Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så väl äldre praxis, som Wiener-congressens act i8i5 bestämma, alt charges d’alfaires icke som ministrarne äro accrediterade hos Monarkerna , men endast till utrikes ministrarna, och äga således icke, i och för ärendena, tillträde hos Monarkerna. Men ännu mer, ehvad personlig förtjenst en charge' d’affaires än må äga, vinner han icke ens hos utrikes ministern lika tillträde med oss. En annan villfarelse vore att anse, det besparingen blefve lika stor med hela skilnaden emellan de för ministrar och charges d’affaires nu brukliga aflöningar. Om charge' d'affaires icke allönades högre, ja dubbelt högre, än nu, förmår han icke bispringa förlägna och t. o. m. nödlidande landsmän. Sådane äro beklagligen många utomlands. Men icke kan meningen vara, att de skola utan all hjelp afvisas. Detta biträde bestrides nu af ministrarna, och de, som hafva minne och anlitat dgtta biträde, kunna intyga, att ministrarne icke undandraga sig att dermed tillhandagå. Det är äfven något annat, som en charge' d’affaires med nuvar. löner alldeles icke förmår, nemi. att i vettenskapligt, litterärt, artistiskt, tecknologiskt och industrielt afseende gagna fäderneslandet. Detta är utrikes missionernes oeftergifliga pligt, och är än mera maktpåliggande för vår Stat, i anseende till dess för communicationer med Europa så ogynnsamma läge. Men jemte allt det myckna och kostsamma, som härtill fordras, förutsätter det synnerligen, att våra landsmän, som 116 Den 2 Maje. ra. i och för ofvannämnda yrken beresa våra residenser, förhjelpas till umgänge med, och biträde af alla utmärkta och verkande infödingar af samma yrken; och härtill fordras den der kostsamma representationen, hvilken de deri oerfarne anse sorn en särdeles njutning, men som verkligen är en af de tråkigare pligterna.
Jag känner för väl de redbara tänkesätt, som utmärka Herr Cancelli-Rådet Tannström, för att icke vara fullt öfvertygad att någon sådan anledning alldrig hos honom kan blifva hinder lör åtagandet af någon befattning, där han skulle kunna gagna det Allmänna. Herr Strussenfelt: Då jag icke anser gillandet af Stats-Utskottets Betänkande innefatta något vedermäle af Riksens Ständers erkänsla, eller någon belöning för Cancelli-Rådet Tannströms, såsom Hans Kongl. Höghet Kronprinsens Lärare, ådagalagde utmärkta förtjcnsterj så får jag å nyo hemställa, att det af Den 11 April. 379 Grefve Posse föreslagne tillägg må af Ridderskapet och Adeln bifallas. Friherre Tersmeden, Fredric: Jag instäm mer uti hvad Herr Uggla och Gretve Posse, rörande Cancelli-Rådet Tannströms Pension föreslagit, endast med den skillnad, au om Cancelli-Rådet vistas utom Riket, blott hälften af Pensionen bör, enligt Författningarna, honom tillgodo komma. Då jag hört några värde Ledamöter yttra, att Landshöfdingen v. Rosenstein ännu innehafver sin Pension, anser jag mig skyldig upplysa, att bemäldte Landshöfding ifrån år 1809, intill dess Stats-Seereterare-Lönen förhöjdes, uppbar nyssnämnde Pension, men att sedan Stats-Secreterare-Lönen nu mera blifvit ökad och derigenom öfverstiga Pensionens belopp, Landshöfdingen emottagit Stafs-Secreterare-Lönen och fränträdt Pensionen, hvilken ej förr, än Landshöfdingen gått ur Tjenst, vidare tillfaller honom. Herr Pahlman: Om, såsom jag af Discussioneti har anledning förmoda, Stats-Utskottets Betänkande, i afseende å Cancelli Rådet rannström, skulle komma att ändras, får jag vördsamt föreslå, att föreskriften för både Regerings-Rådet leMoines och Cancelli-Rådet rannströms Pensioner måtte blifva enahanda, samt att, 1 följd deraf, någon inskränkning för Cancelli-Rådet Tannström uti Pensionens åtnjutande, icke måtte äga rum.
Banko-Ut*kotlels Memorial N:o 10. 21 På salt Utskottet redan i ingressen till detta Betänkande anmärkt, åligger det Utskottet att i sammanhang med förslaget till reglering af Bankens låneoch kreditiv-rörelse, meddela yttrande och förslag om användande af den sedan 1863 års början upplupna bankovinst. 1 sådant arseende får Utskottet till en början upplysa, dels att, efter grundfondens uppbringande till 25,000,000 R:dr, återstående behållningen af 1863 års vinstmedel, uppgår till . R:dr 1,512,575: 77. samt 1864 års behållna vinst till » 1,922,258: 07. eller tillsammans R:dr 5,434,833: 84. dels ock att vinsten för år 1865 ännu icke är till beloppet känd. Öfv ersigten af Bankens hela ställning efter 1864 års bokslut utvisar jemväl i hufvudräkningen, att Bankens tillgångar och fordringar utöfver dess skulder vid samma års slut utgjorde: grundfond R:dr 25,000,000: — b< hållning derutöfver, ofvanupptagna summa af Nämnda vinstbehållning, med tillägg af den under sednast förflutna och innevarande år uppkomna behållna vinst, utgör det i Banken för närvarande verkligen befintliga öfverskottet utöfver dess grundfond; men reservfonden, som redovisas i uppgifterna öfver Bankens mefalliska kassa, samt utelöpande sedlar och depositionsskuld m. m. och hvilken, enligt bestämmelsen i Banko-reglementets 4 §, motsvarar skilnaden emellan beloppet af högsta tillåtna sedelutgifning och beloppet af beräknad sedelstock, utgjorde den 20 dennes en summa af 6,926,067 R:dr 84 öre.
Maj:ts föreskrifter, böra, uppå vederbörliga reqvisitioner, af Riksgälds-kontoret utbetalas, nemligen: l:o) till anställande af skjulförsök, Tjugu tusen Riksdaler för år 186?, att i mån af behof utgå; 2:o) till anskaffning åt fältartilleriet af refflade kanoner och spelsprojektiler, ammunitionsvagnars inredning, riktinstrumenter m. fl. mindre utgifter, Femtiofem tusen Riksdaler; 3:o) till anskaffning af ammunilionsvagnar åt J"allartHleriet, Fyra tusen fyrahundrasjutio Riksdaler; 4:o) till anskaffning af fältsmedjor, sjukoch medicinalvagnar, reservlavetter, trossoch expeditionsvagnar samt four ager agnar, tillhopa Fjorton tusen sexhundra Riksdaler; flVSS '■'-VntcmiåSESi 5:6) till anskaffande af ridoch anspannspersedlar för fä!tur tiller iet, Femtio tusen trehundrasjutiotre Riksdaler 40 öre; St. a tiUtskottets Memorial N:o 135.
Folkmängden bestiger sig till 694 Skattskrifne och 717 Mantalsfrie, eller tillhopa X ,411 personer. Kongelf* med en Folknummer af 83a, deraf 4i5 Mantalsskrifne och 417 Mantalslrie, äger ett Suump-Yäfyeri med 4 sidar och 4°° R:drs till verknings - 17 verkningsvärde och ett nyligen anlaggdt Färgeri, som tillverkar för 500 R:dr. Götheborg j äger nu en Folkmäng af 10,544 Mantalsskrifne och 6,5o7 Mantalsfrie, eller sammanräknadt 17,051 personer, och således 4^6 menniskor mer, än 1827. Jemväl hvad angår denna Stad åberopas hufvudsakligast sista Fem-Års-Berättelsen. Jag redogjorde då för hvad som blifvit tillgjordt och återstod att göra till Stadens fördel. Götha Canal har under tiden blifvit fullbordad och lemnar nu utsigt till förverkligande af de förhoppningar, som voro fästade vid detta stora företag, sedan man äfven med de förberedande åtgärderne för så väl uppmuddringen af Götheborgs Revier och Hamn, som ock förbättringen af Segelfarten på Götha Elf hunnit så vida, att muddringen bedrifves med 2:ne verk; deraf det ena med Ångkraft, och att ett Angbogserings-fartyg redan är i verksamhet emellan Götheborg och Ströms Säteri, samt ett annat sådant skall beställas, för begagnande emellan senare stället och Wenersborg, så att Seglationen på denna farled må blifva oberoende af idor, ström och vind, hvarförutan det nya Slussverket nära Ströms Säteri, likaledes bereder säkerhet och lättnad vid passagen förbi fallet vid Edet. Något tillgörande för Sädeshandel med betydligt upplag i Götheborg, har deremot icke ännu ägt rum.
Svensk mans skyldighet att deltaga i fattigförsörjningen, då han icke sjelf är i behof af andras hjelp, upptager den icke sättet huru detta stadgande skall tillämpas. Anledn. har sålunda öfverallt i Sverige förekommit att åsidosätta denna skyldighet för hvarje Svensk man, att, då han icke sjelf är i behof af andras hjelp, deltaga i fattigförsörjningen; hvarföre också endast den delen af allmänheten, som utgöres af husbönder eller hufvudman för någon rörelse, hvilka haft andra i sin tjenst och under sitt försvar, bidragit till fattigförsörjningen, men alla andra, barn, ogifte och tjenstehjon, icke dertill bidragit med en enda skilling. Således, tvertemot Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, står detta missförhållande ännu qvar. Det hade följaktligen, efter min öfvertygelse, varit så mycket större skyldighet för Utsk:n, att utreda förhållandet och föreslå utvägar att bringa denna författn. till verkställighet, som bland de handlingar, hvilka blifvit till Utsktn remitterade, jemväl fanns den af mig i ämnet författade, tdl K. M. afgifna, samt af K. M. till Ständerna öfverlemnade afhandling, deruti jag i denna del föreslagit åtskilligt, som jag trott kunna leda lill ändamålet. Emedlertid och då Utskui nu, utan afseende på i3 H. 27 ‘ilo I) c ii 9 September f. ro. den lagstiftning, som finnes, endast yttrat sig om de föreskrifter, som Utsk:n ansett kunna ordna förhållandet, så tager jag mig friheten alt, innan jag yttrar mig hufvudsaklig! i timnet, lill skärskådande upptaga hvad Utsktn toresia g 11. Utskrns förslag utgår från en amalgamalion af principer, — jag ber 0111 ursägl för det jag nyttjar delta ord, men jag tror att det är sanni uttryckande förhållandet. Af hvad sorn varit, ehuru lältsvidrigt, hafva Utsktn ledt sig till hvad som utan rubbning blifva skall, och således liar äfven detta Utsktns förslag i flera fall blifvit rättsvidrig!.
Maj:ts pröfning, om och på hvad vilkor »den överskjutande skogsvidden får af boställshafvaren nyttjas eller bör särskildt »vårdas och förvaltas, hvarom skogsstyrelsen har att underdånigt förslag till Kongl. »Maj:t afgifva.» I sammanhang härmed och såsom tillägg till förenämnde § eller ock såsom en ny § af tredje kapitlet torde, till närmare bestämmande af den påföljd utöfver den i kap. 8 utsatta, som borde ega ruin vid innehafvares af boställe eller annat all mänt hemman underlåtenhet att efterlefva föreskrifven skogshushållningsplan, böra stadgas, att i nämnda fäll dylik heinmans-innehafvares rätt att fritt använda skogens afkastning icke skulle åter inträda förr, än den för skogens afverkning fastställda plan sådant medgåfve; hvarom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande egde att förordna, efter Ofver-Jägmästarens hörande. Vid det i § 11 förutsatta fall, att tvist yppas, huruvida å preste-boställe skogens bestånd medgifver dess användande af socknemännen till nybyggnad eller reparationer vid bostället, kan det hafva skäl för sig att denna fråga afgöres af myndighet i orten och ej i första hanJ af skogs-styrelsen; hvadan sista punkten i § 11 torde böra förändras derhän, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skulle tillkomma att, vid yppad tvist, närmare förordnande härom, efter Ofver-Jägmästarens hörande, meddela. I öfverensstämmelse med min vid kommittéens betänkande fogade reservation och på der anförde grunder, anser jag andra momentet af § 24 böra utgå. Denna § skulle således, enligt min åsigt, endast innehålla: »Allt svedjande i skog och betesmark vare förbjudet.» Kongl. Skrifvelse JU 107.
Jag är naturligtvis socialist, och jag anser hvarken mig eller er ha rätt till att vara bättre klädd, äta rikligare eller ligga beqvämare än någon af de fattiga, som arbeta tiodubbelt så mycket som vi och inte ha brödet för dagen.» »Nå, hvarför delar ni då inte med dem?» frågade Hulda. »Derför att jag är en feg usling», svarade Maria med en värme, som om hon sade sig sjelf en särskild artighet. »Jag ger naturligtvis bort så mycket, som jag kan undvara utan att känna det obehagligt, men jag har alltid rikligt för min egen del, och så tröstar jag mig med, att det inte hjelper, att en eller tio eller hundra uppoffra sig; hela menskligheten måste komma öfverens om att dela ärligt sins emellan, om det skall hjelpa något, och ändå vet jag mycket väl, att alla stora rörelser ha kommit från en modig man eller qvinna. Det är kraften och entusiasmen hos den enskilde, som drar de stora tanklösa massorna med sig.» »Det är inte andra än fjolliga och halfgalna fantaster, som på allvar kunna tro på något sådant som brödraskap och jemlikhet mellan menniskorna», svarade Hulda och slog med fingerspetsarna på läderremmen i fönstret. »Den ordning, som Gud har instiftat, är det vår skyldighet att upprätthålla och beskydda.» »Jaså, ni tror, att Gud har instiftat alla vår menskliga galenskaper?» frågade Maria och såg ironiskt på prostinnan. »Tror ni, att det är han, som har tillsatt er man till pastoratet och låtit klockaren nöja sig med klockaregården? I så fall är vår Herre en person med högst obetydlig intelligens. — Ja, jag menar inte i detta fall, då jag ju inte har äran att känna vare sig presten eller klockaren. Men ni kan omöjligt tro, att vår Herres mening skulle vara, att en menniska skall lefva af champagne och tryffel, och en annan inte skall kunna skaffa sig det torra brödet. Sakernas nuvarande tillstånd är verkligen sådant, att jag har mina tvifvel om, huruvida högsta byråchefen håller ordning i hufvudboken. Ja, ja, — bli inte orolig. En hvar kan ju ha sin tro — eller otro för sig!
Som gripna af ett raseri efter förbättringar, framsteg och allmänlycka, hälsade dessa ungdomar hvarje det minsta försök att rubba på de hårda band, hvarmed den moderna samhällsutvecklingen alltmera sträfvar att fjättra den personliga friheten, med en hänförelse, som om hvarje liten opposition varit en yttring af idealmänniskors dådkraft. Det föll dem icke in att granska motiven eller karaktärerna omkring dem. Med en uppriktighet, som föreföll mig tragisk, voro de beredda att med lif och själ försvara ända till sinnets adelskap hos hvar och en, hvilken drog sitt svärd mot det förkättrade samhället. Och de tycktes aldrig misstänka, att den, som stoltserat med ungdomens obesvärade hänsynslöshet, en dag kan axla den vida, alla rörelser gynnande mantel, hvilken döljer just kompromissen, som den hänsynslösa ungdomen en gång i sitt lättsinne afsvurit. För dessa mäns ögon blefvo pamflettister till hjältar, författaren till en tändande tidningsartikel en hvarje motstånd trotsande reformator, och den, som skref en bok, fylld af hela det trosnit, som besjälade alla, blef en profet. Huru jag från början kom in bland denna krets, fattar jag icke. Denna tid synes mig så långt aflägsen, att jag nu mera nästan betraktar den som en dröm, hvilken stört mitt lif lika obetydligt, som hvad denna ungdom egentligen inverkat på sin samtid. Med den tillfredsställelse, som är en följd af, att man ser sina terorier bekräftade af verkligheten, har jag år efter år iakttagit, huru alla dessa försök, att kasta idéerna ut som stridsmaterial i den stora utvecklingskampen icke varit annat än samma slags försök, som om man velat förjaga vintern genom att tända ett fyrverkeri eller afskaffa fattigdomen genom att spela marseljäsen med regementsmusik. Hvad dessa män ej kunde inse, var, att idéerna i vår tid hafva försvunnit, på samma sätt som segelfartygen för ångbåtarna. De tolereras som lustjakter, afsedda för nöjesseglats, men spela ingen rol i det praktiska lifvet, som är, har varit och kommer att vara en kamp om och genom intressen.
Enligt hvad Stats-Contoret i underdånighet upplyst, utgör deremot skillnaden emellan betalningen för ifrågavarande spanmålslån, uträknad efter Jemtlands och Herjeådalens serskilda markegångspris, endast 3368 R:dr 45 sk. 8 r:st.; och Kongl. Maj:t, som i Nåder tillåtit district-magasinsinteressenterne i Herjeådalen att, med bibehållande i öfrigt af förut iakttagne betalningsgrunder, uppgöra liqviden för dessa spanmålslån efter Herjeådalens markegång, dock under vilkor, att delegarne tills vidare ansvara för den härigenom uppkommande prisskillnad, öfverlemna!’ nu till Rikets Ständers pröfning, huruvida afskrifning för beloppet deraf må medgifvas; viljande Kongl. Maj:t härvid icke lemna obemäldt, att denna fråga egentligen uppkommit genom det tvetydiga uttryck: örtens markegång, som i de emellan Kronan och Interessenterne afslutade magasins-contract blifvit hegagnadt, och hvaröfver Kongl. Maj:t funnit sig föranlåten att betyga vederbörande sitt höga missnöje. Under de sislförflutne fyra åren hafva allmännare missväxter inom serskilda delar af Riket påkallat kraftiga och skyndsamma undsättningsåtgärder, hvarvid behofvens afhjelpande, å ena, och Statens säkerhet för lemnadt understöd å andra sidan, fordrat den mest noggranna pröfning, så val af ställningen inom hvarje serskild ort, i följd af missväxtens mer ecb mindre svåra beskaffenhet, som af sältet och vilkoren för undsättningens meddelande, vare sig genom penningeförskott till uppköp af spanmål, att af enskilde tillhandahållas, eller genom direct understöd i penningar eller spanmål, som för creditivfondens läkning blifvit inköpt. Sålunda blefvo, på sätt Stats-Contorets underdåniga berättelse utvisar, följande summor, efter i83o års missväxt, af spanmåls-creditiven anslagne, nemligen: för Kronobergs Län . 4°>0OO. — —‘ Bihang till R, St.
Sist få Utskotten tillkännagifva, alt ehuru de, såvidt möjligt varit, sökt upptaga och besvara de mångfaldiga anmärkningar, som mot Betänkandet blifvit gjorda, och de förslag, som i anledning deraf blifvit afgifna, Utskotten likväl ej ansett sig böra serskildt besvara alla sådana, som, fastän med ämnet sammanhängande, likväl ej synts vara af den vigt, att de påkallat annan vederläggning, än den, som Utskottens uttryckta allmänna åsigter 'Statssamt Ålim. Besv.~ och Ekon.-Ulskottens'Utlåtande, N.o 128. åsigter och motiver redan innefatta, eiler ansetts böra föranleda till någon vidare förändring uti det afgifna förslaget, än den, sorn Utskotten verkställt. Sedan Utskotten sålunda utlåtit sig öfver de anmärkningar, sorn blifvit emot det förra Betänkandet afgifne, hafva Utskotten ansett sig böra här nedan, till Rikets Ständers pröfning, i ett sammanhang meddela ej allenast de förslag i ämnet, som Utskotten hemställt böra oförändrade bibehållas, utan äfven de förändringar och tillägg, hvilka ansetts böra «ga rum. Skulle å en eller annan ort serskilda hinder möta för tillämpningen af de Stadganden, som i nedanstående Förslag finnas utsatte, må dessa hinder pröfvas af vederbörande Embelsroyndigheter , som ega att efter desammas beskaffenhet medgifva de undantag från de gifna föreskrifterne, som äro af omsländigheternc påkallade. § <• 1:0
Det beror ju sedermera på hvars och ens förtroende till utgifvare!!, om dylika Dm i Martii, 15 förbindelser mottagas eller ej. Man har säkert icke betänkt huru ondt man gjoi’de allmänna rörelsen och enskilta crediten, då man vid sista Riksdag inskränkte Assignationsrättigheten. Äfven får jag anhålla det detta mitt vördsamma Memorial måtte till behörigt Utskott remitteras, samt med de öfrige Respective Med_ Ständerne communiceras. Herr af Uhr, Gustaft Förvaltningen af Strömsholms och KongsÖhrs Kungsgårdar och Stuteriinrättning, utgjorde ett bland de vigtigare föremålen för Riksens Ständers öfverläggningar vid sisi». Riksdag. Jag har grundade anledningar till deri förmodan, att detta ämne, afven vid denna Riksdag har stora anspråk på Riksens Ständers uppmärksamhet, och vågar derföre föreslå, att StatsUtskottet måtte få sig uppdraget, att granska samma ämne, för att till Ständerne inkomma med det Utlåtande deröfver, hvartill Utskottet kan finna omständigheterne föranleda. Jag tror mig vara i tillfälle, att anskaffa vigtiga och tillförlitliga upplysningar härom; men desse hinna ej ingå, innan tiden för motioners väckande är tilländalupen; derföre vill jag nu ej försumma att väcka motionen, och skall ej underlåta, att till StatsUtskottet afgifva de införyäntade upplysningarne så snart de hinna i6 Den i Ma)'tii, ingå, om, som jag hoppas, Högloft. Ridderskapet och Adeln bifaller remiss af denna motion till StatsUtskottet. Herr Berghman, Ambrosius Magnus'. Allt ifrån sista revolutionen, har en nästan allmän önskan yttrat sig om indragning af åtskilliga EmbetsVerk, sysslor och pensioner, hvilka man tror vara öfverflödiga, och således onödigtvis gravera StatsCassan samt öka de skattdragandes bördor. Man har ock mycket talat om dessa indragningar, äfvensom att minska den ofantliga PensionsStat som Riket betalar. Men allt hittills har man ej sett dessa välgrundade önskningar till minsta delen uppfyllde.
Om de spelande i allmänhet icke gjorde mer än ett hvar * ken god t eller dåligt rutinarbete, så var det kanske meet rollernas fel. Hr Holmqvist och fru Littmark ha ju båda mycket svårt för att undgå att vara roliga, men inte kunde de och ej häller den danska gästen hr DorphPetersen bära upp pjesen. Särskildt i sin apparition var denne sistnämde ganska karakteristisk och spelet var ju ledigt och saftigt, men det var for mycket clowneri, som snart blef tröttande och enformigt. I sista akten, som jag icke var i tillfälle åse, säges han dock gjort något ganska utmärkt. Hr Engelbrecht, hvars återknytande vid teatern ur mer än en synpunkt torde för teatern vara fördel, fick hastigt rycka in i titelrollen, men i följd af den hastiga instuderingen suspenderas allt omdöme. * När en så illuster författare som hr Benrik Christiemsson, hvilken från sitt eget skådespelarskap och elevskolelärarebefatt-ning samt regissörskap både vid operan och Dramatiska teatern naturligtvis för med sig rik erfarenhet, uppöfvad rutin och sträng noggrannhet, egnar sina krafter åt den artistiska ledningen af en privatteater, bör det naturligtvis bilda epok och återverka höjande äfven på öfriga privatteatrar, både hvad repertoar, regie och spel beträffar. Ännu har han ju inte haft så lång tid att verka, men han har redan oförtyrlbart visat, att Svenska akademien, institutionen for snille och smak, inte såg orätt, då den minst sina två gånger skänkte honom sitt beröm, om ock inte sin slant. Jag menar naturligtvis i främsta rummet det genialiska och i synnerhet smakfulla fyndet att idealisera operettgyckel genom att deri inlägga en af målarkonstens erinringar om en i fosterlandets häfder tragisk tilldragelse samt att i Tre gracer låta fru Fornell dansa och visa sig de-kolleterad. Skall det af H. C. öfversatta stycket Tre gracer vara en exponent på den intellektuella och spirituella nivå, som Södra teatern kommer att intaga, så nog kunna vi vara belåtna då. Och i konstnärligt hänseende kunna vi också, att döma af » Tre gracer » och » Ett köpmanshus », vara stormförtjusta.
Ad. skulle finna skäligt att låta uti sitt prot. inflyta den opinion eller den mening, att R. o Ad. anser den af Fullmägtige i Banken för de nya sedlarna bestämda text vara fullt öfverensstämmande med såväl R. St:s föreskrifter uti det vid sednaste riksdag utfärdade reglemente för Bankens åligganden, som med allmänhetens billiga fordringar på bestämd tydlighet i afseende på dess rätt. Nålman är nogräknad med sina Fullmägtiges handlingar och åtgärder, när man är noga och sträng i klander, bör man äffi H. 4‘ Den 20 Juni. ven vara noga i rättvisa. Jag tror, att man bör göra Fullmägtiges åtgärder i detta afseende fall rättvisa, och jag tror, att de förtjena beröm samt borde erhålla det, om beröm ägde något värde för dem, som redan trädt inför en högre domstol eller för dem, som endast i motiverna för sina handlingar samt den lyckliga öfvertygelse att hafva verkat för fosterlandets väl och i öfverensstämmelse med gifna föreskrifter finna den enda sanna belöningen för den möda, de nedlagt, och den tid, de uppoffrat i det allmännas tjenst. Hr von Troil, Emil: Jag ämnar ingalunda bestrida de sednaste ord, den siste värde talaren yttrat; men då jag, såsom ledamot i BancoUtsk., instämt uti förevar, betänk., får jag upplysa orsaken, hvarföre Utsk. för sin del ej kunnat vara tillfredsstäldt med redactionen å de nya sedlarna. Den siste värde talaren yttrade, att Utsk. önskat, att uti redactionen å dessa sedlar funnits en reservatio mentalis. Dermed förhåller sig alldeles tvärtom. Utsk. önskade, att förhållandet skulle vara bestämdt uttryckt, och icke, såsom nu befinnes, remedium utgöra en sådan reservatio mentalis. Samma talare yttrade vidare, att det ej vore lämpligt att i sedeltexten åberopa den K. myntordningen. Jag får dervid erinra, att hvad som i myntordningen angår remedium ej kan förändras utan Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, emedan remedium inverkar på skrot och korn.