Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 26 Mai f. m. 463 Anmäldes och bordlädes från nedannämnde Utsk. inkomne Mem:r, Utlät:n och Betänk:n, nemi. från Konstitutions-Utskottet: N:o 16, med anmälan om de i förstärkt Konst.-Utsk. verkställda omröstningar; Stats-Utskottet: N:o 102, i ani. af väckta motioner om förändring i vilkoren för det vid 1859 och 1860 års riksdag beviljade lån för anläggning af jernväg från Borås till Herrljunga; N:o 103, i ani. af väckt motion om förändring i vilkoren för beviljadt statsbidrag till sänkning af sjön Weselången; N-. o 104, i ani. af K. Propos. ang. folkskolelärares pensionering; N:o 105, i ani. af K. Propos. äng. grunderna för infanteriets och kavalleriets organisation; om rättighet för den indelta soldaten och ryttaren till tidigare afsked, samt om arméens vapenöfningar och underofficersbildningen; N:o 106, i ani. af väckt motion om fortfarande anslag för Kamereraren Carl Sandberg; N:o 107, i ani. af väckt motion om ersättning till åtskilliga personer i Wähla by och Björnlunda socken höliden brandskada; N:o 108, i ani. af väckt förslag, att Staten måtte öfvertaga förre Lokomotivföraren G. A. Riex ådömd ersättningsskyldighet till personer i följd af den vid Sandsjö jernvägsstation den 23 Dec. 1864 timade olyckshändelse; N:o 109, i ani. af väckt motion om anslag till förhöjning i Häradsnämndernas s. k. tingsgästningspenningar; N:o 110, ang. anslags beviljande för ersättning af förluster genom hagelskada; N:o lil, i ani. af väckt motion om ersättning till Handlanden C. Rönnbäck och f. d. Kapitenen M. U.
Det har varit mig angenämt att höra att Hr von Hartmansdorff i sä måtto uppfattat denna fråga rätt, som han ansett den icke äga sammanhang med frågan om en ny brottmålslag; men Hr von Hartmansdorff har dock yttrat den önskan att de anslag som nu beviljas, icke mätte användas till annat än ransakningsfängelser, och lika med Hr Rääf anmärkt att hvarken i StatsUtsk:s betänk, eller i K. M:s nåd. propos. eller i just.stats-ministerns und. mern. ordet ransakningsfängelser någonstädes förekommer. Jag ber derföre att få fästa uppmärksamheten derpå, att benämningen ransakningsfångelse är oegentlig och oriktig, ty de s. k. ransakningsfångelserne måste, antingen den nya lagen antages eller den gamla bibehålies, äfven användas till strafffängelser och det, om den gamla lagen bibehålies i vidsträktare mån än om den nya antages, ty efter den gamla lagen äro vattenoch brödstraffen de allmännaste och dessa måste alltid på länshäktena verkställas. Således tror jag, att om en återremiss vinnes för detta ändamål, så vinner man likväl icke hvad dermed egentligen åsyftas, ty StatsUtsk. kan svårligen tillstyrka att anslaget endast skall utgå Den 23 Februari f. m. 065 lill ransakningsfängelset', enär man då skulle nödgas hafva särskilda fängelser för vatten och brödstraffs och enskildt fängelsestraffs undergående. — Den rätta benämningen på dessa fängelser är vissferligen den som blifvit i K. M:s nåd. propos. begagnad, nemi. läns-, häradsoch stadsfängelser, och när der icke ett enda ord nämnes om straff-fängelser, sä är det ju klart, att man icke kan använda ifrågavar. medel till något annat än läns-, häradsoch stadsfängelser. Om nu det uttryck, som StatsUtsk. begagnat, likväl skulle väcka farhågor i afseende på användandet af ifrågavar.
Jag kan ej disputera BancoUtskottets Herrar Ledamöter deras tro, om de verkeligen äga den, nemligen: att de med visshet redan känna de bästa medel att återgifva Bancosedeln förtroende och ett säkert värde; men de böra icke misstycka, att Rikets öfrige Repre - loa Den 7 Maji f. m. sentanter, genom erhållande upplysning om Bankens verkelig» ställning, söka stadga deras öfvertygelse i detta vigtiga ämne; de arbeta icke för sig ensamt. Represeatanterne kunna icke anse sig ensamt ägare till Banken; deras hemmavarande medbroder hafva äfven deruti andel, och dessa hafva rätt fordra, att man ser med egna ögon och afgör efter egen pröfning och öfvertygelse. Den ställning, hvaruti penningeverket nu befinnes härleder sitt första ursprung från det genom revolutionen år 1809 slutade olyckliga kriget; jag för min del tror att Riksens Ständer böra söka kunskap örn allt hvad sedan den tiden i Bancostyrelsen förelupit och i sådant afseende nu fatta beslut. Lika litet som jag kan förena mig med de premisser BancoUtskottet anfört, hvilka icke för mig visa annat än vacklande begrepp och åsigter, lika litet kan jag förena mig med de obestämda beslut da 3 sist* puncterna i Betänkandet innehålla, men utgående från de bestämda éynpuncter, på hvilka Herr Kammarherren von Seth och Herr Doctor Hedrén grundat deras särskildta utlåtanden, vågar jag till Högloft. Ridderskapet och Adeln föreslå, att Ridderskapet och Adeln, i anledning af Herr Hjertås motion och dess nämnde särskildta yttranden, ville besluta. iso. Att, med upphäfvanue af all kraft och verkan af den tysthetsed BaocoUtskottets Den 7 Maji f, m. Ledamöter aflagt, Bankens Räkenskaper, tillgångar och skuider, endast med undantag af hvad enskildta personer angår, genast framläggas, till granskning af Rikets Höglofl. Ständer ifrån och med 1808 års slut, och att Ständerne deraf erhålla de utdrag och upplysningar, de behaga föreskrifva. 2:0.
Den här är för mattor, den här för gardiner, den här för innanfönster, den här för bordskifvor, de här sex lårarne för olika sorters kläder, som ska’ lämnas till tvätten. Wanda var förvånad. Hon som var van vid utrymmet i pariservåningarne! — Men nu få vi gå ner. Det här är språkröret till andra våningen. Språkrör ha vi också i sängkammaren och i barnkammaren. När de kommo i tamburen, trängde en stark cigarrök ut från Säfves rum, och man hörde ett sorl af röster därinifrån. — Är det här rökrummet? Då går jag in ett ögonblick och ser hvad Wilhelm har för sig, sade Wanda. — Gör inte det. Herrarne tycka inte om att bli störda, sade fru Säfve hastigt men ej tillräckligt hastigt för att icke Wanda kunde hinna in genom dörren, bakom hvilken ett välkomnande sorl trängde ut till damerna, som långsamt vände tillbaka till salongen. — Nå, det var vänligt att titta in till oss, sade Säfve, i det han hastigt reste sig upp och kastade en varnande blick på en grupp äldre grosshandlare, hvilka höllo på att öfverbjuda hvarandra i berättandet af skabrösa historier. De sågo samtliga mycket echaufferade och lifliga ut. — Vi gå väl in och spela då, sade Kronfelt, men glöm för all del inte, att vi få slutet sedan, tillade han i en halfhög hviskning. Den tilltalade småskrattade, han visste, att slutet skulle bli gouteradt. — Jag är rädd, att den, som inte röker, omöjligt kan härda ut här, sade Säfve, i det han sökte slå undan en röksky, som hvälfde fram mot Wanda. — Därför tänker jag också röka. Har ni en cigarrett att ge mig? Säfve sträckte fram en cigarrettlåda och räckte henne ljuset för att tända. — Nej, jag skall tända på Wilhelms cigarr, annars smakar det inte. Hvar är han? — Han sitter därinne och spelar. Vi få tala tyst, annars störa vi. Wanda gick in i det inre rummet, där några spelbord voro ordnade. Det hade varit ett tillfälligt uppbrott för läskedryckernas inmundigande, men nu hade alla herrarne återvändt till spelborden.
Välden svarade: »visserligen är du en långvägagäst, som icke förnummit hvad nu är i hvars mans munn, att konungens borg står på en förtrollad plats, och att en stor drake hvarje år lägger sig härutanför och kräfver en skär jungfru till sin föda. Men nu har lotten fallit på konungens enda dotter, och ingen finnes som kan frälsa henne, änskönt konungen utlofvat prinsessan, och med henne halfva sitt land och rike.» Vid alla dessa tidningar blef svennen underlig till mods, och det lekte honom i hugen, att han gerna ville blifva konungens måg, och dertill vinna gods och ryktbarhet. När det led på tiden, att den unga mön skulle föras ut till draken, gick Vattu-man upp på berget, som låg invid staden, och byggde der ett starkt hus. Men huset var bygdt med hakar och stora bjelkar, sålunda, att dörren kunde öppnas innantill men icke utifrån. Sedan nu allting var redo, kom konunga-dottern farandes i en förgylld karm, och mycket folk ledsagade henne ut ur staden; men prinsessan stadnade på berget, satte hand under kind, och grät bitterligen. Då lockade Vattu-man sina djur, gick fram till prinsessan, helsade höfviskt, och sporde: »stolts jungfru! hvi sitten J här och fällen tårar på kind?» Konunga-dottern svarade: ’jag må väl fälla tårar; ty min fader har lofvat mig åt en grym drake. Gack härifrån fager ungersvenn! här blir i dag en ömklig färd.’ Vattu-man genmälte: »väl törs jag bida draken, vore han aldrig så grym. Men om J viljen lofva mig eder ära och tro, skall jag gerna för eder våga mitt lif.» Mön jakade härtill, och de talade länge med hvarandra. Medan de nu sutto tillsammans, bad Vattu-man att konunga-dottern skulle löska honom. Prinsessan gjorde efter hans bön, och svennen lade sitt hufvud på hennes knä. Men jungfrun tog oförmärkt en guldring, och fästade den i Vattu-mans hår-lockar. I detsamma hördes ett stort gny och oväder nedanföre berget. Då sade svennen:
IZ57- — tstlläedranä, Oaviä Lottlrarci. -i) a) Led. lill k-mco-Ulff. /-) Led. uti Riddarhus-Ulst. ester Herr Ler^Lnst-Zl-:. H Led. uti Lag-Utff. «<> Led.uti Hemliga Utss. efter Herr von Lestuilrsickelm. Herr oöelftjerna, § vanks, d^otsrius i KonglBergs Lollegio. IZ64. — kjunglalt, henric ^Vilkekn > Ryttmästare. a) IZ7O. — Lkjernklacl, /'exel, Ofwerste-Lieurenanr. 5) IZ72. -— Lilkverilrskle, Öar!, kicuren^nr. — Vi ll korall!, Fulimäg-ig Heer L^clsrlcliölel, Luftat kreöric, Lrpikains. IZ82- ^— Llerc!:, I c Ii, Rnktmästare. IZ87- — ^Vaöenftisrna, Fullmägtig Friherre klemming, polian Luäv/ig, kiLurensn,. 1402. — Letkune, Fullmägtig Heer Läöerkjelm, Larl Luftat, La^iraine. 1404. — Lekisrftcmr, Jonsg, Beras.Råd. r) 1412. '— Dinckwarär, Magnus Luftst » Lagman. j 1417. — kkrenkoftV Fullmägtig Herr von Logolii öm, Dalian, Kongl. Leereiergre. 1428. — Liööerkorg, Jaeob, Major. — Lsääe, Larl Luftat, Kammarjunkare. ^446.
Nar Riksgälds-CoMoirets manliga förhållande genom en flik Herrar Fullmägtiges algard en gang blifwit sä sörändradt, art Contoiret ifra» läntagande biifwit ett utlaningswerk, sä will det synas som utläningarne bordt regleras efter sädane grundsatser och uträkningar pä högsta lagliga winst, hwilka äro gemensamma för alla utlaningswerk, med undantag af dem, hwilka till understöd för wiste näringar eller serjkilde ändamål kunna wara inrattade. Stas-Utskottet medger wäl, att, i afseende pä länetiden samt Hypokeqyen, enahanda grunder icke kunnat wara lackpelige tvid Riksgälds-Contoiret, som wid andre utlämnas»werk; men detta medgif» wande uresluter dock icke tillämpningen af oflvannämnde almänna principe gf ^ hagsta Lagliga winst. Också är det efter denna principe Stats-Utskotket företagit sig granskningen af de fran Contoiret stedde uttäningar, i synnerhet lill andra än Kongl. Stats-Werket samt allmänna Magnius Directionen, Wid denna granskning hafwa följande omstan, dighster fästat Stats - Utskottets upmarksambet, dem Stats - Den 18 November. ivor Stats - Ukstottet alfsä funnit böra närmare utredas och förklaras.' neml. i:o Finnes icke något almänt och formeligt Beslut om uiläningar af Herrar Fullmägtige wara »vidtagit eller wista grunder, i anseende lill Läne-tiden, Räntan och Hypokhequen utstakade och faststalde; uran tyckes det, län af 15,006 Ro., med Z procent Ranta, som den 24 October 1804, aldraförst hemil judes asiidne Kammar-Radek ak So^erlkröm, hafwa warit aldeles tillfälligt; och pä lika färt synes förchällandec wara med del i ordning följande län af 4,500 Rd. kill Stads-Mäklaren Oailhwilket den 6
I anledning nf den 12 puncten, och pa det en framtid ingen twetydighet om rättigheter och styl, dighcter ma kunna uppsta, finner Utssottet sig böra anmäla en önssan om ett noga bestämmande, att fall en ägare af Indelt BatSmanS, Ryttare ella ständigt Knektehåll för sin Nummer har varancé och är i Utssrifnings-äldern, sjelf utgår för sin Rott det matte wara honom owilkorligen förbehållit, ali ester fyllda 25 ar nyttja de ConscriberadeS rätt, att ifrån Krigstjensten afgä, derest han för Noten sätt ter Karl i sitt ställe. Utssottet har ansett detta fi mycket angelägnare, som utan ett sadant stadgande den händelse kunde inträffa, att om Lagens och Coitt tracternes innehall bvkstafwcligen följdes, mängt» Hemmansnägare inom Conscriptions-äldern, da ha» ej pa en gäng kunde tjena för Noten ochffäjom Coitt scriberad, kunde nödsakas gä ifrån sin Åborätt elltt gwarblifwa i krigstjenst längre än hans, med andrs Medborgare gemensamma pligt honom ålägger. Z Den rz Juni l. 67? I sammanhang med ätssilliga af defia redan omorda önssningar, will Utssottet äfwen wördsamt fotte !)liks. Ständer anföra den, att icke mindre, än en hel Clah i sänder mä uppbädas. Utssottet har till denna underdäniga önssan haft det ssal, att älderns werkelia sörhällande sällan af wart Presterskap med full äkerhet inom kortare perioder än äret kan uppgifvas, och att när de konssriberades antal ökes ju angre tidsrymd för uppbädningen antages, erhäller Regeringen ett större utrymme art permittera de ynglingar, som af medellöshet icke förmä leja, men antingen för sina studier, yrken eller enssildta förhälanden, pröfwas böra frän krigstjensten frikallas.
M. icke godlfunnit i Nåder antaga, stadgas måtte, det undantags-förmoner, som vid försäljning af fast egendom betingas, skola intecknas; varande berörde underdåniga lagförslag grundadt derpå: att klagan ej sällan blifvit förd öfver de betydliga förluster och olägenheter, som köpare af fast egendom fått vidkännas derigenom, att densamma varit belastad med undantag, samt förminskad till värde och godhet genom jordafsöndringar af hvarjehanda beskaffenhet, derom köpare, oagtadt han vidtagit aila möjliga försigtighetsmått, likväl icke erhållit kännedom vid köpets afslutande, utan först efter en längre tids förlopp derom fått kunskap, då säljaren ofta varit urståndsatt att godtgöra de förluster, som genom så beskaffade gravationer köparen tillskyndats; att ej mindre fastighets-egarens, än undantags-innehafvarens säkerhet syntes fordra, det undantags-förmoner blefvo behörigen intecknade och förnyade, hvilken åtgärd ej kunde vara förenad med större svårigheter i detta fall, än då fråga vore om vanlig skuldfordran; samt att den del af en egendom, sorn säljaren undantagit, eller den afgäld af egendomen, som han sig förbehållit, icke kunde tilläggas sämre rätt, än obetald köpeskilling, enär, om undantaget icke varit, köpeskillingen i stället blifvit Rikets nu församlade Ständer, som instämma i hvad sålunda tillförne blifvit i ämnet underdånigst yttradt, hafva alltså funnit skäligt förnya ifrågavarande vid förra Riksdagen framställda förslag, dock ej mindre med den förändring, att detsamma äfven komme att afse undantag, som kunna ske vid försäljningar af hus och jord i städerne, samt att tiden att söka inteckning till säkerhet för redan upprättade, men ej intecknade undantags-contract ut - i36 ExpeditionsUtskottets Förslag till und.
Huru åter detta uppkommit från den af senare rättslärde redan mer eller mindre ogillade relativa straffrättstheori, som legat till grund så väl för Lagberedningens arbete, som för de flesta äldre och nyare strafllagböcker och förslag, lärer den 92 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. sakkunnige nogsamt inse. Men denna oegentlighet, som låter sig känna mera i vetenskapligt, än praktiskt afseende, har det så mycket mindre tillhört nuvarande Lag-utskott att undanröja, som den nya strafflagens principer redan blifvit vid sistförflutne riksdag af de bägge statsmakterna godkända. Utskottets åliggande deremot har varit, att under sin fortgående granskning tillse, huru det nya lagförslagets grundsatser blifvit genom så väl uppräknande och beteckning af brotten, som genom valet och anordningen af straffmedlen, i praxis genomförda, samt nu dervid föreslå de förändringar, som omständigheterna fordra. Om och i hvad mån detta ansvarsfulla uppdrag blifvit af Utskottet fullgjort föreligger nu de respektive Riks-ståndens pröfning. Från Utskottets majoritet har jag varit skiljaktig i åtskilliga punkter, af hvilka jag för att icke onödigt utvidga denna i allt fall vidlyftiga riksdagshandling, endast i korthet vill vördsamt anföra följande: Strafflagen. 1 Kap. 1, 2 §§ upptaga såsom underkastade svensk straffrätt förbrytelser 1. af inländsk man utom riket; 2. af utländsk man som i riket vistas, begångna utrikes mot Sverige eller svensk man. I senare fallet åtminstone synes afseende hafva bort göras på det lands lagar och seder, i hvilket brottet är begånget. Någonting så tillfälligt, som att en utlänning sedermera inkommit i riket, bör väl icke göra honom förlustig det skydd han vid tidpunkten af den möjligen ringa rättskränkningen ägde, att dömas efter sitt eget lands lagar, så mycket mera, om förbrytelsen derstädes varit fullkomligt straffri. Lagstiftaren begår eljest den sjelfmotsägelsen och orättvisan att vilja bestraffa en utlänning för i sitt hemland begångna öfverträdelser af ett annat lands kriminallagar, om hvilka han haft hvarken tillfälle eller anledning att taga kännedom.
Alt på delia salt af godtycke, till följd af en eller annans recommendntion, göra ett undantag, det anser jag vara alldeles oriktigt; ly betraktar man våra häfder, tinner man hvilket skadligt inflytande godtycket vållat. Hraf Ekenstam, Israel: Hr Rosenblad bar utan tvifvel begått ett misstag i sitt nu afgifna yttrande. Här ar alldeles ingen fråga om nedsättning i arrendet; tverloin säges, att arrendet är så högt det kan vara, och frågan är om detsammas bibehållande än vidare i 3o år. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Jag instämmer i den af Hr Rosenblad yttrade åsigt, alt Sländerne icke må gifva initiativet åt arrendatorer af Kronans lagenheter att söka nedsättning i arrenden, som en gång lagligen blifvit fastställda. Frih. Ridderstolpe, Fredr.: I ett land, der nationen förklarat sig så enhälligt mot licencer, kan jag ej tro, att Ulskts tillstyrkande kan vinna gehör. Ali emancipation frän gällande lagar duger icke, och är obehöflig här, då hvar och en, sorn önskar prolongation af sitt arrende, kan afbida den tid, då detsamma upphör, för att sedermera få det förlängd t. Jag anser icke, att undantag böra äga rum, hvarken för den ena eller för dea andra, ty antingen blir det ena en orättvisa eller det andra en grymhet. Frih.
Seså där ja, nu var hon ond (nej du, hon var bedröfvad), bara för att han inte stod till reds med en smålende min, när han var ur lynne — han hade minsann sina bekymmer — och så trodde hon inte, att han satte värde på hennes lilla uppmärksamhet, om han nu också inte sade en hop vackra saker. Detta var ett misskännande, som retade honom så mycket mer, som han verkligen hade skenet mot sig. Detta medvetande förargade honom ännu värre och blåste bort hvarje tanke på förödmjukelsen af ett medgifvande. Ville hon sitta där och tjura, kunde hon gärna göra det. Nu satt glasbiten riktigt fast. Han petade i efterrätten. » Puddingen är ju vidbränd! » » Ja, du får ursäkta — jag fick lof att springa ifrån ett ögonblick till lillen. » Det var dock dagen till ära efterrätt, som hon själf lagat och gladt sig åt. Det kunde också icke ha varit någon alls såsom i hvardagslag. Ja, där hade hon för det! I ännu buttrare lynne än han kommit, gick han sin väg efter ett knappt adjö. Han var förbittrad på allt och alla — mest på sig själf, därför att han nu kände med sig, att han burit sig illa åt; han tänkte ett ögonblick att vända om och ställa saken till rätta — men då reste sig sturskheten upp och sade nej; det fick väl gå öfver ändå. Det var väl inte så farligt. I förstugan kom grannens hund emot honom och ville ha en smekning, men fick i stället en spark, så att han tjutande kröp in i en vrå. I D U N 1893 En dörr öppnades, och grannen stack ut sitt hufvud. » Stackars Tusse! Hvem är det som gör •dig illa? » Nu skämdes han värre än Tusse själf, när denne gjort odygd och fått smaka käppen; nästan som en förbrytare smög han sig i väg med en hatfull känsla både mot hunden och dess ägare. » Hvad herrn ser morsk ut! » sade på kontoret hans chef med ett godmodigt gyckel. Men det godmodiga gick honom alldeles förbi; glasbiten satt i vägen. » Det är min ensak, » flög svaret öfver hans läppar med onödig hvasshet. » Nånå, nånå.
Ständs rättigheter, intet utan i förening med detta Stånds sjelfwilliga medgifvande tillstyrka. Till Protokollet. Jag äberopar mig först hivad jag redan till Protocollet om Indragningar i allmänhet anfördt, och dernäst det anförande jag i anledning af Kammarherren Grefwe hörnors Dictamen den sistledne aflemnat:'' äfwen som jag förenar mia med det Herr Doctor vrzttLn och Herr Bistopen Doctor äVeiäoman nu till Utskottets minnesbok intalat; mm harwid bör jag tillägga, att jag mera följdt min öfwertygelft om Lagarnes mening och gifne rättigheter, än hjertats Medborgerliga känsla. Eldad och ledd af den, önstar jag att mine Medborgare, med okänfla af all egen nytta och med en ädel glömsta af allt sädant, som kunde wäcka mitztanka, att genom egna besparingar radas för gemensamma uppoffringar, behagade närmare påtänka? Rikets sammanhällning i sin fordna skepelse. I sädant afseende önstar jag att wi mätte förenas till ny helgd af wära gamla Lagar, Privilegier och offenteligen gifne försäkringar. Derigenom igenkänna wi wärl Swerige, ost sjelfwe och Swenstarnes Borgerliga Brödraförbund. I en medbroderlig kansta häraf stall det bli ost möjligt, att bära wära sörbor och befästa en rätt sörstadd sjelfständighet. Skulle Fosterlandets räddning och beständ fordra mer än det Den 4 Novemberi?» wi i en proportionerlig gemensamhet förmå bära, hwilket jag icke tror, mä wi ge ost frihet, att för» söka hwarandras friwiiliga Fosterbrödra kärlek för en gemensam Fosterjord. Ej mä Lenna karlek tilläta ost att med undandragne axlar patwinga andras skuldror en utomordentelig tyngd; Men det är en Medborgerlig, en Swenstmanna ädelhet att pä Medborgerlighetens offerfordrande Altare frambära fri williga häfwor. Jag förestår alltsä, att hwar och en, som har mer än en Silfverkappe, lemnar af dem en.
Nu följer sjelfva mästercoupen, kronan på verket. Han lät annoncera, att hvem som ville kunde de och de dagarna mellan de och de timmarna, inom den och den tiden, besöka honom på hans rum, för att sjelfva med egna ögon genom jemförelse med originalkällorna öfvertyga sig om, att det var han, som citerat ärligt, och professor P. som citerat falskt. – Troligtvis kom ingen – och detta ingick utan tvifvel i beräkningen. Rec. har sedermera flera gånger ångrat, att han ej anmodat någon af sina vänner, att begagna bjudningen, för att se hvilka nya taskspelarkonster då skulle blifvit använda. – Efter recensionen var det väl förbi med lärobokens reputation; den blef i intet offentligt eller enskildt läroverk (mig vetterligen) antagen, utom i N. Elementar-Skolan, der Förf. då var lärare, och efter några år måste hela upplagan maculeras (A. har tillfogat många af sina Förläggare en slik knäck); men hela den stora allmänheten trodde förmodligen, att den snillrike och kritiske Förf. blifvit af Upsala-pedanten på ett exempellöst, vrångt och skamlöst sätt behandlad. Och hur skulle den ogrekiska allmänheten kunna tro annat? Herr A. hade ju inbjudit hela Stockholm att öfvertyga sig om rätta förhållandet? A. ingick sedan i A.B., och derefter har det i detta blad blifvit en permanent taktik att i den vidare följande polemiken med mig om andra ting, gripa till det argumentet, när inga andra funnos: „Prof. P. har diktat – colorerat; – Tidens Utg. ljuger.„ Och som de äkta Aftonbladisterne aldrig läsa hvad å motsidan skrifves: – så torde inpreglingen temligen väl lyckats. Vi bedja läsaren förlåta detta releverande af en gammal litterär rättegång, som torde synas mången af ringa vigt.