Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om äfven en och annan köpt för ett högre värde, eiler andra för någon contant afbetalning, med credit för återstoden; om till och med man må bestämma antalet af dessa till några hundrade personer, det högsta man torde kunna antaga, och dertill lägger, att flere af dessa icke kunnat få låna, hvad de inom en vi'S tid bordt betala; om de således det icke kunnat, så borde ju de capital, som icke blifvit upplånta, finnas qvar i den väg, der de förut varit nyttjade; hafva de åter erhållit lån och dermed betalt Säljaren, så måste väl han till något hafva användt samma penningar: har det skett till ett nytt egendomsköp, så har en lika summa återgått till samma yrke, som det, hvaruti hon förut varit nyttjad; men har tion icke dit återgått, så måste hon antingen ligga ofruktsam, hvilket är icke troligt, eller är hon insatt i någon nyttig näring-emot vanlig renta, och då borde icke bffst i elem allmänt förspörjas, eller ock är hon till sådana, som kunnat bära en högre, använd, hvartill höra de af mig förenämnde Handelsgrenar m. m. Det må äfven betänkas, att manga i köp utgifne skuldsedlar ännu icke förfallit, hvarföre ej deras belopp af köparen behöfts upplånas. Dessutom då desse antagne ioo:detals köpare på speculation och credit, icke aliena sakna penningar, då från de 394 Dm 31 Mart. flesta af dem sorn icke sålt , och h vilkas mängd öfverstrger de förra-s mångdubbelt, så till personal som egendom, då frän de talrikaste andra Medborgare klasser, som endast fortsatt sina vanliga näringsyrken, en lika klagan höres, förenad med den öfver afstunnad rörelse, öfver minskad afsättning, öfver möjligheten att få in sina fordringar för på godkända och verkligen säkra bänder utborgade varor; skallman då tro, att några hundrade, ja tusende egendoms-vingiares förlägenhet om lån, dem de ock säkerligen mindst erhållit, orsakar brist på tillgångar hos millioner indi\ duer?
Ständers afsigt, alt, så vidt möjligen ske kan, utrota, eller åtminstone förekomma, utöfningen af det skadliga lönnkrögeriets fortgång i den scala det hittills visat sig, har jag trott min pligt vara, att, efter mili ringa förmåga, arbeta till detta helsosamma ändamåls vinnande, och vågar derföre vördsammast föreslå följande förändrade redaction af 55 §. i förslaget: Ej må köpare till vittne åberopas, eller för ojäfvig antagas i fråga om försäljning af det bränvin, lian sjelf sig tillband lat, utan så är, att andre personer närvarit, och Domaren det dä nödigt prof var, för att erhålla närmare ljus i saken; hvaremot köpare, derest lian i öfrigt ojäfvig finnes, må vittna derom, att bränvin blifvit till andra personer vid samma tillfälleförsåldt. Utan antagande af en slik fyllnad i bevisningen, skall lönnkrögeriet fortgå sin ohejdade gång, åklagaren tröttna vid åtal, deri sällan fullständig bevisning kan vinnas, och lönnkrögaren frodas af sin skamlösa handtering. Uti 2 mom. af 62 §. vill jag föreslå följande förändrade redaction: Brän vinsredskap eller bränvin, som är förbrutet dömdt, skall fördelas pä enahanda sätt; börande så väl redskapen som bränvinet, med kärlet hvari det förvaras, på offentlig auction försäljas, och så väl auctions-beloppet som vigten af den metall, hvaraf redskapen består, af vederbörande Uppbördsman med auctions-protocoll bestyrkas och i saköres-längden redovisas. Skälen för denna förändring äro: att försäljningen af förbruten dömd brän vinsredskap och bränvin tillhör Kronofogde eller Kronobetjente att verkställa, likasom auclionsbeloppet af honom uppbäres och bör redovisas, till sammanhang med böterne, i den af Domaren meddelade saköreslängd.
St:r vid innevarande riksdag innehåller bland annat under Pag. 19: »att, som stambanornas anläggning kommer att medföra högst betydliga kostnader och det med skäl kan befaras att, om än å vissa af nämnda banor en liflig trafik redan första tiden efter deras öpnande är att motse, genom hvilken kostnaden för deras underhåll och administration kan fullkomligen betäckas och tillika Den 9 Jnni f. m. 51 möjligtvis ett öfverskott upstå, ett motsatt förhållande likväl torde å vissa andra banor, åtminstone i början, upkomma, antalet och utsträckningen af stambanorna för närvarande bör inskränkas till hvad behofvet oundgängligen fordrar, hvaremot det torde böra åt framtiden öfverlemnas att besörja utvidgandet af detta stambane-system, när en högre updrifven produktion sådant påkallar och landets derigenom ökade hjelpkällor medgifva större upoflfringar af Staten för kommunikationernas ytterligare förbättring.» Härvid vill jag fästa upmärksamheten på upmaningen att gå försigtigt tillväga, att icke börja allt för mycket på en gång under ovissheten om resultaten. Då jag härpå förflyttar mig till pag. 23, läses deremot der: »att då en alltför lång utsträckning af arbetstiden skulle dels öka kostnaderne för anläggningen, dels förorsaka att rikets invånare så mycket sednare komme i åtnjutande afde förmåner, sorn jernvägsbyggnaderna medföra, anser K. M. det vara med landets sanna fördel öfverensstämmande, att de Stats-Jernbanor, hvilkas anläggning af K. M. och R. St:r beslutas, måtte fullbordas så skyndsamt, som tillgången på ingeniörer, arbetare och materialier medgifver.» Jag måste med ledsnad säga att jag icke kan finna någon konseqvens mellan dessa båda perioder inom den K.
Mange hördes hartil yttra bifall, och Herr iblorclenstolpe, ^Iielers. instämde i Herr kälrlmans yttrande, i hwad som rörde Ridderstapets och Adelns ogillande af Herr Lrchenvalllcs i December manad wäckte motion. Friherre Legerström, sacok». Jag anser omöjligt ar prejriclicat någonsin kan behöfwa äberopas, dä frägan ar, at bibehålla en Riksdagsman wid hwad förnuft, lag och ordning förestrifwa Det kan i sadanr fall hwarken werka mor eller med. Saken är altid den samma. Hwar och en bör sjelf första hwad han gör eller sager. Hans pligt ar tydlig at lyda Lag, och såsom en Inäiviclue underkasta sig det hela, men stulle hail öfwerträda denna pligt och sätra sig einor Statens lagliga makt, da har han sjelf förwerkar det stydd, hwari hans frihet grundar sig, och dä bör för det helas stull, loclivicluens förseelse beifras: Jag tror, wid detta och dylika tilfällen, ej pä något parris. Det ar ej swart at derwid se klart. Majoriteten - följer grundsats. Den som ej will underkasta sig Författningar, utan med sit upförande söker förswaga deras kraft eller rubba deras helgd, har gatt ifrän egenstapen af Lagstiftare. Detta har den gjort som protesterar emot et af alla 4 Elände», det wil säga Statens Lagstiftande makt, fat tadt - Den 2 Marv. 7Z rädt beslut. Det kan ej kallas frihet och bör säsom sädant beffyddas, ar wilja begä olagligheter. Frihetens wilkor ar för hwar och en god Medborgare Laglydnad. Hwad Herr 6^llen8VLan beträffar , ar der latt at efter desse grunder pröfwa hans upforande. Jag anhäller om ^rogosition, at han matte uteslutas ifrån utöfningen af en ratt, som han mitzbrukat. Härwid ropades starka ja, blandade med några nej. Friherre
Grefvinnan smeker sina papegojor och hundar, är frikostig mot sina lismande sällskapsdamer och klemar med Anna Ivanowna, en lifegen, som hon af en nyck låtit gifva en god uppfostran. Men ve den af dem som vagar visa något tecken till själfständighet! Alt detta står fullständigt klart för oss genom fru Hwas-sers framställning. Lika sant konstnärlig och därför lika naturlig är hennes tolkning af grefvinnans förhållande till sonen, den karaktärsstarke, i det fallet modera liknande Wladimir, hvilken vagar försöka att sätta sin vilja mot hennes och som hon kan lugna endast genom att falskeligen * gifva honom förhoppning om denna viljas tillfredsställande. Skådespelerskans konst visar sig i synnerhet verksam, när den hersklystna ryska damen icke ryggar till baka för ett svek, sedan hon funnit att maktsprak icke längre hjälper.Denna sida af karaktären far väl för öfrigt icke skrifvas så mycket på tyskans, som ej åt minstone lika mycket på människans del, ty falskhet och förräderi lära nog finnas i alla land på alla tider, om de också kanske ha en för sig förmånligare jordmån i despotiskt styrda samhällen och om grefvinnan Danicheffs svek särskildt underlättas genom att hon har lifegna, hvilka hon kan skänka friheten för att de skola utföra hennes afsigter. Fru Hwasser gör icke några särskilda bemödanden att genom förändradt ansigtsuttryck eller spel » å part » draga åskådarne3 uppmärksamhet på detta svek, hvartill en mindre sann konstnär nog kunnat låta förleda sig. Hon fullföljer framställningen af handlingen med samma orubbliga fasthet, utan att med en enda blick åt sidan eller en enda extra rörelse förråda hvad som endast bör komma fram genom handlingen själf. Därigenom åstadkommes ock mycket stölre verkan, och grefvinnans slutna, hårda och egennvttiga. karaktär står fullt klar för åskådaren. Det är otvifvelaktigt sällan man ser ett så väl genomfördt spel. I andra akten är det andra personer som fångsla vår uppmärksamhet, men i de två sista akterna, där grefvinnan åter ingriper i handlingen, kan fru Hwassers framställning förefalla mindre fast utpräglad.
Höghet anslagna Hofhållnings-summa, uti hvilken Hennes Kongl. Höghet önskat genast kunna vinna någon tillökning: att Hans Maj:t ansåg sig blott gå Nationens önskningar tillmöte, då Kongl. Majrt omfattade ett tillfälle, som nu sig erbjöd, att utan Statsverkets betungande kunna, åtminstone till en del, uppfylla den åstundan, Hennes Kongl. Höghet med så mycken rätt till Kongl. Maj:ts afseende yttrat, samt att Hans Majrt, i följd häraf, förordnade, att hvad af Liqvidations-Summan, efter afdrag af ofvan beviljade utgifter, återstod, skall intill nästa Riksdag, emot sex för hundrade, genom serskilda Comiterades försorg förräntas; samt att af de inflytande räntemedlen 8,000 R:dr om året skola till Hennes Kongl. Höghet Prinsessan Sophia Albertina utbetalas: och Hans Majrt tilläde, att Hans Majrt vill af egna medel återgälda de summor, sorn i kraft af detta beslut komma att Hennes Kongl. Höghet tillfalla, i händelse den af Kongl. Majrt vidtagna disposition icke skulle af Rikets Ständer gillas och godkännas. J Kongl. Majds Nådiga Propos. N.o 16. 47 I afseende på fördelningen af den på Liqvidations-Summan befintliga Capital-beliållning, utgörande i38,75oR:dr, förekommer, hvad först beträffar Krigsmanslmsets i Wadstena af Krigs-Collegium yrkade rätt tili i6| Hemman i Nylands och Tawastelius Län, att Kongl. Maj:t redan den 3 Februarii 1819 förklarat, att Krigsmanslmsets anspråk ej kunde sträckas längre än till ersättning för de efter freden i Fredricshamn år 1809 obetalda räntor af samma Hemman. Detta förklarande grundade sig derpå, att Krigsmanshuset, genom Finlands afträdande, blifvit befriadt från utbetalning af underhåll till afskedade Krigsmän, hörande till förra Finska Armeen. All fråga om Capital-ersättning för dessa Hemman bör således förfalla.
Och nu kommer jag till det svåraste af alltsammans: ålderdomen skall veta sin tid att draga sig tillbaka och öfverlämna regementet åt yngre krafter. Man skall förstå den tidpunkten, då man måste bli till föga nytta, man skall förstå utan afund och misstroende, och man skall utbedja sig att kunna bära medvetandet att i viss mån vara en börda utan någon sinnets bitterhet. Ålderdomen skall vara fridstiftande, den skall hämta dagligen ur den fridens källa, som är fördold för världen i allmänhet. Men ack, oaktadt allt hvad jag säger mig själf, så är konsten att bli gammal en större konst än mången tror, och jag får nog göra sorgliga erfarenheter om, hur lätt det är att teoretisera, och hur svårt det är att i lifvet dag för dag utföra sina egna teorier. Det finns en företrädesrätt, som ungdomen äger och ålderdomen saknar. Det är den att bli tillrättavisad och med kärlek uppmärksammad på sina fel. Får den senare någon tillrättavisning, så är det ofta i form af en snäsa eller en pik, hvilka båda sätt icke verka till godo, utan till ondo. Man anser sig af naturliga skäl icke ha rätt att uppträda uppfostrande gent emot ålderdomen. Detta har utan tvifvel en ädel grund, men dess mer noggrann bör därför hvarje åldring vara att uppfostra och tillrättavisa sig själf. Jag vill dagligen söka påminna mig att icke låta själfviskheten få något öfvertag öfver mig, att icke bli bortskämd, därför att jag måste låta betjäna mig, och att betrakta mänskligheten med kjirlek, fastän jag själf Lyktan. E n julberättelse af Selma Lagerlöf. r det icke riktigt under; bart, om man rätt tänker på det? Dagarna före jul, då är det ett stök och ett fläng och en brådska och en oro. Dammet flyger, kvastarna rusa öfver golfven, viskor och trasor rasa bland möblerna, brodérnålarna gnissla och köken fyllas af baktråg och plåtar. Och det är detsamma både ute och inne; bråk och strid på gator och torg. Men så kommer då julen. Och det blir stilla som genom ett trollslag. Man vet ej, livar det blef af allt detta, som störde och väsnades och arbetade och larmade.
Vid justeringen af det sednare Protocollet och Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas särskildta tanka, att Utgifvare af Dagblad och Periodiska Skrifter finge, emot namnsedels öfverlemnande, vara okände för Hof-Canzleren, så mycket mera, som Kongl. Majit sjelf önskar se anonymen bevarad, anförde Herr Öfver-Intendeuten Edelcrantz, att enligt dess tanka det af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition ej kunde dragas den mening att anonymen i dylika Skrifter skulle äga rum inför Hof-Canzleren, utan blott för Allmänhetens kunskap förblifva bevarad. Deruti Lagman Sandberg instämde med tillägg, att han ansåg anonymiteten fulleligen bevarad, då allenast utgifvaren af ett Dagblad eller Periodisk Skrift är skyldig att sin föresats bos Hof-Canzleren anmäla, men Auctor eller den, som låter införa en Artikel i samma Skrift, i alla fall blifver okänd. Fortsattes granskningen af Tryckfribets-Lagen, dä början gjordes med: 2 §• 1 första Momentet deraf föreslås punkt efter orden »tankar kungöra», med uteslutande af allt det öfriga i Momentet. Bilaga L till Mern. Den föreslagne förändringen af 2 Mom. gillades, så snart ordet »tydligen» utgår. I 9:de stycket skulle i stället för orden »är tydligen smädligt eller skändligt», införas: såsom smädligt eller skändligt sig utmärker. 3 §• Vid den föreslagna nya redactionen af l:sta stycket anmärktes, att efter »ämnets» skulle införas: och tankens, att ordet »klara» utgår, och att »utförningssättet» ändras till: framställningssättet. I likhet med hvad förra Constitutions-Utskottet föreslagit vid 3 Momentet, ansågos orden »klart uttryckt» i början af 1 och 2 Momenten böra utgå. I stället för »Lärans sanning» skulle införas: Läran, i 2 Momentet. I 9 Momentet ändras »förklenliga» till: förgripliga, före »osämja» införes: eller till, och »tydligen åsyftande» förändras till: syftande, »förklenlig» ändras till: förgriplig. De från förra Riksdagen föreslagna ändringar i detta Moment gillades.
Ofver den första delen kan lika litet röstas i förstärkt StatsUtsk., som öfver den sednare, hvilken icke af två Ständ blifvit pröfvad. Jag anhåller om propos. lill ogillande af detta förslag. Gr. Lagerbjelke: Då mina värde motståndare vid denna punkt åberopa samma skäl som förut äro anförde, nemi. att frågan skulle vara af lagstiftningsnatur, och att den vore delad i tvänue delar, af hvilka den ena är afslagen och den andra icke pröfvad, så anhåller äfven jag att få åberopa hvad här till vederläggning deraf under dessa dagars diskussion blifvit anfördt, utan att jag anser mig böra närmare ånyo upprepa detsamma. Jag vill nu endast speciell, i afseende pä denna punkt, tillägga att tionden, i fall den icke blifvit uppsagd till leverering in natura, hittills lösts efter årlig markegång. Här är deremot föreslagit all sådan lösning skulle ske efter en medelmarkegång, uppgjord efter 10 års markegångar. Det är gifvet, att den föreslagna förändringen, i fall den antages och tillämpas, skulle hafva ett betydligt inflytande pä statsverkets inkomster. Att frågan således rörer statsregleringen, vägar jag intet betvifla. Jag anhåller derföre om bifall till denna punkt. Hr Printzensköld: Jag vågar dock, i motsats mot Gr. Lagerbjelke, icke allenast betvifla alt detta ärende rörer statsregleringen, utan bestämdt bestrida ett sådant förhållande, såsom uppenbart afvikande frän gällande lag. Här omhandlas visserligen icke äganderätten, men en lika vigtig sak, nemi. enskild mans rätt alt endast behöfva lyda lagar, tillkomne i civil lagstiftningsväg. Del är nu fråga om den räntegifvare!) tillerkända rättigheten, att efter uppsägning kunna leverera sin spanmäl in natura. R. St., såsom den ena kontrahenten, ägde magt att vid en riksdag eftergifva denna uppsägningsråll å Statens sida, till fördel för den andra kontrahenten, men alt afhända denne sistnämnde sin i beslående lagar förvarade rättighet, och det till genom votering i förstärkt StatsUtsk., sä långt sträcker sig ej R. S(:s magtfullkomlighet.
Utdrag af protokollet, hället hos Hederwärda Bonde-Ständer wid Urtima Riks» dagen i Örebro den 21 Julii 1812. S. D. ^§id föredragning af Allmänna Beswarsvch Economie-Utffvttets den 17 sistl. Junii incddelte, och efter skedde anmärkningar den i r i denna manad afgifne ytterligare Utlåtande, angående behandling af mål, som röra försummad Snöskottning, har Bonde - Ståndet funnit skäligt ogilla Utskottets yttrande i allt hwad det innefattar Konungens Befallningshafwandes undersöknings, och Domsrätt i sädane arender, och dä mälet, ehuru redan afgjordt genom de zme öfrige Respective Riks - StändenS pluralitee, likwal blott sträcker sig till underdäniga önffningar hos KonglMasit, will Bonde, Ständer genom en serskild Skrift i underdänighet anmäla 1926 Den sr Julii. dch ssäl, til! det Nådiga afseende KonglMajit k Noder kan finna deråt böra lemnäs. Dt supra. kx krotocollo, 6. Brinkman. Utdrag af prorscollet, hältet hos Hederwärda Bonde-Ständet, wid Urtima Riksdagen i Orebro den 21 Jlulii 1812. S. D^^ed bifall till Allmänna Beswärsoch Econvmie-Utffottets sedan sista Plcnidag pa bordet lagde yttrande om rättighet för Gottlands Jnnewanare, att begagna däckade Fartyg, till egen afwel vcb Slrömmingsfisse, fann Bonde-Ständer denna ttaga, i anledning af derom redan widtagen Författning/ böra förfalla. Dt supra, Bx krotocollo, 6. Brinkman. Utdrag af protocsllet, hållet bos Hederwärda Bonde 6tändct, wid Urtima Riksdagen i Orebro den 2i Julli 1812.
Hvad säkerhet i allmänna rörelsen deraf är att förvänta, är lätt att inse, och erfarenheten har visat det. Denna ärevördiga inrättning, på hvilken den enskildta medborgaren grundar säkerheten för sin förmögenhet och med detsamma det allmännas trefnad och bestånd, gör sig genomlett sådant förhållande skyldig till det vingleri, för hvilket den privata mannen strafias af lagen och stämplas af sina medborgares misstroende och förakt. Dessutom bör man besinna att liufvhdsaken ej är att hafva ett fullkomligt godt mynt, utan att lära känna detta mynt, så att man för det närvarande och för framtiden med fullkomlig visshet kan bestämma, hvad ett gifvet capital af det gångbara myntet utgör i varor och hvad en gifven Amra utgör i det gångbara myntet. Så vida nu att sådant orubbeligt förhållande lärer Arara förnämsta egenskapen af ett Stptsmynt, kommer det derjiå an att afgöra i hvad nion Bankens publicitet skulle befrämja, eller vara menlig för en sådan stadga. Om det alltså befunnes vid yppandet af Bankens ställning, att den ej, om realisation blefve satt i fråga, kunde inlösa alla sina utelöpande sedlar; så skulle troligtvis pappersmyntets vårde i detta ögonblick falla; men att detta mynt sedermera skulle stiga eller falla, dertill Deri 7 Haji f tn. funnes åtminstone ingen anledning uti Bankens säkrare eller opålitligare soliditet, hvilken förblef densamma, och hvilken hvar man kände; och att icke heller uti Bankens förvaltning dertill någon anledning skulle gifvas, dprföre vore likaledes offentligheten af denna förvaltning erj säker borgen. Närmaste orsaken till sedelmyntets förfall, lärer vara dess omåttliga förökande; åtminstone måste Bankens styrelse dertill vara förnämsta orsaken. Denna orsak har så småningom yttrat »in verkan, förderfvat långsamt och försåtligt, men desto säkrare. Nationen har fatt gissa sig tiM, och af de i handel och rörelse förekommande fenomener, slutligen med fullkomlig visshet sluta till de Bancooperationer, som vållat myntets försämrande; och omsider efter flere års tålamod, torde man väl kanske komma öfverens oin båttre mått och steg.
Truls ämnade sig nu öfver det Adriatiska hafvet, men blef af korsarer jagad kring Afrikas och Spaniens kuster, anlände dock lyckligen till Rom och besåg Italien, först Neapel och, sedan han oantastad passerat Schylla och Carybdis och Ætnas svafvelrökande brand, Palermo, så Venedig, Mailand och Florens. Hemfärden skedde genom Frankrike, England, Holland och Tyskland. Alla dessa och många flera orter äro på ett ledigt sätt inpassade i alexandrinen. Men då Truls kom tillbaka, var han ej lik dem, som yfvas »Ok skräppa39 hvad de lärt: tre bokke-språng at springa, At stöta en falsk quart mäd udde-lösan klinga, At hosta två, trij ord uth effter franskt humeur Ok veta, om ey mehr, à vous ok serviteur.» Han hade lärt sig förfarenhet och vett och blef rådman i hufvudstaden. Och derpå följer grafskriften: »Then hela värden för tykt nästan alt för trång. Åt then är thenna plass trij ahlnar iord för lång.» Utan tvifvel var hela detta qväde på sin tid mycket läst och berömdt. Vi se att till och med sorgepoesin fick tjena till mångahanda ändamål. Likväl är sådant undantag, och tyvärr fylles största delen af begrafningsrimmen af ett i oändlighet uttänjdt räsonnerande, merendels utan poetisk lyftning. Vi skola i korthet angifva de idéer, hvarmed Lucidor här rör sig, endast anmärkande, att de poetiska vändningar, som medfölja, äro af oss uppletade, der de sparsamt förekomma i massan af öfrigt rimgods. »Alt är inte» och underkastadt förgängelsen; sjelfva de hårda metallerna upplösas. Och hvad står qvar af Assurs, Persiens, Alexanders, Cæsars makt, Solons vishet. Ganymedes' och Adonis' däjlighet? Ingen konst, så mäktig den vara må, kan rädda från döden, som leker med menniskan på mångtusende sätt.
Den af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i några län gjorda framställning, att landsstats-tjenstemännens löner måtte förvandlas till spanmål, med iakttagande att kontant lösen för hvarje år finge lyftas qvartalsvis efter de nästförutgående 10 årens medelmarkegang, skulle visserligen, om den bilölles, medföra den fördel, som närvarande tids erfarenhet visat för tjenstemännen vara af stor vigt, att allöningen successivt rättade sig elter prisen å de förnämligaste lifsmedel; men då, såsom Kammar-kollegium och Statskontoret anmärkt, denna allöningsrnethod ej längesedan af Rikets Ständer öfvergifvits, och det ej torde finnas lämpligt att åter använda den för en tjenstemannakorps, utan att den utsträcktes till alla Statens löntagare, anser jag mig nu icke kunna i anledning af berörde framställning tillstyrka någon Eders Kongl. Maj:ts åtgärd. Af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kalmar län är föreslaget, att Landssekreterarens, Landskamererarens, Landträntmästarens samt Kronofogdars och Häradsskrifvare* Bil. JV? 5 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prof. M 1, om Statsverket 1856. 55 löner måtte få utgå med årlig beräkning af de indragna lönings-räntorna till det belopp, hvarmed desamma till Kronan utgöras, och tillägg af ersättning för forsel-lön å spanmålen Härå hafva Kammar-kollegium och Statskontoret uti underdånigt utlåtande, på anförda skäl, afstyrkt bifall, uti hvilket afstyrkande jag föranlåtes instämma.