Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ekesjö stad, som hade ett femklassigt läroverk med sex lärare, hade redan innan förstnämnda åsigt vunnit ett allmännare erkännande, verkställt en för staden kostsam nybyggnad af ett skolhus, som fullt motsvarade äfven vår tids stegrade fordringar på beskaffenheten af ett sådant, utan att staden härtill 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 85. erhållit något statsbidrag, utan endast från stiftets byggnadskassa bekommit 2,800 R:dr, som Konung Oscar I. i nåder beviljat. Husen vore i städernas brandstodsbolag försäkrade till 15,000 R:dr och tomten bade i inköp kostat 2,000 R:dr. Då Ekesjö stad således icke anlitat Staten om anslagsbidrag, såsom många andra städer, men billigheten kräfde, att äfven Ekesjö komme i åtnjutande af någon bland de fördelar en rigtigare uppfattning al elementar-läroverkens allmännyttighet medfört, föreslog motionären, »att Ekesjö måtte befrias från framtida byggnadsoch underhållsskyldighet af dervarande elementarläroverks hus, och att kostnaden för deras underhåll eller nybyggnad hädanefter mätte ur stiftets byggnadskassa utgå;» och har denna motion, jemte protokolls-utdrag öfver den i Vällofliga Borgare-Ståndet i anledning deraf förda diskussion blifvit till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet öfverlemnad. I fråga om skyldighet att bygga och underhålla skolhus gäller för närvarande enahanda föreskrift, som i äldre Skolstadgar igenfinnes. I likhet med 1820 års Skolordning innehöll sålunda 126 t§ i Kongl. Maj:ts nådiga Stadga för rikets allmänna elementarläroverk den 14 Augusti 1856 följande: »Byggnad och underhållande af lärohus skola, der de icke, enligt gällande författningar, åligga städerna, ske på bekostnad af stiftens byggnadskassör, genom vederbörande Biskops och Konsistorii försorg och under deras tillsyn.
Ett ryck: kusken stannade, och en hel flock hofmän kom utrusande för att ta emot oss – alla klädda i hvita halsdukar och svarta frackar. Ja, nu så här efteråt, när den där romantiska stämningen dunstat bort, så säger jag ändå, att de mycket väl hade kunnat vara hofmän, så vackra, elegangta och fint utlefvade såg de ut. En, tydligen den förnämsta af dem alla – med krusade lockar och västen hopknäppt, så att den tycktes oknäppt – frågade i hvilken våning vi behagade taga in. Gustaf öppnade munnen som om han tänkte säga något, men jag nöp honom i armen, gjorde en förbindlig böjning på kroppen och svarade: »I hvilken herrarna behagar, endast vi inte få för många trappor, för det konvenerar inte min ang-bongpoäng.» Jag såg, hur jag imponerade på dem. Den lockiga blef blodröd och bockade så djupt, som om jag varit drottningen själf – och så skred vi uppför den breda marmortrappan, belagd med purpurröda mattor, föregångna af en hofman, som bar en klart skinande armstake i handen. Eller kanske hade han ingen armstake. Ja, det minns jag inte! Åh, det var ett oförgätligt ögonblick! Han stannade en trappa upp, vred på en knapp, och så strålade ett hvitt månskenslikt ljus fram ur en jättestor lilja af glas, hvilken grasjöst hängde ner från en starkt förgyld arm, som framsprang ur ena väggen. Sedan han frågat om vi behagade något, och jag svarat: »te och ägg», försvann han med lika ljudlösa steg ur det praktfulla gemaket. Ja, naturligtvis visste jag hela tiden att Prins Oskar bara var ett vanligt hotellnamn, fast Gustaf sen skulle göra sig kvick och gör sig kvick än i dag öfver mitt misstag. Men så där är det! Hvilken poetisk själ med flygt – nej, k, var det – med flykt och fantasi har inte blifvit missförstådd!
När jag således sagt, att användandet af roddbåtar i rörlig strid ovilkorligen skulle medföra icke allenast död åt Sveriges söner, utan äfven nesa åt Sveriges ära, har jag endast uttalat en sanning, som står klar för enhvar, som vet med hvilken lätthet pansarfartyg skulle öfversålla dessa båtar med kartescher. Det är sannt att nesan vore ingen för dessa båtars besättning, men för oss, som beslutat sådana fartyg, vore det en nesa. Det är mycket ledsamt för Hr Lilliehöök, att på detta rum sjöofficerare finnas närvarande, hvilka utgjorde besättning på linieskeppet Stockholm vid dess resa förliden sommar, och hvilka kunna jäfva hans påstående i detta fall att det icke var för hårdt väder, som H. M. Konungen lemnade skeppet. För - 74 Den 15 November f. m. hållandet var nemi., att på dess färd från Göteborg till Christiansand, vädret var så hårdt, att fartyget endast gjorde 2 knop, när andra fartyg göra 8 till 9, och det var derföre, samt af fruktan för vidare inträffande motigt väder, sorn H. M:t i Christiansand steg ombord på Orädd. Hr Lilliehöök har också talat om siareblick. Jag medgif ver, att jag icke hade någon sådan, då jag vid 1856—1858 årens riksdag föreslog byggande af trä-linieskepp. Men det var icke min skyldighet att ega siareblick, det tillhörde Styrelsen. Jag hemställer likväl om hon är i besittning deraf, då man t. ex. läser i tidningarna huru R. St:r gifvit anslag till byggnad af två roddbåtar, och att Sjöförvaltningen, ehuru numera ingenstädes sådana båtar byggas, dock tillstyrkt att så skall ske. Vidare har Hr Lilliehöök, äfvensom Hr Skogman, talat om pansarskepp. Den förre talaren, — jag erkänner uppriktigt att jag icke riktigt upplättat, huru hans ord folio sig, — har tyckts förnimma, att pansarskepp, som kosta 3,000,000 rdr, såsom t. ex. La Gloire, icke skulle hafva erforderlig duglighet.
Der sitter ett par uniformsbyxor gränsle öfver en på stolen hängande fruntimmersklädning; der framblixtrar ett par adjutantsporrar, som vårdslöst nog fått sin plats i skötet af tvenne de hvitaste bomullsstrumpor; der sväfva på den gyllene port-d’epéen, liksom tvenne blodstrimmor, ett par purpurröda strumpeband; der fladdrar öfver en tschakå, lik en fana, ett lätt kattunsförklä; der hvila, hårdt mot hårdt, pipan af en jagtbössa mot planchetten i ett snörlif; der hänga, förmedelst en krok , en uniformsrock och en ylle stubb så kärligt tillsammans. Nalkoms vidare det lilla vid fönstret stående skrifbordet, hvarpå man genast bredvid ett exemplar af krigsartiklarna finner ett exemplar af Det går an N:o 1 och ett dito af Det går an N:o 2, brochyrer af icke mindre krigisk beskaffenhet. En halfutdrucken vinbutelj höjer sig högt öfver några omkringliggande söndertummade smörbakelser, liksom Riddarholmstornet öfver de gamla Collegialhusen å Riddarholmen. Sedan blicken sålunda trefvat sig fram genom diverse effekter, stannar den något förbluffad vid en hårborste, hvaruti sitta tvenne de allrasomsötaste lockkammar sammanlutande, liksom hade de något hemligt att säga hvarandra. Blicken, efter att några flygtiga sekunder hafva roat sig med att jemföra de långa mörka hårstråna i kammarna med de korta ljusa i borsten, blifver nu varse en gipsbyst, föreställande Napoleon, ifrån hvars ihåliga fot framtitta några svarta hårnålar. Napoleon ser dyster ut, liksom visste han att han stod på nålar. Låtom oss nu taga ett steg tillbaka – men akta dig för att trampa på dessa små nätta fruntimmersskor, som så öppenhjertligt le emot oss – var försigtig som om du i dem väntade dig vidröra någon ömtålig liktorn. – Men hvarför stannar blicken? Hvarföre förminskas så märkbart dess glans? Hvarför hänger den upp sig och dör på sängomhänget? – Dess roll är utspelt; örat har framträdt på scenen.
Staten att i dess närvarande förlägenhet undvika nu på en gång bestrida ofvannäronde utgifter i och för Enkesätet; har Utskottet trott sig bora hemställa, det Riksens Högloft Ständer i underdånighet erbjuda och anslå en Summa af 10,000 R;d årligen^ utöfver Underhålls - beloppet 60,000 R:d och Arrendet för Starby KongsLadugård sådant det nu utgår, hvilke 10,000 R:d skulle icke allenast godtgöra besittningen af Wadstena Slott samt ersätta den förhöjning, söm kunde väntag å förenämnde Arrende Contrakt, hvilket i följd häraf skulle lemnäs orubbad!, så att någon ersättning till tnnehafvaren deraf icke ifråga komöte, utan ock för öfrigt vara att anse såsom i någon mån svarande emot den serskildta Summa till Handpenningar, som, i afseende å Hennes Majus allmänt kände välgörenhet, af Riksens Ständer vid sista Riksdagen anslogs; Hvilket vördsamligen till Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande öfverlemnas. Riksens Höglofl. Ständers StatsUtshotts Utlåtande i anledning af KongU Maj:tS StäisUtsiotteis Setäniaiidefn 609 Maj:ts Nådiga Proposition om Medels anslående till kostnaderne vid Kongl» Maj:ts Kröning. iVongt.
Våra domare kalla smädeligt allt missfirmeligt: sannt aller icke. Våra academier anse osanning som nödvändig beståndsdel af smädelse. Det förra är en praxis curise. Men domare äga att hålla sig till språkläran. Anlages nu hennes och öfriga likartade språklärors tolkning af uttrycket smädeligt, så frigifven detta ords antagande allt lastande af Konungens och K. familjens gerningar, när dessa gerningar äro verkliga. Sådan kan dock icke Coust. Lftsk:s mening hafva varit; sådan kan icke Sländernes mening blifva, ty så har allmännna lagens i den nyss af Hr von Hartmansdorff citerade § icke varit; ej heller i Reg.F:ns 3 §, der det heter: "Konungens majestät skall hållas i helgd och vördnad; Hans gerningar vare för allt åtal fredade." På dessa grunder röstar jag emot den föreslagna ändringen. Hr Lagerhjelm, Pehr: Så länge 3 §:n i Reg.F.m bibehåller sin närvar, lydelse, nemi. att Konungens majestät skall hållas i helgd och vördnad, anser jag Const.- Utsk;s förslag vara både olämpligt och felaktigt i thy att ordet las teli g t innefattar en stone sfer än ordet smädeligt; hvadan förändringen skulle bringa Tryckfr.lagen i strid med Reg.Ftn. Jag har föreställt mig att förändringen i grundlagen borde ställas så att grundlagen bragtes i fullkomligare skick. På denna grund får jag afstyrka förslå - 464 Den 3o Januari f. m. get oell hoppas alt R. o. Ad., i likhet med BorgareSt., finnér den tillstyrkta grundlagsförändringen vara olämplig och således obehöflig. Hr Lagerheim, Lars Magnus: Både ordet stil ä deli g t och ordet la steli g t äro i viss grad obestämda, men lika obestämda äro oek mängarlade olika ytl ringssätt, hvarpå ilskan och harmen öfver felslagna enskildtu förhoppningsanspråk i alla tider sökt och [roligen äfven framdeles komma, ehuru möjligen på åtskiljda vägar, att söka göra utbrotten deraf, till sin egen föga afundsvärda tillfredsställelse, för allmänheten åskådliga.
I sammanhang härmed liar Utskottet ansett det kunna medföra stora fördelar, om äfven för den distillering, hvilken i samband med bränvinstillverkning utöfvas, lemnades större frihet än den, som är tillverkaren medgifven uti 13 § af nu gällande författning, der det stadgas, att om någon under den tid, då han till bränvinstillverkning är berättigad, vill med den för nämnda tillverkning uppgifna redskap distillera bränvin, sådant, sedan bränvinstillverkningen för termin eller anmäld halftermin blifvit afslutad, må ske utan särskild afgift, dock under tillsyn -af kontrollör och endast under fyra dygn af terminen eller halfterminen. Utskottet, som i fråga härom funnit det af Svante Bergström från Ostergötlands län vid förevarande § gjorda yrkande, att distillering må vara tillåten under 4 dagar för hvarje månad, hvarunder tillverkningen varit i gång, icke förtjena afseende, har, i betraktande af de skäl, som töranledt Utskottet tillstyrka att distillering såsom särskild näring må äfven å landet få utöfvas, ansett bränvinstillverkaren böra medgifvas rättighet att, om han så önskar, jemväl under den tid tillverkningen af bränvin pågår och med annan än den för berörda tillverkning begagnade redskap distillera sin egen tillverkning, blott detta sker under tillsyn af kontrollör, hvarigenom distilleringsrättighetens missbrukande till oloflig bränvinstillverkning synes kunna utan svårighet förebyggas; hemställande alltså Utskottet, att stadgandet härom måtte erhålla den lydelse bilagda förslag under § 11. utvisar. Bifalles detta förslag, synes föreskriften i 2:dra momentet af nuvarande 13 §5 ”att utöfvandet af sådan distillering icke berättigar till distilleringstidens afräknande från det i terminen eller halfterminen förekommmande antalet bränningsdygn, hvarken vid uträkningen af bränvinstillverkningsafgiften, enligt föreskrifterna i §§ 8 och 9, eller vid sluträknings uppgörande med bränvinstillverkaren enligt bestämmelserna i §§ 22 och 23” — böra ur författningen utgå, hvarom Utskottet jemväl får hos Rikets Ständer göra hemställan.
Jag frågar och kan med skäl fråga, hvilken är konungamaktens sannaste vän, den som tillråder Konungen att handla enl. rikets grundlagar, eller den som tillråder honom att öfverträda dem. För min del är jag så Örn om konungamaktens rättigheter, som någon, och jag ber Eder tro en ärlig mans ord, då jag säger, att jag hellre skulle mista mitt lif, än se dem kränkas, men jag är å andra sidan lika mån om den andra statsmaktens rättigheter och jag måste derföre biträda Bev.-Utsk:ts åsigt. Hvad särskildt den nu föredragna punkten beträffar, eller tull å spanmål, så har denna fråga redan blifvit af andra talare så fullständigt utredd, att jag inskränker mig att yrka bifall till Utsk:ts hemställan. Frih. af Ugglas: Jag vill icke nu besvara den sista värde talarens fråga, hvilken som är mest mån om konungamagten, den som tillråder Konungen att följa rikets grundlagar eller den som tillråder honom att öfverträda dem; det blir nog tillfälle dertill, när vi komma till Betänk:ts sista punkt, och jag skall dä ej blifva Hr Frilr.n svaret skyldig. Ej heller vill jag nu inlåta mig på någon utförlig afhandling orri frihandelstheorierna, ty derom har redan så mycket blifvit ordadt, utan jag hoppas att R. o. Ad:n ej måtte misstycka, att jag helt enkelt håller mig till det föredragna ämnet, nemligen tull å spanmål. Man har i detta afseende yttrat, att åsättandet af spanmålstullar vore 464 Den 23 April e. m. alldeles nödvändigt för att kunna förhindra den öfverdrifna importen och derigenom förebygga allt det vingleri i spanmålshandel!), som hittills egt rum. Jag vill särskildt fästa mig vid uttrycket, att vi böra införa spanmålstullar för att förebygga en öfverdrifven import, ty detta måste naturligtvis antyda derpå, att under den tid tull å spanmål var stadgad, fanns ingen öfverdrifven sådan. Jag måste då återkomma till dessa siffror, hvilka visserligen äro mindre underhållande, men dock bevisa temligen mycket.
Hvad han i samma grad afskydde var samfundet sådant han kände det, styrdt af en kleresi utan anda och en aristokrati utan frihet, och så ett samfund sådant han förutsågdet, bestående af eraanciperade slafsjfilar, hvilka blott upphört med det kryperi, som var deras instinkt, for att gifva tyglarne åt den afund, som var kärnan i hela deras sedlighet. Han var visserligen för revolutionen mot Ludvig XVI, denne skicklige klensmed, som hade blifvit kung. Men han var lika visst för Caesar mot Brutus, denne procentare-tölp, som icke kunde annat än sticka en knif i en stor tnaii. Han inbillade sig vara monarkist; han kallade sig ro-jalist af öfvertygelse, derför att han var caesariskt sinnad och ej kunde sjunga rent ut. Han inbillade sig vara demokrat, han kallade sig så derför att han var född plebej, hatade alla orättfardiga bördsprivilegier och kände sig stald i en evinnerlig opposition mot junkrar och prester. Men i sitt innersta själslif var han konseqvent. Den skenbara motsägelsen i hans politiska sympatier och tendenser kom sig deraf att han älskade storhet och skönhet så högt som friheten och icke ville offra menniskoslpgtets högsta utveckling på en overklig jemlikhets och verklig medelmåttas altare.Den 14 juli 1789. I den dagbok, hvari hans majestät konung Ludvig XVI af Frankrike hade för sed att uppteckna hvad, enligt hans uppfattning, märkligare och minnesvärdare inträffade uti hans lif, stod för den 14 juli 1789 det enkla ordet: ricn, hvilken annotation betydde, att den dagen hade monarken icke varit på jagt. På jagt var som bekant hans konungsliga håg och sinne förnämligast riktadt. I den dagbok deremot, der franska nationen upptecknar sina märkligare lefnadsöden, der står något annat vid den dagen. Der står, att den dagen reste sig Paris ’ invånare och stormade Bastiljen för att ett par dagar senare, ej lemnande sten på sten, förinta detta despotismens och godtyckets minnesmärke.
Verk äro erfor-j derligej lika kändt är det ock, att för Skåne, som äger den fruktbaraste jorden i Sverige, och den lämpligaste att användas till production af spannmål, men har brist på skog, det skall vara af en väsendtlig nytta, att till bränsle hafva andra tillgångar att påräkna; och i« bland dessa utgör stenkohl den lörnämligaste. För stt kunna med desto mera skäl använda dan goda jorden mest till Åkerbruk, och mindre, än sorn nyligen påbudit blifvit, till plantering, är det ej blott för denna del af vårt Rike, utan för hela Riket af vigt, att befordra tillgången på Stenkol inom Skåne, hvarigenom således äfven införseln af Spannmål utifrån skall minskas Det är sant, att man i fredstid kan få Stenkol från England, men om vi önska att bereda oss ett oberoende af utländningen. måste vi inom landet söka fylla värt behof af nödvändighetsvaror. I händelse af krig med Engj land, skulle man, i vidrigt fall sakna tillgång på ifrågavarande vara. jag anser hög tull i allmänhet mindre nyttig, mea då det är nödvändigt, att bereda en ökad produetion af en inhemsk vara, genom försvårandet af den utländskes införsel, tror jag, att den allmänna principen tål jnskränskning, och föreslår således, att Ridderskapet och Adeln hos KonglMajit i underdånighet anhåller, att Kongl* 520 Den 29 Maji, Majit, efter förekommande omständigheter, täcktas något höja tullen på inkommande ut!ändska Stenkol} en utväg, som torde vara den naturligaste, för att underhjelpa ett företag, hvilket i annat fall ej kan bäia sig, helst vi veta, att Engelsmännen endast såsom barlast utföra sina stenkol, hvilket vi ej kunna göra, då vi blott äga en enda Grufva, och man ej kan begära, att SkeppsRedarne i hela Riket vid Höganäs skola inlasta deras barlast. Jag anhåller om Hans Excellences proposition till bifall af detta mitt förslag. Friherre Cederström , Jacob-, Jag kan ej instämma med den värde Talaren Herr Munck af Rosensköld, i afseende på den förmenta nyttan af hög tull å Stenkol.
De fina, genomskinlige thékopparna af sachsiskt porselin, togos ned frän det med förgyllningar och många zirater utsirade glasskåpet, der silfver pjeser, antika glas och andra kuriosa alltsammans ett arf efter hennes svärmoder, och på hvilket denna fru satte ett stort värde, såsom minnen från föräldrahuset voro på det prydligaste ordnade. Sedan satte gumman sig vid sitt stickarbete, för att afvakta häradhöfdingens ankomst. Ferdinand lät icke länge vänta på sig. Sedan han gifvit kallet ett välförtjent loford, och beundrat de vackra kopparna, kom han småningom till ändamålet för sitt besök. Vemodigt leende sade då den åldriga frun: Vet häradshöfdingen, jag har riktigt sökt bereda mig på, att framställa min sak på ett kort, men tillika tydligt sätt, emedan jag nog vet att de unga, och i synnerhet de unga herrarna, icke älska vidlöftiga berättelser men, det är just ingen lätt sak för oss gamla, att... Oroa er alldeles icke deröfver, bästa fru assessorska! inföll Ferdinand, jag har godt om tid, och vore er berättelse aldrig så lång, skall jag med nöje låna ett uppmärksamt öra. Jag tackar för er godhet, och vill begynna frän den tid jag ännu var ung, men vill göra det så knapphändigt som möjligt. Min far var en i sitt stånd aktad guldsmed här i staden, och jag hans enda barn. Tidigt förlorade jag min moder, och förestod redan vid 18 år min fars hushåll. Då lärde jag känna Sylvan, som var postskrifvare. Kontoret låg midt emot, vid samma gata der vi bodde. Vi sågo hvarandra dagligen, väl förståendes endast genom fönstret äfven någongång på de danser våra bekanta ställde till under julhelgen, men ännu hade endast våra blickar och våra hjertan sagt oss, huru gerna vi sågo hvarandra. På en gång syntes han ej mera händelsevis erfor jag att han farit bort för att begrafva sin aflidne fader, en förmögen possessionat, tio mil härifrån. Vid sin återkomst sökte han inträde i vårt hus, och straxt derpå begärde han min hand mitt hjerta egde han redan men han dolde icke att hans mor svårligen skulle ge sitt bifall till vår förening.
Äfven jag anhåller att i prot. få nedlägga min reservation emot behandlingen af detta mål, och kan ej annat än beklaga, att i en fråga, af beskaffenhet som denna, Talmännen i olika Stånd haft så olika åsigter om grundlagen. Hr Munck af Rosenschöld: Sista gången denna fråga förevar, reserverade jag mig emot den behandling, sorn frågan då undergick; men anser nu, att så väl Hr Frih. o. Landtm, som Ståndet ej hafva kunnat behandla den annorlunda än som skett, till följd af det beslut, som Ståndet tillförene fattat. Föredrogs ånyo Sta!sUtsk:s den 29 sisth Maj och dea 1 dennes på bordet lagda mern. N:o 54g, med anmälan om RiksSttns skiljaktiga beslut ronde föreslagna voter:s-propos:r angtde handelsoch sjöfartsfonden. Hr von Hartmansdorff, A11 g.: Förhållandet med detta mål är ungefärligen detsamma som med det föreg:de. Två Stånd hafva ogillat voter:s-propos:n. Deraf kan således icke bernias någon anledn. till alt bereda Eiksg.cont. större inkomster, än som redan är o för detsamma beräknade. Sådant vore ock onödigt, sedan Riksg.conlts behof blifvit uppgifna af StatsUtsk. samt R. o. Ad. pröfvat dem, godkänt Utsk:s förslag, samt gifvit Riksg.conl. sin behöfliga och beskärda del. Gr. Frölich, David: Det må väl vara rätt, som Hr von Hartmansdorff sagt, att denna fråga är af samma beskaffenhet som den förra, och det lärer således vara fåfängt alt kunna erhålla någon annan behandling deraf, än som lemnades åt det föreg;de betänk.; men orsaken, hvarför jag nu begärt ordet, är egentligen den, att jag ej velat lemna Hr von Hartmansdorlfs yttrande obesvaradi, att Riksg.cont. fått hvad det behöfver.
Men Svenska nationen anklagas i allmänhet för misshushållning och frikostighet, och samhället saknar således den garanti för stigande välstånd, som ligger i individernes förenade sträfvande att bevara och förkofra en redan förvärfvad förmögenhet. Detta anlag att snarare förtära än samla capitaler, har sedan realisationens början befordrats genom milliontals ökade länetillgångar på landtegendomar, pä bruk och på namn, hvilka, väl använde, hort lifva pro - 424 Den 24 Augusti e. m. duction och handel, men som, efter hvad alla tecken angifva, blifvit missbrukade till stegrande af egendomsprisen och lill ökad import. Tullspecialerne visa, i hvilken grad consumtioneu af utländska varor tilltagit. Lagstiftningen i ett land utöfvar ett mäktigt inflytande på dess innevånares seder, karakter och moraliska utveckling, och nian måste erkänna lagstiftarens rättighet och pligt att ingripa, äfven med allvar, i det enskilda lifvet, och att icke alltför svagt gifva efter fiir ropet pä frihet, när allmän ordning och Statens fördel fordrar uppoffring och lydnad. Den inre moraliska kraft till förkofran, hvarförutan alla konstlade fiuaneiella åtgärder ingenting förmå, kan i min tanka framkallas af en ändamålsenlig creditlagsliflning, som betryggar äganderätten, som tvingar till ärlighet i handling, noggrannhet i uppfyllande af förbindelser och varsam hushållning, dymedelst alt den befordrar hastig indrifning af fordringen, punktlighet i liqvider, skyndsam utredning af förfallne affärer, bestraffar den baukrutterade vinglaren, på samma gång som den med mildhet uppmuntrar lill ny verksamhet den, som endast olyckan störtat. En lagstiftning i denna riktning måste mera än allt annat bidraga lill realisationens bestånd. Det derigenom grundlagda förtroendet man och man emellan skall befordra sedelstockens hastigare omlopp, och med stöd af samma förtroende skall dea idoge och sparsamme medborgaren aldrig sakna förlag till industriel förkofran, om ock circulerande rörelsecapitalet vore än mindre än det nu är.