Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under Konung Johan lil inträffade en uti dessa förhållanden samt de adeliga rättigheterna i allmänhet högst vigtig förändring, genom de, d. 8 Juli 1569, utfärdade adeliga privilegier, uti hvilka den grundsats framställes, att adelsman, ehuru han vore så fattig, att han ej förmådde uppehålla frälsetjenst, skulle ”dock icke dess heller missta sköld och vapen, utan behålla så väl sedan som förr”; ett privilegium, som ytterligare stadfästades, ej mindre uti Konung Sigismunds försäkring för R. o. Ad. af d. 11 Febr. 1594, än äfven uti Konung Gustaf II Adolphs Ridd.Ordn. af d. 6 Juni 1626 § 9, der det heter: ”Hvilken adelsman, som är född af Svensk eller Finsk fader och moder, eller af Svensk och Finsk fader allena, fast modren är främmande, han är Svensk adelsman, och njute Svenskemanna rätt och privilegium.” Ursprungligen erhöllo enligt regeln alla de, som frälse tjente, på frälsefrilieten ett frälsebref, men efter det börden, äfven utan skyldighet till rosstjenst, börjat göra sig gällande såsom grund för adelskap, öfvergick så småningom erhållandet af frälsebref ifrån rättighet till att bero på Kongl, nåd, lill dess adelskap slutligen ansågs uteslutande grunda sig på börd och adelsbref, samt rosstjensten, då jordens natur, vid Konung Carl XI:s stora reduclion, blifvit förklarad oföränderlig, öfvergick till endast ett frälsejorden åliggande onus. Denna förändring, så djupt ingripande den ock verkade på Adelns karakter och samhällsställning såsom Stånd, hade dock intet inflytande på dess enskilda rättsförhållanden. Ursprungligen lydde, enligt hvad ofvan blifvit anfördt, adelsman alltid under landslagen, och, då obesutne adelsmän, hvilka, om de till stad inflyttade, eljest bort höra under stadslagen, uppkommo, ansågs det såsom en utaf adelskapet följande rättighet och förmån, att Adelns enskilda rättsförhållanden ordnades, oberoende af boningsort, efter landslagen; och, hvad som ursprungligen varit ett af förhållandernas egen natur uppkommet factum, öfvergick sålunda till ett adeligt privilegium.
Man häpnar visserligen, när man – för att ej tala om hans ”Högtidlighets-Vers”, ”Lyckönsknings-Vers”, ”Brudskrifter” och ”Grafskrifter”, samt alla de stycken bland hans ”Fabler” och ”Visor”, som leda sin upprinnelse från någon dagens eller stundens tillfällighet – genombläddrar endast hans såkallade ”Strö-Vers och Skämtedikter”; särdeles i den äldre upplagan af hans Arbeten, der de, under den gemensamma titeln ”Skämtsamma Skrifter”, fylla tre hela octav-band. Man studsar, man hardt nära svindlar vid att öfverblicka en slik massa af Inpromtuer, Epigrammer, Deviser, Gåtor, Logogrypher, Bout-Riméer, Kärleksförklaringar med alfabetets bokstäfver till rim eller ock rimmande med siffror; utom alla andra tänkbara Extempore-qväden, i slott och torpstugor, i salonger och på ängar, vid konungs-taffelns läckerheter och vid bärmjölken i skogshagen. Intet ämne förskjutes eller aktas för ringa: från de Kungligas egenskaper och praktfester, från Drottningens infall och jagtbedrifter, från Hoffröknarnas och andra förnäma Damers behagligheter, nedstiger skalden, med bästa mine i verlden, att besjunga deras canarie-fåglar och papgojor, chamäleonter och markattor, hästar och hundar, höns och ankor. Allt finner här sin plats: blåst och vackert väder, utflyttningar från hufvudstaden och inflyttningar tillbaka, courdagar kring thronen och pantlekar i det gröna, masquerader och fingerkrokar, spelbord och frossanfall, läderlappar och spöken, rober och kålmaskar, ormarna på marken och ormarna i Drottningens Naturaliesamling, öfver hvilken han diktat ett kämpaqvad ”om Jungfru Natura och Herr Lodbrok”.
Ett uppsåtligt förstörande af sjelfva urkunderna medför ock enahanda skadliga verkan, sorn deras förändrande; hvadan och då, med afseende å det samband hvarje dylik handling eger med de öfriga af samma slag, förstörandet af en eller annan af dem kan tillintetgöra eller åtminstone förringa de återståendes vitsord och bevisningskraft, förslagets stadgande alt sådant förstörande, dä det sker i samma bedrägliga afsigt som en förfalskning, med samma straff belägges, synes hafva goda skäl med sig. Väl har af en ledamot i Högsta Domstolen, såsom skäl emot all skillnad mellan de offentliga handlingar, som i l:sta och 2ulra §§ af förslaget omförmälas, bland annat blifvit åberopad farhågan att lagen icke skulle förmå med tillräcklig bestämdhet uppdraga den åsyftade skillnaden dem emellan, och att osäkerhet i lagens tillämpning således skulle lätt äfventyras; men en sådan farhåga kan jag, med de bestämmelser förslaget innehåller, så mycket mindre dela, som den nu gällande lagen, uti hvilken samma åtskillnad finnes upptagen, icke visat sig i den delen hafva gifvit någon anledning till osäkerhet i tillämpningen. Kongl. Maj.ts Nåd. En annan väsendtlig skiljaktighet alser frågan om hvad till förfalskningsbrotts fullbordan hörer, och i hvad mån ansvar derför bör ega runi, äfven om något bruk af det förfalskade icke blifvit gjordt. Lag-kommittéen antog i detta hänseende, såsom allmän grundsats, att brottet var fullbordadt, så snart förfalskningen skett, och betraktade ett af förfalskaren sjelf gjordt bruk af det förfalskade såsom en för honom försvårande omständighet. Enahanda grundsats har ock af Lag-beredningen blifvit följd i så måtto, att enligt dess förslag ett uraktlåtet bruk af det förfalskade endast skulle i allmänhet till någon nedsättning i straffet föranleda, och Lag-beredningen har således, lika med Lag-kommittéen, ansett den falska produktens åstadkommande i ondt uppsåt vara tillräckligt för att i alla händelser göra gerningen såsom fullbordadt brott inför lagen straffbar.
Hufvudsumman af min mening nu, är 4<J4 Den 25 Januari e. m. dock, att Utsk:n måtte ändra det nu föreslagna minimum, och är detta anledn., hvarför jag yrkar återremiss af betänk. Hr Nordenanckar: Huruvida privatbanksrörelsen skulle kunna fortgå, då minimivaleuren utsättes till 10r:drr:gs, derom kan icke någon positiv visshet erhållas. Erfarenheten under de 10 år, som jag haft tillfälle att följa bankernas rörelse, dels såsom directör dels såsom revisor, har likväl hos mig stadgat den öfvertygelse, att rörelsen icke bär sig med en så hög minimivaleur. Jag har sökt att noga följa förhållandena och funnit, alt sedlarne inströmma hastigare till Banken, jemnt i den mån, som valcurerne äro större; så att treorna ingå fortare än tvåorna, tiorna ändå fortare och femtiorna fortast. Man märker detta lättast, om man ser huru många procent af stora och små valeurer erhållas i de remisser, som till privatbankerne ingå. Jag menar härmed, att om t. ex. femtiorna utgöra 10 proc. af sedelstocken, så utgöra de likväl måhända hälften af det belopp, som till invexling inskickas. Detta är orsaken, hvarför jag tror, att om 10 r:dr blifver bestämd till minimivaleur, så kommer privatbanksrörelsen att upphöra. Denna opinion är äfven stadgad i alla de landsorter, der privatbanker finnas. Hr Gripenstedts förslag, att privatbankerne skulle söka att motverka desse missförhållanden genom att vägra utgifvandet af de små Rikshanksvaleurerne, och genom att erbjuda Riksbankens tior i utbyte emot sine egne, kan jag för min del icke gilla. I fall privatbankerne önska att hålla sina lior, som skulle blifva minsta valeuren, i omlopp, så måste det ligga uti privatbankernas intresse, att icke utlemna Riksbankens tior; ty om desse sednare utlemnas, så blefve privatbankernas tior i allmänna rörelsen obehöflige.
■ :o att rusthållarne vid samtlige till cavallen indeldte, beridna och afsotne regementen och corpser, med undantag af Jemtlands Häsl-Jägarecorps esta sqvadron och Bohus läns regementes södra bataljon, skulle ingå den öfverenskommelse att, gemensamt och till lika belopp för hvarje helt rusthåll, ersätta alla förluster och skador, som å de hvart och ett sådant regemente eller corps tillhörande hevarings-, beklädnads-, personella, utredningsoch rem tygs-persedlar, hvilkas anskaffning och underhållande, jemlikt gällande författningar, rusthållarne ålåge, kunde under krig inträffa från och med den tid, då regementet eller corpsen, eller ock någon del deraf, lör fälltjenstgöring uppbröle, tilldess nämnde tjenstgöring upphörde, eller det utcoinmenderade och under kriget ej afgångna manskapet till hemorten återkomme; 2:0 att, med undantag af rusthållarne vid förutnämnde sqvadron af Jemtlands Häsl-jägare-corps, ej allenast de rustande för alla numer vid öfriga indeldta beridna cavalleri-regementen och corpser, utan ock, i händelse från cavalleri till infanteri på viss tid förvandlad indeld trupp skulle, efter ingånget hästvacance-contracts tilländalöpande, till cavalleri återgå, rusthållarne för de numer, hvilkas manskap före utbrott af krig tilläfventyrs komme att å nyo uppsitta, åtoge sig enahanda ersättningsskyldighet för hvarje indeldt beridet cavalleri-regementes eller corps hästar, sadelmundering och hästbeslag, 30m i förra punkten i afseende på ryttarens utredning vore omförmäld; 3:o att den ersättning, hvilken sålunda , efter den ena eller andra af förestående 2:ne punkter, kunde drabba vederbörande rusthållare, icke skulle komma i fråga att utgå, förrän så väl förlusten, som det belopp, hvilket Krigs-förvaltningen till densarnmas godtgörande förskottsvis erlagt, blifvit behörigen styrkt.
<65 hvilka smittan ännu ej spridt sig, skulle vilja bibehålla eller föranstalta om så beskaffade försigtighets-inått, i hvilka tall samma landsorter sjelfva böra besörja bevakningen, inrätta tjenlige quarantaines-anstalter för resande, bestrida de med spärrningar förenade kostnader, samt jemväl blifva ansvarige för de inom den inspärrade trakten boende fattiges underhåll. Och skulle de Respective Med-Stånden vördsamt och vänligen inbjudas, att i dettta beslut sig förena. S. D. Remitterades till Ståts-Utskottet en af RiksdagsfulJmagtigen Anders Danielsson från Elfsborgs Län denna dag väckt motion, hvari flera af Slåndels Ledamöter instämt, om en årlig pension af Statsmedlen, att i viss lämplig tid till aflidne Justitias-Ombudsmannen Poignants barns uppfostran och underhåll utgå. S. D. Föredrogos å nyo 'Stats-Utskottets följande Utlåtanden: JV:o 237, i anledning af Kongl. Maj:ls Nådiga Remiss uppå öfversteLieutenanten J. M. Nordencreutz’s Enkas underdåniga ansökning att varda bibehållen vid de Jöne-inkomster, mannen i lifstiden innehaft; Bifölls; N:o 243» i anledning af väckt motion, om rättighet för åtskillige hemmans innehafvare inom Frötuna och Rådmansö socknar, att få lösa sina liemmansräntor, efter ett vist stadgepris; bifölls och N:0 244» i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 12, i fråga om afskrifning af en i salpeterfondens räkenskaper balancerad summa, utgifven såsom lån till Carl Gustafs stads Gevärsfactori; Afslogs. S. D. Föredrogos å nyo Allmänna. Besvärsoch OeconomieUtskottets Betänkanden: N:o i04» i anledning af anmärkningar vid Betänkandet N:o 60 i frågan, dels om rättighet till enskilda Theatrars inrättande, dels ock om upphörande af de afgifter till Kongl.
Friherre Legerström, )scok>, yttrade sig hafwa falcar förhällander sädanr, at om en person hade Ders 9 Mars» 45 r hade roos R:d. i egendom och en annan looo N:d. i Lön,ffulle hwardera komma ar betala olika Bewillning; kwarföre han begärde uplysning ur sjelfwa författningen, rörande et sadanc exempel. grefwe k) cIn o ar cl IS. Enligt projeÄst kommer en fom äger en tunna Guld, hwaraf räntan utgör lövö R:d., ar för den, såsom för dest behallna inkomst erlägga 35 R:d., dä deremot den som har looo R'.d. i Lön, betalar 21 R:d. 42 b., Utgörande -Adelar emot 35. Herr Grefwen och Landtmarskalken gjorde l'roposiuou til bifall uppå Utskottets förslag i denna del. Bifölls; utom af Friherre Leäer8tröm och Friherre Kiclcler-Itolpe. Härefter afgeck, under anförande af Friherre LeN (!>.'!> sröm, Kuäolk, veputauoiien til de andre Granden. Wid z:dje §:s andra kalomem, anmärkte Fri he rre Ox? n 5 c is r 11 u, 8 ven, at hwnd Stockholms Brandförsäkrings-beträffade, wore i det af Kongl. Maj.t för densamma utfärdade en kraftig försäkran gifwen, at den skulle för nu och framtiden wara fri ifrån all afgift och contnbmion, sa til och med, at den som något sadan! piopokwriMe, wore älagd en pligt af IZZ R:d. 16 H.
Dessa omständigheter jemte hvad ofvanbemälde motionär anfört angående den Indelta arméens aflöningsoch pcnsionsförhållanden torde tillräckligt ådagalägga olämplighoten af pensionsväsendets nuvarande inrättning samt behofvet af en annorlunda beskaffad organisation. Då vid sistförlidna riksmöte Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad på omförmälda förhållande, att under en längre tid vid hvarje riksdag statsbidrag måst beviljas för upprätthållande af den Arméens Pensionskassa, efter gällande stat, åliggande pensionering, samt att medel behöft särskildt anvisas för pensionernas ökande, föranleddes Rikets Ständer häraf, att hos Kongl. Majt i underdånighet anhålla, det nådigt förslag till fullständigt ordnande af pensioneringen för arméens Befäl och tjenstemän samt till beredande derjemte af nödig förenkling i förvaltningen måtte varda upprättadt och till Rikets näst sammanträdande Ständer öfvcrlemnadt. Enligt hvad Utskottet nu af ofta åberopade Stats-Rådsprotokoll (pag. 12) inhemtat, har ock Kongl. Majt meddelat Direktionen öfver Arméens Pensionskassa befallning, att inkomma med underdånigt förslag i afseende å de åtgärder, hvarigenom det af Rikets Ständer åsyftade ändamål lämpligen kunde vinnas. Men uti sitt till följd häraf afgifna underdåniga utlåtande, hvars innehåll är fullständigare anfördt uti Departements-chefens underdåniga Betänkande (pag. 13—15), har nämnde Direktion af anförda skäl förklarat sig för sin del icke kunna inse behöfligheten eller nyttan af en ny och omfattande reglering af pensionsväsendet för arméen; — och innehåller uti förevarande ämne meranämndc Statsråds-protokoll vidare, att
Enl. denna § skall Taxerings-kommiléen bestämma det kannetal bränvin, som för året kan anses vid gästgifveriet kunna försäljas, hvilket Taxerings-kommitéens beslut gästgifvaren, om han dermed är missnöjd, eger rättighet att öfverklaga, så att denna beskattningsfråga är ställd i fullkomlig likhet med hvad för beskattningsfrågor i allmänhet är stadgadt. Det synes mig vara helt naturligt, att de utminuteringsoch utskänkningsrättigheter, sorn K. M:s Beflude eger att genom serskild resolution meddela, äfven böra, i afseende pä beskattningssättet, blifva enahanda, såattden beskattuingsauktoritet, som tager hand om ärendet, icke sträcker sin åtgärd längre än till det är^ under hvilket den utöfvar sin verksamhet, alldeles på samma sätt som det tillgår vid bestämmandet af bevilln:n för ali annan handel och rörelse, af hvad namn och beskaffenhet som helst. Enl. Gr. Lagerbjelkes förslag skulle likväl här ett helt annat förhållande inträffa. Den första, efter tillslånds-resolutionens utfärdande sammanträdande Taxerings-kommité skulle nemi. bestämma skatten, icke blott för det år, som möjligen vore förflutet, innan denna kommité sammanträdde, utan äfven för de båda derpå följande, i händelse tillstånds-resolutionen innefattar en tid af 3 år. Detta är, enl. min tanke, en oformlighet. Väl låter det, i brist på bättre, göra sig att man bemyndigar näst sammanträdande Taxerings-kommité att retroaktivt gå tillväga, ty denna form har förut varit begagnad, ehuru R. St:r vid sista Riksdagen förändrade Bevilln:s-Förordn:n, så att någon sådan retroaktiv pröfning icke nu mera eger rum; men att tillåta Taxerings-kommité att inlåta sig uti pröfning af skatten för ett år, då denna kommité icke längre existerar, det anser jag för min del vara oformligt. Denna kommité bör väl icke rätteligen i det ena fallet längre utsträcka sin verk - Den 9 Augusti f. m. 129 verksamhet än i (let andra, d. v. s. dess verksamhet hör icke omfatta mera än det år, för hvilket Kommitéen är nedsatt.
För afgörande af denna, på statsregleringen inverkande, fråga, deruti således två Riksstånd stadnat emot två, får Utskottet föreslå följande voteringsproposition: 8:0. Den, som bifaller Utskottets af Borgareoch Bonde-stånden godkända förslag, att, i de fall, der kronooch kyrkotionden är utsatt antingen i andra persedlar, än spanmål, eller uti andra sädesslag, än hvaraf densamma i allmänhet inom orten utgöres, nämnde tionde må på det sätt förvandlas, att, sedan värdet deraf, efter de medelpris, hvarpå ordinarie räntans förvandling grundas, blifvit uträknadt, i stället bestämmes så stor qvantitet spanmål af de slag, hvaruti tionden i fögderiet i allmänhet är utsatt, som efter nämnde medelpris svarar emot förstberörde värde, likväl så, att icke annat bråk än en half kappe upptages, utan hvad som undereller öfverstiger, uteslutes, voterar Ja; Den, det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, är ifrågavarande förslag af Rikets Ständer afslaget. Tillstyrkandet i 18:de punkten, angående upphörandet af den s. k, halmstädjan i Skåne emot ersättning till vederbörande räntetagare, är bifallet af Borgareoch Bonde-stånden, men afslaget af de 2:ne öfriga Riksstånden, utaf Preste-ståndet i sammanhang med 3:dje punkten. Då således i denna fråga, som otvifvel - Stats-Utsholtets Memorial, JS:o 519. 11 aktigt rörer statsregleringen, två Riksstånd stadnat emot två, torde densamma få afgöras medelst votering i förstärkt Stats-utskott öfver följande proposition: 9:o. Den, som, i enlighet med Borgareoch Bonde-ståndens beslut, vill, att den i Skåne under benämning af halmstädja utgående serskilda utskyld upphör och de räntetagare, som hittills varit deraf i åtnjutande, undfå ersättning efter hvad, som per medium för året belöper å hvarderas vid indragningen innehafvande tiondeanslag, voterar Ja; Den, det ej vill, voterar Nej; Vinner
— Sedan de å detta för arméen och flottan gemensamma anslag före år 1848 befintliga betydliga reservationer blifvit, i följd af de åren 1848 och 1849 företagna krigsrustningar, alldeles medtagna i och för transporten af flottans trupper, samt för öfrigt anslaget under de sednare åren från flottans sida alltmer tagits i anspråk, hvarigenom kunde inträffa, alt detsamma blefve otillräckligt för de Landtförsvarets behof, som påräknades att äfven med anslagets tillgångar fyllas; har Kongl. Maj:t låtit KrigsKollegium och Förvaltningen af Sjö-Ärenderna utreda, i hvad förhållande berörde anslag under en tidrymd af tio år varit för Landteller Sjöförsvarets behof användt, på det att sålunda måtte erhållas en grund för lämplig fördelning af anslaget Fjerde och Femte Hufvudtitlarne emellan; och som bäraf sig visat, att beloppet af de
Jag bar förklarat, att jag röstat för afskalfande af lagmansoch häradshöfdinge-räntan af det skäl, att * jag anser den vara af de gamla skatterna den, som i första rummet lättast och billigast kunde afskaffas; men då jag stannat i minoriteten, har jag icke kunnat tillåta mig tro, att de, hvilka voterat olika med mig, icke ansett sig hafva lika goda skäl för deras vota, som jag för mitt votum. Frih. Cederström: Det skulle verkligen förundra mig, om mina uttryck fallit så, som skulle jag hafva påstått, att de döda skulle betala något; men att afgift skall erläggas af de dödas qvarlåtenskap är klart af den författning, som säger att afgiften skall utgå med ^-tdels proc. af summa inventarii, hvaraf Gr. Anckarsvärd behagade finna, alt frågan är, om de behof, sorn fyllas genom dessa inkomster, skola genom sammanskott i beviliningsväg af de lefvande erläggas, i hvilken händelse afgiften komme att drabba, icke den, som nu vidkännes densamma, utan andra, som dermed icke hafva att skaffa. Denna rättsgrund kan jag icke fatta. Gr. Anckarsvärd: Jag beklagar, alt jag icke förstått Frih. Cederströms sista argumentation, hvarunder han så sammanblandat de lefvande med de döda, alt det var svårt alt fatta hvaråt han egentligen lutade; men jag vädjar till Huset, om icke Hr Frih:n yttrat sig så, som skulle afgiften icke drabba de lefvande. Hvad Hr Rosenblads moraliska föreläsning beträffar, så får jag förklara, att jag icke tillvitat hvarken majoriteten eller minoriteten andra bevekelsegrunder, än jag hört högt och tydligt uttalas inom Huset; och då Frih. Cederström var ledare af den opinion, sorn yrkade afslag på StatsUlsk:s betänk., så bar jag icke felat uti parlementariskt förhållande, då jag åberopar Frill. Cederströms yttrande, såsom ledare för den opinion som grundläde beslutet; för öfrigt väl vetande, att jag i den delen ingenting har att lära af Hr Rosenblad. Hr Ribbing:
S .ttes en wisi tid, göras mastning ana tjockare, upblandas med öl eller wört-ämnen, bran ingen drisives fortare och fyra gänger sä mycken säd förödes, som lofglfwet är. E-ffarcnhten har wisst, at hwarken i Stader eller pä Landet Bran» trin a förbud fullkomligen eft rlesivas. De lagar aro de wifaste, som förekomma brott och Medes icke behöfwa bestraffningar, och genom alla stora Bräniieriers förstörande ar detta ändamäl wunnet. Hav U. sto tet ansett dem staoliga pä Landet, såsom fadeSjörödande, huru kunna de dä wara nyttiga i Städerna? Försäljningsrätten kan icke gagna Landtmannen, dä dcsi Brämvin, efter hwad jag förut be<- n,ist, är Honoin mycket dyrare än Stadsboens, och Lä det desiu i om är förbundet med t ullafgifterr, blir winsten för de sednare. Borgare - Sländet har ock ljusligen funnit det, och derföre un genom en vexutation förklarat sig willja för Städernas Brännan äga en fri transport och försäljningsrätt.
I fråga om vidden af dessa distrikter och de föreslagna Läns-arkitekternas deraf beroende antal, hvarvid afseende måste fästas, å ena sidan derå, att hvarje distrikt ej tilltages så stort, att ej en person skäligen kan medhinna den tillsyn öfver derstädes förefallande byggnadsarbeten, som åsyftas, men å andra sidan derå, att ej antalet Arkitekter och, i följd deraf, kostnaden för den nya organisationen ökas utöfver hvad som kan finnas vara för ändamålet oundgängligen nödvändigt, har jag ansett att Ett distrikt lämpligen kunde bildas af Norroch Westerbottens, Wester-Norrlands och Jemtlands län; Ett af Gefleborgs, Westmanlands och Stora Kopparbergs län; Ett af Orebro, Wermlands och Skaraborgs län; Ett af Stockholms, Upsala och Södermanlands län; Ett af Wenersborgs, Göteborgs och Bohus samt Hallands län; Ett af Östergötlands, Calmar och Gotlands län; Ett — .— af Jönköpings, Kronobergs och Blekinge län; samt Ett af Malmöhusoch Christianstads län. I följd häraf skulle Läns-arkitekterna blifva till antalet 8. Beträffande deras aflöning, finner jag ej skäl att afvika från det förslag, Öfverintendents-Embetet i sådant afseende framställt, men anser det billigt, att kostnaden för en inrättning, sådan sorn den ifrågavarande, hvaraf nyttan till en betydlig del kommer kommunerna och de enskilde direkte till godo, icke mer än till hälften bestrides af Statsverket och att den återstående hälften utgår från länen; hvilkas bidrag i sådant hänseende icke skulle, med ofvanuppställda beräkning af distrikterna, komma att öfverstiga några hundra riksdaler för hvarje län.