Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna lega utgör exempelvis för varor, hvarå tullen är mindre än en dansk skilling pr skålpund, 1 skilling i månaden pr 100 skålp. brutto och för varor med tull af 8 skilling eller derutöfver pr skålp. 6 skilling, likaledes i månaden pr 100 skålp. brutto. Om det skulle inträffa, att behörig person icke inom utgången af kalenderåret näst efter det, hvarunder uppläggandet skett, anmäler sig till erläggande af upplupen hyra, oaktadt egaren eller kommissionären, om han är känd, från tullen erhållit påminnelse, så blifva varorna efter kungörelse i offentlig tidning försålda genom tullens försorg. Af köpeskillingen betalas först och främst omkostnaderna for försäljningen, pack huslegan och tullafgifterna. Ofverskottet tillfaller tullkassan, så vida ej egaren inom tre år efter försäljningen anmäler sig och behörigen styrker sin eganderätt till de försålda varorna, i hvilket fall han är berättigad att utfå det. På transitupplag i kungligt packhus må alla varor uppläggas, som icke äro eldfarliga. Enligt regeln i 179.7 års tullförordning är det icke tillåtet att ompacka varor, som ligga på transitupplag i kungligt packhus och ej heller att från sådant transitupplag uttaga mindre parti än helt kolly. Men redan genom ett plakat af den 23 februari 1815 blef det med-gifvet. handlande i Kjöbenhavn att, efter särskild begäran och tillå-telse för hvarje gång, få i närvaro af tulltjensteman efterse ocb om-packa sådana i tullens packhus upplagda transitvaror, som i.cke kunde tagas på kreditupplag, äfvensom att i mindre delar än helt kolly utföra dem. Sedermera har det föreskrifvits, att, om någon vid undersökning på tullen.
Då vi välja, skola vi hafva blott detta i sigte: att välja det område för vår Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar fbr ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — U p p g t f å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så e r. I t~ \ I I K l I L / IN verksamhet, för hvilket vi hafva kallelse, anhemmet, hemverksamheten, det egna hemmet, lag, älska håg och antingen lust, det och nu är der skola vi verka, som guvernant, » barnfröken » eller — ja, nu då, som jag nyss nämde, » banan är Det klagas ju — om med skäl eller icke, ju allmänt, öfver att man snart det bjuder dem kärlek och i motgångens mulna dagar. och » funderingar », förkorta så att mina jag ursprungliga får bedja eder gunstbenäget ursäkta åtskilliga luckor i såväl bevisföring jag sagdt ej kan få en duglig tjenare mera. då På grund af utrymmet har jag måst sammantränga dömer jag ej, blott » konstaterar faktum » — det klagas ock öppnad för trafik », hvarför icke då taga steget fullt ut? det, arbete, älska det i medgångens solljusa, som som förklaringar. Fakta hoppas dock hafva framhållit. Nåväl, må vi då visa, att vi kunna undvara dem eller åtminstone inskränka deras antal, ty — nu kommer det förfärliga, älskvärda mödrar — alla de misslyckade guvernanterna skola blifva — » Pigor? » — • utropen I fulla af fasa. Åhnej, endast » barnfröknar », » husfröknar », » hushållsfröknar » m. m. Ty viljen I följa mig genom ett efter nutidens fordringar inredt hems » pigområde », så finna vi ju snart sagdt alla slags beqvämligheter: verkstäld borta, " varorna reqvirerade pr telefon m. m. Liksom » barnfröken » hägn, inre i så ansvarar hemmet, såsom har barnen under » husfröken » för det rum och linneskåp m. m., under det att » hushållsfröken » har det yttre, matlagning något ditåt.
Religionsundervisningen i skolorna har emellertid vunnit sådan häfd, att den svårligen mera kan bortlemnas, ja, kanske hela vår * Ehuru icke redaktionen i allo delar de åsikter, förf. till föreliggande uppsats framställer, ha vi dock ansett dem vara beaktansvärda och ej velat undertrycka dem. De kunna måhända gifva uppslag till vidare diskussion. statskyrkas existens beror på denna undervisning. Men åter äro hemmen i fara att beröfvas en af sina rättigheter, om förslaget att införa hushållslära i våra skolor vinner större anslutning. Man vore nästan frestad att hålla med en skolman, som menade, att » till slut vilja de, att man i skolorna skall lära barnen k r y p a ». Skolorna äro i sanning mer än n o g öfverhopade med läroämnen, så att det vore olyckligt, o m man än mera behöfde inkräkta på de få rekreationstimmarna. Yttrandena vid läkarekongressen i Berlin torde väl tåla att litet beaktas, och flertalet mödrar måste väl medgifva sanningen, att Skandinaviens barn äro så klena, emedan de sofva så litet och för mycket öfveransträngas i skolorna. D å man redan nu kan konstatera en öfveransträngning, är det väl intet skäl att foga ännu ett undervisningsämne till, så mycket mera som hushållsläran väl är ett af de ämnen, som minst lämpa sig för skolbänken. Ja, om med hushållslära endast förstås några rätters tillagning, födoämnenas kemiska sammansättning och näringsvärde, hygienens fordringar på köket och bostaden o. s. v., då skulle den j u g o d t lämpa sig för skolan; rnen dessa saker kan hvarje bildad kvinna v i d behof hastigt n o g lära sig ur den oändliga massa läroböcker, man redan har i dessa ämnen, och denna kunskap kan hon hastigt n o g genom erfarenhet utbilda, utan att därmed den n o g ansträngda skolåldern behöfver betungas. Alla dessa kunskaper, matlagning, hygien etc. e t c, som lämpa sig för skolan, äro dock, så att säga, blott det yttre skalet af hushållsläran, men kärnan, den på hvilken hela hemmets trefnad beror, det är den goda viljan, den kärleksfulla o m - tanken, den glada offervilligheten, och det kan blott läras i hemmet under en kärleksfull husmoders ledning.
Medan – för att hämta jämförelser från vår konungalängd – Gustaf Vasa är uteslutande episk, fick Erik XIV länge gälla som vår historias själfskrifne representant för det tragiska. Efter hand har dock häfdateckningen afklädt honom hans smycken och framställt honom såsom allt för spenslig, och allt för tidigt ledd i sina handlingar af sinnessjukdom, att icke den tragiska färgen öfver hans saga till sist skulle mattas. Deras undersökningar ha, beträffande Erik XIV och Karl XII, fört till det rent motsatta, ty den senare stod rustad med tillräckligt många stora och förvånande egenskaper att jämte dem orka bära äfven den tyngsta last af försyndelser. De mörka skuggorna ha endast dubbelt framhäft pannans klarhet och höjd. Ännu efter sin död besitter han den underliga makten att oskadd kunna rida hem från handgemäng, där ingen spåman vågat förutsäga annat än räddningslös död. Detta visar oss, att hans minne äger nog lifskraft att kunna afpassas efter olika skeden och att han för oöfverskådliga tider kommer att förbli det allenastående och lockande personlighetsproblem i vår historia, vid sidan af hvilket de store Gustafverna nästan blekna bort till mer allmänna, om än aldrig så förträffliga regentfigurer. Karl XII:s fel äro icke våra dagars och icke heller hans dygder. Ensamt den förbittrade hetta, med hvilken svenskarna tvista om honom efter den fryxellska kritiken, blottar dock hur han med dämonisk makt ännu behärskar sinnena. Med en underström af nästan religiös känsla delar sig folket i två hälfter; den ena förbjuder hans tadlande, den andra hans lof. Märk, att förkastandet af hans person alltid grundas på sedliga skäl, medan vår tid i alla andra analoga fall brukar sätta sin stolthet i att icke det minsta låta sig afskräckas genom några sedliga skrupler. Tvärtom beundrar hon med påfallande förkärlek just de historiska personligheter, hvilka kunna liknas vid otämda naturkrafter och allegorisera starka böjelser, drifter och ytterligheter, äfven om dessa medföra barbari och förstörelse. En Attila eller en af trettioåriga krigets mest bloddrypande kroatanförare skulle måhända kunna berömmas af samma mun, som nämner Karl XII en missdådare. Hjälper icke annat, kalla vi honom rå, ehuru han vid sidan af en
Den är fortfarande, att då ett äktenskap blifvit ingånget under skydd af 1734 års lag, en senare lag ej kan förändra makarnes rättigheter i deras 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 42. bo, sådane de i den förra utstakas; och Utskottets mening att äktenskapet, livilket grundas på ett föregånget aftal, i hänseende till makarnes egendomsförhållande, innefattar egenskapen af ett kontrakt, är jemväl oförändrad. Att en sådan åsigt är oförenlig med äktenskapets högre betydelse, dertill finner Utskottet ingen anledning. Vore detta förhållandet, skulle lagstiftaren ej tillåtit makarne att sjelfve före äktenskapet genom ett formligt kontrakt afhandla och bestämma om deras rättigheter; ty bestämmelsen i denna del synes ej vara af mindre vigt då den sker uttryckligen af makarne sjelfve, än om den i lagen innefattas. Snarare torde ett begagnande af berörde tillåtelse häntyda på de beräkningar, hvilka förmenats oförenliga med äktenskapets betydelse. Men detsamma har icke ensamt en andlig, utan äfven en materiel sida, och det är från sistnämnde synpunkt, som det nu måste betraktas. Den borgerliga lagstiftningen, som ej kunnat förbise den vigt egendom har i samhället och nödvändigheten att säkerhet och ordning införas i alla de förhållanden, som dermed hafva gemenskap eller deraf äro beroende, har i följd deraf ej heller kunnat underlåta att meddela föreskrifter angående makarnes ömsesidiga rättigheter i afseende på deras egendom och deras deraf uppkommande förbindelser. Då man granskar hvad 1734 års lag härutinnan innehåller, linner man hurusom makars egendom är af tvåfaldig art, nemligen antingen sådan, som tillhör endera makan enskildt och hvartill den andra ej har rätt, eller sådan hvari båda makarne hafva del, och som i allmänhet kallas gemensam; och det är denna ömsesidiga delaktighet, som inträder i och med äktenskapet, hvilket uttryckes genom stadgandet i 1 § af Giftermålsbalkens 10 kap. att „när man och hustru sammanvigde äro, då eger hvardera giftorätt i boet.”
H o n grät bittra, frätande tårar o c h kände sig utstött i en torr, svart, gapande rymd, der hon oupphörligt föll o c h föll, utan att ändå k o m m a till botten — så måste det kännas att vara öfvergifven af G u d! H o n vred sig som en mask på sitt läger och drog långa, dallrande suckar; hennes panna var brännande het o c h pulsarna flögo. Hon kände en stickande törst, men hade ej kraft att stiga upp för att dricka, o c h äfven om hon kunde det, ville hon det icke — hon var icke värd en dryck vatten! Nu visste hon, hvad det ville säga att vara förkrossad, att känna sig som den uslaste mask på j o r d e n. H o n vågade icke ens bedja. D e t hade varit att häda G u d, om hon trott, att han skulle lyssna till en så usel o c h förkastad varelse som hon. O c h nu visste hon så säkert, att hon ingenting förmådde af egen kraft; den hade j u oupphörligt svikit henne, hvad med ljusa efter » J a g skall säga dig, hvad det är. Herren har varit hos dig. henne o c h med armarne om hvar andras liflofvåde de Herran, som gör underlig ting och leder bjertan som vattuströmmar. (Forts.) M e d dagens nummer följer till prenumeranter inom Stockholm ett cirkulär från A k - tiebolaget Kungsholms Tvättinrättning Ineda, hvarpå vi vilja fästa våra läsarinnors uppmärksamhet. 1 Från Iduns läsekrets. Till den » svartsjuke » Tomas. (Forts.) Bind ej en ädel, rättänkande flicka. Enlevera sedan en nunna, som är nog helig att göra korstecknet, då hon — genom slöjan — får se en man. Med en sådan måtte ni väl bli lycklig, ty ingen annan qvinna lär väl gå in på en så egoistisk och löjlig fordran som att afsäga sig allt umgänge med menniskor. Elida. — Eftersinna derför, om eder kärlek är så- dan den bör vara. Skulle så ej vara —, säg det då uppriktigt till henne.
I förra fallet vore det klart att hvar och en blott borde betala bevillning för så stor del af lönen, sorn icke utgjorde inkomst af den donerade jorden; men, emedan räntmästaren besörjer distributionen af lönerna, och bevillning således icke kan påföras hvarje löntagare delvis, har man kommit derhän, att bevillning erlägges af hvarje löntagare för hela lönen, oaktadt för en Stor del af densamma, såsom härflytande från fastighet, bevillning redan förut blifvit en gång betald. Jag tror således, att det afslag, Utsk.t i denna punkt tillstyrkt, icke är förenligt med de i 7:de §:n föreslagna undantag, och yrkar derföre återremiss af denna punkt, på det att Utslct må komma i tillfälle alt ännu en gång taga frågan i öfvervägande. Gr. Mörner, Carl Göran: 1 afseende å den nu föredragna punkten, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att lönerna till tjenstemännen vid universiteterna utgå af en särskild fond, till hvilken arrende-afgifterna lör universitetshemrnanen inflyta, och om det skulle hända att dessa arrende-afgifter något år skulle uppgå till mindre belopp än lönerna, så fy lies bristen af ett för detta ändamål vid föreg:de riksdagar anvisadt förslagsanslag. Således kan aldrig en professor få mindre än lian, enligt slat, är berättigad till, hvilket deremot icke är förhållandet med de tjenstemän, hvilkas lön beror på afkastningen af boställe Då för all jord betalas lika bevillning, den må tillhöra hvem som helst, utom kronan, och då en stor del af de Upsala universitetet tillhörande hemman äro enskilda donationer, så tyc kes det vara i sin ordning att af dem utgöres bevillning likasom af annan fastighet. 1 de fall, då den af fastigheten utgående bevillning inverkar på beloppet af tjensteinännens löner, såsom då den utgår af utarrenderade militära oller civila boställen, hafva åtskilliga klagomål fösports öfver dubbel beskattning, hvilka Utsk:t genom förslag längre fram i Betänk:t siik t afhjelpa.
Konst var ett begrepp, som i Thorilds ästhetik väl icke rentaf felades, men dock alltför ofta förblandades med konstleri. Att så förhöll sig, har läsaren alltredan, vid flerahanda tillfällen, kunnat märka. Natur – eller allt hvad i Skönhet och Poesi är natursanning, naturlif, naturmakt – var för Thorild det högsta. Han dref denna naturalism för långt; deri tog Leopold ej miste. Felet hos denne var blott, att hans eget konstbegrepp, låg nog mycket på ytan. Ett tillräckligt exempel härpå erbjuder genast den i Extra-Posten meddelade uppsats ”om Imitationen”, som utgör en fortsättning af hans recension. Vi läsa der: ”Det är ej skribenter sådane som Plato, eller Cicero, eller Horatius, eller Virgilius, eller Erasmus, eller Fontenelle, eller Pope, eller Voltaire, eller Wieland, hvilka Vansinnigheten beundrar såsom Originaler. De säga dertill alltför litet underligheter; deras satser och meningar ära dertill ej nog oerhörda; deras skrifsätt ej nog brokigt, grofstarkt och trotsande. Det tungljudande, grofstora, ofta ofatta, hos Ossian; det oregelbundna, oformliga, ofta motbjudande hos Shakspeare; det oantagliga, stridläriga, ja någongång ända till löjlighet nysökta, hos Rousseau: detta har man beundrat, härmat, öfverträffat; och derefter dömt föraktligen om andra författares värde af oändligt sannare förtjenst, men af mindre rå storhet, mer förädlad smak, mera vis öfverläggning Gif åt Shakspeares snille Racines fullkomlighet; och beundraren skall ifrån samma ögonblick förakta det äfvenså djupt, som han, i dess grofva oformlighet, hittills upphöjt originaliteten deraf”. Kort förut sällas äfven ”Leibnitz” till ”Rousseau, Shakspeare, Ossian”, alltså till det grofhuggare-slag af snillen, hvars efterföljd egentligen är orådlig 41.
I anledning ak den i första rummet vmpämnde anmärkning, ss Lltskotten nu anmäla, stt till dem jemväl blifvit remitters6 en gf Dr inom VälloL. Lorgare8tändet väckt motion, pm ett anslag af >o,oost L:dr utaf 8trömrens»ingssonden, för upprensning ak farvattnet viri Ilmes, bvilken motion Utskotten erkänns Lafva dorrit uti ciet afgisna Letänkandet owkörmälas; men eLr,ru densamma, vid upptagningen ak öfrige till ämnet Lörsncle motioner, kommit att i Letänkandet ej inllxla oeL denna omständigbet Lltskotten, vid justeringep, unclkallit, Lar likväl, vid pröfoipgenak ris wangs motioner i ämnet, bvilka blifvit till Lltskotten ökverlemnscle, Hr ^Vestmans ingalunda LI>Iv>t lemnad ä sirjo, fastän Lltskotten, dä de ulgätt frän den åsigt, att till L. lVLtz Lgen lVLdiga pröfning Loide öfverlemnäs att bestämma, bvilka företag komma att ak Ltrömrensning^konden understödjas, till följd deraf ieke kunnat inga i speciel granskning i afseende PS någon ak de särskilde motionerne om anslag ak 8trömrenspingsmedlen tijl uppgikne olika företag. kippa enaiianda skäl Lafva Lltskotten ej Leiler, vid wslets förnyade bandläggning, kunnat tillstyrka något särskildt afseende s den af Dr kriLerre sederström gjorde, redsn i förra Letänkandet upptagne, samt nu af Dr^riberren vidlyftigt utvecklade motion, angående äter-öppnandet ak en inom skars karled krän i Utskottens kstänkanden, lV:o 5i. 565 Dalarön till ÄloekLolm förmedelst en tlanal-gräkning ökver IVloranaLdet vid 8ödra8täket, eller ä den ak en annan Ledamot inom Liks8tänden gjorde anmälan, om LVilkta 8keppsvarks
a. aflöningen för Expeditions-sekreterarcn vid Sjöförsvars-departementets Kansli-expedition bestämdes till 4,500 R:dr Riksmynt, samt 2:o, i fråga om Utskottets tillstyrkande rörande liela den erforderliga anslags-förhöjningen för nämnde Expedition, anslags-summan, med iakttagande af berörde förändring, hvarigenom Ridderskapet och Adeln med 500 R:dr Riksmynt förhöjt det af Utskottet föreslagna anslagsbeloppet, förhöjdes med 6,842 Ridr 50 öre, i stället för 6,542 R:dr 50 öre Riksmynt. Sidje punkten bifölls med de förändringar, alt l:o arfvodet för Chefen i Sjöförsvars-departementets Kommando-expedition bestämdes till 3,000 Ridr Riksmynt och 2:o anslags-förhöjning för denna expedition, med iakttagande af berörde förändring, hvarigenom Ridderskapet och Adeln med 1,000 Ridr Riksmynt förhöjt det af Utskottet föreslagna anslags-beloppet, beviljades med 2,820 Ridr i stället för 1,820 Ridr Riksmynt. 4:de punkten bifölls. I fråga om 5:te punkten fann Ridderskapet och Adeln för godt bevilja de af Kongl. Majit för Flottans Officers-korps föreslagne löne-tillökningar samt besluta, att, i mån af afgång, 2 Amirals-platser må indragas, att af derför nu anslagna aflönings-belopp 2 nya kommendör-kaptens-löner, en i lista löne-klassen med 4,000 Ridr och en i 2:dra löne-klassen med 5,500 Ridr, må bildas samt att öfverskottet 4,500 Ridr Statsverket besparas; hvarföre ock förhöjning af anslags-summan för ifrågavarande Ollicers-korps beviljades med 165,400 Ridr i stället för de af Utskottet föreslagna 160,700 Ridr Riksmynt.
Hvad sjelfva sättet att använda electriciteten beträffar, så har detta väl i det närmaste varit detsamma förr sorn nu; och om någon ny upptäckt deruti blifvit gjord, så bör just derigenom så mycket flere menniskor kunna botas, och vedergällningen följaktligen blifva så mycket större. Afsigten med detta mitt yttrande är ingalunda att beröfva vetenskapen något slags understöd; utan snarare att betyga min tacksamhet för Utskottets frikostighet emot densamma, för hvars skull det icke tvekat att underhålla en Fatlig-läkare i Hufvudsladen. Beträffande anslaget till farsoters oell smittosamma sjukdomars hämmande, så instämmer jag fullkomligt i hvad SundhetsCollegium föreslagit, och Herr Lefren i sin Reservation tillstyrkt, att Länen sjelfva borde bestrida kostnaden för resor och medicamenter, i den fulla öfvertygelsen, att behofven då blefvo bättre controllerade, och en större sparsamhet iakttagen. — I frågan om Ijuspenninqarne, är jag äfven förekommen af den siste värde Talaren. När lönerna redan äro för små, vore det väl olämpligt, att minska dem ännu mera, genom - Den 19 Maji e. m. 337 norn borttagande af detta tillskott. Och hvad beträffar de löner, som nu skola förökas, så hemställer jag, när förökningen icke kan blifva så stor man gerna önskade, om det är billigt, att än mer afkorta den genom ljuspenningarnes undandragande. — I anseende till Veterinairlnrättningerij förenar jag mig till alla delar med Herr von Weigel, och tillstyrker ett anslag till nybyggnad af en ändamålsenlig local, häldre än till en reparation, som uppgår till föga mindre belopp. — Slutligen får jag blott fästa uppmärksamheten vid Utskottets förslag, att bos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, ”att med begagnande af de ”för Landshöfdingarne på stat nu befintlige anslag, utan vidare utgift för Statsverket, en för dessa Embetsman lämplig löne”reglering vidtages.” Jag skulle tro, alt Ständerna icke borde så alldeles o vilkorligt öfverlemna åt Regeringen, alt verkställa denna reglering, utan att fastställa grunderna derför.
Nämnden förutgången pröfning af skriften, att densammas svårare eller lindrigare brottslighetsgrad derigenom är vorden bestämd; så har hos mig förekommit den föreställning, att i de tryckfrihetsåtal, der ansvaret beror af brottslighetsgraden, är det, enligt Tryckfrihetsförordningen, åklagarens åliggande att tydligen angifva den grad af brottslighet, han anser åklagad skrift innebära; hvarefter det tillkommer Nämnden att deröfver i föreskrifven ordning sig utlåta, samt domaren att, i händelse Nämnden fäller, då utsätta den bestraffning, lagen på en sålunda bestämdt gifven brottslighet utstakar. Skulle i motsats härtill antagas, att i nyssnämnde fall åklagaren endast behöfver åberopa ett visst moment af Tryckfrihetsförordningen och icke, fastän samma moment lemnar en generell hänvisning till allmänna lagen, derjemte utmärka det kapitel, § och 12 moment i denna lag, hvarefter lian yrkar att skriften skall för brottslig anses, eller ock att åklagaren, såsom i förevarande mål, må äga, att, jemte det särskilta momentet i Tryckfrihetsförordningen, tillika åberopa särskilta ruin i lagen, enligt hvilka brottslighetsgraden kan anses både svårare och lindrigare; så inses lätteligen, att om icke Nämnden sönderdelar den till deni framstälda frågan med hänsigt till de olika lagrum åklagaren åberopat, utan med ja besvarar den framstälda frågan i sin helhet, har domaren genom ett sådant Nämndens utlåtande alldeles icke erhållit den ledning för bestämmande af ansvarspåföljden, sorn bort vara en följd af Nämndens pröfning af skriften och dess brottsliga beskaffenhet. Väl har i nu anförda fall Nämnden, likasom Åklagaren, funnit skriften brottslig; men Nämnden har lika litet som Åklagaren angifvit graden af denna brottslighet. Följden deraf blifver ett öfverlemnande åt domaren att ingå i pröfning af den åtalade skritten och dennas grad af brottslighet, änskönt, enligt Tryckfrihetsförordningen, en sådan pröfning tillkommer Nämnden, men icke domaren, hvars åliggande endast är att tillämpa Nämndens beslut, samt sålunda, i det fall att Nämnden förklarat en åtalad skrift brottslig efter ett visst åberopadt lagens rum, då utsätta den bestraffning, hvartill den anklagade efter samma lagens rum sig skyldig gjort.
M. i delta fall kan göra och låta efter behag, men då jag i den Kongl. Propos. icke kunnat finna någon annan anleda, till densamma än den, att ifrågavar:de personer styrkt sig vara arfvingar till den aflidne enkan, vid hvilket förhållande K. M. ansett billigheten fordra, att Kronan icke begagnade sig af den fördel, som genom de lagliga arfvingarnes försittande af" praescriptionstiden upkommit, så synes det mig, att orsaken till den föreslagna eftergiften icke bör sökas i någon känsla af välvilja för oftanämde främmande undersåler, hvilken välvilja törhända snarare borde hysas för Norrtelje stad, såsom ett under K. M:s spira lydande samhälle. Jag har derföre tiott mig vid denna frågas bedömande böra utgå från den förutsättning, att K. M. med förslaget åsyftat att försätta dessa arfvingar i samma rätt, som de skulle hafva egt, derest praescriptionstiden ej blifvit försuleri. Hade de inom densamma till arfvets utbekommande sig anmält, så är det ju tydligt och klart, att de icke kunnat åtkomma större del af arfvet, än som lagligen bordt dem tillfalla, och att den öfriga delen af arfvet bordt sättas i qvarstad, intilldess de lagligen styrkt, att den aflidnes öfriga lika med dem arfsberåtligade slägtingar antingen försutit deras talan eller vore-aflidne. Jag hade föreställt mig, att det vore K. M:s Nåd. afsigt, att allt som icke lagligen tillkomme de utländske arfvingarne, skulle förblifva i landel, och möjligen i en framtid tillfalla den kommun, som först varit ifrågasatt alt få hela arfvet åtnjuta.