Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
universitetsstadens förnämligare umgängeslif, är förut i hufvudstadssocietetens kretsar varmt uppburen och värderad från de nära två decennier, hon som underståthållarens maka där förde sin spira. Hon är född i Dundee i Skottland den 26 maj 1846, och hennes föräldrar voro Richard Hirons Jobson och hans maka Agnes Gray. Medan dottern ännu var i späd ålder, IDUN 14G 1898 Sådant äktenskapet är, sådan är familjen; sådan familjen är, sådant samhället. A. de Gasparin. fideikommiss i Västmanland af löjtnanten vid lifregementets dragonkår grefve C. G. Lewenhaupt och hans maka friherrinnan Charlotte Elisabeth von Essen. Vorden änka, flyttade modern med sina döttrar år 1875 till egendomen Karlsberg invid Västerås, och i Västerås domkyrka försiggick den 2 april 1879 vigselakten emellan fröken Charlotte Lewenhaupt och dåvarande löjtnanten vid k. Svea artilleriregemente, sedermera landshöfdingen och statsrådet C. R. Wersäll. flyttade föräldrarne öfver till Sverige, där de först bosatte sig i Göteborg och sedermera inköpte Torreby egendom i Bohuslän. Efter familjefaderns frånfälle år 1860 bosatte sig änkefru Jobson i Uddevalla, där hennes äldsta dotter gifte sig. Modern, fröken Margaret Jobson och hennes yngre syskon vistades sedermera ett par år i det gamla fosterlandet, i Skottland och England, hvarifrån familjen återvände på hösten 1864. Tvänne år senare ingick den då tjuguåriga fröken Jobson förlofning med dåvarande vice häradshöfdingen Per Johan Brå- kenhielm. Äktenskapet afslöts den 2 juni 1869. Under de första åren af detsamma bodde den unga familjen i Jönköping, sedermera skedde flyttning till Stockholm, där häradshöfding Bråkenhielm först tjänstgjorde som revisionssekreterare och därefter — år 1876 — utnämndes till underståthållare. När maken år 1893 utnämnts till landshöfding i Kopparbergs län, flyttade familjen till Falun.
Protocoll skulle vittna om tillstyrkta öfverträdelser afRegeringsFormen eller af Sveriges Lag i allmänhet! Är Lagen otydlig, då han i 107 §. bestämmer Utskottets skyldighet, i händelse StatsRådsProtocollen vittna om bristande omtanka för Rikets väl, om brist af nit, skicklighet och drift! Äg 48o Den 22 /4pril e, Lagen otydlig, då han tillåter Representanten att väcka frågor i detta amne,' och Stånden att afgöra deras påföljder, sedan ConstitutionsUt • skottet i iipplysningsväg blifvit hördt! Ilar Lagstiftaren här ej velat förvara Representationen" en möjlighet att önskningsvis hos Konungen anhålla om de Rådgifvares endtledigande, hvilkas åtgärder icke genom StatsRådsProtocollen kunna rättfärdigas, då de af Nationens Representanter klandras; så nödgas jag erkänna, att Folket har slumpen eller ödet en evinnerlig förbindelse för andra momentet i 107 §, hvilket jag så gerna hade velat tillskrifva 1809 års ConstitutionsUtskott, om jag icke derigenom komme i alltför stor motsägelse med Friherre Adlerbeth. Konungens inviolabilitet är i alla constitutionella monarchier erkänd, men det är Rådgifvares ansvarighet, som skall skydda Folket emot möjliga försök af enväldigt intrång i stadgade rättigheter. Denna ansvarighet delar jag, i händelse af en positiv Öfverträdelse af Lagen, då Lagen bestämmer straffet; och i den omständigheten, att Representationen, under iakttagande af föreskrifna former, anmärker bristande nit, skicklighet och drift i Embetets utöfning.
Lönnarna stodo i full blomning, och körsbärsträden i vår grannes täppa hade stora knoppar. Och det hade med ens blifvit skumt; de små husens portar skymtade likt svarta hål genom drömmens osäkra dager, och en gammal man med ett bloss i handen gick omkring och tände en lykta här och en lykta där. Vi stannade i porten till mitt hus. Det var det hus, i hvilket jag bodde som barn och som nu för länge sedan är borta tillika med gatan och trädgårdarna och körsbärsträden. Vi stodo i skymningen och hviskade och smekte hvarandras händer, och tiden blef borta i en kyss. »Och den röda rosen?» frågade jag henne. »Har den kanske vissnat?» »Nej,» svarade hon, »ännu har den icke vissnat. Se här, den har stungit min barm till blods, och jag längtar efter att få gifva dig den. Men jag vågar icke. Nej, jag vågar icke!» Och hennes ögon stodo fulla af tårar, då hon sträckte ut armen och höll rosen ut mot den strimma skymningsdager, som föll in genom porten. Jag kunde icke hejda mig, jag fattade hennes hand med mina båda, och jag tryckte den röda rosen till min mun och kysste den. Det svindlade för mitt hufvud, det blef svart för mina ögon, och jag glömde allt. Men då jag åter kom till mig själf, stod hon, som jag älskade, längre bort ifrån mig än nyss, hennes hy var blekare, och hon hade något smärtsamt i uttrycket kring munnen. Jag ville närma mig, men se, då gled en skugga mellan mig och henne. Den var grå och blek, och den var märkt af Fattigdomens naglar. Jag ville skjuta den åt sidan, men den var starkare än jag; och medan vi brottades, jag och min skugga, gled min älskade allt längre bort i drömmens skymning och försvann likt en flik af en blek dimma Jag gick ut genom porten, och skuggan följde mig. Det var icke vår längre därute, det var vinterskymning, snön låg nyfallen och hvit under en mörk och grå himmel, och det snöade alltjämt. Jag hyste icke längre något agg till min skugga, ty jag var gammal och böjd och hade glömt allt. SPLEEN MITT lif har drömmens skumma och sällsamt förvirrade färg.
Då grundlag icke kan förändras genom en lag af ifrågavarande beskaffenhet, följer deraf ali undanlags-bestämmelsen är öfverflödig, derest åberopade Kap. på grund af den hänvisning, som tryckfrihets-lagen i omförmälda fall till detsamma gör, hvad samma fall angår, blifvit iklädd egenskapen af grundlag. Alt så ej egt rum, torde dock vara klart; men dermed uppenbaras ock bestämmelsens eller undanlagets olämplighet. Den i tryckfrihets-lagen i meranämnda fäll skedda hänvisning till allmän lag innefattar nemligen endast en förklaring, att vissa brott emot samma lag eller tryckfrihets-lagen skola bestraffas lika med särskilta brott, å hvilka den allmänna lagen utsätter straff. Och straffet har dermed blifvit beroende af de förändringar, den allmänna lagen kunde komma alt Undergå. Sådan har äfven åsiglen hittills varit inom såväl lagstiftning som lagskipning. I tryckfrihets-lagen stadgades t. ex., att Majestäts-brolt skola straffas efter 5 Kap. 1 § Missgernings-balken; men sedan del i detta lagrum utsatta straff blifvit genom Kongl. Förordningen den 30 Maj 1835 förhiildradt, har del mildare straffet tillämpats å brott, som tryckfrihets-lagen i detta fall alser. Det kunde väl härvid invändas att berörda Kongl. Författning icke upphäfl Missgernings-balkens sistnämnda §, ulan endast gifvit densamma en förändrad lydelse; men förhållandet blifver enahanda, ehvad förändringen sker på ett eller annat sätt. Skall det förändrade ansvaret i ena fallet tillämpas, måste så jemväl ega runi i det andra. Om 8 Kap. Missgernings-balken upphäfdes och för deri upptagna brott stadgades förändrade straff, men brott emot tryckfrihets-lagen skulle del oaktadt fortfarande beläggas med straff efter berörda Kap., blefve eivil-lagstiftningens område derigenom öfverträda Det skulle innebära antingen den förklaring, att i följd af tryckfrihels-lagens hänvisning till 8 Kap.
Majits uppmärksamhet tillika blifvit lästad derå, att samma brist i lagstiftningen, som eger rum i fråga om sättet och vilkoren för äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare, jemväl förefinnes i afseende å äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillätet är, fastän något förbud emot äktenskap af sistnämnda slag väl icke lärer kunna anses i lag uppstäldt; och Kongl. Majit bar funnit jemväl denna brist böra afhjelpas genom det lagförslag, som i förevarande ämne blifvit uppgjordt och hvarför närmare motiver innefattas i bilagda StatsRåds-protokoll. Kongl. Majit vill alltså, med öfverlemnande jemväl af Högste Domstolens i ämnet förda protokoll, jemlikt 87 § Regerings-formen, till Rikets Ständers antagande framlägga följande förslag till Bih. till R. Si. Proposition JYs' 32. ”Förordning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare. I afseende å giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare förordnas som följer: § 1. Medlem af Svenska kyrkan vare ej förment att ingå äktenskap med mosaisk trosbekännare. § 2. Örn lysning till sådant äktenskap, äfvensom till äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillätet är. gälle hvad i Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 och i 9 § af Kongl. Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning af den 2d Oktober 18 GO stadgadt finnes. § 3. Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i slägtingars eller andra vittnens närvaro ingas inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde å landet. Magistrat eller Kronofogde äligge dervid i afseende ä mannens och qvinnans ledighet till äktenskap den tillsyn, som enligt lag tillkommer prest, den der vigsel förrätta skall: sedan affordras såväl mannen som qvinnan deras frivilliga ja och samtycke till giftermålet, och vardén de derpå för äkta makar förklarade.
Utskotten få, i följd häraf, tillstyrka: att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t ytterligare ville taga frågan i öfvervägande och , vid det kända förhållande, att Upsala Domkyrka, äfven utan ofvanberörde f24 tunnor spanmål, eger tillräcklige tillgångar för tillfällige reparationer samt kyrkans framtida underhåll, i Nåder anbefalla, att berörde spanmål måtte hädanefter tillkomma Hernösands Domkyrka. Stockholm den 21 November 1844. Reservationer. Af Herrar Friherre Hamilton, von Troil, Råfelt, Mundi, B.. Möllersvärd, Doctor Stenhammar och Doctor Utterström, äfvensom af Herr Biskop Hedrén, hvilken afgifvit följande skriftliga reservation: ”Emot de sammansatta Utskottens nu fattade beslut måste jag mig reservera, emedan jag linner detsamma Statssamt Ålim. Eesv. och Ekon -V (slottens Utlåtande, N-.o 33. l:o Orättvist. Upsala och Hernösands Stifts inbördes rättsförhåll allden måste anses afgjorda genom det Kongl. Beslut, hvarigenom det sednare, för tvåhundrade år sedan, fått sin tillvarelse. Derigenom förlädes vissa församlingar till det norra, nya och vissa bibehöllos vid det södra moderstiftet. Derigenom bestämdes äfven 70 tunnor af liela Domkyrko-tionden såsom fond lör den nya stifts-kyrkan, hvaremot hela den återstående delen af samum tionde biel' den gamla Domkyrkan i Upsala bibehållen. Denna förd ehrin g eger redan tvenne seklers häfd och har icke heller blifvit klandrad förr, än i de sednare tjugu åren., sedan Hernösands kyrka, oaktadt det meddelade anslaget, som med god hushållning bordt vara tillräckligt för dess underhåll och nybyggnad, kommit i det betryck, att den mägtar besörja intetdera.
För denna bana upptager den arbetsplan, som Kongl. Majit för Rikets Ständer framlagt, dels under innevarande ar, till förberedande åtgärder samt börjandet af arbetena mellan Stockholm och Upsala, och dels under åren 1858, 1859 och 1860, till banans fullbordande samt öppnande för trafiken mellan nämnde städer, ett sammaulagdt belopp af 4,800,000 R:dr. Den Ulliga jernet sig ökande rörelsen mellan hufvudstaden samt medlerst» och norra Sveriges enda universitetsstad är allmänt känd, och med denna rörelses dagliga besörjande öro flere ångbåtar och diligenser sysselsatta. För en jernbana mellan samma städer kan således genast vid dess öppnande en betydlig passagerare-trafik påräknas; 60 Stats-ll/skottets Utlåtande N:o 62. men derjemte kommer en fädan bann, efter ali sannolikhet, alt mycket begagnas genom upphemlande och befordrande af en stor del olaf deri ansenliga tillförsel, som Slockholm, isynnerhet linder höstoch vintertiderna, emoilager från Upland och de norra provinserna. Utom den allmänna obestridliga vigten och fördelen deraf alt, inom några iä års förlopp, erhålla ett under alla årstider tillgängligt hastigt lörlskalTnings-mcdel mellan landels hufvudstad och förnämsta universitet, förekommer såsom afsevänlt, i fråga om o förd röj ligt företagande och utförande af en jernvägs-anläggning mellan dessa orter, jemväl det icke sällan anmärkta förhållandet, alt Slockholm numera är den enda bland hufvudsläderna i Europas norra och mediersia länder, som saknar dylik kommunikation med andra städer och oller. Men dä Utskottet således anser sig böra förorda beviljandet af den utaf Kongl.
— Herr Prosten Ödmann > med hvilken Prostarne Nordinj Hasselrot och Bevilln.-Utskoltets Utlåtande N:o 35 Rosen sig förenat, liar ansett Tobak såsom en alldeles umbärlig vara, för hvilken höga afgifter borde betalas, samt derföre yrkat, att tullen för Tobaksblad borde uppsättas till 12 sk. och för stjelkar lill 4 — Herr Prosten Åstrand bar funnit Prosten Ödmanns förslag för högt, men ansett, att, då man förhöjt litet för socker, man väl kunde förhöja litet för tobak, samt i sådant afseende föreslagit 1 sk. per U„ — yl. Brisman och Lars Larsson från Skaraborgs Län samt Daniel Danielsson från Örebro Län hafva yrkat en förhöjning af 25 procent i den tull, Utskottet för Tobak föreslagit. Då knappast någon artikel i hela Tull-Taxan och allraminst någon rudimaterie är belagd med så hög tull, jemförelsevis till dess värde, som vanliga Tobaksblad, har Utskottet icke ansett lämpligt att ännu ytterligare förböja densamma; men hvad deremot tullen å Tobaksstjelkar beträffar, så, ehuru densamma redan utgör 4° procent af varuvärdet, torde dock, såsom ytterligare uppmuntran för inhemsk Tobaksodling samt tili beredande af tillökning i Statsintraden genom beskattning på en öfverflödsvara, någon uppsättning derå icke vara ur vägen; och får Utskottet derföre föreslå, att införseltullen å Tobaksstjelkar må bestämmas till 3 sk. U.. Trädvaror: af Herr Grefve Posse har härvid blifvit anmärkt, att den föreslagna tullen å Mahogeny., Ceder, Sockerkist &c. vore för hög, emedan desse trädslag nu mera skolat öfvergått till behof samt dessutom utgjorde 1’udimateria för våra handtverkare;—. af Herr Prosten Ödmann, att alla Trädvaror borde vara frie från utförseltull; —• af Herr Ekerman> att tullfrihet för Ved till stufning vore origtigt föreslagen, emedan
Domstolens beslut i de mäl, bvilko Kongl. Noj:t ieke sjelf ösvervorit, utfördos under Kongl. Noj:ts 8eeret; oeb tjugu är bosvo sedon sörllutit, sä ott ollmönbeten bost Fiti. o/t K. >5t. /'rot. /^o. / 20 //u/t, 1 2 /vo/?A^. 7^:0 74, tillräelilig tid ätt vänja sig vid en förändring» dvars verliligdet är alltför sandar, sär att loinna detviklas, äsven oin destämmelsen rörande Konungens tvänne röster klefve i Orundlagen gvarstående. Dä nu de sörra gängen anförda sliäl mot förslagets antagande ej mera aro lilia pallande, tror Kongl. IVIaj:t, att den ikrägavarande förändringen nu mera dör vidtagas. Kättvisans sliipning, dstragtad såsom en ordagrann tillämpning as lilara oed desvurna lagar, pä sätt Kiliets 8tänder, i den underdäniga 8Iirikvelseo as den li Naj 1829, sig yttrat, ar, sä val genom sitt ursprung, som genom sin natur, nog delig, sör att ielie dedäkva demta nägon styrda kran Nonarliens röst, eller glans krän Dess namn. Om man detta oaktadt ville didedälla Konungens tvänne röster i Dögste Domstolen, sä sliulle man derigenom dos allmändeten endast nära en origtig föreställning, att Konungen deltager i derörde Domstols sliipning as rättvisan; deras söljden linnde dlikva, att den rättsölisnde, som trodde sig ega sliäl att delilaga sig ökver Dögste Domstolens deslut, linnde anse Konungen såsom dukvudsöremälet sör sitt missnöje, oed derifrån dsmta en, eduru endast sliendar, förevändning att underlränna lidelsen as ofvannämnde Orundlags 3 §, som djuder, att Konungens IVlajestät sliall dallas i delgd oed vördnad.
Så länge Utgifts.regleringen sker i den anda, som den allt hitintills skett, och man nu vill bibehålla, skall Sfatsbrist-sumrnan ständigt gå crescendo, och.-HyfvudTitdarne o.ve dersägligen vid hvarje Riksdag blifva större. lag anhåller, att Herr Grefven och Randi-, Marskalken täcktes förklara sin mening, huru-, vida Ridderskapets och. Adelns belsut i; äijjn-eS ännu är fattadt, eller icke. Friherre Björnstjerna v Jag förenar rai';«, så mycket hellre med hvad den siste värdeTalaren anfört > sorn det i alla fäll är Kongl Majus ostridiga rättighet, att flytta och jemka, inom Titeln. Jag skulle således tro, att Bia. derskapet och Adeln besparade sig myckel besvär, otu summan bifölls cakulationsv-is. Herr von Hartmansdorff: Äfven jäg skulle? anse rigtigast, om Riksens Ständer ånge hålla sig tili en erida hufvud-surrima, utan att inlåta sig i pröfning af detailier; men innan detta; lyckliga behandlingssätt a£ frågorna antagen* och vi således nödgas pröfva detaiTferna, tror jag det äfven vara nödigt, att förhindra nya anslag, sorn ej af behofvet påkallas, på det att dessa icke , såsom en värd Redarn o t yttrat, ständigt må gå crescendo. Hvad nu den ifrågavarande tillökningen ungar, så. är skillnaden, i händelse den b i fal - Dm 18 September f. m. »37
Och Singoalla ... hon som redan försonat sig med tanken på evig skiljsmessa och död ... ack, hon glömde snart sitt beslut, då riddaren återvände följande natt vid Sorgbarns hand och anropade henne att stanna. Han sade sig vara vansinnets och Helenas om dagen; han ville vara sällhetens och Singoallas om natten. Han kallade henne maka och bad henne hålla den ed, hon hade svurit på Alakos bild, om ock han sjelf af onda makter drifvits att bryta sin. Huru ljufva voro ej hans smekningar för den arma, hvars allt, hvars lycka och olycka, han varit från hennes första jungfruår! Huru sköna voro ej dessa nätter, genombäfvade af det hemlighetsfulla, då de hviskade med hvarandra i grottan eller i oändlig trånad sutto, hand i hand, på bäckens strand! Singoalla kunde icke motstå; hon stannade och framlefde timmarne i svärmiska drömmar. På tjugonde dagen efter pilgrimens ankomst till Ekö slott återvände han ur skogen med nattvardsbägaren i hand. Den öfverlemnades åt priorn, och alla förundrade sig öfver uppenbarelsens sanning och botgöringens kraft. Men med Riddar Erland timade en förändring, som med hvarje dag blef tydligare. Hade han förut någon gång varit dyster i hågen, så var han det nu hela dagen, från morgonen till natten. Han magrade förfärligt; hans ögon voro insjunkna, hans kinder tomma, hvarje dag tycktes plöja en fåra i hans panna, hvarje timme gjuta olja på den hemska elden i hans blick. Tjenarne darrade, när han nalkades, fru Helena vågade icke mer fråga, hvad som tärde honom, ty han tycktes likasom ana, när en sådan fråga sväfvade på hennes läppar, och aflägsnade sig då ur hennes grannskap. Han var kall för sin makas sorgsna blickar, skydde hennes smekningar och hade icke mer ögon för sin lille son. Sällan talade han ett ord till någon. Fru Helena yppade för priorn sitt bekymmer öfver herr Erlands tillstånd och rådslog med honom om hvad som borde göras till hans räddning, ty ögonskenligt var, att detta svårmod förde honom med brådskande steg mot grafven.
Dagens ratta mening och förstånd, som Kongl. Maj.-t emellan 1815 och 1S17 årens Riksdagar i Nåder meddelt och utfärdat: 1. Den 10 Maj 1815 Kungörelse^ att, i öfverensstämmelse med 1 1 §. uti Kongl. ForBih. ing till Riki-St. Fröt. 1SI7-i£i8- IC'.de Sami. N:r U, 12, Underilaniga Skrifv el ser. ordningen angående Fylleri och Dryckenskap den 24 Mars 1813, Konungens .Befallningshafvande uti alla öfriga Politi-mål, hvilka, enligt 1'örfattningarne, af dem böra upptagas och afgöras, må höra vittnen eller låta höra dem hos Häradshöfdingen i orten med tillkalladt biträde af 2tne Nämdeman; 2. Den 13 Mars 1816 Förklaring, att legd Beväringskarl, som tager ytterligare lega till tjenst bland Beväringsmanskapet, hvilket brott lämpligast kan hänföras till hvad Lagen i 14. Kap. 3 jjj. Handels-Balken stadgar om Tjenstehjon, sorn later städja sig till 2:ne Husbönder, skall, utom ersättning och skyldighet att återgälda den sist uppburna Tegan, eller, i händelse han låtit lega sig af flere , hvad han af dessa emottagit, jemväl böta så mycket som svarar emot den utfäste Tegan och öfriga förmåner för ett års tid, hvilka böter fördelas till treskiftes emellan Kongl. Maj:t och Kronan , Häradet eller Staden och Måls egaren, samt, i brist af tillgång, förvandlas till fängelse vid vatten ecb bröd enligt 5 Kap. Straff-Balken ; 3. Den 22 Maj 181b Skrifvelse, till Rikets Hofoch Öfver-Rätter, att den Under-Domare, som, när fortsättningen af Ransakning öfver häktad person forvises till annan Domstol , underlåter att till Kongl. Majus Befallningshafvande, eller denne sednare
Det märkvärdigaste af allt, sorn i ämnet förekommer, borde vara, att en Ledamot af Högvördige PresteStåndet reserverat sig emot Stockstraffs afskaffande, på grund, att bestämmandet eller åläggandet deraf tillhörde Prästerskapet i följd af dess Previlegier, som ej utan i Grundlagsenlig väg finge ändras. Att sådant kan inträffa år 1829, är verkligen sällsamt. Herr Rosenquist, Fredrik Leonhard: Jag anser Utskotten hafva bordt fästa mera uppmärksamhet på flera af de emot första Betänkandet gjorde anmärkningar, i synnerhet, som Utskotten gifvit sig tid till oförtjent» förebråelser emot den hufvudsakligaste af anmärkarne Grefve Cronhjelm, hvilken visserligen icke gjordt sig deraf förtjent. Ännu olämpligare anser jag det af en Ledamot, i form af Reservation vidfogade post scriptum. Jag inskränker mig dock till reservation mot bifall å Utlåtandet. Herr Lefrén, Johan Pehr: Att reservera sig emot ett Betänkande, utan att anföra något specielt factum, är verkligen besynnerligt. — Det måtte likväl vara Utskottens rättighet, att säga ifrån, då de finna sig sårade af någon anmärkare. Deri 23 December f. m. a3g Grefve Cronhjelm: Med förklarande af min tacksamhet för Herr Rosenqvist, tror jag dock, att jag icke hehöfver någon juslification emot Utskotten. Jag anmärkte endast emot dem, alt de besvarat min motion för summariskt. De hafva nu godtgjort sitt fel, då de fullständigt besvarat alla de af mig upptagne punkter. Måhända Hr Rosenqvist afsett Hr Prinlzenschjölds Reservation, och egentligen deremot rigtat sin protest. Den innehåller dock blott bevis på den mindre hofsamhet, som blifvit lagd mig till last, och jag finnér mig ingalunda deraf sårad. I Protocollet anhåller jag endast få antecknadt, att jag icke anser mig öfverbevisad af de Höglofl. Lagoch Ekonomi-Utskotten, utan qvarblifver vid den öfvertygelse jag uttryckt i min motion.
Sorn mitt yttran de gifvit tvenne varda Ledamöter anledning, att tro, det min mening skulle vara att Skråförfattningarne borde anses såsom ett Stånds privilegium, får jag upplysa, att mina ord föl lo sålunda: i händelse något Stånds privilegium skulle synes lägga hinder i vägen för Skråförfattningarnes upphäfvande &"c. För min del är jag visserligen öfvertygad, att detta hinder icke äger rum; men alla äro icke af denna tanka, åtminstone har ej Borgare-Stan»- det hittills varit det. Den 15 Felruarii, 5o5 Friherre ZLje, Ludvig: I det vigtiga ämne, som nu utgör föremål för öfverlåggningen, utber jag mig att få nämna några ord, egentligen för att understödja de Ledamöters mening , hvilka jag trott mig finna framställa det rätta. Jag tror mig böra skilja emellan frågan om Handelsfrihet och frågan om Skråordningarne. I den förra frågan anser jag, lika med Herr Rosenblad , att mycken måtta bör sättas i öf. vergången ifrån handelstvång till full handelsfrihet. Det år faseligt lått att nedrifva allt gammalt, men deri bör man likväl icke fortgå vidare ån man hinner uppfinna garantier för det man vill sätta i stället: och Herr Lefrén har förträffligt visat angelägenheten af all varsamhet i denna del. I frågan om Skråordningarne är jag alldeles af flerr Friherre Anekarsvårds tanka , att pröfningen af denna fråga visserligen icke hindras af något Stånds privilegium. Men åiven i denna fråga tror jag en måtta angelägen , och tror således, att Skråordningarne böra modifieras, och till sina fel råttas, men icke upphåfvas. Så rått det år, att hvar man bör få föda sig med det handtverk man kan, så angeläget tyckes det dock vara, att han också förut visar, att han verkeligen kan hvad han påtager sig, emedan allmånhetens rått att icke bedragas, också förtjenar något afseende. Den båsta garantie derföre vore visserligen utbredandet af en större konstfåidighet, på sått som Herr Friherre Björnj Den i5 Februarii, stjerna och Herr Grefve Posse så agtningsvårdt yttradt. Herr von Hartmansdorff•.