Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mot slutet af September år 1756 anlände Svedenborg, en söndagseftermiddag kl. 4, ifrån London till Göteborg. Herr William Castel (efter andra direktör Sahlgren) emottog Svedenborg vid landstigningsbryggan och beledsagade honom genast hem till sig, hvarest han tillställt en liten fest, till hvilken han inbjudit omkring 14 personer, alla vänner till andeskådaren. Till en början syntes det lilla sällskapets medlemmar alla glada och upprymda, men helt plötsligen förstummades Svedenborg; på hans uttrycksfulla ansigte syntes tydliga spår af djup bedröfvelse. Klockan var nu 6 på eftermiddagen. Svedenborg gick derpå ut, men återkom efter en kort stund högst förfärad och bestört. Då man nu närmade sig till honom för att få veta orsaken härtill, berättade han att en häftig eldsvåda hade utbrutit i Stockholm, i trakten af Maria kyrka, och att densamma utbredde sig högst förhärjande. Emellertid förblef Svedenborg alltjemt högst orolig och gick tidt som oftast ut ur rummet. Bland annat berättade han att en af hans vänners hus, hvilkens namn han äfven nämnde, redan låg i aska, och att hans eget sväfvade i den allra största fara. Då han vid pass kl. 8 på qvällen ånyo gått ut och en kort stund derefter återkom, steg han hastigt in i rummet och utropade med glad röst: “Gud vare lof! nu är eldsvådan släckt – och blott trenne hus ifrån mitt.“ Emellertid bragte denna underrättelse hela sällskapet uti största oro, hvilken utbredde sig, inom loppet af några timmar, rundtomkring hela staden. Slutligen hann ryktet äfven till landshöfdingen, som följande morgon lät uppkalla Svedenborg till sig och tillsporde honom närmare derom. Svedenborg lemnade då landshöfdingen en den mest utförliga beskrifning, så väl om brandens utsträckning som ock om antalet af hus, som genom den blifvit förstörda, samt slutligen tiden då densamma upphört.
79 nare lider tagit, en rigtning så allmänneligen och äfven inom vårt samhälle märkhar, att den tyckes hafva gjort ytterligare framsteg på de få månader, som framflutit sedan motionen gjordes; om man vid ett sådant framskridande, (som jag anmärker, men icke klandrar, derföre att det är tidningars natur att söka sin kraft af hvad som rörer sig, ty stillhet är deras död) om j säger jag, man vid ett sådant framskridande märkt, att tidningsrörelsen frambragt en samhälIsinflytelse vådlig äfven om väl använd, derföre att den ej lemnar samhället motsvarande garantier, och förstörande om den användes illa — månne man ej ägde skäl att ångra, om man nu aflägsnat medlen alt afhjelpa detta onda, för att senare, då det mera allmänt erkändes, törhända finna, att man genom uppskofvet, äfvenledes af handt sig möjligheten? Vid nästa Riksmöte skulle vi hafva ytterligare 5 år att vänta på lagenliga stadgandet af de försvarsmedel, sorn lagstiftningen ansåge nödige, och det i ett tidehvarf som detta, då hvarje decennium i spänstighet och hastigt kretslopp betyder mera än ett sekel fordom. Hur vådligt ofta att hänskjuta det närvarande säkra, till morgondagens ovissa förhållanden! Menniskans morgondag är kort, det är sant, men Stalernes morgondag heter Framtiden» Herr Lagerhjelmj Pehr: Äfven jag utber mig att med några ord få i Ridderskapets Bo Den 27 Ja nu nii i f. rn. och Adelns protocoll och uppmärksamhet nedlägga min öfvertygelse i detta ämne, hvilket jag sökt att följa med all den noggranhet jag kunnat. Den första anmärkning, hvilken förefallit mig, är, att den förändring, som är i fråga, visserligen ej är af be^ hofvet påkallad. Det har synts som örn man hade satt den största vigten vid förnärmanden emellan enskilta personer och deras enskilde tvister. Likväl ligger det vigtiga dels i förhållandet emellan den enskilte och staten, dels inom litteraturen sjelf. Det synes mig äfven, som
Vr supra. klx krotoLvllo, is. V. ^linquist. Utdrag af protscollet, hältet hos Högw. prest-Ständer, wid Urtima Riksdagen i Orebro den 4 Junii 1812. S. D. Upplästes Protocollet, hallit wid det af Prest-Slandets Electorer denna dag anställda wal af zme Ledamöter uti det af Hederw. Bonde-Stanbet astade och de öfrige Standen bestulne serskilda Utskott, till utredande af de ifrån förra Riksdagar uppskjutnc twistiga frågor emellan Hederw. BondeStandet och de öfriga Riks-Standen; och inhämtades deraf, att följande erhållit fleste rösterne, neml. Biskopen m. m> Herr Doct. Wilh. Faxe, Profefloren m. m. DoctWijkman, och Prosten Sw. Joh. Almquist, Hwilke fördenskull genom Protocolls-Utdrag böra legitimeras, att wara Prest-Ståndets Ledamöter i vfwanbesagde Utskott. Vr supra. klx krotocollo, ch V-Hm quist. Ut - 4ZS Den 4 Junti. Utdrag af prstscsllct, bältet hos ^ögwärd. !)rest-Ständet, reid Urtima Riksdagen i Orebro den 4 Jumi 1312. SD» ^b.d det af Prest, Ståndets Electorer denna dag anställda wnl af Ledamot uti BancoUtsicttet, i framledne Dom-Prosten Dockor Hellmans st^!e, erhftt Bttkoppen Herr Doct. Weidman aila rösterne; och skulle han fördenskull igenom Protocoösutdrag legitimeras, att wara Prest-Standets Ledamot uti Riksens Högloft. Ständers BancoUtskott. Ut Lu^ra. Lx ?iotc>co1Io» U. ^Irrr^uiLt, . Utdrag af Wällöf!.
Coust.Uisk. har funnit måhända nyttig och äfven verkställbar, emedan der icke finnes något stadgande i grundlagen, som förbjuder ett sådant behandlingssätt af frågan, hvarföre principen af 75 §, tillämpad äfven på grundlagsfrågor, äfven af mig lillst yrkes såsom ett godt sätt att komma ifrån ett grundlagsändringsförslag, som i allt fall bör förfalla. Om frågan går till förstärkt Const.Utsk. sä kan den visserligen blifva förklarad hvilande lill följande riksdag, men voteringen kan också få en sådan utgång att frågan förfaller, och när denna utväg kan vinnas utan att frågan går till förstärkt Utsk., sä anser jag det också vara mycket ändamålslöst att denna omväg begagnas. Jag kan således icke annat än yrka, att Hr Gr. o. Landtm, ville först framställa den frågan, huruvida R. o. Ad. frångår sin förra mening och antager Utsk:s förslag såsom hvilande, eller om Ståndet det nekar, Ståndet behagar förklara frågan böra förfalla. Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Då man skall tillämpa grundlagen, så måste man förhålla sig på samma sätt som jag föreställer mig att händelsen är vid den allmänna lagens tillämpning, nemi. att icke fästa sin blick uteslutande vid ett ställe i lagen, utan dermed äfven jemföra andra, som med det förevarande fallet hafva någon gemenskap. Nu finnes i vår grundlag dels allmänna stadganden för ärendenas behandling, och dels speciella stadganden huru vissa slags ärenden skola handläggas. Sålunda föreskrifves t. ex. i 1 mom. af 56 § Reg.F. att Utsk:s förslag i allmänhet ”skola först i Ståndens plena framställas lill antagande eller förkastande utan förändringar och tillsatser. Göras dervid sådana anmärknu1, som hindra antagandet, erhålle Utsk. del af dessa anmärkn. för att derefter förslagen ytterligare granska och jemka.”
I 1848 års räkenskaper allöras 4,237 R:dr 25 sk. II rst., såsom ersättning till förenade mötespassevolans-fonderna, för ^ af den utaf dessa fonder bestridda reparationskostnad för en kasernbyggnad vid Drottningholm, uppgående till 12,712 Rulr 29 sk. 8 rst.; grundande sig denna utbetalning på Kongl, brefven af den 18 April 1847 och deu 13 November 1848, hvaraf inhemtas: att den af Lifregementets Dragoncorps, under de årliga exercis-sqvadronsmötena, begagnade kasernbyggnad blifvit från Drottningholms Kongl. lustslott, för detta ändamål, upplåten till Kongl. Krigskollegium med nyttjanderätt, emot ersättning för en gång af 666 Rulr 32 sk.; att, ehuru byggnaden ditintills varit för samma ändamål begagnad i sitt dåvarande skick, en reparation till ofvannämnde kostnadsbelopp ansetts nödig och blifvit anbefalld; samt att kostnaden derför skulle utgå med ± af anslaget till exercis-sqvadronerna och med § af förenade mötespassevolans-fonderna. Sedan denna reparation blifvit verkställd, utbetaldes för ytterligare reparationer samma år 277 Rulr 46 sk., och deribland för klädhängare 103 Rulr 6 sk.; hvarförutan i samma räkning afföras de på detta anslag belöpande 100 Rulr utaf den Löjtnanten Nycander, enligt Kongl, brefvet den 25 Februari 1848, för öfverinseendet vid kasernens reparation tillagda gratifikation, 300 Rulr. Då staten tyckes redan äga nog många byggnader af ifrågavarande slag, hvilka medtaga betydliga underhållsbelopp, hafva Revisorerne ansett sig härå böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet, i synnerhet som endast nyttjanderätten af byggnaden blifvit för det afsedda ändamålet upplåten. I öfrigt hafva, vid granskningen af redogörelserna för de särskilda exercis-sqvadronernas möten, förekommit flera anmärkningsvärda förhållanden, som synas vittna om en mindre god hushållning, hvarpå följande exempel må nämnas:
Utstött i Protocolls-Utdrag af den 29 dennes anfört och hemstält, samt med afseende uppä de stäl, hwilka uti deste Protocolls - Utdrag finnas andragne, har Preste-Ståndet för betz del beflutit: i:o At hos Hans Kongl. Maj-.t i underdänighet anhälla, det Hans Kongl. Maj-.t, i lik. het med hwad wid 1800 ärs Riksdag stedt, täcktes anbefalla wederbörande Ämbetsmän , at sä fort ste kan, inkomma med deras Förslag til den Financeplan de anse tjcnligast och bäst swarande emot det stora ändamälet, atupfplla be - Den 11 Augusti. 9ZZ bebofwen och de i Konungens Propositioner förutsatte willtor, utan at beröfwa undersätarne det nödwändiga, och icke hindra Åkerbrukets samt Näringarnes upkomst. L',o At Riksens Ständer mä förklara sin fasta och oföränderliga föresats, at ät hwarje af Statens Creditorer försäkra upfyllandet utaf desi af det Allmänna erhällne förbindelser, janne Ränta til desi de kunna inlösas. Z:o At pä denna grund alla de, som i och för kriget hos Kronan hafwa fordringar, stola sä snart deras fordran är godkänd, derföre erhälla Stats-Contoirets bewis, hwilka wid en framdeles Utgörande Financeplan stola til sitt fulla wärde honoreras och såsom Statens skulder erkännas. Dock böra de fordringar, hwilka Soldater eller gemenskapen samt Under Officerare til äfwentyrs hos Kronan äga, icke härwid komma i fräga, utan böra de med reda penningar lchuideras. «»« SS Hwilket genom Utdrag af Protocollet skulle Stats - och Banco - Utskotten samt de Respective Ständen wördsamt och wänligen communiceras. Ut Supra. Lx krotocollo, f. III. Almgvist.
Om bestämningar utsägas om hans verk, äro de af den beskaffenheten, att de förvirra uppfattningen, emedan det ej är angifvet hvad de innebära; om ett geni inom konsten uppträder, står det der som en gåta, ty det beror ej af tidseller rumsförhål-landen. Den klassiske Thorvaldsen föddes i Danmark, den all sentimentalitet och sydländsk vekhet hatande Michel-Angelo i Italien, den åt antikens diktning innerligt hängifne Hölderlin i Tyskland. Den norm, som användes för att. bestämma konstverkens värde, visar sig tjena till intet, ty äro “ lasten och dygden fria produkter på samma sätt som vitriol och svafvel “, äro alla menskliga arbeten gifha genom naturkrafter, så är en absolut och metafysisk norm förbedömande af dess värde otänkbar; såsom härflytande ur samma viljelösa kraft, äro de alla lika berättigade. Men det finnes ingen författare, i hvilkens åsigter eller ståndpunkt man ej kan spåra någonting sant eller förträffligt. Så äfven med afseende på Taine. Det utmärkta hos honom .kan betecknas med ett ord: han är representant för den romanska stammens sätt att behandla en vetenskaps föremål. Dermed vilja vi säga, att denna stam i motsats mot den germaniska känner sig tillbakastött af svårbegripliga abstraktioner, och. att den i deras ställe söker låta den verklighet, hvaröfver den spekulerar, uppträda så individuelt, så lefvande som möjligt. Då germanerna, särskildt hvad beträffar den spekulativa ästetiken, söka redogöra för Det Skönas, Det Sublimas, Det Komiskas o. s. v. begrepp och bygga system, hvarinom det enskilda konstverket, den enskilde konstnären uppträder endast såsom exempel, söka de romaniska folken deremot likasom återuppväcka förgångna tiders konstformer. Den förmåga af abstraktion, som kännetecknar germanerna, motsvaras hos romanerna af den alldeles motsatta förmågan af individualisation. Omsorgsfullt studerande forntid och samtid, lemna de senare oss såsom resultat deraf en mångfald bilder ur olika områden af lite-raturoch konsthistorien.
Utdrag af Prokocollet hållet hos Riksens Höglofliga Ständers Banco - Utskott den October 1809. S. D. I stöd af Riksens Höglofliga Ständers wid r8oo ärs Riksdag fattade Beslut, är, uti samma ärs Reglemente för Banco Förwaltningen, till Standernes Revisorer öfwerlemnadt, att, i händelse de sinna någon eller någre Fullmägtige, hafwci uppenbarligen, af försummelse, eller egennytta, felat emot Reglementet, Instruktion och Föreskrifter, eller ifrån dem afwikit, sä att werket märkelig skada deraf tillskyndats, de da ägde rättighet, att anmäla sadant till Laga beifrande uti Kongl. Swea Hos Rätt. Med afseende ä tillämpningen af berörde Beslut, enär till äfwentyrs anledning dertill sig företedde, och da allmänna Lagens föreskrift i dylika fall, icke till answarighetens bestämmande för Riksens Ständers Fullmägtige, kan lampeligen anwändas; anser Banco-Utskottet sig till de Respective Ständens godtfinnande böra »vördsammeligen anmäla, huruwioa ju icke anledning sig företer, alt till Höglofliga Lag-Utskottet öfwerlemna, utarbetning af en answarighetslag, hwarefter Riksens Ständers Full . mäg - Den 4 Novemberyr mägliges förbrytelser böra af Kongs. Hof-Ratten afdömmas: Och att i händelse Lag - Utftotter derwid behösde kännedom af Fullmägtigas i Reglementet grundade skyldigheter, samma Lag dä kunde af wälbemälte U^kott, gemensamt med Deyuterade ifrån Banco-Utskoltet, blifwa utarbetad. Hwarökrver Utdrag af Protokollet till de Respecliye ^tanden ex« pedieras skulle. Är och Dag som förr ffrifwik star. Efter Befallning klelsinZius. Remitterades till Lag-Utskottet Upplästes följande twänne ad nokitiam insända.
Det blir tf. V. ä lii ilen 13 April, nemligen då en möjlighet för fienden att genombryta den yttre, numera svaga befästningslinien och slå sig ned uti den närmast vattnet belägna brutna terrainen och der hota med öfvergångar, sedan grafförsvaret blifvit antingen förstördt eller bortjagadt. I sammanhang med södra anfallsfrontens här antydda permanenta försvar, står ett system af fältverk å sådana avancerade positioner, söm på försvaret ega ett verksamt inflytande. Men dessa hvarken kunna eller böra på förhand anläggas, emedan man under anfallets första period icke eger tillräckligt trupper för deras besättande, hvaraf lätteligen skulle kunna inträffa, att dessa verk, till stor skada för försvaret, af fienden i stället intoges och besattes. En sådan tidigare anläggning är icke heller af behofvet påkallad, emedan tillfälle dertill gifves under den tid, som fienden behöfver för sina förberedelser till belägringen. Man eger då äfven den fördelen att kunna lämpa dessa anläggningar efter fiendens anfall. Sådana avancerade positioner finnas på högra flygeln uti terrainen emellan Mörtviken och Trekanten samt, de permanenta verken vid Liljeholmen och Nybohof; å venstra flygeln framför det permanenta verket vid Dockan, som kärna, uti den brutna terrainen mellan Svindelsviken och Järlasjön samt å liniens midtel uti den bågformigt framskjutande terrainen vid Enskede till Skärmarbrink, med de bakomliggande permanenta verken vid Johannishof, Linde och 1’elersberg. såsom stöd eller kärna. Andtligen gifves det en position i fiendens högra flank af utomordentlig vigt och som med största fördel kan intagas af försvarstrupperua, så snart dessa hunnit samlas till ett tillräckligt stort antal. — jag menar Sikla-ön emellan Skurusund och Jerlasjön, med god landsättningsplats vid Nyckelvik. Hela denna trekant, omgifven af 2:ne naturliga våta grafvar, består af en bruten, lätt försvarbar termin, sedan en fältförskansning blifvit anlagd på näset emellan Stubbsund och Duftiässjön.
Jag lemnar detta derhän, helst den värde talaren bör känna förhållandet i den delen bättre än jag; dock skulle jag tro, att den balance, som nu förefinnes i Götha Hofrätt, ej kan fyllas äfven med mera flit hos nuvai-. ledamöterna, och den omständigheten, att Skånska Hofrätten, för hvilken Hr Fi-ih. sjelf är chef, år i832 måste under en längre tid förstäx-kas med en ny division, för alt medhinna sina göromål, torde oekså vara i någon mån bevisande. Vid sådana förhållanden tyckes t. o. m. Hr Frih:s berörde anmäi’kning innebära en beskyllning emot hofrättens ledamöter, som icke göra hvad de kunde för att förekomma de nu befintliga arbetsbalancerna. Åtskilliga talare hafva yttrat olika tankar, huruvida antalet af advocater skulle komma att ökas genom lagmansiäitternas borttagande. För min del tror jag ej, att åtgäi'den skulle hafva något stort inflytande derpå; iben alla domstolar, der parterna skola utföra sin talan skriftligen, äro mera gynnande för advocater. Nu ser man ofta, huru allmogen sjelf utför sina rättegångar både vid häradsrätten och lagmansrätten, och det ligger således i sakens natur, att i fall någon verkan i nämnde omständighet kommer att förnimmas af lagmansi’ätternas borttagande, blir det till ökande af advocaternas antal, enär målen komma i stället att gå till hofrätterna, der rättegången ej allenast är skriftlig, utan parterna äro absolut tvungna att hafva commissionärer, så vida de icke vilja sjelfva uppehålla sig vid hofrätten ifrån det xxxålen dit in - Den 6 Augusti e. m. 203 komma neli till dess de hinna afgriras.
Hon satt ännu alltjämt med hufvudet lutadt öfver sitt arbete. Uttrycket i hennes ögon kunde man icke se. Magistern fortsatte: »Jag tror att nattens delvis omedvetna drömlif har mycket större betydelse för vår sinnesstämning om dagen, än vi ana; och särskildt för mycket känsliga människor ...» Han afbröts af Alfhild Lindenow, som hastigt reste sig upp. Hon var blek som om hvarje droppe blod sjunkit bort från hennes ansikte. Ögonen med de onaturligt stora pupillerna glänste feberaktigt och stirrade ut i luften. Hon höll hufvudet en smula på sned och stod med öfverkroppen något framböjd, liksom lyssnande. Eric Lindenow hade afbrutit läsningen, gamle grefven hade vaknat i länstolen, och gamla grefvinnan reste sig upp för att gå fram till sin dotter, men hejdade sig vid en åtbörd af hennes hand. Så stod hon ännu en sekund framböjd, lyssnande. »Ja,» sade hon slutligen, »jag hör hofslag; en ryttare, som rider i karriär — mycket fort.» Nu hade alla rest sig upp, och de lyssnade alla; men ingen hörde dessa hofslag mer än hon. Modern gick fram emot henne, tog henne om lifvet och kysste henne ömt. »Du är sjuk, mitt barn. Jag hör hur ditt hjärta slår. Och din puls ...» hon tog sin dotters handled mellan sina fingrar och med klockan i sin andra hand började hon räkna pulsslagen. Återigen blef det tyst. Det spända uttrycket stannade kvar i Alfhild Lindenows ansikte och det var som om den nervösa öfverretning för ett ögonblick gjort henne clairvoyant. »Han kommer närmare,» sade hon med skälfvande röst. »Nu rider han in i alléen. Hör ni?» Alla lyssnade; alla höllo andan. Det blef tyst som i en dröm. Endast en fluga surrade mot rutan i det ena fönstret, sökande sig en väg ut i det fria. Men öfver detta ljud hörde man nu verkligen hastiga hofslag. Eric och Nils försvunno i det närgränsande rummet mot norr och posterade sig hvar vid sitt fönster, därifrån de hade utsikt öfver borggården och alléen. De öfriga hade stannat kvar.
Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande Nio 79, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande Nio 37, om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske trosbekännare i Sverige tillerkände, i sammanhang hvarmed nu föredrogs Hederv. Bonde-Ståndets Protokolls-utdrag af den 13 dennes, innehållande inbjudning till Medstånden, att förena sig i det beslut Bonde-Ståndet i detta ämne fattat, vidblef Ridderskapet och Adeln sitt vid pröfningen af nämnde Betänkande Nio 37 fattade beslut, att Rikets Ständer borde genom underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att åt de i landet födde Judar måtte beredas rättighet att, utan Kongl. Majlis särskilda tillstånd, få bosätta sig i alla Rikets Städer, samt lades Utskottets nu förevarande Utlåtande och Bonde-Ståndets berörde Protokolls-utdrag till handlingarne; och skulle Högv. Preste-Ståndet och Vällofl. Borgare-Ståndet genom utdrag af Protokollet vänligen inbjudas, att uti förenämnde af Ridderskapet och Adeln fattade beslut sig förena. S. D. Vid förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 19 och 24 sisth April på bordet lagde Betänkande Nio 17, i anledning af väckte motioner, angående rättighet för qvinna att vid viss ålder blifva myndig, beslöt Ridderskapet och Adeln att, med bifall till förra delen af detta Betänkande, afslå det af Utskottet i sednare delen framstälda förslag till författning. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Lag-Utskottets nedannämnde den 19 och 24 sisth April på bordet lagde Betänkanden: Nio 18, i anledning af väckt motion angående vilkoren för vinnande af lagfart i fast egendom; Prot.-Utdrag den 17 Maj 1854.
Stackars de romerska klassiker, hvilka redan på skolbänken tycktes oss så främmande! Hur skulle det bland oss väl heta om en penna, som skildrade ett helt fälttåg i främmande land utan att späcka texten med anekdoter och »roliga» bifigurer? Hvad vi nu för tiden kalla stil är en blandning af allt möjligt, af humor, små tillspetsade utfall, akustiska ordsammanställningar och en hel del kvarlefvor från Dickens’ maniererade och dåliga prosa. Denna uppsats kan själf tjäna som närmaste profstycke. Vi äro bokstafligen upplärda i det smaklösa, och mången gång handlade vi klokast, om våra verk kastades på elden. För ett antal år sedan sökte de nordiska skalderna rädda sig därmed att de klöfvo sin stil i två skilda delar, två olika rum med en tjock mur emellan. Goethe som hellen och som humoristisk nordbo äro två alldeles olika personer. Det samma gäller om Runeberg. De folk, hvilka närmast fostras under klassiskt inflytande, ha däremot alltjämt visat sig oemottagliga för de humoristiska strömningarna från norr. De ha heller icke sörjt däröfver. Ligger icke också Divina Comedia – om vi tvinga oss till ärlighet – minst två eller fyra trappsteg högre än själfva Shakspeare och hans engelska samtida? Med hvilken fast resning bygger sig icke smaken och hur riktas icke inbillningen mot det stora hos folk, hvilka besitta sådana förebilder som italienarna eller hvilka likt fransmännen se sin kejsare, flammande af vrede, lämna den teater, där man i stället att spela Racine eller Corneille förolämpar honom och hans tidehvarf med toklustigheter. Och hvem har ej skrattat åt den kända anekdoten från Versailles, där Ludvig XIV icke kunde förmås att låta behänga sin vägg med de nederländska genrestycken, hvilkas supiga och stojande folklighet syntes honom så föga uppbygglig. Hos oss nordbor och ej minst hos oss svenskar besitta de snillrikaste af våra nationalverk tvärtom en del groteska egenskaper, hvilka upphöjda till förebild snarare förvilda och förvirra. Det sköna uppträder i Ultima Thule aldrig nationelt utan alltid individuelt. Trots en storslagen odling har det sällan lyckats svenskarna att göra det typiskt svenska skönt.