Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
John slog sig ned vid det stora bordet. – Vet min mor och min svåger, att jag i dag skrifvit ända till tolf utländska bref, sade han belåten. Det går geschwindare för mig än för Carnegie. – A propos, jag undrar om min svåger ej gjorde klokast i att för sin och medarfvingars räkning låta handelsrörelsen fortfara med biträde af herr Carnegie, som ju af salig herr Hall omfattades med synnerlig tillit, vänskap och välvilja, och som är fullkomligt förtrogen med alla husets affärer, eller än bättre upptaga herr Carnegie till kompanjon. – Nej, nej, det vill jag inte, det gör jag inte, hvarken det ena eller det andra. Allt får bli som det varit, undantagandes att jag intager min aflidne faders plats. – Om svåger John har något särskildt mot herr Carnegie, vore det väl ändå skäl att gå i kompaniskap med någon annan i handelsärenden tillvand person? – Nej, det vill jag inte, jag vill ensamt styra och ställa med affären, och jag skall snarast möjligt utlösa mina med arfvingar därur. – Vore det ej bättre undvika att med så stora summor decimera rörelsekapitalet och i stället lämna några af husets fastigheter? – Nej, det vill jag inte. Min far tyckte inte om att skilja sig vid sina egendomar eller bruk, och reda pengar är väl det bästa att få både för min mor och min svåger. Pensionen till min mor skall jag förbinda mig att utbetala i vissa bestämda terminer. – Det är som svåger önskar, fast nog anser jag, ehuru ingalunda affärsman, att svåger gör oklokt i att draga ifrån huset så pass stora summor af dess disponibla resurser. I hvarje fall förbehåller jag mig, att på min hustrus lott må komma bruken Rottneros och Rottnedal. Härpå beror, om jag vill ingå i denna arfförening. John funderade ett ögonblick. Jag skiljer mig ytterst ogärna från något bruk – jag vill inte minska på de fasta egendomarnas antal, som min far efterlämnat. – Svåger kan ju, ifall det tryter egendomar och bruk tillhandla sig ett eller ett par i dessas ställe, proponerade excellensen skrattande. Men John tog saken på allvar. – Det har svåger rätt i.
Sedan dessa fordringar genom de å Svenska sidan dervid gjorda anmärkningar, blifvit till stor del antingen helt och hållet bestridde, eller betydligt nedsatte, har Kongl Maj:t, benägen att lemna Hans Maj:t Konungen af Danmark ett nytt prof af sina vänskapliga tänkesätt, uti en den i5 Junii 1821 alslutad öfverenskommelse erkänt dem för en summa Betcinkanden. 121 summa af Fyratio Tusen Riksdaler Hamburger Banco, hvilken skulle anses såsom full ersättning för alla, af berörda Hertigdömens inbyggare, till Svenska Troupperna efter freden i Kiel gjorda leveranser under livad benämning som lieldst, utan att i framtiden något ytterligare anspråk i det afseendet kunde eg a rum. Som likväl denna summa icke valdt i någon af de vanliga Fonderna att tillgå, och räkenskaperna för kriget längesedan blifvit afslutade samt Rikets Ständers medverkan till betalningen deraf således vore oundgänglig, bar Kongl. Maj:t för dess erläggande utsatt en tid af Fern år, räknad från slutet af nuvarande Riksmöte; och vill Kongl. Maj:t nu härmed till Rikets Ständers Stats-Utskott hafva öfverlemnat, att vidtaga nödiga utvägar, hvarigenom Kongl. Maj:t kan komma i tillfälle att fullgöra den förbindelse, som Kongl. Maj:t i förrberörde afseende, å- Svenska Kronans vägnar sig åtagit. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständers Stats-Utskott med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. CARL JOHAN. B. C. Q uiding. 8 * 122 Stats-Utskottets Stats-Utskottet har funnit Jenna Kongl. Danska Regeringens fordrade ersättning grunda sig på i5 Artikeln uti den Freds-Tractat, sorn under den g4 Januarii 1814, blifvit i Kiel afslutad, emellan Kongl. Svenska och Danska Regeringarne. Sedan ersättnings-beloppet genom Kongl. Majrts Nådiga omsorg blifvit nedsatt och bestämdt till 40,000 R:d. Hamburger
Jag anser fortfarande, att det är af stor vigt till skydd för den personliga friheten, att de auktoriteter, som skola pröfva, huruvida den gripne skall insättas i häkte eller frigifvas, i synnerhet de underordnade auktoriteterna, böra göra det genast eller inom viss kort tid, så att den gripne icke i något fall kommer att vara på obestämd tid in suspenso, utan den ofta nämnda pröfningen genast kommer att försiggå. Jag anhåller fortfarande om återremiss. Dan 18 Joli. 5S1 Gr. Sparre: Den siste värde talarens yttrande synes mig tillkännagifva, att han icke har någon tydlig uppfattning af huru det tillgår vid dessa häktningar. När en person gripit en annan efter 10:de mom:t, sätter han honom på en kärra och för honom till kronofogden eller länsmannen på dennes gård, och det är alldeles nödvändigt för kronofogden eller länsmannen att genast företaga pröfning af den frågan om den gripne »bör i häkte sättas eller genast lösgifvas», ty hvar skall han göra af den gripne? Icke kan han sätta honom i häktet, ty häktet ligger icke bredvid länsmansbostället, utan vanligen 2 eller 3 mil derifrån; icke heller kan han insättas i häradshäktet, ty der finnes icke ordnad någon mathållning, och det finnes ingen möjlighet att hålla personer inspärrade i häradshäktet just af denna anledning att de der icke kunna förses med mat. Således när personer komma med en gripen till länsmannen, är det alldeles nödvändigt för denne att genast förhöra honom, ty man kan väl icke tänka sig att länsmannen skulle kunna tillsvidare inspärra honom i källaren Omedelbart derpå skrifver länsmannen rapporten till Konungens Befh:de och tager en häst samt skickar af fången och rapporten, ty fogden eller länsmannen är lika angelägen, som den person, hvilken gripit fången, att blifva af med honom, och skickar derföre genast af honom till fängelset.
Häraf synes böra nödvändigt följa, att Stats-Rådet icke är forum för ransakning och dom: ty emedan rådgifvarne äro frie från ansvar, blott Ransakning och Dom föregått, utan afseende på ransakningens 6ch domens beskaffenhet, så skulle de, derest rättsfrågor finge i Stats-Rådet afgö - aö Bil. t. Cnnstittttions-Tj!skottets Memorial. N:o 30. ras, och denna behandling kunna hänföras under benämningen af ”Ransakning och Dom", ansvarslöst kunna tillstyrka de vrångvisaste domslut,— då likväl 101 §. afR.F.stadgatansvar för Ledamöterne i Konungens Högsta Domstol, i händelse de skulle på sådant sätt förgå sig. Af alla dessa skäl vågar jag sålunda påstå, att, enligt Grundlagens både anda och ordalydelse, inga rättsfrågor böra kunna få i Siats-Rådet afgöras, utan att de ovilkorligen böra gå Bomstolsvägen. Jag är likväl långt ifrån att vilja klandra, utan tvärtom ganska benägen att ursäkta, det en annan ordning hittills blifvit följd. Liksom det, vid öfversättning, är desto svårare att undgå barbarismer , i samma raon det språk, hvarifrån man öfversätter, har förvandtskap med ens eget, likaså var det desto svårare för de gamle JEmbetsmännen att rätt intränga i de nya Grundlags-formerna, ju mer förvandtskap dessa nya former hade med dem, som förut funnits. Vårt Constitutionela lif har ännu icke hunnit till fullkomlig mognad. Vi befinna oss ännu i ett tillstånd af fortgående utveckling. Utan att klandra Rådgifvarne för det de hittils följt en väg, hvars origtighet ingen synes hafva jpisstänkt, vågar jag derföre vördsammast Bil t. Constitutions-JJ t skottets Memorial N:o 30. »7 hemställa, att Constitutions-Utskottet, istället för att föreslå någon ändring i 10 §. Regeringsformen, ville tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånighet fästa Kongl.
R:dr 27 sk. 2 r:sl sillvcrspecie samt 1,743 R:dr 36 sk. 8 r:st i bankomynt, men att det i samma års hufvudbok ulbalanserade värdet af detta verks fasta egendom uppgick till 117,366 R:dr 17 §k. 11 r:st och machiner jemte inventarier tillsammans till 62,160 Angående verkställda utbetalningar af de, under 1840 och 1841, 1844 och 1845, 1847 och 1848 samt 1850 och 1851 års riksdagar, till utgående från Riksgälds-kontoret anvisade extra eller tillfälliga stats-utgifter (Rev. ber. sidd. 34—SS.) Sorn Rikets Ständer redan genom Fullmäktiges ofvan åberopade riksdags-berättelse erhållit upplysning om alla de under förenämnde 4 riksmöten beviljade anslagsoch lånesummor, hvilka efter sistförflutna riksdags början från Riksgäldskontoret i stadgad ordning utbekommils, och således äfven om sådane utaf dessa anslagsoah lånesummor skedda utbetalningar, hvarom besluten förekomma i Fullmäktiges af Utskottet nu granskade protokoller; så torde, i stället för alt meddela derifrån hcmlade fortsättningar af de i Revisorernes berättelse intagne förteckningar å berörde, före sednaste revisions början utbekomna, anslag och lån, Utskottet få hänvisa till de en längre tidrymd omfattande uppgifter, hvilka Fullmäktiges riksdags—berättelse, sidd. 17—23 innehåller. ll:o. Angående beviljade anslag utaf den vid 1853 och 1854 års Riksdag til Kongl. Maj.ts Nådiga disposition för väg-anläggningar och väg-förbättringar ställda summa (Rev. ber. sidd. SS—S7.)
Chablis och landtvin fans det, ål fiskades upp ur en fisksump och det under våra egna ögon, till allmän förtjusning; smör och sallad anskaffades i öfverflöd, brödstänger på 2 à 3 alnars längd buros in – men först efter åtskilligt parlamenterande lyckades vi också utverka kotlett och ost. Dermed var också det allra högsta möjliga i matväg uppnådt. Men hvad behöfdes det väl mer till en festmåltid i denna förtjusande vrå af verlden! Norrmannen var redan svärmisk. Der, på andra stranden, hade han första gången sagt du till sin flicka! Han var tjugu två år gammal, den lycklige! Vi talade det brokigaste tungomål i verlden – och förstodo hvarandra briljant. Men med den babyloniska förbistringen till utgångspunkt hittade vi till sist på att utreda, hur många nationaliteter vi sex egentligen representerade. Signe K. befans vara den mest renblodiga; med de andre var det kinkigare: fransmannen hade en norsk mor, svensken var född i England, uppfostrad i Sverige och bosatt i Frankrike; hans hustru dotter af en tysk mor och en polsk far. Och norrmannen? »Ja, jag är egentligen inte född i något land.» »Hvad för något?» »Jag är född på ett skepp ute på hafvet; och jag glömde i förskräckelsen att titta efter, hvilket land som var närmast, när jag kom till verlden.» »Nå, skål för kosmopoliten!» Och så blef det tid att resa hem. Den lilla ångaren stampade fram på Seinen, mörkret sjönk allt djupare, på stranden tände sig ljus efter ljus. Då och då sågs en bro hvälfva sig mot den ljusa aftonhimlen, man ångade in under den väldiga stenmassan och kom fram igen till nya scenerier. Allt flera stjernor blinkade fram på stranden, ju närmare vi kommo Paris; till sist glänste de rad vid rad, glittrande omkring och emellan hvarandra som briljanter i ett ofantligt smycke på mörkblå sammetsbotten. Vägen hemåt gick genom Avenue de l’Opera. Men hvilket menniskovimmel! Det var icke endast de breda trottoarerna, som voro fulla af packade fotgängare – det var mer än det vanliga. Och så hörde vi rop. Här måste vara något på färde.
Den förra Afd:n har i likhet med troi. de fleste öfrige Gymnasii-bibliolheker i Sverige upkommit genom gåfvor af för bildninngens spridande nitälskande personer, äfvensom genom den föreskrift i skolordningen, att från hvarje prestesterbhus borde en bok aflemnas till Gymnasiioch Stifts-bibliotheket. Denna Afd:n består nu af omkr. 11,000 volymer, hvaribland åtskilliga manuscripter och permebref, samt dess - 266 Den 30 December f. m. utom en samling af omkr. 8,000 disputalioner och theser, ventilerade vid Upsala, Lund, Abo och flera utländske Universiteler, äfvensom vid Gymnasierne i Sverige. Den andra Afdm eller Domkyrkans bibliothek består af omkr. 2,000 vohlmer, tryckta dels i 15:de och 16:de samt dels i 17:de seklet intill 1017, och utgör ungefär en tredjedel af den utmärkt dyrbara boksamling, som under Tyska 30 -åriga kriget från Olmiitz hemfördes till Sverige, då nämnde samlings öfrige tvänne tredjedelar fördeltes ungefär till hälften emellan det Kongl, bibliotheket i Stockholm och Westerås Stifls-bibliolhek. Denna boksamlingens fördelning skedde dock så slarfvigt och slumpvis att, enl. hvad man på sednare tider erfarit, af dyrbara verk några delar befunnits i det ena och öfrige i det ancha, ja till och med spridda delar af samma verk i alla 3 nu nämnde bibliotheker, hvilket missförhållandes rättande vore önskligt mätte kunna tillvägabringas.
Silverstolpes personliga närvaro hindrar mig att anföra så väl mitt som Beredningens yttrande i afseende å dess förklarade förtroende till Herr Kammarherren Silverstolpe vid anhållan om dess åtgärd till redaction af ett nytt project om Constitutionella måls handterande. Jag tror, att, om ett nytt project helt och hållet göres af en sådan Leda - 404 Riksdagen 1812. mot, det skulle blifva fullkomligare, och då man under föregående Riksdagar haft en lycklig erfarenhet af Herr Kammarherrens nitiska och förtjenstfulla bemödanden i afseende på våra Grundlagars stiftande, så har 2:dra Fördelningen ansett sig icke kunna med större förtroende anmoda någon annan än Herr Kammarherren att i förevarande ämne utarbeta ett nytt förslag; hvilket jag nu för Utskottets Plenum får den äran tillkännagifva. Utskottet förenade sig i en dylik anmodan till Kammarherren Silverstolpe. Bilaga U till Mern. Utdrag af Protocollet hållet i Riksens Högloft. Ständers ConstitutionsUtskott den 23 Junii 1812. Herr Grefven och Ordföranden tillkännagaf, att Utskottet nu vore sammankalladt för att öfvervara justeringen af senare Plenorum-Protocoll, tillika med åtskilliga Ledamöters till Protocollet för d. 19 Junii afgifne särskildte meningar, hvarefter justerades Protocollerne för d. 10, 17 och 19 Junii.
Konungens nåd. Proposition, lis i84—ioi, remit. till. Utskottets Utlåtande, IV 1 s 47 — 61, bif. af BorgareStåndet, IX. s 47>afBondeStåndet, IX. s 4.9> af PresteStåndet, IX s 51, af Adelil, IX s 53. Underd. Skrifvelse, 1 s 54 — 62. Biksdags-Beslutet, §. 20, — om upphörande af, arbetsskyldigheter vid Kongsgårdar och Boställen. Stats* Utskottets Betänkande, IV 1, s 3g6—• 402, bif. af Adeln, IX s 94» af PresteStåndet, IX s 127, Ytterligare Utlåtande, IV 1 s 645—• 647» bif. af BondeStåndet, IX s i65. — angående rättighet för Norrländska, att i Stockholm försälja sina varor i bodar. Motion remit, till Lagoch Ekon. Uti skotten, II s 1279. Utskottens Utlåtande: VII 2 s 1024 — 1026, bif, af BorgareStåndet, IX s 907, af PresteStåndet, IX s. 923, af 8 Adeln, IX s 964, af BondeStåndet, IX s 976. Underd. Skrifvelse, Xis 602, 6o3. Riksdags-Beslutet, §. 44- Allmogen, om ersättning åt, för VargeringsManskapets beklädnad. Motion remit. till StatsUtskottet, II s. 1267. Utskottets Utlåtande, IV 1 s 1^6, 1447, bif. af Adeln s 124, af BorgareStåndet s i3i, af BondeStåndet s i34, af PresteStåndet s i38. Allmänningarne, angående, i Riket. Se Kronoskogarne.
Ty efter långt betänkande och öfvervägande hade han beslutat att afbryta sin långa konstnärsbana för att sjelf förestå och sköta den lilla butiken, som var för mycket affär att gerna läggas ned. Och dagen efter begrafningen slogs verkligen den stängda dörren upp på nytt, luckorna skrufvades ifrån och de gamla kunderna togos emot af den nye expediten — pappa Rebolledo! Men Ruth tog ånyo i med sin fleuristvurm, som detta oförväntade dödsfall för en tid skjutit undan. Alla pappa Rebolledos protester båtade till intet, löftet var en gång gifvet, och en vacker novemberdag, då snön föll hvit och lätt som dun öfver den stora staden, vandrade Ruth den långa vägen upp till ateliern vid Storgatan. färgdosor, penslar, saxar och knifvar — ett virrvarr af dessa otaliga ting och redskap, som fleuristen begagnar vid sin vackra slöjd, fylde borden mellan de unga qvinnornas led. Som ett trolleri gick arbetet framåt, allt under det tungorna ej en sekund unnade sig någon iivila. De små saxarne, förda af dessa vana händer, formade behändigt ur tyget kalkens blad; innan betraktaren ens visste ordet af, voro de samlade kring den smidiga stjelken till en yppig blomma, en förtjusande knopp; litet silke, litet gummi, litet färgstoft — och mellan de späda fingrarne slog den ena blomman efter den andra ut i full fägring och samlades till de öfriga i den kartong, som hade sin plats på golfvet bredvid en hvar af de arbetande. Långt ned i trappan möttes man af glada rösters stim som af en musik, i förstugan var det ett jemt crescendo, och när man så slog dörren upp, blef man till en början hälft bedöfvad af detta kaotiska surr från gälla, unga stämmor, som gnabbades, pratade, skrattade, sjöngo. Fyrtio flinka tungor gingo i kapp med fyrahundra viga fingrar, den stora fleuristfabrikens maskineri. Innanför den stora salen, bakom en dörr, till hälften stängd af en purpurröd portiére, låg förestånderskans rum, der de olika blommorna ordnades och granskades, hvarifrån ordrerna utdelades, och hvarifrån beständigt ett vaksamt öga följde arbetena derute.
Inte? JOHANNA. Nej. HERR VÖRSKY. Än om jag skulle ge dig litet prygel? Kanske du se'n skulle veta. FRU VÖRSKY. Åh, låt bli, snälla Ville. Det pinar mig så. HERR VÖRSKY. Nog borde hon få smaka käppen. FRU VÖRSKY. Nej, nej, låt bli. För min skull, Ville. Jag fruktar nog ändå dåliga följder för min helsa af alla de här sinnesrörelserna. HERR VÖRSKY. Hvarför kom du hit, då du är så finkänslig? Du kunde hållit dig borta. FRU HANHINEN. Herr Vörsky, jag ber också för den stackarn. Hon skulle visserligen förtjena en grundlig aga. Det vore alls inte för mycket. Men det vore så svårt för oss att se på det. HERR VÖRSKY. Ni fruntimmer ha allt för ömt hjerta. Nå, det får vara. Du kan tacka de här fruarna att du slipper stryk. Men tro inte att det är slut med det. Du skall dras inför rätta. Du skall få plikta, så att det förslår, och dessutom dömas till fängelse. Du skall sättas på vatten och bröd. Ja, du skall få sitta i bojor, det lofvar jag. Vi ska väl se, om du får lust att bedra bättre folk en gång till. JOHANNA. I fängelse? Dyre, himmelske fader. Blir det aldrig något slut på dessa sorger? HERR VÖRSKY. Aha. Börjar du nu att märka att det är allvarsamt. JOHANNA. Hvarför skulle jag sättas i fängelse? Jag har ännu aldrig i mitt lif gjort orätt åt någon, hvarken stulit eller bedragit någon menniska. Fråga dem som känner mig, om ni inte tror mig. Jag har alltid försökt att sträfva framåt genom redligt arbete. Det kan de bevittna. FRU HANHINEN. Nej, men hör en sådan oförskämdhet. Hon försöker ännu att ställa sig oskyldig. HERR VÖRSKY. Vågar du ännu fortfarande ljuga oss i midt i ansigtet? Jag skall lära dig. JOHANNA. Jag skulle ha berättat er sanningen, bekänt allt från början till slut, men ni ha ju inte tillåtit det. Ni ha inte velat höra någonting, som jag kunde säga till mitt försvar.
Beträffande häremot Kongl. Maj.ts nådiga förslag att: ”för pedagogier och folkskolor” endast den anspråkslösa summan af 8,000 R:dr skulle, såsom förhöjning, anvisas; så vågar jag lästa Rikets ilöglofliga Ständers uppmärksamhet på det betydliga missförhållande, som eger rum emellan statsverkets bidrag till folkupplysningen i städerna emot på landet. Del är visserligen sannt att Rikets Ständer på sednare riksdagar visat sin beredvillighet att jemväl understödja folkupplysningen på landet; men merendels hafva vilkoren för åtkomsten af dessa anslag varit så beskaffade att minsta antalet kommuner ansett sig kunna fullgöra dem annorlunda än skenbart; ty för att åtkomma statsanslaget till såkallade rotskolorne hafva församlingarne, särdeles de mindre, nödgats lägga två tredjedelar af hela kostnaden för slika skolor på de föräldrar, hvilkas barn begagnat undervisningen, hvaraf åter följt, att desse, föräidrarne, heldre uraktlåtit sända barnen lill skolan, ån underkasta sig en så, för den mindre bemedlade, känbar utgift. —< Beträffande deremot anslaget till lönefyllnad åt folkskoleiårarne; så bafva högst få församlingar velat underkasta sig de vilkor,'som för erhållande af statsbidrag varit stipulerade, hvadan endast ett ringa antal skollärare kommit i åtnjutande af denna löneförbättring, derest icke lärarne sjelfve genom kringgående af stadgandet i förlältningeu förklarat sig villige alt till församlingen återbetala den andel i lönetillökningen, som af kommunen borde tillskjutas. Af sådana exempel finner man luiru föga verkan slika förbehåll göra, på samma gång man varseblilver att det goda ändamålet till större delen förfelas, då Ständerne för så allmännyttiga statsbidrag föreskrifva hårdare vilkor, än som kunna från de redan hårdt beskattade kommunerna vara att motse.
Visst är den, som lefver liderligt, brottslig; men för alt afgöra hans brottslighet, måste nödvändigt en Domstol utlåta sig, och jag kan icke godkänna att blott den executiva makten skall kunna stämpla en person för vanart. Grefve Brahe har visserligen rätt, att man icke bör förena med krigstjensten det tvång, som synes innebära ett straff. Deremot kunde visserligen arbetscompagnier blifva af mycken nytta för landet, icke derföre att, efter min tanka, de stående truppernes hållning förlorar genom arbete, utan emedan det är enligt med rättvisan, att befria den indelta armeen från arbetscommenderingar. Herr von Hartmansdorff: Jag vill korteligen anföra något emot Friherre Åkerlijelms yttrande, ehuru jag med honom i liufvudsaken instämmer. Jag afstyrker de föreslagna jemkningarne i Utskottens Utlåtande, såsom alldeles onödiga. Om man, enligt detsamma, helt enkelt säger att sådane lösdrifvare, som äro till krigstjenst duglige, må anses dertill förfallne, är det ingenting, som hindrar Kongl. Maj:t att använda dem antingen till arbetscompagnier eller bland stående trupper. Att Rikets Ständer ingå uti sådane reglementariska detail - Den 20 Januarii f. m. 27 ler, alt de föreskrifva corpserna, till hvilka lösdrifvare skola höra, anser jag alldeles olämpligt. Om paragrafen oförändrad antages, förfaller äfven den anmärkning, alt correctionshusen blifva öfverfyllda; ty en hvar skall, af fruktan för påföljden, i tid skaffa sig ett lagligt näringsfång. En värd Ledamot har trott, att i ett constitulionelt samhälle borde lösdrifvare få forlsälta deras lefnadssätt, tills de för brott falla under lagen. Men om man på detta sätt ville bestämma hvad som menas med ett constitulionelt samhälle, skulle det blifva liktydigt med ett sjelfsvålds-tillstånd. Jag anhåller om bifall å Utlåtandet sådant det är, på det pluraliteten för detsamma må blifva desto säkrare. Herr Munck af Rosenschöld:
Som bevis härför torde jag få anföra, att ifrågav:de redaktions-forslag endast af två Stånd, R. o. Ad. samt Bonde-St., blef utan förändring antaget, hvaremot de öfriga båda Stånden antogo det med förändring, hvarefter det slutligen genom votering i för stärkt Konst.-Utsk. blef antaget till hvilande. 1 Preste-St. framkallades en diskussion genom Riksarkivarien Nordström, hvilken hade till följd, att förslaget der i så måtto lörkastades, att Ståndet ville bibehålla Riksarkivet vid sin 200 års gamla rätt att få ett exemplar af allt hvad som i Sverige tryckes, — en rätt, den Arkivet, för den historiska forskningens skull, ingalunda vill undvara. 1 Borgare-St. åter öppnades diskussionen af Exped.-Sekr. Lovén, hvilken, i egenskap af byråchef i Justitie-Stats-Exped , känner allt det krångel och bråk, man måste hafva med boktryckarne, hvarföre också, enligt hans mening, en förändring vore högst nödvändig; men han ansåg den ifrågavide redaktionen vara olycklig och föreslog en annan, hvilken äfven jag skulle vilja biträda. Hos R. o. Ad. förekom deremot icke alls någon diskussion, och jag erkänner att ingen har dertill större skuld än jag, som var den enda Riksarkivets tjensteman, som då var ledamot af R. o. Ad.; men jag var då ej närvarande, och sålunda ej i tillfälle att lemna de upplysningar, som voro af nöden. För öfrigt var hela förslaget, hvilket väcktes inom Konst.-Utsk:t, en öfverraskning för hela RiksH. I. 29 450 Den 10 December e. m. arkivet. Jag vill, för min del, icke klandra Konst.-Utsk:t, alt icke det, i en sak, som så nära rörde Riksarkivet, förfrågade sig om detta embelsverks tankar, innan Utsk:t tillstyrkte förslaget; men i diskussionen häröfver på förmiddagen i PresteSt. erkände Hr Hofpredikanten Lindgren, som förra riksdagen var ledamot i Konst.-Utskit, att det var ett fel af Utsk:t att icke hafva förut gjort sig underrättadt derom, hvilket åtminstone hade varit både nyttigt och grannlaga.