Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
gick honom aldrig ur minnet utan las han det både natt och dag: sedan han döder vardt och i jord lagder då vexte der upp den vänaste lilja ur hans graf och uppå hvarje liljoblad var der Ave Maria skrifvet med gullstäfver. Män grofvo till roten och funno att hon gick ut af hans tunga!» En munkalögn så visst det var! MODREN. Heliga vår Fru, hvad var det du sade? Hörde jag orätt? Jag vill ej ha svar! OLOF. Förlåt mig, Mor, om illa jag lade Mina ord! MODREN (visar på Mariebilden.) Ej mig, blott henne dig bör Att bedja om tillgift! OLOF. Just dig, ej belätet! Hvad ser jag! Så tidigt och fångst i nätet! Äter en själ som trott, att man rör (Olof slår igen boken.) (Han har nalkats bilden och upptäcker kedjan som Modren nyss lagt dit.) 35 Träbilders hjertan med ädla stenar, Eller ock någon som enfaldigt menar Köpa sin salighet förr än han dör. Nej, Olof, det var en lycklig mor, Som ej kunde bära en glädje så stor Att åter ha fått en förlorad son Tillbaka i famnen han flydde från! Det var du! Det var jag! Men säg mig, säg, Att ej du vikit från sanningens väg, Den enda, den allförbarmande kyrkan! Säg, att du ännu ej skänkt din dyrkan Åt fremmande Gudar! Nåväl, du vill det veta! Jag är Lutheran! Hvad skall det heta? Och du om de falska profeter ordar, Du, falske profet! Det fins många hjordar, Fast herden är en! Du, en Antikrist, Du mitt lam, som jag trodde så visst, Att aldrig vargar från mig skulle röfva! Herre! Du ville då så hårdt mig pröfva! Ve mig! ve! Ovännen sått Ogräs i hvetet förr'n i ax det gått! Bättre jag kommit med far i jorden, Ty nu är all glädje till intet vorden! Bittra stund, du kunde ej bida! O, jag vet, du kan tiga och lida, Men tala, moder, låt smärtan slå ut, Förkrossa mig rätt och låt allt vara slut! MODREN. OLOF.
Städernas till deltagande i Riksdagsmannawal berättigade innewånare äge att till Borgmästare-tjenster föreslå trenne behörige Män, då Konungen en af dem utnämne. Finner Utskottet af dessa protokoll, att någon Stats-Rådets Ledamot, eller någon för tillfället förordnad Föredragande, eller den Embetsman, som i Commando-mål Konungen råd gifwit, uppenbarligen handlat emot Rikets Grundlag eller allmän Lag, eller tillstyrkt någon öfwerträdelse deraf, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfwerträdelser, eller dem wållat och befrämjat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning, eller hafwer den Föredragande underlåtit att, i de fall, som 38 § af denna Regerings-Form förutsätter, sin kontrasignation å ett Konungens beslut wägra, då skall Constitutions-Utskottet ställa en sådan under tilltal af Justitie-Ombudsmannen inför Riks-Rätten, hwaruti, i stället för Stats-Råd, Fyra de äldsta Justitie-Råd, twänne af Frälse och twänne af Ofrälse Stånd, i dessa fall komma att säte taga, och gånge härmed som i 101 och 102 §§ om tilltal emot Högsta Domstolen föreskrifwes. Riksens Ständers walda Bewillnings-Utskott åligge, att bereda alla från Stånden remitterade frågor, som angå förändring uti föreskrifterna om bewillningens utgörande, att förslagswis, enligt de särskilda bewillningarne, beräkna de blifwande inkomsterna, och att, sedan Stats-Werkets behof blifwit utredda och bestämda, opåmint föreslå sättet för bewillningens ökande, om det erfordras, eller för dess minskande, om sådant kan äga rum; och, i sammanhang dermed, till Riksens Ständer afgifwa förslag till Bewillnings-Stadgar. Justitieombudsmannen och militieombudsmannen väljas å lagtima riksdag för tid och på sätt riksdagsordningen stadgar; och bör därvid jämväl för en var av dem utses en ställföreträdare av de egenskaper, som hos ombudsmannen erfordras, att i dennes ställe utöva ämbetet i de fall instruktionen angiver.
En af mina vänner bland dessa våra, lika varmt som vi sjelfve fosterländskt sinnade Mosaiske bröder, hvilken en längre tid oegennyttigt lemnat sitt läkarebiträde inom ett sjukhus, som tillhör ett sällskap, deraf han var medlem, och af hvilket han nyligen ingalunda rönt någon synnerlig erkänsla, svarade mig på min förfrågan, om han vägrat att mottaga det vanliga årsarfvode, som vore läkaren tillerkändt: »Ja visstl huru kan man taga betaldt för hvad man gör en barmhertighets-inrättning?» Och många dylika bevis af oegennytta skulle kunna framdragas; men jag anser mig icke dermed böra upptaga Höglofl. St:ts tid och dess protokoller. Redan under föreg:de riksdagar har af så många andra, jemte mig, som i detta fall, likasom i afseende på i öfrigt utvidgade rättigheters medgifvande åt Svenske medborgare, tillhörande den Mosaiska trosbekännelsen, varit motionär,— anförts, snart sagdt, allt det rättvisa beröm, dessa våra Svenska medbroder förtjena. Jag vill endast hänvisa till förre Polismästaren af Wannqvists ofta åberopade goda vitsord i afseende å de Mosaiska trosbekännames loyala, stilla och goda uppförande; och slutar jag med att vördsamt yrka bifall till förslaget. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Då detta förslag vid förra riksdagen med ej obetydlig majoritet antogs inom detta Stånd, är det sannolikt, att detsamma äfven nu kommer att här gå igenom. Jag vill dock för min del anmärka, att så länge en ej ringa del genom sin samhällsställning och sina kunskaper fullt qvalificerade kristna, och till och med Lutherska medborgare ej få deltaga i riksdagsmannaval, något skäl icke synes mig tala för att denna rättighet skall tilldelas Judarne. Detta är orsaken till mitt yrkande på afslag å denna punkt. Sedan öfverläggningen ansetts härmed afslutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af ifrågavande förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på detsammas antagande och, 424 Den 10
Nu är här fråga särskildt om ett sådant förhållande för så vidt, som det uppenbarar sig såsom brott eller missgerning och frågorna äro: hvilka sådana gerningar böra anses medföra det slags uteslutande från kyrkans förmåner, som innebär nattvardens förlust? och: på hvad vilkor kan ett återupptagande till dessa förmåner sådne missgerningsman beviljas? Hittills har från långliga tider tillbaka, enligt noga reglerad lag och ordning, vår församling utöfvat sin rätt att jemte ordets tjenare i båda dessa afseenden afgöra. Efter denna grundsats är om uteslutandet sednast bestämdt genom Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, om återupptagandet genom det nu gällande 10 Kap. i Kyrkohandboken; det ena stadgandet betvingar det andra; båda gemensamt uttrycka det sätt, hvarpå församlingen, i förening med presta-embetet, hos oss uppfattat sin skyldighet och sin rätt i dessa afseenden; och hvarje församlingsmedlem, äfvensom, hvilket här icke är af ringa vigt, särskildt presten kan veta, att, då efter dessa stadganden förfares, sådant sker i öfverensstämmelse med en grundsats, hvilken på samma gång den har sin rot i Skriften, tillika utgör en lifs fråga för vår bekännelse. Genom det nu föreslagna skulle grundsatsen omstörtas och församlingens rätt åsidosättas för så vidt, som återupptagandet gjordes beroende ensamt af hvarje särskild prest, dennes Lag-Utskottets Betänkande JVl> 57. 5 iij>prättningaf behöriga botfärdighetstecken, dennes förutfattade meningar och sätt att undersöka, och sålunda honom tillädes en magt, den han ej egt, ej bör ega, och jag tillägger, ej kan vilja ega. Att församlingens rätt skulle vara behörigen tillgodosedd genom den föreslagna anmälan till Kyrkorådet, kan ej påstås, då ej ens afsedt är, att den fråga, som en sådan anmälan rörer, skall kunna utgöra föremål för Kyrkorådets pröfning och dessutom, äfven om så vore, den rätt, som församlingen i detta afseende tillkommer, icke kan anses vara fullt iakttagen blott dermed, att den bestämmande magten öfver en missgerningsinans behörighet tili nattvarden göres beroende af ett enskildt Kyrkoråds skön. Församlingen måste här uppträda i gemensam enhällighet.
Det är icke något skoltvång, icke någon af de obehagligheter, som led^ saga den vanliga undervisningen och skoldisciplinen. All undervisning i religionen går lätt och behagligt för barnen. Hos oss går det olika då catechesen läres, hvilken trumfas i barnen. Det är detta, som jag högligen önskar få fästa uppmärksamheten på. För att religionen må ständigt fästa sig i barnets hjerta, bör vid en längre framskriden ålder Den 17 Februari f. m. hos barnet af presterskapet undervisning lemnäs i de högre sanningarna, de philosophiska åsigterna deraf. På sätt sorn här är föreslaget af Hr Lagergren blefve det icke sagdt att catechesen icke får Jäsas i skolan. Det vore blott medgifvet en nitisk pastor, ett nitiskt presterskap i församlingen att säga: vi vilja sjelfve besörja cateches-läsningen; vi vilja tidigt börja att bereda barnen till det vigtiga inål, som förestår då de skola beredas till Herrans nattvard; vi vilja icke bortkasta ett godt frö genom ett mindre lämpligt sätt och göra dem kalla för religionen, genom detta förvända sätt att vid 6 års ålder lära dem utantill hvad de hvarken kunna fatta * med förstånd eller hafva någon känsla för. Af dessa skäl understödjer jag helt och hållet den förändring af §:n, som här blifvit af Hr Lagergren föreslagen ocb af Gr. Hamilton med flera understödd. Hr von Hartmansdorff: Jag vet så väl som nå gon, huru brinnande det nit för allmänna undervisningen är, hvilket lifvar den sista talaren. Men jag nödgas dock bestrida hans yrkande i delta fall. Han har sagt, att den utanläsning, som göres i de yngre åren, är en läsning utan eftertanke, eller, såsom han uttryckt sig, en pappegoj-läsning. Jag öfverlemna!' till honom samt hvar och en att bedötnma, om det icke är så nästan med all utanläsning, som göres af ett barn vid den åldern. Om man till och med framtager historien, så lära barnen visserligen händelserna; men att af dem draga några slutsatser, alt begripa något af folkens öden, det lärer vara för de flesta omöjligt. Således är det samma förhållande med andra ämnen som med läsningen af catechesen.
Framför allt måste hon då uppställa en noggrann dagoch veckoordning både för sig och husets folk, ty utan en ordentlig tidsindelning blir hvarje tanke på sparsamhet och hushållsaktighet från början bannlyst. Tidsindelningen kan naturligtvis ej bli lika för alla hushåll, men om möjligt bör man söka fasthålla den gyllene grnndsatsen: tidigt upp och ej allt för sent i säng. Dagens arbete måste börja vid ett bestämdt klockslag, och likaså måste måltiderna hållas på bestämda tider, så att de öfriga arbetena kunna indelas derefter. V i d en dylik förståndig tidsindelning kunna både matmor och tjenare hinna med sina arbeten, den förra dessutom egna någon tid åt lektyr och musik, och den senare sy åt sig eller hvila ut. Matmodern bör emellertid vara konseqvent i fasthållandet af de en gång bestämda mattimmarne och ej se genom fingrarna hvarken med sig sjelf eller tjenarne, om det skulle blifva fem eller tio minuter för sent. Dessa förlorade fem minftter kunna i de flesta fall ej tagas igen på hela dagen, och man kommer ovilkorligen något på efterkälken. Utom de dagliga arbetena finnes det äfven andra, tid efter annan återkommande arbeten, såsom vädring af sängkläder och gångkläder, tvätt och strykning, skurning, putsning af messing e t c, hvilka man bör låta om möjligt återkomma på regelbundna tider, så att arbetets utförande ej lemnas åt tjenarnes godtycke och kanske alldeles försummas. Det klokaste är att hafva en skrifven dagoch veckoordning, som hänges upp i köket till rättesnöre för både fru och tjenstefolk. Har man flere tjenare, bör man noga skilja deras arbeten, så att den ena ej kommer i frestelse att låta passa sig af den andra. Husmodern bör alltid sjelf göra sina uppköp och ej låta hindra sig af fult väder, beqvämlighet eller dylikt att sjelf gå till torget. Fördelen häraf torde framlysa för hvar och en, då husmodern på detta sätt ej blott ständigt har reda på prisen och ej så lätt kan bedragas, utan ock lär konsten att värdera varan och göra förståndiga uppköp.
I stället för att söka opartiskt utreda orsakerna till romantikens framträdande och vida utbredning på sin tid, börjar Malmström med att fara ut mot hvad ^ han i nära samklang med en temligen allmänt vedertagen jargon tillåter sig beteckna såsom det katolska elementet i denna riktning. På tal härom blir han fanatisk som en af Torquemadas legodrängar, och att endast döma efter dessa utgjutelser skulle man kunna tro Malmström hafva varit en den mest nitälskande protestant, som någonsin lefvat. Uppgifterna från andra håll låta emellertid något annorlunda. Så yttrar t. ex. på tal härom en åldrig literaturkännare, hvilkeri tydligen haft tillfälle att på nära håll följa Malmström genom hela hans utveckling, bl. a. följande, som vi taga oss friheten återgifva: “ Protestantismen såsom religionsform var honom (Malmström) temligen indifferent, men han skulle väl, såsom äkta hegelian, knappast haft något emot en stark statskyrka, hvilken, lemnande tänkaren och vetenskapsmannen fullständig frihet, gaf en bestämd läro-norm samt upprätthöll god borgerlig ordning. “ * Detta vill ju, med andra ord uttryckt, ingenting annat saga än det gamla, så ofta missbrukade: påtvingad kristendom åt packet, full frihet, religionslöshet i bästa fall, åt oss! Hvadan då all denna fanatism, som kulminerar i det absurda talet om att för honom, Malmström, de båda uttrycken den protestantiska eller civiliserade verlden hafva ungefar samma betydelse? Är detta icke blott en tanklöshet, som förbiser att den antika verlden redan långt före kristendomens tid, lika som ock den katolska efter kristendomens uppkomst, gjort inlägg i vetenskap och konst, till hvilka protestantismen ännu icke hunnit uppvisa några motstycken, så kan det ju i detta sammanhang icke annat vara än ett allt utom fint sätt all låta förstå, huru som Blommornas älsklige skald skulle lefvat och dött som en barbar. Några friare vyer kunde Malmström således icke öppna för sina lärjungar, ännu mindre förnam man några sådana väckelser från det södra universitetet, och den sjelfständiga literära alstringen låg så godt som alldeles nere. När förhållandena gestaltade sig på det.
» Men, mina damer, hvad har han då gjort för annat ondt än att ofrivilligt varit nära att jaga lifvet ur madam Rönn? » » Davida, har du aldrig hört omtalas, hur den karlen gjort det till sport att locka till sig andras fästmör! » — » Ja, först var det fröken Adelstjerna, sedan fröken Tjärnér, därefter i tur kom » » Ja, låt det vara, kära flickor, » afbröt fru Maria med en viss moderlig myndighet; » här är ju ingen fara å färde, ty ingen af eder är förlofvad. » » Å n Davida då! Å r hon ingen? » Fru Marias ögonbryn rynkades. » Notarien är ju nu bunden, och i mitt hus skall han dessutom nog låta bli att öfva annan sport än på sitt spinnrockshjul — » » Han bär ju ingen förlofningsring, » sade Davida i liknöjd ton och förde därpå samtalet in på andra ämnen. I fyra hela dagar stannade sportsmannen kvar på Mariero; den femte dagen efter frukosten tog han farväl — » till härnäst » af Af Clemontine von Eraunmiihl *. hela sällskapet och for lika ljudlöst, som han kommit. » En töcken hjulbeningl » utbrast madam ^ V ^ T Ä R A kvinnor kunna på två vägar bidraga Rönn, när han susade förbi hennes stugudörr. W till hemmens prydande: genom sitt eget » Och den skulle fara i rätta ärenden och arbete och genom anskaffande och tillmed rätta och naturliga medel! — Om jag godogörande af konstens och konstindustriens ville sätta mig upp på mitt spinnrockshjul och damma i väg, finge en nog se, hur det alster. I båda fallen måste den första ledande skulle gå för en kristen människa. — Nej, grundsatsen vara harmoni, harmoni mellan jag står vid hvad jag har sagt; han är en prydnaderna och boningsrummens arkitektoniaf den ledes anhang, det ser jag på hans ska värde, deras ändamål och inredning. Det arkitektoniska värdet betingas hufvudögon. » sakligen genom stilen.
Mig synes denna anmärkning vara ganska besynnerlig, enär StatsUtskottet redan för detta uti särskilt Memorial tillstyrkt, att Riksens Ständer* Den 7 Julii /, rm Revisorer skulle revidera sila lill StatsVerket hörande Cassör, af hvad beskaffenhet sorn hålst, hvilket ock blifvit af Riksens Ständer bifallet, hvadan det vill synas, som Herr von Hartmansdorff^ Motion redan år besvarad, och den nu ytterligare gjorda lärer således af StataUtskottet icke kunna upptagas. Herr Grefven och LandtMarjkalken tillkännagaf, att Plenum komrne kl. 5 i eftermiddag att fortsättas. Herr von Heijne, Georg: Uti många af de framställningar Grefve von Platen gjort, kan jag ej annat ån på det högsta instämma. Jag anhåller likväl, att, i anledning af hvad han anfört derom, att det från tredje HufvudTiteln till en särskild förflyttade ansUget för Flottorne, icke blifvit såsom den fjerde uppfördt, få förklara, att discussionen i detta ämne förfallit inom Utskottet, som visserligen ansett lämpligaste stället för dessa bägge Titlar hafva varit bredevid hvarandra, om icke flera förhållanden derigenom skolat rubbas, och af sådan oi’sak uppfört den nya Titeln såsom den Tionde. Då jag anmälte mig att tala, skedde det egenteligen för att besvara Friherre Cederström* anmärkning om den förmenta olåmligheten af StatsUtskottets förslag till delning af tredje HufvudTiteln, hvilket Friherren ansett vara ett intrång uti Konungens rättighet, i egenskap af Högsle Befälhafvare öfver Krigsmakten till lands Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 13 Maj f. m. 601 i tillfälle att begagna sig af deras arbetskraft, att vårda och tillse dem. Men på sätt Gr. Liljencrantz antydde, de minsta jordägarne äro oftast de villigaste att uplåta jord åt den som behöfver en bostad, och om ägaren af -g-:dels hemman har 5, 6 fattiga hushåll på sina ägor så förmår han icke försörja dem.
Sedan R. o. Ad. nu pröfvat hela Inrendrejeriförfaltningen, så anhåller jag alt i prot. få nedlägga min reservation emot R. o. Adis beslut i afseende på 15 §:n, der R. o. Ad. antagit en med ordalydelsen af samma § i 1855 års författning olika redaction, hvilken, efter min tanke, inrymmer åt lullljenstemännen ett större spelrum för utöfningen af deras godtycke, än som förut kunnat äga rum. Denna § medgifver nemi. en högst ogästvänlig conlrotI på alla lill vårt land såsom resande ankommande utlandningar. Likaledes får jag reservera mig ej mindre emot besluten all höja straffbestämmelserna för öfverträdelse!* af författningen utöfver hvad 18 55 års stadga innehåller, än ock emot utsträckningen af lmsvisitnlionsrätten. Dessa mina tankar har jag velat hafva i prot. förvarade. Ånyo föredrogs LngUtskts den i5 och ig dennes på bordet lagda mein. N:o 184, med anmälan om RiksSlms olika beslut öfver TJtsk:< betänk. N:o 17g, i fråga om ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter. Gr, Spens, Carl Gustaf: Dådeltamem sista gången föredrogs, begärde jag detsammas ytterligare bordläggning, på det att jag utaf prot ntdr. från PresteSt., som jag förmodade emedlertid skulle ankomma, kunde få veta huru PresteSt. beslutat i afseende på den slags inbjudning, som innehölls uti detta betänk. I fall, såsom jag förmodar, något sådant prot.utdr. är ankommet, anhåller jag att det måtte blifva uppläst och att derefter få yttra mig. PresteStrs prot.utdr. af den 22 dennes upplästes, af innehåll, att Ståndet icke antagit den till detsamma ställda inbjudning alt instämma med Borgareoch RondeSt:n om uteslutande af 11 §:n utan vidblifvit sitt derom fattade beslut, och gillat så väl hvad TJtsk. hemställt, att frågan om sagde §:s uteslutande förfaller, som ock hvad Ulsk. föröfrigt i mein. anfört.
»Att man kan träffa på ett sådant krypin i vårt kälkborgerliga Stockholm!» utbrast han. »Jag står och inbillar mig att jag är i Konstantinopel. »Nej, det är Stockholm. Se!» Hon lyfte upp draperiet från ena fönstret och pekade utåt. Från husets dominerande höjd kunde man se ned öfver Norrström och öfver staden på andra sidan. Den sträckte ut sig dernere vid och jemn, halft i fågelperspektiv; och i det mörka, blanka vattnet speglade sig dess glittrande ljus. Ur de jemna raderna af gaslyktor lyste de elektriska glödlamporna på Skeppsbron med blåaktigt sken – stora, gnistrande briljanter i ett jättehalsband. Till denna ensamma stadsdel, detta öfver klippan hängande hus trängde intet ljud från den rörliga verlden der nere; kvällen stod mörk och tyst, utan måne eller stjernor, men med en storstads hundratal af blinkande ögon, kalla och hjertlösa. Han såg ett ögonblick dit ner, men så vände han sig sakta om och fäste ögonen på sin mor. Hon stod orörlig som en staty, med armen upplyft för att hålla draperiet till sidan, och stirrade ut öfver staden. Han tyckte sig aldrig ha sett något så allvarligt som detta ansigte, hvars konturer kommo fram med en egendomlig skärpa i ljusskenet inifrån rummet. Hon var klädd i en sorgdrägt af medeltidssnitt, sliten i sömmarne och nästan trasig. Men den tog sig godt ut, trots vårdslösheten. Denna figur tycktes kunna bära upp allting. »Det är en ensamhet här, så djup att jag tycker hela huset skulle kunna glömmas bort som ett strandadt skeppsvrak, långt borta ifrån menniskor», sade hon i det de båda trädde tillbaka och hon lät draperiet falla ned. Hennes röst var djup och fyllig, en altröst med nästan manlig timbre. Hon gick fram till bordet i rummets midt, der en stor elegant hänglampa från taket kastade sitt ljus nedåt. Hon började samla ihop de tyglappar och bandstumpar, som hon strött omkring sig under arbetet. Så tog hon en stickstrumpa och slog sig ner vid bordet. »Att du aldrig skickat mig dina noveller», sade hon småleende. »Hvad skulle det tjena till. De handla endast om sådant som är dig främmande: svenskt småstads-universitetslif.
Förberg; och 2:o En från Vällofl. BorgareSt., genom prot.-utdrag N:o 468, meddelad inbjudning till MedSt:n att förena sig i BorgareSt:s, vid pröfning af StatsUlsk:s Utlåt. N:o 167, fattade beslut i fråga om pensions beviljande åt förre GarnisonsLäkaren å Dalarö Skans, Doktor Broman. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Mern., nemi. från ConstitulionsUIskoltel: N:o 57, med förslag till tillägg i 41 § Riksd:sOrdn., ang:de rätt för StatsRådets Ledamöter att deltaga i RiksSt:s gemensamma Öfverläggningar; N:o 58, med förslag till ändring uti 29 § Reg:sFormen, ang:de ErkeBiskopsoch Biskopsval; N:o 59, med förslag till ändring i 12, 17, 19, 41 och 79 §§ Riksd:sOrdn., angule val af Ii. o. Ad:ns Riksdagsmän. StalsUlskoltel : N:o 173, med förslag till sammanjemkning eller voteringspropos:r i anledn. af R. Stirs skiljaktiga beslut, rörande åtskilliga till RiksStatens 6 och 7 Hufvudtitlar hörande frågor. Den 14 December. *49 liankoUlskoltet : N:o 64, med hemställan om en gratifikation till vaktmästarne rid BankoDiskont-verket; och N:o 65, ang:do afskrifning afen i vedförrådet å Tumba Bruk upkommen brist och beviljande af viss afskrifnings-procent å ved, som från nämnde förråd hädanefter utiemnas. Uppå af Hr Gr. Lagerbjelke derom framställd propos. beslöt R. o. Ad. att StatsUtskrs nyss bordlagda Mern. N:o 173, skulle upföras främst å föredragningslistan för nästa plenum. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ på 11 om aftonen. In fidem protocolli, Albert Munck.