Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Måste man icke, om man vill vara sann mot sig sjelf, gifva dessa realister rätt i det hufvudsakliga och väsentliga af hvad de vilja uttala, äfven om man icke i allt kan följa med dem, utan tvärtom måste förkasta en åskådning, som här och der skymtar fram, och stundom måste ogilla framställningssättet? Men för att skydda både sig sjelf och andra, för hvilka man bär ansvar, är det vigtigt att hafva ögonen öppna för hvar gränsen går. Det finns åtskilliga menniskor, som, med bristande urskillningsförmåga, i sin sanningskärlek och ärlighet skänka äfven karikatyrerna af de verkliga realisterna sitt erkännande, ja sin sympati, derföre att de förres program till stor del sammanfaller med de senares. Jag talar något af egen erfarenhet, ty jag har sjelf på detta sätt duperats. Och jag tillägger: såsom en oädel och dålig menniska i äfven det bästa och ädlaste misstänker och läser motsatsen, ser sin egen bild, så ser och läser en god och ädel menniska ofta i det sämsta och orenaste goda afsigter och ädla motiver. Det senare är visserligen, ur en synpunkt sedt, någonting godt, men det är också oändligt farligt. På så sätt kan en ädel menniska komma att sympatisera med Strindberg, Jæger och Krogh likaväl som med Ibsen, Björnson och Kielland. Det är för den faran jag med denna, om man så vill, sidoutflygt från ämnet har velat varna. Att Strindberg icke blott på ett anstötligt sätt fördjupar sig i osedliga detaljskildringar, utan också drifver osedliga läror, har jag visat. De äkta realisterna bringa de stora samhällsfrågorna under debatt; Strindbergssällskapet predikar osedlighet och samhällsomstörtning. Detta är, i korthet sagdt, skillnaden mellan dessa båda litterära sällskap. Mot det senare slaget är lagen skrifven, icke mot det förra. Men för att den offentliga ordningsmagten skall kunna med framgång göra sin pligt, måste de enskilde stå bakom. Vi enskilde måste bilda en opinion mot denna litteratur, afskudda oss träldomsoket af den opinion, som »det unga Sverige» pålagt oss, och icke längre vara »automater, hvilkas hjernor dragas upp» af detta sällskap.
Statssamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotten: Af Biskopen Doctor af Wingårds anförande angående förökad Läkare-vård i Halland; af Prosten Doctor Fornanders Memorial, om inrätt nide af Postgång på Öland; af Doctor Stenhammars anmälan om indragning af Embeten och Tjenster; af Prosten Herlitz Memorial, om inrättande af Post. rnn 27 Maji f. ni. Postföring på Gottland; af Biskopen Doctor Almqvists motion, angående Fond till inlösande ■af Säterioch Frälsehemmans friheter till Staten, för att få ali jord lika beskattad; af samma Ledamots förslag till förändring i Postförinigen i Norrland; samt af Comminister Flodins Memorial, rörande uppmundring af Claree Sjö. BevillningsUtJkotteiX Af Kongl. Majds Nådigå proposition bni fortfarande af den så kallade treskillings-afgiften till veneriska smittans hämmande; af Prosten Grapes hemställan , örn icke Ecclesiastike Embetsoch Tjenstemän må anses berättigade, att i uppgifterne till Beredningsoch Taxerings-Committéernej angående deras årliga lörteinkomster, afdraga det löne-belopp, sorn af deni erlägges till medhjelpare eller viCarier, hvilka sjelfve ansvara för BeVillnhngeii utaf den lön de af sine Principaler åtnjuta: af Prosten Doctor Stenhammars anförande om inrikes Tullbevakningens upphörande; äf Biskopen Friherre Doctor MÖrners motion, att låntagare måtte förkjaras förlustige rättigheten att tillgodonjuta Bevillrtings afdrag, enär de icke på förfallodagen till långifvare betala den utfästädé årliga räntan, till hela sitt belopp; samt af Prosten Doctor Äönbecks Memorial, angående Bevillning af Kyrkornes inkomster i Skåne, Hab land, Blekinge och Bohus Län. Ridd. o. Ad. Prof. IV. Band; 6lO Vrn 27 Maji f m.
Af högsiberörde från samtliga Riksstånden till Stats-Utskottets behandling remitterade proposition (N:o 41 i 1 Sami. af bihanget till Riksståndens protokoller) inhemtas, att vid första indelningen till båtsmanhåll inom Blekinge län år 1685 ett efter hemmanens olika beskaffenhet varierande belopp från 16 till 21 daler silfvermynt i grundränta blifvit beräknadt Sats-Utskottets Utlåtande, N:o 271. 7 såsom motsvarande en hel båtsmansnummer; att då endast ett mindre antal hemman hade räntor, jemt svarande mot sitt rustnings-dalertal, de bland öfrige hemmanen, som hade större grundränta, kontant erlade det överskjutande beloppet, under namn af öfverskottsränta, till uppbördsmannen, som åter dermed godtgjorde de hemman, som hade mindre grundränta, den för dem uppkomna bristen; samt att härförutan, till betäckande af samma brist, jemväl blifvit under namn af reser vräntor, anslagne och på enahanda sätt utgjorde räntorna af vissa smärre lägenheter, hvilka icke lämpade sig för indelning till någon effektiv rustning, men att ett så beskaffadt sätt för liqviderande af öfverskottsoch tillskottsräntor, hvilket alltjemt fortfarit utan annan förändring, än att berörde räntor, efter 1776 års myntvalvation, utgått med 3 daler på riksdalern, under tidernas lopp och till följd af inträffade myntförsämringar, medfört en betydlig ojemnhet och större tunga för de hemman, som utöfver sitt bestämda rustningsdalertal måste bestrida rustningen utan annan ersättning derför, än det kontanta bidrag, som de tillskottsgifvande hemmanen och lägenheterna erlade till ett belopp, hvilket ej vidare på långt när motsvarade sjelfva rustningskostnaden; af hvilken anledning och för att återföra ortens indelningsverk och båtsmanskontrakt till deras hufvudgrunder och rätta tillämpning på sådant sätt, att sammansatta rusthållsdelars bidrag sins emellan blefve rättvisare fastställde, Kongl. Majst, uti den 18:de Januari 1834 till Rikets då församlade Ständer aflåten nådig skrifvelse, förklarade
Jag tror, att jag sänker mig ned till dem!» Och därmed dalade hon ned öfver hafvet som en oväderssky. Men då hafvet kände, att Sorgen närmade sig, greps det af en förfärlig skräck. Vågorna störtade fram likt en krigshär, som kallas till vapen. Med fradgande skum som svajande fanor kommo bränningarne in emot stranden, och stormen tjöt sina kommandorop öfver dem. Men Sorgen flög med stormens vingar och satte sin fot på jorden. Då mörknade himlen som vid en solförmörkelse, och luften blef isande kall inför Sorgens andedräkt. Där hon skred fram, vissnade gräset och säden ruttnade, foglarne föllo döda ned, och djuren gömde sig förskräckta i sina hålor. Då gick hon vidare emot människornas boningar. Hon vände först sina steg mot ett hus, där så många tonande sånger uppstigit till ära för Sorgens skugga. Där bodde den mannen, som icke längre kunde älska sin hustru, emedan han blifvit bedårad af Sorgens skugga. Sorgen närmade sig sakta och tryckte sitt ansikte mot hans ruta. Kring de marmorgula kinderna hängde håret i tunna, fuktiga lockar som gröna, slemmiga snokar. De liflösa ögonen stirrade med orörlig skräck, och den stora, slappa munnen försökte att le. Då utstötte mannen därinne ett sådant tjut af ångest och smärta, att Sorgen själf blef förskräckt och hastigt tog bort sitt ansikte från rutan, och med långa, skyndsamma steg gick hon vidare till en annan boning. Men i stället för det jubel hon väntat, ljöd ett förfärans skrik emot henne. När hon såg på människorna med sina trötta, liflösa ögon, stelnade blodet i deras ådror. En hvar som hennes fingerspetsar eller endast hennes klädedräkt berörde, föll död till marken. Visade hon sig i dörren till ett hus, slog sjukdom och olycka ned öfver alla, som bodde där. Sönerna jämrade sig öfver sin döde far, döttrarne öfver sin förlamade mor. Mannen såg sin hustru föras bort med utsläckt förstånd, modern såg sitt barn kväfdt i vaggan. »Bort! Bort! Bort!» ropade de alla i ett skärande klagorop. »Bort du lede fiende till människors barn!»
Håret var hoptofvadt af värmen, klädningslifvet draget i olag af den häftiga rörelsen, och hon måste blinka mot ljuset för att kunna se. Så kom hon fram i lampskenet och räckte honom handen med en slynaktig nigning, i det kyrkoherden presenterade henne med det skämtsamma tillägget, att hon kommit dit för att få en smula skick på sig, hvilket nog kunde behöfvas. Hon bara skrattade och syntes icke alls förlägen öfver att patronen så länge höll hennes hand, der alla pulsar bultade af värme och lifskraft. »Det var raskt, det var raskt», sade han och visste knappt hvad han sade. Men han log och hon log, och det var, som om han blifvit yr i hufvudet och ung på nytt. Och hennes kläder hade vinterns kalla luft in med sig, och hennes läppar lyste varma och röda. Han visste icke hvad som kom åt honom; han kunde sprungit upp och tagit henne i famn, bara af glädje öfver att hon var så hurtig och ung. Så gaf han handen lös och mätte henne med en blick. Hög var hon till växt, med breda axlar, långa armar och stora händer. Figuren var ej utvuxen; det fans någonting halffärdigt och omaka i hela den beniga, kraftfulla gestalten. Men det gjorde ingenting – ingenting – barn eller ej: hon måste bli hans! Det var på detta patronen tänkte, medan han i sin beqväma vagn rullade framåt landsvägen, stadd på friarefärd. Men hela tiden hade han visst icke varit enig med sig sjelf. Emellanåt hade han nyktrat till och betraktat det hela som ett infall, en nyck. Och då reste han till prestgården, för att på stället öfvertyga sig om att hon var – hvad alla menniskor sade – en ful flicka. Men hvarje gång han såg henne, upprepades samma historia. Han kunde nog kalla henne ful, men omöjligt ta ögonen ifrån henne. Det fans ej en rörelse af denna kropp eller ett tonfall i denna röst, som icke förtjuste honom, det måtte nu kallas fult eller vackert. Hvad tjenade det så till hvad andra menniskor sade! Det fans något i denna friska fulhet, som band honom starkare än all verldens skönhet.
» Just så ska det gå till. » Hon nickade så öfvertygande, att lampkupan skallrade. » Du och jag ska bjuda Ebbe och Elin. » » Utan schaber? » » Vi ska skaffa. » » På hvad sätt? » » Hvad sa pappa i middags? » » Att Knut tog för tjockt med smör. » » Det gjorde han också, den smörmånsen. Men hvad sa han om ' T i d e n '? » » Hvad skulle han väl säga om tiden? Middagen var ju inte försenad. » » Märkvärdigt, att vi båda ä systrar. » Disa skakade betänksamt på hufvudet. » Jag menar naturligtvis tidningen ' Tiden ', som pappa ska förlägga. Ännu en g å n g: hvad sa pappa om ' T i d e n '? » » Att den ska ges ut som prof nummer hela december månad, » svarade Rut motsträfvigt och vid dåligt lynne. » 10,000 exemplar bara här i Stockholm, jaha. » » Det visste han j u inte, » genmälte Rut, fortfarande misslynt. » Det är så svårt att få folk så där tidigt om rnornarna, sa han ju. » » Men nu säger jag, Disa Brita Loven, att du och jag ska falsa dem, hvareviga en. Begriper du chäsen? » » Klockan 3 o m rnornarna? » » Klockan 2, om så behöfs. » » Men hvad ska det vara bra för? » » Hörde du inte, att pappa ville ge 2, 5 0 till hvar för de där timmarna, bara han kunde få pålitligt f o l k? » » Till att vara af d i g. » myste Rut blidkad och nyter. » Låt mig se: ' Tretti dagar har november, april, juni och september, tjugoåtta ' — det är trettioen dagar i december. Har du en blyertspenna? » » Kan du inte räkna ut det i hufvudet, din kråka? Det blir cirka 75 kronor pr man, för det blir söndagsnummer också. » » Det räcker! » » Och blir öfver. » I yrande fröjd svängde systrarna om, så att strumpor och garnnystan flögo dem om öronen.
Härmed hördeS ätstillige conformera sig. (fircfrve körner, ^clolk 6örgn, utbad sig allenast fä anmärka, att wid början af denna Riksdag, Gcefwar ochFciherrar warit sä talrike, att de ej pä sina manliga bankar kunnat rymmaS. Herr Grefwen trodde derföre wara bast att göra en sädan för» delning af Bänkarne att alla kunde fä rum. Häri HördeS flere instämma. 22. §. Arv Kotlilieb:, Det är utan twifwel nödigt a't ftrvane mait och steg widtagas, som förhindra obehörige personer a t pä Riddarhuset inkomma; men det, som här förestäs nemligen: att hwarje Ledamot owilkorligen stall utanpä kläderna synbart bärs Den n November6iz bära deras Polletter, stusle enligt min tanka kunna wäcka åtlöje, och gäfwe Ridderstapet och Adeln, åtminstone pä asständ, iwg mycket utseende af wista midre behaglige, ehuru till ordningens bibehållande nödwändige personer. Dä ingen blir pä Riddarhusek inläien, ulan akt wid dörren uppwisa sin Pollet och deta med stränghet tillbörligen iakttages, anser jag ändamälet tillräcketigen wunyit, häldst om någon stumle intränga eller insmyga sig u an att med Pollet wara försedd, sä kunde en sädan person wid en votering aldrig komma i sräga dä uppropslistan följes, och dä de' aldrig är art förmoda det en, som icke more antecknad, eller icke ens wore Adelsman, men iikwal blisivit pä Riddarhuset insläppt, skulle wäga akt upphöja sin röst kill annat an ett Ja eller N^j som alltid wore likgiltigt i etr sä talrikt Samfund som det Rioderstapet och Adeln utgör. Destutom mätte en sädan obehörig person snart blifwa känd, dä hwarje Bänkman lätteligen kan igenkänna sina Bänkkamra er och dä RiddarhusFiscalen uppsy er sina skyldigheter.
Han skall blifva när dig på det rum, som honom täckes i någon af dina portar, sig till godo, och skall icke bedröfva honom. Ingen sköka skall vara ibland Israels döttrar, och ingen bolare ibland Israels söner. Du skall icke bära skökolön eller hundapenningar uti Herrans dins Guds hus, af någrahanda löfte; ty både äro Herranom dinom Gud en styggelse. Du skall icke ockra på dinom broder, antingen med penningar eller fetalia, eller med någon ting, der man med ockra kan. På dem främmande må du ockra, men icke på dinom broder; på det Herren din Gud skall välsigna dig i allt det du företager i landena, dit du kommer till att intaga det. När du gör Herranom dinom Gud ett löfte, så skall du icke fördröja att hålla det; ty Herren din Gud varder det utkräfvandes af dig; och det blifver dig räknadt till synd. Om du intet löfte lofvar, så är det dig ingen synd. Hvad af dina läppar utgånget är, det skall du hålla, och göra derefter, såsom du Herranom dinom Gud med fri vilja lofvat hafver, det du med dinom mun talat hafver. När du går i dins nästas vingård, så må du äta af vinbären så mycket dig täckes, tilldess du blifver mätt; men du skall intet taga med dig i dino kärile. När du går i dins nästas säd, så må du afplocka ax; men med lian skall du icke gå dertill. Om någor tager sig hustru, och äktar henne, och hon icke finner ynnest för hans ögon, för någon olusts skull, så skall han skrifva ett skiljobref, och få henne i handena, och låta henne utu sitt hus. När hon utu hans hus gången är, och går till och blifver ens annars mans hustru;
Den vackra » Elfva * åringen » och den lika vackra dikten om » Barnet och fogeln » handla om de små; och när barnet knäpper händerna till bön, ser han » en strimma af de stränder, dem grubblet sökt, men fåfängt, utan lön8 *. Wirséns sånggudinna, hvilken, i parentes, är » klädd i hvitt, med kors på barmen och en stjerna i sitt hår », — en passande skrud för en så eterisk varelse — kom, när han fick en son, strök den lilles panna med en liljestängel och sade till skalden: » var ett barn som han4 ». Derför är det ock barnet, han helst ser, då han betraktar frälsaren. » Seklets genius » låter han bidande stå vid tidens bölja och vänta befriaren, ej i hjeltens gestalt, men i barnets5, och » när seklets aftontimme slår », skall » ett barn, Marias son, gloriekrönt vinka menskligheten till andeverldens trappa6 » Man finner ganska lätt, hur denna bild uppkommit. Skalden är till sin natur mycket romantiskt anlagd; det är denna romantik, som väft sin purpurskimrande slöja kring 1 &gt;Den döda ». 8 » Vid jultiden ». 8 » Klubba och Lilja ». 4 » Skydd * magt ». 5 » Seklets genius ». 8 Välkommen hem! * hans religiösa föreställningar. Han älskar i dikten det prunkande och lysande; han inför detsamma i sina bibelska taf-lor; han kom till verlden ett eller annat århundrade för sent, och han borde hafva födts i ett katolskt land, som Spanien. En så blind tro, en så extatisk dyrkan hade passat för den tid, då Calderon diktade. Också sjunger han om Cal-deron, intränger i hans väsen, förstår hans naturel och det sekel, han tillhörde. Den andre store mästaren på det estetiska området, hvilken tjusat hans sångmö, var Rafael. Här är det taf-lorna, de religiösa kompositionerna, som isynnerhet lockat honom, och dikten har förvandlats till en beskrifvande text, en poetisk tolkning af dessa målarkonstens storverk.
M 61, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående kostnadsfri upplåtelse af kronomark för jernvägsanläggningen mellan Gellivara malmfält och Luleå eif. Bifölls. JYs 62, i anledning af väckt motion angående ersättning för utgörande af augmentsränta för en utjord, kallad Altuna äng. Bifölls. M 63, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer angående väckt fråga om Sala silfververks återgång till Statens disposition. Lades till handlingarne. M 65, i anledning af väckt motion angående nedsättning i skattetalet för vissa krononybyggen inom Norrländska länen. Bifölls. Bih. lill R. St. Från Vallo/l. Borgare-Ståndet. S. D. Vid förnyad föredragning af Banko-Utskottets Memorial M 20, med förslag rörande föreskrifterna i 6:te och 7:de artiklarne af Banko-regiernentet, blef samma Memorial godkändt, utom hvad angår dels 5:te punkten, med afslag hvarå beslöts att der omförmälda aflöningsförhöjningar skola beräknas och utgå från och med den 1 nästkommande Juli och dels 14:de punkten, hvilken återremitterades. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande JVi 75, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande JV2 59, angående väckta motioner om utvidgande af qvinnans medborgerliga rättigheter. Från Hedera. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogos samt antogos att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag följande Konstitutions-Utskottets Memorial, nemligen: JVz 10, med förslag till den ändring i 28 § Regeringsformen, att till flera befattningar må kunna utnämnas bekännare af annan troslära, än den rena evangeliska; •M U, angående en redaktionsförändring i 60:de § Regeringsformen; samt •A2 12, angående ändring i 2 § 4 mom. Tryckfrihets-förordningen, i fråga om rättighet att af trycket utgifva vissa handlingar.
Jemte andra yttranden, rörande den bemälde personal tillkommande aflöning, har SlaLs-Utskottet från Hedervärda Bonde-Slånde-t fått emottaga ett anförande af Riksdags-fullmägtigen från Skaraborgs Län, Fm <oon Zweigbergk, hvaruti han föreslagit, att Utskottet mätte anmodas till RiksStånden inkomma med serskildt Utlåtande, angående Canzli-betjeningens arfvoden, 'hvilka icke borde blifva mindre ia vid sista Riksdag, och hvilkas återstående belopp, senast den 7 i denna månad, borde få af vederbörande uppbäras, samt derefter månadlligen till hela sitt belopp utgå. Genom bifallandet af Utskottets, under N:o 10, afgifna Utlåtande, hafva Rikets Ständer väl beslutil, att, i 'öfverensstämmelse med 24 §• Riksdags-Ordningen, till närmare Riksdagens slut uppskjuta bestämmandet af ifrågavarande aflöning; roen ehuru Riksdagsgö,romålen, oansedt den vid deras handläggning ådagalagda sällsynta arbetsamhet, ännu icke framskridit så vida, att tiden för dessa göromåls fulländande och Riksdagens alsi utande kan med någon tillförlitlig säkerhet förutses, har Utskottet dock, enär hela Bonde-Ståndet, enligt det Utskottet tillhandakomna Protocollsutdrag, instämt i berörde anförande, ansett sig böra gå detta Stånds sålunda yttrade önskan till mötes, samt nu uppgöra och Rikets Ständers bepröfvande underställa förslag till slutligt bestämmande af afiöningen för de vid Riks-Ståndens och Utskottens Canzlier anställde tjenstemän och vakfbeljente. Härvid har Utskottet utgått från den grundsats, alt de serskilda, 1 egenskap af månadtliga arlvoden eller dagtractamenten, desse tjenstemän tillkommande aflöningsförmoner borde bestämmas till enahanda belopp, som vid sistförflutna Riksdag, enär Utskottet saknat allt skäl att tillstyrka någon nedsättning i omförmälde aflöning, hvilken, oaktadt
Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtsk. Betänkande N:o 50. das, så följer i ordningen att bestämma, i hvilka fall hvartdera systemet skall ega tillämpning. Det har visserligen synts Utskottet, att, på sätt äfven tillförene ansetts, en skogsvidd af omkring 500 tunnland vore den areal, som åtminstone erfordrades, för att Staten skulle kunna med fördel underhålla särskild personal för en skogs vård och förvaltning, och att de boställsskogar, som hafva mindre areal, kunna öfverlemnas åt boställshafvarnes egen vård, utan fara att hushållningen dermed öfverstigcr dessas förmåga eller utgör hinder för deras embetens behöriga skötande. Men, ehuru Utskottet sålunda funnit den begränsning, man förut tänkt sig, vara i allmänhet den rätta, har Utskottet likväl sökt undvika felet att härvid bestämma någon viss skogsareal såsom ett oeftergifligt vilkor för det ena eller andra systemets användande, och ansett lämpligt, att i hvarje fall särskildt pröfvades, om den befintliga skogsarealen och boställets öfriga egor stöde till hvarandra i ett motsvarigt förhållande, eller om den förra egde sådan betydenhet, att den borde såsom särskild skogsegendom betraktas. Dervid har Utskottet äfven tänkt sig den möjligheten, att, der större boställsskog finnes, hufVudskogen kunde ställas under allmän förvaltning, men någon mindre del, som vore antingen bland inegorna belägen eller eljest skiljd från den öfriga skogen, öfverlemnas åt boställshafvarens egen vård.
Antalet af sinnessjuka ökades ej endast i förhållande till folkmängdens förökning, utan sannolikt, åtminstone i vissa provinser, i ännu större progression. Enligt Statistiska Gentral-byråns sednast utgifna berättelse, hade vid 1855 års slut funnits 3,893 vansinniga inom hela riket, eller en vansinnig på 935 innevånare. Om rikets folkmängd vid 1862 års slut antoges uppgå till 4 millioner, skulle antalet af de vansinniga, efter beräkning af 1 på 935, nu utgöra 4,278 eller sannolikt 4,500. Då ej alla sinnessjuka vore i behof af hospitalsvård, utan kunde med mer eller mindre lätthet vårdas utom hospitalen, hade approximativa beräkningar i de flesta europeiska riken visat, att minst ,j:del af dessa olyckliga böra antingen såsom vådliga för sig sjelfva eller andra, eller för att kunna återställas till helsan, vårdas å hospital eller andra inrättningar för sinnessjukas vård och behandling. Om denna beräkningsgrund tillämpades på vårt land, hvilket med största sannolikhet syntes kunna ske, skulle 1,500 hospitalsplatser vara behöfliga, men då, enligt upplysningar från Serafimer-ordens-gillet, vid 1861 års slut endast 1,074 dylika funnes å liospitaler, hade bristen sålunda uppgått till icke mindre än 426, hvarvid^ dock anmärkts, att under loppet af sistlidet år 120 nya platser skulle blifva att tillgå, så att den nuvarande bristen blefve omkring 300. Till följd häraf ansåges såsom ett vigtigt behof, att nya hospitaler inom riket upprättades, så att platserna å hospitalen måtte kunna uppgå till ett sammanräknadt antal af minst 1,500. Härvid borde tagas i betraktande, att vissa af rikets landskaper för närvarande vore särdeles vanlottade på tillfälle till vård för sina sinnessjuka, genom det långa afståndet från något hospital Hit hörde i främsta rummet Wermland, der antalet af sinnessjuka, enligt Statistiska Central-byråns berättelse år 1855, utgjorde 267, Dalarne, med 248 sinnessjuka, och Nerike, med 130 dylika olyckliga.