Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vårt göra är att blotta osederna, det är allt.» »Nå är inte det en osed »Att män och kvinnor kysser hvarandra? Nej, inte om det är kärlekens kyssar – och om andra kunde ju inte komma ifråga här.» Fru Halle sa det där så fint och behagligt, att den gula kom af sig. Hon slog en knyck på nacken, mumlade något om omoralisk frisinnthet och sa sedan högt: »Jag kom egentligen hit för att nämna, att jag på nästa sammanträde ämnar föreslå, att vi ska aflåta en deputasjon till Drottningen om att Hon täckes understödja vårt förslag, att alla män vid högt vite borde åläggas att på resor å bröstet bära en liten själflysande lykta. När det blir mörkt, pang! så lyser lyktorna, och så vet man hvad de gunstig herrarna ärnar ta sig till, när de tror sig vara säkra». Ett friskt, klingande skratt afbröt henne. Det var fru Halle, som skrattade, skrattade med gropar i kinderna, rödblommig och med glittrande ögon. I det ögonblicket såg hon ut som om hon varit 20 år. »Tänk er, fru Petterkvist, en hel vagn med själflysande herrar! Ha ha ha!» Jag skrattade med, ty det var omöjligt att låta bli, men i botten tyckte jag att förslaget var utmärkt. Tänk, hvilken lättnad för en hustru, om hon alltid kunde följa med hvad hennes man tog sig för i mörkret! Den gula reste sig majestätiskt upp. »Jag ska inte besvära längre», sa hon med darrande röst. »Men när våra heligaste intressen trampas under fötterna af dem af hvilka man kan anse sig ha rättighet att fordra bättre, hvad ska man då begära af andra!» Och så, som pil mot dörren! Men först passade hon på och slog omkull en stol i brådskan. Med en snabb rörelse torkade fru Halle bort tårarna, och när fröken fem minuter senare aflägsnade sig, såg hon åtminstone ut som en tämjd tigrinna. »Se så», sa fru Halle, och drog sin stol närmare min, »nu ska vi prata litet om er i stället, det är mycket trefligare. Om något skadar vår sak, så är det sådant där. Det lockar fram skratt, och skratt det är det värsta som vi kan råka ut för.
För att icke lägga något onödigt hinder i wa, gen för ett skyndesamt Beslut uti förewarande amne, wagade jag ej upphöja min swaga röst wid öswerläggningen dervn! i dag f. m., ehuru jag i wista omständigheter, sa wäl da som nu, icke är af enahanda mening med de agtningswärde Ledamöters, hwarefter Utssottets Betänkande bliswit uppsatt. — Utssottet har i anledning af de till detsamma inkvmne Remitzer, rörande Bränwinsbränningens ssynd, samma inställande fästat sig wid fyra omständigbeker, nemligen: »:o Nödwändighcten deraf, 2:0Tiden da den borde inställas, z:v Att detta borde ffe 172 Den 29 April. pä samma dag öfwer hela Riket, och 4:0 Att förbudet borde räcka till den i:sta nästkommande Oktober. Uti den första och stdsta omständigheten är Utskottets Bestut till alla delar efter min önskan; men wid den 2:dra och z:dje hyser jag för min del nagra särskildta tankar. Och hwad således först angar den tillstyrkta tiden, den 16 nästkommande Maji, dä Bränwinsbränningen skulle upphöra, sa anser jag för alldeles öfwerflödigt att den utsätta eller förestå, da den werkeligen icke kan af Utskottet determineras, utan i alla fall beror af möjligheten att förr eller sednare fortskaffa Kungörelsen om Förbudet till alla Rikets delar, hwilken Kongl. Majit allena känner; och har alitsa Utskottet t sitt Betänkande, da det förestagit att Bränwinsbränningen skulle upphöra den 16 Maji eller sa fort sig göra later, efter min tanke, icke sagt något hwarken mer eller mindre, än att det önskade, det Kongl. Majit uppå anförde wigtiga skäl, täcktes i Nader förbjuda Bränwins, bränningen med möjligaste skyndsamhet.
Då nu, vid sammanförandet af de serskildle EgodelningsFörfattningarne, det blef oundgängligt, att en och samma Aucloritet behandlade Skiftesärender, då det i allmänhet icke kan förväntas eller begäras alt Herrar Landshöfdingar, åtföljde af sine LandsSecreterare, för pröfningen af de, betydligt ökade Egodelningsmålen, hålla Syner på stället, hvilket ock i få Län skett, men i de fleste fall, då tvister uppkomma, är nödigt; då i desse mål flere eganderätts-frågor ingå, och då i Finland samma mål af EgodelningsRätter med framgång behandlades; så voro dessa de förenade hufvudsakliga skälen, hvarföre Kongl. Majrt ansåg Sig böra bifalla Rikets Ständers Förslag om EgodelningsRätters förordnande, aldeles icke, som Herr Tham säger, någre fattade principer om juridisk enbet eller håg alt draga verkligen Ekonomiska frågor under Domaren. Det torde ännu vara för tidigt, att rätt bedomina verknihgarne af denna inrättning och således äfven att klandra den; jag tror dock, alt Herr Tham befin - Den 17 December e. m. ner sig bland minoriteten, då lian vill lia den afskaffad. Det medgifves , att kostnaden för Parterne i visse fall är större genom Skiftesmålens behandling inför EgodelningsRätt, än hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande; men, fördelad pä. många delegare, kan denna kostnad för hvarje icke blifva af betydenhet, och den frågan återstår i allt fall att afgöra: hade alla dessa mål lämpligen och med mera förmån kunnat af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande handläggas? Att, såsom Herr Tham vidare yttrat, den nya SkiftesStadgan vore bygd på helt andra grunder, än de förut gällande EnskiftesFörfaltningarne, lärer, med undantag egentligen för 2:ne, också af Herr Tham utmärkte fall och de omständigheter som varit en följd af StorslciftesFörfattningarnes upphörande, icke befinnas ega sin vigtighet.
Jag fortfar derföre i mill yrkande om punktens återremitterande. Frih. Palmstjerna: I händelse, såsom här Bildt anfört, rättighet till slitnings-penningar för Gottlands nalional-beväring finnes intagen uti den konvention, som är om denna bevärings organisation och tjenstgöring upgjord, så erfordras icke något serskildt beslut af R. St. för att konventionen skall gå i verkställighet uti denna punkt, likasom i de öfriga. Blott vederbörande, som är befälhafvare» för Gottlands nalional-beväring, sätter saken i fråga, så blir den naturligtvis, om den finnes uti conventionen inlagen, af K. M. beviljad, så vidt delta bifall är behöflig!. Medel lill denna utgift finnas uti de penningar Krigs-Colhm för munderingarnes underhåll har till sin disposition, och något serskildt beslut af R. St. i delta afseende behöfves således icke. Det vore, såsom jag förut yltrat, en bakvänd gång af saken, om en Riksdagsman skulle lill R. St. göra anmälan om ett sådant förhållande, dä en rättighet redan finnes, hvars godtgörande endast har berott derpå alt anmälan derom till K. M. hitlils icke har egt rum. En så vidlyftig omgång behöfver vid detta tillfälle ingalunda iakttagas, då endast dessa ord i konventionen behöfva påpekas för att den genast går i verkställighet. I anledn. häraf anser jag icke någon återremiss vara erforderlig, ty finnes denna rättighet, hvilket man på Hr Bildts intygande måste antaga, så behöfves icke något beslut af R. St. för att få den gällande. Propos. till bifall å förevar:de punkt blef härefter framstäld och besvarad med starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit Ja öfvervägande.
Hr Lefren har tydligen förklarat, att detta icke är förhållandet; men sista gången målet var före, uppstod en slags fruktan, att utgifterna från armeens pensionscassa skulle ökas genom denna organisation, och jag beklagar att en sådan småsak skulle kunna göra intrång på ett ämne af den vigt som detta. Jag tillstyrker bifall till K. M-.s propos. och afslag å Utsk:s betänk. Hr Lefre'n: Då jag förra gången hade ordet, tror jag mig temligen klart hafva ådagalagt den hufvudsynpunkt, från hvilken jag tror att detta ärende bör uppfattas, och alt här icke är fråga om att gynna läkarne, utan att fylla ett af arméens vigtigaste behof, när krig utbryter; men jag har begärt ordet för att särskildt nämna några ord i anledning af Gr. Mörners framställning. Han tyckes hafva lagt mycken vigt på den obillighet, som här skulle vara tillämnad emot andra tjenstemän, som också i sinom tid blifva pensionsberättigade. Härvid torde likväl böra tagas i betraktande, att enligt de statistiska uppgifter, som stå att erhålla i alla länder ang:de mortaliteten inom de särskilda yrkena, befinnes förhållandet vara, att då medelåldern för personer i allmänhet är 60 år, så är medeltalet för läkarens ålder 40 år. Denna omständighet torde något inverka på billighetsfrågan. Armeens väl är hufvudsaken, men billigt är också, att personer, hvilkas lifstid i allmänhet är nedsatt till två tredjedelar af andras, något förr än andra komma i åtnjutande af någon lindring i sina åligganden, och man kan icke begära af en tjensteman vid 50 års ålder, att lian skall kunna följa den activa arme'en natt och dag på bivouaker. Deremot kan lian vid 50 år, ja lill och med vid 70 års ålder, vara alldeles förträfflig vid arme'ens slöra sjukhus och der göra mera gagn än 10 yngre läkare, ehuru han vid bivouakerua icke skulle kunna uträtta så mycket som en yngre. Deri ligger den stora militärfrågan, och deri ligger jemväl billighetsfrågan.
Men så var det galet. – ”Inte kan man vara så sangvinisk heller och tro att man kan bli bekant med en menniska så för en enda gång,” sade han vresigt. Han fann mig förfärligt grön, och det var jag nog också. – ”Allt kommer naturligtvis an på hurudan han är emot dig sjelf, när du träffar honom.”) Ja, emellertid sutto vi nu der i mitt lilla rum, görande oss det så beqvämt som möjligt. Jag tittade med snåla blickar på cigarretterna. – ”Vill du ha? – Ja, det ville jag gerna. Han skulle bara inte tro att det generade mig om jag rökade af hans cigarretter. Nåja, så skulle jag ju betala mina skulder till honom. Han skulle skämta med å ena sidan min samvetsgrannhet, å andra min snålhet. Lika lönlöst. Jag var vid godt lynne och bara skrattade åt försöken. Först ville han bjuda mig på middagen och sedan på drufvorna, bugade och såg ironisk ut. – ”Kan jag inte få ha den äran?” – Bah, om det kunde vara en hugnad; inte ämnade jag tacka för det. – Ja, så ville han betala hälften af drufvorna då, jag fick inte bjuda honom. – ”Som du vill då. Men jag hade bedt dig gå och köpa drufvorna och köpa dem för min räkning.” – ”Nåjaså, inte knussel! Då tar vi det till en tia alltihop.” – ”Åh, prat! Inte kan det gå till en tia. Bäraren 45 öre, kusken på sin höjd två kronor, middagen 2 kr. och drufvorna, ja inte vet jag hvad de kostat, men mer än 1.50 för skålpundet eller högst 2 kr. kan det då inte vara. – Han skrattade förnöjdt: ”fy tusan att räkna! fy så futtigt! Hit med tian! Det är en tia jag skall ha.” – ”Der har du den. Jag säger dig ju att jag inte bryr mig om hvad jag skall betala. – Han höll tian i handen och såg på mig, om jag inte skulle bli ängslig. Tok!
De föreslagne 20 R:drs assignationerne, som Afdelnings-Contoren skulle utgifva, blifva för creditivlagarne högst obeqväma, och jag kan ej heller inse egentliga fördelen af dessa credit-papper, då desamma lika med andra sedlar hlefvo a vista inlösbara. Vid ,5‘. 5g. 1 strid med Utskottets åsigt, att räntefria förskotter vid silfver-köp aldrig må lemnäs, måste jag anse att en kortare tids förskott ofta kan vara ett lämpligt och nyttigt medel atl befordra silfver-iinport. Genom medgifvandet för Fullmägtige, att inköpa icke allenast attester på silfver, levereradt i Hamburg, utan äfven vexlar på 67 dagar till 128 sk., är en fördel beredd för den, som eger utländsk fordran, som aflägsnar all speculation på direct silfver-leverance till Banken. Vid vexel-försäljning uppbär säljaren förskotts-vis liqvid.för en efter viss tid förfallande fordran och vinner således ränta på vexelns omloppstid jemte de extra omkostnader, som vid silfver-leverance icke kunna undvikas. De olika sätten för för silfver-anskaffhinsr böra afpassas mot hvarandra, och snarare skulle jag tro att direct silfver-leverance bör mest befordras. Jag tillstyrker således, att Banco-Fullmäktige må berättigas, att vidcontract om silfver-leverance och mot full säkerhet meddela räntefritt förskott till |:delar af silfrets värde och på högst 3 månaders tid.
Soni kristendoinens yttersta vaktpost i öster har landet under alla tider fått mottaga första stöten af alla dessa inat vår tid och v %i. kultur fientliga. folltlaviiier, soni störtat ned öfver var varldsdel. Saiacerier, turkar, mongoler - alla Ila de som förödande brliiiningar slagit niot Kaukas~is ' j %ttemur, innan de vältrndr sig öfver Europa. Alla ha. de försökt a t t bortskölja det lilla georgiska riket, att kullstörta korset - men förgafves. Egeadoinligt iiog, var det genom en kvinna, den heliga Nina, som kris~endoin~n Icoin till G~orgieii? och den inest berömda af Georgiens niiriga utrniiiltta segeiiter var ocksk en kvinna, drottning Tainara, soiri dog 1212 och öfvei. livilkeiis iianiii livilnr en glans, som sju sekel icke fiiiw,Pi,tt förcl~inlila. ~ l i i g e n manlig regent D, siiger forf., shar vare sig ffii1.r eller seiiare litvidgat landets gränser s&amp; långt soiii hon, iiigen iiar gjort G-eoi.gieii meix fruktadt af de begge roflystna gran nariie, Tiirltiet och: Peiasieii, i rigen lii \ i8 f öre Iienne lyckats betvinga och kristna dc vilda bergsfolken. Och detta stora viilde, soin straclrte sig mellan Svaimtn och Kaspisltn liaf ven, f i-hn Kaiil; asuskerljans högsta kam och anda till Trapezunt, förstod Iion Iiiija till eii aldrig fnrr sedd bloinstrin~. Nntir~nrzlvälrnigan hade alclrig varit större. Niiriiig: .irna frodades, konst och litteratur slogo ut i full blom.
Vi tala SH mycket om fosterlandets försvar och inlägga i detta ord allt hvad vi t a n b oss af fosterländskt nit och, offervillighet. Ja, ordet är gammalt och kärt och skall för det äkta medbor,alzrsinnet alltid behålla sin ursprungliga sköna klang. Men i en ny tid skall det omfatia ett nytt, vidgade begrepp, - ett begrepp, som innebär icke blott det yttre försvmet med gevär och kanoner och dartill hörande krigsundervisning, ehuru viktigt och oumbärligt det än m&amp; vara, utan oc-kså det inre. Härtill höra medborgasandans, det odlade försthdets och den tänkande fosterlandskädelrens försvarskrafter, och endast med dem skola vi kunna värja oss mot fienden inom egna gränser, f örsvara vär sjiilfaktning och värna om vårt anseende såsom ett fritt och själfständigt folk. Beväringsöfningarne - mödrarnas skräck, emedan de o f t i lämna ynglingene ifrån sig med diiliga vanor, ej siillan med fördärfvade seder - väcka ar för år allt mera motvilja hos folket. Man kan lätt föreställa sig att deras s j d - lösa mekanism retar och uttröttar bade - befal och manskap, icke minst genom medvetandet, att de äro i det iiarmaste u~cZu~itdlslösc~. Den korta tiden f ör öfningarne, j auiförd med deii tid andra, med oss jamförliga folk egna ' &amp; t sina värnpliktsöfningar, gör var bevaringsexercis snart sagdt till ett narrverk; och man börjar känna det. Slutligen hindrar oclrså, den korta tiden en närmare beröring mellan befil och inanskap och därmed ocksi ' det goda förstånd dem emellan, som är vilkoret för ' att öfningmne skola få, en djupare betydelse. Alla veta och känna, att det miste blifva annorlunda. Mangs hafva insett, att vi stisom andra folk maste &amp; lägga oss allmän värnplikt. Men under tjugufem i r har m&amp;. tvistat om sättet för dess tillämpning. Och tvisten fortgar ännu i dag. Förslag p i förslag hafva framlagts och förIrastats, ofta af rena partihänsyn.
Det brusade för mina öron, natten var mörk, och dimma betäckte jorden. Den natten var en bild af mitt inre." "När jag återkom till mig sjelf, låg jag i min säng. Min mor gret och sade att man funnit mig på kyrkby ängen, att jag sedan haft feber och yrat; man hade länge tviflat om mitt lif... Hvarföre fick jag icke dö?!" "Hon har varit här, hon, den lyckliga, som han älskar men hvarföre talar hon aldrig om honom! Månne hon anar något, och tror att hon derigenom skulle såra mig? Ack, så långt tänker icke den rika; de tro icke att den ringares hjerta äfven kan vara känsligt för ett ömmare vidrörande ... ... ..." "Ännu synes ingen misstänka den rätta orsaken till min sjukdom, men skall det alltid kunna bli en hemlighet? Nej! och då ett åtlöje för... nej, nej, jag måste härifrån men hvarthän? "Hon lofvade uppfylla min önskan, att få hvila der... Ett framkastadt ord af min mor upplyfte mig, att detta endast kunde ske genom sjelfmord... Sjelfmord tanken är ryslig; men han sade ju, att memmiskorna vore lyckligare om de ej stretade under fördomar. En annan gång hörde jag honom såga till ryttmästarn: Hvarföre skall man icke kunna bortfalla lifvet som en skädning, om der är oss till besvär. Ansvaret må således blifva hans ... ... ..." "Hvad är detta! Bryter han då alla löften, äfven dem han gjort sig sjelf? Sade han icke så många gånger, att han hvarken ville, skulle eller borde bli prest. Jag förstod väl icke rätt hvad han menade, men trodde. Nu äro äfven dessa hans ord såpbubblor ... ... ..." "Mor bannade mig i dag; sade att jag var lat. Hädanefter får hon vara mig förutan... Sedan onda makter strida inom mig, är all trefnad borta oss emellan bandet är slitet mellan mig och verlden, jag trifs icke här.
Banko eller Riksmynt R:dr 25,445: —- så återstår behofvet, under åren 1858, 1859 och 1860, af ytterligare 100,805: — Riksdaler Riksmynt; och, då för utförandet af ifrågavarande vigtiga arbeten, hvilka blifvit nödiga till följd af Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers sammanstämmande beslut, icke några medel nu finnas tillgängliga, föranlåtes Kongl. Maj:t att härigenom för Rikets Ständer framlägga det yppade behofvet och i Nåder föreslå, att Rikets Ständer måtte, till betäckande af kostnaderna för skatteförenklingens och det nya jordeboks-verkets fortgång intill 1860 års slut, anvisa till Kongl. Maj:ts Kongl. Majus Nåd. Proposition N:o 130. 9 Maj:ts disposition ett extra anslag af Ett Hundra Tusen Riksdaler Riksmynt, att efter behof utgå under åren 1858, 185!) och 1860. Kongi. Maj:t förblifver Rikets Ständer med ali Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. Under Hans Maj:ts Min Allernådigste Konungs och Herres sjukdom C A K Ia. J. A. Gripenstedt. Utdrag af Protokollet öfoer Finans-Ärenden, hållet, under Hans Majit Konungens sjukdom, inför Hans Kongl. Höghet Kronprinsen i Stats-Rädet ä Stockholms Slolt den 50 Oktober 1857. När varan de: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, samt Stats-Råden: Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, och Friherre af Ugglas. Chefen för Finans-Departementet, Stats-Rådet Gripenstedt, uppläste till justering ett, i enlighet med nyss fattadt beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående betäckande af de kostnader, sorn för skatteförenklingens och det nya jordeboks-verkets fortgång erfordras. Hans Kongl. Höghet
Att ett sockenstämmo-beslul kan öfverklagas, kan icke förnekas, men dervid skulle K:s Befh:de, med den upslällning, som Ulsk:n gifvit sitt förslag, icke ega att efterse något annat, än huruvida det vid beslutets fattande lagligen tillgått, och om så skett, kunde icke sockenstämmans beslut af Landshöfdm uphäfvas, äfven om den största obillighet dervid förefunnes. Samma förhållande, som eger rum i städerna, finnes äfven, ehuru i mindre grad, på landet och olägenheter skulle således äfven der upkomma genom antagandet af Utsk-.ns förslag, lill följd hvaraf, om en rote i och för sig sjelf är af fattiga mer betungad än en annan, ett sådant beslut, som nyss nämnts, skall kunna ålägga roten att ensam underhålla dessa fattige, äfvensom det beror på sockenstämman, att bestämma rotens storlek och gränsor. Något bättre blefve visserligen förhållandet genom antagandet af Frih. Alströroers förslag på sätt Hr von Hartmansdorff hemställt. Men detta förslag har dock det emot sig, att den rättelse, som genom detsamma skulle åstadkommas, endast gäller det förhållande, som förefinnes i afseende på de fattige, när rote-fördelning sker. Det står nemi. i delta förslag: ”dock alt i fattigvårds-samhälle, der fattigförsörjningen dittills icke rotevis besörjts, och vid indelning dertill kap inträffa, alt en eller annan krets eller rote, genom ett derinom varande större antal fattighjons försörjande, skulle tillskyndas särdeles mera tunga än de öfriga, jemkning i försörjnings-skyldigheten de förre och de sednare emellan bör ega rum, intilldess ett motsvarande antal af fattighjon i de mera betungade afgår.” Här är således endast fråga om hvad sorn vid detta tillfälle finnes för mycket, och den rättelse, som genom Frih. Alsirömers förslag åsyftas, kan derföre icke blifva af annat än öfvergående nylla. 108 Den 30 August i.
2:0 "Penningar föreställa förmögenhet och rikedom:” Sid. 4* Jag kan ej göra mig annat begrepp om Silfret såsom Penning, än att det föreställer behållningen på förflutne tiders Productioner. Då låter det förklara sig hvarföre Nationer, som länge varit idoge och som producera mycket, äro Penningerikare än Nationer, som sent uppträdt på idogbetens bana, hvilkas högre Glassér ännu blott lefva af utländska Producter och hvilkas lägre Classer till en del ännu lefva af utländskt bröd. Då låter det förklara sig huru Penningerika Nationer, när de upphört att producera, kunna blifva fattige; och huru den Enskildte, som utan egen verksamhet makligt lefver på frukten af sina fäders besparingar, med hvarje dag skall blifva mindre rik. Då låter det förklara sig hvarföre Penningefattiga Nationer, sedan äfven hos dem Arbetsbetingssystemet blifvit infördt i stället för Tjenstskyldiglietssystemet, nödgas fylla bristen med en Creditrörelse, som de Penningerikare Nationerna icke mera behöfva. Då låter det lör - 550 Den i5 April. klara sig hvarföre en Nation, som åt sin Banque gifvit Privilegium Exclusivum på Creditrörelse, är och förblifver fattig, änskönt dess Productioner ökas. 2:0 ”Guld och Silfver utmärka denna rikedom på ett reelt, Papper på ett artificielt sätt; men i håda fallen är verkan enahanda.” Sid. 4. Visserligen kan Papper på ett artificielt sätt utmärka rikedom, i så måtto nemligen, att det ersätter bristen af Guld och Silfver. Papper hörer likväl endast till Creditrörelsen; dess användbarhet beror af Creditens solidite; dess värde beror af förhållandet emellan Creditrörelsen och den disponibla reella Fonden, i det ögonblick, som fråga om dess inlösen uppstår. Rigtigare vore derföre om man sade, att Papper med åsatt Silfvervärde representerar delar af räntebärande Egendom, samt qvantiteler eller delar af vunnen Product.
Jag bestrider visserligen icke rättigheten så väl för Konungens rådgifvare, somt för hvilken annan riksdagsman som helst, att hafva sin egen mening; men det måste man dock erkänna vara ett egel förhållande, att när ett Utsk:s betänk, förekommer hvilket är grundadt på en K. propos., den af Konungen uttalade meningen icke af någon hans rådgifvare försvaras. Huru är det möjligt att i en så vigtig och invecklad fråga som denna fatta sitt beslut, ulan den närmare utveckling, öfver hvars saknad jag ifrån begynnelsen klagat. Deruti ligger första skälet för mitt yrkande på återremiss. Hr Printzensköld: Jag anhåller om ursäkt för det jag ännu en gång med några ord faller R. o. Ad. besvärlig. Jag ställer dem egentligen till Gr. Sparre, som missförstått mitt förra yttrande. Han har nu, liksom förliden gårdag påstått, att tidsomständigheterna pålrängade och ovilkorligen skola fordra det man nu vidiar en förändring i sättet för hemmansräntornas utgörande. Han har således ansett, alt jag icke tagit saken på sin rätta sida, genom mitt förklarande att R. St. vid 1830 års riksdag begingo en orättvisa dä de beslölo upphörandet af uppsägningsrätten från Statens sida af all behållen räntespannmål samt derjemte eftergåfvo forsellönen, då denna spannmål efter markegång betaides. Så har likväl icke mitt yttrande fallit. Jag har sagt, att R. St. vid 1830 års riksdag begingo en orättvisa, då de efterskänkte forsellönen, men jag har icke med ett enda ord klandrat åtgärden att De» 1 Augusti. 31 eftergifva uppsägningsrätten. Jag sade att Staten genom berörde skänk till räntegifvarne i betydlig mån minskat sina inkomster, och att denna minskniug i stället drabbar de öfriga medborgare, i följd af den ökade beskattning, som de derigenom måste vidkännas.