Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland vidtagna åtgärder för införande af skogsbesparing kan oek anföras det jemförelseförsök emellan fördelen af att begagna såg och yxa, som Länets Hushållnings-Sällskap innevarande år lät anställa vid täflingsplöjningen i närvaro af en talrik allmoge, inkommen till Staden i och för marknaden, och hvilket försök utföll till ögonskenlig fördel för sågen; deraf kan man dock icke hoppas att allmogen här på landet sa snart vid vedtillverkning skall komma att använda sågen, ty denna är betydligt dyrare och fordrar 2:ne man att handtera, hvarförutan gamla vanor icke lätteligen öfvergifvas innan nöden är för handen som ännu på länge icke torde blifva händelsen på Gottland. Vid den verkställda undersökningen af ekskogen år 1833, för dess hembjudande till inlösen åt hemmansegarne, befunnos inom Länet 258,096 stycken ekar att lösas mot en afgift af 18,963 R:dr 16 sk. Banko, hemmantalsafgiften oräknad. Sedermera till 1842 års slut har ekskogen inlösts å 2,500 hemmansdelar för 15,218 R:dr 1 sk. 2 r:st. Hemmansdelar å hvilka ännu icke inlösts 870. För den inlösta ekskogen hade till 1837 års slut erlagts 6,460 R:dr 12 sk. 11 r:st., och under de sistförflutna fem åren 8,757 R:dr 36 sk. 3 r:st. Att skogstillgången småningom minskas är ögonskenligt; orsakerne härtill äro, utom hvad redan omnämts, nemligen den tilltagande folkmängdens 13 större behof af bränsle och verkställda odlingar i skogarne, Allmogens behof af kontant i Skogstrakterna, Kalkbruken och Bränvins-brännerierne, samt i sin mån, det sig förökande behofvet af gärdsle för den alltjemnt tilltagande inhägnaden af utmarken, likasom i följd af hemmansklyfning och jordafsöndring af hvarje jordlotts enskildta område.
Skrifvelse, N:0 igo. 483 böra förändras till ”efter rigtiga värden och benämningar”, samt vid slutet af denna § tilläggas ett nytt moment, angående Schäferiegares och Ullproducenters berättigande att i de städer, dit grof ull får införas, utse ombud för sådant ändamål, som i nämnde § omförmäles; att 11 §;s sista moment funnits böra i så måtto förändras, att, när en omtvistad vara, som blifvit till förtullning i vederbörlig ordning angifven, befinues vara af till införsel förbuden art, det må bero af General-Tull-Styrelsen att bestämma, huruvida, till följd af 1 och 2 §§ uti Kongl. Maj:s Nådiga Förordning till förekommande af oloflig införsel eller utförsel af varor, den 22 December 1841, frågan skall öfverlemnas till domstols pröfning och afgörande, eller om godsegaren må, under vanlig controll, utur Riket åter utföra samma vara; att, på det äfven de rudimaterier, som i allmänhet kunna vara erforderliga till förfärdigande inom landet af de för näringarne nödiga redskap, machinerier och verktyg, måtte, utan alltför dryga afgifter, för tillverkaren vara tillgänglige, ett stadgande i sådan syftning ansetts böra inflyta i första momentet af 15 §:n, äfvensom ett tillägg i slutet af samma §, innefattande den föreskrift, att, i fråga om metaller till forarbetande i berörde ändamål, ansökningen skall delgifvas Bergs-Collegium, som eger att i gemensamt sammanträde med Commerce-Collegium fatta beslut; att den i 18 §:u medgifna drawback å Topp-, Candioch Kak-Socker blifvit förhöjd från 3 sk. 4 r;st till 4 sk. per skålpund, och å Carduseller karfvad Tobak m. m. från 3 sk. till 5 sk. per skålpund, samt den å hvit Bomullsväfnad af garn i finhet af N:o 32 eller deröfver, efter Engelsk beräkning, beviljad Bomullsväfnad i allmänhet af dylikt garn, och beräknad efter skålpund i stället för efter stycke till minst 50 alnars längd, äfvensom att samma §:s 2:dra mom. ansetts i så måtto böra förändras, att edgång icke ovillkorligen erfordras, utan i stället tillverkarens under edelig förpligtelse afgifna och med två vittnen bestvrkta försäkran, att varan är af Svensk tillverkning, m. m.; att det i 24 §;n gjorda undantag från tillgodonjutande af föring för Skeppare och Besättningar å fartyg, som anlända från Pomern endast med spanmål och ull,
De mångfaldiga fördelarne af, dels att i Fredrikshall vinna en ny afsättningsort för betydliga partier spanmål och landtmanna. produkter, som, efter hvad kändt är, Norige måste importera, och som nu för att hinna dit, måste gå ända ned till Götheborg, der omlastas och öfver Nordsjön föras till Norrska kusten, dels att våra behof af fiskvaror m. m. från Norige kunde gå samma väg, äro allt för ögonskenliga, för att behöfva framhållas. För att kunna fortgå på den bana, vi redan beträdt att exportera spanmål, måste vi söka att åt denna skrymmande och tunga vara bereda den genaste och derjemte billigaste väg till konsumtionsorten, och ur sådan synpunkt torde knappt en bättre väg kunna upsökas, än den ifrågav:de. Jag vågar hysa den förmodan, att då R. St:r sisth Riksdag beviljade 244,000 rdr för en förbindelse dels landdels sjövägen emellan Jemtland och Norrska kusten, den nu ifrågav:de, såsom ojemförligt vigtigare och omedelbart gagnande större delen af landet, skall vinna R. Stms godkännande. Hvad som likväl nu torde emot saken anföras, är Statens redan för andra ändamål i anspråk tagna tillgångar. Under medgifvande häraf, är det en pligt, då företaget torde böra erkännas vara af den vigt, att vidare upskof ej kan ifrågakomma, inskränka anspråken på Statens bidrag till det minsta möjliga. Enl. af Chefen för Vestra Vägoch VattenbyggnadsDistriktet, Majoren D. W. Liljehööks upgjorda kostnadsförslag, godkända af Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader, som i dess till innev:de Riksdag afgifna generalförslag uptagit och tillstyrkt ifrågav:de arbete, är kostnaden för kommunikationsleden på Svenska sidan beräknad att upgå till 805,578 rdr bko, eller 1,208,367 rdr rmt.
Plena sagt* att vi icke böre låta hänföra ossaf vördnadenför det gamla. Anmärkningens rigtighet kan icke bestridas; men lika sannt är, att vi icke heller böra låta hänföra oss af lusten för det nya. Jag tilltor mig icke, att kunna försvaga ett enda af de skäl, som blifvit anförde emot skrän, men som jag tror att ingen sak bör ses ensidigt, har jag anfört de skäl jag vet, som kuns na tala för dem, icke i annan afsigt, än att leda till nogare begrundande af saken, innan man öfver den stadgar sitt beslut. Och detta är onekeligen angeläget, då det icke kan nekas, hvad i ett nyligen utkommet arbete säges: J,denna näringsfrihet, en gång medgifven, skall antingen uppdrifva de Svenska handtverkerierna till en förut okänd höjd, och öppna en mängd flitiga händer tillfälle, att på ett hederligt och lönande sätt bereda sin bergning, eller också, i och med tusende agtningsvärde medborgares ruin, förorsaka näringarnes totala fotfall; men hvilkendera följden det fattade beilutet kommer att hafva, torde icke så lätt på förhand kunna afgöras. Hett af Uhr, Carl David: Då Herr Grefve De la Gardie, i egenskap
Direktion, med stöd af 152 § i Banko-Reglementet, vid tre särskildta tillfällen under den tid, hvarför nu redovisas, assignerat på Bankens Reserv-fond till sammanräknadt belopp af 560,000 R:dr, hvilka dock sedermera blifvit af Låne-Kontoret till Reservfonden återbetalda. Vid de öfriga Diskont-Verken har under ifrågavarande tid någon assignering å Reserv-fonden af ofvan uppgifna anledning ej ifrågakommit. §56. Jnnehiiining & Till fullgörande af föreskriften i 153 § 2 mom. i Banko-ReAiimänna hi-gleuieutet, enligt hvilken det åligger Fullmäktige att under hvart, kont fondm. ^era £ret ^861, 1862 och 1863 af Allmänna Diskont-fonden vid 55 Diskont-Verket i Stockholm samt Låne-Kontoren i Götheborg och Malmö innehålla 200,000 R:dr, hafva Fullmäktige förordnat, att berörde innehållning skall för innevarande år verkställas i förhållande till de andelar af fonden, som dessa Diskont-Verk, jemlikt 1 mom. i åberopade §, böra innehafva, eller sålunda att Banko-Diskont-Verket i Stockholm skall inbetala. R:mt 125,000: — Låne-Kontoret i Götheborg „ 50,000: — d:o i Malmö „ 25,000: — S:gr R:mt 200,000: - Häraf äro till och med den 14 nästlidne September till Banken levererade: från Banko-Diskont-Verket Runt 75,000: — „ Låne-Kontoret i Götheborg „ 30,000: — „ d:o i Malmö „ 12,000: - eller tillsammans R:mt 117,000: — hvilka medel blifvit på Bankens Reserv-fond insatta. § 57.
rum för tillfället ej fanns att erhålla å hotellet, hyrde hon i stället ett sådant i ett hus vid Kocksgatan. SLUTBETRAKTELSER. Flera frågor framställa sig för den, som uppmärksamt fästat sina tankar vid denna hemska händelse. När skedde mordet? Det upptäcktes på morgonen till onsdagen den 29 September, omkring kl. ½10. Man vet ej hvad som tilldragit sig i Dahlbergs bostad efter kl. ½10 aftonen förut. Man vet ej bestämdt om porten till hennes trappuppgång varit stängd under någon tid af natten. Måhända någon kunnat senare på morgenen i tysthet smyga sin väg ur huset? Mordet kunde således lika gerna ha skett tidigt på onsdags morgon som sent på tisdags qväll, såsom hitinttlls blifvit antaget. Har mördaren varit inne i Dahlbergs bostad med hennes vetskap och vilja innan mordet skedde? Det har antydts, att Dahlberg lagt sig att sofva i närvaro af sin lefvande mördare. Grillfängerier Förord. De här följande kåserierna äro såsom man torde ana af titeln icke menade att vara fullt korrekta framställningar äller på djupare undersökning och kritik grundade omdömen. De äro pratmakerier för stunden ungefär som Sigurds och Jörgens i deras respektive tidningar äller mina egna den tiden jag skref under märket Hans Sax. Hvad jag åsyftar med dem är att skaffa mig själf inkomst, sysselsättning och utflöde för infall samt om möjligt att roa och intressera allmänheten. Kunna de ibland gifva någon värdefullare valuta än den af kåserier för ögonblicket, är äfven det mig kärt, men de göra a priori icke så långt gående anspråk. Finner detta häfte en efterfrågan, som manar till fortsättning, skall jag kanske låta det efterföljas af flera — möjligen i den utsträckning, att företaget kommer att något så när likna en tidskrift, ehuru en alldeles oregelbundet och utan prenumeration utkommande. Gustaf Fröding. Heidenstam. Till utseendet har Heidenstam mera af gam än af örn. Han har icke örnens fasta hals och hans kroknäsighet har icke den absoluta djärfhet, som utmärker örnen. Detta är ett af de första karaktärsmärken en fysiognomist kan iakttaga i hans utseende.
Var det under om samma män, som till sitt inre i så mycket liknade halfvuxne pojkar, utan vidare satt tro till denna vidunderliga historia? Nu stodo de der förkrossade framför Vesterlandets hjertlöst gapskrattande realism. En sammansvärjning, en underjordisk gång som i sagorna, en inbrottsstöld och ett mord – detta allt för en låda apoteksflaskor! Tyst, blek, hopsjunken, nästan slö stirrade Emin på Blumenbachs piller och droger. Hade han under de sista dagarne åldrats så att han förefallit som en äldre bror till den forne, ungdomlige Emin, såg han nu ut som denne Emins brutne gamle far. Ali jemrade högt. Scheik Ibrahim gaf skrinet en spark så att det rullade om och glasskärfvorna stänkte högt upp. Derefter började han skymfa och anklaga. Hans dröm om en bild af jord skulle de icke ha skrattat åt. Nu hade Alláh visat, att han icke utkorat någon af dem till sitt redskap. Deras vänner skulle förakta och förbanna dem och paschan skulle häkta dem. – Du, Ibrahim och du, Ali, – stammade Emin efter en lång stunds tystnad. – Trettiofem tusen kurusch ha vi dock redan insamlat. Inte sant? Ni skola genast hemta dem i mitt hus och gå till paschan med dem. Kanske nöjer han sig med dem. Då scheik Ibrahim och Ali efter bortåt två timmar återvände, funno de Emin och Liljornas Väktare uppe i stallet, sittande på golfvet och rökande cigarett. – Paschan tog pengarne! – jublade Ali. – Han tog dem, – brummade scheik Ibrahim, – men jag känner dessa skälmar och guldätare från Stambul. Ali såg förvånad på scheiken. Emin svarade intet. Efter en stund sutto alla fyra tysta och rökande, liksom om de väntat att ett öfverjordiskt väsen under tiden ordnade deras angelägenheter. Emin var för tillintetgjord att längre hålla handlingens trådar i sin hand. Den grymma missräkningen hade i ett enda slag kastat honom ned i jemnbredd med de andra eller ännu lägre. Han var ej längre deras ledare, utan de ledde honom. Han insöp ej längre sin races stora egenskaper utan sina anhängares svaghet och fatalism.
Jag vill blott tillsätta: så vida Jury kommer att bibehållas. Om detta kunde sammanjemkas tror jag att vi kunde få slut på diskussionen; annars ser jag ej huru Ridderskapet och Adeln skall bibehålla sin rätt att besluta. Således anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken ville säga Ståndet, huruvida han anser denna proposition af den beskaffenhet, att den kan för Ståndet framställas. Då vore det en god utväg att komma till slut. Grefve Frölich: Jag anhåller om tillgift att jag åtrar hvad jag förut påyrkat, men, efter de upplysningar jag vunnit, har jag nödvändigt kommit till en annan öfvertygelse. Nu finner jag detta vara tvenne partiella förslag, och efter min tanke kan det ena bifallas och det andra afslås, äfven i den händelse att Juryn bibehålies. Hvardera saken kan afgöras för sig. Då detta är fallet, instämmer jag i den framställning Grefve af Wetterstedt gjort. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att Ridderskapet Den 27 Januari i e. m. 133 och Adeln torde tillåta, det frågan om inhemtande af TryckfrihetsComite^ns Utlåtande i Tryckfrihetsmål nu finge till afgörande företagas. Friherre Cederström hade, i afseende derå, yrkat, att utur TryckfrihetsFörordningen borde utgå Constitutions-Utskottets förslag, att så snart Tryckfrihetsmål uti HofRätt är till afgörande beredt, HofRälten skulle åläggas att inhemta TryckfrihetsComiteens Utlåtande, huruvida Commiteen ansåg den åtalade skriften efter Tryckfrihetslagen brottslig. Herr Hjerta hade äfven instämt uti Friherre Cederströms mening, likväl med tillägg af uttrycket: så vida Juryn kommer att oförändrad bibehållas. Herr Cederschjöld: Det synes mig vara öfverflödigt, och jag vet ej huru jagskall benämna det, att besluta, att i händelse Juryn bibehålles, dessa §§ skola utgå. Det vore en omöjlighet att kunna behålla dem. Det är icke allenast dessa, utan flere §§, som måste dela samma öde. Jag vet ej om något särskilt beslut derom bör fattas. Herr von Hartmansdorff:
Derom gäller detsamma, som jag nyss anfört, röraude Diplomatiska förklaringar, vare sig af fred eller krig. I alla fall kan man ej visa; alt Riksens Ständer, efter berörde fred, bofvat ■ någon betalning för sistnämnde uppbringningar. Vid 1815 års Riksdag yttrade Standerne, enär målet befanns i samina skick, sorn föiut, att'de icke kunde upptaga det lill pröfning, och 181S förklarade de sig så mycket mindre böra vidtaga någon åtgärd till utredande.af enskilde personers blott i allmänhet uppgifna ersättnings anspråk, som etL sådant steg skulle liksom innefatta ett erkännande att förluslerne, till större eller mindre del, borde af Slaten godtgöras. Äft ven nu lärer Ridderskapet och Adeln finna , huru litet det är möjligt att uti RiksSlånden genomgå eller pröfva hvårs och ens fordrings anspråk. Vi kunna, enligt sakens natur, icke göra det; och sådant synes mig af sig sjelft bevisa, att om någon tror sig hafva alt fordra, bör bau göra sina anspråk gällande inför Rätta. Man har såsom skäl för betalningen yttrat att vår Stat vore så fattig, att vi ej kunna försvara våra Handlande utan genom represalier. Enahanda är förhållandet annorstädes, ty Represalier och Krig äro detsamma, eller det sista skyddsmedel , sorn kan tillgripas. Men helldre än alt förklara, eller genom våldsamma åtgär - Den 35 November f m. 487 der föranleda krig, synes en fattig Stat Lora fordra , att den enskidé betalade något mera till Assuradeurerne. Staten förhåller sig redan på detta sätt mot Barbareskerne ; till hvilka hon å bestämde lider er - lägger e.n tribut eller assurance-prcomie, emedan det kostar mindre, än att med dem föra krig. Man har sagt att vi borde betala förevarande ersättningar, så framt vx ville räkna på, att hafva någon sjÖniagt. Jag deremot är öfvertygad, att antingen vi betala dem eller ej, kan Nordiska kalfön så länge den såsom Stat består, icke upphöra alt ega en sjömagt, emedan vi först genom fartyg skola mota, eller anfalla fienden.
Innefattande Utlåtande öfver de hos Hedervärda BondeStåndet gjorde Anmärkningar vid Utskottets den 17 sistledne April afgifne Betänkande, i anledning af väckte Motioner om ändringar eller förbättringar uti Skjutsväsendet, samt de derom nu gällande Författningar; anmälande Utskotte', att dess första Betänkande redan blifvit af de öfrige frenne Respective RiksStånden bifallit. Föredrogs å nyo Lagötskottets, så väl den 27 sistlidne Februarii afgifne Betänkande , angående väckt fråga om skärpande af det nu för tjufnader stadgade straff m. m. som ock d* 25 sistlidne April meddelte, samt den 16 dennes på bordet lagde Utlåtande, i anledning af de hos Ridderskapet och Adeln vid Uti skottets förra Betänkande gjorde Anmärk-; uingar. Herr af Malmborg, Abraham, uppläste följande: Eå jag visserligen icke är nog förmäten att Den 2 1 Maji. 19 föreställa mig, det jag med mina Anmärkningar skulle kunna föra någon ifrån en fattad öfvertygelse, borde jag kanske förblifva vid den tystnad jag föresätt mig här under detta Riks-i inöte iagttaga j men jag har lått anledning tro , det man skulle anse denna tystnad visat en tadelvärd bekymmerlöshet uti förevarande vigtiga ämne, der fråga är, att genom straffets skärpande för tjufvar befordra allmänna säkerheten , som alltid bör ligga Domaren ömt om hjertat. Jag bör derföre till min egen tillfredsställelse reservationsvis uppgifva hvad jag tyckt mig finna kunna verka till vinnande af detta stora och nyttiga ändamål , somt jag hört många tro motverkas af stränga och allvarsamt verkställda Strafflagar.
JernvägsKomitéen har i sitt Betänk, pag. 13, 14 och 15 anfört så förträffliga skäl för denna bana, hvilka skäl hafva vunnit ytterligare stöd genom Gr. af Ugglas’ anförande i ämnet, att denna åsigt borde vinna ett betydande medhåll, som torde hända det må blifva en kommande Riksdag förbehållet att deråt egna. Hvad Orsundsbro-Upsala banan beträffar, kunde man möjligen anförtro dess utförande åt ett enskildt bolag; ty troligen skulle den snabba förbindelsen mellan universitets staden och hufvudstaden jemte mellanliggande trakter medföra mycken nytta för trafiken, blifva mycket anlitad och göra banan lönande. Men om företagets understödjande i sådan form är icke nu fråga. Jag anser skälen emot sträckningen öster om Sigtunafjärden vara af reservanterna så klart ådagalagda, att en så beskaffad bana ingalunda må för allmänna medel byggas, och finner mig således förhindrad att instämma i Frih. von Kraemers förslag, att åt K. M. måtte öfverlemnas bestämmandet af banans dragning öster eller vester om Sigtunafjärden; ty, oaktadt jag för min del anser skälen på ett alldeles öfvervägande sätt tala för en bana vester om nämnde fjärd, hafva vi dock sett Regeringen vid dess första pröfning af ärendet 128 Den 10 Juni f. m. betrakta saken annorlunda, och jag ser icke, att R. St:r, med den nnv:de Rådgifvarepersonalen, skola kunna antaga, att denna åsigt varder frånträdd. Tvärtom tyckes det som Regeringen, så snart R. St:r icke bestämdt uttrycka sin åsigt, har största anledn. att vidblifva sin redan uttalade. Icke lärer det heller vara värdt, att för ifrågav:de förhållandens närmare pröfning å ena och andra sidan, förvänta eller önska sig en ombytt Rådgifvarepersonal.
Det tror jag icke. Vidare tror jag icke, att de göromål, som tillkomma Aktuarien är af någon så synnerlig vigtig beskaffenhet, att de icke ganska väl kunna anförtros åt ett biträde, och om äfven denne Kanslist derigenom skulle få något ökadt arbete i förhållande till de öfriga, så får han också ett ökadt arfvode derför. Jag tror således, att förslaget är både praktiskt och till principen riktigt, hvarföre jag under sådana förhållanden, hvarken nu eller då ärendet förevar hos Regeringen, kunnat finna annat än att ifrågav:de embetsverk bör vara organiseradt på samma sätt som KammarColl. Jag anser således, att man i detta afs:de gör rättast att bifalla förslaget, "helst en återremiss, på sätt Hr Liljehöök nämnt, otvifvelaktigt kommer att blifva utan påföljd. Hr Printzensköld: Jag hoppas, att Hr Gripenstedt benä get ursäktar min erinran hurusom blott för en liten stund sedan; då frågan om KammarColl förevar, och då jag gjorde anmnrkn. emot det oriktiga i sammanslagningen der, Hr Gripenstedt jemte en annan ledamot anförde såsom stöd för åtgärden, att Coll. hade tillstyrkt densamma. Nu har KammarRm tillstyrkt motsatsen, och så vida premiss och konklusion skola stå tillsammans, måste väl samina skäl, som vid förra tillfället var gällande, äfven gälla här. Det är möjligt att jag misstager mig i min logik, men jag hade för min del trott, att KammarRms officiella skrifvelse skulle i detta fall få gälla lika mycket som i de flere andra af mig klandrade regleringsfrågor, der den till försvar emot detta klander blifvit åberopad. Måhända likväl att någon för mig okänd auktoritet verkat på Hr Gripenstedts öfvertygelse, ty icke kan det vara KammarRm, emedan dess åsigt står i strid med hvad StatsRådet föreslagit.
Enligt densamma skulle Utskottet, utan att ingå i strid med sina principaler om en, på olika tolkning af Grundlagen beroende princip-fråga, kunnat och bort vid detta tillfälle följa enahanda åsigt, som vid åtskilliga andra återrremisser af Utskottets förslag, t. ex. det om Stals-Rådels organisation, förut gjort sig gällande, nemligen att icke allt för strängt nagelfara i urskiljande och afvisande af de, i Ståndens gemensamma meningar innefattade, nya frågor, hvilka, enligt den strängare åsigten, endast bort inom Utskottet väckas, — så framt de legat inom det framställda vidsträcktare total-förslaget, eller deraf allenast utgjort någon del. Till följd af denna antagna grundsats hade de resp. RiksStåndens nu ifrågavarande anmärkningar, hvilka alla åsyfta endast en partiel ändring af Utskottets förslag eller borttagande af det för Indragnings-magtens afskaffande föreslagne vilkor j kunnat blifva föremål för en sådan jemkning, hvilken, utan att rubba förslagets hufvudgrunder, åtminstone försökt förmedla de stridiga opinionerne. En sådan Cons tit utionsUtskottets Memorial N:o j'8. 5 förmedling skulle, enligt min tanka, hafva innefattat den förklaring, att Utskottets förslag väl måste i det afseeudet behandlas såsom ett sammanhängande heltj att frågan om ovilkorligt antagande eller förkastande af hvardera delen för sig vore ett helt annat förslag, än det, som Utskottet framlagt, men att likväl, sedan alla Riks-Stånden ogillat den delen deraf, som innefattade vilkoret för Utskottets tillstyrkande i afseende på 8:de Mom. i 4;de §.
Hedervärda Bonde-Ståndet har bifallit nämnde Betänkande, hvaremot detsamma blifvit af de öfriga Riks-Stånden ålerremilteradt, på grund af anmärkningar, framstälde, hos Höglollige Ridderskapet och Adelil, af Herr Friherre Cederström, Anders, Herr Palmcrantz, J. M., och Herr Ribbing; inom Högvördiga Preste-Ståndet, af Herr Contracts-Pi osten Sandberg, samt i Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Christierson, Herr Gråå, Herr /Vestlinger och Herr Lewin, hvilka alla, med undantag af Herr Ribbing, hvars anförande här nedan omförmäles, instämt uti Herr Lagergrens vid Betänkandet Fogade reservation, samt alltså, uppå der anförda skäl, yrkat, att Utskottets förslag till förändrad lydelse af 2 §. i 4i Cap. MissgerningsBalken måtte omarbetas till likhet med den af Juslitiaä-Ombudsmannen. gjorda hemställan, från hvilken detsamma i två omständigheter sig skiljer. Den ena af dem är, att, då Justitige-Oinbudsmannen ansett ordalydelsen i §:ns början böra blifva: ”Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla med sig, ehvad det är mycket eller litet’', så innehåller Utskottets förslag: 4’Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla eller snatta med sig".