Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana trotsare förlåter Gud, Herren ... Sådana trotsare förlåta till och med människorna! TAGA GJÖRTZEN. Att taga Gjörtzen blef nu som att mota räfven i spelet, men arfprinsen af Hessen hade i högkvarteret en oöfverträfflig lakej, som hette Pihlgren och som efteråt på gamla dagar ofta brukade berätta, hur det tillgick. Ännu många år efter Pihlgrens fromma och i allo uppbyggliga död förvarades på en af Vermlands prästgårdar en gammal handskrift, där allt noga stod upptecknadt och beskrifvet. Ingen visste rätt, hvarifrån handskriften kommit, men när prosten fick glasögonen på och de gulnade papperen framför sig, läste han med sträng röst följande: Den natten då konungen blef skjuten, satt arfprinsen af Hessen till bords med några officerare i Torpum. Fransosen Siquier steg då in och hviskade i örat på prinsen, och prinsen hviskade i örat på den, som satt honom näst intill, och då de hade hviskat, fällde prinsen gaffel och knif. Sedan befallde han fram en häst och en lakej. Pihlgren, som den natten hade vakt hos prinsen, inlade då med stor hast hans kappa i sadelsäcken och red bakom prinsen och officerarne till approchen, där konungen låg fallen. Båren hade nyss blifvit hämtad, och prinsen befallde officerarne att lyfta den glorwürdige herren på båren, men så hårdt hade den oförliknelige hjälten i dödsögonblicket fattat om huggvärjans handkafle, att generalerna hade stor möda att uppbryta fingrarna. Då de svenske herrarne ändtligen hade afväpnat den store döde och bemäktigat sig det svärd, som han så motsträfvigt ville lämna ifrån sig, blef hans hand länge kvarliggande i deras, och menade då alla, som stodo däromkring, att Gud själf i den stunden beseglade det handslaget till evigt. Så snart nu båren blef förd undan, sammankallade prinsen officerarne till krigsråd vid det ställe, där konungen hade stupat, och rundt platsen stodo på något afstånd trettio soldater med eldsbloss.
Himmel! utbrast han, sedan mannen tystnat, skall mitt, skola tusendes öden vara föremål för alla dessa politiska gyckelspel! Dock, jag har Påfvens tillståndsbref, och Hans Aldra trognaste Majestäts verdsliga tjenare skall icke våga underkänna det. Han uppvisade dispensen för Polis-Commissarien. Denne kastade blott en flyktig blick derpå, innan han utlät sig: Aha, från Hans Helighet sjelf, Gud välsigne honom! Men, såsom verdslig magistratsperson, har jag ingenting dermed att skaffa. Jag tager inga andra ordres än af Hans Excellens, Guverneuren; till honom sjelf äger ni att vända er, senhor vizconde. Agostinho skyndade sig till hans residens och begärde företräde. I detta miniatur-hof rådde en etiquette, en ceremoni, som Villaflor icke funnit i Dom Joᾶo’s, än mindre i Kejsarens hof. Men denna dag var den vanliga högtidligt stela ordningen något störd af ett oändligt springande, af en verksamhet och ett fjäsk, som gjorde att supplikanten måste länge vänta på det äskade företrädet. Slutligen blef han insläppt och framför honom stod en liten, ceremoniös, med åtskilliga ordnar beprydd herre, i full statsdrägt. Denna man var ingen annan än sjelfve Dom Manoel de Portugal, en batard-ättling, i rakt nedstigande led, från någon – Gud vet hvilken – af Portugals fordna konungar. Hans Excellens tog den sökande, under det han med ogemen värdighet förde en pris till sin näsa, i noggrant betraktande. Agostinho, utan att särdeles låta imponera sig af detta duodes-majestät, sade honom i korta ord sitt ärende och räckte honom den påfliga dispensen. Den lilla mannen påsatte sina glasögon och genomläste papperet tvenne gånger, ganska långsamt och ganska uppmärksamt, hvarefter han utlät sig: Jag ser, jag ser, min vän; allt har sin rigtighet; underskrifvet af Hans Helighets egen hand, contrasigneradt af Hans Eminens, CardinalStatssekreteraren, och bekräftadt med St. Petri eget heliga sigill. Det är ett ganska gällande papper.
Maj:ts nådiga Skrifvelse, angående eftergift af återstoden ä ett staden Cimbrishamn meddeladt hamnbyggnadslån; och JVf 9, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse, angående Markaryds församlings befrielse från skyldigheten att betala återstoden af det för dess kyrkobyggnad från Riksgälds-kontoret utgifna lån. S. D. Vid nu skedd föredragning af Protokollsutdrag från Högvördiga PresteStåndet, JVc 36, med yttranden af Doktorerne Landgren och Forssell samt Prosten Sondén, i anledning af Kongl. Majrts nådiga Proposition om antagande af ny strafflag, till kommunikation med Med-Stånden, blefvo samma Protokollsutdrag och yttranden med ogillande lagde till handlingarne. S. D. Föredrogos och remitterades till Stats-Utskotlet motioner af: l:o Olof Lindström från Westerbottens län, om anslag till lön åt ytterligare en:Vetetinär-läkäré’ irrörh berörda' län; -1 !"u 2:o Olof Thorell från Elfsborgs län, om extra , Provmtildlliflmré-fTetilltfen^ Åfih^dfc^bnhTÖAindif n<?^®fiårf8°st'äW sbnsliögisJsO oåil rtouitcåoV nnAot o:8 3:o P. T jeml un ^frå#
Samma Nådiga Förordnings 8 och 11 §§, som bestämma sältet för legitimering till utöfning af brännings-rältigheten, innehålla deremot intet dylikt förbehåll om undantags-åtgärder eller tillfälliga förklaringar och inskränkningar, så alt närings-idkarne icke äro beredde på några dylika åtgärder i hvad den sednare paragrafen föreskrifver. Sannt är, att Bränvins-förordningen i sin reglementariska del är ekonomisk lagstiftning, och att all sådan beror . af Kongl. Maj:t allena; men ekonomiska författningar mäste, likaväl som allmän lag, efterlefvas och vara bindande, intilldess de i vederbörlig ordning ändras eller upphäfvas; och lills detta skett, har den enskilde lika stort anspråk att på dem, som på andra lagar och författningar, kunna grunda sina beräkningar och sin hushållning. Om Kongl. Maj:t i nåder funne för godt att göra ändringar i 11 § af högbemälde Förordning, så kunde dessa dock icke hafva retroaktif verkan, eller tillintetgöra rättigheter, som redan före ändringarna blifvit, med stöd af paragrafens nuvarande lydelse, förvärfvade; och detta vore dock, hvad inträffa skulle, i fall motionärens tanke blefve gällande. Sålunda skulle Utskottet finna sig af grundlagarna eller någon lag oförhindradt att ingå i pröfning om rådligheten eller vådligheten af något förslag, som kunde vara gjordt om ändring eller upphäfvande af en eller annan punkt uti bemälde Kongl. Förordning; men att, efter hvad tillfälliga omständigheter kunna föranleda, tillstyrka ett retroaktift undantag uti en ännu gällande författning och i en paragraf, der intet förbehåll om tillfälliga undantag är intaget, anser Utskottet sig icke böra eller kunna. En mängd personer hafva, i fullkomlig enlighet med och förlitande på den gällande Kongl. Förordningen, förvärfvat rätt att idka bränvins-bränning under nästkommande April månad; och Utskottet hemställer, hvad verkan ett kungjordt upphäfvande af denna rätt för några, under det densamma oqvald bibchölles åt andra, skulle utöfva på allmänna tänkesättet. Särskilda Utskottets Utlåtande, J\s 6. 3 Enahanda är förhållandet med den sednare delen af motionen.
Den 28 December f. m. 205 vägarne leda vore rikligt; — ocb då jag nu tillkännager, alt det icke är denna sistnämnde, utan deremot den förra vägen, som blifvit beträdd, samt att de ari märlin :r jag deremot framställt såsom ledamot i det embetsverk, till hvars handläggning frågan hörer, så väl derstädes, som af Regeringen lemnats utan afseende, så skall säkerligen mången anse mig hafva bort häraf (inna mig öfvertygad om mitt misstag och alf jag således handlat rättast, om jag lät saken i tysthet hafva sin gång. Om nu ock mitt motsatta förfarande af en eller annan skulle röna ogillande har jag flock trott det vara min pligt att icke deraf låta afhålla mig frän alt öppet uttala mina tankar i ämnet, helst det vill synas mig, som skulle R. St., just med afseende på elen tjenst jag innehar, ega rätt att af mig fordra, det jag uti en fråga af så genomgripande och för hela riket maktpåliggande beskaffenhet som denna, i egenskap af representant icke underlåter att till II. St:s pröfning framställa de betänkligheter jag hyser och om hvilkas vigt med afseende på frågans slutliga lösning jag fortfarande är fullkomligen öfvertygad. Den väg, som nu blifvit beträdd är den, på hvilken man artser sig komma till målet genom att upföra ej allenast stora ransakningsfängelser uti länens residens-städer — eller s. k. länsfängelset1, utan äfven en mängd smärre ransaknings-häkten för de mindre städerne och häraderne. Den väg åter, som jag ansett och fortfarande anser böra följas såsom efter mitt omdöme varande den enda ledande till det föresätta målet är den, pä hvilken de fängelsedistrikter, hvaruti landet indelas, göras hvar för sig så stora, som de möjligtvis kunna vara, utan att lägga hinder i vägen för brottmåls-lagskipningens jemna och orubbade gäng pä det att fängelsernas antal måtte blifva så litet som möjligt. Innan jag yttrar mig om dessa båda principers företräden och olägenheter har jag trott mig med några ord böra i minnet återkalla de förhållanden, som utvisa frågans närvar, ståndpunkt.
Af en till Rikets Ständer den 15 sistlidne Mars aflålen särskild nådig Proposition (Nio 89), som af samtliga Riks-Stånden blifvit remitterad till Statsutskottet. inhemtas, att Kanslers-embetet för Upsala universitet, uti skrifvelse den 27 nästförutgångne Januari, med underdånigt förord till Kongl. Majit öfverlemna! en af Professoren i Obstetrik vid Carolinska Medico-chirurgiska institutet, Kommendören af Wasa-orden m. m., Doktor Magnus Christian Retzius gjord underdånig ansökning att, vid numera uppnådd ålder af nära 68 år och efter att hafva mer än 49 år varit i Statens tjenst anställd samt på grund af styrkt sjuklighet, erhålla nådigt afsked från sin innehafvande professors-beställning och dermed förenade befattning såsom Direktör vid Allmänna Barnbördshuset i Stockholm, med rätt till pension för återstående lifstiden å Rikets allmänna indragningsstat. Uti häröfver afgifvet utlåtande, hade Kongl. Maj.ts och Rikets Stats-kontor, beträffande den sökta pensionsförmånen, i underdånighet anfört, att de om civile embetsoch Ijenstemäns rätt till pension å allmänna indragnings-staten utfärdade författningar, Kongl.
Hvad nu först beträffar frågan om en jernvägsanläggning från Uddevalla öfver Weners - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 88. 25 Wenersborg till Herrljunga station å vestra stambanan, så, och ehuru Kongl. Majit, med afseende derå alt, vid den tid Dess nådiga Proposition i ämnet till Rikets Ständer afgafs, något bolag ior arbetets utförande icke ännu hunnit bildas, ansett Sig icke böra föreslå Rikets Ständer alt till denna jernvägsanlåggning anvisa några medel, har dock, sedan ett sådant bolag numera blifvit bildadt och erhållit Kongl. Majit? nådiga stadfästelse, Utskottet funnit frågan desto heldre böra komma under noggrannt öfvervägande, som den ifrågavarande jernvägsanlåggningen onekligen är af stor vigt icke blott för de trakter, den skulle komma att genomlöpa, ulan ock för alla till sjön Wenern angränsande orter. Alt en fortsatt jernvägsförbindelse emellan den punkt, der Borås-jernvågen tillstöter vestra stambanan och lämplig punkt vid sjön Wenern, skulle för provinsen Westergötland icke blott medföra stor lättnad vid utförandet af dess produkter utan ock underlätta tillförseln från Wermland af skogsoch bergsprodukter samt andra förnödenheter, lärer icke kunna bestridas. Likaså skulle jernvägens fortsättande till Uddevalla underlätta den betydliga rörelse, som nu sammantränges å Trollbätte-kanal, och för hvilken denna kanal, under de 7 månader af året densamma vanligen kan hållas öppen, snart börjar blifva alldeles otillräcklig. Det skulle ock vara af stor vigt, om de fartyg, som uteslutande afse traGken å Wenern, icke, så«om nu är fallet, behöfde konstrueras för Trollhåtte-kanal, ulan i stället kunde erhålla ökade dimensioner, hvarigenom frakterna öfver Wenern kunde betydligen nedsättas, helst fartygen, genom att undvika passagen mellan 'Wenersborg och Göteborg, hvartill ofta åtgår ganska lång tid, kunde göra flera resor mellan Wenerns hamnar ån de kunna medhinna till Göteborg.
– Som den nådiga frun förmodligen har många anledningar till? – Det är sant! säger Rantzau, stirrande in i elden. – Jag har inga anlag för att lefva som en munk. Det ligger i släkten en orolig längtan efter omväxling; däraf vandringslusten, äfventyrslynnet, bragderna på slagfälten – och under Cypris’ banér! Den store Josias Rantzau, som var marskalk af Frankrike, hade deltagit i så många strider, att det till sist icke fanns kvar af honom mer än en half människa – men en half Rantzau är ändå alltid en Rantzau, och det sägs, att han slutligen eröfrade själfva Louis XIII:s gemål, drottning Anna af Österrike. Vi äro motsatsernas män! Icke förgäfves föra vi rödt och hvitt i vårt sköldemärke. Det röda hornet är ett svärd, men det hvita är en gåspenna. Det röda betyder tapperhet och lidelse, det hvita är vett och blidhet. Och en Rantzau är en man, i hvars bröst det röda och det hvita ligga i evig fejd. För långa tider kan det hvita vara det öfvervägande, men en vacker dag börjar den röda hanen gala, och elden flammar mot skyn! Tobaksröken hvirflar under taket, vedträden knastra i kaminen, och regnet smattrar mot fönsterrutorna. Eljes är allt tyst. – Hvad tänker ni på, käre doktor? frågar Rantzau efter en stund. Ni ser allvarlig ut. Jag törs svära på, att ni satt och drömde om den så kallade framtiden! – Det är sant. Man blir icke glad af slika funderingar! – Är det så illa ställdt – he? Hvem är egentligen denne monsieur Unzer? Och hvadan detta fruktansvärda odium medicum mellan två kolleger? – Han är från Halle, som jag, men han är tio år äldre. Han minns mig från den tiden, då jag var en scholaris och han själf medicine doktor. Däraf kommer hans öfverlägsenhet. Det är mig omöjligt att imponera på honom. Rangskillnaden var stor mellan skolpojkar och studenter, och för honom blir jag aldrig annat än en scholaris. Detsamma gäller madame Unzer.
Såsom skäl för bifall till berörda framställningar hafva motionärerne hufvudsakligen anfört, att Luleå eif, måhända den största i riket, vore segelbar 12| mil från hafvet, endast med två stora afbrott, nemligen Hedens forssar, tillsammans något öfver f mil långa, och Edcforssen, ) mil i längd; att Luleå elfs floddal omfattade en areal af omkring 8,393,000 tunnland, eller vid pass tvåfemtedelar af Norrbottens hela vidd, och inneslöte flera hundra tusen tunnland odlingsbar jord, rika skogstillgångar, till en del tillhöriga Kronan, samt de allmänt kända nästan outtömliga malmfälten vid Gellivara, Ruotivara och Karvek; samt att, genom att göra Luleå eif segelbar jemväl förbi omförmälda forssar, skulle bosättningar och cdlingar å de stora dertill tjcnliga fält, som finnas å båda sidor om elfven, i den betydligaste grad påskyndas och underlättas, de stora, Kronan tillhöriga skogar, som ligga inom lappmarksgränsen, lättare och fördelaktigare tillgodogöras den i stor mängd derstädes befintliga skadade skog, som nu öfverlemnas åt förruttnelse, nyttiggöras vid de jernverk, som utan tvifvel komme att anläggas vid Luleå elfs stora och vattenrika fall, samt den nuvarande svåra och ytterst kostsamma transporten af gods och lifsförnödenheter, som vore ett stort hinder för ortens utveckling och framåtskridande, försvinna. Eör att gifva en föreställning om de svårigheter, som nu möta bosättning i det inre af landet, hafva motionärerne anfört, att transporten af en tunna korn från kustlandet uppginge till lika stort belopp, hvartill samma qvantitet korn å kustlandet kunde köpas, samt att transporten af en tunna salt kostade fyra gånger så mycket, som värdet eller inköpspriset deraf vid kusten utgjorde. Om Luleå eif blefve segelbar förbi ofvannämnda forssar, så vore dock kommunikationerna med det inre landet dermed icke fullbordade, ty det behöfdes äfven vägar, som lättade trafiken med det på båda sidor om elfven belägna breda landet, hvaribland särskildt en jernväg till Gellivara malmberg, beläget omkring 8 mil från segelledens ändpunkt.
Ännu ett år derefter, och långt senare, sökte Karl Ploug genom Faedrelandet slå fast, att förslaget härrörde ensamt från Kung Karl, att det knappast var allvarligt menadt, och att det väl borde anses nog stötande att midt under krig fa anbud om hjelp — sedan freden är sluten! 1 Tankegången i dessa yttranden är så alldeles densamma som i korrespondensen till Norsk Rigstidende, att man icke kan betvifla att Ploug var sin medarbetares medarbetare. Faedrelandet säger: » Ehuru en förhandling af ifrågavarande natur måste föras i djupaste hemlighet, om den skulle leda till något, och i synnerhet konungarnes personliga meningsutbyte icke borde kännas af någon, innan det betroddes åt deras ansvariga ministrar, så syntes konung Karls sändebud både hafva varit närmare underkunnig om sin missions ändamål, än behöfligt var och, ännu värre, syntes hafva saknat förstånd för de plikter, detta vetande ålade honom: ty han bar sig så oförsigtigt åt, att två eller tre dagar efter hans ankomst visste halfva Köpenhamn hans ärende. » Ja, om den fabel, man åstadkom i Danmark, nämligen att kung Karl uppgjort förslaget, vore sanning, då hade det visserligen varit underligt, att jag egde så noga kännedom om min missions ändamål, och ändå underligare, att så många personer i Köpenhamn visste derom redan innan jag öfverlemnade brefven till Kristian IX och 1 Faedrelandet d. Då hade kung Karl antingen oförsigtigt gifvit mig sitt förtroende, eller ock, hvilket framskymtar mellan raderna i Faedrelandet, gifvit mig hemlig order att genom indiskretion förstöra hela saken. 1 Men då faktum är, såsom jag visat, att förslaget uppgjordes i Köpenhamn, hvarvid jag sjelf var närvarande och medverkande, så är den omständigheten, att jag och jemte mig många personer i Köpenhamn kände förslaget innan det öfverlem-nades åt Kristian IX och Monrad jemt och nätt så litet underligt som att alltid orsaken går före verkan. Också egde Ploug god reda på rätta förhållandet. Samma dag jag i Köpenhamn aflemnade konung Karls bref, hade Rosenberg hos sig en politisk sammankomst, till hvilken han inbjudit jemte förslagsställarne några andra politiskt betydande personligheter och bland dem äfven Karl Ploug (bil.
I hans andra artikel, ar sjelfva inledningen - som annanstädes - förträfflig. Den har följande ordalydelse: BI mån som samhällsfrågan utvecklar sig i sina konseqvenser, tillspetsar den sig så småningom till en quimtofråga. Detta bör heller icke öfverraska någon. ty qvinnan ar i udprzget Forstand et samfundsstiftende E1ement.s Nej, det ar icke heller det, som öfverraskar, utan författarens upprepade naiva trollkonst för att slippa undan det naturnödvändiga slutet på meningen: Alltså mhte vi jilzza &amp; t vara af yttersta vigt för samh~1IPt, att detta elemnzt, på Inm-s SM?zaZlsbildande anlag j a g SK afgjoïdt tm, 7128 kormrta till fri och faCdständZg artvecklizg, s$ att vi E / ' f6 ett klent sam / ziil / e. Men på ett sådant, efter andra menniskors språkbruk naturligt sätt, vill icke pastor Faerden hafva tillgodogjord kraften i ifrågavarande dyrbara ämne. Ämnet skulle da, enligt hans kända terminologi, förvandlas till en konstprodukt. Nej! - yrkar han, med denna egendomliga hänförelse som ingen annan an han sjelf lyckas motsäga, då helt visst ingen annan har erforderlig fantasi för att ens tänka sig föremålet - l a e j, gif oss inga skonstprodukter, utan gif oss wnaturs, pålitlig, oföranderlig natur, wefbensnaturs! Det ar det oi udpraeget Forstand samfundsstiftende Elements, som han tidt och ofta kallar så. Jag tror, strängt taget, att han mindre tanker sig någon förnuftig innebörd i detta alsklingcord an blott och bart faster sig vid det förment helsosamma i, att det läter s2 illa. Och illa låter det, det ' skall ingen förneka.
Och medan jag i den stjärnklara decemberkvällen ensam ströfvar af och an mellan de upplysta husraderna, förefaller det mig, som hade för några ögonblick all strid, all äflan upphört, — genom aftonens stillhet, likt ett pulsslag från mänsklighetens bjärta, vibrerar den stora jultanken: » ära vare Gud i höjden, frid på jorden och människorna en god vilja! » Men då kommer plötsligen som ett skärande missljud i den sköna stämningen en annan tanke. Finns det då icke ställen, dit julens glädje icke förmår tränga, ställen, där det glada budskapet endast ljuder som tomma betydelselösa ord? Och fantasien ilar ut i vidare kietsar. Den målar sig nästen af synd och skam, af lidande och kval, så mörka och ogenomträngliga att ingen stråle från Betlehemsstjärnan förmår bryta ditin. Dystra minnen stiga upp för tanken, halfutplånade bilder tränga sig fram taga form och gestalt, börja lefva igen, — och slutligen, midt under detta grubbel, som skymmer julgranens ljus, reser sig i inbillningen en tung byggning med grågula stenmurar och en hög, svart tillstängd port. blick är fylld af denna egendomliga församling af lika klädda, gråhvita gestalter, — lösdrifverskorna på läktaren, straffångarne nere i kyrkan. Gudstjänsten börjar; en julpsalm sjunges, och därefter håller presten ett föredrag. Det är eget och gripande att iakttaga de stackars kvinnornas olika uttryck därunder. Hos strafffångarne märkes på fleres ansikten en djup rörelse; de flesta af dem äro barnamörderskor, bondflickor, som komma hit direkt från sina hem, och då de nu sitta i kyrkan och lyssna på pastorns ord, är det som om de ville framtvinga en stämning från fordom, med hvilken de stilla sin längtan eller insöfva sin oro. De vagga sakta på kroppen, liksom bondgummorna i kyrkan pläga göra, niga eller buga sig, då Frälsarens namn namnes, läsa ifrigt i psalmboken och deltaga i sången. Och öfver en del ansikten breder sig så småningom en stilla frid. Minnen från fordom tyckas uppstiga i deras hjärtan.
— 15 inkommande såsom underbäddning för skeppsladdningar Fria. af jern eller annan metall, äfvensom tegelrör; tullbehandlas såsom Redskap och Machinerier. Rothe; se Färger, ej specificerade. Rötter, ätbara, alla slag Fria. för Apothekares behof, ej specificerade; hänföras till Apotheksvaror. Sehlar; hänföras till Stålarbeten. Saccarum Saturni; se Blysocker. Sadelmakare-arbeten, ej specificerade: med äkta förgylda, försilfrade eller pläterade beslag 1 skålp. — 75 andra slag 1 skålp. — 50 Saffian; se Hudar och Skinn, beredda. 1 skålp. 2 — Sagogryn ; se Gryn. 1 skålp. — 3 Salpeter, oraffinerad eller raffinerad, äfvensom chilisk eller salpetersyradt natron Fri. Salpetersyra och Skedvatten 1 skålp. — 5 Salt: oraflineradt: kok-, hergoch glauber-, vattenfritt. • • 1 kub.-fot. — 10 Förslag till Tulltaxa. 51 Qvantitet för Införselstull. Tullberäk• ningen. Riksmynt. R:dr öre Salt: raffineradt bordsalt, hvarmed förstås hvitt, mjölaktigt salt, ehvad det inkommer i särskilda emballager eller i sammanpressade lösa stycken eller kakor 1 skålp. — 3! medicinskt 1 skålp. — 3 Saltsyra 1 skålp. — 1 Sand Fri. Sandarak; hänföres till Gummi. Sandel; hänföres till Färger, ej specificerade. Sassafras; hänföres till Apotheksvaror. Saxar: öfverskäraresamt saxar till klippning af plåtar och bleck; hänföras till Redskap och Machinerier. skräddare-, trädgårdsoch ull-; tullbehandlas såsom V erktyg. andra slag: opolerade 1 skålp. — 25 polerade 1 skålp. — 50 Schellack; hänföres till Gummi. Segel: införselstullen bestämmes efter den å väfnaden, hvaraf de bestå. bergado från främmande förolyckade fartyg; se Inventarier. Segelduk; se Väfnader.