinckel, Johan Fredrick von, yttranden. Schmidt, Georg Lars af, yttranden. III. 318. V. 147. VII. 294. LXV. 127, i56, 180, 202. LXVI. 122, i33, i48, 160, 174. Schultzenheim, Friherre von, GeneralMa - 451 jor, rörande StatsTJtskottets anmärkningsanledning i fråga om honom lemnad befrielse från yrkad accords-ersättning. XVIII. B. 3g6. XXXIII. A. 134. Schwerin, Grefve Adolph von, yttrande. VII. 295. Secreta-Utskottets ram på Riddarhuset, om upplåtande deraf åt BevillningsUtskottet under Riksdagen. I. R. 336. II. Å. 12. VIIL U. 259. IX. A. 39. Sedlar, förslitne, om deras inlösen efter den valör, som med visshet kan utrönas. II. 294. VI. R. 352. — förslitne Bankooch Riksgälds-, angående förbättrade anstalter uti Landsorterne för invexling af. XLII. B. 49- XLVIII. A. 353. Banko-, om utvexling af nja mot förslitne , vid LåneContoret i Götheborg. LV. B. 90. LVI. A. 180. — Bankens, angående vissa förändringar af, till valeurer, text, m. m. LVU. B. 39. LXII. U. 120. — Bankens, angående vissa bestämmelser, som ansetts böra uttryckas i Texten till 453 de nya.
En punct, som utom alla andra förmåner, äfven förenar den af en ofantlig besparing, i alla hänseender af Militaire-Utgifter, hellst Den g Februarii. om, som der bör, Scandinaviska Skärgårds-' flottan stationeras, med afseende derå samt å närmast möjliga Communication med Stora Plot-, tans Hufvud-Station, då den alltid skall bli hotande i Flanquen för hvarje anfall, som ej ställes rakt på henne sjelf * och vid ett sådant är Götha Canalen ett helt oberoende medel för Skärgårds Fartygen till både Förening, Förstärkning och Återtåg. — Men dertill hör, att Seam. dinaviens Försvars-Verk i alla afseenden bik. das efter båda Rikenas local, samt efter Nationernas lynne och tillgångar. Varnäs är alltså med.dpuncten för Landets forsvar, och denna punct är upptäckt genom Götha Canal, den utvecklas med Götha Canal, den kan endast fullkomnas af Götha Canal. Att dessa föremålen sedan 1809 så ansetts, bevisar bäst dåvarande Försvars-Comitéens Betänkande och andra dertill hörande Handlingar samt det nya, ehuru ej ännu fullbordade Väg-sy stemet. ’ Chartor öfver belägenheteime finnas, hvarförutan jag skulle kunna framställa vitnesbörd af Män, som ehuru ojäfaktiga i yrket, men skiljaktliga 1 nästan allt annat, dock på det mäst afgörande vis instämma i denna mening. Långt ifrån att hafva utvecklat ämnet i hela sin vidd, sopa äfven med min otiLiräckeliga förmåga skulle leda för långt, tror jag mig dock hafva sagt, nog, för att efter allt detta åter upprepa den vid början framstälda fråga: Hvad är Götha Canal? är den ett enskildt fö» *e.tag? eller ar den en grundval för Seandia*'» Den g Dehuarii* vien, för dess försvar , sjelfständighet, trefnad celi förkofran? Man lärer icke kunna neka, att företaget'; har ett stort och vigtigt allmänt föremål.
I öfrigt trygg vid Lagen, sorn under ett fritt Regeringssätt är lika för alla, öfverlemnar jag gerna mälet till denna upplysta Samling, då jag, efter hvad jag tror enligt med Grundlagen, nu aflägsnar mig. Friherre Cederström, Jacob. Hindrad att i Utskottet öfvervara justeringen af detta Betänkande, vet jag ej, hvarföre icke min särskildta mening fått tillika åtfölja. Jag får således anföra, att jag anser det icke vara ovanligt, att personer af stor förtjenst, och med en ovanlig integrité, skola uppväcka afund hos en mängd menniskor som sakna dessa egenskaper; och Grefve von Platen har således bordt förutse, att han af många skulle klandras Då han ej kunnat tillvitas egennyt. ta på ett runstycke, vid förvaltning af millioner , och då Riksens Ständer dels gillat, och dels förbigått utan anmärkning CanalDirectionens åtgärder; så skulle Directionens befor-; drande till åtal nu endast väcka åtlöje öfver Riksens Ständers beslut. Detta har varit egentliga anledningen, hvarföre jag opponerat mig emot Betänkandet, men jag finner det äfven oformligt deruti, att Utskotten tillstyrkt Riksens Ständer, att besluta, det en undersökning skall äga rum, ehuru Riksens Ständer 108 Den 16 Juna e. m. dertill icke äga någon rätt, utan endast kunna begära hos KonglMajit, att undersökning må varda förordnad, hvilket uttryck Herr Påhlman äfven nyttjat uti sitt anförande i Utskotten, fastän samma ord icke blifvit uti Betänkandet begagnade. Tå dessa skäl anhåller jag om proposition till afslag å ifrågavarande Betänkande, Grefve von Rosen, Axel Pontus:
N:o i3 blifvit begärd, så borde voteringen genast försiggå. Det var mig ej obekant, att 53 §:n Riksd.Ordn. innehåller ett sådant stadgande; men då det ej var uti sjelfva saken, som jag ämnade yttra mig, utan endast ang:de det jäfsförhållande, som jag förmenade kunna äga rum för några af R. o. Ad:s ledamöter att uti densammas afgörande deltaga , så trodde jag rätta tidpunkten att göra framställning derom först inträffa, sedan discussionen uti sjelfva saken blifvit slutad, och fråga således uppstod om formen för beslutets fattande. Det var då, som jag till de R. o. Ad:s ledamöter, hvilka tillika äro ledamöter af Riksrätten, hemställde, huruvida de icke, med afseende derå att flera frågor, rör:de hvilka R. o. Ad. jemlikt 107 §:n Reg.Ftn skulle fatta beslut, jemväl voro hänskjutna till Riksrättens handläggning, ansågo Den 4 Juli. 3i3 sig böra underlåta att deltaga uti R. o. Ad:s beslut, för att icke derigenom blifva jäfvige att vara ledamöter uti Riksrätten, samt såmedelst tilläfventyrs göra det omöjligt för denna rätt att under åratal taga någon befattning med dc ärenden, om hvilka Const.Utsk. beslutat en sådan åtgärd.
Och Truls skämdes, så, som han aldrig kunnat minnas, att han skämts förut. Ty detta andra bordssällskap var, äfven det, representativt: det betecknade hans egen generation, den som nu turen närmast skulle komma till att föra utvecklingen framåt. Skymningen hade fallit, när han, efter att hafva skilts från sällskapet, gick hemåt genom Lundagård. En tät dimma hade följt på den vackra vårdagen, det droppade från träden, och de sparsamma lyktorna lyste glåmigt. Truls frös. Det var honom, som om han hela dagen sökt detta något, som i morse drifvit honom ut, men vände tomhändt hem, än en gång, nu som alltid. Landtlig kärlek. Sommarqvällen lade sig öfver slätten med sin stillhet och klarhet. Det svagaste ljud klang fulltonigt fram långt från fjerran, och hvarje föremål stod med silhouettskarpa utlinjer i aftondagern. Truls och Bengt gingo fram genom den gamla byn; uti en fähage vattnades hästarne, på hustrapporna suto kvinnor med barn på armen och samtalade öfver till hvarandra. Vägen lopp in mellan almplanteringarne till tvenne gårdar och sedan rakt ut genom slätten, rak som ett gult band mellan de korta lummiga pilträden. Solen skulle just till att gå ned: den stod som ett enormt rödt klot långt borta öfver ett mognande rågfält. De böjde in på en gångstig, hvilken nästan öfvertäckt gick in i sädesfälten. Solen försvann, de klara färgerna slocknade, och det skymde. «Ja, Hanna i Grödinge,» fortsatte Truls samtalet, samt utbredde sig i entusiastiska ord om henne, i hvilka väl dock vännens skärpta öra förnam, att den intimaste, personliga vibrationen icke förefans. Bengt gick före med ögonen i marken. «Du har gjort mig mycket glad, med hvad du nu sagt,» sade han, efter en stund, innerligt och högtidligt. «Det ville jag gerna höra från din mun.» Truls halfstannade omedvetet af förvåning, som dock till hälften var förståelse, och visste icke rätt, hvad han skulle säga. Det uppstod ett ögonblicks förlägen paus. Plötsligt gick Bengt hastigt till. «Du har alltid anförtrott mig dina hemligheter,» sade han.
Gunnar hade suttit med hufvudet lutadt i handen, och icke gifvit akt på Lenas rörelse, förr än denna nu smällde igen dörren efter sig, i vredesmod. Han såg opp, såg bort åt mor Ingrid, lika som han fordrat förklaring af henne öfver detta sista Lenas utbrott af vrede, men då den gamla ej såg upp från sin spånad, utan spann – försänkt i helt andra tankar, som det syntes, tittade han ut genom fönstret, och såg nu Lena återkomma med ett litet bylte under armen. Som en pil var hon åter inne i stugan, emedan det allt jemnt småregnade, och kastade byltet med stor ondska på bänken, utropande vredt och argt: – Jag kunde just tro att den dumma Elin hade något för sig! Det an’te mig just, men se det ska’ då intet bli utaf att vräka klä’r på den der usla tiggartösa. Hon gensköt henne derute i farst’an, och gaf ’na lä’ mej se: en bra kjortel och en bra halsduk! Nej, se de ska’ då bli lögn, och förr ska’ jag ta ’et sjelfver. Förhållandet var det att Elin, ömmande för den arma halfnakna flickan, hade i hast letat upp en gammal kjortel och en d:o halsduk, som dock hvarken voro trasiga och ännu mindre smutsiga, utan snygga såsom allt hvad Elin egde. Detta hade hon gifvit den stackars flickan, som hon ropat till sig, när denna skulle gå sina färde, och allt detta hade den sluga Lena hört och begripit, samt skyndat efter flickan, och ryckt ifrån henne, utan allt krus och alla omständigheter, det lilla, som denna så nyss tackat för, och som gjort henne så glad. – Hvad vill allt detta säga? – sade Gunnar, som icke rätt begrep Lena, hennes ondska, och hvarifrån det der byltet egentligen kom, ty han trodde tiggarflickan för länge sedan gången, och hade nära nog glömt henne. – Jo, det vill jag berätta – sade Lena – att den dåraktiga och dumma Elin går och ger Banka-Lotta af sina kläder, lika som de ej kunde behöfvas bättre här.
Han egde redan som barn en ganska rik inbillning, och när han under gymnasiiåren uppehöll sig i Danderyd och öfverallt påträffade en galge med sitt offer, inristad i träden, hvart han än vände sig, och i en gammal gumma, ett sjutti-årigt mjölkbud, upptäckte en person, som varit inblandad i dramat, fick han ej någon ro för » föreställningar och drömmar om galgar, hvita161 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE. händer och förtrollade väsen ». Sedermera använde han historien i Banditen. Hvad var det föröfrigt romantismen ville? Hade den något annat mål än August Blanche själf — sanning, lif, verklighet, natur, att rnåla efter naturen, att teckna lefvande människor, att uppoffra det abstrakta för en konkret verklighet? Naturen — det är slagordet — » la nature et la vérité ». Konsten söker naturen, dramat söker verkligheten; » Part feuillette la nature, s ' étudie à reproduire la réalité des faits; le caractère du drame est le réel ». Och likaväl som naturen än är skön, än är ful, än visar ett godt, än ett ondt ansikte, måste äfven diktaren eller konstnären blanda,; » faire comme la nature, méler dans ses créations 1 ' ombre à la.lumière, le grotesque au sublime, le corps à 1 ' åme, la bete à Pesprit ». Människan har ej rätt att söka rätta gudi Detta är ju i sammandrag äfven Blanches konstlära! Detta praktiserar han i de arbeten han skrifver, mindre i sina pjeser, mest i sina romaner. Och detta ådrager honom klander af kritiken. Han gör nämligen ej, som man förut varit van vid, straffar och belönar, egenmäktigt och onaturligt. Han följer Hugos råd. — blandar ljus och skugga. Så skref man. t. ex. i ett finskt literatur-blad 1847 mycket skarpt om hans dramer.
Elter denna framställning af de åsigler, som i förevarande fråga hos Riks—stånden, enligt Utskottets uppfattning, allmännast gjort sig gällande, tillhör det Utskottet att redovisa för det resultat, hvartill Utskottet kommit vid frågans ytterligare ‘ behandling. Detta resultat är nedanstående till Ständernas pröfning framlagda förslag; och deraf 'öijer att Utskottet ej kan understödja deras mening, hvilka påyrkat altall hufvudsaklig lagstiftning i ämnet mätte uppskjutas intill dess den af åtskillige talare föreslagna undersökning biilvit verkställd, och alt man således lör närvarande borde ^stadna vid en underdånig skrifvelse i den syltning, som här ofvan blifvit antvdd. Emot en sådan åtgärd förekommer nemligen, bland annat, att den, efter Utskottets omdöme, ej skulle leda lill det mål sora åsyftas. Lag-Utskottets Utlåtande A’:o 61. Då della mål är vinnande af fullständig kännedom angående härvarande dissenlers eller afifällingars antal, lärosatser och förhållanden i åtskilliga hänseenden, måste i främsta rummet hindren för deras fria och öppna uppträdande uudanrödjas. Dessa hinder ligga i gällande lagstiftning, i den hotelse 0111 landsförvisning och förlust af arfsrätt, sorn lagen innefattar. Först då denna hotelse icke vidare qvarstår, då deri, som omfattar någon emot kyrkans bekännelse stridande mening, vågar att offentligen framträda, kan man med säkerhet vinna kännedom i omförmälte hänseende. Man synes dock föreställa sig att för saken vore nog om lagen i denna del emellertid bleive suspenderad; — men man synes härvid ej hafva betänkt att hotelsen del oansedt qvarstod; — alt visshet derom, att lagen ej åter kunde komma att träda i verksamhet, dermed icke vore gifven; och att den fruktan å affällingars sida, som nu försvårar, om ej omöjliggör, hvarje säker undersökning, följaktligen derigenom icke vöre dem betagen. Men i allt fall skulle en dylik suspension af lag ingalunda kunna försvaras.
Det vore att kasta låntagarne i händerne på mindre redliga commissionärer, hvilka måhända skulle insätta penningarne i sin egen cassa i stället för Banken. Ej eller har man att befara behofvet af en större Embetsmanna-personal, ty besväret att emottaga några bref mer eller mindre på dagen kan icke vara särdeles betydligt ocb så mycket mindre föranleda till en ökad personal, som det naturligtvis blott blifver en tjensteman, som får sig uppdraget att besörja penningarnes uppräkning och infö - i Der> 5 Mars f. m. 3i5 räntie i böckerne. Jag skulle derföre tro, att Herr von Troils redaction är den lämpligaste och innefattande den genaste vägen, om blott sedermera i den allmänna Kungörelsen intagas de varningar, som äro nödige, på det låntagarne må undvika misstag. Men att tillåta medlens insättning i LandtRänterierne, bestrider jag på det högsta, såsom icke medförande någon ordentlig controll och endast försvårande en redan nog invecklad redogörelse af Kronans allmänna uppbörd. Hans Ex cellen c e Herr Grefven och LandtMarskalken framställde proposition på bifall till den 5:te punkten. Ropades Nej blandade med några Ja. Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll att femte punkten, i enlighet med Herr von Troils Förslag, borde erhålla följande lydelse: Dessa Ränteoch Capital-afbetalningar göras i RiksgäldsContoret, dit de skyldige äga rättighet att dessa medel med Posten directe insända. Ropades starka Ja jemte några Nej. I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, att som Ja öfverröstat Nej, ansågs Ridderskapet och Adeln hafva bifallit den sist framställde propositionen. Den 5 Mars f. rn. Herr von Hartmansdorff': Då jag finnér, alt pluraliteten redan bestämt sig för en annan mening, än min, anhåller jag blott, att mitt förslag till redaction må bl ilva i protocollet intaget, såsom ett bevis, att någon bland Ståndets medlemmar, som borde kunna förutsäga förslagets oanvändbarhet i verkställigheten, ej heller underlåtit att göra det, Herr Lagerhjelm:
Men jag anser ej möjligt att nu här irnrom Ständen bereda ntwägarne dertill. Zag tror, att Regerings-Formcn föreffrifwer och sjelfwa naturen af sarén fordrar en remist till ett Utskott. Jag har afwcn hört detta af flere marda Ledamöter prkaS men med olika meningar till hwilket; Constitutions, Oeeonomie - och Stats - Utstottcn äro ömsom nämde. Dä Kongl. Maj:t rättwist ansett det wara StändcrZ rätt att i detta mål förestå och besluta, synes mig ej, att det pä nägot sätt kan tillhöra dek förstnämde Utskottet. Att ater remittera det ensamt till Leconomieoch Beswärs-Utstottet anser slag sä till wida origtigt, att dä alla mäl som tillhöra detta Utskott äro endast understallniNgs-mäl, wore det närwarande ej af en sadan natur; jag häller Medes före, att detta mäl tillhör Stats - och .Oeconomic-Ukskottens gemensamma handläggning, och önskar, att sä snart sse kan, det mätte remitteras. Jag instämmer fullkomligen i hwad en wärd Ledamot Herr Friherre beckerström här yttrat om Sweriges lyckliga läge, som han ansett i afseennde pä anfall, nast England, wara ett af de förmon lig aste, men jag tror ej att hwarken denna locala fördel, den Armöe wl hafwa eller cck fördubbling deraf rvorc tillräcklig: Mot fiender, till styrka - T)LN 2 April.
De utmätta faferna famt voärDertng; men forDrar ej gälDenär fåDant protokoll, ware utntätningéförrät» tarén änDå jfplDig att utan löfen tillhälla gälDenären en ffriftlig uppgift på ffulDbeloppet famt grtmDen för utmätningen, jemte Dagen, Då Den blifwtt werf» fiällD. -fjvoilfet bcflut 3öt, uti unDerDånig ffrifwelfe Den 5 ftflliDne Slprtl, Ijoö ^Congl. 53faj:t anmält, forn unDcr Den 19 inneroaranDe månaD @tn nåDiga fanftion Derå ineDDelat. §. 60. SDfeD bifall till IjwaD ifongl. 9Kaj:t £>fj i nåDer föreflagit, f>afme 3öt be» jlutat, att, meD uppl)äfwanDe af Den i ^ongl. förefwct Den 29 Oktober 1842 meDDelaDe lagförklaring röranDe bpfättning, förorDttaDt warDer: att, Derejt, wiD utmätning l>oé gälDenär, tillgång att gälDa meD icke ftnneé, Då må bpfätt» ning åläggaö, om borgenär Det äjfar, Dock meD De wilkor, forn i lag od) för» fattningar angåenöe Detta ämne ftaDgaDe äro. ■§. 61. gör wår
Det är omöjligt för BancoUtskottet att uppgöra något BancoReglemente, förrän Lånerörelsen är afgjord. Det skulle sålunda kunna bända, att Riksdagen blef afblåst, utan att något BancoReglemente blifvit uppgjordt, och deraf skulle följa den största oreda i hela Bancoväsendet. Jag kan dessutom ej inse det aldraringasle sammanhang emelian realisationen och Lånerörelsen; ty Lånerörelsen lärer troligen få lof att blifva sådan den varit, på det de lånesökande eller rättare de lånehungrige må få sina behof tillfredsställda. Hvad sjelfva betalningsvilkoren beträffar, så kunna de möjligen blifva något förändrade; men lån komma i alla fall att erhållas. Den ena frågan beror i min tanka icke det aldraringaste på den andra. Dessutom när åtminstone arne Stånd påmint oss om skyndsamhet, hemställer jag, om det är skäl, alt fatta ett. beslut, som bar till följd, att Riksdagen derigenom ännu ett par månader förlänges. Jag anhåller om afslag å motionen, och önskar, alt Utlåtandet om Lånerörelsen mätte så snart som möjligt företagas till afgörande. Den i3 Novemi)er f. m. Friherre Boije: Med det allvarligaste bemödande alt göra rätt, skall jag hvarken understödja Herr Munck af Rosenschölds eller»Herr Thams ytterligheter. Herr Tham har rätt, att det vore en orimlighet att vilja hänföra beslutet om Lånerörelsen bortom, beslutet om realisationen, ty det ville kanhända säga detsamma, som att lemna denna fråga oafgjord, anda till dess Riksdagstrumpeten hade skallat. Men det ar å andra sidan nödvändigt, att Utlåtandet blifver någon tid hvilande, ty det återstår ännu många frågor * som med denna äga sammanhang, och hvilka ännu icke äro tillräckligt utvecklade, Jag skulle derföre Önska, att en annan terminus utsattes för detta måls hvilande. Jag föreslår, att Ridderskapet och Adeln uppskjuter afgörandet af BancoUtskottets Utlåtande N:o 8a, intilldess jemknings-fÖrslaget i afseende å realisationen blifvit afgjordt.
(Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 149.) S. A. H. Hos Rikets Ständer har i betraktande kommit, hurusom mjöloch sågqvarnar, hvilka till sin natur egentligen äro fabriks-inrättningar, med en, af konjunkturer bero ende, förmånlighet, icke kunna medelst en orubblig grundränta rättvist beskattas, hvilken åsigt vinner stöd från den omständighet, att grundskatten förblifver oförändrad, ehvad inkomsten af skattlagda sådana qvarnar i följd af folkmängdens tillväxt, ökad spanmåls-produktion, husbehofs-qvarnars nedläggande, lättade kommunikationer och utvidgade afsättnings-tillfällen, qvarnverkens förbättrade konstruktion m. fl. orsaker uppdrif ves, eller genom tillfälliga olyckshändelser, minskad vatten-, skogsoch mäld-tillgång m. m., till större eller mindre del förloras, hvilket sednare förhållande eger ytterligare utsträckt omfattning derigenom, att, ehuru vid anläggning af nya qvarnar och sågar bör tillses att förut skattlagda dylika inrättningar icke lida förminskning i deras vid skattläggningen påräknade inkomster, likväl, och enär qvarnoch såg-egares rätt att mot tulltägt betjena allmänheten icke är inskränkt endast till dem, som vid skattläggningen ansetts komma att af en viss qvarn eller såg sig begagna, nya verks anläggning måste antagas i viss mån verka menligt för äldre närliggande, samt, om förfaltningärne äfven vid alla dylika fall medgåfve förmedling, hvarmed dock tidsutdrägt och kostnader blefve förenade, full rättvisa dymedelst blott för tillfället kan vinnas, helst de orsaker, hvarå förmedlingen grundas, möjligen åter upphöra; och hafva Rikets Ständer härförutan fästat uppmärksamhet derå att förfaltningarne icke uttryckligen medgifva att, hvad billigheten jemväl fordrar, i de fall, då qvarneller sågverk måste helt och hållet nedläggas, verket varder från skattens utgörande befriadt. 126 Expeditions-Vlskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 76.
M:t underdånigst anhålla, att stapelstadsrätt måtte beviljas Wadstena, mot vilkor, att staden ej allenast på egen bekostnad uppför och håller Kongl. Maj:t och Kronan tillhanda tullhus, vågbod och andra för en tullkammare erforderliga byggnader, utan ock åtager sig alt vidkännas de bidrag till nödige Ijenstemäns aflönandc, sorn i allmänhet åligga stapelstäderne, eller i likartade fall blifvit vissa städer ålagde. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 25 April 1857. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N\o 67. 141 Kl:o C». Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 22 April 1857. Preste-Slåndet den 22 Borgare-Ståndet den 22 Bonde-Ståndet den 25 Rikets Stunders underdåniga Skri/velse, angående beviljande aj stapelrätt för staden Falkenberg. (Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Bet:de N:o 73). S. A. K.
Med det hopsamlade släpet i ena handen och buketten i den andra lemnade Signe rummet, ljuft hågkommande de ord Eva hviskade till henne, under det hon knäpte handskarne: » Gud välsigne er, fröken, isära, kära fröken! » Briljantgarnityret fick liggaostördt qvar i butikfönstret, ty farbror Nils ' bröllopsgåfva hade fått en bättre användning. Upprop t i l l förmon. Som bekant nar äfven Tyskland under denna vinter liksom värt eget land hemsökts af oerhörda snömassor. Dessa, som nu börjat smälta, hafva i det förstnämda landet åstadkommit de förfärligaste öfversvämningar, hvilka kostat hundratals menniskolif och beröfvat tusentals af de qvarlefvande all deras egendom. Nöden bland dem, som drabbats af detta härda öde, är sålunda oerhördt stor oeh tränger till snar hjelp. Al skrifvelser frän flere bland Iduns varmhjertade läsarinnor veta vi, att deltagandet för de olyckliga äfven hos dem är stort, och dä de i samma skrifvelser uppmanat oss att om möjligt mottaga och hopsamla de bidrag, som tidningens läsarinnor kunna vara villiga att lemna till de af öfversvämningarna lidande, och hvilka, om än aldrig så små, dock blifva till välsignelse, är det med verklig tillfredsställelse vi gä dessa önskningar till mötes. Bidragen, som böra adresseras till Muns Redaktion, Stockholm, komma att i tidningen redovisas och att, sedan insamligen afslutats, till tyska generalkonsulatet härstädes öfverlemnas. De minsta bidrag mottagas med tacksamhet. Iduns Redaktion. Till qvinnan. (Vid Nordiska festen å Östergötlands Folkhögskola § 1888). •ar är qvinnan? » Så ritan ofta sporde, När ett dåd, om ondt, om godt, såg dagen — Hvar är hon, som fasl ej sedd, ej anad, Lilla Icällan lik gaf lif oeh upphof Ål den våg, som växte ut så mäktig, Att den sedan på sin hjessa burit Folkens ofärd eller folkens lyclca? » Hvar är qvinnan ?- » Så ännu man spörjer.