Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Herr Bråkenhjelm, P. R., samt af Herr J. F. Gråå: ”Då jag icke kan antaga alt någon sakkunnig och med erfoderlig förmåga begåfvad person skall finnas benägen att egna sin tid och sina krafter åt ett så vidt omfattande och tidsödande arbete, som en ny reglering af hela Bancoverket utgör, utan att på förhand vara försäkrad om någon ersättning för sin möda, föranlåtes jag anmäla min reservation emot det förslag, som genom förestående Betänkande blifvit till Rikets Högloft. Ständers sanction framstäldt. lag förväntar visserligen icke något stort resultat af det förslag, som i BancoUtskottets Betänkande N:o 26 innefattas, men jag håller åtminstone för möjligt att nugot resultat kunnat häraf uppkomma, hvilket jag deremot tror nu icke blifva fallet. Jag anser således att Utkottet bordt vidblifva sitt förra förslag.’’ Häruti hafva instämt, Herrar E. G. Lindström, A. F. Ericsson och Th. Fornander. STOCKHOLM I. Ank. till Exp.-TJlsk. den 28 Jan., kl. 1 e. m. Memorial^ med anmälan om verkställd votering i Förstärkt Banco-Utskottj öfver den i memorialet N:o iy upptagne fr ägan. Som, enligt till Banco-Ulskoltet ankomne Protocolls-Utdrag af den 23 och 28 nästlidne December samt 4 innevarande Januari, endast Högloft. Ridderskapet och Adeln bifallit den af Utskottet i memorial N;o 37,— med förslag lill satnmanjemkning af Riks-Ståndens beslut, i anledning af Utskottets uti betänkandet N:o 15 och utlåtandet
Den som bifaller Utskottets, af Presteoch Borgare-Stånden gillade, här ofvan upptagne hemställan, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, afslå Rikets Ständer den af Utskottet gjorda framställning. Den förändrade uppställningen af 36 § i nu gällande Banko-reglemente (sid. 73) är afslagen af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, med förklarande att berörde § borde oförändrad bibehållas; och har Preste-Ståndet ansett densamma, såsom en följd af Ståndets beslut rörande tjenstgörings-penningarnes inberäknande under lönerna, hafva förfallit; hvaremot Borgare-Ståndet återremitterat detta förslag, på grund af en ledamots anmärkning, att då tjenstgöringspenningar tilldelas för utöfvandet af sjelfva tjenste-befattningen, så vore det olämpligt att tillåta permitterad tjensteman att tjenstgörings-penningar uppbära. Utskottet har, med anledning af dessa skiljaktiga beslut, tagit denna fråga i förnyadt öfvervägande; hvarvid Utskottet, med afseende å de stora utgifter, som af sjukdom oftast föranledas, ansett att, för den händelse Rikets Ständer skulle stadna i det beslut, att löne-inkomsterna böra i lön och tjenstgöringspenningar fördelas, den af Utskottet tillstyrkta föreskrift är af rättvisa och billighet påkallad, och fördenskull förnyar det förslag, att Banko-reglementets 36 § må erhålla denna lydelse: 8 Hanko-Ulskoltets Memorial, N-0 74. Med undantag af de uti Supplementar-stat upptagne anslag till Bankens Brand-chef samt till Garde des medailles, komma alla för någon tjenst utförda tjenstgörings-penningar, arfvodeu och missräknings-penningar att åtfölja utöfvandet af sjelfva tjenste-befattningen; dock med rättighet för Fullmäktige, att kunna medgifva den tjensteman eller betjent, som af sjukdom hindras från tjenstens bestridande, att under tiden uppbära de för samma tjenst å Supplementar-stat utgående tjenstgöringspenningar.
Rika anledningar till sådana nedslående åsigter af det Svenska beskatta ingsväsendet genom allmän bevillning, och af det sätt, hvarpå föreskrifterna derom vanligast tillämpas har reservanten antecknat uti sina utförligare reservationer vid de tvänne sednast förflutna riksmötena, hvilka han också i de delar nu åberopar, hvaruti öfverklagade missförhållanden icke på ett eller annat sätt hafva blifvit alhulpna, nemligen uti hans reservationer vid Bevillnings-Utskoltets Betänkande j\t:o 4 så väl af den 1 April 1851, sorn af den 10 April 1854. Särskildt vill reservanten anmärka, att, ehuru allmänna bevillningen de sednare åren har jemförelsevis till andra skatter varit af så ringa belopp, att dess utgörande icke synes hafva förtjenat det mer eller mindre prisvärda arbete, som inom och utom riksdagar och kommittéer deråt egnats, dagar kunna komma och synas snart stunda, då densamma icke vidare blifver en småsak, utan för en betydlig statsbrist skall stiga till en mångdubblad summa, och de missförhållanden, som nu lätt borde kunna afhjelpas, emedan följderna af rättelsen skulle kännas mindre, skola blifva desto svårare att undanrödja, i den mån en påkallad rättvisa kräfver större uppoffringar af dem, som billigtvis höra och kunna göra sådana. Det är isynnerhet jordbruket, som just under de sednare åren, då jordegendomen och dess alster varit uti jemnt stigande, genom mindre samvetsgrann tillämpning af Bevillnings-stadgans sväfvande föreskrifter, förmått undandraga sig en tillbörlig andel af de allmänna bördorna, och på andra medborgares bekostnad göra sig tillgodo en lindring, hvars verkliga storhet ingen annan kan fatta än den, som gör sig möda att anställa närmare jemförelse. Till en del kan visserligen detsamma sägas om den större handeln och den mera förmånliga borgerliga näringen, men beträffande eganderätts-bevillningen af fastighet på landet deremot, utgör den till exempel Bil. lill Bev.-Utsk. Bet.
Gustaf den I:ste var så fri från antagande af någon viss lärobekännelse, att han förordnade Kalvinisten Beurauis till lärare för Sin son Erik, och gjorde honom lill Riks-Råd, utan alt man vet att han förändrat religion. Att Prelaturen icke hade förgätit sin genom den store Konung Gustaf fråntagna verldsliga myndighet visas med den eljest icke mycket eftergifvande Konung Carl IX:des Konungaförsäkran af år 1607, der Ilan ”emot Sin vilja” nödgades antaga en mensklig skrift nemi. Augsburgiska bekännelsen såsom Svenska kyrkans läro-norm (Sv. St.) och således ytterligare stadfästa Upsala mötes beslut. Efter många controverser under föregifvande af det varma intresset för själarne, begärde de högvördige själasörjarne år 1652 hos Drottning Christina, att äfven de öfrige Tyska Lutherska kyrkans Symboliska böcker, uptagne i Concordie-boken, måtte antagas såsom grundlagar för Svenska kyrkan. Detta afböjdes för den gången genom Biskop Johannes Mathia; (Sv. St.), men lycka - 58 Den 3 December des alt under den följande Förmyndare-Regeringen genom 1663 ars Religionsplakat och 1664 års Riksdagsbeslut, återfå sitt älskade och så mycket saknade Päfvedömes förlorade paradis. — Omedelbart derefter började presterskapet, för att begagna Konung Fredrik II:s uttryck, att icke längre älska den Heliga Skrift ”såsom en staf dermed stödja sig under vandringen till grafven, utan såsom en käpp att dermed piska upp hvarandra”. Gustaf Wasa lefde icke längre och Hans bekanta yttrande: ”att den tid skulle komma, då mången skulle önska kunna hämta Honom upp ur grafven”, syntes hafva gått i fullbordan. Cesareopapismen växte nu på den störtade Romerska papismens gamla åkerfält och frodades i förkättringar och processer mot irrlärighet, och märkvärdigt kan det synas att de, både för andlighet och lärdom ryktbaraste män, såsom Johannes Rudbeckius, Johannes Matbi®, Terserus, Svedberg,'
De smärre återremisserna hafva någon gång icke blifvit det; men sådant har härledt sig deraf, alt någon synnerlig vigt icke varit lagd derpå i Utskotten. I afseende å den fråga, som nu utgör föremål för Ridderskapets och Adelns öfverläggning; så är den tid beklagligtvis längesedan förfluten, då Ståndets Herrar Ledamöter täcktes, enligt RiddarhusOrdningens föreskrift, till RiddarhusCanzliet inlemna de raunllige anmärkningar och Motioner, hvilka till Utskott remitteras. Första Riksdagen jag tjenstgjorde härstädes, erfor jag visserligen, att en eller annan behagade fullgöra lagens berörde stadgande; men sedermera har detta, med högst få undantag, icke låtit sig förmärkas, och man kan nu någorlunda bedömma allmänna tänkesättet i denna del, då en så upplyst talare, som Herr Cederschjöld, nyligen aneett de talande Ledamöterne inträda i RiddarhnsSecreterarens tjenstebefattning, enär de endast och allenast uppfylla en, enligt Deli 7 Augusti e. in. RiddarhusOrdningens bestämda föreskrift, deni äe/iggande skyldighet. Då likväl de, hvilka i plena deltaga i öfverläggningarne, merendels tillika äro Ledamöter i Utskott, och der egna deras tid åt vigtigare göromål, måste jag nu mera förutsätta såsom gifvit, att RiddarhusCanzliet hädanefter läxer få uppsätta alla rnunteliga motioner och yttranden, hvilka till Utskott remitteras. Hvad angår den tid af 8 dagar, som dertill blifvit föreslagen; så är det utan all fråga, alt i afseende å |:delar af förekommande mål, hvilka vanligen äro af mindre omfattning, berörde tid är tillräcklig. Hvad den återstående 6:tedelen beträffar, som omfattar sådane mål, hvilka icke pläga afgöras på en förmiddag, utan ofta upptaga 5 eller 6 dagar, så är det icke möjligt att i dylika mål hinna uppsätta de muntliga yttranderne, hemsända dem till Talarnes genomseende, och derefter besörja deras renskrifning, inom nyssnämnde tid.
Meri innan detta sker, bör det bero på Skepparens godtfinnande att, så länge han behagar, vara belåten med sin egen hjelp; ty mångfaldiga bevis kunna uppgifvas derpå, att Fartyg, som kommit på grund och i flere, ja till och med 7, dygn, fortfarit att stå i samma ställning, genom ett stigande vatten blifvit befriadt derifrån, utan någons den ringaste medverkan, och hvarom den sjövana Skepparen varit förvissad. Huru orimligt och obilligt hade det då icke varit, att efter 60 timmars förlopp höra under Dykerioch BergningsCompagniets objudna och obeliöfliga, ehuru yLterst kostsamma hjelpsamhet? I följd af dessa talande och öfvertygande skäl, vågar jag derföre vördsammast föreslå andra grunder till det nya Reglementet för Dykerioch BergningsCompagniet, än de förut föreslagna, och anhåller att, i fall, såsom jag på rättvisans och mensklighetens vägnar hoppas, de vinna Rikets Ständers bifall, desamma med görligaste första må i önskningsväg beledsagas till Kongl. Maj:t, för att tjena till efterrättelse vid den tilläfventyrs med enskildt Bolag snart ingående nya Octrojen, som dock, efter min öfvertygelse, är stridande mot 60 §. RegeringsFormen, och i alla fall icke på längre lid än högst 10 år bör få afslutas, emedan en stigande upplysning och förändrade omständigheter påkalla förän - Den 12 December f. m. drade fordringar och med tidens kraf mera öfverensstämmande inrättningar. Dessa ovillkorliga grunder till det nya Reglementet för det holag, som ingår i Bergningsoch Dykeri-Compagniets förnyade Octrojj äro följande: 1:0 Att ingen ed hvarken behöfver eller får alläggas i afseende på Actieägarnes större eller mindre inkomst eller förlust; 2:0
Hr Landtm, trodde således för sin del icke att det kunde förvägras, att ju Hr Lagerheims förslag måtte underställas R. o. Ad:s pröfning till antagande eller förkastande. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: Hr Lagerheims förslag står visserligen icke i strid med de allmänna grunder, som R. o. Ad. redan antagit, men innehåller likväl en bestämmelse, alldeles på sidan om dessa grunder, nemi. den fordrade förmögenheten af 2000 r:dr för att kunna blifva vald till ledamot i den äldre kammaren. Då de allmänna grunder, som R. o. Ad. antagit, icke afsett en sådan bestämmelse, utan endast grundat qvalificationen på en högre ålder och att vara vald för längre tid; så får jag flista R. o, Adis uppmärksamhat derpå, att ifrågavar. förslag är en alldeles ny utveckling af frågan, som visserligen icke står i strid med det föreg:de, men som icke må anses hafva vaiit afsedd då R. o. Ad. bestämde de allmänna grunderna för den vidare behandling af ärendet, som kunde komma i Låga. Jag får för öfrigt, i öfverensstämmelse med hvad jag förut anfört, nu äfven yttra, att jag alldeles icke anser det vara tjenligt att ingå lill Const.Utsk. med några närmare delalj-bestämmelser, så mycket mindre, sorn de öfriga Stånden icke iakttagit en sådan form för ärendets behandling, och det tvifvelsutan endast skulle leda derhän att inveckla frågan i Const.Utsk., om ett Stånd inginge i detalj-bestämmelser, sorn icke ens blifvit vidrörda af de andra Stånden. Jag får derföre yrka afslag på Hr Jvagerhcims förslag. Frih. Den a November e. m. Frih. Boye: Jag har tinder f. m. plenum haft äran förklara, atl jag anser all pröfning om sådana ämnen, som af Utsk. icke aro framställda, vara för tidig och innebära ett afvikande ifrån 56 §:n Reg.Ftn; men då Frih.
För att komma till likhet öfver hela riket, skulle man således taga till måttstock något af de mest betungade skattehemmanen, eller ock kunde man, för att undgå besväret och kostnaden af en derefter rättad allmän skattläggning, heldre inskränka jemförelsen inom hvarje län, dock så, att det hemman, som der togs till måttstock, vare godt nog, för att väl bära sin ränta, utan behof alt förmedlas. Denna måttstock kunde likväl icke tagas till beräkningsgrund för menighets-besvären, emedan dessa blefve olika, dels för omständigheternas skiljaktighet i vissa orter, dels derföre att antalet af säteri och frälse, hvilkas natur skulle förringas, vore ömsom större eller mindre, i förhållande till andra hemman inom en socken eller ett härad. Särskilda vidräkningar och värde-bestämningar måste följaktligen göras i afseende å menighets-besvären. Der häradet utgjordes af ett enda pastorat, kunde denna vidräkning möjligen ske häradsvis, men i öfrigt borde den, i anseende lill sådana åligganden, hvilka, såsom skjutsningar och dylikt, berodde på belägenheten, göras socknevis; och skulle ej några andra utskylder ersättas, än sådana, som berodde af allmänna författningar och ej af tillfälliga, möjligen af sockenstämma föränderliga, beslut. Så vore t. ex. fjerdingsmansbesvärets utgörande till en del beroende af öfverenskommelse på sockenstämma. Hvad säterier, rå och rör samt frälsehemman finge af menighels-bcsvären vidkännas, mera än tillförene, blefve följaktligen en lättnad för skattehemmanen, för hvilken deras egare borde godtgöra frälse-egarne. Detta kunde lättast och säkrast ske derigenom, att de förra efter 20 eller 10 års medeltal erlade till kronan en större penningeskatt, för hvilken frälse-egarne finge räntebärande stals-obligationer till godtgörelse för den försämring, hvilken deras hemman, genom ökade menighets-besvär, underginge. Ville någon skattehemmans-egare heldre fortfara med sina gamla menighets-besvärs utgörande, än till kronan betala penningar för deras minskning, så finge vederbörande frälse-egare, som sluppe dem, mindre ersättning af staten.
En tillökning i antalet af de ordinarie tjensterna vid nämnda Expedition vore derföre af högsta behof påkallad, och då erfarenheten obestridligen ådagalagt, att de denna Expedition numera åliggande göro mål icke kunde hinna vederbörligen bestridas af mindre än 3:ne tjenstemän, samt någon minskning i dessa åligganden icke vore att emotse, utan tvärtom nya eller ökade bestyr och uppdrag under hvar och en af de sednare riksdagarne blifvit Riksgälds-kontoret ålagde, och dervarande tjenstemnnna-personnls verksamhet mer och mer anlitad, hafva Fullmägtige funnit sig böra föreslå, att ordinarie tjenstebefatlningarne vid Fullmägtiges Expedition måtte hädanefter få ökas till det antal, som tjensterna derstädes, intill den återstående Kanslist-sysslans vid 1834 och 1833 års riksdag beslutade och i början af 1840-talet verkställda indragning utgjorde, samt att denna Expedition således måtte komma att beslå af en Sekreterare, en Notarie och Registrator, samt en Kanslist; varande, beträffande Kanslist-tjenstcns åleruppförande på Stats-Utskottets Memorial N:o 207. 5 Riksgälds-kontorets ordinarie lönestat, af Fullmägtige upplysningsvis anfördt, att framställning derom vid flere föregående riksdagar visserligen förgäfves skett samt att deremot dä egentligen erinrats, dels alt Rikets Ständer förut förklarat att denna tjenst skulle indragas och att densamma tillhörande göromål borde öfvertagas af Registratorn och Arkivarien, hvars dåvarande tjensteäligganden voro särdeles lindriga, och dels att Ri kets Ständer, i fråga om löneregleringar inom Stals-departementernas och Kollegiernas Kanslier uttalat och tillämpat den grundsats, att sådana befattningar, hvilkas innehafvares hufvudsakliga åligganden bestode i utskrifning, kollationering och afsändning af expeditioner, borde, vid Embetsverkens förestående reglering, indragas, samt de lör dylika göromäls bekostande erforderliga medel särskildt anvisas.
Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af andra alternativet a£ de, utaf 4 §. framställde nya redactioner; hvilken proposition med Ja besvarades. §• 7* Konungen läte uti StatsRådet sig föredragas och afgöre der alla Regeringsärenden, utom de Ministeriella, eller dem som angå Rikets för - 452 Den 22 April f, rn, hållanden till främmande magter, samt rommandomål, hvilka Konungen, i egenskap af Högste Befälhafvare öfver Krigsmagten till lands och sjös, omedelbarligen besörjer, och hvarmed förstås sådane enkla militairiska mål, som icke efter Grundlagen, höra till föredragning i StatsRddet och StatsSecreterarens Expedition, icke leda till stiftande af nya, icke till ändring, förklaring eller rubbning af gällande lagar och allmänna oeconomiska författningar, eller uti dispositionen af allmänna medel. Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlemnat ett Memorial, hvilket upplåstes, så lydande: Hans Excellence Herr Grefve af Wett er - ftedt, Gustaf: Sorn den förändrade redaction af 7 §. RegeringsFormen, /hvilken nu utgör föremål för Ridderskapets och Adelns pröfning, är en följd af en Kongl, proposition, hvilken jag contrasignerat, anser jag mig, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, skyldig, att tillkännagifva de orsaker, som föranledde denna proposition. Vid sistförflutne Riksdag väcktes åtskillige anmärkningar emot Konungens Rådgifvare i commandoinål. Grunden för dessa an - (Se Bilagan N:o 2.J Herr Cederschjöld, Pehr Guftaf, anförde skriftligen: (Se Bilagan N.o 3.) Den 22 April f. ml 455 märkningar hämtades ifrån sjelfva den §. som man ansåg icke innefatta en nog bestämd gråns för bemålte Rådgifvares verksamhet. För att vinna denna bestämdhet, befallte Kongl. Maj:t mig, att uppsätta ett förslag till ändring af nämnde §.
Har du hyrt rum åt honom? – Naturligtvis icke, då hans ankomst skall vara en syrpris för mig. Jag vet dessutom att han ärnar bo hos sin gamle vän, kapten X., hvilken underrättade mig om hans afsigt. Men hvad tänker du företaga dig i afton? – Sedan konserten är slut, uppsöker jag några sångare för att anställa en serenad. – För min kusin? – Förstås. – Nå, det är i sin ordning ... När Victor kom ned till stranden, var ångbåten nyss kommen. Han upptäckte genast sin far, en torr och mager gubbe, som otåligt tycktes söka någon bland de på stranden väntande. Victor skyndade fram, men förekoms af kapten X. – Välkommen hit, gamle vän, sade denne till Victors far ... Men der ser jag din son, som har upptäckt dig till sin stora öfverraskning. – Hm, sade gubben, du har väl sqvallrat kan jag förstå. Victor, som emellertid skyndat fram, yttrade lifligt sin glädje och tacksamhet. – Godt, godt, men låtom oss skynda härifrån, ty jag är mycket trött efter resan. – Som du lofvade att bo hos mig, sade kapten X., har jag styrt om ditt rum och sagt till att man skulle bädda, så att du genast kan få lägga dig, så snart vi fått oss litet till lifs. Kandidaten är väl så god och följer med. Victor tackade. Man begaf sig å väg och var snart i full fart med supéen, hvilken kaptenens fru och döttrar hållit i beredskap. Efter måltidens slut följde Victor sin far tlll dennes rum. – Mycket beskedliga menniskor de här, sade gubben. – Ja, mycket artiga. Det är ledsamt att ej kunna göra dem någon tjenst tillbaka. – Du får gifva dem biljetter till kyrkan. Jag hörde frun beklaga sig öfver att de ej hade några. – Ja, det har pappa rätt i. Men jag lofvade tant att hon skulle ha mina. – Huru många har du? – Sju. – Nå, det måtte väl vara nog, om hon får fyra, då hon ändå ej kan begagna mera än två. Gif hit biljetterna, så skall jag lemna dem i morgon bittida. Victor tog fram tre röda kort och fyra hvita. – Höra de till olika platser? – Ja, till två olika läktare.
Schwerin å ena sidan, samt mig å andra, är det, fast vi alla tre äro jordbrukare, den skilnad, att de bo i Skåne, en provins, som i afseende å såväl kommunikationer som lätthet att afsätta, är särdeles gynnad, och att jag bor i Westergötland, hvarest resurserna äro små, och kommunikationerna på många ställen sådane, att långa transporter äro omöjliga. Detta är ock skälet, hvarföre de tala för absolut frihet i afseende å bränvinshandteringen, och jag mot. Hr Tornerhjelm har förundrat sig öfver mitt intresse för denna näring. Den enkla orsaken dertill är den, att jag är styresman öfver ett län, der 40 brännerier finnas, att jag sett följderna af den förra genomgripande förändringen, och lärt mig huru vådligt det skulle vara att nu rifva upp de knappt läkta såren. Gr. Mörner: Då Gr. Björnstjerna åberopat förhål landena i Preussen och Hertigdömena, borde han äfven hafva omnämnt den olika beskattningsgrund, som der är gällande, eller efter mäske-karen. Detta beskattningssätt, i följd af hvilket skatten för den åstadkomna tillverkningen utgår till vida lägre belopp än hvartill den blifvit beräknad, är för de preussiska bränvinsbrännarne så fördelaktigt, att de på intet vilkor vilja utbyta detsamma mot det hos oss införda eller att skatten utgår efter sjelfva tillverkningsbeloppet. Hr Tornerhjelm: Gr. Sparre har gifvit en ganska fin vändning åt denna fråga, såsom skulle jag tala endast för Skånes intressen. Då han så vackert talar för sina Westgötar, försvarar han emellertid indirekt husbehofsbränningen, en riksolycka, från hvilken vi nu i 11 år varit förskonade, och hvilken ingen annan än han lär önska återinförd. Hvad angår hans påstående att Westergötland skulle vara vanlottadt på kommunikationer, så vet jag verkligen ingen provins i Sverige, som erhållit i denna väg så stora anslag, som Westergötland. Afven med fara att af Gr. Sparre stämplas såsom den der endast för en viss trakts och ej hela landets talan, vågar jag fortfarande yrka bifall till Utsk:ts hemställan. Gr. Mörner: Hr Tornerhjelm gör Skåne orätt.
Varit råd mde för än emot dttta företag Urom lördomar för det, hade det visst icke, åtminstone icke i så stor Scala, blifvit pabörjadt. Herr Grefven åberopar erfarenheten utom Riket och Classiska Auctorer till försvar för en så stor Canal Anläggning i Sverige Efter min tanka kan ingen jemnforelse i detta fall emsllan Sverige å ena, samt Englaiid, Frankrike, Österrike och Mark-Brandenburg å andra sidan, äga rum. Vi hafva väl, som denne värde Talare säger, flere In»jöar än desta Länder, hvarigenom Canal Anläggningen mycket faciliteras. Men de hafva deremot haft en mångfalldigt större Folkmängd och Production, ett öfverskott af Rörelse-Capitsl och Arbets-styrka, hvilka omständigheter till en viss grad böra föregå all betydlig Canal-Anläggning. De Canaler, som Fredric II anlade, hade ej blott för afsigt, lättandet af Varu-transport, utan ock utdjkningen af träskaktige marker. De framskaffade således ny jord till Åkerbruk, då Götha Canrd blott förstör jord dertill. Lhomdess göra de djupa Sandvägarne i Mark-Brandenburg, Transporten på Canaler jemnförd med den på Lands - 184 Den 9 Februarii. vägarne mera förmånlig än i Sverige , där Vägarne'i allmänhet äro harda och goda, och i synnerhet pa Slädföre lätta Transpoiten. Om vi hafva mera Insjöar, som lätta en sådan Anläggning, så hafva vi ock mera källdrag, som försvåra den, och gora, att jorden ofta rasar, så att väggarne af en Canal mer än i nämnde Länder få Stensättas. Jag hade ej väntat få höra, som skäl för Götha Canal, citeras, att det Kongl. Slottets Byggnad i Stockholm under Carl Xlhs tid blifvit fortsatt; det är ju allmänt bekant , att denna Monark efterlemnade Riket i den största uselhet, fast denna Byggnad i den största prakt. Jag viii ej upptaga Ridderskapets och Adelns dyrbara tid med anförandet af andra invändningar än sådana, som jag tror, att Herr Grefve von Platen svårligen skall kunna besvara, än mindre vederlägga.