Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har suttit och sett på det skrifna, och jag har betänkt mig, länge, länge. Jag både vill afsända brefvet och jag vill icke. Det är så omedelbart. Det är så omedelbart, att det ryker om det som af nyslagtadt kött. Och jag är girig. Det fins saker i det, som för en psykologisk författare äro af stort värde, och som aldrig skulle ha kommit fram, om jag inte tänkt mig, att det var till dig, jag skref. Och att skrifva detta till dig, det är sådant slöseri med stoff. I mitt konstnärsförstånd svider det vid tanken på ett sådant lättsinne. Men jag är icke endast konstnär och girigbuk, jag är också menniska och jag känner behof af att tala till en menniska. Om man inte näns låta luft strömma ut och in i lungorna, eller hjertat fyllas och tömmas af sin röda flod, kan man då säga, att man lefver? Om man bara af fruktan att bli beledd eller synas för uppriktig eller att ge mer än man får, krymper ihop till en mumie, kan man då säga, att man lefver! Och om man icke lefver, kan man då skapa diktverk af kött och blod? Det är genom att småaktigt skrufva ned hvarje känslostämning, som man kommer sin produktivitet att sina ut. »Hjærtet arbejder ikke», men om det icke slår, så blir handen maktlös, vore den i sig sjelf än så duktig. Nej, lefve friheten! att få vara sig sjelf. — Det var bara ett infall af mig att jag skref i går. Ibland käns det så magert och blodlöst att endast skrifva i boken, och det faller af sig sjelf, att jag i andra bref icke talar om mig såhär. Hörby d. 1 Nov. 86. Jag sitter ensam i mitt eget lilla bo, på min egen stol, vid mitt eget bord, som jag betalt med mitt eget arbete, och det käns så öfverdådigt härligt. Det har jag dock haft den äran att säga dig i ett föregående bref. Det är något annat jag vill tjuta om. Jag har hjertklappning, men jag vill försöka vara lugn och berätta.
Många år senare sade Napoleon III, hvilken vid denna tid som en okänd ung man passerade London, att intet hade gjort ett så starkt intryck på honom som den unga flickan på tronen framsägande sitt tal med en mjuk silfverklar röst, så enkelt och dock så majestätiskt. Lord Melbourne, som var » Prime Minister » var den, hvilken det ålåg att initiera den unga drottningen i alla hennes plikter och åligganden som regent, och han gjorde detta med utmärkt takt och skicklighet under de fyra år han stod i spetsen för styrelsen. Den 28 juni året efter tronbestigningen, ägde kröningen rum med stor ståt och högtidlighet i Westminster Abbey. Drottningen tog Buckingham-palatset i London till sitt vinterresidens och Windsor Castle för sommaren. Hon var ständigt åtföljd af sin mor, för hvilken hon ägde en varm dotterlig hängifvenhet. Hennes dag i Windsor tillbragtes på följande sätt: hon steg upp kl. 8, intog sin frukost i sina rum, tog därefter emot sina ministrar och tillbragte hela förmiddagen med regeringsärenden, läsande alla handlingar sam förelades henne och i minsta detalj sättande sig in i dessas innehåll. Den sista timmen tillbragte hon med lord Melbourne. Efter lunchen red hon ut med nämnde lord på den ena sidan och sin stallmästare på den andra; vid hemkomsten sysselsatte hon sig med musik, sång och ritning — hvilka konster hon idkade med mycken talang — tills middagen, som hon intog kl. 8 med sin mor och hofpersonalen. Af den första hofbalen i Buckinghampalatset ger m:e Charles Greville en beskrifning i sina memoarer, där hon bl. a. säger: » Drottningens sätt och hållning äro fullkomliga; blandningen af naivitet och godhet med en ädel värdighet är högst anmärkningsvärd och dessa egenskaper göra henne afhållen och beundrad af alla. Med all sin älskvärdhet är hon dock alltid drottning, men den mest intagande liksom den mest glada, vänliga och oaffekterade drottning i världen. » Den unge prins, som blifvit utsedd till hennes gemål, var hennes kusin på mödernet, prins Albert af Saxen-Coburg-Cotha. Han var ett par månader yngre än prinsessan, men en yngling af högsinnad karaktär och ovanligt framstående egenskaper.
Man skulle tro, då ett anslag är bestämdt för vården om fångar och ingen vidare inskränkning deruti gjord, men Const.- Utsk. icke destomindre framstår och säger att under ordet värd icke förstås fånges förseende med husrum, att detta Utsk. åtminstone gjort sig mödan alt framställa något skäl för en sådan sats; men — det lärer vara omöjligheten, som förhindrar något sådant och äfven jag, som är i öfrigt af motsatt åsigt till Const.Utsk. måste erkänna mig finna den så axioraaliskt klar och obestridlig att det just af den anledningen är omöjligt att vidlyftigt orda om densamma. Konungens Regering kunde så mycket mindre misstänka att afsigten med anslagets beviljande icke skulle varit att fylla alla behof, som för fångvården voro oundgängliga, som under den långa lid, som sedan 1828 egt rum, sådant oafbrutet blifvit iakttaget, utan att under tiden någon anmärkn. dereremot framställts hvarken af R. St:s Const.Utsk. eller deras Revisorer. Jag behöfver blott nämna, all det anslag af 20,000 r:dr, för utvidgning af Norrköpings straff-fängelse, som af Konungen beviljades under tiden mellan sisla och näst föregående riksdag, vid der påföljande granskning utaf R. St:s Const.Ulsk., hvilket Utsk. jag icke hört sägas hafva gjort sig skyldig till någon klandervärd partiskhet för Konungens rådgifvare under den tid, som tillhörde detsammas granskning, likväl icke gjorde anmärkn. vid berörde i Norrköping verkställda byggnad, hvilken visserligen var ganska nyttig och nödig, men dock icke till den ytterliga grad oungänglig, som inredandet af Warbergs Fästningsverk. Om Konungens rådgifvare icke hade insett aldeles tydligt och klart, att fångvårds-anslaget var användbart för ett ändamål, som det ifrågavarande, så är det mig alldeles oförklarligt hvarföre de icke skulle hafva framställt propos. derom till R. St. Det lärer vara en hvar bekant att
CompagniHingstars remontering 1,416: 45- — A72: 24. — Stockholms Stads Undervisningsverk 962. Cpmmitén till öfverseende af Rikets Undervisningsverk ... Dana-arf till fond för en Skola i Wahlö Församling 2,000. SlottsPredikanten Luthman i Landskrona 100. —■ —- Resten af EntreprenadeSumman för nya Posthusbyggnaden 15,555: 26. 8. Indelnings-ersättningar 4,855: — 2. Arfvodén och rustnings-afgifter i Jönköpings Län 269: 42.10. 448: 3o. 4. Transportkostnad för StatsVerkets Koppar och Jern 2,687: 2 3. 6. Kostnader vid reglering af Riksgränsen emellan Sverige och Ryssland 1,068: 26. 7. — —. Öfver-rotering för år 1829 5,552: 24.— Ersättning till Kneckterotarne i Westmanland för anslagen men bristande TiondeSpanmål 529: 24. — /i83o års StatsRevision — 2,654. — —- Mynta reoch Garmakare-lön för Koppar m. m 6,124: 4- 8. Summa 46,461: 12.10. 18,154: 7.— Härvid hafva Revisorerne anmärkt: l:o Att de för Carlbergs hemmans-onera utbetalde 5: 7. 6. böra af KrigsAcademiens anslag godtgöras. 2:o
Brännerierna medförde et mera jämnt och stadgadt Spannemalswarde och en säker afsättning och man lärer icke kunna neka at det warit bland orsakerna lil Jordbi nkets npkomst i senare tider. Allt hwad der. före tyckes böra önskas , är misibruketS affkaffande, och detta är hwad Hemliga Uiskottct 1 desi Betänkande äsyfcar. Huruwida detta föremal upfylleö, är en anna» sräga. Såsom Ledamot i Hemliga Utskottet har jag wäl önskat en större inskränkning bade i Panne.-rymd och BrännlngS-tid. Jag har befarat, at er allt för stort tunnctal skulle kunna pa det föreflagna sättet af. werkas, häldst om de af Bergs - Rådet I^irberx päfunna förbättringar i BränwinS - redskapen komma t allmänt bruk; och en sadan afwerkning h§r jag i synnerhet trott afwentyrlig i narwarande stund, da öf« werwigt i Handeln för wärk kara Fädernesland mera än någonsin ar angelägen. Likwäl bör jag erkänna, ar jag blifwjc mött af inkast, dem jag har swart at we, derlägga. Bonde Stander har i synnerhet yrkat, ar en för liten Pannerymd blott skulle leda lil fruktlöst förspillande af Spannemal, och at Hemmans-ägare i Dr s-7-—-, allmänhet mera twingas til ex mättelig. aswerkning genom deras inskrä kia Spamiemals förråd ä» genom någor annat mevel, sann at mistbruk således woie minore at befara I brisi pa tilräckeliga stora Pannor, skulle de hindras at omvända den sämre elier sa kallade slö. säd n, och flera Ocker, som nu tilmer' ka Bränvin af Hasta, skulle nödgas, för at ej umbära denna wara, kilgripa bättre Sädesslag, som af dem icke äges, men mäste köpaS.
Län har, ester hwad bekant ar, wid Uc tima Riksdagen blifwit inställkt, innan det samma ännu hunnit att vvpnas; Och genom hwilken förändrade anstalt Patriotiska Loren för sa stor del deraf, som med vfwannömnde fran Kongl. SiatsContoiret aftemnade Summa icke kunde infrias, kommit att ikläda fig egenskap af Ni.s^aids - Con* koirekS enstllde gäld. 'Widare hafwa Riksens Högloft. Stander witz Urtima Riksdagen behagat pa Riksgälds-Csmoirek anordna utbetalning af följande förskott, nemligen: ns Till Hamnstananinss-kostnadm samt lugnets äkerställande i Hufwudstaden Rrdr 7TL 454: »4, rr. 2:0 Till Riksdags-kostnaden 152,202: — 3:0 Till Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsens emottaoan-e samt menblering af Dess Ruin pa Kongl. Slottet 33-3zZ: 16. Tillsammans R:dr 885/767: zs, n. Denna Summa af 885,76? R:dr 32 blef inom kort tid härefter requirerad och uttagen. Genom de sedermera tid efter annan fran K nol. Stats-Coi kostet gjorde Utbetalningar har Co.> kostet likwäl återfart 5^8,445 R:dr ry tz. z rtst.; Sä att Contoirets återstående fordran uppå desse Förskott * * »,r. -96 Den z Julik. utgjorde den zi nästledne Mars 327,322 R:dk iz fi. 8 rist. Banco.
Riddarhus-Ordningen, som fastställes af Konungen samt Ridderskapet och Adeln gemensamt, bestämmer huru Ridderskapet och Adeln må sammanträda, för att om sina gemensamma angelägenheter besluta. § 38. Alla ifrån icke må återtaga förr, än Riksdagen hans förhållande pröfvat och gillat. Emedlertid bibehållen. § 39. Vill Konungen Sina Riken vistas,1 utan föres Riksstyrelsen under Konungens frånvaro, i Hans namn, af den till thronföljden närmast berättigade Prins, om han uppnått den ålder, som i 41 § sägs. Han styre såsom Regent med all Konungslig makt och myndighet, enligt denna Regeringsform; dock må Han ej Adeligt stånd och värdighet förläna, eller lill Greflig! och Friherrlig! stånd upphöja, eller Riddarevärdighet utdela; äfvensom alla lediga förtroendesysslor endast tillsvidare kunna förvaltas af dem, som Regenten dertill förordnar. Finnes ej till thronföljden berättigad Prins, eller har den dertill närmast berättigade ej uppnått den i 41 § för myndighet stadgade ålder, eller är Han af sjukdom eller af vistande utom Sverige och Norrige hindrad att Riksstyrelsen öfvertaga, före Stats-Rädet styrelsen med samma makt sorn Regent. Huru förhållas skall, derest Konungen längre lid än tolf månader ur Riket blifver, derom varder i 91 § stadgadt. § 40. Blifver Konungen — • vårdar, förhålles med Riksstyrelsen såsom i föregående § bestämmes. § 41. Konung vare myndig vid fyllda Aderton år. Lag samma vare för den till thronföljden närmast berättigade Prins. Dör Konung, innan Tbronföljaren denna ålder uppnått, föres styrelsen af Stats-Rädet, enligt 39 §, i Konungens namn, intill dess Riksdagen sammankommer, och den Förmyndare-Styrelse, Riksdagen förordnar, Regeringen tillträdt; ställande sig Stals-Rådel denna Regeringsform till ovilkorlig efterlefnad. Expedit/'oi/s-Cll.ihottets Förslag till underd. Skulle den Siats-Rådet Regeringen mpd den makt, 39 § stadgar, intill dess Riksdagen hinner sammankomma och eli njtt Konungahus utkora, samt den valde Konungen Regeringen tilli rädt.
Men när jag verkligen fick en position, blef min omsorg att bevara densamma till min egen fägnad onekligen större än min lust att använda den för ädlare syften. Och följden häraf var den, att hela min »personlighetsinsats» var lika ogjord ännu, som när jag fordom sökte öfvertyga Tore Gam om förträffligheten af den metod, som är gemensam för den svenska försiktighetens koryféer. Besynnerligt! Det hade naturligtvis under årens lopp icke kunnat undgå mig, att en position är något som man först då kan äfventyra, när man icke äger någon, och jag hade, om ock en smula ironiskt, mången gång tackat himmelen, som hindrade mig att förstöra mina möjligheter att nå densamma, innan jag ännu smakat sötman af att ens äga den. Jag hade äfven länge sedan kommit öfver den barnsliga ståndpunkt, hvilken gör sig samvete af ärligen tillkämpade fördelar i lifvet. Men i dag – eller rättare i natt – erfor jag en känsla, för första gången kanske på många år, som om jag icke längre vore lika trygg i min ställning till mig själf eller världen – eller möjligen bådadera. Besynnerligt! Det föreföll mig, som om det verkligen skulle vara möjligt, att jag ej satt så säkert i sadeln, som jag själf trodde, som skulle något komma att inträffa, hvilket störde min jämvikt och handlöst kastade mig ut i – gud vet hvilka – okända äfventyrligheter. Jag befann mig med ett ord nästan i samma slags upphetsning, som när jag för en stund sedan gick ensam på gatan och kämpade emot de besynnerliga intryck, som då stormade öfver mig – det var något jag höll på att förlora, något, som jag kanske också skulle vinna. Alla de minnen, hvilka strömmat genom min själ, förmådde icke förjaga denna härskande grundstämning. De tvärtom stärkte den, försågo den liksom med ytterligare bevis och gåfvo den fyllighet och omfattning, fullbordande det välde, som den under hela aftonen utöfvat öfver mig. Och medan jag fortfarande satt kvar och mina nu tröttade tankar kretsade kring samma ämnen, märkte jag att det i grund och botten var samma föreställning, som från början förskräckt mig så häftigt, hvilken fortfarande höll mig fången. Jag menar den föreställningen, att jag icke var ensam.
N:o i5, angående Herr Friherre A richar svär ds, Carl Henrik, antnärksningsanledning i afseende påProtocolls-Secreteraren Drutnmers och vice Consulen Knudtzons entledigande från deras befattningar. Pro t. Af den 28 sistlidne Mars: N:o 17, angående Herr von Qvantens anleda ning tiJl anmärkning, vid behandlingen af frågan om Jords afsönfjrande; N:o 18, angående Domprosten Lidmans anledning till anmärkning, i afseende på behandlingen af målet, rörande Kyrkoherdeval inom Torpa Församling. Af den 3l sistlidne Mars: N:ö 19, angående Riksdags-FullmägtDen Anders Danielssons anmärkningsanledning, med afseende på Roteringsjemkningen i Jemtland. Af den 15 sistlidne April: N:o 20, rörande Herr Hallenborgs, Carl Johan, anmärkningsanledning, i afseende på MötesPasseVolancen vid Skånska Infanteriet), Af den 2 sistlidne Maji: N:o 23, rörande Grefve Horns, Claes Fredrik, anlednin g till anmärkning mot Konungens Rådgifvare i Comrnandomål för Arméen, Af den 5 sistlidne Maji: N:o 24, angående Riksdags-Fullinägtigen Peter Anderssons anmärkningsanledning, vid behandlingen af ett mål, rörande så kallade Kyrkohemman i Halland. Af den 8 sistlidne Maji: N:o 26, angående Herr Rosentjuists, Fredrik Leonhard, anmärkningsanledning, i afseende på de Mechaniska Verkstaden vid Motala beviljade Låneunderstöd. Fröt. Utdrag dan 17 Julii 1829. Af den 18 sistlidna Maji: N:o 28, angående Herr Rosenquist*, Fredrik Leonhard, anmärkningsanledning, i afseende på grunden för en sökandes uteslutande från förslå-* get till ett Pastorat, Af den 27 sistlidne Maji: N:o 32, rörande Stats-Utskottets anmärknings*' anledning, i fråga om behandlingen af anmälda anledningar till åtal mot f, d.
Och något sådant är det ju, som vi alla drömma oss, när vi för lifvet binda en annans öde vid vårt. Om jag också betviflar, att någon någonsin sett den drömmen realiserad, så tviflar jag å andra sidan icke på, att nog många, de flesta, ja, kanske alla, någon kort tid i sitt lif inbillat sig, att de funnit denna lyckans obefintliga Ariadnetråd, hvilken lär leda ut ur lifvets invecklade labyrinter. Visst är, att jag trodde mig hafva funnit den, och denna tro fyllde mig med en hänryckning, hvilken nu pinar mig bara att minnas. Jag disputerade för graden, jag fick ett docentstipendium, jag gifte mig. Detta vet du. Men jag kan säga dig, att jag minns ej mera däraf, eller åtminstone föga mer, än hvad jag nu sagt dig. Jag kan ej säga annat, än att jag gick som i ett beständigt rus, och det förefaller mig efteråt, som om ett osynligt, mäktigt öde tvungit mig in i allt detta, hvilket då föreföll mig innebära den största lycka, men som nu synes mig så aflägset, att jag knappt kan fatta, att det verkligen är jag, som upplefvat det. En enda liten scen minns jag, och jag skall försöka att berätta den, så som jag ser den i minnets halfdager. Men jag kan ändå aldrig berätta dig, hvilket intryck denna lilla händelse gör på mig nu, när jag minns den. Det var under de sista dagarna före vårt bröllop. Gertrud kom upp till mig strax efter frukosten, en timma, då hon eljes aldrig plägade besöka mig. Hon var i det yttersta uppror, hennes ögon buro spår af tårar, och jag hade ett intryck, som om hela hennes väsen varit i skälfning. När hon kom in, stannade hon, så fort hon fick se mig, vid dörren, och hennes ansikte fick ett obeskrifligt plågadt uttryck, hvilket ögonblickligen vek för en formlig glans af lycka. Hon kastade sig om min hals och brast i en lång och hejdlös gråt. När hon lugnat sig, dröjde det länge, innan jag ändtligen kunde förmå henne att tala, och under det att hon teg, bibehöll hennes ansikte ett det mest besynnerliga uttryck af slutenhet, förvirring och på samma gång hängifvenhet för min person.
Störtade sig nu deremot millioners krafter, försatta i fullaste rörelse genom till det yttersta uppjagad passionlighet och exaltation; möttes dessa, hos andra folk, med de bevågnaste sinnesstämningar; blefvo de snart ledda, i samnad rigtning, af dråpliga fälthöfdingar och sluga diplomater: så var ingenting naturligare, än att hela machineriet, uppställdt till motvärn, ja anfall, måste utan lång tidsutdrägt slås i spillror. Men sattes ej i stället ett annat, – om än sinnrikare och enklare uttänkt? Kunna vi neka, att till och med Napoleons snille, ehuru ännu vida större än Fredriks, förmådde blott vidga nyssnämnda ring, icke genombryta den? Bland de inrättningar, hvilkas enformiga universal-rike han ville utsträcka öfver Europa, har en och annan blifvit högtbeprisad såsom särdeles gynnsam för frihet och menniskoväl; och kan tvifvelsutan, såsom enstaka betraktad, förtjena åtminstone någon del af detta pris. Men förtjena de den äfven i det samband, hvari de framgingo ur Revolutionen och honom? Eller blefvo icke jemväl de, så långt de voro inbegripna i detta samband och genomträngda af dess anda, fiendtliga mot all sjelfständig personlighet, mot allt egendomligt folklif? Blottas ej också härutinnan tillfyllest, att han väl var den fullkomligaste af Revolutionens alla incarnationer, men ändock, såsom sådan, sjelf qvarstod på hennes plan? Ju längre han ryckte framåt på sin bana, desto synbarare framträdde hos honom ingifvelser och stunder, då han gerna velat öfvergifva detta plan och taga fotfäste på ett högre, om det hade stått i hans makt. Mellertid gjorde han redan tidigt, än i ett, än i annat af synnerlig vigt, lån från den tingens ordning, hvaremot
Petterson är en man utan alla examina, ja han saknar humaniora i en rent af bedröflig grad, och det är högst löjligt af honom, som alldeles saknar akademisk bildning, att låtsa sig förstå de finter, hvarmed Förenade Staternas lagkarlar veta att komplicera en sådan enkel sak som den, att jag är berättigad att icke endast af staten erhålla min pension ökad utan jämväl af presidenten backpension från den tid, kriget upphörde; alldenstund jag erkannerligen hela denna tid vistats inom landets gränser Gumman började gäspa. – Nå hvad har baron haft för sig nu, sedan han höll på att bli sprängd i luften i det där krutmagasinet? – Jag har varit engagerad vid en kemisk fabrik; men det sätt hvarpå blandningen af vissa syror – ja damerna äro måhända icke fullt inne i dessa ämnen – men detta sätt att behandla dem är alldeles oerhördt, jag har själf på laboratoriet därhemma i min ungdom åsett dylika experiment, och det var mig omöjligt att fördraga det totalt differenta sätt hvarpå – – Så baron miste platsen då, vill det säga. Drick nu baron och styrk sig – ja jag säger! Och far hans som var kapten – – Major – rättade baron med munnen full af kaffe och bröd – major vid – – Men att han kan med att gå i de här tarfliga kläderna, när han är en sådan fin karl? – gumman puffade Louise hemligt i sidan, – Min goda fru, – baronen åt petigt och höll det bruna lillfingret till väders, – Stockholm är den enda plats, där de kunna göra en verkligt elegant kostym. I detta land förstår man sig icke på den rätta stilen, och det skulle aldrig hända mig, att under min vistelse härstädes bära annat än en arbetares ganska passande habit. Jag säger beständigt till den gode Petterson, att det med honom är en helt annan sak, han är en ganska bra människa, men fastän han verkligen pretenderar att hafva genomgått en afdelning af Kongl. Akademien för de fria konsterna i Stockholm – (hvilket hittills dock är obestyrkt) – så är han rätt och slätt en borgerlig man och utöfvar måleriyrket, hvadan det för honom är både naturligt och lämpligt ... Nu gäspade gumman så högljudt, att baronen blef stött.
Mig synes häraf tydligt att Utsk:t ansett 1753 års Förordning böra qvarstå, och det är under denna förutsättning jag anhåller om bifall till punkten. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af Utsk:ts ifrågav:de förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, och sedermera propos. på återremiss deraf, hvilka båda propos:r med blandade ja och nej besvarades; hvarefter propos. på bifall till förslaget förnyades samt jemväl besvarades med Den 6 November. 235 ja och nej i blandning; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Frih. Leijonhufvud begärde votering. Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts öfverst å sid. 12 i Betänk:t N:o 39 afgifna förslag i fråga om utfärdande af en förklaring rörande beskaffenheten af frejdebetyg, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar R. o. Ad. ifrågav:de förslag.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 10. Nej — 12. Utsk:ts i slutet af Betänkrt afgifna förslag. Frih. Leijonhufvud: Då R. o. Ad. återremitterat den föreg:de punkten, torde det vara lämpligt att förfara på enahanda sätt äfven med denna. Jag vill blott göra några anmärkningar mot ordställningen i denna punkt.
Friherre kleming wille endast i fall sä förhöll sig, underrätta Friherre 8tael att äfmen den frägan hade utfallit till Statens fördel emedan Tull Arrende Societeten werkeligen dä fäkt utbetala rs,002 R:dr. Friherre lersmeöen, kreäric, intygade, att Tull Arrende Societeten werkeligen hade betalt enligt Riksens Ständers föreskrift den i fräga warande summan, ehuru det werkeligen hade warit de privata actie ägarnes rätt akt i laga ordning söka ersättning. Delta hade de ej gjört emedan den summa som föll pä deras andel ej war särdeles betydlig. Hela den af Konung bewiljade afffrifnings summan hbde stlgit till omkring 55,022 R:dr. Deraf tillkom Kronan att smara för tretton sexion delar och de privata endast för tre, sä ait allenast genom denna inbetalning något öfwer 12,002 R:dr kommit Stgtswerket till godo. ZanS Excellence Zerr Grefwe kuut!, wille, såsom ledamot af Staks-Utskotter wid den åberopade Riksdagen, utreda denna fräga. Hans Excellence uvrepade tillgängen och det wal Riksens Ständer Tull Arrende.Societeten älagt samt berörde SocietetS fattade beslut att betala. Hang Excellenee yrkade akt, dä i upgifterna af Statens inkomster - 7Z2 Den 22 Junit. ster iiiqen brist more sydlig, borde icke etter berörde afdrifning förmodltS, utan borde Friherre Stael von kloMLin wara öfwertygad, atl saken förhöll sig rikrigk samt wara nöjd med de nu erhällna uplysmngar. Hans Excellence äbcropade Ve härtvid de bland sina kamerarer af i8oy ars Statsutskott som möjeligtwis kunde wara närwarande.