Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under förutsättning alt denna hemställan af Rikets Ständer godkännes, får Utskottet, som delar den af Riksgälds-kontorets Fullmägtige uti deras i detta ämne till Utskottets Riksgälds-afdelning aflåtna skrifvelse uttryckta förmodan, att Rikets Ständer, i anseende till nuvarande särdeles invecklade politiska förhållanden och den inom nästan hela Europa ovanligt tryckta penningeställningen, torde finna betänkligt att vid denna riksdag meddela några bestämda föreskrifter angående sättet och vilkoren för ytterligare uteller inländska låns upptagning till betäckande af den möjliga skilnaden mellan de åt Riksgälds-kontoret anvisade tillgångar och Kontorets utbetalningar, hemställa, att, i händelse Riksgälds-kontorets utbetalningar under den tid, hvarom nu är fråga, icke kunna fullgöras utan att en del af dertill erforderliga medel genom upplåning anskaffas, Rikets Ständer måtte medgifva Fullmägtige i nämnda Kontor rättighet att vid denna upplånings verkställande förfara på det sätt, Fullmägtige finna lämpligast och ändamålsenligast samt med det allmännas fördel mest öfverensstämmande. Och anser sig Utskottet härigenom jemväl hafva besvarat hvad Herr Doktor Sandberg i dess ofvanberörda motion föreslagit. I händelse af bifall härtill får Utskottet hemställa, att den § i det nya reglementet för Riksgälds-kontoret, som kommer att motsvara § 212 i det nu gäl lande, må erhålla följande lydelse: § Derest sådant för verkställigheten af Riksgälds-kontoret åliggande utbetalningar finnes oundgängligen nödvändigt, ega Stats-Utskolteis Memorial N:o 137. Fullmägtige att upplåna dertill erforderliga medel mot detta verks räntebärande obligationer, ställda till ^inlösen antingen efter viss förfallotid eller efter föregången uppsägning, eller ock efter utlottning på sätt Fullmäktige finna lämpligast och ändamålsenligast samt med det allmännas fördel mest öfverensstämmande.
Deras land är också fullt med afgudar, och de tillbedja sitt handaverk, det deras finger gjort hafva. Der bugar den menige man, der ödmjuka sig de myndige; det varder du icke förlåtandes dem. Gack in uti bergen, och bortgöm dig uti jordene, för Herrans fruktan, och för hans härliga majestät. Förty all hög ögon skola förnedrad varda, och hvad högt är ibland menniskor, det måste bocka sig; men Herren skall på den tid allena hög vara. Ty Herrans Zebaoths dag skall gå öfver allt högfärdigt och högt, och öfver allt upphäfvet, att det skall förnedradt varda; Och öfver all hög och upphäfven cedreträ i Libanon, och öfver alla ekar i Basan; Öfver all hög berg, och öfver alla upphöjda backar; Öfver all hög torn, och öfver alla fasta murar; Öfver all skepp i hafvet, och öfver all kostelig skepps baner; Att sig böja måste all höghet, och sig ödmjuka hvad högt är ibland menniskorna; och Herren allena hög vara på den tiden. Och afgudarna skola platt förgås. Så skall man gå in uti bergskrefvor, och uti jordkulor, för Herrans fruktan, och för hans härliga majestät, då han tager till att förskräcka jordena. På den tiden skall hvar och en bortkasta sina silfverafgudar, och gyldene afgudar, som han sig hafver göra låtit till att tillbedja, och till att ära mullvärplar och flädermöss; På det han må krypa in uti stenklyftor, och i bergskrefvor, för Herrans fruktan, och för hans härliga majestät, då han tager till att förskräcka jordena. Så befatter eder intet med menniskone, som anda hafver i näsone; ty I veten icke, huru högt han är aktad. Ty si, Herren, Herren Zebaoth skall borttaga, af Jerusalem och Juda, allt uppehälle, bröds uppehälle, vattens uppehälle;
Slutsatsen gör sig sjelf, och tillämpningen just på närvarande fall är tydlig och klar.» Af Herr L. J. Lovén: »Dä ej mindre med hänsyn till slutliga handläggningen inom samtliga Riks-Stånden af Herr Grefve C. H Ankarsvärds. Herr F. W. Dalmans och Riksdags fullmägiigen Anders Jonssons motioner, det synts mig vara af obestridlig vigt, att hvarje representant måtte beredas tillfälle, att, så vidt sådant ske kan, inhemta kännedom om allt hvad rörande föreningen emellan Sverige och Norge blifvit offentligen afhandladt, än ock på det den stora allmänheten, som af lätt förklarliga orsaker med uppmärksamhet och lifligt deltagande fö jer denna förenings fortgång och utveckling, måtte få tillfredsställda sina billiga anspråk att ej undanhållas upplysning om sådana förhandlingar, på hvilka en ren Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 43 uppfattning och moget bedömande af föreningens rätta beskaffenhet och närvarande ståndpunkt kunna säkrast grunda sig, har jag redan i början af detta ärendes beredning inom Utskottet yttrat den mening, att, med anledning af Herr A. Ribbings derom särskildt väckta motion, Utskottet borde vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj t anhålla om vidtagande af nödiga åtgärder, för att låta från tryck ulgifvas, derefter bland samtlige Ledamöter af Riks-Stånden utdelas samt allmänheten tillhandahållas den Svensk-Norska Unions-kommittéens år 1844 till Kongl. Majit afgifna underdåniga betänkande med åtföljande reservationer och förslag till förenings fördrag.
Jag har endast yrkat, att om någon finner sig befogad till klagomål Öfver PröfningsComitte'en, skulle den klagande i stället att gå till KammarRätten, vända sig till Fullmägtige i RiksgäldsContoiret, eller, på sätt Grefve Horu föreslagit, inlemua sina besvär till JustitiasOmbudsmannen, för att af honom lemnäs lill Fullmägtiges i RiksgäldsContoiret pröfning. Då kan ingen fråga uppstå, att sådane mål någonsin skulle behandlas af Kronans Verk, enär Pröfningsoch TaxeringsComitteerne äfven äro sammansatte af Rikets Ständers Deputerade. Herr Nordenancker har väl sagt, att det aldrig skulle kunna hända, att ett Län taxerades under minimivärdet. Jag tror likväl icke, att det förhåller sig så, emedan Kronans Ombud vid TaxeringsComitte'erna icke kunna känna resultatet af hela Länets, och Landshöfdingen, eller hans Ombud vid PröfningsComilteen, kunde misstaga sig, så att Kronans rätt icke behörigen bevakades. Men för att vinna rättelse häri, ser jag ingen oformlighet att äfven sådane frågor afgöras af Fullmägtige i RiksgäldsContoiret. Det är alltid bättre, att de behandlas af några utaf Rikets Ständer sjelfve valde personer, än att de ölverlemnas åt ett Kronans Verk, för att derefter gå till StatsRådet. Friherre Cederström har förundrat sig, att jag velat fastställa en skiljaktig behandling af hevillningsfrågor mot andra rättsfrågor. Den 3o Mars e. m. 349 Men skillnaden ligger redan deri, att bevillningsfrågorne för närvarande slutligen afgöras af Konungen i StatsRådet, då deremot Rättsfrågor afgöras af Konungen i Högsta Domstolen. Yi mäste derföre betrakta saken sådan den är. För öfrigt har jag aldrig fordrat, att controllen öfver debitering, uppbörd och i allmänhet Uppbördsmännens åtgärder skulle undandragas KammarRätten. Lika med Herr von Hartmansdorff tror jag, att KammarRätten gör sitt bästa, och i detta sednare afseende är den, i min tanka, den ändamålsenligaste Auctoriteten.
Jag anser detta vara en ganska stor fördel för Sverige, och att de olägenheter, som utrikes finnes, icke böra införas här. När man bör äga anstalter, som äro bättre, än de som finnas utrikes, så ser jag icke något skäl att förändra dem efter de modeller, som der äro an tagne, utan att bibehålla det som bättre är, så väl i detta afseende som i många andra. Jag är således, för min del, böjd för afslag ä detta Utsk:s nu gjorde förslag. Om det antages så skulle många olägenheter uppstå, icke sä mycket för den skilling man betalar för hvarje hundra riksdaler, hvilket icke kan vara af någon betydenhet för dem, som afskicka penningarne, men för öfriga olägenheter, som uppkomma genom denna inrättning, t. ex. att postverket icke ansvarar för öppna recommendalioner till högre belopp än 100 r:dr; således blir det nödvändigt för hvar och en, som vill afskicka en summa af 100 r:dr med posten, att taga öppet recommendationsbevis. Detta är ganska lätt för dem, som bo i städerne, ehuru någon tidspillan derigenom förorsakas, men för dem som bo på landet och som hafva 3, 4, 5 eller kanske 6 mil till postkontoret, är det en ganska stor olägenhet och en betydlig kostnad att skicka ett bud för hvarje bref. För deni är afgiften icke så stor, att den olägenhet, som är förenad med en sådan anstalt, är svårare, och jag inser icke något hufvndsakligt skäl, hvarföre någon sådan olägenhet nu skulle ställas i vägen för skriftvexligen. Dessutom bör man taga i betraktande, att våra kommunikationsanstalter äro mycket aflägsna ifrån dem, som behöfva sig deraf begagna, jemförelsevis med dem, som finnes i England, Tyskland och Frankrike. Jag anser betydliga olägenheter i afseende pä rörelsen skola uppstå, om detta förslag blifver af R. St. antaget, och hvarföre skall det ske? Jo, för att skaffa postverket en större inkomst. Vi hafva sett tills dato, att postverket har burit sig utan denna inkomst. Vi hafva sett, att ersättning för rekommenderade bref icke medtagit så betydeligt af postverkets tillgångar att det icke ändå blifvit vackert öfverskott.
» Kära Pontus, faster Gina var så yrvaken, då storken kom, att hon inte hann se honom. Men hur går det med äppelkakan, Ulla? » » Blunda faster! » — Hon gjorde så. — » Nu, titta nu! » » Min lilla Ulla, skall jag få allt det här; dc allra bästa skifvorna och med så mycket socker sedan! » — Hon kysste liten rosenröd mun. » l h, faster Gina är lika snäll som storken, och det är lika roligt, när faster kommer! När jag får riktigt stor järnspis och barn och rum, tina rum, så ska ' faster bo i det finaste. Pax för det du, Sven! » » Åh-nej, du Ulla, faster ska ' bo hos mig, säg faster Gina? » En, man ej bör narra med I en luftballong. Hvad man åker allra bäst Utan kärra, kusk och häst. Hur galante onkel är — Till sin stora sorg, Kanske vållade just det Att han fick en korg. Bidrag mottagas med tacksamhet. Två naturens älsklingsbarn. Hvad man kan i väderkvarn. Ord, som innebär ett grand Utaf själsmystik. En, hvars ryktbarhet är byggd Logogryf. På journalistik. Att jag är starkt konservativ Snöhvitt par, som följes åt. Jag ofta nog får höra — Led för mången däckad båt. Att tidens stora strömningar Plats, för vackert läge känd Mig icke alls beröra. — Nära Stockholms stad. Men hvar en som har sundt förnuft Instrument, som tänder har Vet bättre — skall värdera I en långan rad. Mitt sätt att följa med min tid Längdmått, icke nyttjadt nu — Och ej mig kritisera. Möjligtvis af landtlig fru. Man ropar högt: reform, reform! Uti våra fina rum Som om det gick i blinken Ovälkommen gäst. Att se ' n man vuxit riktigt fast, Hvad för mången ogift man Bli fri vid första vinken. Skulle vara bäst. Nej tack, mitt herrskap, ännu få Nu, till sist, ett litet lås, Ni edert stridsrop " höja Oftast rödt. Så punkt, förstås. Mot Crispin, Conon, Antipas, S. Och er med litet nöja. Det täcka könet först, så har I allan tid det hetat, Och för att tillfredsställa det Charad.
Ar ansökningen undertecknad af alla dem, hvilkas rätt den rörer, utförde K:s Bef:de genast det begärda förordnandet för den föreslagne landtmätaren, såvida han, enligt hvad särskildt är föreskrifvet, äger laudtmäteri-göromä! på eget ansvar förrätta och annat laga hinder ej möter. Finnes äler ansökningen ej vara af alla undertecknad, bör K:s liefule, med föreläggande af viss tid och förklaringsrätlighetens förlust, infordra vederbörandes yttrande i afseende på den förrätlningsman de önska, samt efter förklaringstidens slut utfärda förordnande för den behörige landtmätare, som fått fleste rösterna, beräknade efter hemmantal eller annan i orten gällande delningsgrund. Falla lika många röster på två eller flere landtmätare, så alt pluraliteten ej är bestämd, äger K.-s Bef:de gifva förordnandet åt hvilkendera K:s Beftde för godt finner.” Remitterades till LagUtsk. 2. Vid 1840 och 1841 årens riksdag gjorde R. St. tind. framställning hos K. M. om förändring af stadgandet i Iv. Brefvet d. 8 Juni 1819, i afseende på fångforslingen, emedan, då gevaldiger och en ofta med grofva fängsel belagd arrestant skulle fortskaffas efter en häst, 'tyngden vore för stor och plats för den skjutsande saknades på vanligt åkdon, I följd deraf utfärdade K. M. under d. 7 Juli 1841 till Dess Bef:de ett cirkulär med föreskrift, ”att vid fångars transporterande endast en person, utom den skjutsande, må få åka efter 1 häst och ej mer än 4 personer, den skjutsande likaledes oberäknad, efter 2 hästar.” Detta stadgande har dock ej beredt allmogen eller de skjutsskyldige annan än en indirekt förmån, nemi. minskning i skjutsen, men deremot en betydlig och ej motsvarig tillökning i Statens utgifter, till hvilka äfven de skjutsskyldige lemna bidrag, samt tillfälle för dem, som till länshäktet införpassa bötesdömde eller andra fångar, att på egne eller legde hästar förtjena tredubbla skjutspenningar. Derom har jag gjort mig fullt förvissad
Styrelsen för det kommande året skulle allmänt kungöra, såsom det värde, efter hvilket sådane varor skulle förtuHis, som ej för mycket variera och hvilka uti tariffen med särskilt tecken äro utmärkte. För desse varor skulle procenten erläggas efter detta värde. Den hittills gällande Tullförfattningen härefter hvar Riksdag en gång för alla utsatt ett värde på varorna. Detta är ganska felaktigt. Pen n Augusti r, m, Utskottet har vid granskning funnit, att föga någon artikel nu äger samma värde, som der är utsatt. Beviilnings-Utskottet , som har trott att detta ofta borde härida, har och trott stt värdet bättre skulle bestämmas, om det utsattes hvart år. För en del varor på hvilka icke något värde är satt i gamla taxan, står det att de förtullas, till ett värde af roo R:dr HamburgerBanco, med så och så stor summa. Således hsr Utskottet haft en vägledning, att det fanns sådane varor, för hvika ej något bestämdt värde kunde utsättas. Då Utskottet äfven funnit, att dess* till betydligaste delen beltå af Fabrikater, å hvilka verkeligen ej något bestämdt gällande värde kan sättas, så har Utskottet anaett det oundvikligt , att dessa på något sätt skola värderas. Sättet har hittills v*rit det, att Godsägaren helt enkelt framvisat den factura, som han behagat låta skrifva. Någre uti Utskottet närvarande ledamöter af BorgarcStåndet hafva uppgifvit, att det beror af Godsägaren att få huru många facturer som helst. Dessutom har det i 6 §. varit Tullbetjeningen tillerkänd rättighet, att om ej Godsägaren med ed gittade styrka värdet, skulle den äga rätt att inlösa var»n med 10 procents förhöjning. Utskottet har funnit, att denna tullbevakningen lemntde rätt i stort var ett narri, ty sällan häader, att bevakningen har penningar att inlösa hela laddningar. Utskottet har derföre haft mycket bryderi med denna sak.
Den, som icke personligen upplefvat något af dessa möten, kan svårligen göra sig någon föreställning om det viljefasta lugn, hvarmed de äro präglade, och det intryck af öfverraskande politisk mognad, som många af dessa församlingar kunna skänka. När högern öfver allt ser upphetsning, ligger detta deri att de icke förstå att det fulla medvetandet om att vilja värna och kunna värna hvad värnas skall, ensamt gifver det goda samvetets lugn jemte ett långt tryggare medvetande att kunna arbeta för att hinna till fredliga förhållanden. Det råder i det hela taget den egendomligheten med hö- Ur dagens krönika. 7gern, att den tanken att vilja försvara friheten omedelbart verkar på dem som uppror. Sålunda t. ex. den lilla flygskriften “ Giv agt \ — der soldater bilda ett “ Pigehalsbånd “ kring stortinget — som nyligen utkom och blef konfiskerad. Jag såg just en af de svenska tidningarna, naturligtvis efter en af våra norska, rent ut kalla detta ett uppror. Denna uppfattning har också lyckligtvis i vensterpressen fått det ganska riktiga svaret, att skriften endast var alldeles onödig, eftersom under den förutsättning, hvarifrån den utgår, alla med undantag af slynglame i landet ouppfordrade och af sig sjelfva skulle bilda leder och stift i halsbandet kring stortinget. Jag har dröjt så länge vid förhållandet på landsbygden, derför att detta är det fasta och bestående, det när allt kommer omkring afgörande, oberoende af huru den närmaste framtiden gestaltar sig. Hvad nu beträffar riksrättens utagerande, så hade man väntat sig mycket af statsminister Selmers eget uttalande, men detta var så att säga blott en passus i den ' allmänna proceduren. Jag skall yttra ett par ord om defensoratet blott derför att högerpressen på ett mindre än tillbörligt sätt sökt att underkänna lagen och derigenom uppnå en oändlig fortsättning af striden i diskussionen, i stället för att riksrättens dom af alla men-niskor, som önska att komma in i normala tillstånd, måste anses som den sista afslutningen på den juridiska frågan, hvilken ändt-ligen icke har någon praktisk betydelse.
Jag nödgas lill besvarande upptaga ett par punkter. Hr Rosenblad har sagt, att fiiherrliga alten Sandels ej representerades vid 1823 års riksdag; den ätten representerades likväl af Frih. Lovisin. En annan värd ledamot, Frih. Cederström, har sagt det vara en besynnerlig lie t, om af 2: ne söner till en fader, som upphöjdes fiån adelsman lill friherre och sedan grefve, den ene blef friherre och den andre adelsman. Jag kan ej deruti finna något besynnerligt, ty när stamfadren dör, blir äldste sonen grefve och den andre blir friherre. En annan ledamot har sagt, attingen gäller för alla. Kunna 1 1 atter anses för alla, då kan yttrandet hafva sin riktighet, men annais icke. Det kan endast blifva fråga om dessa otter, som funnos lill före den omtalade förändringen af 3y §:n, men icke de, som sedermera tillkommit, Jag vågar anhålla om propos., att friherrliga allen Björnstjerna måtte anses berättigad att uthändiga fullmakt. Den 23 Maj. Gr. Horn, Glaes Fredr.: En skyldig aktning för de personers rätt, sorn anse sig förnärmade genom den 37 $:ns nnvar redaction, har uppkallat mig. Gr. Sandels har ej funnit något orätt deruti, alt af 2lne söner lill en fader, soni blifvit upphöjd i greflig värdighet, den äldste af dessa blir baron och den andre adelsman. Jag återkallar i minnet hvad Frih. Cederström, äfvensom hvad jag sjelf helt nyligen yttrade, och vill detsamma nu ej upprepa, utan får endast tillägga, att Gr. Sandels lärer förglömt, attoni den äldste af dessa bröder, eller den, som innehade den friherrliga värdigheten, fiiek en sou, så vore det denne son, och icke friherrens broder, sorn vore adelsman, och alt således farbrodren till denne son åter skulle blifva ofrälse till följd af stadgandet — ärfves man eller man i rätt nedstigande led. Det är blott härå jag velat fästa uppmärksamheten.
Alströmer icke illa uptaga, om jag säger, det jag tror att omdömet hos de personer, som äro i tillfälle att pröfva, huru denna fråga förhåller sig i praxis, kan vara åtminstone lika godt som deras, hvilka i ämnet icke hafva någon annan kännedom, än den de upgöra i sitt eget hufvud. Frih. Cederström: En värd talare har visserligen behagat förklara de af mig andragne skäl högst besynnerliga och oantagliga. Men då det är kändt, att två Riksstånd vid förra riksdagen afslagit samma fråga just på dessa skäl, så lärer man väl få underkasta sig den besynnerligheten eller det klandret, att hafva en med deras enlig öfvertygelse. Motionären Frih. Alströmer, som jag vill förmoda med erforderlig noggrannhet följt detta ärende, har uplyst, att vid sista riksdagen R. o. Ad. icke var ibland de Stånd, som afslogo den då gjorda framställningen, hvilken skulle hafva varit alldeles lika med den förevarande. Skulle än så förhålla sig, det jag nu ej med säkerhet kan erinra mig, veta vi dock, att prejudikater icke få åberopas i domstolsväg. Kan det då vara riktigt, att vi nu, blott för att konformera oss med förra riksdagens R. o. Ad., skola fatta samma beslut som då? Det vore i sanning, att drifva konvenansen allt för långt, eller att sätta den i främsta rummet, och samhällsnyttan i det andra. Frih. Alströmer har sagt, att det exempel, som blifvit anfördt angide Töreboda, icke vore så enstaka, som jag hade föreställt mig; ty, säger han, vi få en mängd jernvägar, som korsa hvarandra, och vid sådana punkter upstår enahanda behof af handelsbodars anläggande. Jag ber dock, att få fästa upmärksamheten derpå, att vi ännu icke äro så långt komna, och till nästa riksdag lära väl icke några egentliga jernvägsnät komma till stånd, ty vi hafva troligen icke penningar dertill. Afven kreditlagstiftningens förbättring torde icke vara att bygga på, såsom grund för vidtagande af en sådan förändring, som den nu ifrågavarande.
257—281 i 1863 års reglemente. Stockholm den 16 Juni 1866. Stats-Utskotlels Memorial N:o 139. 5 FÖRSLAG TILL REGLEMENTE FÖR RIKSGÄLDS-KONTORET. (Fortsättning). Angående Styrelsen ofver Riksgalds-kontoret. § 209. Riksgälds-kontoret förblifver under Riksdagens styrelse, inseende och förvaltning. Styrelsen öfver detta verk är af Rikets Ständer uppdragen åt Tre af hvarje Riks-Stånd valde Fullmägtige, vid hvilkas sammankomster ordet föres af den Ridderskapet och Adelns Fullmägtig, som, jemlikt Riddarhus-ordningen, dertill berättigad är. § 210. Genom dödsfall eller andra tillfälligheter bland Fullmägtige, mellan riksdagarne, uppkomna ledigheter ersättas, när så fordras, medelst nya val, på sätt af det Stånd, för hvilket sådan ledighet inträffat, är föreskrifvet. Då någon Fullmägtig afgått, bör dess Stånds Kansli-direktion, genast efter det sådant blifvit hos Fullmägtige anmäldt, derom underrättas samt anmodas foga anstalt om ny Fullmägtigs inkallande i den afgångnes ställe. § 211. Enär, i anseende till samtidigt inträffade förfall för flere Fullmägtige, göromålens oafbrutna gång sådant fordrar, eger Fullmägtiges Ordförande att, under tiden, i den af hvarje Riks-Stånd bestämda ordning, inkalla erforderligt antal Sup pleanter. 6 Stats-Vtskoltets Memorial N:o 139. § 212. Fullmägtige äro förbundne att vid Riksgälds-kontorets förvaltning ställa sig till efterrättelse ej mindre rikets grundlagar, än äfven detta reglemente samt öfriga rörande Riksgälds-kontoret af Rikets Ständer meddelade föreskrifter; börande Fullmägtige doldt och förtegadt hålla hvad vid Kontorets förvaltning förefaller, som tyst vara bör. § 215.
Riksdagen skulle göra framställning örn ersättning från Statsverket af utgifterne, i den mån ändamålet kunde anses åvägabragt för Ridderskapet och Adelns behof under riksdagarne, i likhet med hvad som egt rum i alseende på kostnaden för anbringande af gaslysning i de 3 öfrige Riks ståndens Kansli och Sessions-rum; och då jemväl inredning och möblering uti sistnämnde rum blifvit bekostade genom Statsmedel, torde åtminstone största delen af kostnaderne för ej allenast värmeledningen utan ock inredning och reparation samt möblering i Riddarhus-salen och Sekreta Utskotts - 15 rummen, kunna och böra anses vara af beskaffenhet att böra ersättas af statsmedel; och i följd deraf är det Direktionens afsigt att, så snart kostnads-räkningarne kunnat bringas i fullständigt skick, öfverlemna den del deraf, som efter Direktionens åsigt obestridligen är att hänföra till Riksdags-kostnader, till Herr Landtfnarskalken, på det lian måtte derför reqvirera ersättning af statsmedel. I sammanhang härmed får Direktionen, som vid salens inredning funnit lämpligt att låta borttaga den del af skranket omkring Laudtmarskalks-estraden, som afstängt denna estrad från långsidan af salen, enär följaktligen den punkt uti den af Ridderskapet och Adeln antagna Stadga till Ordnings vinnande vid Ståndets sammankomster, hvarenligt en afgift af En R:dr B:ko bör erläggas af den som lutar sig emot skranket framför Landtmarskalks-bordet, numera ej är tillämplig, vördsamt hemställa, om icke, i stället för berörde punkt, uti Ordnings-stadgan må intagas det stadgande, att en sådan plikt skall erläggas af den, som stadnar å trappstegen till Laudtmarskalks-estraden; och synes Ordnings-stadgan äfven i några andra delar erfordra förändring, hvarföre densamma i dess helhet torde böra undergå granskning och omtryckas. Beträffande åter Ridderskapets och Adelns vid sednaste Riksdag fattade beslut att åt