Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller, att denna §. måtte så förändras, att pröfningen icke lemnäs åt valförrättaren, utan på vanligt sätt åt Consistorium. Jag utber mig äfven få fästa Utskottens uppmärksamhet deruppå, om det icke vore tjenligast att Utskotten, med bibehållande af regala pastoraters rätt att begära fjerde man, äfven ville föreslå för de consistoriella en sådan åtgärd, då församlingarne sjelfve kunde afhjelpa behofvet af bättre ämnen, än de stundom finna på Consistoriernes förslag. I 34 §. föreslå Utskotten, att då det är fråga om valet af fjerde man, röstningen skall ske efter det antal, som finnes närvarande samt äger röster, och icke efter samma grunder, som vid prestval. En sådan skiljaktighet finner jag besynnerlig. Är det rätt, att man röstar efter egendom i det ena fallet, så är det äfven rätt i afseende på fjerde man. Jag anser således Utskottens förslag otjenligt, och icke kunna bibehållas uti en lag, der principerne böra vara stadgade. Det leder lill ett ökadt tillfälle, och till många för - 120 Den ID Junii f. m. sök, att missleda allmänheten, ett förhållande som i detta fall vanligen öfverklagas, och bör ändras, samt röstberäkningen återföras till hvad den eljest är. Jag skulle äfven anhålla, i fall af återremiss, att Utskotten ville närmare pröfva, huruvida 1793 års Förordning är så oskadlig att den hör bibehållas, eller huruvida Utskotten böra ytterligare yrka den satts, att rättelse och tillägg vid vallängden ej böra göras, annat än på frågodagen. Jag kan ej i denna sak hedömma, hvad som är bäst. Jag har derom hört så olika omdömen. Jag har endast velat fästa uppmärksamheten på vigten deraf. Utskotten yttra sig deröfver helt korrt. Mig är det sagdt, att 1793 års Författning ej ländt till mehn inom FÖrsamlingarne, men att Presterne klagat öfver något besvär vid dess tillämpning, och att FÖrsamlingarne varit nöjde. Om så är, bör det sednare verka mest, och Författningen förblifva i sin kraft.
Men hennes man, ulfven, undfick henne gladeligen, och helsade henne med många kärliga ord, så att ingen brudgum kunde vara huldare emot sin brud än hvad han var. Han tillade: »allt som du här ser hörer dig till, och finnes intet så kärt, att jag icke gerna unnar dig det. Likväl måste du lofva mig en ting.» ’Hvad skall jag då lofva?’ Frågade prinsessan. »Jo,» sade ulfven, »du skall lofva mig bara det, att du aldrig ser på mig me’ns jag sofver; ty då gör du både dig och mig olyckliga.» Ja, härtill samtyckte prinsessan gerna; och hade nu sin lust att beskåda all herrlighet som der fanns. När det så var serla och hon blef trött, lade hon sig att hvila på en präktig silkes-bädd, och ulfven sof i hennes famn. Men om morgonen, första tid det började bräcka, steg han upp och gick ut, och syntes icke igen på hela dagen, förr än sol gått i skog, att stjernorna åter begynte vandra upp och ned på himmelen. Det led så en rund tid bortåt. Dagen i ända satt konunga-dottern helt allena i berga-salen, sömmade silke uppå knä, och tänkte på sin man; men hvar qväll, när sol runnit ned, kom ulfven hem igen, och fägnade henne, och var alltid så innerligen god och huld emot henne. Hon fäste nu en stor kärlek till honom, och älskade honom af hela sitt hjerta. När det så stått i nio månader, var hon hafvande, och födde ett fagert svenne-barn. Då kände hon sig hjerteligen glad, och tänkte uppå hvad fröjd detta skulle bli för hennes man, ulfven. Men hennes glädje byttes snart i sorg; ty knappt var barnet födt, förrän dörren slogs upp, ulfven rusade in, sprang fram till bädden, tog den lilla emellan sina breda käftar, och lopp ut i skogen, ingen visste hvart. Nu kan man veta huru prinsessan blef till mods; hon grät bitterligen, att hon skulle mista sitt lilla barn. Likväl kom det aldrig i hennes hug att ulfven skulle svika henne.
Cederström velat införa, att skapa en motion, der den icke funnits. Det beror naturligtvis på Landtmarskalken att göra propos., på R. o. Ad. att genast afslå eller bifalla ett förslag af denna natur. Afslås det, så är dermed saken förfallen. Hvad mitt förslag beträffar, får jag förklara, att jag har detsamma återtagit, och således lärer det icke till ett annat plenum kunna finnas på föredragningslistan, så framt icke någon annan upptagit det såsom sitt eget. Hr Lagerhjelm: Jag kan icke annat anse, än att det förslag Gr. Frölich gjort, förtjenar uppmärksamhet. Ståndet äger rätt, att sjelf bestämma, i hvad ordning det bör Den ii Mars f. m. a9 föredragas. Förslaget fordrar den största skyndsamhet; ty hvad är angelägnare, än att StatsUtsk. snart får del af alla de motioner, som verka på anslagssummorna. Icke en gång för sjelfva hevilla.Ulsk. är delta lika angeläget, som för StatsUtsk. ; ty Bevilln.Utsk. kan icke företaga sitt slutliga arbete förr, än statsbrist-summan är känd; och enär det beror af Ståndet att bestämma ordningen för föredragningen, ser jag icke något hinder att upptaga Gr. Frölichs förslag, utan att det blifver bordlagdt, då saken är så angelägen. Det åren vigtig åtgärd af R. o. Ad., att de motioner, som komma alt remitteras till StatsUtsk., erhålla företräde vid föredragningen. Jag ser icke heller något hinder, att, om R. o. Ad. fattar ett sådant beslut, det må tillkännagifvas medstånden , på det de äfven måtte begagna samma ganska goda arbetsordning. Jag tycker, att så länge vi arbeta på 4 rum, böra vi sä mycket som möjligt eftersträfva likhet uti arbetssättet. Frih. Sprengtporten:
Om för öfrigt något anspråk på ersättning nu kan göras af Actieägarne, kunna de derom vända sig till 54 Den 26 Mars f. m. dem, som Sr 1810 uppgjorde det kostliga förslaget. Äfven Staten är lika berättigad till ersättning, som de privata Actieägarne; och fråga blir då, hvem som är pligtig ersätta den andra. Jag vill nu uppgifva hvad Staten, oberäknad sina förskott till sjelfva CanalBolaget, årligen förlorat genom det oljmksaliga Canalgräfnings-påfundet. För jordägor, sorn genom Canal-anstalten blifvit förlorade, eller till densamma afträdde inom Skaraborgs Län, betalar Staten årligen, i evärdliga tider, 395 tunnor 5^-gkappar spannmål, f L© Smör-ränta, 3o LffiHö, och 2i6R:dr32 sk. Banco contant; hvartill komma tio tunnor 12 kappar spannmål, som i vissa år måste utgifvas, samt 10,020 R:dr r3sk. 10 r. Banco, som i ett för allt blifvit pä en gång såsom ersättning erlagde; och inom Östergöthlands Län årligen, i evärdliga tider, 234 tunnor 11 kappar spannmål, 20 L© 4 ® Smör-ränta, 5 dagsverken och 872 R:dr i5 sk. 7 r. Banco Contant; hvartill kommer igo tunnor i5 kappar spannmål, i L© Smör och 7 famnar Ved, som i vissa år måste utgifvas, samt 16,312 R:dr 24 sk. 2 r. B:co, som i ett för allt blifvit på en gång såsom ersättning erlagde, oberäknadt i83 R:dr 5 sk. 8 r. årligen, efter Kronovärdi, för hemmans-räntor, som Staten för alltid förlorat; således summa summarum:
Vidare är serskildt till mig ställd en fråga angående rätta förståndet af hvad i den Kongl. Propositionen förekommer om anbudet att prcestera hästar till Artilleriets årliga exercice. Kongl. Brefven af d. 19 Martii och d. i4 Maj 1828 till StatsContoiret, af hvilka det sednare är i den Kongl. Propositionen endast åberopadt, ej till innehållet närmare omförmäldt, lemna den rätta meningen utom ali tvifvel. Det är nemligen erbjudet Rusthållarne vid en del af de afsutne CavalleriRegementerne, att åtaga sig hästars praesterande för Artilleriets behof under exercicetid emot befrielse från hästvacance-afgiften, eller erhållande af ett deremot svarande belopp, utom åtskillige andre vilkor; och skulle jemväl anbudet få sträcka sig till andre personer, hvilka i sådant fall skulle godtgöras med penningar, svarande emot hästvacance-afgiften eller värdet af 'ji Tunnor Spanmål. De sednare årens erfarenhet vitsordar, att priset å Fouragerings-arliklarne ej är, Den Januarii. såsom Friherre Anckarswärd anmärkt, för högt beräknadt. Hvad vidare blifvit af Friherre Anckarswärd anmärkt, är af andre talare besvaradt, och för öfrigt skulle det medföra en tröttande vidlyftighet att här utreda alla de förhållanden, som föranledt till de för Tredje HufvudTiteln upptagne summor, hvarföre jag ej annat kan, än hänvisa till alla de Speciela Stater och uträkningar, som. äro till StatsUtskottet aflemnade, och hvilka skola utvisa de grunder, som i hvarje serskildt fall äro för beräkningen följde. Jag anhåller, att detta anförande må få åtfölja den redan beviljade remissen i ämnet till StatsUtskottet. Remitterades till StatsUtskottet.
I anledning åter af den o vilkor! iga slutsatts, Herr Hjerta af en utur 81 § RegeringsFormen citerad mening velat draga, att det skulle vara tillåtet att vid första Riksdagen afslå en af ConstitutionsUlskottet tillstyrkt Kongl. Proposition, får jag förklara, att jag vid nämnde mening aldrig kunnat fästa annat begrepp, än den bestämdt uttrycker, eller att en så beskaffad Proposition icke knnde vid samma Riksdag bifallas. Jag medger visserligen, att redactionen kunnat göras mera tydlig och bestämd. Emedlertid, och då flere yttrat den önskan, att Herr Cederschjölds förslag måtte blifva hvilande, på det Ridderskapet och Adeln mätte komma i tillfälle att taga närmare kännedom af detsammas syfte och redaction, så föranlutes jag att jemväl instämma i denna begäran. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att hvad angick den väckta frågan om uppskof med pröfningen af ConstitutionsUtskottets förevarande Memorial, så, enär detsamma redan aine gånger blifvit lagdt på bordet, och nu för tredje gången inför Ridderskapet och Adeln föredrogs, ansåg Hans Excellence någon ytterligare bordläggning deraf icke vidare kunna äga rum; men om Ridderskapet och Adeln skulle önska att pröfningen deraf skulle uppskjutas endast till i eftermiddag, fann Hans Excellence för dess del icke något hinder deremot. 38 Deli 22 Februarii f. in. Herr Hjerta: För min del tror jag ej att ändamålet vinnes med ett uppskof endast till eftermiddagen, utan må vi då så gerna nu fortsätta discussionen. Jag anhåller härvid, att först få fästa Herr Grefve af "Wettersledts samt Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på ordalydelsen i 56 § RegeringsFormen, der det heter: ”Tillstyrker ”ConstitutionsUtskottet hvad en Riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagit, eller utlåter sig
Dessa förslag till förändringar tillstyrktes äfvert äf den afdelning inom Utskottet, som beredde ärendet, hvaremot, hufvudsakligbri af skäl, dels att städernas innevånare haft tillfälle sig yttra om sjelfva principen att för stad och Iand antaga gemensam, sockenstämmo-författning, dels att ändringars införande i gällande föreskrifter icke borde tillstyrkas blott med anledning df enskild motionärs framställning, Utskottet sig yttrat, att någon åtgärd i anledning af motionen icke måtte vidtagas.» »De väsendtligaste förändringärne i 1843 års sockenstämmo-förordning, som motionären föreslagit, afse 3 mom. af 5 §, der det heter: »1 stad röstas för fa»stighetsvärde af 2000 R:dr, lika som för 10 It:drs bevillning»; samt i 10 § der det föreskrifves: »att alla de afgifter, hvarom sockenstämma beslutar, skola utgå »efter den bestämda grunden för rösträtt.» »Då i städerna, der icke annorlunda finnes stadgadt, rösträtt på sockenstämma i öfrige fall är bestämd efter 2:dra artikelns bevillning, så är orättvisan uppenbar, att fastighetsegare tillerkännas ISO procent högre rösträtt än dem, enligt bevillningsgrund, skulle tillkomma. Hvad angår utgifterna, som sockenstämma beslutar, så och enär föremålen för kommunala afgifter äro till sin art enahanda med dem, för hvilka statsbidragen utgå, torde det icke kunna förnekas, att ju den rättsenlig erkände grunden, eller bevillningen, för statsbidragens utgörande, äfven är rättsenlig i frågan om utgifter för kommunala behof.
De af Kongl. Maj:t sålunda framställda förslag grunda sig på följande uti den nådiga Propositionen närmare utvecklade omständigheter och lörhåUanden: beträffande försl Statens stambanor, så hade Rikets Ständer vid sislförllutne riksdag till dessa ai beten anslagit 25,000,000 R:dr. Då denna summa skulle fördelas på fyra år, eiler åren 1860—1865, belöpte sig på hvarje år Oj millioner P.:dr. Den arbetsstyrka, sorn härtill erfordrats, hade, efter hvad erfarenheten ådagalagt, med lätthet och ulan olägenhet för jordbruk och andra näringar kunnat anSkaffas. Skulle derföre medel blifva tillgängliga lill ett förökadt årligt anslag för jernvågsarbetenas fortsättande, så ansåg Kongl. Maj t något hinder af berörda omständighet icke mota för dessa arbetens bedrifvande äfven i något vidsträcktare skala än hittills. Men härvid borde icke förbises, dels att större orovexlingar i della hänseende icke kunde vara önskliga, dels ock ali en förhöjning i arbetsstyrkan krälde en motsvarande tillökning af arbetsbefäi och ingeniörer, och ali, derest arbetet sedermera, under en påföljande period, å Statens jernbanor Klefve inskränkt, denna personal måhända icke lika lätt, sora den vanlige, arbetaren, skulle kunna liona tillfälle till utkomst på annat sätt. Ehuru således Statens tillgångar kunde medgifva én förhöjning i årliga anslaget för arbetena å Statens stambanor, borde likväl, enligt Kongl. Maj:ts åsigt, detta anslag icke okas lill mera än omkring 1\ millioner R:dr. Redan vid sistlidne riksdag anslogo Rikets Ständer medel för jernvägsbyggnad den under år 4 863. Nu skulle derföre penningar egentligen blott behöfvas för de tre åren 1864, 1865 och 1866, och den summa, som för dessa 5:ne år erfordrades, efter beräkning af 7s millioner om året, skulle således utgöra 22j millioner . ' R:dr. Stats-Utskottets Betänkande N:o 89. 41 R:dr.
Med ordet kommun förstår man vanligtvis en socken och det kan lätt inträffa att i en socken, hvilken jemförelsevis har mindre stora fördelar af den ifråga vide jernvägen, det icke finnes några personer, som vilja göra en uppoffring, svarande mot ett kostnadsfritt upplåtande af jorden, helst befaras kan att de sock - 190 Den 9 Maj e. m. nar, som skörda större fördel, icke vilja åtaga sig ett derefter lämpadt större bidrag. Huru stora dessa fördelar anses vara, bevisas bäst genom den månhet, som hvar och en ådagalägger för att få jernvägen inom sin ort, och detta tycks tillräckligt tala för att någon omöjlighet icke bör förefinnas att åstadkomma det erforderliga beloppet för jords expropriation, förutsatt att bidragen lämpas efter de fördelar, som en hvar kommun, i förhållande till andra, tillskyndas. Om någon skulle kunna tvingas att mot sin vilja kostnadsfritt afstå sin jord, då vore skäl att väl se sig för, innan man antog ett sådant förslag. Så är dock icke nu förhållandet och derföre tycker jag att man icke bör hysa några betänkligheter att bifalla Utskits hemställan. Köpen på popos. förnyades. Hr Mannerskantz, Carl Axel: I öfverensstämmelse med hvad jag på förmiddagen yttrade, ställer jag nu till K. o. Ad. den uppmaningen att, vid beslutets lättande i denna fråga, det icke blott må bli det enskildta eller orts-intresset, som gör sig gällande, utan alt man äfven må se på fördelarne för det allmänna. Jag tycker att det är en i högsta måtto billig begäran, att då det allmänna erbjuder vissa provinser att lä så stora fördelar som dem, hvilka en jernväg medför, dessa provinser i någon liten mån, blott med en så ringa andel, som expropriations-kostnaderna utgöra af det hela, skola dertill bidraga; och älven om det icke vore en direkt fördel för många bland dessa provinsers innevånare sjelfve, att en jernväg fördes fram genom den ort de tillhora, vore det ändå icke för mycket att de, då de i främsta rummet sökte befordra deras pronvinsiella intressen — de samtidigt offrade åtminstone en liten skärf på fäderneslandets altare. Jag får således anhålla om bifall till Utskits hemställan.
Såsom icke dertill auekoriscrad, kan jag ej eller säga huruwida Allmogen pä Gottland, nu kan wara af de tänkesätt Friherre Lias! förmodar, och det är derföre jag för min de! anseri bäst, att hos Konungen en underdånig anmälan göres, att Hans Maj t ma i näder länka pä Lan, dets belägenhet och efter omständighcterne widtaga nödiga anstalter till dest förfwar. Herr Greswen och Landt-Marskalken. Kanske Ridderskapet och Adeln wille, i afseende pä det nu upläste Protoeolls, Utdraget, ifrån de öfrige punkter afskilja den, som angar Gottlands förfwar, hwilken särskildt till Hans Majtts öma behjertande, i undcrdänighet kunde anmälas. Grefwe Oofina, Huxusr, En wärd Leda, mot har förekommit mig, eljest tänkte jag ej widare an, mäla, än att jag wille conformera mig med Baron 8k3L'I. Herr Grefwen och Landt-Marskalken frägade om det ha wore Ridderskapet och Adelns mening, att anse de sörestagne anstalter till Gottlands förfwar, såsom ett Regerings mål? Herr Ooricfts, iIs, begärde och erhöll tillstånd att fä uplyfa, det Allmogen pä Gottland stär i en gammal förbindelse att wäpna stg till Landers för - Dm i December sörswar, och atk Bcfälhasware» foa het Artilkerie, soni för längre liv tillbaka warit der förlagdt, Harr Ofwerstbölrsr^rn-H haft sig updragit atk biträda med Allmogens cxereerandc, hwanorc han ock-frök diöposirien as cn pä Gottland l slagur Kongsgård. Herr Grefwen och Landt-Marskalken föres!alde ä nirs. att denna se? kunde anses som Noge, "rings nial, och endast anmälan derom ste hos Hanö Biajtt.
Hvad nu beträffar att borttagandet af import-tullen på spanmål skulle innebära en undantags-lagstiftning, så medgifver jag visserligen, att såsom tullen nu står, så vore detta verkligen en undantagslag, men jag får bedja Hrnne komma ihåg, att jag i början utaf mitt yttrande visade, att år 1847 bade import-tullens borttagande kunnat förekomma att export-förbudet icke ifrågakommit, och att förhållandena nu äro lika med dem år 1847. När man således har att välja emellan två onda ting, om jag nu skall räkna äfven import-tullens borttagande för ett ondt, emellan ett exportförbud och import-tullens borttagande — hvilket är då att välja af dessa tvenne onda ting? Skall man välja det värsta eller det minst onda? För min del får jag säga att det icke synes mig vara mycket att tänka på; ty af två onda ting väljer man vanligen det minst onda. Dessutom tror jag icke att import-tullens borttagande skulle utgöra någon våldsam eller skadlig åtgärd. Det är nemi., märk det, Mine Hrr, mycken skilnad derpå, om en åtgärd vidtages, som sänker spanmålspriserne en eller annan R:dr, eller en sådan åtgärd, som ett spanmåls-export-förbud, hvilket helt och hållet hämmar handeln med denna vara. Då nemi. borttagande af import-tullen fortfarande lemnar rum för handeln, så inskränkes deremot varan till en viss terräng och gör att man alldeles icke kan disponera öfver sin vara. Sådana förhållanden, som åstadkommas genom import-tullens borttagande, gör icke några ingrepp i arbetsförtjensten, i någons ekonomiska ställning, i synnerhet då ställningen är sådan som nu; då deremot exportförbud, bränvinsbränningsförbud och dylika åtgärder hafva det emot sig, att på samma gång som de våldsamt sänka priserna, så åstadkomma de sådan ruptur i all handel, så att, i st. f. att arbetaren skulle vinna på en sådan sänkning af priserna, så förlorar han derigenom sin arbetsförtjenst. Hvartill tjenar honom då att det finnes säd, när han icke liar något alt köpa den för?
Jag tviflar icke på, att åtskillige nf StatsUtsk:s ledamöter skola med mig dela tillfredsställelsen deröfver, att få en förnyad anledn. att taga i öfvervägande frågan om Hr Hjortsbergs pensionerande. Att StalsUtsk. icke kunnat bevilja detsamma, har en särskild grund, som här torde vara öfverflödigt att nämna; men orsaken dertill måste kunna undanrödjas , och jag för min del tviflar icke, att StatsUtsk. skall vilja göra rättvisa åt Hr Hjortsbergs förtjenster. i6:de punkten. Hr von Hartmansdorff: StatsUtsk. har afstyrkt emeriti-Iöner för skollärare, å allm. indragn.staten. Jag befarar, att denna StatsUtskrs sparsamhet skall, om den af Ständerna godkännes, komma att ansenligen skada de allm. läroverken. Följden deraf, att gamla skolelärare icke kunna afgå såsom pensionärer, med bibehållande af deras löner, har hittills varit den, att de antingen qvarstannat för länge på sina platser till den ålder, då de icke kunnat behörigen fullgöra sina befattningar, eller ock att de sökt pastorat eller mottaga prebendepastorater vid den ålder, då de hvarken kunna sköta pastoratet eller skolan. Anse StatsUtsk. och Ständerne fortfarandet af ett sådant förhållande gagneligt, då är StatsUtskrs förslag riktigt. Men är förhållandet skadligt både för läroverken och församlingarna, så lärer det böra tagas i närmare öfvervägande, hvarom jag vördsamligen anhåller. i7:de punkten. Frih. Leijonhufvud: Jag anser ingressen till denna punkt af betänk, vara i mångfalldiga hänseenden mera värd än det anslag StatsUtsk. tillstyrkt. Jag tror, att det är en gärd af aktning åt motionären och den person, som är i fråga, att svaret på motionen blir uppläst, hvarföre jag skulle anhålla till min egen, och jag hoppas till R. o. Ad:s tillfredsställelse, att den punkten måtte uppläsas. iy:de punkten upplästes. Frih. Leijonhufvud:
Ilr Frih. o. Landtm, yttrade, att han ej kunde anse förenligt med 56 §tn Reg.Ftn, alt någon del af ett betänk, som från Utsk. inkommit och första gången afgjordes, undanloges från det beslut, som i afseende på den öfriga delen deraf fattades; således, om något i detta betänk, icke kunde bifallas, borde R. o. Ad. finna, att antingen måste det återremitteras eller också hvila lills den fråga blifvit afgjord, som R. o. Ad. funnit vara af den beskaffenhet, att den borde till BancoUtsk. återlemnas; och hemställde Hr Landtm, nu, om R. o. Ad. fann den emot BancoUtskts betänk. Nto 44 Sj°rda anmärkn. föranleda betänkts återremitterande. Ropades ja. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., hade inlemnat ett så lydande anförande: Med anledn. af BancoUtskts betänk. Nto 44 med förslag till ny aflöningsstat för Bancoverkets embetsoch tjenstemän, konstidkare samt vaktbetjening, tager jag mig friheten begära R. Stts uppmärksamhet å förhållandet med de arfvoden, hvilka af Hrr bancooch riksgälds-fullmäktige tillgodonjutas. Det lär tvifvelsutan icke kunna bestridas, att ett så maktpåliggande uppdrag, som öfverstyrelsen af dessa båda Riksens verk, icke är vedergäldt genom det arfvode af 666 rtdr 3a sk., som för dessa befattningar hitintills utgått. Då under loppet af de nu förflutna 3o åren snart sagdt alla stater blifvit medelst löneförhöjningar reglerade, förekommer det mig obilligt, och måhända äfven mindre omtänksamt, att icke äfven höja arfvoden för förvaltare af dessa R. Stts verk, särdeles vid betraktande deraf huru det i min tanke alltför ringa arfvodet ofta måste begränsa valen inom de uti hufvudsladen bosatte personligheter.
I sammanhang med frågan om indelta räntornas indragning till kronan var äfven det förslag, den siste värde talaren här framställt såsom en ny motion. Men dä, enl. R. o. Ad:s och PresteSt:s beslut, räntorna icke komma att ingå till Statsverket, så lärer i följd häraf icke eller kunna komma under öfverläggning något förslag, ang:de ersättning för forsellönen, ty det vore obestridligen en besynnerlighet, om indelningshafvare skulle uppbära räntorna af räntegifvarne, men desse sednare uppbära ersättning för forsellönen af Statsverket för samma räntor. Skulle ett sådant förslag hlifva antaget, kan dermed icke vinnas någon förenkling i räkenskaperne utan det är och måste blifva en complicering deraf. Jag befarar likväl, att man med detta förslag vill försöka att få hufvudfrågan dragen under förstärkt SlatsUlsk., hvilket jag, på grund af redan aförda skäl, bestrider, och yrkar derföre afslag icke allenast å den förevande punkten utan jemväl å Gr. Lagerbjelkes förslag. Hr von Hartmansdorff: Jag kan icke annat finna, än att denna punkt mäste hafva förfallit och det på grund af de skäl Hr Printzensköld och Frih. Cederström anfört, hvarföre jag i likhet med den förre anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa den propos., att punkten, som genom Ståndets beslut öfver den 20:de, har förfallit, således må läggas till handlingarna. Gr. Lagerbjelke: Om det vore visadt, att i den föreg:de punkten, som blifvit af Ståndet afslagen, finnes något förslag, som kan anses innefatta forsellönens efterskänkande till indelta räntegifvare, samt motsvande ersättnings utbetalande af Statsverket, sä skulle jag måhända äfven medgifva, att förevar:de punkt förfallit. En sådan bevisning har likväl uteblifvit, och då tror jag icke, att denna punkt kan vara förfallen genom Ståndets föreg:de beslut.