Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det öfriga beloppet tillhörde Bygguadsoch Läroverksemeriti-kassorna, hvilka för de löpande, icke obetydliga utgifternes bestridande erfordrade tillräckliga medel; men äfven om så stor kontant behållning, som för det dåvarande förefunnits, icke vore behöflig, kunde likväl stundom en betydligare kassabehållning icke undvikas dels i brist af tillfälle till utlåning mot fullgod säkerhet och dels derföre att de under räkenskapsåret förfallna räntorne för de utlånta kapitalen till icke ringa del först under tiden mellan räkenskapernes afslutande och deras uppgörande inflöte, och hvad som elter räkenskapsårets slut inkomme, sålunda, ehuru upptaget i årets räkenskaper såsom bet ald t, i sjelfva verket icke förr än under följande år varit att tillgå för utlåning. 1 öfrigt ansåge Domkapitlet den ifrågaställa föreskriften vara mera menlig än gagnelig, då kassa-förvaltare för fullgörande deraf, måhända nödgades förbise beskaffenheten af den säkerhet, som erbjödes. I denna fråga har Siats-Utskottet inhemtat att behållningen vid 1859 års slut visserligen nedgått till 10,413 R:dr 34 öre, men deremot år 1860 åter uppgått till 15,007 R:dr 46 öre. I betraktande häraf och då det synes Utskottet olämpligt att behållningar till så betydliga belopp uti kassorna förefinnas, hemställes det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla om nådigt förständigande för vederbörande att noga tillse, det dylika kontanta behållningar framdeles, så fort ske kan, genom utlåningar göras fruktbärande. (1860 års Rev.-ber. pag. 232. Uti. pag. 334.) Enligt hvad Revisorerne anmält, hade, jemlikt beslut den 22 September 1858, i Byggnadskassans kredit afförts en post af 1,200 R:dr 85 öre, utgörande husröteersättning lill Komministern i Wäderstads och Harstads församlingar.
Ifrån realisationens början har Banko-vinsten uppgått lill omkring 27,000,000 R:dr, hvaraf största delen blifvit bortskänkt till Statsverkets behof; men icke det ringaste användt till förstärkning af fonden för amorterings-lån åt jordbruket. Om man, i stället för att vid hvarje riksdag minska denna fond, hade ökat densamma i den mån Bankens tillgångar kunnat medgifva, skulle man, efter min öfvertygelse, gagnat landet långt mera, än att genom ett motsatt förhållande tvinga eller föranleda lånebehöfvande jordbrukare, att, genom Hypotheks-föreningarne pantsätta sina hemman hos utländska kapitalister. Några af de brister och olägenheter, som vidlåda de nu befintliga Hypo theks-föreningarnes verksamhet, hafva både Kommittéen och Utskottet icke kunnat underlåta att erkänna, ehuru de blifvit med lätt och varsam hand vidrörda. SåBih. lill It. St. Statsoch Buriko-Ulskoltels Utlåtande M 24. ledes kan det icke förnekas, att dessa inrättningar mera än eh gång skuldsatt landet hos utländningen utöfver det förhanden varande behofvet: — att dessa från utlandet hemtade penningar blifvit använde till en extra lånerörelse, som gifvit grundad anledning lill klander: — att de uppbjudit all sin förmåga alt utsläppa i rörelsen ett större antal obligationer, än som kunnat finna en tryggad placering: — att de afyttral obligationer till vilkor, som för låntagande delegare medfört betydlig förlust och menligt inverkat på förtroendet m. m. Om också denna stora allmänna Riks-hypotheks-förening, som nu är i fråga, både skall kunna sjelf undvika och äfven förebygga alla menliga yttringar af de enskilda Hypotheks-föreningarnes verksamhet, hvarpå man dock kan våga tvifla, så är ju ändock dess ändamål, att i den största möjliga grad utveckla lånerörelsen emot inteckning i landtegendom, och således, för detta ändamål, i en ännu större skala un hittills skuldsätta Svenska jorden hos utländningen. Det är häruti, som, efter mitt förmenande, den hufvudsakligasle betänkligheten ligger.
Med anledning af inom Preste-Ståndet gjordt yrkande, att bland de afdrag, som få ega rum vid beräkning af löntagares inkomster, äfven borde införas märita och amorteringsbidrag till öfverbyggnads-amorlerings-fonden för prestgårdarne i Skåne», har Utskottet, då upplyst blifvit att denna ränta och amortering, som på mänga ställen uppgår till omkring 1,000 R:dr, utgör en oundviklig utgift för tjensteinnehafvaren, trott sig böra hemställa, att det yrkade tillägget må i 2 mom. af punkten 2:o införas. I afseende på uppställningen af punkten 3:o, hvilken innefattar 3:ne moment, anser Utskottet den förändring böra ega rum, att 2:dra och 3:dje momenten 16 Bevillnings-Ulskotlets Utlåtande JYs 34. framflyttas framför l:sla momentet, hvilket torde böra afsluta g, och hemställer Utskottet, att Rikets Ständer härtill behagade lemna bifall. De i öfrigt vid § 7, punkterna 2:o och 3:o framställda anmärkningar hafva icke varit af den betydenhet eller så allmänt uttalade, att desamma kunna anses hafva till äterremisserna föranledt, hvadan Utskottet, då dessa 2:ne punkter dessutom iiro af Borgareoch Bonde-Stånden gillade, anser sig böra förblifva vid hvad deri är föreslaget. § 8. På det att inkomstbevilluing icke skulle komma att drabba den, som icke eger större inkomst, än som oundgängligen fordras för fyllande af de nödvändigaste lefnadsbehofven, föreslog Utskottet, att bevillning för inkomst af kapital eller arbete icke skulle ega rum, när alla de utaf kapital eller arbete uppkomna årsinkomster, sammanräknade, icke öfverstiga 400 R:dr. Detta förslag har blifvit återremitteradt af Ridderskapet och Adeln samt PresteStåndet. Borgare-Ståndet har beslutat, att, när alla de utaf kapital eller arbete uppkomna årsinkomster, sammanräknade, icke öfverstiga 1,200 R:dr, skola 400 R:dr deraf vara fria från bevillning.
Gå och predika för dem, Den dag de nått den höjd som vi i Europa, så får ni se, om det hjälper! Säg till någon Att icke snöra föttren mer, af de där kappfabrikanterna, som betala Men midjorna tillhopa. 90 öre i arbetslön för en kappa, att de Och i det glada hopp att så en gång må ske skola älska sina arbeterskor som sig själfva, Vi lämna dem i ro att smutta på sitt te så betala de kanske mer! » Hon skrattade, Och så i största hast en titt till Tyskland göra, flere andra, som stodo omkring, skrattade Ty underliga ting man därifrån får höra. också. En lärd professor där med sällspord energi » Ja, » fortfor samma kvinna, i det hon, Experiment har gjort af konstigaste slaget kanske af en händelse, vände sig till mig, Och sagt — ja, hvad han sagt mig vållar » jag sade något sådant där åt vår grossbryderi, handlare en gång — • han har elektrisk syTy säger jag det ut, ni kunde stötta bli, fabrik och betalar 60 öre dussinet i arbetsMen hvad jag syftar på ni ana nog i draget, lön för skjortor utan knapphål. Jag sad ' Det är — ja, ni förstår — just Schenk ' ens honom, att jag skulle svälta ihjäl, för jag teori. var alldeles förtvinad. Och han svarade, Visst är det rätt förstås att med sitt snille lysa, att det kunde han inte hjälpa, han kunde Men rent ut sagdt ändå, snart nog jag för inte betala mera och kunde få flere arbevår värld terskor, än han behöfde, så om jag inte var — Jag tillstår det — den fruktan börjar hysa, nöjd, kunde jag ju gå till någon annan. Att den kanske till sist blir alldeles för lärd. Jag sad ' honom verkligen, att han skulle Och så ponera se ' n, att herr professorns pappa älska sin nästa som sig själf, och då blef Den samma upptäckt gjort, som nu hans vise jag utkörd från kontoret. » son, Hon skrattade åter vid de sista orden, Månn ej professorn själf i någon ringa mån ett hårdt, bittert skratt. Vi andra stodo På saken kunnat tappa. tysta.
D«n i5 Maj f. m. Slutligen kan jag icke undertrycka den önskan , att StatsUtsk. måtte kunna mera behjerta och kraftigare understödja de motioner, som af Frih. von Kraemer och Hr von Eosen blifvit väckta om lika beskaffade instituters inrättande i Upland och Skåne. Jag inskränker mig i sådant afseende till att åberopa hvad de värde mötionärerne här sjelfve yttrat, och anhåller, i händelse af återremiss, att äfven detta yttrande måtte till StatsUtsk. få densamma åtfölja. Frih. Ridderstolpe, Fredr.: Det är allmänt bekant, huru svårt det är att få Svenska bonden att gå från sina vanor och inhemta större kunskaper, än far och farfar haft. Uti denna fråga anser jag vårt BondeSt. vara fullkomligt representeradt i de reservationer, som blifvit afgifna i nu förevar, utlåtande. Hr af Sil le n är deremot af ett helt annat slag; jag känner honom mycket väl; han sköter sin egendom så, att om man kunde få tillräckligt antal rattareläi lingar ifrån honom, så vore Degeberg öfverflödigt; han för sjelf plogen och undervisar sitt folk, samt har en äring, sadan sorn man icke kan få vid något institut, emedan vid sådana instituter är mera fråga om att undervisa deni, som komma dit, än att uppdrifva äringen till den grad, som man på andra ställen kan få se. — Jag åberopar vittnesbördet af dem, som sett Mögelin, der Thaer fått sitt stora rykte, och hvarifrån har spridt sig den lust, som inträngt i alla länder, alt öka productionen af jorden. Här har blifvit sagdt, att det icke är på en enskild egendom, som sådana försök böra göras och sådana instituter inrättas. Jag kail ej instämma uti denna mening; man vet att alla företag af Staten sjelf alltid äro kostsammare, än de, som göras på det sätt , att de utföras af enskild man, med understöd af Staten emot bestämda villkor. De talare, sorn begagnat Degeberg, äro af en helt annan tanke, än de, som till Degebergs nachdel i. Utsk. hafva yttrat sig.
Constance satte sig i den omtalade stolen, som genast började traktera med musik och spelade gavotter, menuetter och slutligen den täcka melodien »Marlborough s’en va-t-en guerre ...» Constance var förtjust och klappade i händerna. John Hall såg mycket belåten ut. – Och nu är ju fröken Constance så innerligt beskedlig och försöker den andra stolen. Var god och tag plats och känn efter, om också den är till behag. Constance satte sig till rätta i stolen. Hon höll sig med båda händerna fast i armstöden och lutade sig bekvämt tillbaka. Hon var mycket vacker, där hon satt. – Så där ungefär satt fröken Constance, när hon en gång för länge sedan bars i en klädkorg uppför Residensets trappor. Jag glömmer aldrig den synen – John stod tätt bredvid stolen och slukade Constance med ögonen. – Kommer Constance ihåg, att Constance då frågade: »Får jag åka i din spegelglasvagn, John Hall?» Nu frågar jag Constance, får jag – – Nej, nej, vänta lite! Constance försökte resa sig. Pappa, hjälp mig upp! Jag förstår inte, sitter jag fast? Jag kommer inte loss från stolen, den kvarhåller mig. Herre Gud, är jag då rakt förhäxad? Hvad är det här för konster och påhitt af den dumme John Hall? Cher père, säg till honom, att jag inte vill bli kvarhållen, att jag blir ond – att jag blir rasande. Släpp mig då lös! Hur är det fatt? Hvad är meningen? – Meningen är väl, att du skall sitta fast, tills John Hall befriar dig från stolen, som han befriade mig från den usle kinesen, sade baron Koskull skrattande. – Ja, däri har farbror Koskull rätt. Meningen är, att jag denna gång sörjt för, att Constance ej kan löpa sin väg från mig. Hon kommer inte loss från den stolen, förr än jag fått säga, hvad jag vill säga. Min lilla söta fröken är en liten fångad fågel, som det ej hjälper, om hon aldrig så mycket flaxar med vingarne. Denna stol fängslar den sittande personen, så länge tills den, som förstår sig på mekaniken, släpper henne lös. Nej, låt inga tårar dunkla de vackra ögonen! Och se inte så förskräckt ut!
StatsUtskrs förslag, voteringen skulle angå endast villkoret; men, i ett annat fall, än värre; att man icke alls torde komma till någon votering, då det är problematiskt, huruvida de 2:ne Stånd som godkänt alla de propositioner, hvilka de icke återremitterat, vilja medgifva ett sådant uteslutande af vissa punkter för voteringen; — så kan jag ej annat än högeligen beklaga den förvillelse, som, för alt inrymma åt konungamakten en mera obegränsad dispositionsrätt öfver statsmedlen, än som med rätta kan härledas från våra grundlagar, tror sig böra drifva jalousien mot Ständerna till det yttersta och i utöfningen af de sednares obestridliga rätt, enligt 65 §:n Reg.F:n, att nemi. fastställa såväl ändamålet, hvartill medlen skola användas, som sjelfva medelsbeloppet, vill finna endast ”ett obehörigt begär att inkräkta på konungamakten” och ”att sjelfve vilja regera.” Visserligen är det sannt, att i den mån förtroendet för Regerts klokhet och hushällsaktighet vid dispositionen af statsmedel beklagligen sjunkit ganska lågt, behofvet visat sig för Ständerna af ett sorgfälligare utstakande af gränsor och villkor; men att förbemälda herrar, biträdde af detta Husets majoritet — ja äfven om de tro sig kunna anse majoriteten i det Högv. Ståndet såsom förbundsbröder — skulle föreställa sig möjligheten af att genom en kupp, sådan som denna, med ens få makt att qväsa misstroendets naturliga, men hittills fogliga och lagliga yttring, det gränsar i sanning till det otroliga — och må de alltså skylla sig sjelfva, om raan på de - D c n 19 S e p t c 111 ber f. ni. ras skuldror — på sätt jag redan i förra plenum yttrade — lägger ansvaret för de oberäkneliga följderna af en sådan dristighet. Jag sade mig hafva bort söka närmare utreda det formvidriga och skall nu söka fylla bristen. Föremålet för meni.
Man synes härvid ha glömt, att theorien har sin plats inom vetenskapernas fält, hvarest dess bekännare dock måste beständigt vara uppmärksamme på erfarenheten , men icke vid utvecklingen af Stats-formerne. Ty Staten är sjelf ett organiskt väsende , som inom sig Den December f m, sjelft bär fröet till sin utveckling ; det inneboende, sorn skall utvecklas, är idén, på hvars historiska grund hvarje byggnad måste uppföras , som skall blifva stående. Om man, tvärt emot detta begrepp om Stat , skulle i verkligheten införa Utskottets abstracta , tbeoretiska , förslag, så skulle ovilkorligen hända antingen, att Nationens rätts-anspråk skulle antaga ett annat lynne passande för en despotisk Styrelse i allmänhet , eller att otaliga klagomål öfver författningarnas osäkra och ofullkomliga tillämpning uppkomma, hvilka förr eller sednare skulle afhjelpas genom upplösning af den nya Inrättningen. Jag återkommer alltså till den följd af Utskottets förslag , att dä Näringslifvet intvingas i en form , som icke motsvarar sitt innehall ; så skall lifvet antingen förbytas eller formen brista. — Å andra sidan yrkar jag äfven , att coilegiala formens fel böra afhjelpas, samt att Rättsfrågor af Collegierne handläggas, hvilka tillhöra allmänna Domstotarne, emedan deras pröfning icke förutsätter någon särskild kunskap, t. ex. oloflig kolhandel inom Bergslag, hälst samma mål utom Bergslag upptagas och afdömas af HaTads-Rätterne. Sådant påkallar visserligen rättelse, ehuru icke på sätt, som förnärmar Rättens heigd. Det gifves äfven en annan sida , från hvilken Utskottets förslag visar sig högst ofulli komligt. Det är nemligen icke nog dermed, att Närings-frågorne behandlas oväldigt 3. kunskapen , som i deras afgörande ingår, måste också vara säker 3 icke blott antyda en enskild 3io Ben December f. m. persons öfvertygelse , utan uttrycka vetenskapens resultat.
Desse åligganden hvarken förhindra eller förbjuda Utskottet att, uppå ett RiksStånds begäran, förslagsvis uppgifva de summor, hvilka efter Utskottets tanka, geöom serskildté bevillnings-artiklar kunna blifva att påräkna, och den Upplysning Riksens Ständer häraf skulle hämta, blefVe ett ledning och ej ett hinder för bevillningssummans sluteliga fast-; Ställande till det belopp som erfordras. Jag Vågar äfven Utan anspråk framställa min tanka om den nytta jag ansett motioneti kunna medföra om den skulle vinna Höglofl. Ridderskapets och Adelns bifall. Jag har trott ■att en tidigt vunnen kännedom om de summor Riksens Ständer i landels närvarande ställning kunna bevilja, skulle undanrödja den tvekan sorn ofta mäste uppstå att godkänna de utgifter StatsUtskottet nödgas föreslå, då de blifvande tillgångarne ej äro tillräcke^- ligen kände. Jag har trott att upplysning om utvägarne att fylla behöfven skulle förekomma betänkligheter och alstra beredvillighet hos Rikets Ständer att gå regeringens önskningar till mötes vid beviljande af de summor som för StatsVerket Oundvikligen fordras. t Jag har ansett för en väsendtlig fördel om ett samband kunde beredas emella!) Statsoch Bevillningsutskottens åtgärder 4 hvilka båda Utskott hvar för sig icke fullständigt kunna öfverse alla Statens tillgångar. Bevillningsutskottet uppgifver ej blott grundetne för dea Allmänna Éevillningen, till desi Den ]'7 Februcvrii, befattning hörer afven grunderne för de såsom bevillning Statsverket tillegnade inkomster af Tull, Post, Charta; Sigillatmförsäijningsmedel. Marn e ej det Utskott som skall uppgifva desse grunder , som således måste undersöka så väl de grunder som hittills varit gällande, som de medel hvilka derigenom influtit till StatsCassan, närmast bör vara i tillfälle att kunna författa förslag å de summor som i närvarande ställning kunna påräknas att ingå dels genom Tull, Post, Charta;» Sigillatse försäljning m. m. d»ls genom allmän bevillning å synbar förmögenhet och behållen inkomst.
Hr Dalman har, fruktar jag, misstagit sig om frågans egentliga beskaffenhet, då han talat om tyngden för de skattdragande. Detta är en särskild fråga, hvilken alldeles icke hörer till det ämne, som nu är under öfverläggning, enär detta endast angår den spannmål, som på papperet är fördelad under contanta lönerna och som icke har någon gemenskap med den spannmål, hvilken utgår från de skattdragande. När detta skäl bortfaller, torde så föga qvarstå för den motsatta åsigten, att R. o. Ad. lärer finna lämpligast att bifalla utlåt, uti förevar, fråga. Frih. Åkerhjelm, Gust. Fredr.: Jag kan visserligen icke bestrida den uppgift af ordföranden i StatsUlsk., att tillgångar skola saknas för den fyllnadssumma, som erfordras för det af K. M. uti Dess ifråga var. nåd. propos. afsedda ändamål; men jag föreställer mig, att en pågående statsreglering icke kan i calculationen med full säkerhet uppgöras, förrän alla de inkomster blifvit kända, som äro föremål för R. St:s reglering, och af denna anledning anser jag någon säkerhet icke gifvas derför, att de icke bestämda inkomsterna icke kunna ökas utöfver hvad de nu utgöra. Af sådan orsak , och då K. M:s nåd. propos. innefattar den afsigt att borttaga ur räkenskaperna en besvärlig oreda samt att gifva säkerhet åt den grund, som för närvar, existerar i afseende pä löneberäkningen, anhåller jag, på de af Hrr Dalman och Ce - Den S Augusti f. m. 225 Cederschjöld samt Frih. Boye ytterligare anförda skäl, om bifall till hvad K. M. uti förevar, afseende föreslagit. Ilr Cederschjöld: Man har bestridt Hr Dalmans förslag på den grund, att statsbristsiunman genom detsamma skulle ökas och löntagarne erhålla en bestämd tillökning i sina löner.
Efter en samtida gravyr af N. de Clerck. ________ Under Barents’ tredje resa upptäcktes Beeren Eiland och Spetsbergen, och man lärde sig genom den för första gången känna naturförhållandena under vintern i högnordiska trakter. Deremot tyckes den olyckliga utgången af de från Holland utrustade sjöfärderna helt och hållet hafva afskräckt från fortfarande försök att finna en nordostlig handelsväg till Kina och Japan, och denna väg blef numera äfven mindre nödig, sedan Houtman återkommit med den första holländska flotta från Ostindien, samma år som Barents’ följeslagare vände åter från sin öfvervintring. På allvar blef frågan derför åter upptagen först under detta århundrade, ehuru under mellantiden försök att lösa densamma ej helt och hållet saknas. Önskan att utsträckta Hvitahafs-handeln till Sibirien och afundsjuka mot de kompanier, som vetat förskaffa sig uteslutande rätt till den vinstgifvande handeln med östra Asien, föranledde nämligen fortfarande då och då under sjuttonde seklet åtskilliga handelsmän att utsända fartyg för att pröfva, huruvida ett framträngande bortom Novaja Semlja ej vore möjligt. Jag skall här inskränka mig till att uppräkna de vigtigaste af de företag, som sålunda kommo till stånd, jemte nödiga litteraturanvisningar. Henry Hudson var under sin andra resa i land på Novaja Semlja (vid Karmakul Bay m. fl. st.), men misslyckades i sin uppgift att norr om denna ö segla längre mot öster. Resan gjordes för engelska handelsmäns räkning. En redogörelse derför finnes hos Purchas, III s. 574, och en utmärkt kritisk sammanställning af alla originalhandlingar rörande Hudsons lif och resor i: Gr. M. Asher, Henry Hudson the Navigator, London 1860 (Works issued by the Hakluyt Society N:o 26). Det var vester om Atlanten, som Hudson förvärfvade de lagrar som för alltid gifvit honom en så framstående plats i sjöfartens historia, och hafvet der blef äfven hans graf. Öster ut nådde han aldrig ens så långt som sina föregångare.
Alla hafva de uttalat den åsigt, att nu gällande utmåls-författn. icke är förenlig med eganderättens hållande i helgd, men å andra sidan hafva de ansett, att flere, än de i del nu framlagda förslaget till grufve-stadga uptagne föremål, borde kunna inmutas. Dessa har Gr. Sparre i sin reservation omnämnt. Del är och har varit en känd sats, att egentliga eganderätten icke sträcker sig lill jordens innandömen. Man har ansett, att det vore af vigt för industrien, serdeles bergsmanna-näringen i Sverige, att förbehålla sig rättigheten att uplaga sådana produkter, hvilka för densamma äro beböfliga och af jordägaren lemnäs å sido. Detta är grunden för nu gällande utmålsfövfalln. I K. Mrs Propos. uptagas såsom föremål för inmutning: ”I:t> alla metaller och malmer, ehvad de anträffas i berg, jordlager, eller på botten af sjöar, myror'eller kärr; 2:o svafvelkis, blyertz och stenkol; samt 3:o s k. varp vid ödelagda grufvor eller bergverk, hvilka innehålla något af de i mom. 1 och 2 uptagne mineralier.” En del bergarter äro således uteslutne, hvilka i utmålsförfattnm dock nptagas såsom föremål för inmutning. Representationen tillkommer det att tillse, huruvida några flere eller färre af de uteslutne bergarterne äro af beskaffenhet, att de fortfarande böra vara föremål för inmutning. 1 anledn. häraf anhåller jag, att för R. o. Ad. få redogöra för huru Bruks-socieleten, genom dess Fullm:ge, sett saken 22 Den 27 Oktober. och hvad sorn bör vara föremål för inmutning. Della innefattas i följande 5 punkter: l:o ”Nya malmstreck eller jordoch bergmassor, som innehålla i näringarna begagnade metaller eller metalloxider, samt jernmalmer, som förekomma i sjöar och myror, äfvensom sönade eller ödelemnade skärpningar och grufvor. 2:0
Men Vattu-sin ömkade sig öfver de små idoga kräken, och vaktade sig noga att tråda på något af dem; dertill förbjöd han strängeligen sina djur att göra myrorna något ondt. Han kom sålunda till slutet af ängen. Då framträdde Myr-konungen och sade: »du skall hafva tack att du sparat så många lif. Tänk på mig, när du kommer i nöd, och jag vill tjena dig igen.» Derefter försvann han, utan att Rå-drottningen hade blifvit honom varse. Svennen och hans matmoder fortsatte nu sin färd, och kommo till en tredje äng, hvarest fanns en otalig mängd af bin, så att hela marken och luften hvimlade deraf. Då vände sig Rå-drottningen till Vattu-sin, och sade: »alla dessa bin tillhöra gården; du behöfver icke frukta att trampa ihjel dem;» hon gick derefter förut att visa vägen. Men det gjorde svennen ondt om de små kräken, så att han noga vaktade sig att tråda uppå dem, och befallte strängeligen sina djur att icke göra dem någon skada. Vattu-sin kom sålunda till slutet af ängen. Då framträdde Bi-konungen och sade: »du skall hafva tack, att du skonat mina undersåter. Tänk uppå mig när du kommer i nöd, och jag vill tjena dig igen.» Derefter försvann han, utan att Rå-drottningen blifvit honom varse. Andra dagen tog käringen till orda: »det är hög tid att du begynner din tjenst, och skall detta blifva ditt första arbete. I fordna tider, långt, långt tillbaka, fanns här på kungs-gården en gyldne nyckel, som öppnade den vestra borg-porten. Det är nu min vilja och befallning, att du återskaffar denna nyckel innan sol går upp i morgon bittida; om du det icke gör, kostar det ditt lif.» Så taladt, gick Rå-drottningen bort; men Vattu-sin stadnade qvar i mycken ängslan, och visste icke hvad råd han skulle finna ur denna stora farlighet. Han vandrade så hela dagen bedröfvad omkring, och när qvällen kom, hade han ännu icke kunnat finna den gyllene nyckeln.