Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ju större obligationerna äro, ju mindre användbara äro de äfven, och tverlom, ju mindre de äro, ju talrikare är den allmänhet, som kan täfla om deras inköpande. Jag får derföre vördsamt föreslå att dessa obligationer matte utställas på valörer, som högst äro 1000, dernäst 5oo och minst 3oo r:dr specie. Bruks-societetens hypotheksförenings obligationer, hvilka äro förskrifna i utländskt mynt, liro ställda på 3ooo, 2000, 1000 och 5oo mark Hamb. b:co. Följaktligen är den största af dessa icke af betydligare belopp än 1000 rtdr specie, som jag föreslagit. Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. mätte bevilja återremiss af betänk., på det af Utsk:n måtte taga i närmare öfvervägande, om icke dessa nedsatta valörer böra blifva gällande för de nya obligationerna. Jag befarar att eljest den fördel, som blifvit afsedd, endast till hälften kan vinnas. Gr. Frölich, David: Den siste värde talaren har förklarat, att han erkänner principen för Utsktns betänk., nemi. att omskrifning borde ske, men han har gjort anmärka, emot obligationernas för stora belopp. Jag bör då hafva äran uppgifva, att inom Utsk:n visserligen fråga uppstod om att göra deni mindre, och jag erkänner belt och hållet de orsaker, hvarföre man kan önska alt göra dem sådana, som Hr Den 6 Februari f. m. 97 Hr von Hartmansdorff uppgifvit; men Utsk:n ansägo sig icke kunna våga att sätta ned obligationernes belopp lägre än nu är föreslaget af farhåga alt få bela förslaget till omskrifning ogilladt. Man erinrade sig den stora farhåga, sorn vid sistförflutne riksdag ägde rum bos RiksSbn emot allt hvad som kunde hafva namn af statspapper, och man fruktade således att om man gjorde obligationerna så små, att det kunde synas vara en bestämd afsigt att få dem ut ur banken, så skulle äfven den förbättring, som åsyftades, möta motstånd inom RiksSt:n.
”Dessa äro så mycket mer nödiga, som i ”förslaget för intet enda hemman är utsatt ”så högt minimum, som författningen före”skrifver, och ändå en obetydlig skillnad ”är iakttagen emellan det och maximum, ”samt hvad som för mig är ännu oförklar”ligare, afgiften i allmänhet föreslagen minst ”för de Lästa hemman, som ock lära inne”hafvas af de förmögnaste bönder, och högst ”för de sämsta. Således är t. ex. mmimi”afgiften för hemmanet i Önnerup, taXeradt ”till circa 92 tunland 6 gradig jord, före”slagen till 3o, och maximi-afgiften til) 33 ”tunnor, hvilka senare med de särskilt er - Den 28 October f. m. 227 ”läggande 5 tunnor till Wallkärra kyrka, "utgöra 38 tunnor, och de 3 små hemman ”i Håstenslöf sammanlagt taxerade till blott ”73 tunnland 3i§ kappland, men maximi”afgiften af Herr Kamereraren föreslagen ”lill 58 lunnor, oaktadt Önnerups-hemma* ”net ligger icke \ mil från stad, och Håstenslöfs-hemmanen Öfver 7 fjerdingsväg ”från den, samt hvad märkeligast torde va”ra, dét förra besittes af en äfven på pen”ningar rik bonde, och de senare af ltön”der med ringa förmögenhet, ”För öfrigt kan, innan behörig mätning Skett, ingen afgift bestämmas, om forfatt”ningarne skola iakttagas, och det hade till”hört vederbörande, att i tid låta verkställa den, i afseende på så väl hemmanet i ”Träne, som det i Fuglie.
Ester säkra historiska uppgifter, hafwa desa Ständ, ifrån det urgamla Odal-Ständets upphörande, tillkommit, till en del af sig sjelfwa, utan något Swensta Folkets uppdrag, först igenom den högre Adelns och Catholsta Prelaternes föreningar, hwilka da en tid allena utöfwat Nationens Rättigheter; och sedermera, wid slutet af Let Fjortonde Secnlum, igenom Regenters mellankomst, som till egna afsigters befrämjande tillökat de twänne öfriga OfrälscStänden. Derwid förlorade äfwen de twänne förstnämnde det dem ensamt förbehållna inflytandet pä Ärenden», hwaremot de öfrige Ständen uppstego med dem till lika niagt och anseende. Men också uppkom dcrifrän det aflägsnande Ständen emellan, grundadt pä flere orsaker, säsom olika och stridiga interesse», olika Beskattning af Swensta Jorden, olika Personliga Rättigheters tillegnande m. m., som hwar för sig icke sällan haft uppä Statens Frihet och Wälfärd de mest skadliga följder. En beständig täflan om Wäldet blef en olycklig werkan deraf, och utbrotten röjdes, stundom emellan Ständen inbördes, stundom ock emellan flere eller färre deraf samt Regeringarne, hwilka dock meren - b22 Expeditioner till RikS-SlLndeu. dels förstodo att till slut sig deraf begagna; men emedlertid blefwv ärcndernc för hivar gäng lidande eller författa i owerksamhet, som qwäfde och återhöll dc nyttigaste företag och bemödanden. Standens mängtalighet och dermed förenad widlyftighet i malens handterande har icke eller litet föranlatit deras längsamma gäng, jemte ofta utcblifivct beslut.
Då ”denna lag finnes å ena sidan innehålla jemväl föreskrifter i ”vissa ämnen, som, af oeconomisk beskaffenhet, måste vara ”en snarare ändring underkastade och någon gång för locala ”skiljaktigheter icke böra vara föremål för ett allmänt stad”gande, saknas åter å andra sidan fullständighet i sådana ”ämnen, som alltid böra behandlas efter enahanda grunder ”och röra sättet att afhandla om det, som utgör föremål för ”ägandeoch nyttjande-rätten och hvarom bestämda föreskrifter blifva nödvändigare i samma mån, som utvidgade ”samhällsförhållanden gifva rikare anledningar till tvisteäm”nen. Uti den delen , som innehåller brott och missgernin”gar samt deras bestraffning, lär åter erfarenheten, huru ain ”lingen i brist af nog bestämda ordalag, hvarmed beskaffen”heten af brott borde utmärkas, eller genom en ofulfstän”dighet, hvilken någon gång röjes, då särskilda, i lagen icke ”omnämnda brott böra straffas, domaren ofta kommer uti "en förlägenhet, som är äfventyrlig både för honom sjelf ”och den allmänna eller enskilda säkerheten, samt att icke ”alla i lagen utsatta straff numera torde vara de lämpligaste ”till förbrytelsen eller medföra samma verkan för olika clas-» ”ser af brottslingar; och i anseende till rättegångssättet har ”redan länge klagan blifvit förd öfver formerna, långsamhet ”ten, advocaturens chicaner samt svårigheten, som ofta nog ”inträffat, att få rätter domstol bland mängden af särskildt ”inrättade" &c. — Sådan var den då för tiden rådande tankan om Svenska lagverkets skick och om vigten af lagarnas öfverseende och förbättring. För att finna, det lagstiftningen under de 23 år, som sedermera framflutit, icke vunnit i reda och enkelhet, må man rådfråga samlingarna af de spridda, med allm. lagen gemenskap ägande författningar, sorn, för att afhjelpa täta tillfälliga behof, dels omedelbart från högsta rnagten och dels i följd af gjorda motioner vid riksdagarna Utkommit och försvårat lagarnas kännedom både för domare och^allmänheten.
Utskottet hemställer derföre till Riksens Ständer, att de måtte hos Hans Majit Konungen i underdånighet förnya deras redan förut vid tvänne föregående Riksdagar yttrade underdåniga önskan om fogande af en anstalt, till samlande af allmänna statistiska kunskaper öfver Sverige; och att dérvid i synnerhet, och för detta ändamål, noggranna undersökningar måtte anställas om Rikets befolkning, dess förhållande i afseende på Stånd och näringsclasser, dess förhållande till orternas vidd, till förmögenhet och lefnadssätt. Dessa uppgifter anser Utskottet åtminstone länsvis böra vara utarbetade och stödja sig på detailler öfver hvarje härad. De borde kunna leda till utredande af det rätta förhållandet i afseende på de jordägare, som hittills ansetts orepresen - Memorial N:o 14. 877 terade; de borde tillika på ett tillförlitligt sätt kunna upplysa beskattningens, så väl den beständigas som den tillfälligas, fördelning. De borde kunna meddela en historisk öfversigt öfver alla slags Privilegier, huruvida de tillhöra en viss Class, vissa personer eller vissa yrken, och näringar, huruvida de äro civila eller blott oeconomiska, på hvilka contract de grunda sig och så vidare. Derigenom skulle erhållas kännedom af antalet på personer, hvilka såsom manufacturister af hvad slag som hälst, utan att vara Stads-Borgare eller jordägare, likväl sjelfständige genom sin näring, kunde äga rätt till delaktighet i Representationen; samt i allmänhet vinnas en säker kännedom, så till antal som beskaffenhet, af den personal, hvilken såsom väljande och välj bar borde komma i beräkning. Dessa statistiska upplysningar borde äfven innehålla en uppgift af näringarnas inbördes förhållanden inom hvart district, en undersökning om de anledningar, som i orterna finnas till högre odling i afseende på alla näringsgrenar, vare sig jordbruk, boskapsskötsel, skogseller andra producters förädling, manufacturers anläggande o. s. v. Slutligen vore för denna fråga alla möjeliga upplysningar högst vigtiga, i afseende på de nya föi’hållanden, som genom Föreningen med vårt brödrafolk uppkommit. Då Riksens
– Jo, Gubevars, Edvard har varit i Stockholm hos honom flera gånger, sedan han kom till Upsala, och nu tyckte jag Larson sa’, att hofmarskalken väntade honom hit till grefvens bröllopp, som väl skall bli snart, det vet väl herr Didrik det – och fru Bergs ansigte antog en mycket intresserad och frågande min. – Jo, det skall lysa om söndag, och brölloppet blir så snart det är utlyst. – Åh, herre Gud, bevare mig, så snart! och den hofmarskalken, som icke säger mig ett ord derom; hur skall jag så burdus få i ordning – och brölloppet som han fått i sitt hufvud skall firas här – han tycker väl att han icke vill bevista ett bröllopp vid det lilla Krösarp, kantänka – och de nygifta, som skola bo här en hel månad innan de resa. – Nå ja, men hela öfra våningen står ju alldeles tom och i ordning. – I ordning, det vet jag visst; hur skall der kunna vara i ordning, som aldrig någon menniska går? – Kära fru Berg, säg snarare, hur skall der kunna vara i oordning. – Nå nå, det är detsamma, det var i alla fall för väl att jag fick vetat af herr Didrik, jag tänker den unga grefvinnan är väl icke så noga af sig, en fattig prestdotter, som knappt någon menniska sett, jag undrar just hur hon ser ut, – sade fru Berg med en ton, som om hon sjelf varit en furstinna. – Hur hon ser ut, – afbröt Didrik, – jo, det skall jag säga frun, att fast jag rest så mycket med grefven och sett så många vackra fruntimmer, så har jag ändå icke sett hennes make. – Nå det måtte jag säga, hon är väl ett riktigt underverk af skönhet då, – sade fru Berg med en fnysning, som bevisade, att hon icke riktigt tyckte om Didriks yttrande. – Inte så mycket af skönhet, nej bevars, nog har jag kanske sett vackrare, men af af ja ja, fru Berg får väl sjelf se; aldrig i verlden kunde man tro då man ser henne, att hon är en simpel prestdotter.
Maj:t ville från Armé-förvaltningen skilja, såväl vården och inseendet öfver arméens boställen, sorn förvaltningen af de -landtförsvaret tillhöriga fonder — hvilka ärenden, om de icke komme att sålunda skiljas från Armé-förvaltningen, skulle, enligt Rikets Ständers tillika yttrade åsigt, uppdragas åt samma förvaltnings nyssberörda civila afdelning, — äfvensom ock tillse, att kassaförvaltningen bringades i öfverensstämmelse med den ”reglering af Statens allmänna penningeförvaltning, som kunde blifva en följd af Rikets Ständers derom särskildt gjorda underdåniga framställning; dels tillkännagifvit, att, om Kongl. Majit funne lämpligt att före påföljande riksdag gå i författning om inrättande af en Armé-förvaltning i enlighet med sålunda uppgifna grunder, Rikets Ständer medgåfve, att nuvarande anslaget till Krigs-kollegium finge iför sådant ändamål användas, dock under förbehåll, att Statsverkets utgifter icke derutöfver ökades till följd af anspråk af de nu der anställde embetsoch tjenstemän; dels ock uttryckt den åsigt, att alla frågor om tjenstetillsättningar, transporter och afsked, samt åtal rörande fel och försummelser i tjensten, för så vidt Armé-förvaltningens egna tjenstemän anginge, borde af embetena vid gemensamma sammanträden afgöras. Enligt hvad Kongl.
Cronhielm kunde såsom varande endast underofficer icke erhålla ett liknande tillstånd. Endast åtföljd af en soldat tilläts han göra sin kamrat sällskap, och afdtod på grund deraf hellre från nöjet. Vid uppbrottet råkade Åkerhielm af misstag få en af preussarnes uniformmössor. » Fy f-n », utropade han och slängde mössan med förakt i soffan. Kanske hade man den genom punschen uppspelta sinnesstämningen att tacka för, att detta hänsynslösa beteende af den danska krigsfången endast väckte munterhet. Då vi med Åkerhielm midt ibland oss gingo genom den ålderdomliga stadens gator, fingo vi snart en skock gatpojkar bakom oss. » Ein Däne! Ein Däne! » ljöd det från dem. » Hauet ihn! » Åkerhielm förstod, att komplimangen gälde honom, vände sig med förgrymmad uppsyn om och dundrade på Gotlandssvenska till dem: » Drag åt h — e, ungar! » Orden voro naturligtvis för pojkarne mesopotamiska, men den bistra blicken ur » danskens » ögon och hans utsträckta, knutna näfve jagade dem med ens åt-skils, och de lemnade oss sedan oantastade. Då vi närmade oss norrmännens festplats, hördes på långt håll ett sorl och ett stoj, som gåfvo tillkänna, att ångan bland de festande redan var vederbörligen uppe. I synnerhet voro några af dem outtröttliga i att afsjunga fosterlandssånger — hvilket emellertid skedde på ett sätt, mera hedrande för deras lungor och fosterlandskärlek än för deras musikaliska begåfning. Stojet afbröts emellertid för några ögonblick vid vårt inträde i samqv&amp;met. Men sången hade uppenbarligen slagit an på Åker-hielm, och knapt hade presentationen försiggått, förrän han ut-ropade: Hör Di, gubbar, kan ni qjunga ’ Den tappre landssoldat ’ ?&gt; Vi åhörde denna proposition med verklig förskräckelse. Man tanke sig: en krigsfånge, som i fiendeland föreslår uppstämmandet af de sinas mest omtyckta krigsmarsch! Och detta i det fria, i lmodratals menniskors närvaro.
I alla öfriga fall deremot fordras K. M:s Befh:des godkännande för att ett landstingets beslut skall vinna laga kraft.’ Sålunda synes att äfven i afs:de på beskattningens bestämmande fordras K. M:s Befhnles' godkännande. Hvad beträffar det Gr. Sparres förslag, att i §:n bör införas ett stadgande, att icke beskattningen vid landstinget får öfverstiga den be vil I n., som af länet utgår efter 2:dra art. i gällande bevilln. -stadga, tror jag det sannerligen vara alldeles Öfverflödigt, och att det åtminstone icke borde i denna g införas. Jag anhåller derföre om oföräudradt antagande af denna 4 6:te §. Hr Bildt: För min del vill jag, då tiden redan är långt framskriden och då mycket ännu återstår att afgöra i detta Betänk., endast anhålla att till alla delar få förena mig i hvad Gr. Sparre anfört och således äfven i antagandet af den af honora föreslagna redaktionsförändring af ifrågav-.de 46:te §. 192 Den 11 Oktober. Gr. Mörner: Af embetsgöromål hindrad att närvara vid algörandet af den 40:de §:n, tar jag nu mot det af It. o. Ad. i densamma fattade beslut nedlägga min reservation. Hvad den nu föredragna 46:te <§:n angar, kan jag icke annat finna än att det är i sin ordning att någon gräns mäste lörefinuas för landstingets beskattningsrätt. Dess beslut lå nemi. ej öfverklagas; det afgör i första och sista instansen. För åstadkommandet af en sådan beskattningsrättens inskränkning anser jag Gr. Sparre halva framlagt ett i allo tillfredsställande förslag, och anhåller jag derföre att få förena mig med honom. Jag har nemi. fattat Gr. Sparres förslag så, att någon addering af de på debetssedlarue i form af kommunaloch kyrkoskatt pålörda skatter, icke skulle ske, utan att det endast vore fråga om en gräns för dea skatt, som af landstinget skulle bestämmas. Hr von Koch: För min del tror jag att det vore lämpligt att vid införande af en institution, hvars resultat man ännu icke kanner, sätta en gräns för beskattningsrätten.
Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:t har, genom nådig Remiss, behagat infordra General-Tull-Stjrelsens underdåniga Utlåtande i anledning af de framställningar, som, beträffande Tull-Verket, innefattas i återföljande utdrag af Rikets Ständers Revisorers Berättelse om verkställd granskning af Stats-Verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1842 och 1843. Revisorerne, som funnit Tull-Verkets räkenskaper vara med noggranhet och ordning förda, hafva, under deras granskning, fästat uppmärksamhet vid 2:ne omständigheter. Den förra rörer utgifterna för General-Tull-Direktörens inspektionsresor; i hvilket afseende Revisorerne, förmenande det vara af vigt, att en gräns sättes för de med dessa resor förenade betydliga kostnader, och att kontroll må vinnas derå, alt Statens medel ej belastas med sådana kostnader i vidsträcktare mån, än vederbör, hemställt, det Rikets Ständer måtte hos Eders Kongl. Majit utverka nådig föreskrift, att General-Tull-Direk tören öfver hvarje af honom företagen embetsresa utom Stockholms Län bör till Eders Kongl. Majit årligen afgifva underdånig Berättelse om resans föremål och hvad han derunder iakttagit. Den sednare frågan angår det å Tull-Verkets omkostnads-stat upptagna anslag af 6,000
Denna trähanden säger hon vara sänd till sig af Gud, medelst hvilken henne är vordet uppenbaradt förborgade ting; har farit omkring i socknar och byar och spått om god eller ond väderlek och tid, om lyckligt eller olyckligt fiskafänge; gått på kyrkogårdarne och stuckit trähanden i mullen på grafvarne, och somliga, som i sina grifter hvilade, för saliga prisat, somliga åter för osaliga och fördömda utropat; ja ock en part af dem som ännu lefde, enkannerligen dem, som till hennes lära och spådom tro satte, om himmelen och saligheten försäkrat, men androm olycka och evig fördömelse. Hon har ock tillmätt sig gudomlig makt att lära och predika, synder att straffa och Guds församling i tro och lefverne att reformera. Har föregifvit sig ock vara född af sin moder utan mans tillhjelp, och alltså haft ingen fader, fastän de kallat henne Lisbeth Larsdotter, hvilket Gud skall hafva henne så väl som andra hemligheter uppenbarat, med mycket mera.“ Då nämnda spåqvinna i konsistorium, der hon den 7 November samma år undergick förhör, uppmanades att afstå med sina villfarelser, svarade hon: “Nej, det kan jag intet göra, utan Gud Fader, Son och den Hel. Ande det vill.“ Framlidne biskop Jakob Serenius skref uti en Molins bibel, den han gaf åt en ung studerande D. A., följande motto ur Seneca: “Nemo nostrum scit, qvam prope versetur Deus.“ (Ingen af oss vet, hur nära Gud är oss.) Historien härom är följande: Biskopen hade en dag examinerat, utom sin dotterson, som upptagit morfaderns namn, derjemte trenne andra ynglingar, som voro bröder och i någon slägtskap till biskopen. Efter examens slut gaf han åt hvardera af de öfriga ynglingarne ett exemplar af sitt engelska lexikon, men D. A. fick intet. Då gossen, deröfver sorgsen, frågade: “Får jag ingen bok, söta morfar?“ så såg biskopen på honom en lång stund, tigande.
Jag gjorde mig underrättad äfven om de minsta omständigheter, som tilldragit sig efter den tid då denna förtrolighet började, och nu erfor jag, att ni lockat henne öfver sundet, att hon då sett en båt framkomma från en fördold vik och styra rakt emot eder; att en af männerne på farkosten gifvit er vink, men att ni med ifver sagt några befallande ord, hvarefter båten åter aflägsnat sig. Alla mina tvifvelsmål om den främmandes uppriktighet försvunno vid denna berättelse. Måste jag ej i allt detta se ett anslag till min dotters bortröfvande, hvilket denna gång ej kom till verkställighet? Först lång tid derefter gissade vi den rätta meningen med denna fart. Ni vet, Rustan, att Muhammedanernes begrepp om kärlek icke behaga oss Christne. Hade än edra afsigter varit hederliga, så skulle jag aldrig hafva samtyckt till, att se min dotter skild från mig och sitt fädernesland, innesluten i ett harem, omgifven af menniskor, hvilka hon ej kände och hvilkas språk hon ej förstod. Men då tviflade jag ej om edra nedriga afsigter; och häftigheten af er låga gaf mig tillräckligt tillkänna, att ni skulle anse mitt bifall temligen likgiltigt för er lycka. Nu gjorde jag för min dotter en så ryslig, kanhända icke mycket öfverdrifven beskrifning på det olyckliga lifvet i en seralj, att hon qväfde alla andra känslor, och bad mig, darrande, ej ett ögonblick uppskjuta vår afresa. Strax derefter infann sig Jussuf. Jag skyndade att i de varmaste uttryck förklara honom min erkänsla, min förbindelse. – Godt, svarade han, jag är belönad, om jag kan förekomma det brott, hvartill jag var färdig att låna mig som verktyg. Men ni måste fly denna natt; ty längre kan jag ej uppskjuta utförandet af det tilltänkta våldet. – Gerna gaf jag dertill mit samtycke; den beställsamme främlingen förskaffade oss båtar, bärare och hästar, och kort efter midnatten lemnade vi den vackra ön. Vi andades åter, då vi voro utom Kaschmirs dal.
Ålla kostnader, af hvad namn de vara må, som med de, i följd af erhållna anslag uppkommande förhållanden, kunna vara förenade, skola, utan undanlag, bestridas eller godtgöras af den eller dem, som statsbidragen erhållit. §. 69. Det belopp, Ett tusen Riksdaler, som i Riksgälds-kontoret ännu innes tår utaf den, under 1844 och 1845 års riksdag, för upprensningsarbelet i skärgården invid Söderhamn beviljade anslagssumma, 5,000 Ridr, bör, på sätt Kongl. Majit föreskrifvit, utbetalas sedan detta arbete blifvit afsynadt och godkändt. §. 70. o o Återstoden, Attatiofyratusen Riksdaler, af det för Götheborgs hamnbyggnad vid samma riksdag beviljade och till utgående under tio års tid anvisade lån å 140.000 Ridr skall, under nästkommande år 1852 och derpåföljande Fem år, af Riksgälds-kontoret till Direktionen för Götheborgs hamnoch elfarbeten utbetalas lith. till II. St. Prol. 1850 & 1851. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 48 Höft. 3 18 Stats-Utskottets Memorial, N-o 323. med Fjortontusen R:dr årligen; börande detta lån, efter Fem års förlopp från slutet af det år, derunder första hälften af lånesumman blifvit lyftad, utaf bemälde Direktion^ återbetalas medelst erläggandet årligen under Fjorton och ett halft års tid, af Atta procent å bela lånebeloppet, hvarigenom lånet kommer alt anses så till kapitalet, som efter Två för hundrade beräknade ränta fullt inbetald; och skall Direktionen dessutom, intilldess inbetalningen af ett till liqvid förfallit belopp verkställes, derför erlägga Fern procent årlig ränta.
Hr Grtn, om han läst comiterades betänk., att uppgifva ett enda ställe, der något, vare sig gillande eller ogillande, omdöme förefinnes. — Hvad beträffar Hr Dalmans yttrande, det jag skulle hafva varit skulden till dröjsmålet, så får jag förklara, att detta ingalunda ensamt berott på min åtgärd. Då vid första sammankomsten comite'en ägde att sjelf bestämma metoden för sitt arbetes företagande, hvarom ingen föreskrift fanns, hvarken uti R. St:s und. skrifvelse till K. M. eller uti K. M:s bref till comiterade; så trodde jag att denna frihet att bestämma metoden , sorn gafs coiniteen, äfven gafs hvarje ledamot deraf; och att det omöjligen kunde ankomma på 2:ne af dess ledamöter att föreskrifva den tredje, huru han borde albeta. Jag förklarade derföre, att jag icke kiinde anse mig pligtig att mottaga någon föreskrift af mina colleger; men jag erinrade dem derom, att deras mening, uti hvad de öfverensstämde, skulle komma att utgöra betänk., och mitt arbete skulle endast medfölja såsom min särskilda tanke. Inom comite'en uppstod då fråga om, hurti pluraliteten skulle beräknas, och comite'en fann, att en anmälan om förhållandet borde göras hos K. M., hvaruti comiteen anhöll om K. M:s beslut, huru dermed borde förfaras; men EG M. gaf intet annat beslut, än att vi ägde hvar oell en följa sin metod. Det blef deraf icke mer än i arbeten efter olika metoder; och såvida sundt förnuft här får gälla någon liten smula, så inser jag ingen olägenhet deraf, alt R. St. hafva 2tne metoder att välja emellan. Jag skall icke längre uppehålla R. o. Ad., men vill endast - Den aa April. 3ag dast till den upplysning Gr. Frölich tyckes begära, hafva äran förklara, att då jag begärde remiss till LagUtsk., och af LagUtsk. begärde det föregående betänk., huru denna fråga skulle slutligen behandlas; så förväntade jag mig från Utsk. ett betänk., deruti Utsk. skulle yttra sig, att sedan K. M. uti nåd. skrifvelse lill R.