Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Helge berömde kung Gudmund mycket och tillade, att hans män voro så många, att han ej förmått räkna dem. »Hvi foren I, alla tre, så hastigt ifrån oss förra vintern?» frågade Olof. »För era böners skull till Gud släppte Gudmund mig ifrån sig, och han sände de båda Grimarne med mig till eder, på det att I måtten få veta, hvad det blifvit af mig. Men därför jagade vi den gången så hastigt bort ifrån eder, att det var emot Grimarnes natur att dricka den dryck, I låtit signa. De blefvo rasande, enär de sågo sig öfvervunna, och sedan dräpte de era män. Eder visade konung Gudmund i allt fall sin aktning, då han sände eder hornen, och var det hans tanke, att I därefter ej skulle så ifrigt fråga efter mig.» »Hvarför har du nu åter lämnat kung Gudmunds hof?» »Därtill är hans dotter Ingeborg skuld; hon kunde icke hvila när mig utan anfäktelser, när jag hvarje natt låg vaken. Och mäst därför drog jag mina färde. Dessutom ville kung Gudmund ej trotsa eder längre, herre, när han fick spörja, huru gärna I villen hafva mig hit. Men om kung Gudmunds egen höghet och om allt hans storslagna väsen kan jag icke i få ord yttra mig — lika litet som om hans stora följe.» »Hvi är du blind?» frågade konungen. »Jo», svarade han, »vid mitt afsked ref Ingeborg ut mina båda ögon, förklarande, att Norges kvinnor ej längre skulle af mig hafva någon glädje.» Därefter sändes bud efter Helges fader, och denne tackade konungen mycket, för det sonen återkommit ur trollens händer. Helge stannade hos konung Olof, hvilken sedan äfven hade med sig hornen Grim i slaget vid Svoldern. Äfven de försvunno — liksom Hvitingarne — från skeppet Ormen långe, när konungen sprang öfver bord; och har ingen sett dem sedan. I berättelsen om Orvar Odds sagolika färder till Finnmarken och till det mystiska, redan omnämda Resaland få vi bevittna mycken trolldom. Vi få se det senare landets innebyggare, dess resar eller troll hålla rådplägning utomhus eller sitta ikring sin eld hemma i klippboningen.
Duellsplakatet att, såsom duellerande eller sekundant, när man rymt, ändock dömas till böterna, som utmätas af den brottsliges gods och egendom. Till döden eller konfiskationsstrafF kan man, efter svensk lag, icke dömas, utan att vara börd, och följaktligen än mindre utan att vara bevisligen till ransakning kallad. Lika litet kan, efter svensk lag, brott i Sverige åtalas, som utomlands är begånget, om det ej skett på svenskt fartyg eller af svensk man emot annan svensk man. En person, som varit i svensk krigstjenst, men tagit afsked och uppehöll sig utomlands, tilltalades bär Ar 1816 för att hafva i främmande land och på främmande språk utgifvit i tryck en skrift, som ansågs mot Sverige förgriplig. Man visste icke, huruvida han ännu, då skriften utkommit, varit svensk undersåte. Möjligheten, att han dessförinnan erhållit medborgarerätt utomlands, hade bordt förutsättas, då fråga blef att döma honom ohörd, ehuru det eljest hade tillhört honom sjelf att sådant bevisa. Hade han nemligen upphört att vara svensk undersåte; så blef det icke mera möjligt att för något utom Sverige begånget brott lagföra honom vid svensk domstol. Brottet var i allt fall icke sådant, sorn kunde här straffas, äfven om det varit begånget af svensk man, då det ej skett i Sverige och icke innefattade, såsom lagen förbehåller, dråp eller annan svår gerning å svensk man. Om svensk domstols behörighet alt döma öfver ett i hämmande land begånget tryckfrihetsbrott väcktes likväl här ingen fråga. Den tilltalade blef icke hörd, oell fick ej bevislig del af kallelsen till ransakning. En stämning var väl utfärdad och införd i en utländsk tidning, på sätt som uti ofvan åberopade §. af Krigsartiklarna förordnas, samt tre månaders tid derefter den tilltalade lemnad till inställelse för domstolen. Men att han erhållit kännedom af denna stämning, var ej annorlunda visadt, än med företeende af ett från honom ankommet bref, som skulle styrka, att han vid den Lid, stämningen fanns införd i tidningarna, vistats i det land, der samina tidningar utkonnno.
Ehuru vederbörande myndigheter uppmanades att hälla hand öfver eflerlefnaden af berörde pådud, synes det likväl som skulle detsamma småningom kotamil i förgätenhet; och som lusten för dylika spel särdeles i hufvudstaden allt mer och mer uppenbarades, lät Kongl. Maj:t under den 21 Maj 1810 utgå en varning emot dylika spel, hvilken varning emedlertid endast innefattade ett upplifvande af förenämnde Nådiga förbud; dock med tillägg att de penningar som i följd af äfvenlyrliga spel varda förbrutna skola tillfalla angifvare:!. Samma spel minskades ej detta oaktadt; och då del kom till Kongl. Maj:ts kunskap att de jemväl tilltogo vid marknader, så i städerna som på landet, dervid ungdom af allmogen förleddes, hlefve Öfverståthållare:! i Stockholm och Konungens samtlige Befallningshafvande, genom Nådigt Cirkulär den 21 December 1833 anbefallda att hålla allvarsam hand öfver ofvanberörda förbuds och varnings noga efterlefnad, samt ali strängeligen antyda underlydande Kronobétjente och Fiskaler att den dem dervid åliggande uppsigt ofelbart iakttaga. Det mål man sålunda sökt skulle emedlertid, efter hvad Herr Stråle, IV., och Riksdags-fullmäktigen (rustaf Bjerkander från Skaraborgs län uti särskilda till Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-ståndet ingifna memorial förmenat, ej kunna vinnas utan förändring af 1792 års förenämnde förbud.
Då emellertid grosshandelssccieteten i Stockholm lät uppföra » Hotel Rydberg », öfvertog värden för Trois fréres provenceaux den nya affären 1859 och gjorde såväl hotell som restaurant på sin tid till ett mönster för en rörelse af detta slag. Under en lång följd af år beredde » Hotel Rydbergs » matsalar och enskilda rum sina kunder tillfälle till att göra närmare bekantskap med det finare och finaste franska kökets alla resurser, utan att därför en god och solid svensk mathållning försummades, till fromma för alla fosterländska magar, som föredrogo en mera bastant föda framför en lättare och mera omväxlande matsedel. Alla, som plägat besöka » Hotel Rydbergs » matsalar, från den ständige middagsgä- sten, » kamrern », på sin reserverade plats vid sitt särskilda bord allt, intill de mera tillfälliga gästerna och deltagarne i festmåltider och tillställningar, minnas med nöje de angenäma stunder en under skicklig och omsorgsfull ledning väl anrättad diner eller souper i förening med en rik och utvald vinkällares skatter beredt dem, och mången skulle med saknad tänka på » Hotel Rydbergs » restaurant, då hotellet snart öfvergår i andra händer, om icke dess föreståndare sörjt för att i ännu större utsträckning tillgodose så höga civilisationens kraf som ett utsökt kök och därigenom tillgodose finsmakares och älskares af goda viner tycken. Äfven här blef nämligen » stugan honom för trång »; i Att jämra öfver ondt, som är förbi, Är att ånyo störta sig däri. Kan man ej olycksödets armar stäcka, Bör man med tålamod dess kränkning gäcka. yv. jSHAKSPEARE. den mån hufvudstadcn utvidgades och förskö- nades och tilloppet af resande främlingar ökades, gjorde sig behofvet af ett större, verkligt storstadshotell gällande, och sålunda öppnades år 1874 Grand Hotel. Hvem känner icke Grand Hotel med sitt oöfverträffliga läge, sin komfort, sin gedigna och eleganta utstyrsel, sina vackra matsalar med ty åtföljande präktiga festvåning, i hvilken så många baler, bröllop, banketter och fester af alla slag hållits!
Nådig befallning den 22 April 1811 utfärdade Kungörelse, som ibland annat innehåller, att Judar af god frejd, som antingen förut erhållit skyddsbref i de för deras etablerande utsedde släder eller visa sig äga ett redbart kapital af 2000 R:dr Specie, må, efter vunnet tillstånd af Kongl. Majits Befallningshafvande i Carlstad, bosätta sig i Arvika Köping, för att anlägga och drifva fabriker, och under detta vilkor äfven få idka sådan handel och de mindre handteringar, som efter det för Judiska Nationen utfärdade Reglemente af den 27 Maji 1782 äro Judarne i Stockholm, Göteborg och Norrköping tillåtne. 4:o Comrnerce-Collegii på Nådig befallning utfärdade Kungörelse af den 17 Juni 1811 angående tillåtelse för Judar att bosätta sig uti Töksmarks Köping i Wermland, under enahanda vilkor som för deras bosättning i Arvika blifvit föreskrifne. 5:o Kongl. Maj.-ts Nådiga Kungörelse af den 3i Augusti i8i5, hvarigenom det förbjudes Judar att, utan Kongl. Majits serskilta Nådiga tillstånd, till Riket inflytta och sig derstädes bosätta. 6:0 Comrnerce-Collegii i enlighet med Kongl. Majits Nådiga förordnande utfärdade Kungörelse af den 6 December 1819, som stadgar, att hädanefter ej någon af Judiska Nationen må komma i utöfning af Grosseller Minuthandel annorlunda än efter uthållen lärooch tjenstetid i den ordning som uti förfaltningarne är fastställd för hvarje annan sökande, och att i följd häraf, då någon ingår i handelslära hos Handlande af nämnde Nation, inskrifning bör ske hos Magistraten, om lärotiden skall räknas lärlingen till godo. 710 Kongl. Brefvet af den 25 October 1821, hvarigenom Kongl. Majit förklarat, att Kongl. Majit funnit stadgandet uti 1782 års Reglemente om skyddsbrefs anskaffande, såsom vilkor för medlemmar af Ju - 6 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekoti.-Utsk.
Om frågan angående stationernas ordnande vore oskiljaktigt förbunden med frågan om sammanbindningsbanan, skulle jag, på grund af hvad jag anfört, äfven för min del antaga såsom orätt att nu eftersätta denna bana för andra delar af 84 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. statsjernvägarne. Men endast under ett enda vilkor äro dessa frågor oskiljaktiga, det nemligen att Stockholm skall hafva blott en enda station der ali rörelse, så väl från norra som vestra stambanan, från Mälaren såväl som från Saltsjön, skall tvingas att koncentrera sig. Min fulla öfvertygelse år att hvarje försök, att för Stockholms vidsträckta område och dess långs vidsträckta stränder utbredda rörelse endast ega en enda station, skall inom kort misslyckas och att om ej genast från början valet af stationsplatser blifver lämpligt för rörelsen, skall denna framtvinga nya stationer och antalet stationer slutligen blifva större än behöfligt och, till följd deraf, förluster uppstå vid administrationen i stället för den supponerade vinsten af en enda station. Behofvet af flera stationer har ock med starka ord blifvit af Friherre Ericson erkänt i hans sednaste anförande, deri han säger att Stadsgården har fördelar, “som snart skulle göra detta område till den förnämsta af samman“bindningsbanans godsstationer" samt vidare i samma anförande antagit behofvet af spår till Nybrohamnen, hvaraf såsom korollarium följer anläggning derstädes af åtminstone en mindre station, enär expeditionerna af varor från denna hamn ej gerna länge ktinde ske vid Clara sjö. Då Stockholms förnämsta godsstation ej torde få antagas blifva obetydlig, tyckes redan åtminstone 2:ne stora stationer komma att blifva en följd af Baron Ericsons plan samt dessutom en mindre vid Nybrohamnen och en likaså vid Fatburssjön, eller tillsammans ett antal af 4 stationer. Häri ligger visserligen ingen olägenhet för rörelsen, men säkerligen en så stor tillökning i administrationskostnad att fördelen af de många stationerna ej motväga den. Att hindra persontrafik att begagna sig af stationerna vid Stadsgården och Nybron torde vara alldeles omöjligt, helst då på nära afstånd (cirka 3,000 fot) kring dessa punkter bo omkring |:delar af Stockholms innevånare.
Utsk.diar visserligen gillat denna grundsats, men i allmänhet ansett, att man borde akta sig att gifva sådana föreskrifter, som icke voro be höflige, utan Utsk. har velat öfverlemna sådana detaljfrågor till Fullmäktiges egen pröfning, och endast yttrat, alt för en Bank, som icke behöfde beräkna räntan på sina penningar, kunde äfven mindre afseende göras på nämnde omloppstid. Utsk. har icke sagt, att icke något afseende hör derpå göras; men har icke ansett, alt Bancofullm. behöfde sä strängt beräkna räntan. Frih. Cederström framkastade den satsen, att, derest man berättigade Bancofullm. att draga vexlar, och att på sig låta draga vexlar på Hamburg, sä bchöfdes icke något silfver. Enskildt har jag ofta hört Friherren framställa denna sats, alt genom en sådan ömsesidig vexeloperalion, skulle all transport af silfver vara öfverflödig. Jag har aldrig rätt kunnat fatta detta, och jag befarar, att något misstag mätte ligga till grund derför. Jag kan visserligen föreställa mig att genom en sådan ömsesidig vexeldragning någon fördel skulle kunna äga runi; men förr eller sednare skall ett saldo uppstå, som måste betalas med reda mynt, antingen till eller ifrån Biket. Jag instämmer uti tvenne emot betänk, gjorde anmärkntr och som äfven uti reservationerne finnas uttryckte. Den ena att vexelhandel må inskränskas till Stockholm. Man torde lätt finna, att om handeln äfven skulle utsträckas till Götheborg, så mäste äfven derför vara i betänk, reglementeradt, och dä alla föreskrifter i detta afseenden deremot saknas, så anser jag 4 H. 27 2 ro Den 13 No ve nili er f. m. deraf blifva en naturlig fiiljd, att handeln inskräifkes til! Slockholm, eller också böra särskilda bestämmelser af Utsk. föreslås i afseende på Götheborgsaffärerne.
Onr nu meningen wa, rit at i stdsta klenum afgöra hufwudfrägan om Lane;uen5 publicirer, hade säkert Herr Grefwe», och LandtMar skalken gjort proposition pä Herr bllolsts M-morial, ej pä LmcL-UtsksttelS Betänkande, som blott up - -z6v ' lysningSwis war infordrat. Jag begriper ej ak huswudfrägan ken aftzöras, innan L aco-Uiglortet inkommit med su siuteliga Betänkande. För at styrka, hivad jag nu haft drn äran anföra, anhä cr jag, ac krunieollsr, rö» ra' ds denna stk, Mätte ä nyo uplisäs. Det skall da wisa sig, at uttrycket i der afseende uplysr suilkomligt, hwad jag sagt: och yrkar jag an en «ia g, at ingen ändring, inrel tillägg mätte göras i en Lxpcäiäiciuo, som grundar slg pä ct ^ulisrnäc krmoccill. Flere yrkade härefter ?ror icoHern uplasande i hwad delta ärende angick; hwiiket jkrdde. Herr Lreär, Dalian ^xsl. Af det upläste ?rotoL»>'ec inhämtaS kydeltgen, at ^ublieiiais ftägan ej är afgjord. Herr killberg, l^reäric Orin. Jag för min del rycker, ak Reversiapct och Adeln kan ganska latt kontina i frän den här soken Jag har flere gänger suttit i Kaninen, jag kanner fullkomligen, hwad som bör hällas hcmligl och hmad iom kan uppenbaras. Det är blott twä omstanduchettr, som behö-wa wara hemliga: den ena är de penningar, som ^rivooa för fin säkerhet nedsatt i kmgu n och den andra ar ksriguons te,nä i Silfwer och defl pronorrlon >uot Ssdellrocken. Detta är det enda hemliga j Lou^usu, allt annat katt wara uppenbari.
Jag tänker på alexandrinismen, genom hvars hela diktning och konst denna falska, konstlade lust att visa sin lärdom och sitt vetande (i konsten specielt inom fysiologien) utgör ett så väsentligt kännetecken, men hvilken såsom impotent icke han skapa annat än vrångbilder af de stora gamla skalderna; jag tänker på de milesiska novellernas breda liderlighet, hvilken framkallade den anmärkningen af en barbarkonung, att af en dylik lektyr kunde man förklara de romerka officerarnes låga ståndpunkt; jag tänker på uppkomsten af den motsvarande riktning inom måleriet, som vi under namnet pornografi beundra i Pompejis lupanarier, men som derifrån insmög sig äfven i anständiga familjers sofrum — alldeles som man nu finner “ Nana “ äfven i väl uppfostrade damers bibliotek. Men denna tid var ingalunda framåtskridandets, utan det betänkliga tillbakagåendets tid. Naturalismens första påstående är vanligtvis det, att den har dräpt romantiken. Ja, har den gjort det, så har den gjort en stor gerning; ty det är som bekant en kinkig sak att slå en död ihjäl. Och antingen har den slagit en död man ihjäl eller också far den med osanning. Ty menar den med romantiken — såsom den stundom synes göra — “ den romantiska skolan “, så var den ihjälslagen långt innan den moderna naturalismen var till; efter Runebergs “ Fänrik Stål “, andra delen, har ingen gjort försöket att skrifva en “ Fågel blå “, efter Ibsens “ De unges förbund “ har ingen skrifvit en “ Otar af Bretagne “; menar den dere-mot med romantiken — såsom den vid andra tillfallen synes göra — hela den poesi, som är äldre än Flaubert och Zola / äldre än Karl Gjellerup och “ Gjengangere “, så far den med osanning. Och detta synes verkligen vara meningen, liksom på sin tid en dansk kritiker lärde oss, att den norska poesien börjar med Björnson, alldeles som om Wergeland och Welhaven icke funnits till, liksom Wagner efter Niebelun-genrepresentationen 1876 sade: “ Wenn Sie nun wollen, m.
O, ännu låga mina kinder af blygsel, då jag betänker, huru min far emottog hans anbud på ett sätt, som tydligt vittnade, att han gjorde det af barmhertighet, ehuru han önskat finna en skicklig musiklärare för gossarne, och derföre bjöd honom, i utbyte mot sina bemödanden, åtta skillingar banko i timmen. Djupt sårad känsla talade då i hvarje af dessa själfulla och herrliga drag; men behofvets gissel dref honom till en stum bugning.” Hon sänkte målningen ned på sitt knä, och lade den lilla hvita handen öfver ögonen. Hvad de båda andra taflorna föreställde, derom förblifva vi i okunnighet; ty vår hjeltinna återtog nu sin första lutande ställning, och undanskymde härigenom de skatter hon så mycket värderade. Men med godt samvete kunna vi draga en och annan slutsats af Rosas yttranden. ”De små krabaterna,” sade hon, och ett hjertligt leende drog sig öfver de täcka läpparne; ”se så gudsjemmerliga de se ut, med fiolen mot den lilla rödskrubbade hakan. Ack,” – och nu fick leendet ett annat uttryck, icke mindre tjusande, men vemodigt, – ”ack, det är som jag såg honom, med pannan, den höga, hvita, rynkad af en lätt otålighet, då de små birfilarne obarmhertigt plåga hans öron, foten litet upplyftad, för att stampa takten, och handen utsträckt med stråken, pekande på noterna. Stackars, stackars Mannerstedt!” hviskade hon mycket saktare, än de föregående orden blifvit uttalade; ”det är ett tungt, knappt och otacksamt bröd du förvärfvar dig. O, min Gud, om jag vågade göra något för honom; – men – nej, nej – jag vågar det icke. Antingen skulle jag kränka hans stolta själ, eller skulle han kasta en blick i den djupaste vrå af mitt hjerta. Begge delarne är omöjligt, och får icke ske.” ”Och om hvilken stund erinrar mig denna!” återtog Rosa, efter några ögonblicks tystnad, medan hennes händer långsamt upprullade den sista taflan.
Af det anslagsbelopp, Rikets Ständer, enligt underdånig skrifvelse den 3o Januari lSJS, å Riksgälds-Kontoret anvisat att, till arfvoden åt Lagberedningens fem arbetande Ledamöter och Sekreterare, med 12,000 r:dr ärligen utgå från och med nyssberörde års början lill slutet af det år, då nästa riksdag infälle, skulle visserligen, efter beiåkning vid 18.47 f"’s slut återstå en besparing af omkring 3ooo r:dr, hufvudsakligen derigenom, att, sedan en af lagberedningens ständige arbetande ledamöter, Advokat-Fiskalen m. m. P. Staaff, med döden afgålt, desse ledamöters antal varit inskränkt till fyra, hvadan utbetalningen af ett arfvode under tiden upphört; men då, uppå underdånig hemställan af lagberedningen, det efter Staaff lediga rum numera blifvit åter tillsatt, och det åt lagberedningen anförtrodde arbete vore af beskaffenhet, att viss tidpunkt för dess afslutande icke kunde förut bestämmas, har Kongl. Majit i nåder föreslagit Rikets Ständer, att, i likhet med hvad vid förra riksdagen beslöts, elt belopp af 12,000 rtdr Bih. till Ii. SI. 4 Sami. i Afd. 7 lia/t. t 2 Slats-Utskotlets Utlåtande, N:o 20. banko årligen må för lagberedningen ställas till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, att utgå från och med början af år 1848, då det förra anslaget upphörde, till och med slutet al det år, då riksdag näst derefter ånyo inträffar, så framt lagberedningen icke dessförinnan sitt uppdrag fullgjort.
Antalet af de i kristendom alldeles okunnige, som vid 1859 års slut uppgick till 40, hade således under revisionsåret minskats med 12. At dessa, alldeles okunnige, personer funnos intagne å lausoch kronohäktena 42. vid kronoarbetskåren 16. » straffoch arbetsfängelserna för mankön 3. » dito dito » qvinkön 9. tillsammans 70. Enligt hvad den underdåniga berättelsen i öfrigt gifver vid handen, hade, jemlikt föreskriften i Kongl, cirkuläret den 30 December 1835, Styrelsen till vederbörande Domkapitel aflåtit skrifvelser, för att fä utiedt huruvida okunnigheten i kristendom hos de fångar, som förut haft stadigt hemvist, möjligen skulle kunna tillskrifvas underlåtenhet hos vederbörande prestman att fullgöra hvad honom derutinnan ålegat; men, enligt 18 _ 138 — de svar, sora till Styrelsen ingått, hade någon anledning att antaga, det sådan försummelse egt rum, ej förekommit. I den mån sådant kunnat ske, hade under revisionsåret undervisning i läsning blifvit inom fångvårds-anstalterna lemnad åt dem, som deruti varit i okunnige. Vid kronoarbetskåren och gemensamhetsfängelserna höllos ofta såväl allmänna som enskilda förhör, likasom hvarje nykommen person kort efter ankomsten dit blifvit förhörd i kristendomen, och vid cellfängelserne hade predikanterne i allmänhet dagligen med flera eller färre bland fångpersonalen hållit enskilda religionssamtal. Då emedlertid, sedan cellfängelserna blifvit afsedda för emottagande jemväl af straff-fångar, det icke varit möjligt för predikanterne vid de större fängelserna att genom enskilda besök i cellerna åt hvarje straff-fånge egna den tid, som erfordrades för att verka till deras förbättring, samt ett vid länsfängelset i Stockholm gjordt försök, att medelst begagnande af såkallade cellskåp samtidigt meddela undervisning åt 10 fångar, visat sig särdeles fördelaktigt, hade, efter hvad Styrelsen förmäler, dylika cellskåp blifvit inredda inom flera af de större fängelserna.
Svar till &gt;F. », Enköping p. r. (162) EN 20-ÅRIG FLICKA, dotter till pensionerad tjänsteman, önsk. plats i god familj, till en början endast m) t fritt vivre och bosfad. Eger godt lynr: vana vid sysslorna i hemmet och betyg c n genomgången kurs i handelsskola. Svar 111 » Iris », Eksjö p. r. (168) r U NG FLICKA, som genomgått kurs i sjukgymn. o. massage, Önskar plats i fam. Vill gärna vara som hjälp o. sällskap för öfrigt. Svar till » P. », Iduns expedition. (164) E N UNG FLICKA af bildad familj ö iskar anställning i ett hem, helst å landet, för att undervisa minderåriga barn • (Iler deltaga uti hushållsgöromål. Lönepi tentioner obetydliga. Närmare upplysning ir erhållas efter bref adresseradt till » H MJk Svenska Telegramb. Annonsafd., Stockholii t.. (S. T. A. 62505) TpN ANSPRÅKSLÖS, bättre flicka, kunff nig i enkel matlagning och något sömLÄRARINNA, nad, söker plats i liten familj eller att förestå ett enkelt hushåll. Svar till » A. M. », undervisningsvan, språkkunnig, söker pla A. Lidmans Annonsbyrå, Falun. i familj. Svar till ' Anspråkslös *, Hägt stad p. r. (133) U N TYST OCH ANSPRÅKSLÖS, 20 års N 20-ARIG frisk, gladlynt flicka önsk •M flicka af god familj, önskar plats som att mot fritt vivre få deltaga uti al sällskap och hjälp i familj eller hos ensam hushållsgöromål i ett godt hem. Svar t dam, hon talar och skrifver franska. (143) Svar utbedes till » Henriette », Svenska » Elsa », Frinnaryd p. r. Telegrambyråns Annonsafdelning, Stockholm. (S. T. A.