Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle jag bli bitter när han öfvergifver mig! Jag, som har hans lifsgerning att tacka för så mycket! All komedi är småsinne eller sjelfförsvar. Jag är icke småsint och jag vill icke försvara mig emot honom. Höjer han handen för att stöta till, så vill jag bara hviska mitt: ”etiam tu, Brute!”, och sedan icke yttra en klagan mer.169 Älskade, – gif mitt lif en smula sol, att jag må blifva god och varm, drag sedan bort hvart du vill. Jag skall sakna dig, men hata dig – aldrig! Ty jag skall icke gifva dig sådana vapen i händerna att jag behöfver frukta dig. Jag skall aldrig inför dig eller andra behöfva hölja mitt ansigte i blygsel och skam. Jag räknar timmarne tills jag får se dig. Ack det dröjer kanske länge, länge ännu! Spelet är så ojemt mellan oss. Jag ger med en sluten naturs hela samlade styrka, och du ! Men jag vill vara sann. Så får det komma hvad det vill. Hvarför så patetisk? Hvarför söka framtvinga en djupare känsla, som han icke kan ge? Han är fåfäng. Och i sin kurtissjuka är han en smula narraktig. Derför kan det mellan oss två aldrig bli något genomgripande, något som går riktigt på djupet. Än sen! Trots allt detta fins det ingen som kan göra honom rangen stridig. Du kan ge helt och stort, fast han ger litet och deladt, – hå nej, jag kan icke ge det, men jag skulle kunna det, om han vore mindre fruntimmersjägare och mera helskuren menniska. Men kan man icke glädjas åt en kolibri, bara derför att han icke är någon örn! Jag vill ha lof att helt oskyldigt leka som ett bekymmerslöst barn med en annan lättsinnig barnunge. Jag har något att taga min skada igen för. Jag vill ge mig riktigt fri. Jag vill känna hvad lycka det kan ligga deri. Mina läppar lysa röda emot mig och mina ögon glänsa, när jag ser i en spegel. Det är eftersommar nu, och han säger att jag är ”nydelig” och ”söd”. Det är eftersommar nu, och solen kan bryta fram mellan moln. Vid en sådan frambrytande stråle kan det blifva en underlig färgglans.
Voteringspropositionen godkändes. 18:de, 19:de och 20 punkterna Lades till handlingarne. 21:sta punkten. Voteringspropositionen godkändes. 22:dra—25:te punkterna. Lades till handlingarne. S. D. Vid föredragning af Sammansatta Bevillnings—, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande, M 5, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot vissa delar, dels ock Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i afseende å andra delar af Betänkandet J\s 2, angående vilkoreu för bränvinsti Ilverkning, fattade Ridderskapet och Adeln de beslut, som här nedan omförmälas. Prol.-Uldrag den 29 Juli 1863. Ridderskapet och Adeln beslöt, att Usta mom. af denna § skulle blifva oförändradt samt 2:dra mom. erhålla följande förändrade lydelse: »Branvinstillverkare ege att under en, en och en half, Iva, två oell en half eller tre af ofvannämnda terminer handteringen utöfva, dock icke under kortare tid än en termin; och må bränvinstillverkning jemväl börjas den 1 November kl. 12 på dagen samt fortsättas till den 1 eller 15 December vid samma timma»; och skulle de öfriga Riks-Stånden vänligen inbjudas att i detta beslut med Ridderskapet och Adeln sig förena. §§ 4, 5, 9 och 20 samt 21. Utskottets yttrande lades till handlingarne. § 22. Utskottets första yttrande godkändes och dess sednare till Presteoch BorgareStånden gjorda anhållan lades lill handlingarne. § 23. Utskottets yttrande godkändes. § 24. Utskottets första yttrande gillades och beslöt Ridderskapet och Adeln, med anledning af Utskottets sednare anhållan, att Usla mom. af ifrågavarande § skulle bibehållas vid dess nuvarande lydelse och det sednare momentet uteslutas. §25. Utskottets förslag afslogs och §:ns nuvarande lydelse bibehölls. §§ 28, 40 och 48. Utskottets yttranden gillades. Från Hogv. Preste-Ständel. S. D.
Hon knäppte handsken, under det hon ursäktade sig för Eleonore, som gjorde tecken åt förste vaktmästaren, hvilken stod kapprak vid matsalsdörren, väntande order. Han släppte in två andra, likaledes polisongprydda vaktmästare med smörgåsbrickorna. Efter en liten stund slogos dörrarna upp, och middagsgästerna tågade in i salen. Kurt förde värdinnan, Säfve Wanda. Stämningen vid bordet var ej särdeles liflig, ej ens sedan Säfve bjudit gästerna välkomna, de flesta af de närvarande hade denna vecka bevistat två stora middagar och en ovanligt tråkig supé, så de voro mycket matta. — Har ni aldrig en känsla af, att ni skulle velat lefva i en tid, då ett språk bildades, för att få vara med om primeurerna, de oskärade, friska orden, och slippa de nötta uttrycken och fraserna, sade Säfve till sin dam, sedan han hållit sitt lilla välkomsttal. För oss senkomlingar återstår intet annat än ord, som inte mer ha de rätta valörerna, nästan inte ha någon valör alls. — Jo, det är säkert det! Jag märker det där utslitna, nerdragna, särskildt när jag kommer hem till Sverige efter en längre vistelse i utlandet. Men det är inte någon brist i själfva språket, det är brist på originalitet hos människorna. Man är så ofantligt rädd för ett starkt betecknande ord, ja, till och med för ett fint, poetiskt, om det inte har »seklers häfd» för sig. Är det inte så det heter! Då äro norrmännen djärfvare och ursprungligare. Inte skulle det falla en svensk in att säga något annat än »jag önskar er en angenäm resa öfver Dovrefjeld och att ni slipper regn,» — om han i det hela taget sade något alls till en dam, för hvilken han ej var presenterad. — Och hvad sade norrmannen? — Han sade, när jag satte mig upp i stolkärran bredvid min bror — vi reste i somras i Norge, innan vi kommo till Marstrand »Jeg önsker Dem lys over fjældet, fröken!» Vaktmästaren räckte fram mellan dem en silfverbricka, på hvilken lågo tvänne kort. Mazère och hans dam, fru Lemke, önskade dricka med fru Kurt. Säfve höjde sitt glas mot svågern.
Var detta Sverige, det rike hans fäder byggt och vårdat som sin ögonsten, Nordens storvälde, det älskade, det fruktade? På vägarna mötte han klagande bönder, som i långa tvångsforor måste forsla sin spannmål till högkvarteret i Norge eller ända upp till Hjerpe skans i Jämtland. Stjälpta lass och döda hästar lågo i hvar backe. Uppe på skogarnas ödehemman tittade trasiga kringstrykare ur stugfönstren, och han bar ständigt sina penningar gömda i stöfvelskaftet. Vid bondgårdarna stodo fållbänkar, skrindor och husdjur uppradade på gräsplanen, och under gråt och rop ljöd auktionsklubbans dunk mot dörrträt. 1 herrskapsköken berättade tjänarna, hur husbondfolket nedgräft sitt silfver, ty Gjörtzen hade nu befallt, att icke blott alla äkta penningar, utan också bohagsting af ädel metall skulle utlämnas mot nödmynt, så att konungen fick undersåtarnas hela egendom. Tolle Årasson försporde att icke ens prinsessan i Stockholm hade nog med silfver för sin taffel och att konungen själf åt på järnbleck. I de öfvergifna smedjorna, utanför hvilka ån fritt forsade mot hafvet, förbi stannade hjul och öppnade dammluckor, språkade han med den enda kvarlämnade smeden, som var för gammal och skröplig till fältlif. Där fick han veta, att smiddes något järn, så skulle det genast mot några påsar nödmynt uppläggas i rikets förrådshus. Helst satt han dock och värmde sig i prästgårdarna, där hans bibelkunskap och latin gjorde honom väl sedd, och ibland kunde prästen samspråka med honom ända till dagningen. Där hviskades det, att det var fråga om att taga skolkassan och fattigkassan, ja, själfva banken, och att det icke ens fanns skrifpennor och papper, utan ämbetsverken måste stängas, så framt ej herrarna ville doppa fingret i bläckhornet och skrifva på bara bordet.
Om å ena sidan det för mig och alla dem, som egna Hr Grins personlighet sin hyllning, måste vara glädjande att erfara att Hr Grin med sin framskridna ålder ännu qvareger en stor själsspänstighet och oförminskad håg för politisk verksamhet, så är det å andra sidan smärtande att erfara, att de åsigter, som i Hr Grins motion gjort sig gällande, icke stå i harmoni med de idéer, lör hvilka Hr Grin, oaktadt deras föga framgång, så manligen stridt och kämpat. Uti de motiver, som Hr Grin för sin motion anfört, har, efter min upfattning, Hr Grin helt och hållet förglömt den enda rätta och sanna, på religionen baserade statsrättsläran, som utgör en orubblig grundval för hvarje samhälles tillkomst, den, hvilken såsom obestridlig rättighet tillerkänner folken att sjelfva få bestämma öfver sitt politiska öde, att välja sina styresmän. Täger'man i behörigt öfvervägande hvad Hr Grin anfört, så bestyrkes det af mig här ofvan gjorda påståendet, Hr Grin anför nemi.: »att »Danska Majestätet afträdde till förmån för Sverige (märk väl, »säger Hr Grin, till förmån för Sverige) alla dess rättigheter och »anspråk på Konungariket Norige». På ett annat ställe säger Hr Grin »att Konungen åtog sig emot delta afträdande att ansvara för en del af Danska rikets skulder». Enligt min upfattning innebär sagde af Hr Grin anförda och såsom det tyckes gillade förhållanden, hvarigenom den ene Monarken till den andre, så att säga, säljer ett helt Konungarike, ett helt folk, allt utan detta folks hörande, ungefär detsamma som att införa en köpt boskapshjord i ett stall för att derstädes dväljas och vara; ett förfarande, hvaremot jag dock i allo måste protestera.
Men det hindrar icke, ätt han under den nuvarande regimen framstått både såsom en utmärkt talang och såsom en karakter i den vigtiga frihandelsfrågan. Också koncentrerar sig junkerpartiet på riddar-huset, samt prohibitivisterna i bondeoch presteständen for att störta honom. Det vore minsann rätt hyggligt om det liberala partiet i borgareståndet gjorde chorus med dessa!! Med honom följde likväl ovilkorligen både Almqvist, Lagerstråhle och De Geer, af hvilka ingendera är angelägen att qvarstanna i konseljen, utan tvärtom för sin enskilda räkning sknlle anse för en stor lycka att finna en lugnare och mera tacksam verkningskrets. Det blefve verke-ligen hugneligt att se hur konseljen derefter komme att gestalta sig. Fördenskull och då unga herms sinnelag icke torde vara dig obekant, bör du ej förundra dig öfver, att jag, som af ministrarne hvarken har något att söka eller erhålla, ur en fosterländsk synpunkt är rädd för att gifva den nuvarande konseljen den ringaste anledning till splittring eller ett uttryck af misstroende från representationens eller pressens sida, som kunde leda till dess upplösning. Du nämnde vår schism 1846, men du kommer dervid icke ihåg, att det just var Aftonbladet, som genom sina lands-ortsbref och sitt öfriga naggande på den på sin tid ganska liberala regeringen, förberedde det misstroende votum, ministéren sedermera vid riksdagen erhöll i borgareochbondestånden, och som sedermera gaf konung Oskar — i all ära — en välkommen förevändning att skilja sig vid denna for honom temligen besvärliga rådgifvarepersonal, for att sedermera plocka ihop en annan, som, med det enda undantaget af Sandström er, hade platt intet att säga och med hvilken vi måste dragas i 8 till 10 år, under hvilken tid nästan allting gick baklänges, allra helst då man försummade tillfället att taga fasta på det visserligen i falskhet framsagda, men likväl af konung och minister bekräftade ordet om en representationsförändring. Hvem var det som slet sönder den frågan?
Med farhågan för fängelsernas osäkerhet genom deras innevånares frihet att författa, skall meningen vara, att den gemenskap, hvari en fånge härigenom finge tillfälle att komma med fria personer, skulle kunna missbrukas till uppgörande af brottsliga sammangaddningar, anvisningar åt medbrottsliga på tillfällen att befordra fångars flykt, på tillfällen till stölder och våldsgerningar o. s. v. Allt detta kan ske genom brefvexling emellan fångar och fria personer; och friheten af sådan brefvexling är ingalunda hvad jag förordat. Det hörer till fängelseordningen, att alla fångars bref, så väl dem de erhålla, som dem de afsända, skola öppnas af fängelseföreståndaren, som äger tillse, att genom dessa bref inga brottsliga företag befrämjas. En laglig och sträng censur på bref äger således rum i fängelserna; men denna innebär icke behörigheten att censurera allt, hvad i fängelse skrifves; och likväl nöjer man sig icke åt en sådan censurrätt, utan tror sig äga makt att beröfva fången ali frihet till uppteckning af tankar, allt bruk af skrifdon, emedan det, han vill skrifva, kan blifva brottsligt. Så fin kunde man vara i konsten att förblanda begrepp, att man icke ville göra skillnad mellan bref och annan skrift, utan förklarade en uppsats af hvad vidd som helst kunna befaras vara ställd till viss person och sålunda betraktas såsom ett verkligt bref. Jag tror icke, att detta skulle öfverensstämma med lagskipningens värdighet, hvilken icke bör förutsätta, att vådligt företag är å färde, der intet sådant ådagalägges; och jag föreställer mig lika litet fängelsereglementenas mening vara, att allt brefvexlande äfven med väl kända och tillförlitliga personer skall vara fångar tillåten endast under vilkor af fängelseföreståndarens censur. Men om man ock härutinnan tänker olika; så kan man dock deraf ej komma till annan följd, än att äfven hvad som i fängelse skrifves för pressen, måste underkastas samma granskning, som för bref är påbuden.
Den lokal, som under riksdagarne begagnas, är derjemte så trång, att Justitie-Ombudsmannen och hans samtliga kanslibiträden måste vistas och arbeta i eli rum, emedan de två andra rummen endast utgöra smala genomgångar, der näppeligen ett skrifbord kan få plats. Jag hemställer derföre till Rikets Höglofl. Ständer, huruvida icke Herrar Fullmäktige i Riksgälds-kontoret kunde erhålla uppdrag att i någon af de byggnader, öfver hvilka de förfoga, bereda en lämplig och ständig lokal för Justitie-Ombudsmans-expeditionen jemte förvaringsrum för alla dertill hörande handlingar; och har jag ansett mig så mycket mera oförbehållsamt kunna yttra mig i detta ämne, som jag ej skäligen kan misstänkas att dermed afse egen förmån och beqvämlighet, då den förordade ändringen och förbättringen icke skulle kunna komma till verkställighet under min snart tilländagående embetstid. Stockholm den 14 Oktober 1859. Carl Wesler. A. A. 1fröman. Bilagor till Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans berättelse vid Riksdagen 1859. Uppgift på Rikets Ständers under Riksdagen åren 1856, 1857 och 1858 allåtna underdåniga skrifvelse^ hvilka ankommit till Kongl. Justitie-departemeritet, jemte anteckning af de åtgärder, som i anledning deraf blifvit vidtagna: l:o Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 10 Januari 1857, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition om ändring i 85 § Regeringsformen (4). 1857 den 23 Januari i Statsrådet anmäld och lagd till handlingarna. 2:0 af den 14 Januari 1857, angående godkända förslag till ändringar i Rikets grundlagar (3). Med undantag af förslaget om ändring af 52 § R.
Ad:s tid, utan önskar allenast fä i prot. antecknadt, att jag, på de grunder Gr. Anckarsvärd utvecklat, anser R. St. vid denna riksdag icke böra närmare behandla detta ärende med alla de 48 principfrågor Hr von Rosen ansett deri ingripa, än mindre för desamma nedsätta ett särskildt Utskott. I afseende åter på Hr Hjertås yttrande, får jag blott nämna, att frågan om fattigdomens förekommande, genom en ändamålsenlig närings-, polisoch brottmåls-Iagstiftning torde vara den i främsta rummet vigtigaste. Denna lagstiftning beror till en del af Regeringen ensam, och till en annan måste R. St. derom äga Regeringens propos. innan de kasta sig in i detaljerna. I öfrigt anser jag frågan om fattigvården äga ett så oskiljaktigt sammanhang med ofdnandet af våra communula angelägenheter, att innan dessa sednare blifvit bestämda, besluten i den förra frågan svårligen lära kunna leda till det ändamål, man dermed åsyftat. Endast i den händelse, vi vid denna riksdag från en möjligen snart inträdande ny Styrelse få emottaga ett antagligt förslag till communal-styrelse, synes mig frågan om fattigvården böra företagas till närmare handläggning. Hr Frih, o. Landtm, frågade, örn R. o. Ad. ansåg öfverläggningen fulländad, Ropades ja. Hr Frih. o. Landtm, återkallade i Ståndets minne, att för det närvar, egentligen blott förslaget om tillsättande af ett särskildt Utskott för behandling af frågan om fattigvården vore till Ståndets pröfning föredraget, men ännu icke Konungens skrifvelse i ämnet; och hemställde Hr Landtm., om Ståndet ansåg att, på sätt Hr von Rosen föreslagit, ett särskildt Utskott för frågans behandling borde tillsättas. Ropades starka nej, blandade med ja, i följd hvaraf Hr Frih. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit att nej öfverrösta! ja. Föredrogs å nyo K. M:s den 8 dennes på bordet lagda nåd. propos. af den t i denna månad, rörtde allmänna stadganden och anslag af allmänna medel till folkundervjs-r ningens befrämjande.
Direktörerne icke varit borta, utan tillstädes. Man säger väl att stadgandet icke behöft tillämpas; men lagerman bort det, så torde behöfligheten af dess qvarstående visa sig. Jag yrkar alltså den gamla föreskriftens bibehållande. §§, 4, 5 och ö. Lemnades utan anmärkning. § 7. Hr Aminoff: Joli. Fredr.: De af R. o. Ad:s ledamöter, som tagit en närmar kännedom om revisions-göromälen uti Bankodiskonten i Stockholm, hafva säkerligen funnit, att revisorerne böra vara fulltaliga, emedan arbetet måste fördelas pä 2:ne afd:r med en ledamot af hvarje RiksStånd på afd:n, så framt göromålen må kunna afslutas inom den föreskrifna tiden af 6 veckor. Nu är förhållandet sådant, att de flesta räkenskaperne hafva 4 stora, mot hvarandra kontrollerande böcker, sorn hvar och en fordrar sin person, för att i ögonblicket kunna intyga riktigheten af upgifvet namn eller siffra. Om 1111 någon ledamot pä afd;n insjuknar, eller är frånvar., så måste den fyradubbla kontrollen upskjutas tills han blifver frisk eller tills han ankommer, eller ock någon af de 3:ne öfriga ledamöterne åtaga sig det dubbla besväret, att med sin upmärksamhet följa samt afpricka förhållandet uti 2:ne böcker, nästan på en gång. Vid den sista revisionen härstädes, och som jag hade äran bevista, inträffade den händelse, att en af ledamöterne uti BorgareSt., insjuknade så häftigt, att han den sednare liden af revisionen icke kunde deltaga i göromålen. Denna ledamot blef också död under 126 Den 1 Mars. det yttrande, att Ridd.Utsk., långt ifrån att tilltro sig ofelbarrhet, nied erkänsla skall mottaga hvarje anmärkn., som med oväld och sakkännedom framställes emot de åtgöranden, som af Utsk. företagits. Gerna medgifves att flera förändringar kunnat föreslås; men Ridd. Utsk. har icke ansett närvar, tidpunkt tjenlig för en mera genomgripande reform.
År 1840 utgjorde, enligt mantalslängderne, länets folkmängd 122,723, utaf hvilka 59,227 mankön, 33,153 skrifna i mantal och 26,074 manlalsfria, samt 63,496 qvinkön, 35,920 skrifna i mantal och 27,576 mantalsfria, dock är i qvinqvennii-tabellerne folkmängden högre upptagen; hvilken skiljaktighet, äfven tillförene anmärkt, icke kan ensamt tillräknas mindre noggranhet vid mantalsskrifningarne, då dessa förrättas enligt specifika uppgifter ur kyrkoböckerna; hvarföre och enär samma böcker borde ligga till grund jemväl för qvinqvennii-tabellerna, anledning icke saknas som skulle tabellerna till en del upprättas efter approximatif kalkyl. Vid jemförelse emellan 1835 och 1840 årens manlalslängder visar sig en tillökning i folkmängden med 3,703 personer. Och har länet haft den lyckan att undgå missväxter och mera vidsträckt härjande farsoter, ehuru i sistnämnde hänseende företer sig, att vissa år smittosamma sjukdomar varit gängse, bland hvilka må nämnas en feberepidemi, som år 1837 angrep mer än 100 af invånarne å den i Hjelmaren belägna ön, Winön, hvars befolkning icke kan skattas högre än till 200, samt rödsoten, som hösten 1838 utbröt och lill påföljande året fortfor, hufvudsakligast inom sydöstra delen af länet. De anmälda sjukdomsfallen voro då inom Örebro Provincial-läkare-distrikt 1,268, i hvilka 365 personer atled o. Folkets bildning är otvifvelaktig! i framskridande och visar sig inom Landslagen mera jemnt spridd, då deremot i Bergslagen de bergsmän, hvilkas förmögenhet medgifver v idsträcktare affärer och mera tillfälle lill odling af deras själsföimögenheter, också mera synbart höja sig öfver massan; men i bredd 4 dermed följer böjelsen för yppigare lefnadssätt, som genom exemplet sprider sig äfven till dem, hvilkas tillgångar deraf lida.
S Hultenberg' tilländaginge redan den 14 Mars 1863. frukten af dessa arbeten och kostnader icke skulle komma Hultenberg till godo, utan Staten, som, till följd af egendomens genom berörda förbättringar ökade värde, kunde påräkna en högre arrendeafgift.; och hade Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkänt Utskottets omförmälda utlåtande, sorn deremot blifvit afslaget af Borgare* och Bonde-Stånden, i följd hvaraf frågan ansetts hafva förfallit. Med omförmälande af hvad sålunda vid sist hållna riksdag i ärendet förekommit samt med hänvisning i öfrigt till Stats-Utskottets deruti afgifna ofvanberörda Utlåtande, hade Riksdagsfuilmägtigen Erik Johun Rudberg från Calmar län, uti en hos Bonde-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion (N:o 222) ånyo upptagit Kongl. Majrts omförmälda Proposition om efterskänkande till Arrendatoren Hultenberg förmån af 1857 och 1858 årens återstående arrende, 2,703 R.dr 25 öre R:mt, samt såsom skäl härför andragit ej mindre Hultenbergs fortfarande betryckta ställning, än äfven den behandling, som vid sisthållna riksdag vederfors Kongl. Majrts nådiga framställning, hvilken, enligt motionärens förmenande, bort behandlas på samma sätt som öfriga Kongl. Propositioner, som ha afseende ä Statsverkets utgifter eller minskade inkomster och förty, sedan två Stånd stannat emot två, lätteligen skolat förekomma till afgörande uti förstärkt Stats-Utskott. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Bil. t. K. M. Nådiga Propos, N:i 43. 37 sel en gång finnes uppförd emellan grannar, den ene ej må kunna, genom förändring i sättet att bruka jorden, å sin sida minska den hägnadsskyldighet, som honom ålegat; men att deremot en jordbrukare kan vinna minskning i sådan skyldighet och förpligta sin granne till deltagande deruti i den mon han visar, att grannen å sin sida njuter förmoii af hägnaden.
Fullmägtige i Banken och Riksgälds-Contoret, under den från sist hällne Riksdag förflutne tidrymd, hvarje år gemen - 8 Berättelse af Banco-Fullmägtige. samt utsett, så väi en person att såsom Ledamot deltaga i Götha-CanalDirection, sorn ock ett Ombud vid de årlige Revisionerne af Canal-Verkets Räkenskaper, och bemälde Ombud, efter hvardera Revisionen, berättelse om hvad dervid förekommit till Fullmäktige i båda Verken aflemnat, O O (Banco-Fullmägtiges Protocoll den 5 Juni och i5 December i835, den 3o Juni r836, den 5 Januari, 27 April och 28 December 1837, den 10 Maj och 37 December i838, den 27 April och 27 December i83g.) Banco-Fullmägtige tro sig ock böra i sammanhang härmed tillkännågifva, att Gölba-Canal-Direction, uti skrifvelse den i5 Juli 1837, hemställt, att, då de af Fullmäktige i Ranken och Riksgälds-Contoret utsedde Ombud för deltagande i Revisionerne af Götha-Canal-Directionens förvaltning och redogörelse, alltsedan år 1831 vägrat att utsträcka detta deltagande till granskning af hvad som angått Motala Verkstad; men den af Fullmägtige utsedde Ledamot i Directionen likväl alltid deltagit i öfverläggningar och voteringar inom Directionen i ämnen, som tillhört Verkstadsförvaltningen, antingen Fullmägtiges Ombud vid Revisionerne måtte aucloriseras att deltaga äfven i granskningen af Verkstadens förvaltning, eller ock en sådan förändring vidtagas, att den af Fullmägtige utsedde Ledamoten i Directionen icke eller kom me att med berörde förvaltning sig befatta.