Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i föreskrift erne, angående ut ar render ing af Kronolägenheter, Uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, till Utskottens gemensamma handläggning remitterad, motion, liar Anders Larsson från Westerås Lån anfört, hurusom det sått, som iagttages vid Kronolägenheternes utarrenderande, eller att de på Trettio år upplåtas till den, som bjuder högst öfver den årliga minimi-sumina, som för lågenheterne år bestämd, ganska ofta skulle hafva lill följd, att arrendatorerne, i anseende till det vanligen alltför höga arrendet, i förhållande till lågenheternes goffin t, råkade i obestånd; att de, som ingått borgen för arrende-vilkorens fullgörande, och som, för att komma skadeslösa från saken, ofia sjelfva öfvertoge arrendet, jemväl ruinerades; och att Staten sedermera icke ottinge sitt arrende. Och har motionären, i anseende härtill, föreslagit, att auetioner å arrenden af Kronolägenheter borde för sig gå på det sått och under de vilkor, ait årliga arrendet skulle utgöras af den stipulerade ininimi-surnman, och att derjemte en städjepenning genom auction bestämdes, hvilken skulle erläggas af den mestbjudande vid lågenhetens mottagande; förmenande motionären, att härigenom många medborgare skulle råddas från undergång, och alt flen ränta, som af de inflytande konnne alt erhållas, om de gjordes fruktbärande, skullo lill fullo motsvara, om icke öfverstiga, den minskning i ärliga arrendet af lågenheterne, som af den föreslagne åtgärden blefve en följd.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående bestämmande af viss tid, hvarutöfver, vid de nyajordcböekernes granskning, undersökning uti och jemförelse med äldre jordeböcker icke må ega rum. (I. A.) Sedan, i sammanhang med pröfningen af det utaf Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium på Nådig befallning afgifna förslag till formulär för de nya jordeböcker, som, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse den 11 Maj 1855, angående de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling, borde för Rikets samtliga Län upprättas, fråga hos Kongl. Maj:t uppstått huru vidt granskningen af de nya jordeböckerne lämpligen kunde utsträckas, så hade i berörde hänseende förekommit: att, med anledning af gjord underdånig framställning om behofvet af jordeböckernes granskning för afhjelpande af deruti befintliga felaktigheter och brister, Kongl. Maj:t, som ansett denna fråga, hvarpå många enskilta rättsförhållanden berodde, böra med nödig varsamhet, på behörigt sätt samt utan öfverflödiga och vidlyftiga omgångar behandlas, under den 24 Maj 1833 anbefallt Kammar-kollegium i underdånighet föreslå huru och på hvad sätt, i öfverensstämmelse med gällande författningar samt under behörigt afseende å Kronans och enskiltes rätt, men med åstadkommande af minsta möjliga rubbning i bestående förhållanden för de sednare, äfvensom minsta omgång och besvär för vederbörande Embetsman, arbetet med rättelse af Bih. till 11. St.
Verk. om uppgifvandet af grunderna för den blifvande; Statsoch BancoUtskottens Utlåtande, IV 1. s 744 — 762, bif. af Adeln, IX s 216, lagdt till Handlingarne af BondeStåndet, IX s 222, af BorgareStåndet, IX s 233, af PresteStåndet, IX s 2.44* Finland, angående Magazinslnrättningens utestående fordringar i; StatsUtskottets Betänkande, IV 2. s io54, lagdt till Handlingarne af PresteStåndet, IX s 343, af BorgareStåndet, IX s 349, af Adeln, IX s 363. Finnar, om tillstånd för de, som bo på Sveriges oeb Norriges gränsor, att upprätta särskilda kyrkor. Ekon. Utskottets Utlåtande, VIII s 3o3 — 3op, bif. af 9Ö Adeln, IX s 2G0, af PresteStåndet, IX s 262, af BorgareStåndet, IX s 266, af BondeStåndet, IX s 269. Underd. Skrifvelse, X 1. s 3o4 — 3o6. RiksdagsBeslutet, §. 44- Fiscaler, Lands-, att, ej utan efter laga dom må skiljas från tjensten; Ekon. Utskottets Utlåtande, VIII s 191 — 199» återrem. af Adeln, IX s 214, till endel af PresteStåndet, IX s 229, utan inskränkning af BorgareStåndet, IX s 232, och af BondeStåndet, IX s 236. Ytterligare Utlåtande, VIII s 732— 738, till en del afsl. af Adeln, IX s 383, bif. af PresteStåndet, IX s 385, lagdt till Ilandlingarne af BorgareStåndet, IX s 390.
Plötsligt tvärstannade Maria och gaf till ett rop; famlande med sin hand grep hon tag i den gladt öfverraskade Casimir Du Camps arm. Ur den gröna grässtrimman under sina ögon hade hon sett någonting svart ringla fram, och hennes okufliga rädsla vid denna syn hade brutit förtrollningen. Casimirs första själsrörelse, då han kände hennes skälfvande hand kring sin arm, tog form af en önskan, att det skulle vara verklig fara på färde. Han hade under deras tysta promenad lika orubbligt sett mot skyn, som hon själf sett mot marken. Nu riktade han sin uppmärksamhet nedåt och varseblef snoken, som intagit en mordisk försvarsställning med lyftadt hufvud. Ögonen gnistrade i detta hufvud, och den klufna tungan for ut och in genom gapet som om det lilla djuret velat sätta sig i respekt med detta oskyldiga vapen. Casimirs första ingifvelse att blindt kasta sig öfver fienden, vek för en annan; han kände Marias hand på sin arm och han såg det lilla djuret framför sig, det fanns ett orsaks-sammanhang mellan denna snok och denna hand på hans arm, och han blef helt vänligt stämd emot reptilen, höll riktigt smått af den och skulle icke gärna velat göra den något ondt. Hela hans väsen fylldes som genom ett trollslag af ett djupt, tryggt lugn; och han lade sin högra hand på Marias, där den ännu hvilade på hans vänstra arm. »Det är ju bara en snok,» sade han; men uttrycket i hans röst, och blicken, hvarmed han såg på henne, talade ett mycket tydligare språk. Hon vågade icke möta denna blick, som hon dock kände riktad på sig; hon vågade icke fatta detta uttryck i hans röst, som hon i alla fall förstod. Den var eljes icke mycket uttrycksfull, hans röst; men nu hade den haft en klang så mjuk och varm att den nästan blef själfull, och de alldagliga sex orden: »Det är ju bara en snok!» blefvo till ett helt litet poem. De stodo kvar i samma ställning — alldeles så, som de stannat då Maria ryckte till — länge efter det snoken ringlat bort i gräset. Hans ögon sökte hennes, och hon förnam det, som om de kallat; men hon kunde icke förmå sig att se upp.
Oaktadt allt detta uppväxte dessa tre unga så godt som tillsammans, emedan Marianne och Anna Maria alltid någon stund dagligen voro med hvarandra. Åren förgingo, och af de små flickorna blefvo unga tärnor om sjutton år. Man började redan då att i Upsala tala om att Anna Maria erhållit en bildning, sådan som icke någon flicka i den goda staden eller kanske i hela Sverige hade fått. Visserligen angaf ej Anna Marias sätt något dylikt; hon var anspråkslös och enkel, med något så blygsamt och tillbakadraget i sitt väsen, att man icke skulle misstänkt henne för någon intellektuel öfverlägsenhet, så framt det icke stundom, då några intimare bekanta till hennes föräldrar voro samlade hos dem, händt, att hon låtit hänföra sig af ett eller annat ämne och sålunda låtit dem kasta en blick in i hennes själs rikedom. Det faller af sig själft, att professor Malmstedts hus var en samlingsplats för vittert och bildadt folk. Ibland dem, som under de senare tiderna mycket flitigt besökte professorns hem, var magister Ström, kusin till Marianne och brorson till fru Ströms aflidne man. Magister Ström ägde ingenting utmärkt, om icke en till narraktighet gränsande fåfänga, som gjorde, att han ville gälla för hvad han icke var och gifva sig sken af att äga kunskaper, dem han icke ägde. Såsom gosse hade han bott hos Mariannes mor och varit af henne omhuldad med mycken ömhet; såsom yngling förälskade han sig i Marianne; men sedan han blef magister, och man började hviska om Anna Marias stora kunskaper, blef det magisterns hufvudsakliga sträfvan att intressera den snillrika flickan. Detta blef likväl icke så lätt; men om han misslyckades i dessa bemödanden, så lyckades han däremot att uppväcka den bittraste afund hos Marianne, att göra Anna Maria till föremål för fru Ströms och hennes dotters tadelsjuka samt att framställa sig själf i en löjlig dager för Johan, som aldrig kunde låta bli att roa sig på magisterns bekostnad. En afton, efter det magister Ström varit hos professorns och under sitt besök på allt upptänkligt sätt försökt att intressera Anna Maria, framtog Johan ett papper. “Har det någonsin fallit dig in att i mig se ett uppväxande poetiskt snille?“ frågade han Anna Maria.
Schéele skaffade mig förläggare både till Pengar och Från Skåne; utan att jag visste om det hade han sändt boken till Schou och tillrådt honom att öfversätta den. Det är således denna, för mig helt obekanta menniska, som i alla literära ting varit mitt factotum. Jag har en för qvinnor högst ovanlig svaghet; den att gerna vilja göra mig en liten smula äldre än jag är. Jag vill emellertid beriktiga min något sväfvande uppgift; jag är född d. 6 Mars 1850. Min fasa för effektsökeri kom mig visst äfven att draga upp konturerna till mitt lif mer intetsägande än som är öfverensstämmande med sanningen. Förlåt mig det! ”Från Skåne” har påskriften ”Till Dr. G. B. – med en hjertlig helsning från förf. ”Pengar”: Till Dr. G. B. med mångårig beundran och personligt förtroende från förf.28 ”Jag önskar att du kunde bli kär i någon.” ”Det önskar jag också.” ”Men om det inte blir snart, så kan du inte bli det; du mister förmågan dertill.” Den 30de September var regnig och blåsig. På f.m. vandrade jag omkring i butikerna och min middag åt jag ensam, utan aptit men vid godt humör, på mitt gamla locus Rydbergs källare. Så skulle jag ha ett bättre rum, för att kunna taga emot Brandes. Jag skulle betala lite mer för det, men det gjorde ju ingenting. Efter en evighetslång väntan fick jag ändtligen komma dit upp. O ve! Rummet var visserligen stort, men med nakna blanka väggar, i en kall ljusgrå oljefärg, det var utan mattor och med kallt oljemåladt golf, det saknade hvarje tillstymmelse till lyx och komfort, möblerna försvunno i det, de nakna, sandstensfärgade väggarne med sina kala ytor uppslukade allting annat. Som soffa tjenstgjorde en oformligt bred brits och öfver denna fans en lång hylla, bestående af ett enda bräde, fastspikadt i väggen. Det var det ohyggligaste rum jag någonsin sett. Det var så det kunde kyla genom märg och ben. I ett sådant rum måste konversationen frysa till döds. Jag måste skaffa mig ett annat och bättre. Här kunde jag i alla händelser icke taga emot Georg Brandes.
M:s propos. till Ständerna, i afseende på tillökningen i anslaget, afser att med denna högre .summa utsträcka tiden för bevärtns vapenöfningar; så skulle jag taga mig den friheten tro, att Ulsk. kunnat uppföra den dertill anslagna summan, åtminstone till jemna 100,000 r:dr b:co, samt låtit Riksg.eontorel fylla bristen för en exercis-tid, till att börja med, af 16 dagar för beväringen. Sedan jag nu punktvis andragit de skäl, jag finner i lent militäriskt och statsekonomiskt hänseende tala emot bifall till Utsk:s indragnings-försläg med armeen, kan jag likväl icke annat, än för min del på det högsta gilla, ifall StatsTJtsk. behagade fästa Ständernes uppmärksamhet derpå, att Lill K. M. framställa deras underd. önskan, det en Krigs - Den 7 Maj c m. 3yg minister för nästkommande Ständer måtte framlägga en fullständig plan för reglerande af nationens stridskrafter, som afsåga så väl landets oundvikliga behof, sorn lindring i den närvar, ruslningsskyIdigheten, samt en ändamålsenligare organisation af vår beväring. I alla länder och i alla tider hafva utgifterna för försvaret utgjort de största summorna i budgeten; sådant är också ganska naturligt. Ju högre krigskonsten stiger, ju dyrare blifver försvaret, emedan man häruti icke är öfverlemnad åt sig sjelf och sitt eget godtfinnande; hvaraf följer, alt en mindre stat till och med någon gång blifver tvungen lill större ansträngningar, än, i proportion, en större. Tingens ordning är nu en gång sådan och låter svårligen ändra sig. Intet yrke är i allmänhet otacksammare, än det militära; ingen administration är under en långvarig fred utsatt för så många förebråelser, så mycket klander sorn denna; sådant är förhållandet öfverallt, sådant lärer det ännu i långliga lider förblifva. Då många talare ännu anmält sig alt yttra sig i delta ämne, och liden på aftonen var långt framskriden, blef fortsättningen af discussionen uppskjuten till nästa pleni-dag.
Majit i underdånighet anmäla. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad, trohet och nit Storinägtigste Allernådigste Konung Eders Kongl. Majus Underdånigste» tropligtigSte tjenare och un. dersåter. På Ridd. och Adelns På Pi*est-Standets vägnar vägnar Carl Mörner J. A. lundblom h. t. Landtmarskalk. n. V. Talman. På Borgare-Ståndets På Bonde-Ståndets vägnar vägnar H. Schwan Dars Olsson h. t. Talman* rt. v. Talman. Uppläst lios säliitliga Riks-Stå nelen d. 2 Augusti. Stormägtigste Allernådigste Konung ! "Vid den Revision, som blifvit anstäld öfver Riksgälds-Verkets styrelse och förvaltning sedan 1812 års Riksdag, hafva Riksens Ständer erfarit huruledes Riksens Ständers fullmäg-' tige i Riksgälds Contoiret uti skrifvelse den 19 sistlidne Januari till Kongl. Kammar - Collegiuin anmält, att uti 1813 års från Götheborgs och 02 Dtn 2 Augusti och Bohus Län inkomne Summariska Redogö» Telse för amma ars Bevillning och öfriga Riks-, gälds Conto' e*s fonder, specificeras under Titel: Balaoce den 30 April 3814: Och här härifrån afgår de till den H sistlidne Januari levererade ... 187,771- 4 5- 0- blir återstoden nyssnämnde dag 77286. 18- 9; Riksens Ständer, sorn funnit att emot Full. mägtige, enär de enligt Reglementets föreskrift anmält detta förhållande med Restantierrtä tili Kongl. Kammar Collegium. ingenting i detta fall varit att påminna, hafva deremot fästat sin Uppmärksamhet derpå, att ehuru, enligt det från Götheborgs och Bohus Län inkomna Sammandrag öfver 1813 års Bevillning, taxerade beloppet stigit till R:d 274,76g. 23.
Om vexels godkännande. §• 19- Den, som erhållit uppdrag att vexel till godkännande uppvisa octa icke med först afgående post vexeln återsänder, anses lagligen hafva åtagit sig att fullgöra sin hufvudmans uppdrag, i afseende på så väl uppvisande af vexel till godkännande, som ock dess tillhandahållande för rätte egaren, protesterande i händelse af vägrad accept, underrättelsers meddelande, o. s. v., allt vid ansvar för skada, sora genom försummelse kan uppkomma. 30. Den, som godkänner till betalning en uppvisad vexel’, ikläder sig derigenom dess betalning efter vexelrätt, och kan ej efteråt derifrån undandraga sig, äfven om vexelgifvaren ulan den förres, vetskap gjort cession före godkännandet, §;. ar. Godkännandet af en vexel uttryckes medelst påskrift af ordet: godkännes eller accepteras samt namnets undertecknande. Accepten dateras, om vexeln är ställd på viss betalningstid, efter sigt. Uteslutes datum icke dessmindre, anses datum; böra beräknas från* vexelns utgifningsdag, 2 2, Ställes vexel på tvänne eller flera och godkännes; af endera, då galle accepten emot honom, sorn godkänt, §:. a3. Ar den, på hvilken* vexel är dragen, icke boende å den ort, der dent inlösas skall, teckne då godkännaren å vexeln den persons namn, hos hvilken inlösen skall ske under dess eget ansvar, §. 24, Då accept vägras å förevisad vexel, mäste innehafvaren genast eller inom nästpåföljande helgfria dag i stad, samt å landet, så fort sig göra låter, taga protest emot godkännaren på sätt 6 Cap, föreskrifterj och underrätte derom sin man med uästafgående post. s Lag-V tskottcls Betänkande V.o 179. §. 25.
» Evigt kan ej bli det gamla. » Smaken förändras, den så väl som allt annat under solen, den försämras och förädlas, ja, den inträder ofta i ett skede, som benämnes öfVerförfining. Och dessa tre stadier kunna iakttagas bredvid hvarandra på alla områden af det moderna samhällslifvet — surströmming, tryfferad fasan, Limburgerost — varieté-kupletter, Carmen, wagnerianska parodier — kistbref, Munkaczy, makartska färgorgier — o. s. v. i oändlighet. Det finnes väl knappast något område, inom hvilket smaken vexlar mera betydligt än just inom lektyrens, förströelseläsningens, och intet område där smaken mera lätt råkar på afvägar. Och denna missriktning iakttages ej endast hos hvad man kallar de lägre samhällsklasserna. Tjänstflickans kolportageroman i tunna gula tjugufemöreshäften med » premier » af symaskiner, fotografialbum, oljetryckstaflor, doffeltyger och nysilfverteskedar slukas ofta med begärlighet af husets unga dotter. Då jag talar om lektyr, tänker jag naturligtvis hufvudsakligen på romanliteraturen. Diktsamlingarna få gudnås så visst hvila tämligen orörda, utom då man afdammar deras praktband och guldsnitt, eller då man öppnar dem för att afskrifva en strof på baksidan af ett gratulationskort. » Det är icke någon affär att trycka poesi », påstå herrar förläggare. Hvad nu beträffar romaner, mötes man ännu ofta af en fördom med anor från den gamla goda tiden: det är skadligt för ungdom att läsa romaner. Allt svårsmält är skadligt, därom äro läkarne öfverens, och denna åsikt eger äfven härvidlag sin tillämpning. Och äfven det lättsmälta kan medföra sina faror, om det njutes omåttligt. Det gäller därför att finna en medelväg. Vår tids literära produktion är obestridligen ymnig. Viktiga samhällsproblem debatteras i romanform, historiens personligheter och tilldragelser framställas i lekande kåserier o. s. v. Men i en enda och särdeles viktig riktning har den literära alstringsförmågan betänkligt slappats.
Jag torde få fästa uppmärksamheten derå, alt en sådan discussion här icke kan undvikas, emedan den nu föredragna punkten innefattar uppräuningen till R. St:s und. svar på K. M:s skrifvelse, hvilket svar R. St. icke kunna underlåta att afgifva. Ett discussion om detta svar torde icke eller vara öfverflödig; ty jag föreställer mig, att alla skrifyelser de båda Den 11 Januari e. m. 191 statsmakterna emellan, behöfva vara väl betänkta, på det man icke må misstaga sig om hvarandras mening. — Hr von Hartmansdorff har yttrat, att Ulsk:s fel ligger icke deruti, att Utsk. tillstyrkt förhöjda tulläfgifter, utan deruti att Utsk. börjat med att framställa en grundsats, hvarigenom Utsk. icke kunnat undvika att i tillämpningen gå» emot samma grundsats. Jag har nyss visat hvarföre Utsk. icke kunnat undgå att framställa en grundsats, men jag kan ingalunda inse hvarföre 111 liafgifterna mera än alla andra skulle vara af den beskaffenhet, alt det blefve oundvikligt alt vid deras behandlande frångå förut fattade grundsatser. Jag skulle tro, att om Utsk., med godkännande af den grundsats, som finnes i den K. skrifvelsen, endast hade fästat sig vid några få och väsendtligare artiklar, så hade ingen kunnat beskylla Utsk. för att i tillämpningen frångå denna grundsats, emedan K. M:s propos. alldeles icke tillstyrker alt helt och hållet vidblifva nuvarande tulltaxa, ulan endast begär, att R. St. måtte vidblifva nuvarande tulltaxa i dess väsendtliga delar. — Såsom svar derpå, att en annan ledamot under discussionen yttrat, att, till undvikande af tullförsnillning och lurendre jeri, det vore bättre att snarare sätta tullarne för lågt än lör högt, har Hr von Hartmansdorff anfört, att han ansåg R. St. tverlom böra hellre sätta tullarne för högt än för lågt, ty det står sedan i Konungens makt alt sänka tullarne så långt Han finn.er rådligt vara.
1486), soni skrifvit ' en Birgittaki.önika, och Anna Fickesdotter Biilow, abbedissa i saiilina kloster f r h 1501, som skrifvit en ~Chronicon genealogiciini eller iiiidervisning på någoii gaiiiind släclit med åtskilliga tidaliandelser. s Från Sveriges storhetstid bevarar liistorien niiiinet af inkngen fraiiistheiide kviiina, nie11 det var nier inom det praktiska lifvet än på litteraturens falt 1600-talets liaiidliiigskraftiga adelsdanier utniarkte sig, och de f&amp; arbeten af kvinliga författare (bl. dessa några medleinmar af slakten de la Gardie, den beryktade Aiirora Köningsiiiark och hen',. nes syster), soin gatt till eftervärlden, utgöras mest af poem, religiösa betraktelser, bref och dagboksanteckningar. E t t kvinligt författarenamn af större betydelse liar tiden dock att uppvisa: drottning Kristinas, hvilken efterlämnat flere litterära arbeten i olika ainneii, inen intet skrifvet på svenska. Däribland tilldraga sig några samlingar aforismer, början till en sjalfbiografi samt hennes bref största intresset. Frhn 1700-talet finna vi i katalogen icke så få författarinnenamn, af livilka de inest kanda äro de tre skaldinnorna, Sofia ElisaHedvig Sofia Nordenflycht och sist till tiden, men först beth i snille och popularitet Anna Maria Lenngren. Det ar dock utan all jämförelse vart hrliundrade, som läiiinar den största kontingenten af skriftstallarinnor. Lika talrika so111 de äro till antal, lika växlande har deras val af ämnen varit. Visserligen ar skönlitteraturen det falt, hvarp6, de kvinliga författarna helst röra sig och hittills med ytterst få undantag det enda, dar de åstadkoinniit nhgot verk af större betydelse, men afven inom andra grenar af litteraturen liar det kvinliga ingeniet med större eller mindre framghng försökt sig.
Det blef m e d ens alldeles tyst i rummet. Brogren stirrade på den lille, s o m o m denne varit en sällsam uppenbarelse från en annan värld; pennan gled ur hans hand, hans hufvud svindlade, tusen stridiga Grefve Christiani, s o m lyckligtvis aldrig hann fullfölja sin afsikt, arresterades omedelbart efter anfallsförsöket, under det att presidenten, hvilken hela tiden visade ett orubbligt lugn, på det mest entusiastiska sätt hyllades af folkmassorna. STRIDIGA VILJOR. SKILDRING ERNST FORTS. AF HÖGMAN. OGH SLUT. Justus Brogren väntade o c h längtade. / känslor arbetade i hans bröst o c h sammansnörde hans strupe, så att han m e d m ö d a kunde andas. Barnet stod alltjämt m e d uppsträckt hand. &gt;Det är j u din sonson Olof, » sade Nordström, som började bli orolig. Då var det, s o m o m någonting tungt lossnat i farfaderns bröst; han g e n o m s t r ö m m a d e s af e n värmande glädje, och, böjande sig ned, t o g h a n pilten i sina armar o c h kysste h o n o m, medan två stora tårar runno utför hans gamla kinder. » Min präktige gosse. hvad j a g har längtat efter dig! Och Olof heter du. » » Olof Justus Brogren, ' » svarade pilten, s o m n u fann sig m y c k e t väl i farfaderns knä, sedan d e n första, något förbryllande omfamningen var förbi. » Justus också. Tänkte ändå på gamle far.-gubben, d e unga. ja, j a! Tack, för att ni k o m hit! » Han räckte Nordström sin hand. » Ja, det var minsann pysens i d é. H a n ville prompt göra farfars bekantskap. Annars hade d e t nog inte blifvit nå ' nting af. för ser du, Brogren, man går inte gärna till så ' na ställen, där man bara kan vänta sig ovilja o c h bitterhet s o m välkomst. » » Det var förr det, du.