Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inte för att han brydde sig mera om Lena än om andra flickor, men hon hade alltid varit snäll och vänlig mot honom. Hans skuld hade aldrig varit så liten som nu sedan hon skötte rörelsen. Och så visste han bättre än någon annan hvad slags karl Tuominen var. En tjuf var han, värre än en tjuf mot alla, som en gång råkat i hans klor. Det var synd och skam att en snäll, hygglig flicka skulle gifta sig med en sådan skojare. Men han, Wehkalainen, ämnade inte stanna där och se på huru Tuominen for fram med sin hustru. Det var det han tänkte på och det stora beslut, som småningom mognade i hans sinne, var att nu göra sig fri från Tuominen en gång för alla. Hälften af sin hopsparade hyra skulle han lämna i likvid för skulden, och så skulle han flytta till ett annat ställe. Här blef det ändå bara elände, det visste han. Tuominen var inte den, som kunde hålla sig anständig i längden. Ju mera han tänkte därpå, desto klarare såg han sin väg. Så snart Tuominen frågade efter pengar, skulle han säga ifrån, att han inte ämnade betala mera än sextio dollars, och så skulle han gå med samma. Han kände sig riktigt stridslysten, då han förestälde sig slutuppgörelsen och önskade bara att Tuominen strax skulle taga penningefrågan till tals så det blefve klart med ens. Det gjorde Tuominen emellertid inte, ty då Lena och han kommo hem togos de emot med ett allmänt jubelskrän af de särdeles lifvade gästerna, som alla ville skåla med dem och gratulera. Lenas protester mot att kallas mistress väckte först en viss förvåning, men då Tuominen förklarade huru det hängde ihop, förbyttes förvåningen i en ström af skämt och kvickheter af sådan kaliber att Lena, hällre än att längre utsätta sig därför, lät udda vara jämt och lystrade till M:rs hvar gång någon skålade till henne. Toddyglas med nödigt tillbehör och rom såsom spiritus rector kommo fram i en hast, så att Lena knappast hann få hatten af sig handskarna hade hon stuckit i fickan genast utanför stadshuset innan gillet var i full gång. Och det blef strax så lifligt att Tuominen inte ens hann tänka på Wehkalainen och hans pengar.
3:o att anmälningstiden inskränkes till tio dagar före tillverkningens början. Om kontrollörerne finnas tillgängliga inom kommunerna och afgiften ej behöfver erläggas på förhand, torde en sådan inskränkning, utan någon svårighet, låta sig göra. § 13. 4:o att distillering må vara tillåten under fyra dagar för hvarje månad, hvarunder tillverkningen varit i gång. § 19. 5:o att afgiften nedsättes till 50 öre. En nedsättning i denna den drygaste af alla konsumtionsskatter torde vara af högsta behof, serdeles som dess verkan äfven kommer att blifva en inskränkning i den mycket öfverklagade smugglingen, hvilken nödvändigt skall lemna mindre behållning i samma mån som varupriset kan minskas genom afgiftens och tullsatsens samtida nedsättning. § 20. 6:o att tillverkaren icke må behöfva erlägga afgiften, förr än en månad efter förloppet af den tid, under hvilken han efter förutgången anmälan i ett sammanhang idkat bränvinsbränning. För tillgodonjutande af nämnda förmån vare han dock skyldig att upplåta säker lägenhet, der, på tillverkarens bekostnad, så stor del af det tillverkade brånvinet dagligen under kontrollörens nyckel upplägges och förvaras, att det motsvarar afgiften för tillverkningen. Det pris, hvilket skall ligga till grund härvid, vare den bestämda afgiften, ökad med 50 procent. Är afgiften erlagd i förskott, upplägges ej mera än som motsvarar afgiften för öfverbränning. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. X:o 72. lil Tillverkare ege att, när kan önskar, erlägga afgift för redan tillverkad vara, hvarefter till honom utlemuas så stor del deraf, som han med behörigt qvitto styrker sig hafva erlagt. Då så yrkas och alltid före afresan från stället, vare kontrollör skyldig aflemna bevis öfver beloppet at det bränvin, som blifvit i förvar upplagdt. Det bränvin, som återstår vid kontrollörens afresa från stället förvaras på sätt sista momentet af § 22 törcskrifver.
Huru skola dessa arma varelser med mild välvilja, med vänskapliga känslor och ett gladt leende kunna möta det samhälle, som utan skuld dömer dem till ett ofruktbart elände? » Ett onyttigt lif är en förtidig död ». Att kärlekslöshet, ofördragsamhet och skadeglädje uppstå i sinnet hos dessa olyckliga, som framsläpa ett onyttigt och glädjelöst lif, är endast den naturliga konseqvensen af deras lefnadsställning, och man har skäl att förundra sig öfver, och det bär vittne om en synnerligen stor fond af hjertegodhet, att dock så många bland dem äro fria från dessa egenskaper. Alla sysslolösa menniskor, vore de ock de mest välartade, gripas af en benägenhet att göra andra ondt, om ock endast för att med något utfylla sina dagar. Fliten, den regelbundna verksamheten deremot upphöja till och med låga själar. Såsom magneten blir sinnet stärkt af att bära stora bördor, under det sysslolösa andar, likt dolken som aldrig dragés ur slidan, till sist frätas sönder af rost. Jag tror, att för en menniska ingen större olycka gifves än den att sakna en lifsuppgift. Och till denna själ och hjerta förödande olycka dömes flertalet af de qvinnor, som ej gifta sig. Mannen, som allt sedan tidernas begynnelse gent emot qvinnan handlat i enlighet med grundsatsen: Vetat c ' est moi, har bestämt såväl sin egen som hennes ställning i staten efter godtfinnande, så som det för hans personliga fördel synts honom ändamålsenligast. För sig sjelf har han reserverat den offentliga verksamheten, äreposterna, värdigheterna, utmärkelserna. Åt qvinnan har han sagt: var vacker, älskvärd, behaglig, lär koka och sticka strumpor, bernöda dig att vinna en af oss till gemål.
Det äv ett så klart insedt statsintresse, emedan man inom samma land är skyddad af samma lagar och njuter samma förmåner. Men sådant är icke förhållandet, om man flyttar utom staten. Hvad krogarna beträffar, är det hvarken så lätt att erhålla sådana eller afgifterna för desamma så ringa; utan är afgiften för krogrörelsen, hvilken såväl på åtskilliga ställen i Stockholm som i Gelle och flera andra städer är utarrenderad, efter inkomsten taxerad till det möjligen högsta belopp. I afseende på accisen får jag nämna, att man i de riken, der större uppstäder finnas, varit nödsakad att tillgripa denna inkomst, för att dermed bestrida communalutgifterna inom staden, hvilken beskattning likväl funnits så betungande, att folkmängden i sådana städer till följd deraf minskats. Här är icke fråga om något sådant; ty utom det, att Stockholm icke äger den folkmängd, att den kan jernnföras med de större utländska städerna, är här endast fråga om en afgift å brännvin, som förderfligt verkar på Stockholms stad; och det är derföre jag tillstyrker motionen och anhåller om återremiss af betänkandet. Frih. Rantzou: Jag kan icke frångå mitt förra yttrande. Jag har sagt, att förslaget är förhatligt, hinderligt för den inre fria rörelsen och ländande till lagbrott; och jag vidblifver min tanke. Huru svår är icke controilen vid tullen; huru föranledande till illusion af stadgandet, i händelse motionen biföl tes, är icke Stockholms öppna belägenhet! Jag öfverlemna»' till R. o. Ad. att öfverväga detta. Jag tror, att vi på annat sätt kunna fördyra b»'ännvinet; och jag förnyar derföre min anhållan om bifall till betänkandet. Ilr von Hohenhausen: Jag glömde att till besva rande upptaga, hvad Frih. Boye yttrade om brännvinets profvande, hvilket icke blifvit afsedt i motionen. Någon fördel kunde visserligen tillskyndas den, som införde starkare brännvin än andra och än det, som i allmänhet begagnas. Men enahanda är förhållandet med varor i allmänhet, för hvilka lika tull erlägges för samma sort, utan afseende på bättre eller sämre beskaffenheten.
Jära känna huru detta dyrbart förtroende utöfvas af dem, hvilka af Opinionen blifvit hedrade med ett så vigtigt nppdrtg, och då enda möjligheten härtill är tryckning af sådana mål, sorn fästat Riksens Ständers synnerliga upp. märksamhet, synes det oförenligt med en fri Stats-författning, att ett Riksens Ständers Ut’ skott skulle kunna afslå hvad Riksens Ständer 348 Den ii April. j denna de! begära eller fordra. Jag finnér mig således föranlåten att protestera emot Herr Grefvens och LandtMarskalkens vägran att till Ridderskapet och Adeln framställa Proposition om tryckning af Constitutions-Utskottets ifrågavarande Protocoller; då jag ej kan finna den derom väckte motion vara stridande emot Regerings-Formens lydelse. — Frågan, huruvida Ståndet äger att begära eller besluta denna tryckning, anser jag i det heia ej bordt hafva uppstå, förrän Utskottet .vägrat Ståndets begäran härutinnan. Skulle Constifutions-Utskottet gilla Herr Grefvens och LandtMarskalkens vägran af Proposition å en framstäld önskan om tryckning af Utskottets Protocoller, är all utväg stängd, att med allmänna Opinionens bestraffningsrätt aflägsna de enskildte och ensidige driffjedrar och afsigter, som i en framtid möjeligen vid något tillfälle kunde insmyga sig ibland Ledamöter, hvilka i skydd af hemlighetens mörka förlåt, kunde ansvarslöst förglömma Folkets fordringar och frihet. Angående Riksens Ständers rätt att besluta tryckningen har jag redan haft aran yttra min tanka. Jag har yrkat att denna rätt måtte tillhöra Riksens Ständer, emedan det synes mig så böra vara, då Riksens Ständer bora äga samma rättighet att genom Utskottets Protocollers tryckning granska och bedötpma sina Committerades förhållande, 6om hela Allmänheten äger att uti Ståndens tryckta Protocoller finna huru Nationens angelägenheter vårdas.
Utskottet, som deri instämde, beslöt, att med antagande deraf, för Riksens Ständer föreslå följande tillägg i stället för de uteslutna orden; Emedlertid vare han, intill dess Riksens Stan• der sig utlåtit, om och till hvad del han må sin Lön och öfriga tjensten åtföljande inkarnster åtnjuta, vid dem bibehållen. Hvilket förslag , till behandling enligt 56 §. Regeringsformen, skulle hos Riksens Ständer anmälas. Stockholm den lo Juli 1815* På Högl. Riddersk. På Högv. Prest-Stårt» och Ad. Ledamöters vägnar 1ludolf Cederström» dets Lfedamöters vägnar C. Rosenstein. Den xi Juli.• På Vällofl. BorgareStåndets Ledamoters vägnar J. Wegelin. På Hederv. Bonde* Ståndets Ledamöters vägnar A. J .son Hyckert. G. A. Silverstolpe. Uppläst hos Hdglofl. Ridd. och Ad. den n Juli, Högvörd. Prkst-Ståndet den 14 — Vällofl. Borgare-Ståndet den Hederv. Bonde-Ståndet flen 11 Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärsoch Oeconomie - Utskotts Utlåtande, öfver de ■ hos Högloft. Ridder skap et och Adeln gjorda Anmärkningar vid Utskottets den 9 sistl. Maj afgifna Betänkande, angående yrkad ändring af Tjenstehj ons flyttningstid. "Från Höglofl.
Jag har gjort den allra omsorgsfullaste toilett, jag tar mig ännu bättre ut än förra gången han var här. Och så kommer han icke! Det harmar mig. Det är sårad stolthet mera än någonting annat. Det är ensamt och tyst att sitta mol solo på ett hotellrum, men honom saknar jag icke särskildt. Jag har icke längtat efter hans smekningar; när de äro tomma och endast gälla qvinnan, bryr jag mig icke om dem. Det är som både menniska och qvinna jag ville komma nära honom. Jag vill att han skall hålla af mig. Jag bryr mig strunt om att han [vill söka mig] för en kort tid och så slänga bort mig. Tack! Då skall jag hellre med min stora, starka hand skjuta honom åt sidan och säga: ”gå, min herre, ni är ingenting för mig, jag hör ej till de qvinnor som låta sig ledas efter er triumfvagn.” Det är tomt i qväll. Jag kunde ha varit på teatern. Han har låtit mig sitta ensam och låtit mig vänta förgäfves. Det reser sig till uppror inom mig. Jag beundrar honom i hans skriftställarskap, men som menniska vill jag ej ödmjuka mig för honom. Kampen emellan oss har varit hård, och det fans ett ögonblick då jag vred mig i sanden, med hans knä pressadt mot mitt bröst, men han begagnade icke tiden, han har låtit mig få rådrum, och jag har rest mig. Nu är utgången lika oviss igen. Nu – Georg Brandes – nu har ni förlorat lika mycket som ni vunnit, och jag ämnar icke lemna kampplatsen förr än striden är afgjord. Ni eller jag! Eller också en försoning, en trygg, öppen sammanslutning. Vänskap, – tillgifvenhet, och framför allt förtroende. Jag vill icke spela komedi och visa mig vänligare än mina känslor mana mig att vara. Jag vill ej af fruktan för ovänskap underkasta mig smekningar, som äro mig hardt nära obehagliga. Vinn mig om du kan! Vinn mig om du anser det mödan värdt! Inga konventionella hinder ligga dig i vägen. Och om du är den qvinnotjusare du tror dig vara, så bör det bli dig lätt att draga till dig en qvinna, som formligen längtar efter att få älska och bli älskad. Det nyttar icke att han kommer med ursäkter för sitt uteblifvande.
Det har fast heldre synts mig, likasom Skogsstyrelsen, vara billigt att, då inom de oafvittrade socknarne det icke beror på hemmanens egare eller åboer att erhålla vissa genom afvittring »eller eljest» bestämda områden, utan de för vinnande af sådana måste afvakta tidpunkten för afvittringen, de under tiden genom nådigt lagbud skyddas emot utsyning för det allmännas räkning inpå deras blifvande områden och att de ensamma tillerkännas den afkastning, som derifrån kan vara att hemta; men jag har lika litet som Kammar-kollegium kunnat dela Skogsstvrelsens åsigt att detta skydd bör lemnäs beroende af utsyningsförrättarens blotta förmodande om den skogsvidd, som på grund af afvittringsförfattningarne framdeles kan tilläggas de särskilda hemmanen eller nybyggena; utan heldre omfattat Skogsstyrelsens alternativa och efter min tanke ensamt verkställbara förslag, att området för den exklusiva utsyningsrätten bestämmes af en viss radie, räknad från hemmanets eller nybyggets bolstad, ehuru jag dervid icke med Skogsstyrelsen vill antaga att denna radie alltid bör sträcka sig så långt som en half mil, hvarigenom skulle inträffa, alt ett enstaka nyligen anlagdt nybygge kunde från den allmänna utsyningen freda öfver 18,000 tunnland.
IiFa meb ©FdbSffieggofbar, ocb pdföreS bern 33emi(lning i ben ©tab eder ©ocfen, ber be dro Sttantalsffrifne. 33orgare-knfa, forn tbfar #anbel ocb SJörelfe, eder icfe inom före* ndmnbe tib affagt gg rdttigöeten bertil, anfeS lifa meb borgare; men bär bon i behörig tib ecb orbning uppfagt 23urffap, ocb ibfar ej ndgon 2fit. II. §. 17. 15 borgerlig Södring, pdföreS benne icfe ndgon fdban afgift, utan anfeS bon efter omgdnbigbeterna, pd fdtt i öfrigt dr förorbnabt. ©e af Siibberffapet od; Stbeln, famt 2Jtagijlrats. od; anbre perfener, forn t ndgon ©tab t;afma fdban £anbtering ocb 9lörelfe, att be, i an» feenbe bertia, funna rdfnaS blanb @rog. eder anbre ipanblanbe od; 3b' färe af ^Borgerlig ndring, ef;urtt be 23urjfap icfe antagit, ffcla, ef;mab be dro löntagare eder ej, fdrffilbt taperaS i förbddanbe tid beras rörelfe, lifa meb 23orger(?apet. h17' gör öfrige tid ©tdberne börante perfoner., ffad afgiften omilforligen begdmmaS tia gern procent af infemfien, bd ben fcerigenom uppfommanbe afgift anfeS öfmergiga ben, font uti f;dr neban upptagne bögga klager dr utförb; od; erldgga fdlunba: 2lbuocater ocb be, forn meb laglig rdtt bitrdba parter i Didttegdng, i gern klager: görga klagen 9?:br 75: 5tnbra bito 50:
Beskattnings-kommiltéerne komme derigenom att godtyckligt fästa afseende, än vid det ena slaget af handlingar, än vid ett annat. Vid besvarande af den utaf H. E. Herr Grefve Löwenhielm väckta motion, angående förändradt sätt för jordegendomars uppskattning, liar Utskottet fästat uppmärksamhet å de förhållanden, till följd af hvilka en dylik uppskattning icke låter verkställa sig efter indelning i vissa klasser eller zoner med särskilda belopp för hvarje tunnland. Flera ledamöter af Ridderskapet och Adeln hafva ock under öfverläggningen ytterligare utvecklat Utskottets åsigt om olämpligheten och svårigheterna vid en dylik uppskattningsgrund samt derjemte ådagalagt, hurusom, med ledning af de utaf Utskottet föreslagna föreskrifter, egendomsvärdena lämpligast borde kunna utrönas. Den vidsträcktare pröfningsrätt af förhållandena, som derigenom lemnäs Beskaltnings-kommittéerne, de der skola handla efter bästa förstånd och samvete, torde också innebära tillräcklig trygghet mot befarad, ensidig eller godtycklig uppskattning. Då Ridderskapet och Adeln dessutom godkänt det slut, hvartill Utskottet kommit i afseende å H. E. Herr Grefve Löwenhielms omförmälda motion, synes egentliga anledningen till nu ifrågavarande återremiss vara till finnandes uti de an märkningar, som under öfverläggningen jemväl blifvit gjorda mot följdriktigheten att besluta öfver uppskattnings-grunderna, då frågan om sjelfva bevillnings-procenten, hvilken fråga stöde i nära sammanhang med frågan orri uppskattnings-grunderna, blifvit af Ståndet återremitterad. Enär Utskottets förslag till ifrågavarande moment blifvit godkändt af Presteoch Borgare-Stånden, äfvensom af Bonde-Ståndet, endast med tillägg af ordet »behållna» framför ordet »afkastning», har Utskottet, som anser sig sakna skäl tillstyrka antagandet af detta tillägg, funnit sig böra förslaget vidblifva; hemställande Utskottet derjemte om icke Bonde-Ståndet skulle finna skäligt att, med uteslutande af nämnda tillägg, antaga Utskottets ifrågavarande förslag.
Hofrättens utslag icke vunnit laga kraft, utan talan deremot blifvit hos Kongl. Majit fullföljd, och någon verkställighet derå följaktligen icke lagligen kunnat äga rum, Kongl. Hofrätten pröfvade skäligt åtalet i denna del ogilla. Detta utslag har icke blifvit af mig öfverklagadt. Hos Justitie-Ombudsmannen hade Handlanden i Wisby C. J. Wickman anhängiggjort klagan öfver en af Kongl. Svea Hofrätt meddelad dom, i en vexelsak, deruti nedannämnda förhållanden voro för handen. Bemälde Wickman hade till Rådstugurätten i Wisby instämt Konditoren J. G. Cumlin, med påstående att, på grund af en utaf Cumlin på Handlanden N. O. Carlsson den 26 September 1859 dragen och af Carlsson till betalning accepterad vexel å 392 Riksdaler 17 sk. Riksgäldssedlar, som skulle fyra månader från nyssberörda dag till Wickman eller ordres betalas, efter det vexeln, i anseende till bristande betalning, blifvit protesterad, samt Carlsson i konkurstillstånd försatt, utbekomma af Cumlin nämnda belopp jemte ränta och provision samt ersättning för protestoch rättegångskostnader. Rådstufvurättens utslag i detta mål, afkunnadl den 4 April 1860, innehöll att, enär Wickman genom ett af Rådstufvurätten den 6 nästförutgångna Februari roeddeladt utslag, som vunnit laga kraft, fått sin på omförmälda vexel grundade fordran fastställd till betalning af acceptanten, Handlanden Carlsson, och visadt vore, att utmätning för samma fordrans utbekommande hos Carlsson blifvit sökt och vunnen, Wickraans ifrågavarande käromål icke kunde i vidsträcktare mån bifallas, än att Cumlin ålades till Wickman, vid tvång af utmätning, betala hvad af det utmätta godset och Carlssons gäldbundna bo icke kunde utgå. 8 Emot detta utslag vädjade Wickman och fullföljde talan i Kongl. Svea Hofrätt, som genom dom den 1 November 1860 förklarade sig icke hafva funnit skäl att, på Wickmans klagan, i Rådstufvurättens utslag göra ändring.
Leijonhufvud talade i början af sitt föredrag om den motvilja hvarje nyhet väckt ehvad den framträdt på vetenskapens eller något annat område. Jag får då till hans besvarande uprepa hvad han sjelf sagt I)en 23 November e. m. 67f> att nemi. homöopatien icke nr någon nyhet, den är 50 år gammal och den vetenskap som under 5 0 år haft frihet att utveckla sig, under en tid då alla natur-vetenskaper gjort stora och snabba framsteg, men likväl icke ens förmått höja sig till verklig vetenskap, ännu mindre vinna erkännande såsom sådan, den har ingen framtid för sig. Medicinen har således ingenting att frukta af homöopatien. Jag tager mig vidare friheten fästa upmärksamheten derpå att Frih. Leijonhufvud, i likhet med homöopater i allmänhet, framhållit motsatsen af allopati och homöopati, så har äfven skett i den motion som föranledt StatsUtskis Utlåt, der medicinen ständigt nämnes allopati. Jag får uplysa derom att något sådant som skulle kunna kallas allopati existerar icke; det är blott ett af homöopaterna upfunnit öknamn. Det kail synas småaktigt att anmärka på en sådan sak, men då den s. k. homöopatism en i sjelfva sin benämning vill uttrycka det karakteristiska i läran, vill den naturligtvis att det namn deu ger sina motståndare ochsom den påstår vara karakteristiskt för deni, skall hafva någon betydelse, men så iir icke förhållandet. Medicinen är icke bunden af några sådana lagar; som homöopatien för sig framställt, på den simpla grund att icke dylika lagar i denna stund och måhända aldrig kunna af menskliga förståndet uptäckas. Att upfatta naturens lag, den må visa sig framträdande i blomman, djuret eller menniskan, det är den förmätenhet som homöopatien har tillåtit sig, och denna förmätenhet skall en gång straffa den med fall.
Löjtnanten, samma tid, efter 2: 50 för dag ...» 155: — » » : Stallmästaren, « , « » 155: — ^ 273- 90 Hästforsling, medel och expenser, omkring 382: 94. Summa Rdr 10,700: — eller i medeltal en årlig kostnad af Rdr 5,350: — 48 Undervisning i gymnastik och vapenforing I samma mon det nyare stridssättet utvecklats och soldaten upphört att uteslutande anses såsom en del af en lefvande massa och utan behof af egen sjelfverksamhet, har allt större omsorg egnats hans enskilda daning. Man har alltmera bemödat sig om att bilda krigare, skicklige såväl till samverkan, som till verksamhet på egen hand eller i den enskilda striden. I samma mon hor ock gymnastik och vapenforing (fäktning) vunnit insteg i arméerna, dels såsom bildningsmedel, dels såsom ändamål. Det vill säga dels till styrkande of fysisk kraft, vinnande af vighet och herravälde öfver kroppen, samt af sinnesnärvaro och raskhet, dels till beredande af färdighet i vapnets bruk i handgemäng. Det är likväl först i senare tider som någon större uppmärksamhet deråt blifvit egnad inom svenska armén och mycket återstår ännu att i delta afseende önska. Synnerligast är detta förhållandet vid indclda armén, hvars korta öfningslider länge utgjort ett hinder för dessa ölningars allvarliga bedrifvande. Det första reglemente för militärgymnastik och bajonettfäktning utfärdades 1856. Något för vidlyftigt att vara det första steget \id införande af ett nytt bildningsmedel, blef det 1848 utbytt emot det nu gällande, som deremot kan anses gå väl långt i motsatt riktning och då samtidigt dermed ali uppvisning i gymnastik, såsom regel upphörde, är det lätt förklarligt att under någon tid dessa öfnirrgar skulle trängas i bakgrunden för andra, helst den tid man hade att på alla dela. var knappt tillmätt Både gymnastik och vapenforing fordrar emellertid, om det dermed åsyftade målet skall vinnas, kunskap och omdöme hos undervisaren. Det är vid gymnastiska centralinstitutet, som undervisare för armén bildas.
Det skäl, Hr von Hohenhausen sålunda anfört; är följaktligen ett ytterligare stöd för den sats, jag framställt. En annan värd talare har yttrat, att, som församlingarna, genom den nya fattigvårdsstadgan, blifvit beröfvade rättigheten, att från sig afhålla små tiggare, så borde man, genom sådant stadgande som det af Etsk. föreslagna, söka skaffa dem en rättighet, alt kunna förhindra stora tiggares inflyttning. Härvid torde det tillåtas mig, att fä erinra, hurusom det föga troligt är, att dessa stortiggare skola försättas i bättre omständigheter, om de icke få upprätta handelsbodar. Jag skulle snarare tro, att de möjligen skola upphöra, att ligga församlingarne till last, såvida rättigheten att hålla handelsbod dem lemnäs till försörjning. Att i församlingen inflytta, kan i alla händelser icke förvägras dem. Församlingen skulle endast kunna förhindra dem, att inom församlingen utöfva handelsrörelse. Samme värde talare synes icke i denna fråga hysa något synnerligt förtroende för K. hellede då han tror dem handla efter fixa idéer utan afseende pä rätt eller förstånd. Detta omdöme är enl. min åsigt, alldeles för strängt. Om man förutsätter, att landslnne ledas af theoretiska speculalioner, så betviflar jag, att sockenstämmorna skola vid utöfvandet af beslutande rätt afhålla sig från Den 5 Juli e. m. 531 ensidighet, o. s. v. Om det t. ex. lyckas en person alt inom en socken få handelsrätt, och han uppfört handelsbod, så skall troligen denna handlande, i händelse någon annan sedermera söker att erhålla sådan rätt, upppjuda hela sin förmåga, för att förmå församlingen att säga nej, äfven om den nya boden vore till församlin gens nytta.