Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta tror jag icke vara riktigt, och då jag för öfrigt aldrig försport, att oriktiga åtgärder blifvit vidtagne af personer, hvilka i kronofogdens ställe förrätta utmätningar, samt det faller af sig sjelf, att kronofogden, på hvars ansvar dylika förrättningar ske, icke till dessa sänder sådana personer, hvilka sakna förmåga, att fullgöra hvad dem sålunda är vordet uppdraget, skulle jag tro, att den ifrågavar. lind. skrifvelsen alldeles icke är af behofvet påkallad, och att frågan gerna må förblifva i det skick, hvaruti den för närvar, sig befinner, hvarföre jag tillstyrker afslag icke allenast å Utsk:s betänk, utan äfven å Hr Hedenstjernas reservation, i händelse fråga om dess antagande skulle uppstå. Häruti instämde Hr von Troil, Sam. Gust., och Hr Apollof, Carl Jakob. Hr von Hohenhausen, Mich. Sil v.: Jag har reserverat mig emot Utsk:s förslag af det skäl, att fogdetjenare äro så ringa aflönle, att, om de underkastades en examen, fogdarne skulle flerestädes komma i saknad af dessa sina nödiga biträden, och derföre anser jag det ligga makt uppå att ogilla ett förslag*: sorn bragt till verkställighet, blefve menligt och i intet hänseende är behöfligt. Jag har i min reservation yttrat, att om någon fogdetjenare utan vederbörligt tillstånd af K. behde anställt utmätning, har 7 II. 10 146 Den 15 Juli. sådant varit olagligt, och kunnat öfverklagas, och jag har äfven visat, att der fogdetjenarne anställt utmätningar, har sådant skett på fogdens ansvar. I öfrigt åberopande min reservation, tillstyrker jag afslag å»betänk. Hr von Hartmansdorff: Frih. Cederström har sagt, att Hr Hedenstjernas förslag vore en ny motion, men jag tror icke, att så är.
I frågan om den nya Domstolen för skiftesmålens behandling, förbehåller jag mig att få besvara Herr Thams yttrande härom vid ett annat tillfälle, i sammanhang med ett annat Herr Thams, Memorial, deri denna fråga äfven upptages. Hvad angår ägotaxeringen eller örn den bör orubbligen fastställas före sjelfva skiftets uppgörande, eller klagan deröfver med hufvudsaken må få fullföljas, så är detta onekligen en fråga af mycken vigt. Det är först efter mogen öfverläggning det sednare blifvit i den nya SkiftesStadgan föreskrifvit. Jag hade under Författningens utarbetning tillfälle, att härom samtala med många skicklige Domare och Landtmätare, som delade samma mening. De försäkrade mig, alt stora olägenheter förorsakats genom taxeringens ovilkorliga fastställandeinnan skiftets uppgörande, och att Jordägare derigenom ofta kunnat förlora flere tunnland uppskattad jord. De uppgåfvo att vid mångfaldiga rättegångar om verkställde Ägoskiften, der delägare klagade öfver lidande, detta lidande befunnits härröra från en felågtigt verkställd Ägotaxering; och att Domare ej sällan tvärtemot Författningen sett sig nödsakade upphäfva denna taxering, under begagnande dervid af det verk - Den 17 December e. m. 183 ligen olagliga skälet, att skattskyldig jord blifvit förminskad. Det är för att förekomma sådant, som man antagit den principen att Ägotaxeringen må med sjelfva Skiftesförrättningen i det hela kunna öfverklagas och granskas. Erfarenheten må visa, örn detta stadgande skall så betydligt öka Ägodelningstvisterne, att det derföre bör öfvergifvas. Jag får dock i allt fall härvid upprepa hvad jag redan förut yttrat, alt om det är processer man vill undvika, bör det nya stadgandet uppliäfvas; men är det rättvisa i Skiften man deremot vill befordra måste det bibehållas. Utom andra personer, som äro af denna tanka, kan jag äfven citera LagComitens Ledamöter, hvilka i deras första Förslag till Byggningabalk bibehållit hittills varande stadganden i ämnet, men sedermera ur de anförde grunderne öfvergått till den nu antagne principen.
Har den slöja af lågt smicker, den man med patriotiskt nit kastat öfver bondens brister, till den grad fördunklat hans bättre vetande, att han icke ens anar det han löper fara alt blifva ett verktyg för några partigängares ärelystna planer? Gerna hade jag biträdt det förslag, sorn aftåg It. o. Ad:s representerande genom val inom sig, såvida vi hade en opposition, som med sans uppfyllde sin bestämmelse och som vore så mycket conservativ, alt den icke uppenbart sökte intränga på konungamaktens område. Oppositionens hufvudman lyckas mig se alltför mycket fäderneslandets väl fästadt vid deras egna personligheter. Utan att underkänna de flestes redliga afsigter, vågar jag dock tro, tiden till trots, att en Svensk Konung, hvars egen storhet är oskiljaktig från Sveriges väl, har ett sannare intresse i sitt lands lycka, än de efemeriska storheterna, som dagens vindkast framslungar på den politiska skådebanan. Då ofelbarheten icke blifvit någon dödligs lott, så är det sannerligen väl, att, om misstag göras, dessas antal icke måtte blifva mångväldets. Våra grundlagsstiftare hafva insett delta, och vår enda räddning från kannstöperiet är en kraftig tillämpning af grundlagens bud a 11 e nas ty r a n d e t. Alla concessioner i denna 24 H. 12 9° Den 17 April f. m. del motsätter jag mig, ty de gifva ny fart åt ränksmideriet — ja de skola i hvarje frihetshjelte framkalla en småtyrann. Under sådana förhållanden anser jag Sveriges väl fordra, att Adeln ännu bibehålies vid den största återhållande kraft, som naturligen ligger i dess sjelfskrifvenhet. Man har val invändt häremot och jag medger, ej utan skäl, att vi kunna få bland oss personer, som göra Huset föga heder; men, mine herrar! correetivet finnes i den esprit de corps, som aldrig borde saknas inom ett Ridderskap. Ett säkert tecken till bristen härå är, att vårt Stånds smädare kunna drifva sitt spel på detta rum, samt att en af dem möjligen får vara dess löntagande tjensteman.
Med en lycklig och välgörande frihet, under en lagbunden och rättvis Regering, har Svenska Folket åter upprest sig till en af utländska Stater håde aktad och fruktad magt, hvars oberoende af andra är frukten af den frihet, vi uti vår lyckliga Constitution beredt oss sjelfva och Regeringen. Men erfarenheten har under samma tid lemnat oss tillfälle att inse och bedömma den nytta och förmån, som härflutit af Justi tim-Ombudsman s-Embetet, både för enskildte och det allmänna. Mångå erfarne män iusågo Bilaga till Exped. 635 nogsamt genast den villfarelse, som ligger i sjelfva grunderne för denna Embetsmans förrättning. En verkuingsskyldighet, vida utsträckt öfver all möjelig förmåga, utan att medel till dess vidsträckta förbindelsers utöfvande tillika blifvit utsedde, en så godt som legitimerad verklöshet hos Justitue-Cancellers-Embetet och inträffande collision dessa Embeten emellan, ofta lika farlig som vådelig för rättvisan, voro de befarade anledningar, som föranläto flere kloke män att afstyrka inrättandet af detta dubbla Justitise-Cancellers-Embete.
Och en ren man skall taga isop, och doppa i vattnet, och stänka tjället, och alla botyg, och alla de själar, som derinne äro; sammalunda ock den som hafver kommit vid ens döds ben, eller en slagnan, eller en dödan, eller någon graf. Och den rene skall stänka den orena på tredje dagen, och på sjunde dagen, och rena honom på sjunde dagen; och skall två sin kläder, och bada sig i vatten, så varder han ren om aftonen. Men hvilken som varder oren, och icke vill rena sig, hans själ skall utrotad varda utu menighetene; förty han hafver orenat Herrans helgedom, och icke är med stänkevattne stänkt; derföre är han oren. Och detta skall varda dem en evig rätt. Skall också den som med stänkevattnena stänkte, två sin kläder; och den som kommer vid stänkevattnet, han skall vara oren intill aftonen. Och allt det han kommer vid, det skall vara orent. Och hvilken själ, som han vederkommer, hon skall vara oren intill aftonen. Och Israels barn kommo med hela menighetene in uti den öknena Zin, i första månaden; och folket blef i Kades. Och MirJam blef der död, och vardt der begrafven. Och menigheten hade intet vatten; och de församlade sig emot Mose och Aaron. Och folket trätte med Mose, och sade: Ack! det vi hade förgångits, der våre bröder förgingos för Herranom. Hvi hafven I fört denna Herrans menighet uti denna öknena, att vi här dö skole med vårom boskap? Och hvi hafven I fört oss utur Egypten intill denna onda platsen, der man intet så kan; der hvarken äro fikon eller vinträ, ej heller granatäple; och är dertillmed intet vatten till att dricka? Då gingo Mose och Aaron ifrå menighetene intill dörrena af vittnesbördsens tabernakel, och föllo på sitt ansigte; och Herrans härlighet syntes dem. Och Herren talade med Mose, och sade:
Assignerandet skulle väl i StatsContoiret föregås af anordningar, som StatsCommissarierne underskrifva, mende synas icke i Banken, hvarest contanta penningar utlémrias på förberörde tväriné underordnade tjenstemäns namn utan att man i Banken vet huruvida anordning föregått assigneringen, samt om den sednare fol jag tel igen är behörig eller icke. På dessa begge tjenstemäns ärlighet beror således huru länge och till hvad belopp StatsContoiret har sina penningar i Banken i behåll. Samma förhållande är det med de medel, StatsContoiret insätter på räkning i RiksgäldsContoiret. Ehuru utmärkt pålitliga och aktningsvärda de ifrågavarande tjenstemännen i Kongl. StatsContoiret för Ögonblicket äro: så kan dock ett Be tänka n den, N:o 37a. 343 annat förhållande med deras efterträdare inträda och i alla fall synes det vara oförenligt med vården om allmänna medels säkerhet, att icke bättre förvara den. Nilson rättelse i StatsContoirels assignering pä Banken och RiksgäldsContoiret synes mig fo I ja g t e ligen vala nödig, genom assignationernas underskrifvande af en eller flere bland StatsCommissarierna, jemte Kongl. Räntmästare!!, eller genom någon annan starkare controll än den närvarandehvilken med StatsGontoirets organisation kan vara förenlig.” Om Remiss till H. StatsUtskottet, anhåller jag ödmjukeligen. Utskottet får, i anledning häraf, upplysa, att, då i sammanhang med den förändrade organisation K. StatsContoiret år 1824 erhållit, åtskillige tjenster inom Verket blifvit dels indragne dels med de qvarvarande sammanslagne, och en annan göromålens fördelning, åsyftande den möjligaste förenkling med bibehållande af nödig säkerhet och controll, deraf blifvit en följd, K.
— för eder skull — kunde önska det, men i ett gammalt industrikomplex, som vår tryckerigård är, i en af Stockholms centralaste och tätast hopbyggda stadsdelar, får man framför allt se på att i nyttans tjänst tillvarataga hvarje kubikmeters utrymme allt från den underjordiska källarvåningen till takstolarna fem trappor högre upp. Och en oaflåtlig ström af arbetsfordon med kol, oljor och tryckfärger, maskindelar och pappersbalar samt en trafik af hundratals sättare och tryckare ut och in äro tyvärr föga förenliga med någon salongsmässig prydlighet. Emellertid stiga vi en trappa upp till hö- ger i portgången och det blanka mässingsgapet till vår breflåda samt inskriften » Iduns redaktion och expedition » visa eder, att ni hittat rätt. Inkommen i tamburen, vänder ni till vänster och kommer så direkt in i expeditions17 Adolf Hellander. rummet, hvars väggar klädas af takhöga hyllor med kompakta tidningstraf var. Ni mottages vänligt af fröken Frida Björkman, expeditionens föreståndarinna, som residerar vid ett väldigt skrifbord mellan fönstren. » Sökes redaktören? » Ja, helt visst gäller er första visit honom. Ni visas alltså in i redaktörens mottagningsrum, ett ganska stort rum med tre fönster, hvilket äfven, som direktionsrum, användes för styrelsens sammanträden. Det stora amerikanska skrifbordet med sin klaff utgör här naturligtvis bufvudmöbeln, och bekväma hvilstolar för de besökande, soffa, manuskriptskåp och småbord komplettera den enkla, men solida inredningen. Redaktören vädrar genast ett manuskript, men som han just om några minuter måste ut på ett affärsbesök för tryckeriets räkning, har han sannerligen icke mycken tid tillöfvers och är redan i färd med att artigt hänvisa eder till redaktionssekreteraren, då ni framställer ert ärende. Ni är gammal och trogen prenumerant, och ni skulle så ofantligt gärna vilja kasta en liten blick » bakom Iduns kulisser », gå igenom redaktionslokalerna, tryckeriet och alltsammans. Det var en annan sak! Med största nöje — och naturligtvis vill redaktören själf ha den äran att ledsaga eder. Fem minuter senare står ni i redaktionssekreterarens rum, som ligger midt emot redaktörens, på andra sidan om expeditionen.
I öfverensstämmelse med Kongl. Majrts uti aflåten Kådig Skrifvelse framställde förslag, hade Stats-Utskottet, i dess under K:o 106 afgifne Utlåtande, hemställt, att Häradsskrifvaren J. Thysenius måtte förunnas eftergift af halfva beloppet, elier 60 R:dr 1 sk. 6 rst. B:co, utaf de för åren 1831, 1832, 1833 och 1834 oriktigt afkortade och, genom Kongl. Maj:ts Utslag af Stats-Utskoltets Memorial, N:o 200. 19 den 9 November 1841, honom till ersättning ådömde Krono Utskvider. Denna hemställan har, enligt ankomne protocolls-utdrag, blifvit af Presteoch Borgare-Stånden bifallen; af Ridderskapet och Adelil äfvenledes godkänd, under villkor likväl, att 1 hy senius godtgör vederbörande tjenstemän i Kongl. Kammar-Rätten den anmärknigsprovision af de ifrågavarande medlen, hvilken, jemlikt den för Kongl. Kammar-Rätten utfärdade Nådiga Instruction, skolat nämnde tjenstemän tillkomma, derest samma medel verkligen till Stats-Verket influtit; samt af Bonde-Ståndet deremot afslagen.
I sådant fall och om jag kunde förvissas derom, skulle jag tillstyrka förslagets an - 110 Den io Februarii f. m. tagande; men för min del anser jag det innebära en inskränkning i den frioch rättighet, vi ännu äga, och jag tillstyrker derföre dess ogillande. I absoluta Monarchier behöfver man blott känna besluten; uti inskränkta monarchiska Stater medverkar man till besluten, och der bör man försvara friheten. Jag följer åtminstone den principen. Jag finnér, att jag tillhör minoriteten, och begagnar derföre tillfället att på förhand reservera mig mot det blifvande beslutet. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Vid ett tillfälle som detta, då majoriteten redan tyckes hafva prononcerat sig, är det föga ändamålsenligt att yttra sin mening; men jag anser ämnet för vigtigt, för att jag med min svaga röst icke skulle söka hejda det beslut, man synes gå att fatta. Här har visat sig en sparsamhetsanda, hvartill jag lyckönskar Nationen och Riddarhuset, om den äfven i andra frågor under Riksdagen kan göra sig gällande; att döma af erfarenhet tviflar jag dock derpå. Man har sagt, att garantier saknas, hvarförutan protocolls-tryckningen in extenso icke borde eftergifvas, och jag tror, att man deri har rätt; andra hafva vederlagt ett sådant påstående. Jag vidhåller min förut yttrade öfvertygelse, att den nödiga garantien icke är vunnen genom att öppna läktaren ; men jag anser ett annat lika vigtigt skäl för den utförliga protocollstryckningen icke böra förbises. Hvarifrån skola unga Talare, som här första gången uppstiga, hemta den nödiga Riksdagsmanna-bildningen, om icke från våra Riksdags-protocoll? Endast härifrån kunna de finna en vägledning att dana sig för Riksdagsmanna-kallet, hvarförutan de säkerligen skulle finna sig afskräckta från att beträda Talarebanan. Nu vill man borttaga den enda uppfostringsanstalt för unga Talare, som våra bristfälliga institutioner hittills medgifvit. Ständerna hafva begärt, att Grundlagarne måtte blifva läste vid Universiteten; men denna begäran har icke blifvit uppfylld.
Den frågan, som nu är föremål för Ståndets pröfning, discuterades ganska grundligt i StatsUtsk., och den siste värde talaren misstar sig då han tror att de handlingar, som röra denna fråga, icke blifvit af StatsUtsk. genomgångna. Det är klart att det vore af vinst för orten, om den kunde erhålla ett stats anslag till afhjelpande af ett för orten kännbart behof, nemi. af en hamn, men statens tillgångar firo icke Den 5 December f. m. sa outtömbara, och vid denna Riksdag hafva de redan blifvit så hardt anlitade att det icke finns något qvar för sådana arbeten, som det i frå ga v :de, hvilket väl icke kan anses vara af någon större vigt för det stora allmänna. Om man fäster afs:de på att hamnen skulle kunna komma att tjena som nödhamn, så finner man att den endast skulle kunna tjena som sådan vid nordliga stormar, men då bör det i allmänhet icke vara så svårt att fortsätta förbi Grenna till Jönköping. Ser man åter på hamnen såsom handelshamn, så ligger den i detta afs:de mindre tjenligt, dels derföre att om man vill hafva en hamn mellan Wadstena och Jönköping, så bör man väl icke lägga den så nära Jönköping som vid Grenna, utan snarare midt emellan de båda orterna, i hvilket fall den skulle komma att ligga mycket nordligare. I sådant fall skulle den äfven komma att ligga i en trakt med lifligare rörelse. Om man ser saken från allmän synpunkt är det således icke af något större interesse att erhålla en hamn i Grenna. Ytterligare tillkommer att en hamn anläggning vid Grenna är ett mycket svårt företag; ty enl. hvad hamnens förfäktare sjelfva erkänt, så samlar sig der en massa med sand lillfölje af strömsättningen från Wisingsö. Tillfölje af strandens beskaffenhet och hamnens deraf föranledda konstruktion, skulle den vidare blifva ytterst svår att inlöpa i under båldt väder. Från Grennas synpunkt åter är denna hamn-anläggning ganska nyttig, men från det allmännas sida är den mindre angelägen. Man anför såsom skäl för anslagets beviljande, att om arbetet icke fortsattes, så skulle de på hamnbryggan nedlagda 13,000 Rdr till en god del vara bortkastade penningar.
Fleming och två marinsoldater hade äran eskortera hennes majestät till staden. Hagar bevärdigades med en plats på slupens förtoft och besvarade några flyktiga frågor om sin person. Svaren glömdes lika hastigt som frågorna; hafvets spån dref åter ut i okända böljor. Presidenten Kurck med familj hade nyss vid en lukullisk middagsmåltid sökt återhämta sina krafter efter sjöresans besvärligheter, när de öfverraskades af betjeningens rop, att drottningen var på lastbryggan. Hon skulle måhända hedra briggen med ett besök. Hvad ville de göra i sin deshabillé? De riskerade en titt på däcket och hunno i rätt tid uppfånga en skymt af en viftande näsduk i slupens förstäf, när den kungliga gästen redan var långt ute på Bråviken. Det är Hagar! utropade lilla Katarina Kurck, som tio år därefter blef drottningens hofjungfru. Hagar? Omöjligt, försäkrade presidenten. Hon är i skogsbacken. Jag har skickat Pape att kalla henne till måltiden. Du öfverser alltid med hennes försummelser, anmärkte presidentskan. Här kommer Pape ... Nå? Hagar bad mig anmäla för hans nåd, att hon fått befallning följa hennes majestät till staden. Jag hann med möda kasta åt henne ett par skor, rapporterade hofmästaren, som nu hade återvunnit hela sin officiösa värdighet. Presidenten kunde icke undertrycka ett smålöje. Sofi sade han till sin maka det skulle icke förundra mig, om skickelsen engång fört dessa två snärtor tillsamman. De äro som stöpta i samma degel och dessutom födda samma natt. Men känner jag dem rätt, skola de icke länge förlikas. En drottning och en tattarunge! Ödet kan skämta rätt sällsamt ibland ... Pape, anskaffa en säker båt! Vi skola låta ro oss till Norrköping. Spartanskor. Afundas icke en drottning! Jag vet det nu ... jag har debuterat i dag. Förutom de sex första barndomsåren, är måhända året 1642, Kristinas sextonde, det som är minst kändt och minst omtaladt af denna drottnings brokiga lif.
Ett rörande drag af det innerliga förhållandet mellan mor och dotter är, att de dagligen växlade små biljetter, i hvilka de gåfvo uttryck åt de tankar, som de ej kunde muntligen meddela hvarandra. Om prinsessan Lovisas giftermål med kronprinsen af Danmark i och för sig var en anledning till rik glädje för hennes föräldrar, så är det dock helt naturligt, att de, och särskildt hennes moder, djupt skulle känna skilsmässans smärta och tomhet, så mycket mera som denna agde rum vid en tidpunkt, då med anledning af konungens sjukdom sorg och bekymmer på fullt allvar började råda i Sveriges konungaborg, som hittills varit ett hem för verklig och varm familjetrefnad. Ty detta var i själfva verket förhållandet. Det familjelif, som herskade i konung Carl XV:s hem — - vi välja med afsikt detta ord — var bygdt på obegränsadt förtroende, aktning och uppriktig tillgifvenhet å ena sidan samt den innerligaste kärlek å den andra. Som maka och som moder är drottning Lovisa i lika hög grad en föresyn. Såsom vi redan nämnt, växte hennes kärlek till den kungliga gemålen år efter år i styrka och djup, detta oaktadt hon ingalunda var blind för de fel, som vidlådde honom, och hvilka naturligtvis förorsakade henne en smärta så djup, som endast en älskande kvinna kan känna den. Men aldrig blefvo bitterhet eller kyla en följd häraf, ty långt mera än man i allmänhet antager förmådde drottning Lovisa blicka till djupet af sin gemåls hjärta. Carl X V å sin sida hade, som sagdt, för henne oinskränkt förtroende; han dolde ej sina fel och svagheter för henne; hon var hans säkra stöd, hans bästa vän, åt hvars trofasta hjärta han kunde anförtro sorg och bekymmer, ängslan och oro, glädje oeh förhoppningar. Han hyste för henne en innerlig och varm tillgifvenhet och erkände villigt och tacksamt så- väl hvad hon var såsom kvinna i och för sig, som hvad hon var för honom enskildt. Hennes död var för honom rent af ett krossande slag.
”Det är en grym orimlighet, att tillräkna det svaga och alltid anfallna könet såsom det gröfsta och ett oförlåtligt brott, hvad vi hos oss sjelfve ej engång behaga räkna för en svaghet, utan snarare för en förtjenst. Antingen gifves ingen dygd, eller ock är den gemensam för båda könen” (detta kan visst äga sin rigtighet). ”En hederlig flicka bör betyda detsamma, som en hederlig karl. Man sätter fruntimrens dygd nog lågt, och inspärrar den inom en ganska trång krets. Kan då ej ett fruntimmer falla annorlunda, än baklänges? frågar den vise Young. Och hvarifrån härröra så många olyckliga äktenskap, om icke deraf, att kyskheten är den enda dygd, hvartill en flicka uppfostras; och då hon med mycken möda” (hvilket här antages såsom ett axiom) ”kan bevara den, tror hon sig derigenom vara frikänd från alla öfriga skyldigheter: såsom ädelmod, godhet, välgörande, vettighet, vänskap, sedighet (!) etc. Det är likväl dessa dygder, hvilkas utöfning gjort den namnkunniga Ninon l’Enclos förtjent till följande teckning af St. Evremont:Det är i denna sanna bemärkelse, som den vackra Ninon Dubois förtjent att kallas dygdig. Fördomar och skrymtan skola ropa häremot: men de öfverröstas af flere hennes landsmän, som rönt hennes hjelpsamhet; de” (och nu kommer hufvudbeviset) ”öfverröstas af tvenne hennes lefvande älskare, af hvilka hon frälsat den ena från gäldstugan och till den andra testamenterat all sin egendom”. – Blott detta sista bevis på hennes catoniska dygd, jemte de tillämpade fyra raderne af St. Evremont, har Kellgren, i samlingen af sina skrifter, bibehållit af den långa noten; hvars innehåll, med all sin utmärkande blandning af sannt och falskt, dock är anstötligast genom sjelfva tonen. L’indulgente et sage Nature A formé l’ame de Ninon De la volupté d’ Epicure, Et de la verta de Caton (!)