Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition N:o 28. förhållandet mellan lön och pension dock beräknadt efter afdrag från den förra af all kostnad i tjensten och sålunda af både så kallade tjenstgöringspenningar samt hästoch fourrage-medel jemte kavalleri-tillägg; att härvid, oberoende af det regemente, der en pensionstagare tjenat, en enda löningsstat, nemligen den för indelta Arméen af Komiterade föreslagna, borde läggas till grund för pensionernas bestämmande inom hela Arméen; att om, beträffande under-officer, som blifvit till officer befordrad, vid afskedet befinnes, att den officerspension, hvartill han vore berättigad, understiger den, som honom tillkommit, derest han icke blifvit från under-officer befordrad, han då må ega att uppbära den sednare, högre pensionen; att den lefnadsålder, som borde berättiga till full pension i tjenstemannens grad, må för indelta Arméen och Wermlands fältjägare bibehållas lika med hvad i detta hänseende nu finnes stadgadt bland vilkoren för förhöjd eller fyllnadspension, endast med framfiyttning af den fulla pensionsrätten i Kapitensgraden från 50 till 52 ar, men för den öfriga Arméen, med undantag af Regementsoch Korps-chefer af Ofverste-grad, bestämmas två år lägre än vid den indelta; att tjensteålderu, såsom vilkor för full pension, borde vara 30 år vid indelta Arméen och Wermlands fältjägare, men, med enahanda undantag för Öfverste-graden, 25 år vid den öfriga Arméen; att den, som afgår från tjensten innan han uppfyllt de för full pensions erhållande i hans grad föreskrifna lefnadsoch tjenste vilkor, skulle vara berättigad till sådan förmån i den närmast lägre grad, der han uppfyllt stadgade pensionsvilkor, och sålunda komma i åtnjutande af en afkortad pension, hvars belopp likväl för vissa grader blifvit af Komiterade efter annan grund beräknadt; att deremot, om de föreslagna pensionsbeloppen blefve godkända, Arméens öfveroch underbefäl skulle vara förbundet att, älven utan egen ansökning, afgå, sedan de uppnått följande ålder: vid indelta Arméen och vid den öfriga Wermlands fältjagare.
Vi hafva visserligen lemnat långt bakom oss den tid, då 1734 års lag stiftades, och individualitetsbegreppet har redan gått så långt, att det icke vill tillerkänna det allmänna rättighet att på något sätt ingripa i den enskiltes disposition öfver sin egendom. Nyssnämnde lag uttalar likväl andra åsigter. Uti 8 § af 10 kap. Bygn.B:n stadgas ansvar för den skattebonde, som vanvårdar sin skog. Kongl. Förordn. af d. 21 Febr. 1789 medgifver väl skattebonden vidsträcktare rättig - 186 Den 10 December. heter i berörde hänseende, i likhet med frälsemannen, men i 1793 års Skogsordning samt 18 § af 1805 års Förordn. om skogarne i riket intogs ånyo förbudet för skatteman att i högre grad missvårda sin skog. Då lagen således redan innehåller stadganden mot missbruk af skogen, så torde lagstiftningen kunna gå vidare på samma bana. Det är sannt att enskild eganderätt innebär rättighet för individen att förfara med sin egendom efter behag, roén man bör ihågkomma, att då Staten öfvertagit skyddandet af denna eganderätt, den äfven måste hafva rättighet att bestämma de vilkor, hvarunder eganderätten, i öfverensstämmelse med det helas bestånd och samhällets väl, må utöfvas. Ilr Mannerskantz, Carl: Utan tvifvel är denna fråga en af dem, som för fäderneslandets framtid hafva den största vigt, men lika säkert är, att få frågor finnas, som äro svårare att nöjaktigt lösa, än denna. Jag vill icke inlåta mig i undersökning, huruvida Staten eger eller icke eger rättighet att på något sätt inskränka den enskildtes fria dispositionsrätt öfver sin skog, utan får endast förklara, att jag anser det förslag, som här blifvit framställdt till uphjelpande af Svenska skogshushållningen vara praktikst ogörligt att genomföra, enär detsamma förutsätter en kontroll öfver de enskildtas skogar, hvars omöjlighet att verkställa bäst bevisas, genom den ofantliga, lill millaTdand, upgående vidd, som skogarne i Sverige af motionären upgifvits ega. Det afsedda ändamålet tror jag således icke kunna på denna väg upnås.
Utskottets förslag ger anledning lill stora missbruk, som böra förekommas så mycket möjligt är. Tre vinglare skulle kunna fingera transactioner sinsemellan, för alt åtkomma lån. A vore t. ex. Låntagare, B Invisningsgifvare på C, som då blef Acceptant. Låt dem nu alla tre byta hvarandras röler, så skulle de derigenom hvardera kunna åtkomma större belopp, än hvarföre de samfäldt vore vederhäftiga. Vid tillfälle då jag varit Revisor i BancoDisconten, har jag sett huru det låter göra sig att trenne personer ömsom cavera för hvarandra, nästan alltid såsom förebud för deras samfällta banquerott. Sådana vinglerier är det angeläget alt söka förekomma. Jag föreslår derföre följande tillägg: Dock må samma trenne personer uti denna låneinrättning på en gång icke få finnas i mer än ett enda slags förhållande till hvarandra af Läntagarej Invisnings-ut gifvare och Acceptant. Herr Rosenbladj Bernhard: Delta moment har BancoUtskotlet ansett vara det, som afhandlade det vigtigaste ämnet. Utskottet har öppnat ett nytt fält för Credit - Den 7 December f. m. rörelsen, som hittills saknades. Jag behöfver ej härvid erinra, att vi hafva exempel härpå i de så kallade silfvei köpen. Det är icke den utrikes handelsrörelsen, som hufvudsakligen behöfver creditsystemet; det är den inrikes handeln, för hvilken det är af särdeles vigt, att elt väl ordnadt creditsystem finnes, som försätter den i tillfälle, alt, utan mäklarebiträde, med lätthet omsätta alla slags landtmannaprodueter. Spannemålsoch Bränvinshandeln skulle till landets fördel vinna deraf, att producenterne af desse varor, utan att så mycket som hitintills ligga uti händerne på mäklare, kunde draga vexlar på framdel es blifvande betalning derföre. Man har exempel derpå i England, Frankrike, och norra Tyskland. I England är Bankrörelsen hufvudsakligen riglad åt inrikes vexelaffairer.
En hvar, som sökt att för sig sjelf redogöra för den lämpligaste organisationen af en samhällsförfattning, har utan tvifvel kommit lill deri åsigt, att dertill hörer ett bestämdt åtskiljande mellan den utöfvande och den dömmande samhällsmakten; så synes saken vara tillämpad i det närmaste uti alla lagbundna samhällen. Det var med sådana åsigter, som jag, för något mer än ra år sedan, då jag först inträdde på detta rum och innan jag ännu börjat deltaga i öfverluggningarna, med särdeles förundran fann en Konungens propos. af samma lydelse som denna blifva afslagen. Jag erkänner, att jag då trodde det vara någon felande undersökning hos mig, någon ofullsländighet i mitt begrepp och i kännedomen om saken, som gjorde att förhållandet föreföll mig oförklarligt. Jag har likväl, oaktadt jag bemödat mig att utreda saken under de 12 år, som sedan förflutit, icke kunnat komma till någon annan öfvertygelse, än att R. St. begingo ett stort misstag, då de förra gången afslogo propostn i detta ämne, och jag har ej kunnat föreställa mig, att Sländerne nu skulle kunna handla på samma vis. Det förekommer mig således oförklarligt, huru Const.Utsk. kunnat framkomma med ett förslag sådant som detta; jag befarar att Utsk. låtit sig villseföras af den i lagstiftningen alltför olyckliga D«n iS Noram ber c. m. »5g metoden att uteslutande fästa sig vid stunden. Den som vill stifta lagar, måste hafva ögonen fästade på framtiden, icke mindre än på det förflutna; och jag befarar att Const.Utsk. gjort afseende på den beklagliga ställning, hvaruti samhällsmakterne sig nu befinna, och att det ursprung, hvarifrån propos:n härleder sig, inverkat på Utsk:s beslut. Jag befarar äfven, att Utsk. låtit sitt beslut ledas af det förhållande, som under sednare liderymd ägt rum, att nemi. Konungen icke utöfvar sitt prerogativ att deltaga i Högsta Domstolens öfverläggningar. Jag tror icke, att någondera af dessa åsigter bort ligga till grund för Utsk:s förslag.
Helt annat är det med enskilta personers fordringar, hvilka gått ur liand och i hand, och genom sin rätt att när som hälst mot lika ränta med den de sjelfva bära, inlösas, icke kunna betraktas annorlunda, än som räntebärande Bancosedlar. För dem har Utskottet trott någon gräns emot missbruket med deras beläning böra sättas, och derföre föreslagit räntans upphöjande. I afseende på jernbeläningen får jag åberopa min reservation rörande högsta lånebeloppet, och den långa utsträckningstiden för lånens bibehållande, som nu äger rum. Då tiden är kortare, tror jag, attmap utan våda kan beläna intill |:delar af värdet. När Banken på 1790-talet blef tvungen att nedsätta sina räntor till 3 procent, lånte man der obetydligt, under det många flere vände sig till RiksgäldsContoiret, der de betalte 5 procent, men der man fick belåna till |:delar af värdet. I afseende på räntan, har man icke gått från en ytterlighet till en annan, då man blott höjt den 1 procent. Beträffande kopparbcläningen 78 Den 27 Jul ii f. m. sorn icke gagnas af enskild man, utan af ett större samfund, från lyckligare tider belastadt med stora afgifter till Staten, har man ansett sig kunna bibehålla den lägre räntan, ty såsom man vet, betalar ingen Corporation eller näringsföretag drygare utlagor till Staten, än Fahlu Bergslag. Herr von Qvanten, Carl: Det är blott i afseende på Herr Hegardts reservation, som jag önskade få anföra några ord. Jag förenar mig i bans tanka rörande räntan, som jag Önskar måtte gälla lika för alla slags belåningar; ty om jag lånar på guld, silfver, koppar eller min väns namn, är det i alla fall lån, som lån; och böra, från samma verk erhållna, bära samma ränta. Grefve Spens, Carl Gustaf: Jag är visserligen, i afseende på åtskilliga omständigheter, förekommen af föregående Talare, men det är en omständighet, som jag icke märkt någon förut hafva vidrört.
Frölich antager, alt de stora communicationsliniernes öppnande i Riket är en statsangelägenhet, så skulle jag visserligen nu önskat, alt man hufvudsakligen kunnat lemna medel lill de stora canalsträckningarna, framför de mindre; men äfven i afseende på de mindre canalsträckningarna, har det varit en skyldighet för StatsUlsk. nit afse just hvad den värde Grefven finner vara nödvändigt, nemi. att hindra de enskildla bolagen att helt och hållet kunna disponera dessa canaler såsom sin enskilda egendom och derigenom göra trafiken på dem alltför kostsam. Rian har trott, att om det allmänna lemnade understöd åt dessa canaler, så skulle äfven dessa vigtiga communicationer kunna hållas öppna till mindre tunga för allmänheten, än om de varit i enskildes ägo. Hvad åter beträffar väganläggningar, måste vi besinna, att vägars byggnad och underhåll egentligen tillhör communerna. Detta är en tunga, som uteslutande faller på jordbruket, och då det här i landet visserligen vore utväg att använda många millioner för dessa communicationers förbättrande; så tycker jag för min del, att StatsUlsk. till en början visserligen icke gjort för mycket, utan snarare för litet, för alt underhjelpa, eller åtminstone vända hågen åt dessa företag, att förbättra våra landtcommunicationer, hvilket jag anser fullt ut lika vigtigt, som att öppna sjöcommunicatio - Den 18 Mars. 71 ner. Jag är glad att med den värda talaren kunna instämma i lians åsigt, rör:de beliofvet af större anslag lill sjöetablissementer oell sjöförsvaret. Till de förra räknar jag den stora frågan om hamnanläggningen vid Höganäs och Svinebodan. Jag tror, att det allmännas intresse dervid är vida större, än det enskildta intresset, och kommer således, för min del, äfven att tillstyrka detta anslag.
Har ett af Konungen eller Riksdagsman väckt förslag till ändring af Grundlag blifvit af endera Kamaren vid tvänne å hvarannan följande Riksdagar antaget, men af Medkamaren förkastadt, och sålunda kommit att förfalla, men samma förslag å tredje eller annan Riksdag förekommer och blifvit ånyo af förstnämnde Kainare antaget, utan att vinna Medkamarens bifall, då skola till frågans afgörande båda Kamrarne sammanträda och besluta på sätt i Irsta momentet af 71 §. säges, och utgöre Riksförsamlingens beslut. §. 102. Ej må någon för framtiden gällande förklaring af Grundlagarne stadgas, utan på det sätt, som enligt nästföregående §. vid ändringar i dem iakttagas bör. Efter deras ordalydelse skola de i hvarje serskildt fall tillämpas. §. 103. Såsom Grundlagar skola anses denna Regeringsform, Successions-Ordningen, Tryckfrihets-Lagen och Lagen omval lill Riksförsamlingens Yngre Ramare. §. 104. Med Tryckfrihet förslås hvarje Svensk mans rättighet att, utan några af den offentliga Magien i förväg lagde hinder, utgifva skrifter, att sedermera endast inför laglig Domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall derför kunna straffas, än om detta innehåll strider emot tydlig Lag, gifven att bevara allmänt lugn, utan att återhålla allmän upplysning. Alla handlingar och Protocoll, i hvad mål som helst, de Protocoll undantagne, som uti Stats-Rådet och hos Konungen i Ministeriella ärenden och Commando-mål föras, må ovilkorligen genom trycket kunna utgifvas. Ej må tryckas Bancooch Riksgälds-Verkens protocoll och handlingar rörande ärenden, hvilka böra hemligen hållas. Hör till Conslitutiom-Utskottets Memorial j N\o »5. §. 105. Riksförsamlingen eger gemensamt med Konungen magt att stifta allmän Civil-, Criminalsamt Kyrko-Lag och att sådan förut stiftad Lag förändra och upphäfva. Tinder Civiloch Criminal-lag förslås äfven de delar af Krigslagar och Författningar, rörande krigsväsendet, som ega tillämpning till medborgare utom krigsstaten.
Flammorna sträckte sig och växte, sjönko ned som om de hemtat andan, höjde sig åter, skickade snabba, hoppande små lågor längs de torra spåntaken, flöto samman till stora, fladdrande knippen, och slogo så tillhopa från båda sidor, som i en länge efterlängtad förening. I nattens stillhet intet ljud, annat än detta dämpade brus, som när stormen drager genom en skog, dertill ett sakta knaprande, som af stora råttor, och så emellanåt en liten smäll som af ett salongsgevär. Men så kom det en hunds långdragna tjut, en gång, två gånger, och så det förtviflade skriet: »eld, eld!» först af en röst, se’n af flera. Klirrandet af inslagna fönsterrutor skar genom eldens dån, och vettskrämda, halfklädda gestalter kommo springande ut i det fria. Nere från byn hördes brandlurens sträfva låt, men ännu lyftes icke en hand till kamp emot förödelsen; hvar och en tänkte blott på sitt. Här kom en dräng med en famnfull kläder, der en stortjutande piga, med husbondfolkets minsta barn i sina armar, husbonden sjelf släpade med tillhjelp af ett par karlar ut kassakistan med gårdens papper. Likt ett jättebål lyste elden upp i den stjernlösa natten, röken vältade i tunga massor ned åt läsidan, rullade långsamt bort, förtunnades till ljusgrå flagor och försvann till sist i högslättens mörker. Emellanåt kastade den under sig ett hvitt sken, som om marken varit täckt med ett lager af snö, och från hvarje föremål drog det sig långa, fantastiska skuggor, som aldrig stodo stilla. En grupp gråtande barn hade samlat sig kring en tunn qvinnoskepnad, insvept i en filt; från vägen närmade sig bullret af ursinnigt hästtramp och skramlandet af vattentunnor. Framme vid gården, nästan som inne från lågorna, ljöd det ur förvirringen en vallhunds entoniga, fortsatta skall. Några kor kommo ut i galopp, skilde sig, sprungo omkring hvar åt sitt håll och störtade så — liksom på gemensam ingifvelse — tillbaka in i byggnaden.
Beträffande nu frågan, huruvida en jernväg emellan sjön Rengen och Linköpings hamn skulle kunna uppfylla ortens behof af förbättring i sina kommunikationsanstalter samt i någon väsendtllgare mån motsvara det med en kanalanläggning mellan dessa båda punkter afsedda ändamål, så har, under diskussionen såväl inom Borgare-Ståndet, som inom Utskottet, den upplysning blifvit lemnad, att ortens innevånare, i fråga om valet emellan en kanal och en jernväg från sjön Rengen till Linköpings hamn, allmänneligen uttalat den åsigt, att endast genom en oafbruten vattenkommunikation emellan dessa punkter såväl ortens behof, som det allmännas gagn kunde anses blifva behörigen tillgodosedda. Sedan båtledeu genom sjöarne Åsunden, Jernlunden samt Öfre och Nedre Rengen blifvit fullbordad, hade nemligen, såsom en naturlig följd deraf, uppstått fråga om båtledens sammanbindande med sjön Roxen, hvarigenom från det inre af landet vunnes en oafbruten vattenväg genom Göta och Trollhätte kanaler såväl till Östersjön som till Nordsjön. I betraktande af den större anläggningskostnaden för en kanal väcktes samtidigt fråga att, i stället, bygga en jernväg från Rengen till Linköping. För sådant ändamål verkställdes nödiga undersökningar och upprättades derpå grundade kostnadsförslag, utvisande att anläggandet af en jernväg af 3,5 fots spårvidd, beräknad för lokomotiv, skulle komma att kosta något mera än 360,000 R:dr. Inbjudning egde derefter rum i afseende å aktieteckning för en sådan jernväg; men denna inbjudning ledde icke till målet, enär en ganska ringa teckningssumrma kunde till vägabringas. Under sådana förhållanden och då man från alla håll fortfarande yrkade' en kanal, måste man återgå till det gamla förslaget derom. I sådant ändamål gjordes en ny inbjudning till aktieteckning, hvilken inom kort ledde till det resultat, att ett bolag bildades för kanaliseringens utförande, under förutsättning att statsbidrag dertill kunde erhållas. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Dm 7 Juli. het för sådana Tidningar, sorn anses lånda till allman upplysning. I anledning af gjorda anmärkningar vid Stats-Utskoltets
Med atanka pä allt hivad som tildraqit sig sedan början af detta Riksmöte, beswär jag Ridderskapet och Adeln at ömtåligt granska detta ämne. Jag känner bestämdt de uttryck Herr Ofwerste Lcbön8tr6m i sit trlemorist nyttjat; men jag kanner fullkomligt hans rena afsigt och hans warma hjerta för sit Fädernesland; jag hyser en lika öfwertygelse vin Herr Major 8ickver8iolpo8 tänkesätt, och det är i stöd deraf, som jag til Högloft. Ridderssapets och Adelns utlätande hemställer om icke nu rätta tiden är inne, dä ruan bör glömma alla enskildta förhällanden, för at med enighetens och wälwiljans samkrafter bidraga til det allmännas wäl. Herr Grefwen och Landtmarffalkelw Högloft. Ridderskapet och Adeln torde kan hända behaga at läta denna saken alldeles sörfalla. Ropades Ja, blandadt med kTlej. Herr Grefwen och Landtmarskalken: Jag fär förklara, at jag ej kan til ventilation och proposition uptaga et ämne som förefaller mig lagstridigt. Har - Lik Dsn 19 Iuttik Härwid upkom någon oro. Grefwe jlörner, /^äolpb 6orin, Dä Herr ^siversten Lejonströms l dag gifna förklaring til en hufwudfaklig del hänför sig lil Letz förra yttrande, tror jag Högloft. Aidderssapet och Adeln ej blott äga rättighet, men wara föranlätne at begära upläsandet af det föregäende, äfwensom af Major Silfverstolpss Oictsmen, utan at derföre wilja uprlfwa nägot bestut, eller rubba det jusrurLcle protocoU^t, endast för at kunna dömma om beskaffenheten af de ordalag Herr Z^fwersten Schönström nu med mera eftertryck wille nyttja. Herr Schönström.
Jemlikt Kongl, instruktionen för Justitie-stats-departementet af den 3 Juli 1840, bör embetsoch tjensteman inom nämnde Departement, som beträdes med fel eller försummelse i tjensten, för sådan förseelse, då dea är af mindre svår beskaffenhet, af Justitie-statsministern erhålla tjenlig föreställning, men om den felande sig deraf ej rättar eller han begår fel eller försummelse af svårare beskaffenhet, eger Justitie-statsministern öfverlemna till Aktor att den felaktige vid Kansli-rätten i laglig ordning tilltala. En sådan rättighet lärer äfven, på grund af särskilda stadganden, tillkomma öfriga Departements-chefer inom Kongl. Maj:ts kansli i afseende å derstädes anställde embetsoch tjenstemän, och utgöres Kansli-rätten af Justitie-kanslern, såsom ordförande, samt Expeditions-cheferne, Revisions-sekreterarne och Kabinetts-sekreteraren, såsom ledamöter. Denna domstol har, sedan dess domsrätt i afseende å vissa delar af postväsendet till följd af föreskriften i Kongl, kungörelsen den 9 November 1836 upphört, numera, så vidt Revisorerne känna, endast att handlägga ofvan omförmälda mål jemte frågor om ansvar för Guvernören å S:t Barthelemy i det som angår hans ministeriella göromål, hvarom finnes ett äldre stadgande af den 6 September 1797.
Jag gillar visserligen icke, alt representanten begagnar sin riksdagsmannarätt till befrämjande af lokal-intressen, icke eller tillhör jag deras antal, som i allmänhet tillstyrka stora anslag, men, såsom bekant med förhållandet inom den ort, hvarom här är fråga, anser jag mig lika skyldig vitsorda, alt behofvet verkligen är för handen af det äskade anslaget, som äfven tillkännagifva, att enl. min åsigt hushållningen går för långt, då man icke beviljar de nödvändiga anslagen. Det ifrågavar. anslaget är afsedt för tillbyggnad af residenshuset i Kalmar, icke för att göra landsh:s bostad beqvämligare, hvilket icke eller lärer behöfvas utan endast för att bereda lämpligare lokaler åt landscancelliet, landskontoret, landtränleriet och provinslandtmäterikontoret. Landscaneelliets och landskontorets embetsrum äro nu så inskränkta, att på mången välbeställd herregård är gårdskontor inrättadt med mera beqvämlighet och större utrymme. Landträntmästaren har åt sig anvisat ett rum, så litet, att 3 personer der icke kunna vända sig. Landtmäterikonlorets lokal är ännu sämre, ty den är låg och mörk samt liknar en vanlig sparrstuga, och endast midt på dagen och nära intill fenslern kan en karla der beskådas. Här är nu fråga om ett anslag af 7000 r:dr till utvidgande af residensbyggnaden för att såmedelst förskaffa landtstats-embelsrummen större af behofvet påkalladt utrymme, hvaraf trafikerande och ortens innevånare ofelbart hafva största fördelen. Jag har ansett mig böra lemna dessa upplysningar och hemställer huruvida R. o. Ad. finner dem vara af beskaffenhet att föranleda till återremiss af denna del af betänk. Här finnes en ledamot inom detta hus, som bättre än jag känner förhållandet och hvilken vid 1840 års riksdag tillstyrkte ett anslag af icke mindre än 21,000 r:dr för till en del enahanda ändamål, men hufvudsakligast för att göra landslns boningsrum beqvämare.
Utskottet fortfarande hyllar den redan antagna princip, att alla skola ega lika röst vid omförmälte val, öfverensstämmer med den åsigt, Utskottet i afseende på valbarheten ofvan yttrat. Det är genom Kongl. Brefvet den 12 Februari 1824, kungjordt genom Svea Hof-Rätts Universal den 31 Januari 1825, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers begäran, redan stadgadt, att hvarje tingslag eller härad borde, efter tingslagens eller häradernes hörande, i vissa nämndemans-distrikter fördelas, på det att skyldigheten för vissa socknar eller delar af tingslaget att utse Nämndemän biefve bestämd. En sådan distrikt-indelning har ock skett; och den princip, som i berörde stadgande uttalas, synes äfven fortfarande böra följas. Den afser nyttan och nödvändigheten deraf att Nämndemän skola firmas från tingslagets eller häradets alla trakter. Man kunde visserligen erinra att osäkert är, huruvida lämplig person för ifrågavarande befattning alltid kan finnas i hvarje distrikt; men ett sådant förhållande torde sällan inträffa; och förutsättningen deraf bör destomindre verka till någon förändring i hvad härutinnan finnes stadgadt, som skyldigheten att bestrida Nämndemannabefattning bör vara så fördelad, att att den icke varder alltför betungande för en och annan kommun i tingslaget. Någon ny distriktindelning, i enlighet med Ola Månssons förslag, är emedlertid ej behöflig. Men då Utskottet följaktligen anser den bestämmelse, som i förevarande hänseende redan är gifven, böra lända till efterrättelse och Nämndemän således böra framdeles väljas distriktvis, synes älven distrikt-indelningen ej kunna förbises vid val af de fullmäktige, som skola välja Nämnd. Deras antal torde nemligen böra bero på distrikternes, så att, om en socken skulle innefatta flere distrikter än en annan, flere fullmäktige böra i samma socken utses, än i den mindre; men likasom häradsrätten bordt verkställa distriktindelningen, så anser Utskottet den jemväl böra bestämma fullmäktiges antal.