Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke blott vid de nuvar. riksdagsmanna-valen inom BondeSt., utan äfven vid presl-valen och alla andra i socken-stämmorna förekommande ärenden existerar redan, såsom bekant är, en röstskala, som är vida mer graderad, än den här föreslagna; och om BondeSt. hittills icke försmått alt vid dylika tillfällen begagna sina 64:dels, sina 128:dels eller ännu mindre röster, så förmår jag ej utfinna något skäl, hvarföre det hädanefter skulle försmå att begagna en rösträtt, som aldrig nedginge lägre än till en 16:dels röst. Men om man således, såsom jag tror, kan förutsätta, att BondeSt. verkligen skulle begagna sin rösträtt, så finner jag icke heller någon anledn. till den förmodan, att det, åtminstone till en början, skulle begagna den på annat sätt, än hittills. Misstroendet hos allmogen och i allmänhet hos de lägre klasserna emot de bättre lottade är härtill för stort, och ett så beskaffadt sekler-gammalt misstroende utplånas icke med ett penndrag i en konstitution. Så länge detta misstroende fortfore, skulle efter min tanka säkerligen de 70 ledamöterna i Riksförsamlingen fortfarande komma att utses, åtminstone lill betydligaste delen, inom BondeSt., som bland sig skulle välja både elektorer och riks - 2i Den 18 December. dagsmän. Men i samma mån de sålunda valde bönderna, då de sedermera hitkommo lill riksdagarne, icke vidare här utgjorde ett för sig afskildt Riksstånd, utan i både öfverläggningar oell beslut voro förenade med de öfriga samhällsklasserna, och i samma mån de härunder hade tillfälle erfara, att BondeSbs intressen af dessa klasser bevakades lika väl, om ej mången gång bättre än af dem sjelfva, — i samma mån kunde man hoppas att det gamla misstroendet skulle försvinna; och först dä skulle den förut omtalda upblandningeri ega rum, först då skulle BondeSt. komma alt eftergifva i sin rätt att personligen i representationen deltaga, ulan att i stället vända sig med sina röster till sådana herremän, lill hvilka det ansåg sig kunna hysa förtroende. Detta är efter min upfattning den naturliga gång saken skulle komma att taga. Och månne väl häri läge någon olycka?
Men då man ej finner verkliga bevis inom arkeologiens område, håller man sig till historiska eller mytiska berättelser, såsom om Tantalus och Pelops, Atreus och Thyestes ' söner o. s. v., hvilka skola bevisa, att den tidens folk kände människoätandet. För det första tala dessa berättelser ju egentligen emot böjelse för människoätande, emedan detta betraktas såsom ett brott, och dessutom vet man från senare tiders verkliga historia, att man några århundraden eller årtionden efter t. ex. en drabbning eller härjning utsmyckat berättelsen därom med de förfärligaste grymheter, hvilka äro helt och hållet uppdiktade. Våra förfäder beskylldes sålunda för att hafva kastat små barn upp i luften för att återigen uppfånga dem på spjutspetsen — en fabel, uppfunnen fyra århundraden efteråt. Om någonting är » vildt » hos människan, så är det fantasien — ej minst hos evolutionister och materialister, då de börja draga slutsatser. Återstå nu de bästa bevisen, nämligen att det verkligen finnes folkslag, hvilka äro människoätare i en eller annan form. Visserligen är man berättigad att subtrahera ej så obetydligt från det insamlade materialet. Stundom stå vittnen emot vittnen, och det finns ali anledning tro, att de resande i detta fall som i så många andra, ofta missförstått de infödda. Men om män granskar det faktiskt föreliggande materialet, kan man ej komma till samma slutsatser som Letourneau och Andree. Den förre framställer hungern såsom det motiv, hvilket gjort människan under den » djuriska moralen » människoätandeLETOURNEAU: MORALENS UTVECKLINGSHISTORIA. Öfverallt på jorden. Men hvarför finner man då de verkliga fallen af människoätande just i tropikerna, ej i de fattiga polartrakterna? Andree medgifver, att vetenskapen ej kan förklara detta faktum, och i verkligheten torde hungern endast i få fall vara motivet; i de flesta fallen kan man påvisa, att antingen religiösa föreställningar eller hämndkänslan äro. orsakerna. Andree medgifver, att hungern endast » i jämförelsevis få fall är att anse såsom den verkliga orsaken ».
Cassel att med biträde af Borste landtmätaren i länen, eller, i händelse denne vore hindrad, af annan, utaf Kongl. Maj:ts Befallningshafvande tillförordnad, skicklig och erfaren landtmätare samt en af Greneral-befälhafvaren i Militär-distriktet utsedd regementseller kompani-officer, som, med kännedom om indelningsväsendet i provinsen, förenade erfarenhet och insigt i landthushållning och ortens jordbruk, verkställa ifrågavarande lokala undersökningar i närvaro af tillförordnade kronooch regementsombud, vederbörande indelningshafvare samt egarne eller innehafvarne af de till hvarje kungsgård eller boställe anslagna arbetshemman och att dervid söka tillvägabringa förslag till frivilliga jemkningar och öfverenskommclser till vidare nådig pröfning. Efter fulländadt uppdrag inkom Kammar-rådet Cassel med betänkande i ämnet, hvilket innehöll utredning angående uppkomsten och nuvarande beskaffenheten af de arbetsoch hofveriskyldigheter, som till omförmälde kungsgårdar och boställen utgjordes; och hade, med ledning af dessa förhållanden, vid hvarje särskild kungsgård uppskattning i ökcoch drängedagsverken skett af de arbetsbiträden och tjenstharheter af särskilda slag, som, enligt arbetskontrakt och gällande stadganden, ålåge dels hvarje hofveri eller arbetslag för sig, dels alla hofverierna gemensamt, hvilken samfälda ärbetsskyldighet derefter blifvit på hvarje hemmans nummer efter dess andel i hofverilaget fördelad.
Vinsten är dessutom ganska prekär, ty passevolancen kan när som helst uppsägas, hvilket säkert skedde, om vilkoren voro ovanligt höga. Den upphör alltid under krig, och skulle äfven i fred medföra förlust, om Regementet commenderades under hela den tid passevolanteurerne förbundit sig att hål-r la munderingen årligen. Vinsten på beklädnaden minskas äfven af den förlust, som uppstår på värfnings-passevolaneen, hvilken endast utgör i5 R:dr på 6 år. Stegrade fordringar på utseendet förorsaka äfven minskning. I afseende på principens tillämpande kan jag hvarken dela Utskottets tanka, sorn endast lämpar den på StabsCaptenerne, eller ännu mindre deras, som Utsträcka den lill allt Befäl, På samma grund kunde man påstå, att allenast några få tjenstemän i Staten hafva goda lö - Den 7 October f. m. 235 ner, behöfver man ej göra afseende å de öfriges. Trouppen vid Wermlands Jägare är, ända till otrolighet, mindre lönt, än den öfriga Armeen. Det vora visserligen conseqvent, att på samma sätt förfara med Befälet, hvilket äfven skedde i8i5, då Befälet vid Skånska InfanteriRegementerne fingo från och med 3o till och med 100 procent mera, än Befälet vid Wermlands Jägare. Som exempel an föres, alt då en Capten vid Skånska InfanteriRegementerne fick 700 R:dr och 5o tunnor spannmål, fick en StabsCapten vid Wermlands Jägare 35o R:dr och 3o tunnor spannmål. Då en Fändrik fick 200 R:dr, fick en UnderLieutenant vid Wermlands Jägare i5o, Den år 1812 upprättade Bataillon måste äfven till StatsContoiret inbetala apcorder efter AccordsReglementet, sorn jag vill minnas utgjorde 12,000 R:dr, hvilket förhållande ej eller lärer inträffat med det nja Befälet vid öfrige Regementer och Corpser.
I sammanhang dermed lästes vidare det Protocoll för den 23 Januarii 1815, som innehöll upphäfvandet af denna meddelade tillåtelse; hvarefter hela målet lades på bordet. Lästes Protocollet för den 2 December 1812,19 Morn., angående pension åt Grefvinnan Lagerbjelke af MagazinsDirections-fonden. Den dervid af Tredje Afdelningen gjorda anmärkning, att denna pension ej syntes af behörig fond beviljad, lades på bordet. Lästes Protocollen för den 23 September 1812 om Grefve Klingspors förvaltning af hemliga medel under 1809 års Riksdag; för den 20 Januarii 1813 om Konungens gillande af valet till en Revisor i Riks-Disconten; af den 3 Februarii 1813 rörande handlanden Lorentz ansökan att tillverka rhum och arrack; de vid dessa Protocoll antecknade anmärkningar ansågos böra förfalla. Lästes Protocollet för den 17 Februarii 1813'rörande Handlanden Nathansons ansökan att införa bomullsvaror; lades på bordet. Lästes Protocollet för den 28 Julii 1813, Mom. 1, rörande förslag till ordinarie, extra ordinarie och pensionsstat vid tullarne, och Mom. 9, rörande förslag till disposition af 511 T:r korn och 1593 Rdr 5 Sk. 8 Rst. penningar, som Magazins-Directionen af de till norra 1—: fri villian, samman - 924 Riksdagen 1815. skott öfverlemnat till Landshöfdingen Järta, att bland de mest nödlidande i Stora Kopparbergs Län utdelas. Alla härvid gjorda anmärkningar ansågos böra förfalla. Föredrogs, att i Protocollet för den 2 December 1812 förekommit tvänne mål, det ena rörande import af lampglas för Spectakel-Directionens räkning, hvilket blifvit afgjordt utan något Embetsverks hörande, det andra om Seqvester på vissa införda varor i Götheborg. Det derom handlande Momentet upplästes, och målet lades på bordet.
Maj:ts Befallningshafvande aflemnades, uti en till Eders Kongl. Majit den 18 November sistlidet år ingifven skrift underdånigst anhållit, att enär han, som då ännu häftade för en tredjedel af 1857 års och två tredjedelar af 1858 års arrende, hvilka arrendebelopp, enligt hans föreställning borde betalas inom den 14 Mars 1860 eller samtidigt med bela arrendet för år 1859, vore oförmögen att efter sistnämnde års förnyade missvext, en sådan belalnings-skyldighet fullgöra och utkräfvandet af det återstående arrendebeloppet skulle nödga honom att lemna en egendom, den han, enligt 176 Expedilions-Ulskottels Förslag lill anderd. Skrifvelse N.-o 82. Kammar-kollegii transport-resolulion den 15 Maj 1845, emottagit den 14 Mars 1846, samt derefter skött med all omsorg och flit, Eders Kongl. Maj:t, med afseende å de betydliga kostnader, sökanden under sin arrendetid till kungsladugårdens förbättring, bebyggande och försköning nedlagt, mätte i nåder bevilja sökanden eftergift af hvad ännu återstode obetaldt af 1857 och 1858 årens arrende-afgifter, så att han den 14
Riksdag upprättade förslag i öfrigt eller i afseende å stadsmannanäringarne, så framt denna benämning hädanefter skall ega någon betydelse och tillämplighet, må befinnas rigtiga eller icke, så företer sig sjelfmant den anmärkning, afl förslaget till Handtverks-Ordning icke riog bestämdt uttrycker den grundsats, att hvar och en, som i stad idkar handtverk, bör vara burskopsegande borgare och således icke undanröjer anledningarne till den i senare tider med allt fog förda klagan öfver intrång i borgerliga näringarne af personer, hvilka utöfva desamma, utan att fullgöra borgarens reela och personella prsestationer. Detta moment i lagstiftningen utgör likväl, efter min Öfvertygelse, det andra väsendtliga vilkoret för en rigtig reglering af näringsfrihetsfrågan, äfvensom för bibehållandet af ett ordentligt borgerskap i städerne. Såsom Ledamot af Embetsoch Byggnings-Collegium i Stockholm, ha? jag varit i tillfälle alt erfara, burn förhållandet är med dessa obehöriga näringsidkare. Det händer nemligen ganska ofta, alt ynglingen, sedan kan väl utstått sina läro-år och blifvit Gesäll, icke vidare vill arbeta hos Mästare Ln"- sami Allm. Besv.- och Occon.-Utsk, Betänkande N.-o 33. '7 Mästare, utun i stället blifva sin egen lierre och gifta sig. Han skaffar sig antingen försvar såsom extra vaktmästare eller något dylikt, eller ock tillstånd att arbeta under Manufactur-privilegiernes skydd, och börjar utan förlag och ultin credit och, hvad som är ännu värre, utan den stadga och erfarenhet, som fordras för att vara sin egen. Så länge han är barnlös och hustrun kan i sin raon bidraga till hushållets underhåll bär det sig; men efter några års förlopp, sedan familjen ökat sig, börjar uppehället att tryta och mannen faller i huglöshet ooh liderlighet. Tidiga och olyckliga äktenskap och en eländig afföda, sora tidigt vänjes vid kringstrykande, tiggeri och sedeslöshet, äro följderna af den redan rådande lättheten att blifva sin egen herre.
Den styrka han förde befälet öfver, var visserligen icke särdeles stor, men såsom en motvigt bestod den af idel bepröfvade krigare, hvilka under många år trotsat de största faror. För att göra tåget så mycket lättare hade Königsmark delat sin här i tre större afdelningar. Desse utsände också hvar för sig flere mindre kårer för att noga rekognoscera terrängen. För en af dessa ströfvande skaror, bestående af femtio handfaste ryttare, var den unge knappt tjugutreårige ryttmästaren Fredrik Dahlspets, anförare. Den unge ryttmästaren var en manligt vacker karl med äkta nordiska drag. Redan som mycket ung hade fadren, som var rytteriöfverste, satt in honom vid sin trupp, och vid Lützen, der öfverste Dahlspets föll, vann sonen kornettgraden. Derefter hade han utmärkt sig i hvarje drabbning, men, mest såsom kunskapare. Efter den lysande seger som Torstensson vann vid Breitenfeld 1642, blef Fredrik Dahlspets inför fronten af de ryttare han med vanlig tapperhet fört mot Piccolominis skaror, utnämnd till ryttmästare. Den unge krigaren var icke vid särdeles godt lynne i de ögonblick vi nu göra hans bekantskap. Ofta mulnade hans blickar, och de af små mustacher prydda läpparne mumlade långa meningar. Hvad var orsaken till denna dysterhet? Hade någon svartögd böhmisk flicka röfvat bort hans hjerta? Sedan han en stund ridit för sig sjelf framför truppen, lystet spejande åt alla sidor lik en ung örn, vände han sig slutligen mot de efterföljande ryttarleden och ropade med hög stämma: "Korporal Styf!" I blinken red den kallade fram. Korporalen Nisse Styf var den styfvaste karlen vid hela truppen och hade äfven deraf erhållit sitt betecknande namn. Det syntes också på Nisses breda skuldror och höghvälfda tröst, att en mer än vanlig mensklig styrka bodde i denna jettekropp. Likasom Gustaf II Adolph var korporalen så stor, att han behöfde ovanligt starka hästar. Då korporal Styf hann fram till ryttmästarens sida utbrast han: "Gud bevare ryttmästaren; hvad är det nu fråga om igen?"
För öfrigt är jag helt och hållet af en värd Ledamots tanka att Planeni florlek bör be - flämma medlen ; det vöre således önskvärdt om Götha Cana! Direction kunde uppgedess behofföt att helt och hållit fullbordadet stora arbetet, då man troligen, torde finna att detta jemte öfrige Publike (öretsg icke kunna fullbordas på det föresiagne sättet (med 3 procents sedlar) och att roan således slutligen alltid blir tvungen att vidtaga andra åtgärder. Bil till Ridd. o. Ad. Pr. VI. Band. 22 Ben K| Julii /. m. N:o 4- Friherre Lagerbjelke, Gujlaf: Ibiand en mängd af vigtiga föremål, som under sist förflutna veckor ömsom kraft eller tillryckt sig uppmärksamheten, har det tor hända för mången, och säkerligen för mig varit omöjligt, att ägna en lika sorgfällig grad af granskning åt alla. Åtminstone skulle jag för min del halva önskat mera tillfäile och mera förmåga att inhemta grundelig kännedom af det magtpåliggande Förslag, som innefatta» i Utskottens Utlåtande Lit. E., det nemligen, att mot skuldförbindelser upptaga penningar till vissa behof. Tvenne vigtiga premisser synes mig i detta hänseende påkalla undersökning: den första, utredandet af verkligheten eller rättare sagt oundvikligheten utaf sjelfva behofven; den andra, svar på frågan, om ingen annan tillgång än dea föreslagna finnes, eller om af al» 16 möjliga tillgångar denna likväl är tjenligast att anlita. Hvad först behofven angår, händer det väl understundom enskildte, att si snart lätt lånetillgång finnes, en mängd anledningar till utgifter genast tillkomma, eller åtminstone öfverdrifvas. Så förmodar jag visst icke att förhållandet äfven är med StatsFinancen; och om än det i allmänhet ej alltid kan undvikas, att ju icke behofven i någon mohn uppsväll» t>rn i 9 Suhl J. nn med upptäckten af medel att tillfredsställa dem, tror jag dook icke ett dylikt fall nu hafva inträffat»
GUIMARD. Döda mig! Jag vill inte lefva längre! Lifvet äcklar mig som surkål i Saint-Doux vet du hvad Saint-Doux är, du? Svinister! (Spottar för sig.) Jag har ingen saliv mer vatten! vatten! annars biter jag dig! (Full storm utanför.) BISKRA (håller hostar). för munnen och Nu dör du, frank! Skrif din sista vilja medan tid är! Hvar är din notisbok? GUIMARD (tar upp notisboken och en penna). Hvad skall jag skrifva! BISKRA. En man tänker på sin hustru när han skall dö och på sina barn! SAMUM 151 GUIMARD (skrifver). »Elise jag förbannar dig! Samum jag dör » BISKRA. Och så underteckna, eljes gäller ej testamentet! GUIMARD. Hvad underteckna? BISKRA. Skrif: La ilâha ill allâh! GUIMARD (skrifver). Det är skrifvet! Får jag dö nu? BISKRA. Nu får du dö, som en feg soldat, hvilken öfvergifvit sitt folk! Och du lär få en vacker begrafning med schakalerna, som ska sjunga ut ditt lik! (Trummar anfall på guitarren.) Hör du trumman går till anfall de otrogne, som ha solen och Samum med sig, rycka fram ur bakhållen (Slår på guitarren.) skotten gå af efter hela linien frankerna förmå icke ladda om araberna skjuta i spridd ordning frankerna fly! GUIMARD (reser sig). Frankerna fly icke! BISKRA (blåser »reträtt» på en flöjt hon tagit fram). Frankerna fly, när det blåser reträtt! SAMUM. 152 GUIMARD. De retirera det är reträtten och jag är här Jag är död! (Rifver af sig epåletterna.) (Faller ner på golfvet.) BISKRA. Ja, du är död! Du vet icke, att du varit det länge! GUIMARD. (Går till benhuset, tar fram en dödskalle.) Har jag varit död? (Tar sig i ansiktet.) Den ena för den andra
Ex Protocollo .M. M. Rosbeck. Uppläst hos Högloft. Ridd. och. Ad. den 16 Juli, Högvörd. Prest-Ståndet den 14 _ Vällofl. Borgare-Ståndet den 14 Hederv. Bonde - Ståndet den 14 Riksens Högloft. Stånders Allmänna Besvärsoch OeconomieUpskotts Betänkande, i anledning af väckt fråga om jemkning i den med de årliga och Knngshästarne i sjette Fog - Deri i6 Juli. Fögderiet af Upsala Län skedda förvandling. Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Utskottet remitteradt Memorial, har vice Talmannen A. J:son Hyckert framställt det, efter hans tanka, origtiga förhållande, som vid de så kallade årliga och Kungshästarnes förvandling till kol fått äga rum vid Skatte-Frelsehemmans rentornes upptagande i Upsala Läns sjette Fögderi, eller Olands Härad samt Dannemora och Leufsta Tingslager, hvilka Bente-persedlars förvandling i berörde Fögderi skall vara så olik mot den för det nästgränsande femte Fögderiet faststälda, att då uti sistnämnde Fögderi en årlig häst gäller en half läst kol, har samma persedel i det sjette Fögderiet blifvit skattad lika med trefjerdedels läster kol, hvilken förvandling, ehuru den således vöre 50 procent högre än i det femte Fögderiet, likväl kunnat anses dräglig, om icke, genom ett Konungens Uådiga Bref till Kongl. Kammaroch BergsCollegierna af den 9 Juli 1766, det blifvit fastställdt, att kolen, då de icke in natura utgingo, skulle förvandlas till Spannmål och i femte Fögderiet utgå efter sex och trefjerdedels läster för en tunna Spannmål, samt isjette
St. föreskrifvaty det kan vara ganska ovisst hurudana dessa föreskrifter blifva. Del är ock en fråga, huruvida pröfningen bör göras, på sätt bär omförmäles, af R. St:s ombud allena, eller, om man så må uttrycka sig, af de skalldrägandes ombud allena, enär markegångssättningen är en compromiss emellan de skuttegifvande och de skattetagande. Måhända borde det vara en från ömse sidor sammansatt myndighet, som ytterligare pröfvade markegångssättningen. Men som jag icke är berättigad alt här göra motion i delta afseende, så vill jag icke gå vidare. Så länge man emedlertid icke har något annat stadgande att sätta i stället för det man boi Hager, så tior äfven jag, på sätt Frih. Leijonhufvud yttrat, alt oss intet annat återstår än alt förklara förändringen onyttig och låta med denna R. o. Ad:s mening förslaget återgå lill Consl.Utsk., eller ock att yttra en mening, soni ungefärligen vore liktydig med den, som nu finnes i grundlagen, t. ex. ”tjene lill efterlefnad, såvida ej ändring deruti lagligen sökes och vinnes.” I detta lagligen kan sedan innefattas den föreskrift, som må anses tjenligare än deu nu gällande. Gr. Horn, Claes Fredr.: Jag skulle för min del gerna sett, att denna frågas afgörande kunnat uppskjutas lill dess att Ständerne tagit ett definitivt beslut, lönande StatsUtsk:s ytterligare förslag om räntornas förändrande. Derigenom hade måhända R. o. Ad. och de öfiiga RiksSt:n insett, att de nuvar. föreskrifterna om märkegångssältningen ganska lämpligen kunde och borde ändras. Jag instämmer fullkomligt i reservantérnes åsigt deruti, att ganska olämpligt finnes det vara, att en central-auctoritet skall bär ändra hvad R. St:s ombud, i följd af deras beskattningsrätt, afgjort inom communerna. Lika med Gr. Spens anser jag denna central-auctoritet icke kunna vara i tillfälle att billigt och rättsenlig! göra någon ändring i hvad uiarkegångssältningen stadgat.
Om jag deremot gåfve till ett sådant der härskri, så skulle det komma genom en tillskyndelse utifrån, och i så fall skulle det inför mig sjelf vara föga aktningsvärdt. Vi behöfvas nog alla, både pioniererna och den trygga reservtrupp, dit jag hör. Att fru X. är bornerad med afseende på de sexuella missförhållandena, att hon är ensidig dervidlag – kan man begära annat? Hennes lifsåskådning har fått sin prägel af en annan tid än vår. Den är redan fastslagen. Och hon är för gammal att genom någon inre konflikt mellan vilja och natur bringas till att granska frågan riktigt i sömmarne. För henne fins det en orubblig trosartikel, som jag skulle vilja kalla qvinnans könlöshet. De flesta kulturqvinnor hindras dessutom af sin feghet från att erkänna, att det äfven fins en natursida hos dem. Den bemantlas under ordet »kärlek», äfven der ingen kärlek fins. Hvad mig beträffar finner jag det intressant att resonnera om dessa förhållanden, och jag känner icke den ringaste skygghet, just derför att – som jag förr sagt dig – jag anser en sund och måttfull sinnlighet fullt berättigad. Allt dethär har blifvit bedömdt antingen ur ensidigt manlig eller ensidigt qvinlig synpunkt, sällan ur allmänt mensklig. Derför står saken så skeft, som den gör. Stora Boken. Under ett af sina besök i Köpenhamn mottog Ernst Ahlgren en gång besök af en bland de mest begåfvade af Danmarks yngre författare, känd för sin eleganta penna och sin spetsiga tunga. Samtalet rörde sig naturligtvis om literära ämnen, och Ernst Ahlgren kom att nämna något om sin stora bok. »Hvad skrifver ni i den?» frågade den lille dansken. »Tankar? Udden låg i det sista ordets betoning. Ernst Ahlgren uppfattade den också, men kände sig icke mer träffad, än att hon kunde skratta rätt godt åt denna misstanke för fruntimmersaktighet. »Tankar! Hvem tar ni mig för! Tankar?» – hon skrattade. »Nej, fakta skrifver jag, ingenting annat.» Den lille dansken såg fundersam ut.
Anmäldes och bordlädes nedannämnde från Utsk:n inkomne Mern., nemi. från KonstitutionsU tskottet: N:o 52, med förslag till ändring i 16:de och 22:dra ggme ltiksd.Ordn, rörande vilkoren för valbarhet till riksdagsman; BevillningsUtskottet: N:o 31, ang:de verkstäld omröstning i anledn. af RiksSt:ns skiljaktiga beslut rörande tullbevillningen; N:o 32, rörande vissa ännu ickeafgjorda tullbevillningsfrågor; N:o 33, i anledn. af RiksStåndens skiljaktiga beslut ang:de stämpelpappersafgiften; BaukoUtskottet: N:o 32, ang:de föreskrifterna i Usta, 2:dra och 3:dje artiklarne af Bankoreglementet. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Bland de nu bordlagde mål äro 2:ue Bevilln.-Utsk:ts Mern. Dessa Mern. innehålla voter. propos:r, och då det är af vigt att desamma så snart som möjligt blifva afgjorda, på det underd. skrifvelsen ang:de Tulltaxan och ChartaeSigi 1 latae Fötordnm må kunna expedieras, hemställer jag att nämnde Mern. måtte sättas främst å föredragningslistan till nästa plenum. Till detta förslag lemnade R. o. Ad., uppå framstäld propos., sitt bifall. Uplästes och godkändes Exped.Utsk:ts nedannämnde förslag till R. St:rs underd. skrifvelser till K. M:t, nemi.:. N:o 100, ang:de förändrad redaktion i tulltaxan af artikeln Socker, samt uteslutande af 9:de g.n i tulltaxeunderrättelserna; N:o 101, ang:de utbetalning af Statsbidrag till ett vägför* bättringsarbete, som icke blifvit i behörig tid påbörjadt; 352 Ben 28 Juli. N:o 102, ang:de förlängning i den för uppmuddring af Ystads hamn bestämda arbetstid; samt N:o 103, i anledn. af K.