Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordningen af den 19 December 1827 gifna tillåtelse till hemmansklyfning och afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman, förordna, ätt en kommitté, bestående af Landshöfdingen, såsom ordförande, Lands-Sekreterarne och Häradshöldingarne i hvarje län samt sex af Landshöfdingen dertill anmodade, för klokhet, nit och redlighet kända personer från särskilda delar af länet, nemligen 2 jordbrukare af Adel och Stånds-personer, 2 af Presteoch 2 af Bonde-Ståndet, skulle, efter inhemtande af de lokala upplysningar, som kommiltéen, för sakens utredande kunde anse sig behöfva, till Kongl. Majit afgifva fullständigt underdånigt utlåtande i följande omständigheter: l:o 1 hvad mån klyfningar at hemman, med åtföljande mantal och utskylder å de utklufna delarne inom länet under de sednare tjugu åren, och särskildt sedan ofvannämnde förordning utkommit, blifvit verkställde; om de kunde anses hafva skett emot förordningens föreskrift, så att åbo icke å de utklufna delarne varit besuten och i följd deraf icke kunde anses derå hafva sin bergning; i hvad mån verkningarne af dessa hemmansklyfningar lingö anses vara till nytta eller skada i allmänt eller enskildt afseende, d. v. s. vid betraktande af folkmängdens tillvext och jordens uppodlande å ena, samt folkets utkomst och bestånd eller fattigklassens ökande å andra sidan; och om, i anledning af detta allt, angelägenheten syntes fordra några närmare föreskrifter, för att för framtiden hindra mot berörda författning 28 Sammansatta Lagsamt Allm. Best., och Ekon.-Utsk. Bet.
Jag tror derföre, att, ifall corpsen skulle erhålla en riktig organisation, distrikt-cheferna böra förses med sådana löner alt de icke behöfva åtaga sig privata updrag, utan tvertom förpligtas att derifrån afstå. Biifver detta förhållandet, så kan man vara förvissad, att om äfven inga subalteru-löner finnas vid corpsen, skall man likväl vid densamma få dugliga Chefer. De unga civil-ingeniörerna vilja i intet land underkasta sig subalternlifvets tvång, som alltid rnedförer obehag, men man kan vara säker på att sedan en ung civil-ingeniör under 30 ä 12 år deltagit i praktiken, skall han finna del motsvara sitt interesse och för sin ålderdom mera betryggande att emottaga en plats såsom distrikt-chef vid allmänna Vägoch Vattenbyggnads-corpsen, derest denna plats är förenad med goda inkomster och pension. Jag tror således, att man icke behöfver frukta för att ej få distrikt-chefer, endast tillräckliga löner åt dem anslås, och i sådan händelse komma de äfven att 216 Den 20 April. npfylla deras bestämmelse, hvilken är att kontrollera andras arbeten, men ej att sjelfve utföra desamma. ° Hr Gri pellstedt, Joli. Au g.: Åtskilliga talare hafva visat, att den grund, hvarpå Utsk. byggt sitt Betänk, icke äger full giltighet. Ehuru det måste medgifvas, att hvarje arbete, som ger sysselsättning åt denna corps, är af tillfällig natur, så är det nästan gifvet, att en fortsatt följd af dessa arbeten kommer att under framtiden äga rum och atl corpsen således bl ifver för ali framlid nödvändig. En talare, hvilken kommit lill samma resultat som Ulsk., eller att anslaget borde qvarstå på extra stat, har likväl vid anförandet af skälen derför utgått från en till Utskts aldeles motsatt åsigt, nemi. ali Vägoch Vattenbyggnads-corpsens arbeten skulle sä förökas, att det ifrågasatta anslaget blefve aldeles otillräckligt, hvarföre det icke heller vore skäl att 1111 fixera detsamma.
Remman ocb t)emman3bet farnt från annan egenbom för atttib etter ttitber wif? tib affönbrab, etter mot beftämb afgift od) utan arbeté|7t)(big()et etter tjenftbartjet upplåten lägenget, äfmenfom å bpggnabcr, pwitfa antingen anwänbaö titt annat föremål, än jorbbrufet titlpöranbe näringar, efter äro uppförba på tufiftätlcn etter anbra bermeb jemförtiga minbre lägenheter od) utgöra befja ftäfleuö od) tägenljeteré egentliga wätbe. § s. 3>n för faft egenbom betöpanbe bewitlning flfatl påföras fatnt erläggas od) rebomifas inom beit ort, ber egenbonten är belägen. B) 33eiM(Tntng för mftomft af Kapital eller aröete. § 6. göt afl iitfontfl ware fig af fapital etter arbete, erlägges bewittuing nteb (Sn procent, beräfitab å bevattna iufomftbetoppet. Xitl ittfomft af fapital räfnaé: ränta af uttånabe etter i räntebäranbe obtiga Xiii infomft af arbete räfnäs: ail ben infomfl, font erjjådeö af rörelfe, prfe eiler tjenjl, fäfont roinft af bergöbruf jemte bertill l)öratibe meri, inrättningar od) näringar, af tnjö( 2öib be förenabe rifenad befficfititigar l)od ntläubffa SRafter aitflällba, jemte atla öfriga imber UtrifeS Departementet Ipbanbe embetös od) tjenflemän erlägga infomftberoidning för ben bel af beråd aflöning, forn motfroarar Srocttffa 0tatd Slrrcnbntorcr af fåban Äronntt tillhörig, fa fl egenbotn, för Ijroilfett beroid
Läs, döm – och gif mig några drag af visdom. Men besinna, att allt är af en ung menniska – och tänkt emellan nittonde (då Passionerna skrefvos) och tjugufjerde året. Blott detta till Kungen m. m. är af förlidet år. Baron Holberg säger, att innan det trettiotredje är ingen auctor mognad. Huru kan M. N. Herre hafva femtio år, med sin eld, sin allmänna känsla, och denna blixt af snille? Jag älskar otroligt M. N. Herres bref; som äro esquisser af ett stort, ädelt och fullmognadt sinne. Upsala den 6 Aug. 1787. – Förr kan jag icke publikt nämna Tacitus, än han ligger färdig hos Boktryckaren, och denne kan det intyga ... Dertill arbetar jag nu hvar dag. Jag började något sent, af en misströstan, att det icke skulle löna mödan. Och äfven nu, när detta arbete ligger färdigt att tryckas, ser jag förut, att det skall göra föga väckelse bland mina landsmän; som, ovise i allt, deri sätta all vishet, att icke våga ett öre på Dygd och Vett. Denna försigtighet har man äfven haft i anseende till mig. – M. N. Herre är, i mitt fädernesland, ett mirakel af ädelmod; en karakter, som känner Äran och deltar i det Allmänna; en, som eljest icke finnes, eller längesedan blifvit en antiquus. M. N. Herre har föreskrifvit mig rättigheten, att hafva denna boken dedicerad till sig. Min resa är så säker, som hvar och en annan föresats för min välfärd och mitt lif. Jag älskar icke Juridiken: men den är för mig nu en conditio sine quâ non; en måttlig grad är nog för mitt ändamål, att hafva ett populärt namn, ett begripligt värde (tackad vare la disposition douce et venale des Docteurs!). Men Naturens eviga Rätt och Samhällens Lagar till ren Sällhet – det är mitt verkliga studium. Herres omdömen öfver mig gläda mig i hjertat, för deras renhet och storsinnighet.
Vid första regleringen af denna stat efter år 1810 indelades riket i 13 distrikter, och inom hvarje distrikt tillsattes en styresman eller direktör med arvode af 300 rdr och i resepenningar 240 rdr, samt en understyresman med 100 rdr såsom arvode och 66 rdr 32 sk. allt banko, tili resepenningar. Dessutom anställdes i hvarje distrikt tillräckligt antal vaktmästare och lärlingar. Då likväl, på sätt ofvan är nämndt, salpeter-näringen derefter i några län aftagit och i andra upphört, anbefallde Kongl. Maj:t gonom Nådigt Bref dels af den 22 Oktober 1828, att inom dessa län. nemligen Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Wermlands, Kopparbergs, Gotlands, Elfsborgs och Hallands län, Salpeter-sjuderistaterna skulle upplösas och tjenstemänneu på indragniugsstat uppföras med bibehållande tillsvidare af sina arvoden, hvaremot deras resepenningar skulle till salpeterfonden genast ingå, och dels af den 17 Mars 1832, att de öfriga salpeter-tillverkande länen skulle i fyra distrikter indelas, hvilka distrikter likväl, i följd af näringens ytterligare aftagande i flera län, genom Kongl. Brelvet den 25 Januari 1842 inskränktes till det nuvarande antalet af tre, bestående det lista af Westeroch Norrbottens, Jemtlands och Wester-Norrlands län, det 2:dra af Upsala, Stockholms, Gefleborgs och Westmanlands län samt det 3:dje af Östergötlands, Jönköpings, Kalmar, Christianstads och Blekinge län, hvarmed framdeles Kronobergs län, der då ännu efter gamla staten funnos anställda både styresman och understyresman, skulle inlörlifvas, då bemälda tjenstemän afgingo; och blefvo i sammanhang med denna regering tillsatte en direktör, med station i det först omnämnda län i hvarje distrikt, samt i hvart och ett af de öfriga länen en understyresman.
Elisabeth Barrett Browning har å andra sidan i en tid då kvinnan, isynnerhet den intellektuellt arbetande kvinnan, tviflar på äktenskapets värde förkunnat dettas oföränderliga betydelse. Men hon har därjämte insett att, med den nya insats i äktenskapet, som den i vårt århundrade vaknade kvinnligt-mänskliga personligheten gifvit, är äktenskapets harmoni mindre trygg och enkel än förr; oändligt mycket svårare vunnen men också oändligt mycket rikare då den vinnes. Och hon har därför lärt andra sin egen lyckas hemlighet: den, att om äktenskapet, sedan kvinnan vaknat till andlig själfkännedom, skall förverkliga hennes lycka och hennes utveckling, då måste äfven mannen vara – hvad den själfulla kvinnans kärlek alltid söker inom mannen – en mänsklig personlighet, som medvetet älskar – hvad hans kärlek ännu sällan ser hos kvinnan – hennes mänskliga personlighet. Elisabeth Barrett Browning skref en gång till en kvinna, som begärt hennes råd: att hon ansåg äktenskapet i den grad väsentligt, att alla yttre skäl borde vika, framför allt de ekonomiska, hvilka hon ansåg gudlösa gent emot kärleken! »Är man viss på sin egen och sin älskades känsla, då betyder allt annat intet och jag gifte mig om än hela världen sprutade eld i mitt ansikte Men utan kärlek däremot hämmar giftermålet kvinnans individuella utveckling, som hon då bäst främjar genom att förblifva ogift Minst af allt kan jag förstå de kvinnor, hvilka framför sin personliga lycka sätta ärelystnaden efter tomma, kalla segerpris!» Det har alltid förefallit mig egendomligt att man under debatter om kvinnofrågan ej i främsta rummet lyssnat till århundradets yppersta kvinnliga snillen, hvilka gifvit mer bindande bevis om verkligheten af kvinnans andliga begåfning än alla försvarsskrifter tillsammans! Det visar sig då att M:me Staël och George Sand genom saknaden kommit till samma svar, som Elisabeth Barrett Browning genom ägandet, nämligen att den stora kärleken för dem skulle varit mer än alla deras snilles skapelser. Men olikheten i erfarenheter göra äfven de slutsatser, de genom sina verk uttala, olika Elisabeth Barrett Brownings.
Jag förstod, att det var ett helgons födelsedag, och att alla menniskorna köpt sina vaxljus för att offra dem i sin fromhet. Mest var det gummor och barn, och så presterna, förstås. Det var så underligt att se på dem, dessa vidskepliga, troende stackare. En hel stor hjord. Små fattiga barn med slitna kläder, näringssorg i de veka dragen och så radbandet i ena handen och ljuset i den andra; båda händerna lika smutsiga. Och så gummor. Ack, gummor fans det så många! En och annan sjöng med sin svaga, brustna röst, sakta som en sårad fågel kan pipa, inte sång, bara det svaga lilla lätet, och det grep så underligt genom märg och ben, der det dränktes i den rena, starka koren af friska gossröster borta vid orgeln. Det var så rörande att se dessa skrynkliga, gamla ansigten och tänka på, hur de alla varit unga och burit denna franska glädtighet, som myser och glittrar och spritter rundt omkring en ute på gatorna i muntra ögon; och nu voro de så tama och stilla, så härjade och skrynklade af lif och sorg och allt, och somliga sågo så hjertefromma och färdiga ut, som om de intet hade qvar, annat än att sjunga sin messa och gå in till helgonens högtid med ljus i händerna. Der var så många vackra gummor, de flesta af arbetsklassen och med barnbarn med sig. Det fans så mycken kraft i somliga ansigten, lugn liksom utbrunnen kraft; det är ett folk som lefver, detta. De flesta hade väl varit med om belägringen och kommunardernas oväsen och alltsammans. Det kom en – ack, så fattig, att hungern liksom aftryckt sig i dragen, men hon var snygg och hade hvit mössa, och en gosse hade hon vid handen, en vacker pojke på en tolf år, som kunde vara hennes son eller dotterson; han såg så förståndig ut, som om lifvet klämt alla lekar ur honom redan. Det var ett så gripande vackert par. De behöfde visst offra till helgonet, de ensamma två. Och så kom det andra två, så helt olika. Det var bror och syster, lika hvarandra som bär, men han ett par år äldre. Han före och hon efter.
K.dr sk. r:st Band. halfsiden-, förtullas lika med väfnader af samma ämne. andra slag: ' • 5 ; • • 1 skålp. 24 Barometrar 1 stycke 2 Bastmattor 1 lisp. 6 _ Beck 1 lisp. 10 Beckolja 1 lisp. 5 Ben, arbetade: elfen1 skålp. 12 andra slag 1 skålp. 9 Bensvart, Benkol eller Bister 8 Bildthuggeriarbeten af träd och arkitektoniska arbeten 100 Rd. v. 15 __ Bleckslagarearbeten, ej specificerade: olackerade 1 skålp. 8 lackerade 1 skålp. 10 — Blommor: artificiella 1 skålp. 1 skålp. 10 delar af artificiella blommor 4 Bly: oarbetadt, i tackor eller rullar arbetadt, ej specificieradt: omåladt och olackeradt 1 skeppal 1 skålp. Benspån, hänföras under Spillning. Berherisrötter; se Varor, sorn ej hunna hänföras under någon af de i införselstarifen upptagna bestämmelser. Bernsten, arbetad; se Slöjdevaror, ej specif. Biscuit; se Porccllaine. Bister; se Bensvart. Blauholtz; se Färgträd. Blomster, torkade, hänföras Blonder; se Spetsar. under Apoteksvaror. 3 Qvantitet för tullberäkningen. Införselstull. Banko. Blyerts 1 lisp. K.dr sk. 20 r:st Blyertspennor: timmermansalla andra slag Blysocker 1 skalp. 1 skålp. 1 skålp. 4 24 1 6 Blår: hampoch lin1 skepp:d 2 24 Bokstaf sstämplar samt Boktryck eller Stilar . 1 skålp. 3 — Bokoch Kopparstickssvärta 1 skålp. 3 — Bomullsvadd 1 skålp. 6 — Borax 1 skålp. 2 — Borstar 1 skålp. 24 — Broderade arbeten: af guld eller silfver 1 lod. 16 — andra slag] draga tull lika med det tyg, hvarå broderiet är anbragt, med tillägg af 20 pro• cent.
IG) oell då någon erinran emot den föreslagna staten (se förutnämnde bilaga litt. icke hos Utskottet förekommit vidare än att, i afseende å den ifrågasatta förändrade klass-indelningen inom konstapefs-graden, Utskottet ansett, att, med bibehållande af nuvarande fördelning i Förste och Andre konstaplar, aflönin gen fiir de förre, 3 lill antalet, bör förhöjas lill 120 R:dr, hvarigenom den er forderliga tillökningen hlifver 1,525 R:dr 50 öre, hemställer Utskottet, att, med iakttagande häraf, Kongl. Majlis nådiga framställning må i öfrigt bifallas, dock under förbehåll alt den till underbefälet nu utgående natura-spanmå! skall upphöra, såsom för det öfriga Artilleriet. 24:o. Af skäl, sorn närmare utvecklas i Departements-ehefens betän kande sid. 23—25, har Kongl. Maj:t för Ingeniör-korp sen äskat dels följande nya löner: för 1 Kapiten af Usta klassen 3,000. » 1 Under-konduktör af 2:dfa klassen 450. tillhopa R:dr 11,450. dels i löne-tillökning åt nuvarande personal 19,974. dels i öfrigt nedannämnde anslags-belopp: 2 arfvoden åt lärare vid korpsen, å 720 R:dr .. 1,440. 2 d:o åt elever vid Mariebergs högre Artilleri-läroverk å 300 R:dr 600. till rese-understöd åt officerare . 3,000. » korpsens praktiska öfningar 5,000. eller tillsammans R:dr 41,464. Efter granskning af den föreslagna staten (bil. litt.
Man må ej säga, att syftet är att skaffa vinst åt dem, som speculerat på Discontpapperen, ty man har orätt: syftet är af allmän, vigt och angelägenhet, ja väsendtligare ali manga föreställa sig. Man skall snäre få erfara tiilstHndet i Vestra delarna af Riket och i flere, om ingen skyndsam reglering mellankommer’ Det är dervid icke allenast fråga om inactiviteten utaf det belopp af Rörelse-Capilalel, sorn genom Discont - papperen representerades, ehuru betydligt det också är; utan fastmera att, så länge ingen decision blifvit tagen, vållar osäkerheten en allmän stagnation ; och omloppet af det återstående activa Capiialet blir ännu trögare än förut. Minskad produetion i följd häraf, blott under några få månader, utgör en vida betydligare Nät ion al-förlust, än det biträde af Ranken, Disconternes reglering kan påfordra. Må vara, att jag ser mörkare än förhållandet i sjelfva verket är; jag underkastar mig detta fäll deras närmare kännedom , som från Provincerije tillstädes kommit; hvad mitt samvete emedlertid vitsordar är, att jag ser det icke som Innehafvare, hvarken af Discont-papper eller Canal-Actier. Innan jag återgår till det specieUa af ämnet, må mig än tillåtas nämna några ord i fråga om de uti Disconterne insatte allmänna medel. De äro af arne slag: Siats-medel och Allmänna Inrättningars Fonder. De förra äro in* Satte efter högbehörig auetorisation, för ändamål, sorn varit under serskildt öfvervägande, Stöts* och Banko-Utskottens Bettinkandcri. 1201 då besluteri derom blifvit Fattade. Grundlagen bestämmer, huruledes Vederbörandes åtgärder - i sådanfe fall i Sista rummet pröfVas, och derefter antingen gillas eller till ansvar bringas» All annan pröfning derom är öhehörig» Emedlertid är det ju tydligt, att den brist,' Soln efter delning proräta faller på desse Fonder, äfven ät en nåtional-fdrlust.
– Se där, – dina krafter stå knappast bi med det lif du för! Du tror kanske att jag inte vetat af att du varit sjuk. Jo, det vet jag godt. Du må inte tro att vi alldeles glömt dig där hemma. Den beställningen jag hade det nöjet att sända dig, härleder sig från en hel del damer och herrar i ett välgörenhetssällskap, hvilka ha för afsikt att exponera ditt arbete som vinst i ett välgörenhetslotteri. Du ser, att du inte är glömd, tillade jag varmt, ty jag kände mitt hjärta svälla öfver och mina ögon fuktas. Den unge konstnären kunde omöjligt hållas stilla på sin trassoffa. Han vred sig och våndades sakta, och jag fruktade han skulle få ett recidiv. – Du är sjuk, sade jag, – skall jag hämta läkare? Då såg han upp med en besynnerlig blick, hvars uttryck var mig mycket svårförklarligt. Den gömde likasom ett löje, men på samma gång en bottenlös sorg. Hans bleka drag voro i uppror, näsvingarna skälfde, och jag steg upp för att genast gå efter läkare. Han var som paralyserad och kunde icke säga mig ett ord till svar. När jag var i färd med att draga ytterrocken på mig, reste han sig ur soffan med samma besynnerliga min, stapplade fram till mig, och jag skulle just böja mitt öra ned mot hans läppar för att försöka fatta hvad han ville, då jag märkte att hans hand sträfvade bakom min rygg med att hjälpa ytterrocken på mig. Jag blef förvånad och kastade en undersökande blick på honom. Hans utseende var lika upprördt och blekt som nyss, endast glimten af löje hade försvunnit från hans ögonvrår. – Bor här någon läkare nära, frågade jag. – Nej, svarade han matt, men med tydlig röst, – jag behöfver ingen läkare. Jag lät armarna falla af häpnad och stod med paltån till hälften pådragen. Hvad ville han då? – Har du inga pengar, frågade jag finkänsligt. Han skakade på hufvudet. – Nå, var lugn, – jag skall nog betala läkaren för dig den här gången! Jag förde honom tillbaka till soffan, och för att lugna honom yttermera, började jag tala som en gammal vän, fast det egentligen var hans föräldrar jag fordom umgåtts med i Helsingfors sällskapslif.
Någon egentlig kostnadsbesparing genom en hufvudstations förläggande vid Jjadugårdslandsviken* lärer väl icke helier kunna påräknas, helst som den södra stambanan i alla fall skulle komma att genom tunnel framdragas till Jernvägen, hvarest äfven en hufvudstation skulle anläggas för att göra sammanbindningen öfverflödig. Enligt Friherre Ericsons förslag skulle hela sammanbindningskostnaden belöpa sig till 3.070,000 R:dr, deraf tunneln under södra bergen ensamt medtoge 960,000 R:dr. Skulle nu ett tillräckligt utrymme för en hufvudstation beredas i och omkring Jernvägen, om detta ens låter sig göra, och dertill läggcs den drygare expropriationskostnaden öfver den del af staden, hvarigenom norra banan skulle ledas till Ladugårdslandsviken samt stationsanläggningen derstädes, så torde föga återstå af hela kostnadssumman för en fullständig sammanbindning enligt den plan, som Friherre Ericson framlagt. På grund af nu anförda skäl, och då någon lämpligare punkt för en hufvudstation, gemensam för både södra och norra stambanorna, icke har kunnat uppgifvas, än den af Jern vägs-chefen föreslagna, vågar jag hemställa, det Rikets Ständer villo, med afslag å Utskottets förslag, bestämma trakten af Clara såsom rätta stället för en station, till hvilken norra stambanan bör framdragas.” 80 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. Ang ående sammanbindning eban an genom Stockholm: af Herr Friherre af Ugglas, G.: “Emot Utskottets hemställan, dels om norra stambanans neddragande till Saltsjön och anläggande af en hufvudstation vid Ladugårdslandsviken, dels om afslag å Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, rörande anvisande al anslag till anläggning af sammanbindning sbanan genom Stockholm, får jag afgifva min reservation.
Hvad åter angår frågan om anmärkta poster och proprie-balansers hänförande till statsregierings-fonden, så om äfven i allmänhet dessa statsverkets fordringar icke tillhöra ett löpande års uppbörds-medel, utan till större delen utgöi’a brister i redan till kassorna af föregående års uppbörder influtna medel och af sådan anledning vid ett flygtigare betraktande kunna anses tillhöra grundfonden; likväl och då genom dessas uppkomst förorsakas minskning i medel, om hvilka redan under föregående år mellan statsverket och Riksgäldskontoret blifvit liqvideradt, under antagande, att de skulle till riksstats-utgifternes bestridande fortfarande förblifva disponible, likasom dylika poster, der de för löpande år uppkomma, ovilkorligen minska riksstatens afkomst af uppbörden, hafva Rikets Ständer ansett, att, med bibehållande af det redan länge antagna sättet, öfver de nu ifrågavarande beloppen bör liqvideras mellan statsoch riksgäldsverken i sammanhang med restantiernc, från hvilka desamma skilja sig endast i det afseendet, att, då restantierna åstadkomma inflytande på nämnda liqvid, utan att hafva kunnat indrifvas, de anmärkta posterne och proprie-balanserne deremot, i det de först tillflutit men sedermera frångått kassorna, på enahanda sätt inverka, samt således samma orsak grundar både restantiernes och de ifrågavarande postcrnes inflytande på nämnda liqvid; och 0111 af sådan anledning delta inflytande än vidare bör fortfara, synes det uppenbart, att omförmälda belopp, såsom något, hvarpå statsregierings-fonden kan sägas ega samma anspråk, sorn på restantierna, i det den deraf möjligen kan förvänta en disponibel tillgång, äfven bör samma fond tillräknas, hvarförutan ett vigtigt skäl för antagande af ifrågavarande sätt för uppbördens och dess delars upptagande å stats-regleringens konto förefinnes deruti, att endast såmedelst grundfondens beräknande kan vinna den fasthet och, under vanliga förhållanden, den årliga likhet, sorn, enligt den af 1847 års revisorer meddelade tabell, är möjlig.
In nan jag yttrar mig , anhåller jag att Herr Grefven och Landt-Marskalken täcktes låta uppläsa det Protocolls-Utdrag , som ankommit från Högvördiga Preste-Ståndet, emedan det egentligen är till Preste-Ståndet, som Särskildta Utskottets jemknings-Betänkande är stäldt. I anledning häraf upplästes Präste-Ståndets Protocolls-Utdrag af den 10 dennes innehållande , att Präste-Ståndet funnit för godt, att, i det skick saken nu fått, i så måtto frånträda sitt den 22 nästlidne November i detta ämne vidtagne Beslut, att Ståndet iostämde i den af Ridderskapet och Adein yttrade mening, att Särskildta Utskottets den 2$ sistledne Augusti afgifne Betänkande borde intill nästa Riksdag blifva hvilande och det sä mycket mer, som det till flere delar stod i närmaste sammanhang med de grundlags-förändringar, hvilka ej förr än då kunde afgörasj hvarföre och i händelse Bor - Den ij. December. 63i gareoch Bonde-Stnnden skulle vidhålla deras mening, frågan, emot Presre-Ståndets tanka, i kraft af 75 § Riksdsgs-Ordningen , icke vid närvarande Riksmöte kunde till afgörande upptagas , och således någon votering deröfver nu icke eller äga rum. I följd hvaraf och med afslag af de uppgjorde voteringspropositionerne, Preste-Ståndet inbjudit de öfrige Med Stånden att med Preste-Ståndet derutinnan sig förena. Herr von Hartmansdorff': I den reserva tion, som nyligen blifvit uppläst, har jag sökt visa oiämplighsten och lagstridigheten af ett Förslag tili j-mkning i sakens nuvarande skick. Detta har äfven Högvördige Preste-Ståndet funnit, och dess upplästa Protocolls Utdrag lärer öfvertyga Ridderskapet och Adeln, att PresteStåndets mening varit sådan jag , i mitt yttrande, förmodat.