Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ofverskottets förhällande till anläggningskapitalet, anläggningskostnaden upptagen till 772,332 R:dr 54 öre för hvarje mil. 1,197 procent. 0,980 1,386 „ 1,843 2,161 Inkomster. Utgifter. Under de nio första månader na af innevarande år hafva inkomsterna af trafiken utgjort tillhopa och om inkomsterne under de tre återstående månaderna af året antagas till 400,000 R:dr i månaden, eller 3,255,695: 62. 1,200,000: — skulle årsinkomsten komma att bestiga sig till R:dr 4,455,695: 62. Beräknas utgifterna komma att utgöra 60 procent af inkomsten, skulle de alltså uppgå till 2,673,417: 37. samt således öfverskottet för året blifva R:dr 1,782,278: 25. som fördelade på banans hela längd, 80,6 mil, lemnar en behållning per banmil af 22,112: 63. eller 2,863 procent af anläggningskostnaden. Om nu redan under första året sedan Vestra och Södra stambanorna blifvit förenade, ett så vackert resultat vunnits, att dessa banor lemna nära 3 procent på anläggningskostnaden, bör icke ett sådant förhållande utgöra ett giltigt skäl att skyndsamt fullborda Ostra stambanan och dymedelst tillgodogöra Staten den högst betydliga inkomst, som måste uppstå genom en jernvägsanläggning, som icke allenast med 10 mil förkortar den nuvarande jernvägslängden mellan Stockholm och 188 Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865. Malmö, utan derjemte framlöper genom en af rikets bördigaste provinser, med en redan nu högt uppdrifven industri, såväl i landtbruk, som i bergsbruk och fabriker af mångfaldig art? Efter att sålunda hafva ådagalagt, att något skäl lill uppskof med Ostra stambanans byggande icke kan hemtas från det antagandet att
Så skola de äldste i stadenom taga mannen och näpsa honom; Och sakfälla honom till hundrade siklar silfver, och gifva dem qvinnones fader, derföre att han hafver beryktat ena jungfru i Israel; och han skall hafva henne till hustru, så att han icke skall öfvergifva henne i alla sina lifsdagar. Är det ock sant, att qvinnan icke är funnen jungfru; Så skall man föra henne ut för hennes faders husdörr, och folket i staden skola stena henne till döds, derföre att hon hafver bedrifvit en galenskap i Israel, och hafver bolat i hennes faders hus; och skall bortkasta det onda ifrå dig. Om någor varder befunnen, att han ligger när en hustru, som en äkta man hafver, så skola de både dräpas, mannen och qvinnan, som han när legat hafver; och skall taga bort det onda af Israel. Om en piga är enom manne trolofvad, och någor kommer i färd med henne i stadenom, och ligger när henne; Så skall du föra dem båda ut till stadsporten, och skall stena dem båda till döds; pigona fördenskull, att hon icke ropade, efter hon var i stadenom; mannen fördenskull, att han sins nästas hustru skämt hafver; och skall kasta det onda bort ifrå dig. Om någor finner en förlofvad pigo på markene, och tager henne fatt, och ligger när henne; så skall mannen allena dräpas, som låg när henne; Och pigone skall du intet göra; ty hon hafver ingen synd gjort, som döden värd är; utan lika som någor hofve sig upp emot sin nästa, och sloge hans själ ihjäl, så är detta ock; Ty han fann henne på markene, och den förlofvade pigan ropade, och ingen var som henne halp. Om någor kommer till en jungfru som intet trolofvad är, och får henne fatt och ligger när henne, och det varder funnet; Så skall han, som när henne låg, gifva hennes fader femtio siklar silfver, och skall hafva henne till hustru, derföre att han hafver förnedrat henne; han må icke öfvergifva henne i hans lifsdagar. Ingen skall taga sins faders hustru, och icke upptäcka sins faders täckelse.
Att meningarne kunna vara delade i envigtig samhällsfråga är ingenting ovanligt; sådant förekommer icke sällan inom sjelfva StatsXJ t sk :t, hvars Bet:den ratt ofta bära spår icke blott af meningsskiljaktigheter, utan till och med af en verklig splittring i tänkesätten; eller manne detta befriar ett Utskott från skyldigheten att fatta en sjelfständig öfvertygelse• å förekommande frågor, som det åligger Utsk:t att utreda. Vidare har Utsk:t åberopat ett skäl, som visserligen är ganska godt, men hvilket kanske något för ofta förekommer i StatsUtsk:ts Betänk:n, nemligen behofvet af besparing i statsutgifterna. Denna åsigt hyser äfven jag, men, innan man kan gifva detta uttryck besparing en liktydig betydelse med ordet god hushållning, måste man taga i betraktande det ändamål, hvartill det besparade anslaget varit af* sedt. Ändamålet med befästandet af hufvudstaden iir ganska enkelt. Det är att betrygga freden genom att skänka landet en högre grad af sjelfständighet i alla politiska förhållanden, än det kan ega, så länge vår hufvudstad befinner sig i en försvarslös ställning, att sätta vår annee i tillfälle att verka i behörig tid, med behörig kraft och mera hopp om framgång, och slutligen, hvad som synes hafva undfallit Utsk:t, att i möjligaste matto minska krigsbördorna och upoffringen af menniskolif. R. St:r hafva vid flera föreg.-de tillfällen, och detta med fullt skäl, hos K. M. anhållit att K. M. täcktes för R. St:r framlägga en fullständig plan för försvarsverkets organisation. Men R. St:r göra sig tvifvelsutan en illusion, om de föreställa sig, att ett försvarssystem för Sverige kail upgöras, utan att befästningsfrågor, och deribland den om Stockholms befästande, härvid tagas i betraktande. Befästningar kosta emellertid åtskilligt att utföra; — det hade derföre varit ett ganska verksamt sätt att framkalla en sådan högst nödvändig plan, i fall R.
Den harmfulla motvilja, hennes första framgångar väckte bland män af hennes yrke, lade sig småningom och lemnade rum för erkännande och högaktning. » A f sina rika tillgångar använde Hanna Lindberg en stor del till en vidsträckt och praktisk välgörenhet. Otaliga hjelpbehöfvande, hvilkas namn och antal ingen skall räkna, gingo i tysthet hulpna från hennes dörr; missionshyddor, sjukhem, barnhem, en mängd af välgörande barmhertighetsstiftelser ära minnet af hennes frikostighet och varma hjerta. » Handarbetets vänner » rönte beständigt hennes lifligaste intresse och kraftigaste understöd. Nu är Hanna Lindbergs plats på det A l - medahlska magasinet tom, sedan ett långvarigt lidande slutligen fört henne i grafven; men i svenska qvinnors hågkomst må hon länge lefva som ett ädelt exempel, en värdig representant för allt hvad sundt och dugligt heter inom deras kön. ett Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag. — Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så erVi och våra tjenarinnor. j-j tan att på något sätt vilja förringa det goda och tänkvärda i fru H. Kamkes Y uppsats om » sparsamhet i det lilla », torde det dock kunna sägas, att hennes åsigter säkerligen stödja sig på en mera enskild än allmän grundlag, såsom t. ex. sträng hushållsaktighet med särskildt afseende fäst vid matlagningen, inga barn i familjen, möjligen inackorderingar o. s. v. Ty, såsom redan i denna tidning blifvit anmärkt af Albert ... (in a? ), en husmoder har mycket annat att sköta än just matvarorna. Vårdar hon sjelf sina barn, så kan hon icke, om hon ej skall fördubbla sin person, springa och läsa upp och igen om hvarje bit, som blir öfver eller skall tagas fram. Äfven om hon har hjelp med barnens skötsel och uppfostran, är det dock så mycket, som en moder, en öm moder nämligen, hvarken kan eller vill lemna i andras händer, om det nödiga sambandet mellan moder och barn skall kunna fullkomligt fast sammanknytas och bestå.
Men Ohlsson tyckte inte om dem, och han skötte sin gård och sin familj, som hans far hade gjort före honom, och som han ville, att hans son en gång skulle göra, när han var död. Sträng var gubben, men reel i alt, hvad han företog sig, envis som synden, tog icke skäl och gaf icke häller. Hans vilja var nog, och när han hade sagt den, så vek han icke en tum. Fick han inte, hvad han ville ha för sin säd eller för potatisen, så var han karl för att låta den ligga osåld. Och han var den enda, som låtit sin skog stå, när vedpriserna rundt omkring stego, och bönderna tjänade stora pängar på att hugga ned sina skogar och segla veden till sta’n. Frågade någon, hvarför han gjorde så, då svarade gubben bara, att han hade råd till det. Till honom skulle Karl Johan gå en söndags förmiddag och fria till hans dotter, och när Karl Johan stod i förstugan och frågade, om Pehr Ohlsson var hemma, då var han inte så stark i tron, som när han hade talat med Sophie. Och när han kom in och fick se gubben sitta vid bordet, stor och bred i skjortärmarna, med glasögonen på näsan och läsande i en stor handskrifven bok, då glömde han både Jakob och David och alla andra män, som Gud underligen hulpit, och han kände på sig, att han bara var backstugupojken Karl Johan, bokhållare hos Jönsson och son till gamla mor Lena på Rågholmen. Han bugade sig förlägen och nästan sjönk ihop inför det myndiga, rakade ansigtet med små gråa polisonger under öronen och en stark näsa öfver en befallande öfverläpp. Från ansigtet lyste ett par trygga ögon emot honom, och den fråga, som låg i dessa ögon, tyckte han sig sakna mod att besvara. Han hälsade emellertid och slog sig ned. Och efter en stund frågade Pehr Ohlsson, hvad han ville. Då tog Karl Johan på sig sin allra mest undfallande min. Han gjorde sig så liten, han kunde, och med hufvudet nedböjdt, så att det ljusa håret föll honom öfver pannan, och ögonen stelt riktade på stöflarna, började han tala. Gubben lät honom tala till slut.
»Ah, det är Oxygen som blandat sig i leken! Han är en utmärkt bollkastare. Se, med hvilken uppmärksamhet man följer hans slag.» Väderlekstillverkaren var skicklig i alla kroppsöfningar och hade ofta vunnit pris på de stockholmska lekplatserne, där man högt värderade i synnerhet hans stora förmåga i bollspelet. Denna dag tycktes han vilja visa sig ännu skickligare än vanligt och gjorde verkligt förvånande kast under medspelarnes och åskådarnes växande bifall. »Den där Warm-Blasius är en flink karl,» sade en åskådare. »Lika hemmastadd i bollkastning som i att tala på valmöten,» yttrade en annan. »Jag hörde honom i går. Hans mekanik är verkligen förvånande.» »Hans val är väl tämligen afgjordt.» »Icke så helt och hållet, skulle jag tro.» »Hvem är den där underliga skepnaden?» »Det tyckes vara Apollonides, poet-maskinisten. Men så han styrt ut sig!» Apollonides hade trädt fram bland bollkastarne och förklarat sig vilja våga en dust med själfva Oxygen hvilken tycktes vara den skickligaste af alla spelarne. För att skilja sig från alla andra, hade han klädt sig i en drägt som måste väcka uppseende och hvilken han låtit förfärdiga efter några gamla teckningar som sannolikt voro af flera århundradens ålder. Han bar en tätt åtsittande rock af svart färg hvilken var tvärt afskuren framtill, under det långa skört nedföllo från ryggen och kyste knävecken. Benkläderna voro lika tätt åtsittande och gingo ända ned till fotknölarne. »Kan man tänka sig en obekvämare drägt!» hördes från flera håll i folkmängden. »Och i den utrustningen ämnar han spela boll! Det är ju galenskap.» Skaldens hals var omlindad af ett stycke hvitt tyg och på hufvudet bar han en hög, svart, glänsande cylinder hvilken väckte mycken munterhet. »Jag har sett den där drägten på teatern,» anmärkte någon, »men icke kunde jag tro, att en förnuftig människa ville uppträda så där offentligt.» »Det är hvad man för fem hundra år sedan kallade en sällskapsdrägt,» förklarade en fornforskare.
Utskotten sig böra framföra den erinran, att, i händelse Riksens Ständer skulle bifalla det i ämnet af nämnde Utskott redan afgifne Betänkande, skall, efter den upplysning, Utskotten härom sökt vinna, Utskottens project uti ifrågavarande afseende dermed finnas fullkomligen instämmande. Af en Ledamot är fordran gjord på en föreskrift i denna §., hvarigenom till undanrödjande af all tvekan om rättigheten i detta fall, borde bestämmas att Mästare eller Gesäll, som finner sig missnöjd med HandtverksSocietetens yttrande och beslut rörande Examina vid sökt Gesäll-eller Mästerskap, måtte ega frihet att deröfver få i Lagutskottets Betnnkandcn. 17a 4 vederbörlig ordning klaga; men som en sådan rättighet genom 5 §. i denna Artikel år gifven och bestämd , kan något behof af dess fastställande på detta ställe icke förefinnas. 3 §• I anledning af de anmärkningar, som vid denna §. blifvit gjorde, kefva Utskotten endast funnit nödigt att föreslå den förändring deruti, att HandtverksSocieteten Cassa må af Societeten ensam förvaltas, dock emot årlig redovisnings aflämnande till Magistraten ; hvaraf skulle följa att 5. erhölle följande derefter lämpade redaction! Af de efter denna Författning utgående böter tillfalla den ena hälften Åklagaren, eller Måls egar en och den andra en fondj som HandtverksSocieteten eger samla och använda j dels till Societetens nödige utgifter och dels till understöd för gamle af sig komne Handtverkare och Gesällersamt för aflidne Handtverkares och Gesällers fattige Enkor och Barn; Vare dock Societeten skyldig ätt för förvaltningen deraf vid hvarje års början inför Magistraten visa redo och räkning. I öfrigt och då flere Ledamöter inom Vällofl.
Föredrogos å nyo och biföllos följande StatsUtskottets den 16 dennes afgifne, och 26* I 4o4 Den 3o Jann a ri i. den 21 derpuföljde på bordet lagde, Utlåtanden : N:o 27. Angående anslag af medel för fullbordandet af en Vatten-aflopps-trumma i Landskrona Stad. Angående af Herr Öfversten Carl Silfverskjöld ytterligare sökt ersättning för accord m. m. Företogs till pröfning StatsUtskottets den 16 dennes under N:o 28 afgifne, och den 21 derpå följde på bordet lagde, Utlåtande, angående ett Tionde-anslag, som år 1718 skall blifvit Lunds Kongl. Academi frånkändt. Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Den fråga, som nu underkastas Ridderskapets och Adelns pröfning, blir förmodligen af PresteStåndet återremitterad; och jag hemställer, om icke Ridderskapet och Adeln ville vidtaga samma åtgärd. Vetenskaperne hafva alltid legat Ridderskapet och Adeln ömt om hjertat. Universiteterne äro vehiklet för vetenskapernes utbredande. Statsutskottet har nu skiljt sig från målet med förklarande, att det vore en rättsfråga. Jag skulle önska återremiss, på det Utskottet åtminstone måtte tillstyrka en underdånig anhållan hos Kongl. Majrt om anställande af en sådan undersökning, som 1764 ägde rum, så att ärendet till nästa Riksdag mera utredt kunde inkomma till Ständerne. Den 3q Januarii. 4o5 Herr Hjerta, Gustaf: Jag får underställa den siste värde Talaren, om man för vetenskapernes skull behöfver oroa sig öfver StatsUlskottets ifrågavarande Utlåtande, då Ständerne hafva hopp att få del af UpfostringsCommiteens Betänkande, hvaraf lärer finnas, att, om Lunds Academi behöfver förökade anslag, sådane ej lära komma att saknas.
Behållningarne af oförsåldt Stämpladt Papper utgjorde vid 1814 års ingång - ^ 1,685,225: 19. 5. och till år 1816 “ * 1-468,145: 26 2. af hvilken sistnämnde Summa »nnestod i Stockhol, Chartor för ett värde af 868,761: 40. 2. Af de i Länefi innestaende behållningarne finnes en del utgöra så stora qvantiteter, svara mot flere års Lefvereringar, såsom uti Skaraborgs Län , der beloppet utgjorde 64,846: 26.—eller lika med 5 3rs lefverering. Stats-Utskottets Betänkandeni Vestmanlands 39,785:32.— 7 års dito Calmare - 55,168:38.— nära 7 års dito Kopparbergs - 45,197:17» — eli-ofver 8 års dite Hallands • 3*, 1 52: 33 — dito dito Christianstads 92,254: 6.— eller nära 14 års lefverering. Och 1 de öfriga Länen funnos äfven, enligt 1810 års Bok, behållningar af 2 till 3 års lefvereringar. För att upplysa huru desse behållningar till-’ kommit, får Utskottet exempelvis uppgifva, att: Skaraborgs Län ägde en behållning af Stämpladt Papper vid 1815 års början för - , 32,253: 45. — . reqvirerade under loppet af samma år Chartor för 18,673: 16. Summa R dr 50,927: 13. —• hvaremot lefvererades 9.418: 3 5» sk.' Ägde således i behåll Chartor för 41.508: 25. — samt ökade följaktligen förrådet med öfver 9000 R:dr på ett år. Christianstads
Delta är icke rätta sättet, utan man måste noga kontrollera dem som företaga dessa odlingar, men så länge man icke vill tillåta nybyggaren stt nedsätta sig på de lämpligaste platserna, får man icke skogen vårdad. När skogen utgör en så stor areal, föreställer jag mig att man längs efter den odlade jorden kan intaga vissa sträckor, som lämpa sig att vårdas tor kronans räkning till kronoparken och låta den öfriga delen öfverlemnas till nybyggare. Jag kan icke se någon möjlighet, huru man under loppet af 15 till 20 år skulle kunna kartlägga hela trakten, och jag bestrider helt och hållet deras påstående, som säga att ingen odlingsbar mark der finnes och deraf draga den konklusion, att ingen beskrifning deraf behöfver göras, utan allt användas till skog för kronans räkning. Redan nu har man ganska stränga bestämmelser för nybyggarne. Men man borde bestämma, att inga andra trakter än de verkligen odlingsbara skola öfverlemnas till nybyggare. Jag vet nemi. icke, hvarföre man skall tilldela dem stora skogssträckor, som endast komma sågverksegarne till godo Ar det åter förhållandet att icke folk finnes att verkställa odlingarne, då kan man icke erhålla annan vinst af skogen än att sälja den ena biten efter den andra, och då blir resultatet, att skogen blir dyrare och dyrare och att man tillgodogör sig den del deraf, som ligger närmast floderna, men den öfriga får stå qvar. 1 detta sednare fall är icke någon lara för handen alt skogsbrist skall uppstå. Norrländningarne kunna visserligan på vissa orter få hemta sitt bränsle på 3 mils afstånd, men sådant är förhållandet mångenstädes i Sverige, t. ex. på vissa delar af Upsala-slätten. Jag anser således att man i första rummet bör se till att icke, genom denna skrifvelse till K. M., man hämmar odlingens framsteg i dessa trakter. Man säger visserligen att hinder icke lägges för redan anlagda hemman och nybyggen, men jag tror att Gr. Sparre icke fästat tillräcklig vigt på ordet redan, och detta ord förändrar likväl hela meningen i så betydlig mån, att om detta ord borttoges, jag icke skulle hafva något emot detta tillägg, ehuru ordet skogsanslag icke synes mig vara särdeles lämpligt.
Utskottet har likväl ansett det vara mindre lämpligt, att den inkomst, som af staten tillförsäkras bolaget, emot de kostnader, detsamma för jernvägens anläggning och underhåll måste vidkännas, varder minskad genom erläggande af bevillning eller att, i den händelse nettoinkomsten skulle öfverstiga den garanterade summan, bolaget utöfver sin förbindelse, att efter 40 år till staten afträda hela sin egendom utan ersättning, äfven skulle beskattas för nyttjanderätten deraf under den tid, den innehafves af bolaget; och håller Utskottet alltså före, att bolaget bör befrias från erläggande af skatt eller bevillning för jernvägen, inkomsten derå samt utdelning å aktierne. Till följd af hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer, för sin del, ville, med upphäfvande af hvad vid sistlidue riksdag blifvit stadgadt och genom den underdåniga skrifvoisen af den 19 Augusti 1848 hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäldt, angående vilkoren för den af Rikets då församlade Ständer lemnade garanti för räntan å anläggnings-kostnaden för en jernväg emellan Orebro och Hult, fatta följande förändrade beslut: l:o Siats-Utskottets Utlåtande, M 340. 9 l:o. Derest, för utförande af den ifrågaställa jernbanan emellan Köping, Örebro och Hult, ett bolag, åt hvilket Kongl. Maj:t finner detta företag kunna med säkerhet anförtros, bildar sig inom slutet af år 1852 och inom nyssnämnde tid jemväl börjar anläggningen af banan, så förbinder Svenska staten sig att, i händelse under ett eller flera af de 40 år, som förflyta näst efter jernbanans fulländande och öppnande till allmän trafik, jernvägsbolagets årliga nettoinkomst skulle, enligt bokslut, som undergått granskning af de personer, hvilka Kongl.
Men då läsaren omöjligt kan veta hvad man i den goda staden W– förstår med ett lifligt samtal, torde ett litet profstycke deraf icke vara ovälkommet. Man föreställe sig fem fönsterlufter i borgmästarens salong, alla på en sida. Under hvar och en finnas små uppslagna bord, omkring hvilka sitta unga damer. Negligéer och bart hår visa ömsom de gifta och ogifta graçerna. Bakom deras stolar stå, i lutande ställning, unga, fina, ytterst putsade herrar. Vid doktorns inträde hade en allmän tystnad uppstått, afbruten endast af skrapandet med stolarne och klädningarnes frasande. Men allt kom genast i sitt förra skick. En intagande blondin vände sig till sin granne bakom stolen, en smärt figur, med ett broderadt jägarhorn på frackskörtet. ”Löjtnant M., vet ni ingenting nytt?” ”Jag har väntat på er uppmaning, min nådiga, för att uppduka hvad dagen erbjuder.” ”Ni är alltid gentil, Löjnant M.,” läspade blondinen, och tappade ett par masker på sin knytning, genom den angenäma förvirring, hvaruti hon råkade vid den tanken, att det blott fordrades hennes vink, för att förmå den unge krigsguden att tala, hvilken varit hela aftonen sluten som en gåta. ”Då jag i dag,” återtog löjtnanten, ”hade ett litet ärende att uträtta på gästgifvargården, såg jag en liten trupp lindansare anlända, hvilken ernade visa sin skicklighet för den respektive allmänheten. Ibland dessa såg jag, för att tala i Österlandets språk, en af paradisets mest förtjusande houris.” ”Jag gratulerar,” svarade blondinen med ett högdraget leende, och tappade nu en hel rad maskor vid den ohyggliga tanken, att löjtnant M. kunde finna paradisfogeln skönare än henne sjelf. ”Söta du,” frågade en liten, ung, mycket oskyldig flicka, hvilkens mamma aldrig tillät henne att läsa romaner, hvarföre hon var okunnig i det nymodiga bildspråket, ”säg mig hvad det var, som löjtnant M. sade att de hade med sig?” Denna fråga ställdes till en liflig brunett, hvilken satt bredvid henne. ”Hörde du ej!
Som det emellertid icke längre fins något nytt att uträtta inom den till mod förstenade skolan, öfvergifva de henne, upptäcka och angripa hennes sårbara punkter samt vika af i rät vinkel mot den af henne utstakade vägen. Protesten är merendels sjelfva det bultande hjertat i liffull och ungdomsfrisk konst. Den röjer sig ena gången i innehållet, andra gången i framställningssättet, oftast i båda. Man får dock naturligtvis icke föreställa sig, att protesten innerst är upprunnen ur endast motsägelsebegär, ur lust att göra sig sjelf originell genom att ställa en äldre generations åskådning och smak på hufvudet. Den är mer eller mindre oreflekterad, den är framåtskridandets beständigt återkommande sjelfkorrigering. Protesten är nödvändig och sund, om den också vanligen slår öfver till en våldsam trotsighet, en ny ensidighet, som en efterverld, hvilken bedömer saken mer objektivt, möjligen kan förstå, men sällan gilla. Så torde till exempel näppeligen någon af oss nu lefvande vilja instämma i renässansens häftiga verop öfver gotiken, om vi också till fullo inse, att den stackars förkättrade spännbågen var ett oting och att halfcirkelbågen och den helleniska stilens horisontala linier deremot förtjenade all ära. Vi tjusas af renässansen, af dess formoch färgglädje, dess subjektivitet och realism, som lade grunden till vår tids smak, men vi hysa det oaktadt ingen fasa för gotiken. Vi förstå alltså renässansens protest och jubla öfver att den kom, men i somliga enskildheter kan den synas oss orättvist sträng. På samma sätt förstå vi, om vi vända oss till Sverige, fosforisternes protest mot akademisterne, men äfven Tegnérs protest mot fosforisterne; vi finna såväl de förres som den senares protest i vissa stycken orättvis ända till ytterlighet, men det oaktadt i grunden sund och nödvändig. Protesten behöfver tydligen en smula öfverdrift för att verka. Våra dagars naturalism är också en ljungande protest. Det vore barnsligt inbilla sig, att icke äfven den innehåller många öfverdrifter.