Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De senare ruskade betänksamt på hufvudet, när de ute i förmaket kastade en sista blick på Elsas bleka, vanstälda anletsdrag och ingen hade troligen för mycket guld velat intaga hennes plats. Rätten var nu allena och det skreds till doms fällande. Ingen enda röst höjdes för Elsas frikännelse. — Damnat! damnat! — ljöd det entonigt och olycksbådande hela raden i ände, å ömse sidor om det långa bordet. Sedan hon sålunda var förklarad skyldig till det brott, hvarför hon var anklagad, återstod det endast att öfverlägga “de genere mortis” eller om det sätt, hvarpå hon skulle aflifvas. Härvid uppstodo emellertid så många flere meningar. De fleste ville att hon, “andra complicibus till skräck”, skulle brännas lefvande liksom Rumpare-Malin och Tysk Annika, men några tyckte detta dödssätt vara “något cruelt” och föreslogo i stället, att hon skulle nypas med heta tänger eller gifvas ett eldkol eller rödt jern i handen. Presterna satte sig dock ifrigt emot denna mildring i straffet. — Man borde — sade magister Carolinus — mera se på Guds namns ära än på hennes olidliga pina, helst hon haft en farlig intension, att förföra andras själar till helvetets eldpina af svafvel. Desslikes borde hon se att satan, som lofvat henne, att ett “subpositium quid” skulle få lida i hennes ställe, vore maktlös mot Guds åkallan. Det vore rätt — slutade han — om hon, som de andre, finge en försmak af svafvellågan och borde hon derför å bålet brännas. Efter en lång öfverläggning stannade man slutligen vid det beslut, att om den anklagade fortfarande stode fast i sitt hårda sinne, skulle ingen nåd henne vederfaras, hvaremot, om hon kom till sann ånger och bekännelse, skulle man, innan slutlig dom afsades, ytterligare öfverlägga, om och i hvad mån hennes straff kunde mildras.
Vi lefva alla under ett fritt samhälles stiftade lagar, som mäste äga till föremål befrämjande af allmänt och enskilt lugn, hemfrid och säkerhet; och om desse lagar ej uppfylla sitt ändamål, så är vårt tillstånd olyckligt och beklagansvärdi, och fordrar vår pligt, vår omsorg och högsta bemödande att afhjelpa, antingen genom en klok och säker förbättring af våra kanske nog ofullständiga lagar eller också en ny lagstiftning, ide mål, sorn så helt och hållit röra den allmänna välfärden. Det skulle vara smärtande för den om sitt Fäderneslands väl och ära, ömmande medborgaren, om han skulle finna detta för ära, redlighet och samfundsdygder så vidt fräj dadé Rike, under sine lagars vanmagt blifva hemsökt af lugnets och säkerhetens förstörare, af våldsverkare och banditer, hvilka söderns Den 6 Februarii. veklingar men aldrig nQrdens söner varit van§ att hysa i sitt sköte. Jag anhåller vördsammeligen hos Högvälborne Herr Grefven och LandtMa; skalken och Högloflig? Ridderskap?! och Adeln, att detta mitt anförande måtte blifva med de öfrige respective Stånden communiceiadt. Friherre Anckarsvärd, Carl Hindric: Riksens Ständer hafva vid sist förflutne Riksdag redan insett nödvändigheten af en noggrann StatsVerkets alla de tårs granskning , och det vore snart sagdt oförklarligt att Riksens Ständer vid sista Riksdag kunde låta åtnöja sig med det afslag de, å deras underdåniga begäran i detta hänsende då lingö emottaga , om man ej vid betragtande af skrifvelsernes data funné, huru Riksdagen nalkades sitt slut, och företedde det vid denna epok vatiiiga resultatet, af vigtiga ämnens nog lättlärdiga behandlande. Det är mig omöjligt att fatta, huru föregående Ständer kunnat i denna de! låtit åtnöja sig med en rådan Grundlagens tolkning, som der, Regeringen vid detta tillfälle afgifvit, då den åberopar att 50 och 68 §. §.
”Ni känner mig – så mycket bättre. Ett stenkast hitom den utom staden liggande helsobrunnen står, omgifven af tättstående trädstammar, en gammal lada, på hvars väggar Lidas och Wennerns fiskare upphänga sina nät. Der väntar jag er om tvenne timmar – värja eller pistoler?” ”Pistoler.” ”Godt men om ni icke kommer, herre, vill jag skrifva en komedi och uppföra den kring land och rike, och den skall heta: Pultronen, hvaruti ert namn och era egenskaper skola spela hufvudrollen.” ”Jag får tacka på det högsta.” ”Nej, min herre, ni får ej tacka en gång. Ett lik tackar ej; ty om ni icke dör som en man, dör ni som en hund för min hand – och komedien skall blifva er drapa.” Främlingen skyndade ur kammaren. Det knackar varsamt på Saras dörr. ”Stig in”, höres Saras röst. Den starke främlingen angripes vid dessa ord af en häftig darrning. ”Stig in”, ljuder inifrån en annan röst, som är Celestines. Främlingen är nära att vackla. Han vrider med möda upp det svaga låset – dörren är öppen – kappan faller från hans skuldror, hatten från hans hufvud – och ”Ett ymnigt regn vräkte ner från de nattsvarta skyar. Liksom den mångskiftande regnbågen, hvilken säges draga regnet ur hafvet, för att dermed öfvergjuta den torra jorden, hvälfde sig Saras och Celestines ögon; tårarna drogo de ur hjertats djup och stänkte dem derefter öfver de bleka kinder. En sinnesrörelse af det slaget, som på sin vågskål väger lif och död, hade fjettrat dem båda vid soffkarmen. Vid fönstret stod en förkrossad bild af den förlorade sonen, Adam, med händerna hopknäppta öfver bröstet och ögat stirrande på en enda punkt i kammaren. Men af och an på golfvet gick med stora steg främlingen och talade följande: ”Ryktet om min död i Norrströms vågor hade jagat fasa i mina vänners bröst, synnerligast i deras, med hvilka jag delat lifvets ljufvaste fröjder och för hvilka jag således måste vara dyrbar – kanhända helig.
2:0 alf jemväl Stats-Verkets från äldre åren egande och på utredning af Stats-Contoiret beroende behållningar och fordringar, så vidt icke Rikets Ständer om deras användande serskildt förordnat, må, jemte öfrige, i anledning häraf, redan uppkoinne eller framdeles uppkommande tillgångar* varda Riksgälds-Contoiret tillställde; och 3:o att Rikets Ständer mätte hos Kongl. JVIajrt i underdånighet anhålla, att den i 58 $ Regerings-Formen föreskrifne redovisning vid hvarje Riksdag, i afseende på Stats-Contoiret i alla dess delar, hädanefter äfven måtte omfatta aila under »erskilde Embetsverk» vård och förvaltning ställde anslag och fonder, på det Rikets Ständer må komma i tillfälle att jemväl om de »ålunda använde och disponible medlens begagnande förordna. Derjemte hafva ifrån Preste-Ståndet blifvit lill Utskottet remitterad® 2lne motioner, nemi. a) af Herr Pi osten Ödman, i samma syftning, som innefattas i andra punkten af Herr fVedbcrgs motion; b) af Herr Prosten Stenhammar, angående de offentliga Verkens räkenskapers inrättande till öfverensstämmelse med de för dessa Verk bestämde anslags stater. För besvarande af ira punkten uti Herr fredbergs motion, anser Utskottet sig först böra afgifva följande utredning af förhållandet med de af Herr fredberg uti b lagan åberopade Cassa-behAllningar, i enlighet med de upplysningar, som af 1837 års Riks-Hufvudbok kunnat inhemtas: 1:0 Stats-Verkets utestående fordringar och utlånte medel vid 1 807 ars slut, 755,100 llidr 12 sk. b r:st. Dessa utgöras hufvudsakligast af utj Riksgälds-Contoiret vid i837 års slut innestående medel å anvisade Statsanslag, utlånte medel af Post-Verkets reserverade behållningar, reserverade medel af anslaget lill .Beväringsmanskapets vapenöfningar samt utlånte medel af yrde Hufvud-Tilelns anslag.
Tidningen utkommer i hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast 1 krona, postarvodet inberäknadt. — Sista numret i skilja sig från andra, om man händelsevis kan vara elegantare, modernare, uppträda på ett mera lysande sätt. Man är alldeles icke rädd att nyttja en drägt, en hatt, en parasoll, som är olik alla andras, blott man kan vara viss på, att man följer sista modet och att rätt snart » alla menniskor » börja begagna det, som » ingen menniska » i begynnelsen brukade. Emellertid kan man ej med skäl fordra, att alla qvinnor skola finna en viss drägt treflig och vacker, och kan hända blefve det också litet enformigt att se alla lika klädda, då likheten blir så i ögonen fallande, som här. Men hvad man kan fordra är, att qvinnorna icke låta modet springa bort med både smak och förnuft och anständighet och kläda sig så, att de kunna såra dem, som ännu ha någon af dessa naturgåfvor i behåll. Man kan fordra, att de åtminstone icke följa modet i dess allra befängdaste irringar, så att de t. ex. placera utväxter midt på ryggen, der Gud och naturen gjort både dem och andra menniskor släta och räta, eller ock knipa in och klämma ihop fötter och midja, så att de derigenom mera likna vanskapliga stackare än friska och färdiga menniskor. Sådant kan man fordra, och det vore väl, om männen ville vara så förnuftiga och något litet bekymra sig om dylikt, icke anse det underordnadt, utan hellre se till, att deras utkorade visa förstånd och sjelfkänsla i fråga om sin klädsel, än fästa sig vid det » moderna » och » eleganta », eller ock alldeles förbise saken. Det är nu en gång så, att qvinnorna måste söka att behaga männen, och hvad som fängslar dem, det lägga qvinnorna sig företrädesvis vinn om. Emellertid torde qvinnorna rätt ofta icke veta männens, de förståndiga männens, tankar om dem. De se, huru ytliga grannlåtsdockor blifva fjäsade af tanklöse sprättar och stundom också gifta med, dess värre, tanklöse, om också eljes förträfflige män, hvilka ofta nog få bittert ångra sin brist på förtänksamhet.
Kan det vara nyssbemälde värde ledamöters åsigt, att framdeles lill - Den 10 Maj f. m. 397 styrka afslag å denna flaga 7 Om sä är, hoppas jag dock att Ståndet icke gär in derpå, synnerligen sedan 2:ne andra Stånd, Presteoch BorgareStm, redan hafva med en frikostighet, vida utöfver hvad K. M. liar ifrågasatt för Svenska Statsverket, gjort upoflringar för enahanda ändamål. Ar det då möjligt, att IS. St. skulle kunna afslå denna ringa summa? Denna fråga betraktas af hela den Svenska allmänheten med den största upmärksamhet. Jag är icke någon populuritets-jägare och har aldrig varit det, utan alltid afskytt den saken, således tror jag icke att någon skall tilltro mig det; men jag vilie uprikligt att IS. o. Ad. måtte med beredvillighet, i sättet att gä tillväga, bemöta deras önskningar som icke hafva andel i representationen, men som förvänta af Svenska folkets ombud en välvilja, lika liflig, som den möjligen vore, om de nu uteslutna klasserne kunde sjelfve bland oss föra sin talan. Jag menar härmed naturligtvis de s. k. arbetande klasserna af folket. Alltså hemställer jag vördsamt, och med vädjande till förbemälde begge herrars för folkets bästa säkerligen väl viljande hjertelag, alt de icke måtte fortsätta sitt yrkande om förnyad bordläggning af detta mål. Hr Printzensköld: Frih. Cederströms långa och till mig ställda anförande anser jng icke höra till något besvarande uptagas. I anledn. af Frihms försäkran att han icke är popularitets-jägare, får jag dock bemärka, att under det han framställde denna försäkran, åberopade han den spända upmärksamhet, hvarmed denna fråga är följd af dem, hvilka skulle komma i åtnjutande af de fördelar, som anslaget medför.
Herr Den 19 D e c e m b e r e. m. {17 Herr Friherren anmärker i första rummet såsom felaktigt, att StatsContoret ieke hört Konungens Befallningshafvande i orten öfver försäljningen af nyssnämnde byggnad. Dertill har StatsContoret icke haft någon anledning, då Kongl. Maj:t, i Dess Nådiga Remiss uppå RiksMarskalkens underdåniga anmälan om byggnadens försäljning, icke fann godt föreskrifva, det Konungens Befallningshafvande , utan endast StuteriÖfverstyrelsen, skulle höras, och denna byggnad för öfrigt icke varit ställd under Landshöfdingens befattning, i anseende lill vård och underhåll. Efter infordrande af nämnde upplysningar afgaf StatsContoret följande underdåniga utlåtande. ”Stormägtigste Allernådigste K onung! ”Hos Eder Kongl. Maj:t har RiksMar"skalksEmbetet i underdånighet anmält, att ”sedan, genom Kongl, brefvet den 26 April ”1814. blifvit förordnadt, det deri så k a I - ”lade Lifstallbyggnaden vid Kungsöhr skul”le, för StatsVerkets räkning, inlösas, men ”ställas under tillsyn och vård af Slotts”Stats-betjeningen, så att Räntehöet och ”halmen kunde deri förvaras, samt kostna”den dervid bestridas till ena hälften af ”de medel, som på Strömsholms och Kungs”öhrs SlottsSlat till reparationen beslås och ”till den andra af Strömsholms StuteriCas6 II. 27 4i8 Den ig December e. m. ”sas tillgångar; hade, enligt hvad Ståthållaren på Strömsholms slolt nu uppgifvit, ”kostnaden för underhållet af berörde Slottsbyggnad redan uppgått till 536 R:dr i8sk. ”och fordrades dertill ytterligare detta år ”117 R:dr 28 sk. 10 r:st.
En maskin är en sammansättning af en mängd olika delar, hvilka samverka och genom sin samverkan åstadkomma en kraftutveckling. Är detta en riktig definition, så behöfver ni blott kasta en blick i människans inre, för att konstatera sanningen af min sats. Människans kropp är i själfva verket en utomordentligt sinnrik maskin, hvars alla delar, från den största till den minsta, från den gröfsta till den finaste, samverka till åstadkommande af kraftutvecklingen, det vill säga lifvet. Huru människomaskinen verkar, har Haller till fullständig evidens förklarat i sin lära om irritabiliteten – Allt detta må gälla för hvad det kan – afbryter prosten – men det är ju icke bevis! Med en liknande induktion skulle man ju kunna påstå, att en apa är en människa – i yttre och inre mening finns det ju åtskilliga likheter. Ni har alltså icke kunnat bevisa er sats, och jag hoppas, att ni hädanefter icke vill utge den för annat än en hypotes – om ni också för egen del håller den för mycket sannolik. Struensee lyfter sin fria hand och stryker den öfver sin panna. Han måste erkänna för sig själf, att beviset saknas, och anstränger sig förgäfves, att finna en logisk slutledning till denna sanning, som förefaller honom så klar. Dock, hvad tjänar det till att fasthålla den? Prästen lär icke kunna öfvertygas, och att tänka förorsakar honom själf en stor ansträngning. Det kommer sig af hans allmänna andliga kraftnedsättning. – Vid ett annat tillfälle – säger han – och under andra omständigheter skulle jag ovedersägligen kunnat bevisa mitt påstående. Som det nu är, får jag väl nöja mig med, att ni behandlar det som en hypotes. – Nåväl – utbrister prosten, synbart förnöjd öfver att nu åter befinna sig inom konceptets råmärken. – Vi måste då först se till om hypotesen lider af inre motsägelse eller strider mot andra, afgjorda sanningar. Jag vill i hufvudsak antaga er egen definition. En maskin är en sammansättning af olika, icke villkorligt verkande delar, som äro så förknippade, att den enas rörelse alltid bestämmer den andras. Om jag nu också kunde medgifva, att er hypotes icke lider af någon inre motsägelse, så måste jag dock tillstå, att den strider mot andra bevisade sanningar. Människan kan till exempel uträtta någonting utan kroppslig rörelse.
Norska allmänna handlingar, stämplar och märken vare, om förfalskning eller missbruk deraf sker, lika med Svenska ansedda. 10 §. Af enahanda orsak, som vid 9 § är anförd, tillstyrkte Högste Domstolen följande lydelse af förevarande §: 1 fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig myndighet i annan stat, gälle hvad om förfalskning, som i 4, 5 eller 6 § såges, stadgadt är. Dessutom anfördes vid ifrågavarande Kap. af Justitieråden Berg och Adlercreutz: »I det ämne, hvarom detta Kapitel handlar, har för icke längesedan, eller under den 7 September 1858, en ny lag blifvit utfärdad. Denna lag synes äfven hufvudsakligen hafva blifvit lagd till grund för de i förslaget influtne föreskrifter, men i fråga om straffen för en del af de der upptagne brott hafva dock ej oväsentliga förändringar skett. Så har t. ex. i 4 § ansvaret för förfalskning af der othförmälda enskilda handlingar blifvit ifrån straffarbete i sex månader till tre år förhöjdt till sådant arbete i sex månader till fyra år. Enahanda förändring har äfven skett i straffet för den, som filar eller klipper guldeller silfvermynt. De för förfalskning af sådana allmänna handlingar, som i 2 § omtalas, äfvensom af allmänna stämplar och märken, i den nu gällande lagen bestämda strafftiden för förra brottet af ett till fyra och för det sednare af ett till fem år hafva likaledes blifvit förhöjda till två — sex år; hvaremot ansvarsbestämmelsen för den, som förändrar rå och rör eller märken, sorn till betetecknande af bestämd vattenhöjd satt är, blifvit ifrån 21 straffarbete i ett — fyra år nedsatt till sådant arbete under sex månader till fyra år o. s. v. Någon annan anledning till de sålunda gjorda förändringarna, än bemödandet att bringa straffen i öfverensstämmelse med de i förslaget efter Lagberedningen antagna straffgraderna, hafva vi ej kunnat utfinna.
Hvarifrån kom detta varma och mjuka i stämman, som trängde rakt in i Bellas försonliga hjerta? Hon tryckte tyst Hannas hand, och som hon nu var vid sitt hörn, skildes de åt med en nick. Bella funderade hela dagen öfver den nya kamraten. Hon var underlig, olik alla dem hon kände. Så frånstötande, och dock så tilldragande. Och hur hon talade, nästan som stort folk. Men hon borde icke antaga en sådan förmyndareton, det tänkte Bella visst icke tåla. Om Bella tyckte om henne? Nej. Det vill säga kanske ändå litet, ty hon såg så sann ut. Men hon hade visst ett hårdt och elakt hjerta. Att säga om kamraterna att de smickrade! Det var ju detsamma som att beskylla dem för falskhet. Hon var bestämdt elak. Men hvarifrån kom då det der ångerfulla: förlåt? Bella skakade undrande på hufvudet och visste ej rätt hvad hon skulle tro. Dekoration Dekoration Bella Palmfelts hem var icke rikt och icke heller fattigt, men det var ett godt hem i detta ords bästa bemärkelse. Hennes far var en sällsynt redbar karakter, en anspråkslös och tystlåten, men icke dess mindre vinnande personlighet, som med outtröttlig samvetsgranhet arbetade för de sina. Hennes mor var en af dessa milda och dock fasta qvinnor, hvilka, utan att synas bråka det minsta, likväl vinna ett oinskränkt inflytande öfver sin omgifning. Hon hade varit lärarinna innan hon blef gift, hade haft många barn under sin ledning och lärt sig älska dem och förstå deras olika naturer. När hon sjelf fick barn, sökte hon uppfostra dessa efter de grundsatser hon valt sig för lifvet, icke planlöst och på „må få“, som många mödrar tyvärr göra. Mången ansåg henne sträng, emedan hon stundom nekade sina barn i andras ögon oskyldiga nöjen. Men hon visste af egen erfarenhet huru hårdt lifvet sedan skulle synas dem, om hon nu lindade dem i bomull och vande dem vid att aldrig behöfva lägga band på några önskningar. Den äldste sonen, Bengt, var lik sin far, en klok, anspråkslös gosse med goda siffror i skolan och ett stillsamt lynne. Han var sjutton år och stod på en vänlig, kamratlik fot till sin två år yngre syster Bella och till flickor i allmänhet.
Tillslutande ögonen, försökte hon tänka sig tillbaka till den tiden, då föräldrarne lefde och hon, omhuldad af deras kärlek, delade sin tid mellan studier för fadern i hans studerkammare och små enkla, husliga sysselsättningar under moderns uppsikt, framlefde sitt lif i den gamla, tysta prästgården, dit aldrig en fläkt af den nya tidens lärdomsväder hann, där allt var så lugnt och enformigt, men ack, där allt också varit så fridfullt och kärleksfullt. Under dessa sina minnen och tankar väcktes hon af predikantens ord: » Låt oss nu bedja för de sjuka och lidande och i denna bön innesluta en mycket sjuk liten flicka, hvars föräldrar anhålla om församlingens innerliga och trogna förbön för detta sitt enda älskade barn. » Sigrid hade häftigt lutat sig fram och stirrade mot predikstolen med vidgade pupiller och flämtande andedräkt, under det kinderna blefvo snöhvita. Hon visste ej själf, om hon var vaken eller om hon drömde. Var det icke henne detta gällde? Var det icke hon, som var sina föräldrars enda älskade barn, hon, som nu låg sjuk och lidande och för hvilkens skull de anhöllo om församlingens trogna och innerliga förhön? Hon slöt åter ögonen. Och ett länge förgätet minne reste sig med lefvande klarhet för hennes inre blick så, som hon själf till en del mindes det: Hon låg i den tysta prästgårdskammaren i svåra plågor — hsde legat så länge. Och nu voro hennes krafter uttömda. På lördagsaftonen hade läkarnn varit där och på föräldrarnes ångestfulla fråga, om det funnes något hopp, hade han sorgsen och nekande skakat på hufvudet. Deras älskling hade nog icke många timmar kvar. På söndagsmorgonen hade kyrkdheirden, hennes far, ej gått i kyrkan, utan fick kommi5 nistern ensam sköta tjänsten, och till honom hade blifvit uppdraget att anhålla om församlingens förböner för det lidande barnet. Och vid den tiden, då alla i kyrkan närvarande samfäldt och innerligt bådo för den vördade själasörjarens barn, lågo föräldrarne själfva knäböjande vid hennes säng, bedjande, om det så vore möjligt, att denna kalken ginge ifrån dem.
Eko till anskaffande af materialier för en vattenledning till Carlskrona, enl. då upgjordt förslag, att leda vattnet, dels från Stampkällarne vid Augerum, och dels från Lyckeby å, med hvilket anslag fastades det vilkor, att å de 1500 E:dr b:ko, som stadens innevånare erbjudit att årligen utbetala till vattenledningens underhåll, men som varit afsedde, att af en inom Carlskrona utvald Komité förvaltas, särskild förbindelse skulle vederbörande affordras och till Eiksg:sKont aflemnas,. samt en sådan förbindelse uti prot:sutdrag d. 15 Maj 1824 blifvit till K. Förvaltningen af Sjöärendena aflemnad, derefter år 1833 af dåvarande Kaptenen Carlsund förnyadt förslag upgjordes, enl. hvilket vattnet skulle ledas från Lyc - Dea 26 November e• na 423 keby å ofvanför fallet, samt en sprängd reservoir om 210,000 kubikfots rymd läggas å Stortorget, eller berget å Amiralitetstorget; och vattnet derifrån ledas till de lägre delarue af staden; hvarvid kostnaden beräknades till 174,193 B:dr 24 sk. 9 r:st. b:ko, så har K. M. under d. 21 Dec. sistnämnde år beslutat, att vattenledningen borde utföras i enlighet med det af Kaptenen Carlsund sålunda upgjorda förslag, och derjemte föreskrifvit bland annat, att K:s Bef.hide skulle höra vederb:de jordegare om den ersättning, som de äskade för vattenledningens anläggning å deras egor; med vederbörande besluta om reservoirens anläggning vid stadens Stortorg, samt förständiga vederb:de om fullgörande af deras åtagna förbindelse till årligt bidrag för vattenledningens underhållande.
ALLAND. Tiden lär en alltid att glömma. LOUISE. Inte mig. Det sitter för djupt. ALLAND vänligt, i det han böjer sig ned emot henne. Stackare! Det gör mig så ondt om dig. Jag har svårt att förstå det – din natur är så olik min. Men jag tror, att du är sann, och jag skall hjelpa dig. Jag skall inte tänka på mig sjelf. Du skall resa. Du duger inte för lifvet härute. Du är för vek. — Res hem, gift dig med någon bra karl, lef lugnt och stilla, som det passar med din natur och din uppfostran. LOUISE. Jag kan inte. ALLAND. Du får inte vara svag. Du skall inte stanna här då kan jag inte skona dig. När jag möter ett motstånd så måste jag bryta det. Motstånd och hinder egga mig – jag blir mig icke sjelf mäktig. LOUISE ser upp emot honom. Du är så god. Just derför är det så svårt. ALLAND småleende. Jag god? Det har ingen sagt mig förr än du. LOUISE. Har ingen sagt det af alla de kvinnor, som älskat dig? ALLAND. Nej. LOUISE. Men de ha tänkt det. ALLAND. Det tror jag knappt. LOUISE. Jag vet det. Du är god. Du förtjenar att bli lycklig. ALLAND. Du vet det går oss icke efter förtjenst här i lifvet. LOUISE. Du har inte lärt känna mig under denhär tiden. Jag har varit så tryckt af din öfverlägsenhet – derför har jag icke kunnat tala. ALLAND. Jag trodde, att du sett mina svagheter framför allt. Jag har aldrig försökt att dölja dem. LOUISE. Just derför har jag dess tydligare sett din storhet ALLAND. Tror du då inte det är sant, som folk säger: att jag kulminerat att jag gått tillbaka? LOUISE. Det har jag aldrig trott. ALLAND energiskt. Jag skall visa, att du har rätt! Jag skall visa, att jag ännu har makt att skapa konstverk som bedåra! LOUISE griper hans händer. Ja, gör det! ALLAND. Kan det verkligen intressera dig, om jag lyckas eller icke? LOUISE. Åh! Du vet inte hur äregirig jag är för din räkning! Du känner mig inte. ALLAND