Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dec. 2 A. P. 162. — i anledning af anmärkningar vid Utskottens Betänkande, öfver det af Committerade till utarbetande af plan för en förbättrad fattigvård underdånigst inlemnade förslag, m. m. Oct. 2 A. P. 619. Dec. 2 A. P. 162. —- rörande en ny Författning emot Lurendrägeri och Tullförsnillning. <— i anledning af yrkade ändringar i den nu gällande Seglätionsordningen. Dec. P. 521. —. öfver anmärkningar vid Utskottens Betan - 73 kande, angående cn ny Författning mot Lurendrägeri oell Tullförsnillning. Dec. 2 A. P. 46, *66, 172, 182; se vidare StatsUtskotlets med BevillningsUtskottet gemensamma Betänkanden. Biblidtheket, Kongl., om förökadt anslag för detsamma. Febr. P. 760. Oct. 2 A. P. 456. Bibliotbeksbyggnaden i Upsala, angående lånebiträde till fullbordande af. Aug. Nov. 2 A. P. 29. Billetter, om utdelning af, till bivistande af Hans Kongl. Höghet KronPrinsens förmälningsact i Storkyrkan. Junii P. 49^- Biskopsoch Domprost-Embeten, angående indragning af lönerne dervid. BispMotala Kungsgård, om söndring derifrån af den ägorymd, som deraf erfordras till t 74 anläggning af Motala Köping. Julli P. 1126. Aug. Sept. P. ^23. Bjudning; se ÖfversteKammarjunkare. Björnklippan, om en Fyrbåk på den så kallade. Blom, JustitiaeRådet, om pension för. Aug. Sept. 2 A. P. 53. 75 Blomstedt, Hans, yttranden. Nov. 2 A. P. 22. BphusLäns Regemente, rörande Revisorernes anmärkning angående ett till det utlemnadt lån af Magazinslnrältningens medel. Boij, Johan Fredric, yttranden.
”Kanhända, efter vi få se herr kapten här, att några underrättelser om ...” Hon stannade, emedan hon tyckte att kaptenen såg förundrad ut. Men Gabriella misstog sig på uttrycket i hans ansigte, och hon måste åter tro att den fremmande verkligen hade några nyheter från hennes fästman, emedan Birger yttrade: ”Tala ut, du Ella!” ”’Jag har ej att säga mycket,” sade hon med högt klappande hjerta; ”jag ville blott så gerna veta, om herr kapten träffat kapten Rosenberg?” Kapten Kocher fattade den bäfvande flickans hand och såg några sekunder på den släta guldring, som prydde hennes förlofningsfinger. Sedan, i det han vänligt blickade henne i ögat, sade han, förmildrande sin sträfva kommandoröst till ett välljudande uttal: ”Detta är väl Rosenbergs ring?” ”Ja,” stammade Gabriella; ”får jag någon helsning från honom?” ”En varm och hjertlig helsning! En timma förrän jag lyftade ankar, för att afgå från Bahia, sammanträffade jag med den unge mannen, men det som hastigast.” ”Ack, herr kapten såg honom ändå! Fick han icke tid att skicka en enda rad eller något minne till mig? Han var väl frisk? Och säkert sade han väl att han skulle vara hemma vid detta årets slut?” Med ett svagt leende på de allvarsamma läpparne skakade kapten Kocher på hufvudet. ”För många frågor på en gång!” yttrade han med ett slags medlidsam godlynthet. ”Han helsade och sade att blott döden kunde kyla hans hjerta.” ”Det tror jag väl,” svarade Gabriella, utan att gifva synnerlig akt på den tonvigt, kaptenen lade på de sista orden. ”Men att han skulle komma tillbaka, talade han icke om det?” ”Obetydligt: han önskade det, men hade, om jag skall vara uppriktig, ej mycket hopp derom.” ”Store Gud! gick det då derute honom lika emot, som här hemma? Han har således ingenting vunnit?” ”I ekonomiskt afseende tror jag han bärgade sig bra, och dertill kunde jag äfven sluta af hans yttranden. Men det finns några andra omständigheter, som förmå att sätta en punkt, der vi endast vilja ha ett komma.”
Då han spelat allt för stor roll för att kunna sjunka ned till blott och bar handtlangare, gjordes han till mannen med de sekundära uppdragen, vännen på reservstaten, som efterskickades vid behof, utan att få vara med om själfva beräkningarna, och denna för en för detta gunstling helt säkert alldeles utpinande ställning är det Schröderheim, trots alla sina svaga och på bagateller stödda försök att återeröfra sin plats, måste nöja sig med under hela den senare hälften af Gustaf III:s regeringstid. Med sitt spänstiga lynne och sin optimistiska lifslust höll han sig dock ständigt uppe och förlorade ej ens under de mörka tiderna 1788–89 sitt sinnes elastiska munterhet. Ett bref från Finland till en af hans närmaste umgängesvänner är fullt af toklustigt öfverdåd, och från de bekymmersamma dagarna i Göteborg på hösten 1788, då majestätet, oaktadt kronan vacklade på hufvudet, hade sinnesnärvaro nog att syssla med teaterstycken och aktristoaletter, skrifver hans sekreterare mera om de galanta förpostfäktningarna i den charmanta fru Halls salong än om nyheterna från krigsskådeplatsen. Och det var som hofmannens kamp att återförvärfva sin förlorade gunst i den kungliga ynnesten sporrade honom, höll honom uppe och hetsade honom nästan som en förälskads täflingskamp med sina rivaler. Men de stora brytningarna under 89 års revolutionsriksdag skulle återverka på Schröderheims privatlif, föröda hans hem, blifva indirekt orsak till hans hustrus död och beröfva honom det sista stödet i den allmänna opinionen. Att hans äktenskap länge varit en förening utan lycka i borgerlig mening, det var en offentlig hemlighet. Kanske var det samma brist på verklig fond och vilja, som man kan skönja hos honom på alla andra områden, som också vållade hans vanmakt att fasthålla sin enskilda lycka. Allt hvad vi känna om Anne Charlotte v. Stapelmohr visar otvetydigt, att hon var danad af ett vida starkare och förnämare virke än mannen. Jämför man blott deras infall, äro hans godlynta och oförargliga sällskapsskämt i jämförelse med hennes passionerade elakheter, som stamma från ett otåligt och lidelsefullt sinne.
Du menniskobarn, det voro två qvinnor, ene moders döttrar. Dessa bedrefvo horeri uti Egypten, allt ifrå sin ungdom; der läto de handtera sin bröst, och i ungdomenom krama sina spenar. Den äldre het Ahala, och hennes syster Ahaliba; och jag tog dem till ägta, och de födde mig söner och döttrar; och Ahala het Samarien, och Ahaliba Jerusalem. Ahala bedrat horeri, då jag hade tagit henne, och var brinnande till sina bolar, nämliga till de Assyrier, som till henne kommo; Till herrar och Förstar, som med silke beklädde voro, och till alla unga lustiga karlar, till resenärar ([och vagnar]); Och bolade med alla dägeliga karlar i Assyrien, och orenade sig men allom deras afgudom, ehvar hon till någon upptänd vardt. Dertill öfvergaf hon icke sitt horeri med dem uti Egypten, hvilke när henne legat hade ifrå hennes ungdom, och hennes bröst i hennes ungdom kramat, och stort horeri med henne bedrifvit hade. Då öfvergaf jag henne uti hennes bolars, Assurs barnas, hand, till hvilka hon i lust brinnandes var. De upptäckte hennes skam, och togo hennes söner och döttrar bort, men henne dråpo de med svärd; och ryktet kom ut, att denna qvinnan straffad var. Då nu hennes syster Ahaliba det såg, brann hon i lusta mycket värre än den andra, och bedref horeri mer än hennes syster; Och var upptänd till Assurs barn, till herrar och Förstar, som till henne välklädde kommo, till resenärar ([och vagnar]), och till alla unga lustiga karlar. Då såg jag, att de båda hade i lika måtto orenat sig. Dock dessa bedref sitt horeri mer; ty då hon såg målade män på väggene i röd färgo, de Chaldeers beläte. Begjordade om deras länder, och spetsota, brokota hattar på deras hufvud, och alle anseende voro såsom väldige män, efter den drägt, som Babels och de Chaldeers barn i deras land hade;
FA de db barn, kvarstanna de ofta i Danmark, utackordera barnet och fortsatta att t j h a. Bida flera af de svenska kvinnorna i Danmark hafva salunda barn, an hoad man Mr hemma har reda pi. FA de tv8 barn racka emellertid peoningarne ej till, .och s&amp; Btervanda de hem eller %tersandas af den danska polisen, som s&amp; fort nhgon svenska begar hjalp, genast atersiinder henne till hemlandet. Har nu en flicka. rakat i olycka eller bar hon under sommaren bortslösat sin arbetsförtjanst, s&amp; att hon ej har penningar till hemresan och derför vill stanna kvar i Danmark, vander hon sig g % hösten vanligen till agenterna i Köpenhamn. Utan alla penningemedel, som flickorna ofta gro, blifva de helt och hallet beroende af agenterna och deras godtycke, rAka snart i skuld till dem och malste till slut antagla Iivad plats agenten bjuder dem, denna m&amp; nu vara aldrig s8 dhlig. Det synes som om det i KUpenhamn ginge flickorna &amp; nnu samre a n p&amp; landet. G&amp; de med halsduk ute p&amp; gatorna, fA de ofta Ihgt - fulje, och vanligt Sr att höra: " Mej, se en svenska, henne ska ' vi At. Lönen i famiij a r vanligen 8-14 kr. j. miinaden, Hvnd tillsyn, arbetsoch matordning angii, tir det naturligtvis olika i olika familjer. Efter de uppgifter jag erhiillit a r lönen: A vafverier vanligen (fast lön) 7-12 hr. i veckan,. vid cigarrfabriker. Under vintermlinaderna nedsattas lönerna och d&amp; arbetas fr&amp;n kl. 6 f. m. till kl. 4 e. m. Det &amp; r ofta diliga svenska kvinnor, som arbeta i Köpenhromn, - och de hafva gifvit det svenska namnet vanrykte i Danmark.
Vid uppgörande af Förslag lill en Författning, angående Bränn vins-Bränningen och de derföre bestämde afgiftcr, har Bevillningsutskottet funnit nödigt begära sammanträde med Lag-Utskottet, till gemensam öfverläggning i frågan om Brännvins-Pannors mätning och stämpling, samt ansvaret derföre, i händelse af dervid befunnen oriktighet; äfvensom Lag-Utskottet å sin sida ansett Bevillningsutskottets medverkan erfordras vid afgifvande af Betänkande, öfver en i detta ämne från Högloft, llidderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad och af Herr Gyllenram, B. F., väckt Motion, hvaruti yrkas, att, i händelse Brännvins-Pannor så hädanefter, som hittills, höra af tillförordnade Justerare uppmätas och stämplas, ansvaret för dylike förrättningar mera bestämdt än efter nu gällande Författningar, måtte utstakas, så att tillverkare af Brännvin ej stadna i äfventyr för hvad Justerare af vårdslöshet kunna underlåta, hvarföre ock Herr Gyllenram yrkat, att hvarken ansvar eller förlust af Bränn vins-redskap, måtte i något afseende ega rum, för den tillverkare af Brännvin, som har sin Panna lagligen stämplad och krönt, dant drabba Justeraren, och att Pannan ej 170 lie vil In i ngs-Ul skottats måtte confiskeras eller förseglas, utan blott åter uppmätas och omkrönas. Då Utskotten sålunda samfält företaga detta ärende, har det icke kunnat undgå Utskottens uppmärksamhet, huru olägenheten, som måhända med skäl öfverklagats, uppkommit derigenom, att Brännvins-Panna, sedan den blifvit ordentligen uppmätt och stämplad, genom nötning eller eldens verkan till rymden vidgats, utan att sådant skett genom egarens afsigtliga förvållande; hvarefter Beslag likväl kunnat ske å en Panna af större innehåll än stämpeln utvisar.
Skandinavien en något så när riktig begränsning i norr.33 Nära sju hundra år34 räckte det i alla fall, innan Othere i Sir Hugh Willoughby fick en efterföljare, och det är brukligt, att man tillräknar den sistnämnde, med förbigående af Othere, äran att vara den förste i den långa raden af män, som sökt framtränga nordöstra vägen från Atlantiska hafvet till Kina. Härvid bör dock anmärkas att, medan sådana kartor som Zieglers offentliggjordes i det vestra Europa, en annan och bättre kunskap om de ifrågavarande trakterna var rådande i Norden. Säkert torde nämligen vara, att norrmän, ryssar och karelare i fredliga eller krigiska värf under femtonde och början af sextonde århundradet ofta färdades med båtar från Norges vestkust till Hvita hafvet eller tvärt om, ehuru intet annat finnes antecknadt om sådana resor än den berättelse, som Sigismund von Herberstein35 lemnar i sitt berömda arbete öfver Ryssland om Gregory Istomas och sändebudet Davids färd från Hvita hafvet till Trondhjem år 1496. Färden anföres36 under den betecknande titeln »Navigatio per Mare Glaciale», och berättelsen börjar med en förklaring, att Herberstein fått den från Istoma sjelf, hvilken som yngling lärt sig latin i Danmark. Såsom orsak, hvarföre den ovanliga, långa, »men säkra» omvägen öfver nordhafvet hellre valdes än den eljest brukliga kortare vägen, anför Istoma stridigheter mellan Sverige och Ryssland och uppror i Sverige mot Danmark vid tiden, då resan företogs (1496). Sedan han redogjort för färden från Moskwa till Dvinas mynning, fortsätter han sålunda: »Efter att hafva stigit om bord på fyra båtar i Dvinaflodens mynning höllo de sig först längs oceanens högra strand, hvarest man såg mycket höga och spetsiga berg37, och sedan de på detta sätt tillryggalagt sexton mil och seglat öfver en hafsarm, följde de venstra stranden, lemnande till höger det öppna hafvet, hvilket liksom de närliggande bergen har sitt namn af floden Petzora.
Huruvida dock Militair-Undervisningen vid Uni - Betänkanden. 5oi versitetet, anstäld både i Upsala och Lund, eller blott på förra stället, skulle göra Inrättningen på Carlberg, äfven i det fall, att den omformades till sin egentliga bestämmelse af Krigs-Akädemi, och således högre samt applicativ Militair-Undervisnings-anstalt öfverflödig; om Krigs-Akademien och Mililair-Undervisningen vid Universitetet skulle tills vidare fortfara täflande, för att gifva Utslaget örn. någonderas företräde; om den välgörenhet, Carlberg bereder medellösa Föräldrar, genom kostnadsfri uppfostran åt deras Barn, kunde ersättas genom Stipendier och andre förmåner åt Mililair-Studerande vid Universitetet, äro magtpåliggande frågor, hvilka fordra en så mycket grundligare undersökning, som intet i Motionerne till en sådan blifvit förberedt, och det vore obetänksamt, att, utan bättre ersättning , upphäfva Krigs-Akademien, hvilken, enligt sakkunniges, och ibland dem Herr Sparres vitsord, betydligen bidrager till en större kunskapshåg och insigt bland Militairen, än före dess stiftning egde rum. Då ock Utskottet icke kan anse så beskaffad enkel sammanslagning, som den Grefve Cronhjelm föreslagit af Ingenieur-Corpsens och Artilleriets Undervisnings-anstalter, vara ätt nu företaga, fastmer en Militair-Verkens Centralisering, dervid alla enskilda applicativa delar, förknippade i en högre enhet, visar sig mera önskansvärd; men till ett så vigtigt företag, hvilket ock , enligt Herr Grefvens 502 Stats -Utskottets önskan, förde de nämnde Corpserne närmare hvarandra, ingen plan är gifven, men för verkställigheten hör vara moget eftertänkt, anser sig Utskottet höra föreslå Riksens Höglofl.
Ii 2:o att den qvinna, som, enligt 4 § i Kongl, handels-ordningen af den 22 December 1846 och Kongl, förklaringen af den 21 Februari 1847, i stad idkar viss medgifven rörelse, med undantag af mångleri, eller den, som, enligt 12 § i Kongl, fabriksoch handtverks-ordningen af den 22 December 1846, med deri stadgade inskränkningar, bedrifver någon tillverkning såsom försörjningsmedel, icke må åläggas större afgift till stadens kassa, än som motsvarar 10 procent af den bevillning efter 2:dra artikeln, som för denna rörelse eller tillverkning erlägges. Hvad sålunda blifvit föreslaget har Utskottet i öfvervägande tagit; men sorn motionären hvarken uppgifvit de olägenheter, hvilka skulle vara med de för ifrågavarande afgifters utgående nu gällande föreskrifter förenade, eller på något sätt motiverat de föreslagna förändringarna, har Utskottet, som för sin del icke kunnat tillerkänna de af motionären uppgifna beräkningsgrunder något företräde framför de stadganden i dessa hänseenden, hvilka uti nu gällande, under de sednare åren utkomna, författningar förefinnas, saknat anledning att understödja motionen, och hemställer derföre, att densamma icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 3 Juli 1848. Ank. till Exp.-utsk. den 7 Juli, kl. 7 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion, angående undersökningars anställande för sänkning af sjön Venern. Uti ett från höglofl. Ridderskapet och Adeln till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet remitteradt memorial har, med föranledande af den betydliga skada, som sjön Venern genom sin ofta under en längre följd af år tilltagande vattenhöjd tillfogar strandoch Öboar, herr Fittinghoff, C. B., fästat uppmärksamheten å nyttan af att sänka denna sjö eller hålla den vid en jemn vattenyta, hvarigenom flera hundra tusen tunnland jord skulle kunna göras fruktbärande.
Stockholm den 7 December 1857. bilaga till Uiigloft. Ridd. o. Adelns Prof. vid 1857 års Riksdag. 2 Riddarhus-Utskottets Utlåtande N:o 20. Utlåtande angående anskaffande af nödiga medel till utgifterna för Riddarhusbyggnadens reparation m. m. Hörsamt Memorial. Vid föredragning hos Ilöglofl. Ridd. och Adeln af RiddarhusUtskottets Utlåtande N:o 17 med förslag att, såsom bidrag till betackande af de högst betydliga utgifter, som förestå för reparation af grunden under Riddarhusbyggnaden m. m., hvarje ledamot af Ridd. och Adeln, som uttager polett för inträde å Riddarhuset, måtte erlägga en afgift af 25 R:dr Runt, har samma Utlåtande blifvit till Utskottet återremitteradt, i anledning af åtskilliga dervid gjorda anmärkningar, hvilka dels gå ut på förkastandet af berörde förslag, dels innefatta ett nytt af Hr von Francken, Georg Wolfgang, väckt och af andra ledamöter understödt förslag, att hvarje medlem af Ridd. och Adeln, som betalar skatt efter 2 Art. i Bevillnings-förorduingen, skall till Riddarhusbyggnadens iståndsättande och framtida underhåll påföras en viss procent å Riksdalern af den bevillning, han sålunda erlägger. Efter emottagandet af denna återremiss har Utskottet anmodat Riddarhus-Direktionen dels att låta uppgöra en kalkyl huru stor tillgång, som för bestridande af kostnaderna för reparation af grunden under Riddarhusbyggnaden samt till förändrad inredning af Riddarhus-salen, må anses kunna från reparations-fonden och Riddarhus-kassans årliga öfverskott påräknas, dels att, derest en större brist komme att uppstå, meddela Utskottet Direktionens yttrande om det lämpligaste sättet att fylla denna brist; i hvilket ändamål Utskottet lemnat Direktionen del ej mindre af Utskottets Memorial N:o 17 med åtföljande reservationer, än af Hr von Franckens ofvannämnda förslag, samt den diskussion, som hos Höglofl.
"Åh ja, åh ja, nog skall gumman komma. Men har ni, monntro, allt hvad som behöfs. Mejram och basilika och vigda ljus. Ja, jag kan väl ta med mig; men är det trollskott, så behöfva vi annat ock. Tre hårstrån, tunga hårstrån, vigtiga. Jag kan väl tänka att det är tung trolldom, och den viker ej så lätt. Måste ha hårstrån af det mäktigaste hufvud i landet, om det skall hjelpa." För mor Annikas minne låg, att hon kände fru Metta såsom långt ifrån att vara Fleming tillgifven, och hon förmodade henne ej vara särdeles rädd för att missbruka hans hårstrån; men fru Metta hade andra tankar. "Vigtigaste hufvud i landet, mor, hm, hvem kunde det väl annars vara, än riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming? Huru skulle jag sådant ha." "Nå nå, nå nå, hvad man ej har, kan man få. Herr Erik Liljeholm, som Flemingen alla dar har hos sig, så mycket må han väl göra för att rädda en tjenares lif." "Herr Erik anser sådant för trolleri, och vill visst ej dermed befatta sig. Dessutom lefver hon ej så länge, att dermed kunde hinnas." "Nå nå, som fru Metta vill; men nog kunde man hålla lifvet i henne så länge; och om hon än skulle se ut som en död, så nog kunde man ställa så, att lifvet ändå låge i bottnen, till dess allt kunde fås ihop. Det fattas bara hårstråna,allt det öfriga kunde man ju emellertid bruka." Fru Metta blef underlig till mods. Den fremmande, som satt inne i kojan, föreföll henne hemsk och mörk, der hon med gumman vexlade besynnerliga blickar. I sjelfva rummet rådde ännu en lukt af stygga, brända ämnen. Gumman såg vild och helt annorlunda ut, än fru Metta förr sett henne. "Ja, men si för Gu, spinner hon icke något ondt, och jag vill ej vara hennes verktyg", så var fru Mettas hemliga tankegång. "Vare sig huru det vill, men jag skaffar inga hårstrån, om jag än kunde."
St. så väl som af Konungen behandlad i mera än 100 år; men just i della förhållande ligger det klarasle bevis på omöjligheten att, med bibehållande af allas rätt, komma till det mål man åsyftar. Nar man läser den med särdeles skicklighet och förtjenst sammanfattade berättelse, som komiterade låtit inflyta i början af deras betänk., ang:de allt hvad som för ränteförenklingens tillvägabriugande blifvit tillgjordt, så finner man de öfvervinnerliga svårigheter som dervid beständigt lågo i vägen; ty då t. ex. R. St. vid en riksdag hade fattat beslut, det alla räntor skulle efter vissa grunder förvandlas till kontanta penningar, så behöfdes ej längre lidserfarenhet än intill nästpåföljande riksdag, för att öfvertyga om oriktighelen af detta beslut, hvilket derföre då af Ständerne upphäfdes med förklarande att råntorne skulle utgå som förut in natura eller efter markegång. Likaledas finnpr man af denna berättelse huruledes KaramarKolhm gång efter annan förändrat sina åsigter i frågan, så att colhm vid det ena tillfället förklarade skatteförenklingen kunna på det och det sättet, låta sig verkställa, men åter igen, sedan colhm fått del af ett annat vid en påföljande riksdag uppgjordt förslag, förmälde sig hafva funnit detta sednare förslaget vara bättre, och på sådan grund frånträdde det förra. Uti alla dessa så märkliga förhållanden ligger det mest ojäfaktiga bevis på omöjligheten att på den väg, som alltsedan fråga väcktes om skatternes förenkling, blifvit beträdd, uppnå det resultat, som man åsyftar. Man må önska huru lifligt som helst, att komma till ett mål, som man anser gagneligl för det allmänna, och öfvertygelsen om detta gagn må äfven vara enhällig; men kunna hindren derföre ej undanrödjas på annat sätt, än att det måste ske genom förnärmande af andras ägande rätt och genom ökade bördor för andra skattdragande medborgare, då bjuder aktningen för både den förre och de sednare att öppet och oförstäldt förklara, det målet icke bör på sådana grunder söka vinnas, utan att bättre är att låta saken alldeles falla.
R:dr under den tid, som erfordras för amorteringen af det Bolaget, i egenskap af räntefritt förskott, tillförsäkrade bidrag från handelsoch sjöfartsfonden, men sedermera bör utgöra det i åberopade privilegium bestämda belopp af 7,300 R:dr; skolande låneoch säkerhetshandlingarne för de sålunda alsatta och utlånta medlen till Riksgälds-kontoret ingifvas samt under dess vård förblifva. Bevakningen af samma handlingar, likasom sjelfva utlåningen, kommer dock att af Bolaget, på eget ansvar ombesörjas. Sedan de af Kongl. Maj:t Bolaget föreskrifna vilkor och förbindelser för ofvanberörda ytterligare understöd blifvit uppfyllda, samt utaf kanalverkets inkomster utgått de kostnader, afdrag och utdelningar, som i 6 § af privilegium omförmälas, skall all öfrig inkomst tillfalla Staten, såsom godtgörelse för hvad af allmänna medel blifvit till kanalbyggnaden förskjutet. § 18. De medel, som, i följd af vederbörande jordegare, vid 1828 —1830 års riksdag, medgifven lösningsrätt af de å krono-skattejorden vexande ekar, till Riksgäldskontoret redan influtit eller framdeles inflyta, skola, i den mån dessa medel till kostnader för ekeplanteringars anläggning och underhållande varda af Kongl. Maj:t anordnade, efter vederbörliga reqvisitioner utbetalas; börande Riksgälds-kontoret för omförmälda derstädes innestående medel, jemte Ekeplanterings-kassans öfriga till Riksgälds-kontoret aflemnade och för detta verk disponibla tillgångar, godlgöra nämnde kassa Fyra procent årlig ränta; hvilken ränta likaledes bör, enligt Kongl. Maj:ts nådiga disposition, för de med Ekeplanterings-kassans bildande afsedda ändamål af Riksgäldskontoret tillhandahållas. v § 19- För Lappmarks-ecklesiastik-fondens till Riksgälds-kontoret öfverlemnade behållning, som utgjorde Etthundratusen sjuhundrasjutiosju Rör 16 öre, skall Riksgälds-kontoret erlägga Fem procent årlig ränta; hvilken ränta, vid hvarje års slut, med Femtusen tretioätta