Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med Rikets Ständers syftemål att genom tillåtelse till grundskatternas inlösande bereda jemnlikhet i jordbeskattningen och lindring för de skattskyldige, öfverensstämmer der - 8 Stats-Utskottets tillåtande N:o I2l. Töre icke uågot annat af de verkställbara förslagen, än det under litt. a., som afser jordens frigörande från all grundskatt. För genomförandet deraf har Kollegium icke någon bättre utväg att uppgifva än den, som i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse blifvit antydd, att grundskatten af hvarje hemman eller lägenhet, som vore af beskaffenhet att få friköpas, borde efter något visst medelvärde å persedlarne och med tillägg af hvad som utgår i kontant, beräknas till penningar, i förhållande till hvilken summa, betraktad såsom intresse å 5 procent, det kapital skulle uträknas, hvarför grundskatten finge inlösas; att för detta kapital borde årligen betalas 6 procent till Staten, hvaraf 5 procent skulle utgöra intresse och återstoden amortering på kapitalet, hvilket efter 57 års inbetalningar vore guldet; att med det år, som dylik inbetalning första gången skedde, grundskatten deremot skulle upphöra; att, enär tvång icke kunde rättsenligt föreskrifvas, hvarje egare af skattskyldig jord måste hafva fritt val att på nu uppgifna sätt friköpa sin egendom från grundskatt, eller utgöra desamma, men att, sedan han i den ordning, som kunde varda bestämd, förklarat sig vilja begagna lösningsrätten, inbetalningarne måste ovilkorligen börja och fortfara tilldess kapitalet vore amorteradt, samt, i fall af försummelse, kunna uttagas med samma förmånsrätt, som nu är stadgad för Kronans ränta och tionde. Dock torde den, som det önskade, böra tillåtas att inbetala hela kapitalet på en gång, eller derå göra större afbetalningar, blott det sednare skedde med iakttagande af de gifna allmänna grunderna för liqviden. 2:o. Hvad grundskatt, som pä föreslagna sättet finge kapitaliseras samt hvilka hemman och lägenheter, som borde kunna friköpas.
För öfrigt äro mångå misstag af Motionairen begångne, men det förundrar mig icke, ty, ehuru han varit PlaceMajor på stället, har jag sällan sett honom der tjenstgöra. Herr Tham, Wolrath: Bland Possessionater, som bo nära Wanäs, är jag en af dem, hvilka bo närmast. Jag anser mig derföre pligtig, att yttra min öfvertygelse 28 Den 17 December f. m. i ämnet. Då Correctionisterna flyttades från Wadstena illa inrättade Correctionshus, oell fördes till Wanäs, ansågo innevånarne i orten detta med en verklig farhåga. Det visade sig ock, att de hade anledning dertill, ty flere stölder inträffade, men hvarken mord, rån eller mordbrand. Sedan, genom Herr General Sparres försorg och genom dess ledning, desse Correctionister blifvit organiserade till Pionierer, har en del af det onda blifvit häfvit och så mycket man på så kort lid kan begära blifvit vunnit. Jag tror, att bland de många misstag af Motionairen, är det äfven ett, att lian vill betrakta desse personer såsom ämnade till landets försvar. Delta har väl alldrig varit meningen; den har deremot varit att återbilda dem till nyttiga medborgare, derigenom att de få en viss bestämd tid, under hvilken de kunna göra sig förtjente att åter blifva medlemmar af samhället, och återgå till allmänna sammanlefnaden. Detta skall ske genom arbete, och ej genom exercerande. Det sednare kan väl förskaffa dem yttre hållning, men gifver dem ej vana och håg för arbete. Jag får derföre nästan i alla delar bestrida Motionaireus uppgifter. Hvad beträffar Presten på stället, bör jag fästa mig vid Motionairens olämpliga uttryck om denne lärare. Man må tänka hvad som helst om honom, är dock uttrycket högst opas - Den 17 December f. in. 39 sande om en frånvarande person, hvilken icke här kan försvara sig. Herr Bråkenhjelm_, Pehr Reinhold: Jag får till Herr Grefven och LandtMarskalken hemställa, huruvida detta Herr Åkerhjelms Memorial, såsom innefattande flere ämnen, ens kan komma i fråga att blifva upptaget.
Allt det stora, som ligger i ämnet, framställningens djupsinne, det gripande motivet och det genialiska utförandet, saker, som stämpla Over aevne till ett diktverk af hög rang — allt detta är blott en skyldighet att erkänna, när man vill tala om Björnsons sista stycke. Men om nian länge följt Björnsons sträfvanden, ville man göra mera än bringa sin hyllning åt diktarens snille. Man ville visa sig~ förstå och om möjligt äfven låta andra förstå, hvilken älsklighet, som ligger i en ’ skaldekarakter sådan som Björnsons. Björnson har en polemisk natur, som lätt tar eld och dervid icke alltid så noga väger orden, som vi redan i vår förra uppsats påpekat. Men med all skärpa i polemiken framträder också ett annat drag i hela hans skriftställar-skap, som utgör en motvigt till det förra, nämligenjden opartiskhet, hvarmed han förstår att uppfatta sina fienders goda sidor. Han har aldrig förnekat möjligheten af att hos dem fins en lefvande öfvertygelse om sanningen af den sak, för hvilken de kämpa. Den, som känner sättet, på hvilket den politiska och religiösa striden vanligen föres, skall icke underskatta värdet af ett sådant vitsord. Björnson har fast mera alltid sökt förklara sina motståndares misstag som följder af en missförstådd sanning, som de gifvit en annanbetydelse än den i sjelfva verket eger. Hans kritik har aldrig varit ytlig. Här i Sverige predikar man ofta Björnsons. ytlighet. Man säger till honom: diktare, blif vid din poesi, som man säger: skomakare, blif vid din läst. Jag vet dock få författare, som satt sig bättre in i de ämnen de behandla än just Björnson. Den populära formen tillåter naturligtvis icke en logiskt bindande bevisning. Stundom händer det väl också, att en förutfattad mening förvillar diktarens omdöme och skymmer hans blick. I MEn handske “ är detta enligt vår mening fallet. Men i stället för regel är detta undantag. Jag vill blott fråga, om någon, som läst “ Kongen % kan neka just författarens träffsäkerhet sin beundran. Äfven i “ En handske “ går författaren in just på den punkt, om hvilken frågan rör sig, ota de menliga följderna för karak-teren af ett sådant fel som Alfs.
Desse äro de Förstar ibland de Horeer, de som regerade i Seirs lande. Men de Konungar, som i Edoms lande regerade, förra än Israels barn Konungar hade, äro desse: Bela var Konung i Edom, Beors son; och hans stad het Dinhaba. Och då Bela blef död, vardt Jobab Konung i hans stad, Seras son af Bozra. Då Jobab blef död, vardt Husam utaf de Themaneers lande Konung i hans stad. Då Husam blef död, vardt Konung i hans stad Hadad Bedads son, den som slog de Midianiter på de Moabiters mark; och hans stad het Avith. Då Hadad blef död, vardt Samla af Masreka Konung i hans stad. Då Samla blef död, vardt Konung i hans stad Saul af Rehoboth vid älfvena. Då Saul blef död, vardt Baalhanan Achbors son Konung i hans stad. Då Baalhanan Achbors son blef död, vardt Hadar Konung i hans stad: Och hans stad het Pagu; och hans hustru het Mehetabeel, Matreds dotter, och Mesahabs dotter. Alltså heta de Förstar af Esau i deras slägter, rummom och namnom: Den Försten Thimna, den Försten Alva, den Försten Jetheth, Den Försten Aholibama, den Försten Ela, den Försten Pinon, Den Försten Kenas, den Försten Theman, den Försten Mibzar, Den Försten Magdiel, den Försten Iram. Desse äro de Förstar i Edom, såsom de bott hafva uti deras arfvelande. Och Esau är fadren till de Edomeer. Men Jacob bodde i de landena, der hans fader var en främling uti, nemliga i Canaans lande. Och detta är Jacobs slägt: Joseph var sjutton år gammal, då han vardt en herde öfver hjorden med sina bröder; och pilten var när Bilhas och Silpas sins faders hustrurs barnom; och han sade för deras fader, hvilket ondt rykte öfver dem var.
Ett sådant be - 79 hof förefinnes dock icke numera och för öfrigt lärer det icke kunna bestridas, att, i hvad läll som helst, med ordning och rigtig beskattningsprincip mest instämmer, att Staten, genom sina Uppbördsmän, uppbär alla skatter och sedermera dermed bestrider erforderliga utgifter. En oundviklig följd af förstnämnde system har blifvit, hvad äfven utgjort föremål för ständiga klagomål å de skattdragandes sida, att för dem, hvilkas räntor anslagits till Tjenstemäns aflönande m. fl. behof, grundskatterna varit mera tryckande än för de öfriga, enär det berott af indelningshafvaren att, genom begagnande af sin rätt att uppsäga persedlarne till leverering in natura, tvinga räntegifvaren att antingen forsla dem flera mil eller ock, för undgående af alla de olägenheter, som dels äro en gifven följd af dylik forselskyldighet, dels kunna uppkomma genom stränghet i fråga om persedlarnes beskaffenhet och deraf lätt föranledda tvister, för räntorna erlägga en i möjligaste måtto uppdrifven lösen, som mången gång öfvermått till verkligt prejeri. Derigenom har således vanligen handt, att af hemmansegare, med nominelt lika skattebelopp, de, hvilkas räntor varit indelta, måst vidkännas betydligt högre utgifter, än de, som sina räntor till kronan utgjort; och detta missförhållande har ytterligare ökats samt blifvit märkbarare, sedan Staten afsagt sig rättigheten att uppsäga de behållna räntorna till leverering in natura och medgifvit de skattskyldige att, derest de det åstunda, lösa dem med penningar efter markegång utan tillägg af forsellön. Dylika ojemnheter föranleda jemväl större och mera grundadt missnöje, än sjelfva skattebeloppet, då detta är på förhand beräkneligt och icke godtyckligt kan uppdrifvas. De indelta räntegifvarne ega derföre de mest giltiga skäl alt fordra befrielse ifrån ett dylikt, endast af Statens sätt att disponera deras utskylder härflytande onus och att, i afseende å skatternas utgörande, varda stälde i full jemlikhet med öfriga skattdragande.
Det är således icke tillräckligt, att ett Stånd allena varit för en grundlagsförändring, sorn det vid en kommande riksdag lyckas att genomdrifva uti förstärkt Constit.Utsk.; ty det kunde lätteligen hända, att detta ena Stånd vunne pluralitet inom förstärkta Constit.Utsk., emot meningen hos de öfriga Stånden, derest nemi. det ena Ståndets mening tillfälligtvis varit rådande i allmänhet, då förstärkta Constit.Utsk. valdes, ehuru tänkesätten hos pluraliteten af Representationen sedermera förändrat sig. Man ser, huru meningar ombytas för och emot, så att minoriteten möjligtvis kunde framtvinga ett förslag, hvilket majoriteten ogillade. Jag skulle tro, att man vid denna riksdag just inom förstärkta StatsUtsk. haft exempel på, att det gifvit utslag, som icke skulle gillats af de flesta riksdagsmännen, i fall hvars och ens röst blifvit inhemtad. Då jag af sådana skäl icke finnér elt Stånds mening jemte förstärkta Constit.Utsk:s tillräcklig, för att få ett grundlagsförslag hvilande, föranlåtes jag vidblifva mitt förslag, under hopp att R. o. Ad. icke anser grundlagsfrågor vara af så ringa vigt, att dertill icke erfordras 2:ne riksdagars sammanstämman-, de beslut. Den ax Febr aari f. ra. Fwh. Cederström, Jac.: Dessa frågor hafva varit så mycket discuterade, att det verkligen är tröttsamt nog att åter behöfva yttra något deruti. Hr v. Hartmansdorff^ sista yttrande har uppkallat mig. Den värde talaren liar påstått, att det fordras 2.'ne riksdagars sammanstämmande bifall till en grundlagsförändring, och för att från denna premiss komma till resultat yttrar han, att i händelse vid första riksdagen Stånden icke vore ense och frågan då skulle afgöras i förstärkt Constit.Utsk., skulle minoriteten kunna dictera beslutet tvärtemot majoritetens åsigt. Hvem kan påstå en sådan tvärtemot förhållandet stridande sats. Det Stånd, som ogillat grundlagsförändringen förut, stadnar naturligtvis i minoriteten inom förstärkta Utsk. Jag skulle förmoda, att Stånden böra vid första riksdagen öfverlägga om förslaget.
Redm 1 S 44 hade Svenska &amp; acleiiiien f ör andra gtLngen iitiniirkt henne, deiina gång med sin stora medalj i guld såsom erk %iinaucl e af en. taslang, hvilken » nied snillets och hjiirtats egenskaper f öreilade skönhet i fiamstiilliiingssiit£ ' och renhet i tämkesätt, och befriimjat den svenslm vitterhetens iiarnnkuiiiiighet i främmaiicle länder. D Ofta hade Fredrika i sina seiiare bref oiniiämiit, att 11011. ville slrrifvcz blott en romcm till, och i den ville hon liiggie in d l t hvad heiiixes .j51rtal varmast kiinde och heii.iies rättskä~.sln fordrade för Sveriges kviiinor. Så skrifver hon kort efter att hnfvs slutat siua amerilrabref: - » Nu vill jag åter ut på, diktens fält, flera iiiiin.e.ii vinka, men. intet vill rätt draga sianet, intet rait bemiilrtiga sig min ande. - Närmast mitt hjiirta ligger mitt eget 1iö11~ iitvecliliïig i tankeoch mbetslif, och på, ett eller almat satt miste jag verka därför. Den nya kviniiau f ostrm deii nye mminen och slaktets upphöjelse f örutsiitter lieiilies. Det fiiiiies en smii och adel ödmjukhet; det fiimes ock en usel och förakhmsvärd. o! hur litet har maii ej lart kviiin.orlia: att skilja på, dessa; hin ofta ha cle ej böjt sig för uselheten, emedan de ej förstått att vara, starka med inilclhet och viidighet! Det dröjde ej länge förriii hvarje tvelmu rörande v d i ~ f &amp; mim upphört, och. hoii är djupt iaiie i arbetet pk siil. iiya bok, SOUI.
Då jag, såsom bosatt i den församling, der ofvanberörda byar äro belägna, är i tillfälle att fullt vitsorda så väl det stora behofvet af de föreslagna arbetena, som jordegarnes oförmåga att utan understöd dem verkställa, vågar jemväl jag till Rikets Höglofliga Ständer hemställa: Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 43 att till verkställande af rensningar för flodvattnets afledande i ofvauberörda del af Ume eif måtte anvisas ett anslag utan återbetalningsskyldighet af 11,000 Riksdaler Riksmynt att utgå på sätt Kongl. Maj:t i Dess nådiga Proposition föreslagit. Stockholm den 8 November 1865. Olof Nilsson, från Westerbottens län. N o 30. Af Jöns Andersson från Malmöhus län, om lindring af rustningsskyldigheten i Skåne. Bland de onera, som trycka hårdast på jordbruket, är onekligen indelningsverket, serdeles rustningsskyldigheten, icke endast till följd af kostnaden för dess presterande, utan ännu mera derföre att den drabbar så olika, att då den ena orten eller det ena hemmanet är fritt eller nästan fritt, så har tyngden fallit så mycket svårare på ett annat ställe. Sålunda har provinsen Skåne blifvit betungad med att utrusta icke obetydligt mer än hälften af hela vårt beridna kavalleri. Då detta onus blifvit pålagdt endast omkring 2,000 af provinsens något öfver 7,000 hemman samt det egna förhållande i Skåne eger rum, att de aldra flesta hemman, som fått sig augment tillagde, deraf hafva nästan ingen hjelp, emedan det utgår icke efter utan med den gamla ränteeller rustnings-dalern, fastän evalverad, så lärer det väl få medgifvas att för desse rusthållare tarfvas både lindring och rättelse.
Sverige svårligen kan blifva föremål för speculation, beräknad på export, utan endast på förbrukning inom landet ; och för att linder sådan förutsättning kunna bedomina i hvad mån brännvinstillverkningen bör slatsekonomiskt behandlas, torde vi böra efterse hvilka de behof egentligen äro, som äga rum för så väl individer som för stater, och för hvilkas fyllande statsekonomien blott är medel. Man torde dä erinra sig, att dessa behof inskränka sig till Irenne, nemi. kroppens fysiska behof af underhåll, själens förädling, samt nöjet eller de sinliga njutningarna. Brännvivet är ingalunda tjenligl till kroppens underhåll och kan, enligt hvad utredt är, icke titan skada för kroppen användas annorlunda än såsom läkemedel i små qvanliteler. Huruvida det leder till själens förädling, derom må våra brottmåls-annaler lemna den säkraste upplysning. Såsom förorsakande nöje betraktas det af mången, men det är endast sådana nöjen, som äro oskadliga eller rent af nyttiga, hvilka böra befrämjas, men icke sådana, som förstöra både själ och kropp. 1 sådant afseende tror jag alt Staten gör ganska rätt uti, alt Öfver den mera okunniga utöfva ett slags förmynderskap på det sättet, att Slaten i möjligaste mån minskar frestelsen för dem, på samma sätt, som man med skäl söker att i möjligaste måtto undanrödja frestelsen att begå vissa brott, t. ex. lurendrejeri. Det gifves ett annat slag af produetion för sinliga nöjen, som är nyttig och oskadlig, som länder till befrämjande af sådana nöjen, som för de rikare classerna äga ett inbilladt värde, och då de kunna beredas genom de fattigare classernas arbete, så blir verkan deraf hvarken någon ökning eller förminskning af den verkliga national-rikedomen i philosophens ögon, utan penningen ledes blott från capilalisten till den fattiga. Om man tänker sig tillverkning i en stad t.
Fru Lurhjelm, som oaktadt sin ringa bildning, var godhjertad och hjelpsam, steg upp och bjöd fru Nordenskans armen. «Vi resande ha ännu ej helsat på värden i huset,» sade hon, «jag ser att han är der i rummet midtemot: låt oss gå dit.» Ottilia följde dem, men Leonna var alltför blyg att tränga sig fram och förblef sittande. Fru Ström, ett medelåldrigt fruntimmer, hvars yttre visade resignation och beroende af andras godtycke, såg, om vi så få uttrycka oss, litet uppstufvad ut, och en mera ovanlig frisyr syntes göra henne sjelf litet förlägen. Ett qvickhufvud i sällskapet yttrade till sin granne: «i afton har doktorn gifvit in åt sin fru ett preservativ mot pratsjukan,» ty hon yttrade knappt ordet. Den äldre mamsell Ström, var en af dessa flickor, man räknar ¯legio¯, den andra såg bra ut; men något som utmärkte dem båda, var en viss knyck på nacken, en viss svängning, som sade: hvad är jag? och hvad är ni? Fremlingarne väckte allmänt uppseende. I vår lilla stad hade ännu ej något ryskt fruntimmer af stånd visat sig i sällskapslifvet, åtminstone ej i en cirkel som denna. Systrarna, om de voro det, hade ej ringaste tycke af hvarandra. Frun såg yngre ut, var stor till växten, med yppiga former samt ett par bruna lifliga ögon; den andra, ett par år äldre, var liten; en bred mun med breda hvita tänder, en hvass, något uppstående näsa hade gifvit henne ett utseende af fräckhet, såframt ej en viss matthet legat i hela hennes väsende: hon hade varit sjuk, sades det. Bådas toilette var anspråksfull, men det aristokratiska i hållning och konversation, sökte man förgäfves hos dem; noggrannare iakttagare hade äfven kunnat se vissa hemliga vinkar dem emellan, liksom fruktade de att falla ur någon antagen roll.
Jag vill icke bestrida, att ju icke misshushållning med skog eger rum inom Norrbottens län ; men jag hemställer om icke erfarenheten besannat, att, såsom Frill. Raab anmärkt, en del träd, då en skog upvexer, antingen torka eller också stanna i vexten, som man säger. Hvartill skola dessa träd användas? Skola de ruttna pä roten, och är det då icke bättre alt hugga dem lill sparrar. Dessutom utgör tullen den förnämsta Statsinkomsten, och det torde då icke vara rådligt, att allt för mycket förminska denna inkomst, helst när man vill förminska den öfriga bevilln. Om således tullen å sparrar fyrdubblas, tror jag icke att Statsinkomsterne blifva fyrdubblade, utan vida mindre än hvad de förut varit. Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen lill Utsk. Hr af Harmens, Henr. Otto: Jag anhåller att få göra några anmärkmr emot den af K. M. föreslagne exporttull å sparrar och öfriga trädvaror. Visserligen medgifver jag, att tiden kan vara inne, då man bör tänka på möjligheten att åstadkomma en ändamålsenlig skogshuskållning, men jag befarar, att det af K. M. föreslagna medel icke allenast går på sidan om det dermed åsyftade ändamålet utan äfven innefattar en orättvisa mot de skogsegare i landet, som vårdat sina skogar. Jag säger, att målet icke vinnes genom den föreslagne tullen, emedan det är klart, att, om utlänningen behöfver sparrar, de komma att försäljas till lägsta priset af egare till skogar, belägne invid kusten, och då har föreskriften i den K. Proposm icke medfört annat än att den vinst, som bordt tillfalla skogsegare, ingått lill Statskassan. Detta innebär ju en påtaglig orättvisa emot dem som vårdat sina skogar. Der trakthuggning blifvit införd, följes, såsom Ilrrme känna, den ordning, att man fäller alla träd med undantag af fröträden. Då är det gifvet alt bland de fällda träden ganska många icke kunna användas till annat än sparrar. Bestämmes således en hög utförseltull, förhindras ju egaren att Den 11 Januari.
Det är helt naturligt, mine herrar! alt jag hvarken kan eller bör eller vågar sträcka mig så långt i förmätenhet, att tilltro mig en skymt af de djupa insigter, som naturligtvis, i afseende på denna vettenskap, böra tillkomma Hr Lefren, företrädesvis framför mig, och hvad beträffar det diplomatiska, så erkänner jag villigt och gerna, att jag säkerligen i sådant hänseende är ännu vida mera underlägsen. Jag bör här öppet erkänna, alt jag lålil undfalla mig, huru denna fråga vid sista riksdagen blifvit behandlad, och medgifver gerna mitt misstag derutinnan. Den citation, som af Hr Le fre n emot mig har blifvit åberopad, sedan 1823 års riksdag, är ej nu första gången sålunda använd; Iv den användes redan vid 1823 års riksdag af en värd talare i ett anförande mot ett yttrande af mig. Jag immar derhän, huruvida det åberopade yltrandet kan vara adasqvat och fullt tillämpligt, för alt emot mig bevisa någon inconseqvens. Jag tror det ej, ty vid frågan om central försvaret, och vid den förevar, frågan om Waxholms befästning, så tror jag mig i intetdera fallet hafva begått någon motsägelse i dessa hänseenden. Om jag möjligen år 1823 har begått ett misstag, i afseende på min dåvar. åsigt om Carlsborg, så ligger mig sådant dock icke lill last, emedan jäg ingalunda vai' någon medlem af krigsadministrationen, och emellan då, likasom nu, mina åsigter föga elier lättare sagdl alldeles intet inveikat på de beslut, hvilka af R. o. Ad, eller af riksdagsmajoi ileterna, blifvit fattade.
N:o 69, i anledn. af erhållen återremiss å utlåt. N:o 35, fann R. o. Ad. delta mern. icke föranleda annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. Föredrogos och biföllos StatsUtsk:s d. 23 dennes e. m. på bordet lagda utlåt:n: N:o 70, i anledn. af väckt motion om indragning af kronoinspektors tjensten i Avesta; samt N:o 71, i anledn. af väckt motion, att ett eller två kronohemman må åt hvarje församling upplåtas lill beredande af bostad åt skollärare samt uppförande af fattighusbyggnad. Vid föredragning af StatsUtsk:s d. 23 dennes e. m. på bordet lagda utlåt. N:o 72, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de bidrag af saltpeter-fonden för fyllande af tillfälliga statsbehof, yttrade sig ben 28 Februari. 715 Hr von Hartmansdorff, Aug.: Då StatsUtsk. har sökt ådagalägga, alt ifrägavar. medel icke behöfvas för deras egentliga ändamål, så vill jag icke bestrida att de må kunna begagnas för årliga f utgifter på sätt StatsUtsk. föreslagit. Men jag bör likväl anmärka, att detta sätt att tillgripa samladt kapital för att dermed bestrida en årlig utgift är ett steg att undergräfva sig sjelf. Det är sålunda en antydan att med värt statsverk icke står så väl till. Ett sådant steg är det närmaste lill skuldsättning. I min tanka bör man ej för året lefva upp mera än hvad man för året i skatter får uppbära. R. o. Ad. biföll StatsUtsk:s förevar, utlåt. Föredrogs och bifölls StatsUlsk:s d. 26 dennes pä bordet lagda utlät. N:o 75, i anledn. af K. M:s nåd propos., ang:de bildande af ett nytt artilleri-batteri, att förläggas i Norrland.