Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
5 Den 1 December f. m. liflighet man genom (le i ämnet meddelade faktiska uplysningar kan vinna kännedom oell hvartill den nyligen vunna erfarenheten om trafiken på GefloDala-jernvägen, som lika med den ifrågavrde öpnar en väg till en helt och hållet instängd landsort, lemnar ett motstycke. Då för erhållandet af nämnda bruttoinkomst de vanliga utgifterna för trafikens underhåll å stambanan icke i någon särdeles märkbar mån komma att ökas, så iir. det uppenbart, att Staten på det belopp af t,700,000 rdr, sorn af bolaget begäres såsom fany skördar, oberäknadt deu ränta, som för detsamma kommer att erläggas, en omedelbar vinst af 25 % ärligen. Några vidare eller mera talande skäl ur synpunkten af Statens eget omedelbara interesse för förslaget kunna icke anföras. Det vore deu uppenbaraste misshushållning med Statsmedel att/då ett bolag erbjuder sig att utan egentlig upoffring från Statens sida, emot erhållande endast af ett låneunderstöd, åstadkomma ett arbete, hvarigenom inkomsterne å ett af Staten gjordt företag, som synes vilja knappt bära sig, mer än fördubbfas, vägra att antaga detta anbud, heldst eljest kunde å nyo upstå den fråga, som redan varit å bane, att från det förnämsta fabriksdistriktet, Marks Härad, söka en gennie väg till Vestkusten vid Warberg, hvarigenom Staten för sina jernvägar ginge miste om denna rika inkomstkälla. Då dessutom till den omedelbara vinst, som såmedelst beredes Staten, bigges den medelbara, som åstadkommes genom underlättande eller rättare räddandet från undergång af en temligen utbredd, men f. n. tryckt industrigren, då för det norr om Borås belägna spanmålsproducerande landet härigenom beredes ett tillfälle till utbyte af produkter, oell då slutligen genom den vidare utsträckningen af Boråsbanan öpnas ytterligare kommunikationsleder just i det inre af landet, så torde befogenheten af det af JernvägsKummi téen meddelade omdöme ora denna banas vigt inses, och det förslag vara motiveradt, jag härmed får framställa: att R.
Just derigenom utmärker sig den Svenska författningen, alt det icke fordras stor förmögenhet att vara nyttig för sitt land och komma in i representationen, ty om man betraktar bonden, så beslår icke det väsendtliga deruti, huru mycket han äger, utan hvad han är, hurudan han är — något skall han dock hafva. Det är klart, att krigaren mäste hafva något, sin arm, sina vapen, sin skicklighet; något fordras, men det essentiella är icke den stora förmögenheten, utan de stora qualiteterne. Så ser man äfven inom BorgareSt., lärjungen blifver gesäll, denne sednare mästare, och i denna egenskap har han vägen öppen till nationalrepresentationen,— allt genom sin duglighet. Det är således detta karakteriserande, hvarigenom den Svenska representationen skiljer sig ifrån alla andra nationers representationer, som utgör det mest märkbara draget, dess census, och denna census är icke i Ilr Åkermans förslag vidrörd. Delta är en omständighet, som jag har att anmärka mot detsamma, emedan jag motsätter mig hvarje förslag, som icke uppföres på Svensk grund, och jag vet icke någonting mera karakteriserande för denna Svenska grund, än att få mannens egen personlighet och förtjenst ådagalagd; ty allt ifrån den lid, då Svenskarne började göra sig utmärkte i historiens häfder, har det alltid varit personligheten, som framstått, och det utgör karakteren på den Svenska krigaren. Således ligger denna karakter icke i förmögenheten, utan Svenskens census är just personligheten, dugligheten, eller personlighetsprincipen, och derutinnan är det, som personlighetsprincipen har varit stark i 1840 års Const.Ulsk., dä dess förslag inneslöt egenskaperne, dugligheten och slutligen den personliga uppoffringen m. e. o. den goda sidan, den evigt bestående sidan Jios en nationalrepresentation; denna census, säger jag, är i Hr Åkermans förslag alldeles utesluten. Det mest esscnliclla i Svenska statsskicket från urminnes lider, intill denna stund, och hvilket jag hoppas skall evigt förblifva, att nemi. census hvilar på enskild duglighet, det är uteslutet i berörde förslag, och derföre kan jag ej detsamma biträda. Detta ang:de 4 punkten.
Att den öfverklagade belägenhet, hvari vårt fädernesland då befunne sig, icke kunde anses afhjelpt blott derigenom, att Nationen blifvit hugnad med ett lagbundet Regeringssätt; att den fick glädja sig i hoppet om en efterlängtad fred; att goda förslag utarbetades till stadgande af Rikets PenningeVerk, samt till en billig och jemn fördelning af Statens bördor; — Att man 55 H. 8 ► Den 3o December f. m. klagade, och det i flera afseenden med skäl, att Näringarne under ett olyckligt krig aftynat; att deras snara upplifvande vore angelägit; att allt, hvad dertill i iner eller mindre mån kunde bidraga, borde anses med rätta för ärenden, hvilka, såsom bidragande till allmänna välfärden, förtjennde Rikets Ständers uppmärksamhet, och att bland dessa torde af hvarje tänkare ett utmärkt rum lemnäs åt det gamla, men i synnerhet i senaste tiderne mycket bekanta förslaget, att genom en Canal öppna segelfart från Wenern ända till Söderköping; att man genom ostridiga Doeumenter kände att det redan i Konung Gustaf den I:s tid af den rycktbara Biskopen Hans Brask ifrigt yrkades, och att det under de båda sist förflutne århundraden ofta varit ett föremål för Sveriges Konungars och Ständers sorgfälliga omtanka; •—att vid 1772 års Riksdag Ständerne tillstyrkt Canal-arbetets utförande under Entreprenad af privata personer, m. m.; att Memorial i samma ärende från Rikets Ständer blifvit föredragit inför Kongl. Maj:t den 18 September samma år, hvarefter framlidne Öfversten och Riddaren Röök fått sig uppdragit, att verkställa undersökning om sättet att sammanbinda Wettern och östersjön, m. m. Emedlertid hade förslaget livilat och nästan fallit i fullkomlig glömska, då en enskild man, då varande Öfversten seder - Den 3o December f. m. mera StatsRådet m. m. Friherre Balzar von Platen företog sig att upplifva detsamma, och 1806 utgaf en afhandling om Canaler genom Sverige, med särskildt afseende å Wenerns sammanbindande med Östersjön.
Man har trott, att den hänvisade på några ljusa ögonblick mellan ett i sus och dus tillbragt lif. Men ingen särskildt antydan härpå kan den finna, som uppmärksamt och fördomsfritt genomläser nämda titel i dess helhet, utan blott den vanliga förmaningen att tänka någon gång allvarligt på döden midt under dagens mångahanda bestyr. För öfrigt är den enligt tidens sed en smaklös allusion på namnet Lucidor. Han har skrifvit dryckessånger; de äro blott två bland sexton andra visor. Äfven skref han ju psalmer. Men till och med dessa har man begagnat emot honom; man har härledt deras patos från ångern öfver ett liderligt lefnadssätt. Det bevisar föga kännedom om arten af hans egendomliga snille, att antaga en sådan bevekelsegrund till deras författande, och föga tacksamhet mot skalden, att angripa honom just med det skönaste som han lemnat oss i arf. Columbus, som sagt oss så mycket om honom, har dock ej nämnt det minsta ord om dryckenskap. I ett griftqväde, der Lucidor sysselsätter sig med menniskors olika passioner och vandel, börjar han deras beskrifning så: »En söker konst och lust på botten uti kannan Och tror sig vara klok, men vinet är i pannan. Så snart det dimmar ut, är han en dum're gäck Än en arkadisk häst, som dricker ur en bäck.». Visserligen kan man skrifva bättre än man handlar. Men är det antagligt, att skalden vågat i en offentlig grafskrift gifva sig sjelf en sådan dementi? Ingen af de anekdoter, hvarmed man efteråt utstyrt honom, talar om Bacchus, och senare omdömen komma från ett fiendtligt och misstänkt håll. Det har varit oss obehagligt att ingå i dylika detaljer, men vi hafva ansett det nödvändigt för Lucidors minne och förklara således, att inga giltiga bevis kunna uppletas för att han varit en slaf under dryckenskapslasten. Han har blott betett sig så, som en glad fest och tidehvarfvets burleska seder inom hans kretsar gjorde ursäktligt. Dock få vi ej mäta den tidens samhällslager efter vår måttstock. Klasserna voro då skarpt afsöndrade, när de nu öfvergå i hvarandra.
R:dr sk. r. 4 o 2.000 16,000 3.000 1.000 5oo 600 5.000 3.000 5o 16,000 3,5oo 1 o 20 5oo 1 • « —■ — * I i,5oo ' 1 3 600 4 16,000 2 — 5o 4 — 2,000 1 70,000 6 — 1,000 - _____ 4 1,000 . — 1 — 12,000 — 6 z — t 2,000 3 65,ooo — 4 10 " 2 6 120 — " 4 — 15ö 4 — i,5oo — 1 224) 1 5o yf n rn ii r k n i n g : Utaf de Varu-artiklar, för hvilka något Tullbelopp icke är utfördt, har någon bemärkningsvärd Import icke egt rum. n No iA T A B L E A U sorn utvisar den sänkning eller förhöjning emot nu gällande Tullbestämmelse, som af Bevillnings-Utskottet blifvit, å Export-Tullen, föreslagen, samt det förmodade resultatet. Yaru-benämningeii. Aska, Spis i Band, Siden-, Sammets , andra slag „ Halfsiden Bark, Ek Beck-olja.— * Ben, alla andra slag, oarbetade Ben-spån • »thil Enbär• •••••.. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Westerbottens län. Skiften. Afvittring. Socknekartor. Statsbidrag. 17 Att, på sätt nämnde uppgift vid handen gifver, de sökta skiftenas antal år 1858 i betydlig mån understigit de föregående årens, härleder sig sannolikt af den förhöjning i arfvode för landtmäteri-förrättningar, som bestämdes genom Eders Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Taxa på dylika förrättningar af den 12 Maj 1857, i förening möjligen dermed, att följderna af 1856 års missväxt då ännu till någon del qvarstodo.
Påbudet den 1 Mars 1681 samt Kongl. Brefvet den 29 April 1807, upphäfvit E. K. Maj:t,s Befallningshafvandes öfverklagade Utslag och meddelat det beslut, att hemmanen, så länge de ej under ofvannänmde Säterier återvunnos, icke kunde få tillgodonjuta andra förmoner, än utsockne Frälsehemman i Halland tillkommo; hvaröfver underdåniga besvär blifvit af Åboerne på de ifrågakomne hemmanen hos E. K. M. i underdånighet anförde; så har E. K. M., som uppskjutit med Dess Nådiga yttrande i detta besvärsmål, i afseende på den allmänna frågan, huruvida Rå- och Rörssamt Insöckne-Frälseliemman, efter den 6 April 181 o, afsöndrade från de Säterier, hvarunder de lydt, böra förlora deras Rå- och Rörssamt Insockne-frihet, i Nåder velat inhemta Rikets Ständers underdåniga yttrande; i hvilket afseende handlingarne uti förenämnde mål, jemte Utdrag af det hos Rikets Allmänna Ärendens Beredning i ämnet hållna Protocoll, blifvit den i3 November sistlidet år lill Rikets Ständers Stals-Utskott öfverlemnade. Exp. Utsi. E årslag till und. Skrif v. N:o 132,133. 311 Efter häraf erhållen del samt öfvervägande af innehållet utaf så väl de communicerade handlingarne, sorn af de i KammarCollegii ofvanberörde Utlåtande åberopade Författningar, hafva R. St., lika med hvad Föredraganden inför E. K. M. i förevarande fråga sig yttrat, och Rikets Allmänna Ärendens Beredning jemväl tillstyrkt, ansett de, sedan år 1810, ifrån Säterierne afsöndrade Rå- och Rörssamt Insockne-Frälsehemman icke hafva, genom en sådan afsöndring, deras friheter förlorat; hvarvid likväl R. St. hafva funnit de afsöndringar, som före den 6 April samma år egt rum, icke kunna härå tillämpas.
E ' rmsedt at.r fiirfattwinnan Mngt ifran lvckctts att pi % ett troviirdigt siitt liisa clennn sin svlra uppgift, ar stycket som dramatisk produlrt i miingn afaeeudeu ett fiirtriiffligt arbete. wSyl~i \) iir det forsta och endn arbete, fin C ' auth skrifvit. pb svenska. Hos oss svenskrrr Itan det l) i sit1 hiild viicka eu fiirvfinad heundran, att fiirfrtttarinnan iir i den grad miiktig tvenne nprilr, att hon ogenerad * skriker p i bAda. Men i Finland, diir lnnu nllt,jiimt sprastriden lnellau det svenskd och clet finska partiet star het, ~ ~ c k t e det .harm och ~nissnoje inoi~l det - pasti jfe~moluanernas?, SWII riiknade fm Canth som sin medlem. Hon hade ciRrfiir f r h dettn hill I) \ !-diet att utstB Ned en fordomsfrihet. som i net fallet ej ar alldeles vanlig i Finland, siiger hon emellertid helt lugnt: ~ D e t roar mig att shifi-a 119 s ~ e n s k a. J a g ar fri och beror icke af ndgon. Naturligtvis lion~nier mall ntt skrika, a,tt. ' jag s~rikit partiet, att jag s t t i forbund med vikingarne (de svensksinnade) och anuat slikt. Xen l i t dem skrika! Och en orsak till hvarfor jag skrifver pB svenska iir, att dA fennonianih alltid anviindts. som ett agitationsmedel. mot alla dem, son1 icke aro klippta efter deras: mAtt, d l jag visa, att jag icke bryr mig clet ringaste darom! s Radd ar BIinna Cnnth aldrjg.
Den 25 Januari f. m. ur denna synpunkt skulle saklöst kunna bifalla denna §; men sedan det har blifvit oss bekant, icke allenast alt Presteoch BondeSl:n hafva afslagit denna §, utan äfven BorgareSt. bestämt minsta sedclvaleuren lill G r:dr 32 sk. b:co, hvartill jag vågar lägga, att det icke är oss obekant, att det linues en stark opinion af restricliv syftning inom detta Ständ, så hemställer jag, huruvida det ens är viirdt att försöka att på detta sätt uppehålla privatbankerna. Jag skulle i stället vilja vända mig lill de åsigter, som af Frih. Stjernstedt sednast här blifvit framställda. Jag tror, att de olägenheter, som blifvit öfvcrklagade i afseende på privatbankernas sedelemission, skulle kunna genom de af honom föreslagna åtgärder höfvas. Jag tror, att raan då skulle lika litet kunna få skäl att klaga öfver alt privatbanksägarne gjorde en öfverdrifven vinst, som man skulle kunna säga, att deras sedlar icke voro gängse uti den allmänna uppbörden, eller ali deras sedlar icke medföra fullkomlig säkerhet. Men jag vill i milt förslag gå längre än Frih. Stjernstedt. Jag vill ålägga privatbankerna skyldighet alt sjelfva inskaffa silfver lill en del af den fond, pä hvilken de skola grunda sin rörelse. Jag tillåter mig, för att åskådliggöra mina åsigter, att för R. o. Ad. i ett sammanhang uppläsa ett förslag i sådan syftning, ty de få §§, som det omfattar, kunna icke skäligen lösryckas ifrån hvarandra. Jag skall sedermera återgå lill 1 §. Jag tror, att om en lagstiftning, sådan som den jag nu går alt uppläsa, skulle antagas för privatbankerna, sä skulle deras bestånd blifva möjligt, oell de klagomål, sorn hittills försports öfver dessa banker, säkerligen icke längre låta böra sig. Förslaget lyder sålunda: l:o Att privatbanker, med solidarisk ansvarighet för sina utgifvande förbindelser, få oetrojcras på högst 10 år. 2:o
Köp inträffar, om en och samma Fastighet, utan at Laga ständ därä för någon af Köparne äkommit, den Bördemau, som i anledning af första Köpet yrkar lösningsrätt, icke borde wara pliktig nedsätta annan eller större Köpestilling än den, som uti första Köpe-Brefwet star; Sä emedan desie ännu icke innefattas uti K:gl. Majlis Nådiga proposition, eller kunna anses därmed wara uti et omedelbart sammanhang, ost) besia händelser desiutom arv af den egenskap, at de efter hwarje Mäls sarstilte gäng och omständigheter kunna lämnas til Dommarens ompröswande och urskiljande; To fann Borgare-Ständet sig icke kunna, hwad LagU stöttet härutinnan hemställ, til granskning eller uträtande uptaga. 4:0. Ehuru Borgare - Ständet godkandt, hwad Lag - U-stottct därom föreslagit, at enär Lagsarm 249 pantewis förekomma, enahanda Lagfarts lid, som om Köp sagdt ar, bör med pantsatt jord iakttagas och fastställas, samt at twänne wärderingar anses tildackelige, hwarigsnom den tredje wärderingen, hwilken hitintils warit tilläten, skulle försvinna och ej kunna sökas; Har likwäl Borgare-Ständet, i afseende pä tiden, innom hwilken de hädanefter tillätne twänne wärderingar borde wara werkstalldte, ansedt nödigs för dest del förklara, at sedan första Upbudet pantewis blifvit bewiljadt och för stg gädt, stall Let äligga Domaren wid answar, at innom ätta mannder derefter hafwa werkstält första wärderingen, samt däraf lämna Borgenär och Gäldenär del emot lösen; Hararester denna sednare bör sä wida han med Len första wärderingen ej atnöjes, innom En manad derefter, om andra wärderingen sig anmäla, hwilken ofelbart bör wara hällen innan Lagfarts-tiden tiländalupil.
Jordeboksoch heramantalsräntorna bestå af en 404 Den 31 Juli. hel mängd persedlar, som ulkräfdes af de skatlegifvande producenterna på en tid då, i brist af penningar såsom cirkulationsmedel, konsumenterna vanligtvis taga sin vara ur första hand. Dessa förhållanden hafva helt och hållet förändrats; hvarje vara går genom flera särskilda händer; det blir icke mera nödvändigt att taga den ur första hand, hvilket skulle medföra stor svårighet; åtskilliga af de persedlar som finnas upptagna i dessa räntor produceras, lill följd af den nya riktning industrien tagit, icke mera åtminstone i den ort der de skola utgöras, och redan detta är ett bindande skäl hvarföre vid förändrade tidsförhållanden en förändring i det gamla skattesystemet måste göras. Men det gifyes flera andra. Man har i allmänhet kommit derhän, att hvar och en vill känna hvad han skall betala. Han vill kontrollera; han vill sjelf kunna pröfva, om han icke blir påförd mer eller mindre, än han rätteligen bör utgöra. Med det nuvar:de skatteväsendet blir detta nästan omöjligt; ty man kan icke af allmänheten fordra denna insigt i kameral väsendet, eller den ihärdighet som behöfves, för att göra den erforderliga utredningen huruvida hans debetsedel slår in eller icke. En mängd af de småpersedlar, hvaraf hemmantalsräntorna nu bestå, utgå i brutna tal af de små hemmansdelarna, och dessa persedlar kunna icke utgöras in natura. Denna omständighet har gjort, att dessa persedlar för syn skull med sitt värde afskrifvas från den ena markegångstaxan i den andra. Om man således på en gång förvandlar dessa persedlar i penniugar, så gör man intet annat än legaliserar hvad som de fakto redan äger rum. De skäl, som blifvit anförda emot dessa förändringar, hafva icke på mig gjort det intryck, att jag funnit mig förbunden eller nödsakad att afstå ifrån min mening. En talare har yttrat, att den omständigheten, att man tänkt på denna sak i hundra år, bevisar, att det är omöjligt drifva den igenom. Skola vi således i all evighet stå qvar på samma punkt, derföre att man hittills icke lyckats öfvervinna svårigheterna?
Sannerliga, sannerliga säger jag eder: Den tid skall komma, och är nu allaredo, att de döde skola höra Guds Sons röst; och de henne höra, de skola lefva. Ty såsom Fadren hafver lif i sig sjelfvom, så hafver han ock gifvit Sonenom hafva lif i sig sjelfvom; Och hafver desslikes gifvit honom magt att döma; derföre, att han menniskones Son är. Förundrer eder icke öfver detta: ty den stund skall komma, i hvilko alle de i grifterna äro, skola höra hans röst. Och de som väl hafva gjort, skola framgå till lifsens uppståndelse; men de som illa hafva gjort, till domsens uppståndelse. Intet kan jag göra af mig sjelf. Som jag hörer, så dömer jag, och min dom är rätt; ty jag söker icke min vilja, utan Fadrens vilja, som mig sändt hafver. Om jag vittnar om mig sjelf, då är mitt vittnesbörd icke sant. En annar är, som vittnar om mig; och jag vet, att det vittnesbörd sant är, som han vittnar om mig. I sänden till Johannes, och han gaf vittnesbörd till sanningen; Men jag tager intet vittnesbörd af mennisko; utan säger detta, på det I skolen varda salige. Han var ett brinnande och skinande ljus; och I villen en tid långt fröjdas i hans ljus. Men jag hafver ett större vittnesbörd än Johannis vittnesbörd; ty de verk, som Fadren hafver gifvit mig att jag skall fullborda, de samma verk, som jag gör, vittna om mig, att Fadren hafver sändt mig. Och Fadren, som mig sände, han hafver vittnat om mig: I hafven hvarken någon tid hört hans röst, eller sett hans skepelse; Och hans ord hafven I icke blifvandes i eder; ty I tron icke honom, som han sändt hafver. Ransaker Skrifterna; ty I menen eder hafva evinnerligit lif i dem; och de äro de som vittna om mig. Och I viljen icke komma till mig, att I måtten få lif. Jag tager ingen pris af menniskor. Men jag känner eder, att I icke hafven Guds kärlek uti eder.
Domstolen förda protokoll, föreslå Rikets Ständer antagande af följande: Författning, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum: § »• Den, som til! straffarbete på två år eller kortare tid dömd är, skall, der så ske kan, under strafftiden hållas i enrum eller så kallad cell. Kongl. Moj:ls Nåd. Straffarbete, sorn endast omfattar en tid af högst tre månader, skall oafkortadt verkställas, utan afseende derpå, att den dömde under liden hålles i enrum. Är sådant arbete för längre tid ådömdt, varde, då detsamma, jemlikt 1 §, verkställes i enrum, från den del af fidömda strafftiden, som öfverskjuter tre månader, en fjerdedel afdragen. Uppkommer i sådant afdrag brutet månadstal; varde fjerdedels månad till sju dagar räknad. Skall afdrag i dagatal ske, och uppkommer i afdraget brutet tal, varde för det tal hel dag å strafftiden afräknad. Under strafftiden skall fången sysselsättas med det arbete, hvarpå tillgång kan finnas. Ej må han förskaffa sig eller emottaga underhåll, beklädnad eller annat utöfver hvad honom vid straff-inrättningen bestås. Utan vederbörandes tillstånd må han ej heller emottaga eller afsända bref eller bud från eller till annan person inom eller utom fängelset eller emottaga besök af annan än fångvaktare, vid fängelset anställd läkare eller prest samt de personer, som öfver fängelset hafva uppsigt eller der, till följd af innehafvande tjenstebefattning, ega tillträde. § 3. Är någon, enligt 1 §, till fullgörande af ådömdt straffarbete i enrum insatt, och varder han, innan det straff fullbordadt ar, för annat brott, begånget före elier efter bestraffningens början, dömd till ytterligare straffarbete under tid, som, sammanlagd med den förut ådömda, ej ölverstiger två år; varde jemväl sednare straffet i enrum verkställdt, under iakttagande af enahanda afdrag å strafftiden, som skulle hafva egt rum om båda straffen varit samtidigt ådömda.
Dessa förhållanden, såsom anledningar i allmänhet till serskilda Minutliandels-Classers uppgifna aftagande och deras rörelses inskränkning, äro jemväl nu åberopade; hvarjemte Borgerskapets Äldste förmält, att de, uti en till Eders Kongl. Maj:t i underdånighet ingifven, den 25 April 183y daterad skrift, sökt ådagalägga, att det förslag till ny Handels-Ordning, hvilket Eders Kongl. Maj:ls och Rikets Commerce-Coliegium år i836 lill Eders Kongl. Majit i underdånighet aflemnat, ingalunda skall undanrödja, utan fast mera komma att befordra de olägenheter, som för det närvarande öfverklagas. Särskildt hafva anfört:
Den vigtigaste delen af förslaget innefattas i 3 och 20 moment erna, rörande ordinarie räntans förvandlande i fix penningeränta och indelta räntornas och kronotiondens indragande till statsverket. En för alla tider efter nu gällande varupriser bestämd lösen i silfver för grundräntorna förutsätter, om den utan orättvisa och förlust å någondera sidan skall kunna antagas, att förhållandet emellan räntepersedlarnes nuvarande värde och silfvermyntet efter 1830 års myntfot icke undergår någon betydlig förändring. Men det är ett allmänt erkändt faktum, att silfrets värde i förhållande till de nödvändigaste lifsförnödenheter och värdet af arbetskraften, i följd af ständigt ökad tillgång på denna metall och dess representativer, statspapper, växlar och kreditsedlar, utom andra af civilisationens utveckling beroende orsaker, är i oupphörligt fallande. Om också under kortare perioder af mera tillfälliga anledningar häruti förändring inträffar, måste det likväl antagas, att ett förhållande, sem tre århundraden fortfarit, grundar sig på allmänna och varaktiga orsaker. Man har beräknat silfrets minskade värde till 5 procent på århundradet, men efter en jemförelse emellan varors pris och silfrets under 1500-talet och i våra dagar, är procenten betydligt större. Efter denna beräkning skulle följden af en ränteförvandling, sådan som den nu föreslagna, om den egt rum 1523, blifvit, att den på markegångspris beroende delen af ordinarie räntan, i stället för 1,460,000 r:dr, sorn den 1844 utgjorde, nu uppginge endast till omkring 260,000 r:dr. Pappersmyntets silfvervärde är ännu mera osäkert och beroende af mynthvälfningar, för hvilka kommande tider lika litet torde vara tryggade, som Siats-Utskottets Utlåtande, N;o 3t1. 31 den förflutna. De försäkringar, man i detta afseende gifvit, äro mycket förhastade. Ingen stat har af fri vilja och utan att af omständigheterna dertill tvingas, vidtagit sådana operationer. Krig, flera års missväxt och fortfarande ofördelaktiga handelsförhållanden kunna framkalla en sådan kris.