Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Direction liftas, till ersättning för säöane större kranösksöor, öertill Lolagets öisponikla Konö icke genast funnes tillräcklig, ltvsrjemte ock för öen känöelse stt en allmän 8, anöstoösfö, ening emellsn Likets ssmtelige 8täöer, utom 8tockkolm ock (3ötkekorg, skulle kunna tillvägakringas, Notionären, som ansett ett ö^Iikt (3reöitiv klifva för öenna Inrättning gf största n^tta, tillika snkällit, att öerest en säöan anstalt vunne Konungs ock 8tänöers ssnction, 8t^relsen för öensamma mätte tilläggas rattigketen att omlormälöte Lreöitiv kegagna. I7nöer äkeropanöe ak LancoLltskottets enskililt gjoröe framställningar uti öess Letänkanöe lV:o 87 n,e<l afseende ä ett at lii O. Oron väckt Korslag, kvaiuti jemväl yrkades att Lreöitiv för Allmänna LranöstoösLolaget matte ansläs, men till allöeles obestämöt ock okegränsaöt kelopp; kafva Utskotten gemensamt ansett sig föranlätoe att, vi,l nuvaranöe körkällanöen, afstyrka jemväl öeu -^s-äg - >44 Ltatsoek Lanco-Dtskottens neringsi ättigbet för lkllmänna LranclstoilsLolgget till viss ock gifven 8umma, som uti Dr W alieijs Memorial klitvit ifrägasatt. Den 29 luli!
Utlåtande N:o 54. 31 nader att uti Riksgälds-kontoret, i mån af behof, lyfta det belopp af 41,663 R:dr, som, efter afdrag af förut uttagna 10,000 Riksdaler, ytterligare funnits erforderliga för bekostande af den till 1,500 exemplar bestämda upplagan af ifrågavarande verk. Under förutsättning att af de sålunda disponerade medlen det belopp varder till Riksgälds-kontoret återlevereradt, som genom framdeles skeende försäljning af umbärliga exemplar må kunna inflyta, finner Utskottet den framställning, som Kongl. Maj:ts nådiga Proposition i detta ämne innehåller, 5:o icke böra för närvarande till något Rikets Ständers beslut föranleda, 4 Stockholm den 27 Februari 1866. Reservation er: Emot 2:dra punkten hafva reservationer anmälts: af Herr Friherre Klinckowström, B. M. “Emot Stats-Utskot.tets, med en rösts öfvervigt fattade beslut, att. — till nordvestra stambanan mellan Christinehamn och Arvika öfver Carlstad — endast anslå 500,000 R:dr, får jag mig härmed vördsamt reservera. Påtagligt är nemligen, att. genom detta obetydliga anslag denna angelägna stambanas fullbordande i högst ringa och ofullständig mån befordras. Jag får derföre vördsamt hemställa, att, med afslåeude af hvad Stats Utskottet, beträffande anslagssummans belopp till den nu i fråga varande stambanan, föreslagit, och då Statsverkets knappa tillgångar ej torde tillåta ett så stort anslag, eller 3,924,000 R:dr, som det Kongl. Majit föreslagit, Rikets Ständer måtte besluta, att, för påbörjande af arbe) ena på nordvestra stambanan, mellan Christinehamn öfver Carlstad till Arvika, ett anslag af 1,500,000 R:dr må,med 500,000 R:dr under år 1866 och med 1,000,000 R:dr under år 1867, af Riksgälds-kontoret utbetalas.'1
Nu hade detta visserligen passerat före min tid, men jag hade så lifligt hört skildras mormors vandringar, i trappan, att jag icke kunde låta bli att se henne, så fort det blef mörkt ... Jag egde väl i behåll den tillflykten att komma in i boden från en annan sida, den de besökande vanligen begagnade, men det hade sig icke bättre, ty för att nå den hamnen måste jag tvärt öfver den långa förut beskrifna svarta gången, der Oxenstjernas liktåg hade gått fram. Men så kärt det var att om dagen stå och titta på mörkret och tänka sig in i alltsammans, så omöjligt var det, sedan aftonen brutit in. För att emellertid nå det efterlängtade målet passerade jag det minsta af mina farliga farvatten och kom genom lilla förstugan hurtigt ilande in i boden, der jag hade den tillfredsställelsen att alltid väcka en glädtig uppståndelse bland mina goda vänner. Också var jag vida mera road af skutskepparne än af kaptenerna. De förstnämdas historier voro långt obegripligare; och då ”lille-mamsell” tog plats midt ibland dem, kommo sådana vidunderligheter om hafsmenniskor och små gråtande missfoster, hälften fiskar och hälften barn, uppdykande att jag tyckte mig mången gång sjelf vara ett litet missfoster, och jag blef icke riktigt lugn förrän det kom någon vacker saga, der hafsfrun uppenbarade sig, vanligen för någon skeppsbruten stackare, som under natt och månsken ensam dref omkring på sin planka. Då jag sedan med glödande kinder, varm och lycksalig kom in, kunde min mor icke sällan säga: ”Det här måste någon gång ha ett slut, min vän – det är icke nyttigt för flickan att höra på så mycket vidskepliga historier”... ”Högfärd, mor!” svarade då min far. ”Låt du henne prata med sjöfolket – sämre läror kan hon få. Näst efter dessa små skuggspel från gamla tiden framstår erinringen om tvänne vigtiga köpmanshus utom vårt. Det ena känna vi redan: det, som representerades af gamle Lorens Boman. I en föregående skizz har jag visserligen, för berättandet af en anekdot, talat om hans begrafning, men den var vid närvarande tidpunkt ännu långt aflägsen.
För en obetydlig skuld kunde en gäldenär hallas till arbete flere år, och å lika arbetstid, som en annan , hvilken vore skyldig större summa, derigenom han, tvungen under husbondevälde, tilläfventyrs försattes ur tillfälle att med loflig omtanka möjligen förbättra sina vilkor, eller att begagna inträffande förmonliga händelser till befordran af sitt bästa. Verkställigheten af ifrågavarande Lagrörslag skulle äfven ofelbart föranleda inångfalldiga ej mindre missförhållanden an ock missbruk; och Tjenstehjonsstadgans tillämpning emellan fordrings-egaren och gäldenären torde icke med samhälls-vilkoren kunna förlikas, eller af allmänna rättskänslan gillas. I motsatts till det af Högloflig» - Bil. lill LagVlskotiets Betänkande N o ts8. 41 lige Lagutskottet framställde förslag, f<ii Harar Kongl. Rescriptet af den j6 December 1820, ”alt arbete icke bör gäldenär ådöma» i annat fall, än då sådant, enligt 1 6 Cap« HandelsBalken, eger rum”. På anförde skal, oell med jemväl hemtadt stöd för min öfvertygeise af Kongl. Maj:ts Högstberörde Nådiga Förklaring, antydande Lagens räda förstånd i förevarande ämne, afstyrker jag bifall till de o-m arbetsskyldighet för gäldenärer gjorda motioner, och reserverar mig vördsamt emot Högloflige LagUtskottets fleste Ledamöters beslut;” , 3:0 af Herr Professoren Bexell: ”Jag reserverar mig emot arbetsdomarne ocb ogillar dem såsom barbariska, orättvisa och merendels overkställbar. Jag ogillar dem, emedan de redan äro det af liela den civiliserade verl" dens Lagstiftning, emedan de länge varit, och troligen alltid komma att förblifva främmande elementer i vårteget Lagstiftningssystem, och emedan de stå just i ett sådant förhållande både till 1754 års ännu gällande Lag, och till det Lagförslag, som väntar att efter den en dag blifva gällande. Jag hyllar visserligen icke en alltför vida utsträckt skonsamhet emot gäldenären, och jag har någon gång haft tillfälle att understödja denna åsigt med min röst; men jag Bih. till Rikt-St.
Sedan gick jag ner till Mochammed, som nu var ensam och tillbragte en god stund med honom. Han berättade om offren, som man i morgon skulle göra öfverallt, om fantasier (ett ord som Araberna här mycket nyttja i betydelsen af lustbarheter) och zijarat vid grafvarne. I dag den 9 af dzulhedsche (12:e månaden) samla sig pilgrimerna om morgonen på ett berg och stanna der tills i morgon middag, då middagsoch eftermiddags-bönen göras på en gång och khotbah (fredagspredikan) hålles. I morgon är festens dag, på morgonen offrar man och håller festens bön straxt efter morgonbönen med samma azan. Hela festen varar till 4:e dagens eftermiddag, och hvarje dag skall vid Danjan moskén slaktas 10 får och köttet utdelas åt de fattiga. Detta och mycket annat omtalade Mochammed för mig ofrågad, under det vi suto i moskéns Liwan och under gången hemåt, den vi gjorde tillsammans. Sedan spatserade jag ännu litet ensam och köpte vid hemgången 4 apelsiner för 10 fadda, d.v.s. ungefär 1 kop. b:co ass. för stycket, och fann att de förut bedragit mig eller jag ej rätt förstått dem, då jag betalat lika mycket för en. Men nu hade jag frågat priset af Mochammed, som förskräckligt himlade sig öfver min förra handel. I dag igen slog jag sönder ett piphufvud, det 8:e tror jag sedan jag kommit från Konstantinopel, då jag under hela resan med Wiklund ej hade behöft mer än ett enda. Första dagen af Mochammedanernas stora fest och den sista af vårt år. Jag gick ut redan bittida på morgonen och köpte mig först i bazaren 2 pipskaft af korkträd för 2 1/2 piaster tillsammans, tog det ena tjockare till käpp och begaf mig först till den stora begrafningsplatsen vid Pompeji pelare, som här kallas 'amudu-rravi, utanför stadsporten Sidri. Här var en särdeles stor samling, som satt hvar och en på sina anhörigas grafvar, med stora matkorgar eller knyten, ur hvilka de sjelfva åto.
Björnstjerna jemväl anmärkt, i alla länder vunnit erfarenhet derom att en lyrisk scen omöjligen kan uprätthålla sig. Frågan blir således icke huruvida brist skall upkomma eller icke, utan hvem skall ersätta den brist, som till följd af sakens natur måste upkomma? Antingen H. M. Konungen eller R. St:r? Den 21 Oktober e. m. 213 Härvid torde man böra fästa upmärksamhet derå, att man i anseende till de stegrade priserna, funnit sig vid innevarande Riksdag nödsakad höja lönerna för alla embetsoell tjenstemän; men att man deremot icke i ringaste mån förökat H. M. Konungens anslag. Likväl har den tyngd, som den enskilde fått vidkännas genom prisens stegring, i ännu högre grad drabbat Konungen. Om fråga vore om nödvändighets-varor endast för Konungens egen och Hans familjs personer, så skulle verkningar icke varit så särdeles betydliga; men då så icke är förhållandet, utan H. M. Konungen skall af sitt anslag försörja en mängd personer, i och för sin Hofhållning; så blir deraf ock en följd, att fördyrandet af nödvändighets-varor måste der blifva kännbar i vida högre grad, än hos den enskilde. Detta förhållande bör för frågans besvarande, tagas i öfvervägande. Vidare förekomma följande omständigheter, hvilka äfvenledes icke torde kunna lemnäs utan allt afs:de. Under det olyckliga förhållande, som nu eger rum att H. hl. Konungen icke Sjelf kan föra Regeringen, har K. M. beslutat att månatligen betala till II. K. II. Regenteu en summa af 10,000 Hdr för det år som man anser komma att förlida innan II. M. Konungen kan återtaga Regeringen, gör detta 120,000 Rdr-; till Theatern betalar K. M. årligen 60,000 Edr; under nästkommande år har man beräknat att en brist af 70.000
Af Banco-Fullmägtiges Protocoll förden 12 Martii 1818 inherntas, att sedan Kongl. Majit fastställt den ritning, sorn' blifvit uppgjord i afseende på] bägge Bancohusens sammanbindande med betäckt gång, tvänne förslag i detta afseende hos Fullmägtige framställdes; nemligen antingen att göra den^ samma af gjutet tackjern, då den blefve circa 55 Sä och en kostnad af omkring 1670 R:dr enligt Herr Owens förslag åtginge, eller ock af träd då tyngden blefve blott omkring 16 St£ och Itostnaden, enligt Professor Gjörwelis förslag» 622 Banca-TJtsAottets Betanhanden. skulle blifva vid pass 650 R:dr för blotta trädvirket. Eullmägtige, i likhet med Comrnissariemes yttrade tar.ka, valde det sednare alternativet; men förordnade att, till säkerhet för elden , jerndörrar skulle inrättas viii bada -nndarne, samt trädvirket antingen rappas eller plåtbeslås. Enligt hvad Banco-Utskottets Protocoll för flen 30 Junii 1818 omförmäler, besågo Råneo* Utskottets Ledamöter påbyggnaden å Banco-Archivhuset, hvarefter Utskottet till öfvervägande företog Rikets Ständers Revisörers r.yssbemälde yttrande och Revisions-Commis. sariens berättelse, jemte hvad i öfrigt med detta ämne egde sammanhang. Till Herrar Banco - Eullmägtige afgick deruppå följande ProtocollsU tdrag: ’’Efter behörigt öfvervägande af hvad Rikets Ständers Herrar Revisorer uti 5 §. af Revisioris-Reglementet, i fråga om den företagne och till någon del fortsatte påbyggnaden af en våning å Banquens Magazinshus, sig yttrat och sedan hos Höglofl.
Genom att sålunda söka införlifva begge med familjen, har lagstiftaren sökt förebygga att en mängd personer skulle finnas lefvande utom denna; och tillika antydt att han afsåge ej mindre de olyckligas riktande än deras upprättande och barnens uppfostran; mig synes de sålunda angifna utvägar innebära ett förtjent afseende å ena sidan på principen om familjen såsom samhällets grundval, å den andra på de värnlösa barnens anspråk, synnerligen då här - Lag-Utskottets Betänkande, JY° AS. 5 härtill lägges, att äfven om de ej sålunda legitimeras, dem likväl skall af föräldrarnes egendom tilläggas, hvad som till deras uppfostran tarfvas. Då man nu vill afvika från ofvannämnde grundsats och stadga blodsbandet, icke familjebandet, såsom grund för arfsrätt, så bryter man likväl på en gång i dubbelt afseende mot denna grundsats l:o Om det är af medlidande med de olyckliga barnen, och till följd af den grundsats att barnen ej böra lida för föräldrarnes missgerningar, som man tillägger oäkta barn arfsrätt; hvarföre vägrar man denna rätt åt barn, som födas i förbudna leder eller hordom? Äro väl dessa mindre i behof? Böra de mera än de öfriga plikta för föräldrarnes fel? eller 2:o Hvarföre tillägger man barnen ej arfsrätt äfven efter fadren? Är han mindre än modren förbunden att bidraga till underhållet af dessa frukter af begges gemensamma kärlek? Man inser att man kommit in på en afväg och derföre börjar man proklamerandet af en ny grundsats i fråga om arfsrätten med att gifva tvenne örfilar åt grundsatsen. Man har åberopat Frankrikes exempel. Men man har glömt dels att der sedan långa tider tillbaka familje-bandet icke ansetts så heligt som här; dels att äfven i detta land arfsrätt icke tillägges andra barn än dem som äro lagligen erkände: legalement reconnus; dels att fransyska lagen innefattar stadganden huruledes framtida arfsanspråk från barnens sida kunna förebyggas såmedelst att de redan under modrens lifstid erhålla ett visst belopp.
Om man känner deras öden. i hvad skick de äro, i hvad fattigdom en del mästare äro, hvilka derföre hellre hålla lärlingar än gesäller; så är jag öfvertygad om, att man, lika med mig, skall finna, alt både gesäller och mästare, så väl som allmänheten, skulle vinna, 0111 gesällerne ansågos lika med arbetskarlar. Jag får således vördsamt anhålla, alt Hr Landtm, täcktes göra propos. derå. Hr von Hartmansdorff: Det kan möjligen hända, på sätt FJr von Rosen yttrat, alt gesäller ej blifva använde af mästarne, derföre att det betalas något mera för dem än för lärgossar. Men egentliga skälet, hvarföre gesällerne blifva mindre begagnade, tror jag vara icke skatten, utan den omständigheten, att gesällens arbete kostar mästaren mera än lärgossens. När nu så många mästare, som anmäla sig, äfven pläga blifva antagna, så varda de utan arbete, och kunna ej hålla någon gesäll, utan fnåste åtnöja sig med lärgossar. Jag tror att man gjorde riktigare om man iakttoge livad bevilln.förordningen hittills stadgat, nemi. gesäl14 H. 8 58 Den 3 OctoLcr f. m. lernes indelning i trenne classer: 1:0 verk-gesäller, hvilka betala 3 r:dr; för dem, sorn äro på verkstad, der minst 3 gesäller finnes a:dr t6 sk., och för öfriga i r:dr 32 sk. b:ccr. I det stället har Bevilln.Utsk. nu bestämt en afgift af 2 r:dr b:co för hvarje gesäll, antingen han ur verkgesäll på större eller mindre verkstad, antingen han är verkgesäll eller helt enkelt gesäll. Detta synes mig vara att lägga lika skatt på olika förhållanden. Jag vågar således vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att godkänna den classification, som uti den gamla bevilln.förordn. är upptagen. Då vinnes äfven den lindring, hvilken Hr von Rosen åsyftat för dem, som äro blott och bart gesäller. Hr von Rosen:
Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarshalken gjorde proposition till bifall å hvad StatsUlskottet i 26 Punkten, i afseende å lifmunderingen för Indeldta Infanteriet, tillstyrkt. Ropades starka Ja, blandade med Nej. Friherre Anckar swärd begärde votering. I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde följande Voterings-proposition: Den, som till alla delar bifaller hvad StatsUtskottet i 26 Punkten, i afseende å Lifmunderingen för Indeldta Infanteriet, tillstyrkt, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, anses Ridderskapet och Adeln gilla StatsUtskottets i 26 Punkten, 44 H. 23 I 338 Don 8 October f. m. rörande Lifmunderingen för lndeldta Infanteriet, meddeldte Utlåtande i allt öfrigt, utom hvad angår brukningstiden för 1 ifmunderingen, som kommer att utsträckas till 6 år, i följd hvaraf det för lifmunderingen erforderlige anslag äfven bör nedsättas till fyratiosju tusende femhundrade R:dr B:co. Hvilken Voterings-proposition af Ridderskapet och Adeln godkändes, samt anslogs. Voteringen börjades klockan ett qvart till 2 eftermiddagen, och befunnos vid voteringens slut, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 114- Nej — 49. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protoeoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således bifallit StatsUtskottets i 26 Punkten, rörande lifmunderingen för lndeldta Infanteriet, gjorde hemställan. Höglofl. Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan ett qvart till 3 eftermiddagen. lii fidem Protocolli, O. J. Lagerheim. Plenum klockan half till 6 Eftermiddagen.
St:r skola afhända sig rättigheten att deltaga i den lagstiftning som för dissenters bör ega rum, vådan deraf är alltför stor och man gör icke derigenom Konungen någon tjenst, ty det skulle kunna hända ifall en sådan makt läge i Konungens hand, att Han genom främmande makter kunde tvingas att medgifva frioch rättigheter, som sedermera nationen fann obehöriga och icke ville på något sätt godkänna. Redan när den Kongl. Proposm remitterades till LagUtsk. vågade jag göra åtskilliga anmärkmr med afs:de på det falska tillstånd hvari Kyrkans tjenstemän komme att stå till dissenters och det torde vara vigtigt att i ett lagförslag detta förhållande blefve regleradt; men en annan sak som är vida farligare är verkligen den, att enl. den första § Kyrkan måste mottaga och inrymma alla dissenters, men deremot ieke ega rättighet att från sig ute - 204 Den 31 Oktober f. m. sluta dessa. En värd talare, tillhörig detta Hus, tiar vid Ständernas allmänna sammankomst yttrat att. den äldsta Kyrkans Historia bäst visar oell underrättar oss om att Kyrkan icke. ger en sådan rätt; jag är färdig att uptaga detta, oell till och med granska hans Bibelkunskap ehuru jag ogerna åberopar Skriftens Ord, heldst när de äro lösryckta. Går man till Gamla eller Nya Testamentet skall man finna der många ställen som tala för de åsigter jag framställt. Således anbefalles t. ex. Israels folk att utdrifva det fremmande folket jemte dess Gudar, så att genom beröring med dem Israels folk icke skulle vändas till afgudadyrkan. Månne icke der förvisningsrätten är bibehållen. Ur Nya Testamentet kan man äfven finna ett exempel, — hämtadt just ifrån den åberopade, så kallade hedningarnes apostel, när han i sitt bref till församlingen i Charinth bjuder att syndaren skall drifvas ut ur församlingen.
Det blef nu beslutadt, att Lotta skulle stanna qvar hos nämndemans öfver natten, Elin allena hemvända till Viken, och nämndemansmor tillika med sin man och några flera ur byen, vägvisade af Lotta, den följande dagen gå till det ställe i skogen, som Lotta sade sig mycket väl känna, och der hela tjufgodset, en gång åtminstone, legat fördoldt. – Ja, bara ho’ intet stjäl något nytt nu i natt – sade nämndemansmor litet hårdt om Lotta till Elin. – Ack nej, det vill jag ansvara för – försäkrade Elin, och Lotta föll henne högt gråtande om halsen, och lofvade henne ännu en gång att tala rena sanningen i allt hvad de frågade henne om, samt att icke skämma ut sig med något nytt upptåg; «ty skulle sådant hända» – sade Elin – «så tror jag visst aldrig du fick återkomma till Viken», och denna hotelse visste Elin vara den allra värsta af alla för Lotta, och den var så ock, till och med mer än Elin anade, ty Lotta hade ändå mera kärlek till Viken än vi och Elin kunde föreställa oss. Elin gick slutligen sina färde, i högsta grad kringklappad af nämndemansmor, som ändå rättvisligen insåg Elins goda mening och uppsåt med allt detta och gjorde henne räkning derför. Hon skickade till och med äpplen och kringlor till lille Gustaf och lofvade än en gång, när hon följde Elin ut, att både hafva ögat på Lotta samt icke vara för mycket ond på henne. Nu veta vi ej så alldeles, om vi skola följa Elin på hemvägen, eller stanna hos Lotta i nämndemans stuga, ty det kunde vara saker att förtälja om båda delarne, och just sådana saker som man tror att ingen läsare kan ana i förhand, och ändå så litet förvånande eller besynnerliga. Vi välja dock att följa Elin, säkra att alla andra gjort så med. Hon trippade således på hemvägen, i samma fula väder och slask som vid bortgåendet, med den skillnaden likväl, att nu var hon allena och att det började mörkna, hvilket kom Elin att rysa, ty hon skulle nu så här ensam genomgå en del af densamma stora skog, der patron blifvit mördad, fast åt en helt annan sida.
Arsda-Balkci, som förmär, alt, nar Sätesgärd cj kan delas, bör lösen derföre gifwas, anten, i penningar eller jämgod ränta, hwilketthera then helst will som löfen taga skall, hwarmed Lagstis, karen nog tydligen tillkännagifwer, att ränta, sä länge den icke är förfallen, eller ukgifwen, icke bör med lösören förblandas, en förblandning, af hrviiken destu» tom skulle följa, att den, som ett frälsehemman i arf bekommit, hwaraf hwarken räntan eller besittningsrätten kan qä i giftorätt, eller frän rätta arfwingar doneras, Mille, om den förra, skild ifrån den sedna» re wsre, lösöre, kunna ifrän desta inskränkningar be, fria sig genom den enkla åtgärd att försälja hemma» net till Skatte, eller särskildt försälja räntan och sedan fkatlerättighcten. Lag-Wjkoitet inser wal, att af nu utwecklade lagens mening följer, eller förntsälkes, att bördelösen wid räntas försäljande äger rum, hwilket enär börde» rättens bibehällande, till afwentyrs icke Utan all grund begynt wara fkiljagtigt omdöme underkastad, kunde för mangen giswa anledning till Veu önskan, cuk frälseränta mä i allo sä, såsom lösöre anses. Men Lag-Utfkottet tror för sin del, att om Bördörätten skall uphäswas bör det ske utiryckeligcn och pä en gäng, sami med iakttagande af sädane försigtighet steg, hwarigenom det »ytliga af inrättningen icke förswinner tillika med de ätföljande olägenheter. Upbud och lagfart anser Lag-Utfkottet destutom för en inrättning, som, ehuru först införd för bördens skull, medförer en större säkerhet för ägande rätten, än som wid lös» ören kan äga rum: hwaribland i synnerhet mä näm, «äs, att hemul är möjeligt man ifrån man o. s. w. iz?6 Den sr December.