Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då erkändt är, att Krono-Betjeningen i visse orter af Riket innehafva emot deras trägna sysselsättning och skäliga utkomst icke svarande Löneinkomster, hvilket förorsakar ofta förnyade ansökningar, om förbättring deruti, har Utskottet trott sig härifrån böra hemta anledning till den hemställan, om icke Riksens Höglofl. Ständer skulle finna lämpligt att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att undersökning om Krono-Betjeningens och Lands Stats Tjenstemånnens Lönevilkor i allmånnhet måtte varda anbefald och generelt förslag till deras jemnare och i förhållande till Tjensternes beskaffenhet mera afpassade aflöning, derefter upprättadt samt förelagdt Riksens Ständer vid nästa Riksdag, som då torde blifva i tillfälle att det öfverklagade lidandet afhjelpa. Detta varder vördsamligen hemstäldt till Riksens Höglofl. Ständers vidare bepröfvande. Ankom den Julii 1023. Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid dess yttrande ofver Herr Rosenblads motion om» ökadt anslag å Stat för Kongl. Bibliothekct. Vid StatsUtskottcts den 3:dje sisi. April afgifne utlåtande, öfver Herr Berh. Rosenblads motion, om tillökning med 3ooo R:dr uti det för Kongl. Bibliotheket i hufvudStaden på Stat bestådde årliga anslag af 1000 R:dr, hafva anmärkningar blifvit gjorde inom Högloft. Ridderskapet och Adlen, Högvördige Preste-Ståndet och Vällofl. Borgare-Ståndet, som föranledt frågans återreinmitterande till förnyad åtgärd af Utskottet.
Hennes hufvud hvilar i moderns knä, och man skulle kunna tro, att hon sof, så stilla är hon och så orörlig sitter äfven fru Skog. Heliga tystnad! Kunna några ord, hur vackra och välfunna som helst, säga mera än hvad som finnes gömdt under ditt insegel. Annie har tagit moderns båda händer inom sina samt håller dem så fast, som om hon aldrig mera ville släppa dem, och emot denna kärleksknut hvilar hon nu sin kind. Hur snart skall hon åter sitta så? Modern gör sig tyst samma fråga, men den kommer ej öfver hennes läppar. Stormen för åter några hopgyttrade blad emot fönstret, rycker i dess fogningar och sänder en kall fläkt ända bort till soffan i vrån. » Måtte vädret bli bättre i morgon, » sä- ger ändtligen fru Skog. » Det blir eljes en ledsam resa. » » Ah, det är mest järnväg — bara ett par mil landsväg — och det går snart. Fast nog vore det roligare att få se landskapet i solsken. » » Jag undrar, om någon är dig till mötes vid stationen? » » Det tror jag knappt, ty vägen är j u ganska lång. Kanske ändå. » Ny tystnad. » Du skrifver snart, förstår du. » Ett längtans mål jag blir till sist För A. och B. och Strand och Kvist, Om man med ö mig ger den piff, Som passar bäst för stek och biff. S. Aritmorem. Bidrag mottagas med tacksamhet. Charad. Jag minnes, hur i ungdomsår, När iefnadslust brann varm, Och lätt jag fällde känslans tår I glädje som i harm, Hur som mitt första var den tiden Mitt tredje uti hvardagsstriden. Dagny DAGNY T D I SKR F I T FOR SOCIAIA OM1 LITTERHRA IHTRESSEH FREDRIKA-BREMER-FORBUNDET Till Fredrika Bremers minne Clrtrrlotie Lu~dJlolua, Tvenne abngiu ur diktan ~Veionicas RIIen Rbm, En moda till sin son Bi&amp; fik 1600 talet.
Sjelf har ock hvarje biskop svurit enligt 21 cap. 2 §: att hafva troliga akt att uti hans stift skickeligen tillgår med ungdomens undervisning och att han skall flitigt visitera i alla honom anförtrodde församlingar och då granneliga efterfråga och undersöka huru allt tillgår, hvad flit prester skalet gjort, rätta sig efter kyrkoordningen såsom ock allvarligen tillhälla presterskapet att göra detsamma, och vidare följande §§ i cap., som innehålla de mest bindande föreskrifter för detta presterskap om en rastlös verksamhet för församlingarnas vård, såsom 22 §. der det heter: kyrkoherden skall låta sig angeläget vara att ungdomen i hans socken lära läsa i bok och (märk väl) förstå sina c h. r is ten d o ms - s ty eken; jemväl besöka sina åhörare, det ena huset efter det andra, när de å båda sidor dertill kunna hafva beqvämlig tid och lägenhet och då efterfråga huruledes de och deras barn och tjenstehjon sins emellan sig förhålla, förmanandes dem till allt hvad godt och lofligt är; hvarefter förekommer om förtroligare samtal med de gamle o. s. v. Lika stadganden följa i 25 § för kapellanen: alla förträffeliga, ändamålsenliga och derföre troligen af styrelsen till efterlefnad kontrollerade ehuru verkligen det förekommit mången, som om i vissa afseenden icke någon kyrkolag varit till. Så äfven i afseende på den färskare folkskolelagen af d. 18 Juni 1842, der 10 § finnes vara så lydande: ”Presterskapet utöfve en sorgfällig uppsigt i synnerhet öfver religionsundervisningen i folkskolorne. Församlingens lärare skola fördenskull, så väl i de fasta sorn flyttbara skolorna, flitigt och så ofta deras öfrige embetsäligganden medgifva, sig infinna, efterhöra och undersöka huru detta skolans vigtigaste kunskaps-ämne af skolläraren bibringas, gifva honom råd, samt sjelfva genom undervisning och tillämpning göra de heliga lärorne lefvande för barnasinnet”. Jag minnes särskildt vid de förberedande ålgärderne för denna stadga hos R.
9 Cap. Ärfda-Balkcn, dä Mö söker, att blifwa förklarad myndig, Nidderstapet och Adeln inhämtat att twä Ständ stannat emot tiva i deras beslut, hwaraf wäl följer, att den as Lag - Utskottet tillstyrkte förändringen, i berörde Lag-rum, förfaller, sä att tvid Lagens stadgande kommer att förbliswa; men nägot tillika icke blifwit före» skrifwit, huru med Dispence-Nättigheten mä förhällas, fast» an Nidderstapet och Adeln för sin del ansett densammas fortfarande »tofning af Konungen wara en följd af Lagens oförändrade bibehållande, altsä och dä D!spence-rättjghetcn i berörde fall är jämförlig med den enahanda rätt, Allmänna Lagen i särskildta andra händelser Konun» gen tillagdt, hwilkcn genom nu warande Constitution ej blifwit inskränkt samt Nidderstapet och Adeln samfäldt funnit ntwäg ej böra betagas Qwinnokönet, att individuell blifwa försatte i myndighets tillständ, ehuru Riks-StänLcn om sattet dertill haft skiljaktigt begrepp, anser Ridderstam pct och Adeln angelägenheten fordra, till »vinnande as Ep, pedition och till grundläggning för densamma, wänligen inbjuda öfrige Respective Riks-Ständen att med Ridder» skåpet och Adeln deltaga i den Förklaring, hwartill de twänne Ständens skiljaktiga beslut med de twä andra, närmast synes kunna jeinkas, att nemligen jemte Lagens oförändrade bibehällande i oinförrnaldte fall, skulle med Dispcnee - Rättighetens utöfning af Konungen fortfara, pä satt förut manligt warit; Hwaröfwer Protocolls - Utdra, stulle meddelss. Ur suprs. Me - 35s ven 11 April.
Preste-Slåndet den lt Borgare-Ståndet den 18 Bonde-Ståndet den 22 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse om upphof vande af bördsrätten i stad samt ändring aj lagstiftningen angående teslamenls-rällen och gåfva af Jast egendom. (Lag-Ulsk:s Bet:den N:o 12, 13 och 32). S. A. K. Med tillkännagifvande att, ehuru E. K. M:t funnit skäligt vägra Sitt samtycke till ett af Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 29 Mars 1854, framslälldt förslag 200 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 93. om uppltäivande af nu gällande föreskrifter i fråga em rättigheten att i börd lösa försåld, borlskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven faslighet i stad, E. K.
Skadan på ”fammälgä” koppen var en rispa inuti på botten, som ingen kunde ge sig tid att finna utom Gertrud – Hennes Nåd som på förhand förlåtit, hann åtminstone den gången icke upptäcka den, ty knappt sedan tjugufyra timmar på Stånga uppsökte henne ett ilbud från Grefvinnan Ringschöld. Elin hade insjuknat. Grefvinnan skref väl att det blott var förkylning, som Elin ådragit sig i orangeriet, der hon visat flickorna omkring, men det märktes att Grefvinnan var ängslig. Elin längtade mycket efter sin goda Tante. Grefvinnan hade skickat bud äfven efter Elins fordna Doktor; han skulle göra henne frisk. En half timma efter detta brefs ankomst, satt Fru Wahl i sin vagn. Sjelfva Gertrud hade ingenting att invända mot denna visit på Högesta. ”Hennes Nåd täckes vara nådi ändå inte alldeles glöma sig sjelfver”, var hennes enda anmärkning, när hon med högst egen hand stängde vagnsdörren. På Högesta var döden. Ingen Läkare, icke ens den som vårdat Elin som barn i dess svåra sjukdom, och som nu, ehuru till Fru Wahls stora saknad flyttad ifrån orten, genast skyndade till sin fordna lilla, alltid älskade Patient – kunde göra någonting. Nu som förr foglig och mild, rättade Elin sig efter allas önskningar – samt såg, denna gången icke mer på dörren, utan på Fru Wahl. Men det var synbarligen hennes enda nöje. ”Jag får ju se på Tante så mycket jag vill?” hade hon en dag frågat – och efter erhållen tillåtelse fortfarit: ”Jag ser så mycket på Tante – Det gör mig så godt. Han skall ju snart också se på Tante. – Ack hvarför var han inte Tantes och Onkels Son? Men nu skall han ju bli Tantes. Har någon sagt mig det, eller vet jag det ändå? Fru Wahl hade ej sagt det, men tänkt det – och sade detta nu till Elin, hvars glädje deröfver var stor, men hon hade inga krafter att uttala den. En annan gång lemnade Elin Fru Wahl ett litet skrin med sina dyrbarheter: några små skänker af Gösta, det bref hon funnit i hans trädgård och ett par till, han vid andra tillfällen skrifvit.
StänderS uplysta kännedom närmare utreda, som det är Utskottet omöjligt, att här afskildra de aldeles oberäkneliga för, mäner, hwilka i framtiden naturligt mäste följa för Staten och hwarje enskildt Man, som har insigt och wilja, att af berta stora och Riksgagneliga företag draga nytta. Längt för betta har en Segelfart öpnande genom hjertat af Riket, warit ansedd för högst nyttig och nödwändig till Landets uphjclpande. Riksens Stän» — der hafwa tvid 1772 ärs Riksdag ät detta ämne gif-, wik ben rättwisa upmärksamhet, att de i underdänighet anmodat Konungen, att genom Entreprenade läta sätta det dä projecterade Canal-arbetet emellan Wettern och östersjön i iverkställighet, och dertill widtaga alla förbindande anstalter. Riksens Ständcxs önskan upsyl» des till en del; undersökningar höllos och planen upgjordcs; men kännedomen af dylika arbeten hade dä ännu ej hunnit den mognad, som senare tiders erfarenhet gifwit, och bemödandet för det allmännas wäl mäste ännu uthärda flera strider emot enskildes ensidiga afsigter. Emedlertid stadnade det derwid, att detta wigtiga ämne war en läng tid öfwerlemnadt ät glömskan; intill dest Wär nu regerande allernädigste Konung genom stna wisa anstalter, under den tid han svin Förmyndare förde Riksstyrelsen wisade möjligheten af Westerhalivets förenande med östersjön igenom Swerigcs Länder, förmedelst öppnandet af det swäraste stycket af denna segelled — Trollhätte-Canalen. Detta för - Den 19 September. 685 förtvinande företag skulle naturligtwiS gifwa mycken Utwcckling ät genkctS styrka och Patriotens hopp.
Men, säger man, Assignationerne innehafvas af den delen af Allmänheten, som minst kan tåla någon förlust. Förblandar man icke här personen, sorn aldrig synes, med saktn, sanningen Och det rätta, som ensamt bör åses? Eller huru känner inan alla Innehafvare så väl af O-, bligationer, som af Assignationer? Har man undersökt hvars och ens förmögenhet ellerCassa? Vetman då bestämdt att Assignationerne innehafvas af sådane fattige, hvilka, såsom föremål för Barmhertighetsverk, förtjena medlidande, framför 3 Procents Obligationernas Innehafvare? Otvifvelaktigt finnns hvarken Assignation ner eller Obligaiioner hos några egenteiigen fattige eller barmbertighetshjon Det är kännbart, säger man, för en fattig Torpare eller Soldat, att förlora rågot på de Assignationer de förmenas äga. Det kan ej nekas, men är det mindre kännbart för en fattig Borgare , sorn hvarken äger Torp eller Rote att bebo och tillita, om han förlorar på några 3 Procents Obligationer, som han aflagt eller bekommit för att inköpa både förlag och föda för året, och hvilka han kanske för en ringa penning hypothicerat för att icke svälta ihjäl. Jag känner flera sådana fall, emedan Disconterne upphörde att betala just på den årstid , då Borgaren skulle inköpa sitt Årsbehof och Torparen eller Soldaten inbergat sin Årsgröda. Men huru kan man på blotta suppositioner bygga Ridd. 0, M. Prot. IV. B. II. Aid. 7, S. 50 Den 17 Marth, /. tu. så vigfiga Resultater, vigtiga både i moraliskt, politiskt och oeconomiskt afseende, då det är fiåga om ingenting mindre, än att upprätthålla Allmänna Crediten, samt inför en hel Nation ådagalägga oväldig rättvisa och en ädel Caracter? Hvad är inconsequence, hvad är våld och orättvisa, om ej att bland Medborgare, med lika anspråk och rättigheter, göra den ena gracer och sanct,onera den andras lidande?
Vidare framställde sig. såsom särdeles otjenlig pensionsrättens olikhet efter de tvenne särskilda pensionsstaterna, eller den väsendtliga åtskillnad, som förekom emellan dessa pensionsstater i afseende på grunderna och vilkoren för pensioneringen, i det att arméens pensionskassas stat medgåfve i allmänhet pension efter uppnådda 50 åldersoch 30 tjensteår, med rättighet tillika att utan förlust af pensionsrätten vid 45 års ålder och äfven i vissa fall derförinnan, kunna taga afsked och efter expektans-årens utgång komma af pension i åtnjutande, då deremot, enligt den förhöjda pensionsstaten, pensionsåldern för ett större antal löntagare vore framflyttad till 55 och 60 eller 65 fyllda lefnadsår; och enligt denna pensionsstat medgåfves icke vid afskedstagande! i något fall pensionst ätt förr än vid 50 års ålder, hvarförutan för pensionärerue funnos flera andra bestämmelser, hvilka icke gällde för dem, som erhöllo pension endast ur arméens pensionskassa. Denna för arméens löntagare onekligen stora fördel, att kunna efter omständigheterna begagna sig af den ena eller andra pensionsstaten, hvaremot icke vore något att erinra, såvida pensioneringen kunde upprätthållas genom de tillgångar, som bildats af oflicers-corpsens egna bidrag, hade till följd, att de för pensioneringen afsedda medel blefvo starkare anlitade, än som det egentliga behofvet å pensionärernas sida påkallade, utan att i samma mån befrämja pensioneringens syftemål i statens intresse, nemligen att underlätta afgången af det äldre befälet och förskaffa arméen en för krigstjenstgöring och vapenöfningar fullt tjenstbar befälspersonal. Fastheldre måste de vilkor, hvarunder pensionsrätt sålunda vore medgifven, anses, genom dess vidsträckthet, vara i så måtto mindre ändamålsenliga, som arméens officerare derigenom bereddes tillfälle att, ehuru ännu fullt tjenstbare, med rätt till pension afgå nr tjensten för att derefter egna sig åt annan sysselsättning; och skulle de tillgångar, som häraf toges i anspråk, enligt Rikets Ständers tanke, bättre användas genom att bereda någon tillökning i pensionsförmånerna åt dem, som först efter en längre tjenstetid erhölle afsked.
Utskottens gemensamma beslut afvikande åsigter. 1:0 Oiden: minst en fast Skola bör finnas i hvarje Pastorat. ( anser jag böra förändras till: uti hvarje Pastorat skall finnas en mot Pastoratets loenia behof och nedan stadgade ändamål svarande, af Stiftets Dom-Capitel fastställd, Skol-inrättning, Skälen härtill äro anförda uti min vid Betänkandet, N:o 5, bifogade reservation. 2:0 Stadgandet uti Betänkandet, JV:o 5, §. 2, alt de communer, som äro i behof af understöd till uppförande af Skolbyggnader, skulle i lane - Bil. till Statssamt Allm. Besa.- och Ekon.-Utsl:hs Utlåtande, JS:o i 28. 3 väg af allmänna medel undsättas, synes mig icke hafva bordt borttagas, utan förändras derhän, alt de Församlingar, som ålagit sig att tillbörligen värdigt af egne anslag aflöna en Skol-Lärare, men sakna medel att anskaffa nödiga Skolbyggnader med dithörande tomt eller jordland , må af Stats-anslaget för detta ändamål, och på sätt §, t\ föreskrifver, hugnas med en undsättning, som emotsvarar, hvad and ra Församlingar, hvilka redan hafva Skolbyggnader uppförda, kunna komma att af allmänna medelåtnju» ta till Skol-Lärarens aflöning. 3:o Den uti §. 3 Stipendiaterna ålagda förbindelsen,- alf, efter fulländad läro-cours, minst 3:ue år antaga erbjuden Skol-Lärare-befattning , synes nog hård, så vida detta stadgande innebär, alt Skol-Läraren under dessaförsta 3:ne år icke skall få utbyta en sämre lärareplats emot någon förmånligare å annan ort. Jag skulle tro , att hela detta moment kunde saklöst utgå. /j:o Vid slutet af samma §. 3 och sista momentet, önskade jag följande tillagg:
Ett folk, som ej egnar särskilda dagar åt högtidlighållandet af sina stora minnen, synes mig därför likna en människa, som så uppgår i hvardagslifvets släp, att honaldrig ger sig ro att genom erinran och483 ORD VID FOSTERLÄNDSKA ST.-F. GUSTAF-ADOLFSFEST I UPSALA. eftertanke söka bringa sammanhang i sitt lif och vinna kraft och mod att sträfva till förbättring. Det intresse för våra stora fosterländska minnen, som, särskildt bland ungdomen, nu tyckes hafva vaknat till nytt lif, ger emellertid hopp om, att vårt folk ej skall hemfalla under en sådan dom, och jag älskar att i detta intresse se ett tecken till, att den nationella dekadans, hvarom jag nyss talat, verkligen är på väg att öfvervinnas. Om dessa förhoppningar verkligen skola realiseras, det beror dock därpå, huruvida den nyväckta entusiasmen blir af det rätta slaget, ej ett känslorus, utan ett viljemotiv \ huruvida minnena vid våra fester få verka i sådan ande som Manhems skald antydt med de orden: På segerrika marker Svensken träder, där bärg och skogar tala forntids bragd: Han ropar dig, den sång som stormen kväder kring kämpars aska, djupt i högen lagd: Kan du förgäta dina stora fäder och ibland deras skuggor stå försagd? Steg då med deras ätt och deras seder ock Nordens kraft i grafvens sköte neder? Nej, renom det, de forna dygders tempel, för evigheten rest på denna jord! är hon ej med naturens egen stämpel till manlighetens starka boning gjord? Upplifvom dem, de forntida exempel; af ära, kraft och tro uti vår Nord! Ingen dag lämpar sig bättre att gifva oss en sådan maning än hans dag, hans som af alla vårt folks söner lemnat det ädlaste föredöme af kraft och tro. Men göra vi af den dagen allt, hvad i detta hänseende kan göras? Jag tror ej, att så är fallet, trots det varma intresse, hvarmed dess högtidlighållande nu börjat omfattas. Andra folk, hos hvilka det nationella medvetandets vågor gå högt, de hafva, en särskild nationell högtidsdag, Tyskarne sin Sedan-dag, Norrmännen sin 17 Maj, Nordamerikanarne den 4 Juli, men vi med vår historia, vi hafva icke någon sådan!
På sätt är vordet förmäldt, har det blifvit framkalladt genom affärs-Iifvets behof; och dymedelst har konkurslagstiftningen , lika som vexelrätten, kommit att hänföras under den allmänna handelsrätten, hvilken utbildats i samma mån som handel och industri tilltagit och utvecklats Denna rätt, till stor del grundad på de inom handelsverlden strängt iakttagna usancer, måste emellertid, till följd af handelns kosmopolitiska natur, så vidt ske kan, uniformt utbildas i de stater, hvilka deltaga i verldshandeln; och deraf förklaras, att de under omförmälde rätt hänförde lagar, och således äfven de angående konkurssaker, i sednare tider varit föremål för omarbetning i flera andra länder, dervid före - 8 Lag-Utskottets Betänkande M 65. nämnde grundsatser vunnit tillämpning ehuru i mer och mindre modifierad form. I allmänhet har dock den Franska konkurslagen härvid tjenat till mönster. Äfven hos oss hafva röster höjt sig för adopterande af samma grundsatser och således för en omarbetning af gällande konkurslag. Sådant förordades uttryckligen af den Kommitté, som efter '1850-51 årens riksmöte af Kongl. Majit nedsattes, för ordnande af våra financiela förhållanden. Det synes alltså som skulle man ansett det förslag till konkurslag, hvilket, i sammanhang med andra lagar, blifvit utarbetadt, ej vara tillfredsställande. Deri har man ej heller i hufvudsaken afvikit från de principer, som, olika de i de fleste andra länders lagar antagna, i denna del af lagstiftningen hos oss gälla. Sverige står likväl icke numera isoleradt från den öfrige handeisverlden.
Han, som hade en tvillingssyster. Han, hvars mor dog här i torpet. Far, far! utropade Dordej och lyfte af förvåning slefven, hvars innehåll dröp i elden. De bringa budskap från Bennu och Hagar! Barnen trängde sig nyfiket fram. Hvem mindes ej Hagar! Min husbonde säger, att han är en släkting till den olyckliga unga kvinnan, som dog här i torpet, och att han vill uppväga hvarje underrättelse om henne med guld. Sitten ned! Och Dordej aflyfte grytan, rödjande plats för främlingarne. Allt i den sorgliga natten för sexton år sedan stod så lifligt för hennes minne, som hade det varit i går. Desse resande måste få härberge, om hon ock själf skulle sofva på kalla vinden. Kunde man ej tillreda sofplatser på golfvet? Tommu anskaffar halm. Sigfrida springer till Nyby efter en rökt fårboge, rent rågbröd, smör och mjölk: detta hade man råd att betala i morgon. Till mannen, som lät henne råda, hviskade Dordej: jag lägger i natt ej ögonen till. Efter en mycket olika aftonmåltid för gäster och värdsfolk, uppstod med tolkens tillhjälp ett samtal, som ofta afbröts af den gamle främlingens frågor och klagan. Dordej hade godt minne och godt munrede. Hon omtalade allt hvad hon upplefvat under den natten, när mäster Sigfrid, Lydik Larsson och tatterskan gästade Kaskas torp. Så såg tiggerskan ut, så talade hon, så stapplade hon fram de få stegen från dörren. Och här, här bakom väfstolen sjönk hon ned på halmen för att aldrig mera stå upp. Red mig ett läger där! afbröt henne den gamle. O, min Ruth, mitt hjärtebarn och mitt sorgebarn, du den fagraste af Sarons blomster, du den renaste af allt som på denna syndiga jord skådat upp mot himmelen ... här skulle du dö, så ensam, så fattig, så öfvergifven! Och han kastade sig, öfverväldigad af sin sorg, på det hårda golfvet, kyssande gång efter gång den grofva planka, på hvilken hans älskade barn hade utandats sin sista suck ...
Hon är känd för det intresse, hvarmed hon omfattar alla filantropiska intressen. Uppoffringar af tid, penningar och krafter räknar hon för intet, om det gäller att gagna de idéer,hvilka ligga henne o m hjertat. Hon hade ett förbindligt sätt, ett redigt hufvud och en högst ovanlig vältalighet. Genom alla dessa egenskaper blef hon den egentliga ledaren af kongressen, liksom hon varit dess anordnare. Kongressledamöterna utgjorde först och främst de redan från den föregående kongressen bekanta utländskorna, förstärkta med ett talrikare engelskt element, samt en liten kohort på en gång liberala och hofsamma fransmän. Var det ett fåtal franska qvinnor, som deltogo i denna kongress, så må man erkänna, att det var en utsökt samling. Endast en sida a f papperet b ö r I den första kongressen hade man blifvit uttröttad genom en massa ideligen återkommande fraser om qvinnornas usla ställning, om samhällets orättvisor rnot dess bättre hälft, om männens egoism och qvinnornas stora egenskaper; man hade fått så öfvernog deraf, att det nästan verkade lugnande, när en eller annan kom med ett föredrag med fakta i stället för dessa fraser, hvilka slutligen blefvo enerverande som en positivmelodi. Den galliska svagheten för fraser förnekar sig sällan, och ett tacksammare fält för fraser än qvinnofrå- gan är svårt att finna. I den andra kongressen fick man just ej mera fraser, än hvad man kunde tåla, allra hälst som man fick i de flesta fall endast prima varor. Jules Simons spirituella kseri och M:e de Morsiers iifvande föredrag kan endast någon gammal germanisk stofil kalla för idel fraser. Deremot kunde den mest intresserade åhörare i den andra kongressen tröttna af de allt för många redogörelserna för filantropiska inrättningar. Man borde åtminstone i någon mån sammanfört dem, som voro af samma slag. Bland filantropiska föredrag, som voro egnade att ådraga sig allmännare uppmärksamhet, var det af miss Broen öfver hennes verk i Belleville bland Paris ' fattiga befolkning. Endast en qvinna med stark tro kan göra, hvad hon gjort, och det låg också lif och värma i hela hennes uppträdande på samma gång som kristlig ödmjukhet.