Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Circe med hennes mörkgröna handskar, skrattade drottningen, när hon lämnat de så groft förolämpade bakom sig. Medgif, Wrangel, att ni på ett lysande sätt tackat den sköna damen för sist! Rodnar ni inte nu, så förtviflar jag om er konst att imitera Vingåkerstöserna. Blygs ni inte att på detta sätt behandla en supsyster? Hvad skall hon tänka om de svenske kavaljererne? Jag skall ha den äran att korsa en klinga för eders majestäts höga nöje, svarade Wrangel, hvars ridderlighet kände sig sårad af den roll han så motvilligt blifvit ålagd att spela. Är fursten en adelsman, skall han i morgon bittida sända mig en utmaning. Endera af oss torde blifva på platsen. Tror ni? Bör inte en furste, som mottager kindpustar af sin gemål, vara tacksam för den lektion ni gifvit henne? Duell, säger ni? Jag förbjuder er det. Svara honom, att ni lydt mina befallningar. Han kan kasta sin handske för mina fötter. Ja, det kan han, nådig fröken, och det skall han troligen göra på slagfältet. Så, så, därom skola vi fråga vår frände Uladislaus ... Såg du henne, Ebba? Det är möjligt, att hon ännu var nykter klockan sex på eftermiddagen, ehuru hon sällan lärer vara det efter åtta. Och hennes kavaljerer, som så vigilant galopperade in på sidogatan! Du kände dem? Säg mig ej deras namn! Jag skall kanske se dem en dag vid hofvet, och jag vill inte förakta dem. Där jag kan undvika det, vill jag hellre bedragas, än förakta människor. Ännu samma afton fick rikskanslern underrättelse om hvad som timat på Norrtullsvägen. Klockan mellan åtta och nio anmäldes han i slottet. Ers majestät sade han, brukande titeln, såsom han alltid gjorde i riksangelägenheter det är en allvarsam sak. Fursten är en äfventyrare, som tjenat i alla Europas härar och hitkommit för att söka en anställning i svenska hären. Hans gemål är värd den behandling hon nyss fått erfara, men ovärdig hvarje uppmärksamhet af Sveriges drottning. Konung Uladislaus söker sak med oss.
Utskottet anser således att 7 § af instruktionen för Revisorerne öfver Banko-verket må undfå enahanda lydelse, som motsvarande § 5 i instruktionen för Revisorerne öfver Riksgälds-verket, hvilken äfven i öfriga delar är fullständigare, än anförda § i förstnämnda instruktion. Som Rikets Ständer godkänt de af Sammansatta Statsoch Banko-Utskottet i Utlåtandet N:o 41, under punkterna 2:o) och 3:o), gjorda framställningar dels att någon resekostnadsersättning icke må till Revisor utbetalas, om han, i följd af annat allmänt uppdrag, under den tid revisionen pågår, vistas å revisionsorten samt för sådant uppdrag åtnjuter dylik ersättning; och dels att, då revision af Statsverkets samt Bankens och Riksgälds-kontorets tillstånd, styrelse och förvaltning eger rum under pågående riksdag, de ledamöter af revisionen, som tillika utöfva riksdagsmannakallet, icke må vara berättigade att i egenskap af Revisorer åtnjuta arfvode; så hafva dessa bestämmelser blifvit införda i instruktionens 8 §. Med tillkännagivande att Utskottet anser öfriga delar af instruktionen böra blifva oförändrade, får Utskottet framlägga följande förslag till: Instruktion för Rikets Ständers Revisorer öfver Banko-verket. § i. Revisorerne, utsedde och förordnade på det sätt och till det antal, Riksdagsordningen uti 68 och 70 Sjg stadgar, skola a den i förstberörda § bestämda tid i Banken sammanträda och styrka sin behörighet att i revisionsförrättningen deltaga. § 2. Revisorerne ega att, vid deras första sammanträde, emottaga följande berättelser, nemligen: Banko-Utskottets Memorial J\s' 67. 3 l:o) af Banko-fullmägtige, dels om Bankens tillstånd, rörelse och förvaltning i sin helhet och dels angående Tumba pappersbruk; samt 2:o) af Styrelsen öfver Diskontoch Lånekontoren. om dessa Diskontinrättningars rörelse och förvaltning. 8 3.
I flickor, som vunnit den hvita mössan, sätten den ej som skylt på edra hufvuden, så vida I ej behöfven visa detta insegel på eder lärdom, utan gömmen den bland öfriga kära minnen, och låten endast klarheten i edert förstånd, mogenheten i edert omdöme, finheten i eder uppfattning och känsla förråda, att I varit på väg till Parnassen. Och I, som icke kännen någon afgjord böjelse att utbilda eder vare sig för lärarinnans och läkarens allvarliga kall eller för någon af de banor, som nutiden öppnat för kvinnan, I som ännu ären nog lyckliga äga ett föräldrahem, I torden komma ihåg, att den, som lärt eder det viktigaste för edert lif, och som alltjämt skall vara villig att skänka eder allt, hvad hon vunnit genom sin egen rika erfarenhet, är just eder moder. Gån till henne och sägen henne: moder, här är din dotter, lär mig hvad du kan. Du har hittills kärleksfullt vårdat mig, och jag har gjort ingenting för dig. Nu vill jag hjälpa dig moder, kanhända skall jag till någon del kunna lätta den börda du bär. En sådan handling skulle alltid bära god frukt, och vore det än ej mycket I på detta sätt lärden eder, så vore det dock godt och nyttigt. Ja, I lärden eder säkerligen det viktigaste, som kan läras: att med saktmod bära den börda, som lägges på edra skuldror, uppfyllda plikters lycka, själfuppoffringens lugna glädje. Kvinnan är skapad för hemmet. Hvar en kvinna finnes, där är det alltid mer hem än annorstädes. En ogift mans bostad ger icke det intryck af hemtrefnad som den ogifta kvinnans. Hvad menas då med hem? Det är icke den och den platsen, det och det stället, utan det är det innerliga, kärleksfulla förhållandet mellan närstående personer, mellan man och hustru, föräldrar och barn. Hvar ett sådant förhållande finnes, där är ett hem, och där det saknas, finnes intet hem, om det också inför världen bär ett sådant namn. Kvinnan är hemmets genius. Kring henne gruppera sig de öfriga familjemedlemmarne, ty det är hon som skänker hemmet dess trefnad.
Jag har äfven till min ledsnad förnummit att, oaktadt den betänklighet jag uttalade emot en plötslig och omärklig förändring af häfdvunnen praxis, en och annan domare icke destomindre beit hastigt ombytt förfaringssätt härutinnan, hvaraf menliga följder mäste befaras. Också har nyligen klagan blifvit ford hos mig af en person, som för uteblifvande från Häradsrätten blifvit fäld till ett vite, hvilket vid nästförulgångna ting var honom förelagdt, utan att han derom erhållit ringaste vetskap. I den förklaring, jag häröfver infordrade, förmälde den ordinarie domhafvande!!, alt han under mer än ijugii år haft för sed att i uppskofsbeslut, jemte föreläggande af äfventyr, stadga skyldighet för käranden att om beslutet bevisligen underrätta svaranden, men alt den domhafvande, som, under ordinarie domarens ledighet, förrättat det lagtima ting, då förrbemälde klagande vid vite ålades inställelse å nästkommande ting, förfarit efter annan åsigt och icke gifvit föreskrift om dylik kommunikation. Detta klagomål har jag måst lemna utan vidare afseende, emedan jag under närvarande förhållanden ansett mig icke kunna förordna åtal emot någondera af de olika åsigternas anhängare. Häraf har jag funnit mig uppmanad att förnya den framställning, jag tillät mig i min sednaste embetsberättelse. Jag yttrade der, att skiljaktiga omdömen kunde finnas, hvilket dera af ofvanbeskrifna förfaringssätt vore det lämpligaste; men derom tyckes mig de olika meningarna böra vara ense, att den nuvarande osäkerheten i praxis icke kan fortfara utan skada för lagskipningen, och att förthy en bestämd föreskrift om det ena eller andra förfaringssättets iakttagande ju förr desto heldre bör på lämpligt sätt meddelas. 83 För vinnande af nödig enhet i behandlingen, på Hofraltens särskilda divisioner, af besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag i lagsökningsoch utmätningsmål, hade Presidenten i Kongl. Göta Hofrätt, uti underdånig skrifvelse den 26 Juli 1862. hemstält, om icke Kongl.
– »Krig mot min bror! och ditt namn finnes under krigsförklaringen! Du förklara krig mot din egen svåger, mot stödet för vår thron, mot den, på hvilken vi kunde räkna, för att komma i besittning af den makt, oss tillhör, för att tukta de uppstudsige, som beröfvat oss den!« – »O, min älskade Ulrika, ... ja! Och senaten lät mig ej otydligt förstå, att det just är dig, man vill bekriga på preussisk botten. Det är ditt ständiga hot med din bror, som bringat den i harnesk; och om du ej hädanefter förfar något skonsammare, så, ve oss! då inträffar säkert något ännu värre.« – »Det är väl åter den maktlystne skrymtaren Tessin, vi hafva att tacka för denna nya förtretlighet?« – »Icke denna gången. Han och Höpken stodo tvertom på vår sida. Scheffer, vår egen sons guvernör, var en bland de ifrigaste för kriget.« – »De otacksamme! Detta skola de komma att ångra – utropade drottningen, profetiskt. – Jag vill underrätta min bror om hvartenda af deras steg. De vilja hafva krig: välan! de skola få det; men utan segrar.« Och hon höll ord, till sin skam och Sveriges skada. Imedlertid blef krigsförklaringen mot Preussen ej den enda, ej ens den bittraste väckelse, Lovisa Ulrika fick att förändra uppförande. Det förestod henne en helt annan, omedelbar personlig minnesbeta. Rollen att hota och förfära var nu ombytt mellan den krönta och de handkyssande. Det gjorde stora ögon på Drottningholm, då erkebiskopen, åtföljd af fyra presteståndets ledamöter, kom dit och begärde företräde hos Hennes Maj:t i en vigtig angelägenhet. – »Hvad kunna de vördige fäderne vilja mig, – utbrast drottningen, något öfverraskad och undrande. – Inbilla de sig kanske, att jag stämplar, för att åter införa katholska läran, som Catharina Jagellonica; eller frukta de, att jag vill öfvergifva riket, min gemål och mina barn, för att i Rom kyssa påfvens toffel, som Christina?
Öfverrevisions-departement observerade, och rättelse derutinnan sålunda torde utan någon Revisorernes åtgärd vara att förvänta. Den 16 September hafva Revisorerne granskat Akademiens säkerhetshandlingar, hvilka befunnits i behörig ordning. Ibland kassabehållningen inventeringsdagen ingingo Jernkontorets och Skånska Hypotheks-föreningens 5-procents samt Motala mekaniska verkstads 5^-procents obligationer till ett sammanlagdt belopp af 21,500 R:dr, hvilka samtliga obligationer blifvit inköpta till deras nominella värde. Ultuna Landtbruks-institiit. Institutets räkenskaper, som blifvit i Kongl. Kammar-rätten granskade utan anmärkning, hafva icke heller hos Revisorerne föranledt till någon erinran. Utaf räkenskaperna lemnäs följande öfversigt: — 150 Debet. Balans från år 1862: Tillgångar Inkomster: För Institutet: Statsanslag 12,000 Afgifter af elever 15,375 Lärlingsdagsverken 3,038 Diverse inkomster 1,191 Af Ultuna gård: 1863 års skörd 75. 91. Af Granebergs gård: 1863 års skörd Diverse inkomster Af Lilla Djurgården: Skulder Kredit. Balans från år 1862: Skulder Utyifter: För Institutet: För Ultuna gård: Grundförbättring och dikning 584: 44. Nybyggnad och reparationer 885: 20. Ved och lyshållning 555: 39. Inventariers uppköp och underhåll 3,359: 57. För Granebergs gård: För Lilla Djurgården: Aflöning 623: 74. Balans till år 1864: Alnarps Landtbruks-institut. Redogörelsen för denna inrättnings inkomster och utgifter utvisar följande - 152 Tillgångar Debet. Balans från år 1862: Inkomster: Afgifter af elever 19,478: 17. Landthushållningen: Balans till år 1864: Skulder Summa Kredit. Balans från år 1862: Skulder Utgifter: Institutet: Bränsle och lysmateriel 4,175: 70.
Om gårdfarihandlande skulle åläggas att i landtränterierna sjelfve erlägga denna afgift, så skulle deras resor betydligen försvåras, emedan, såsom Hr Edenhjelm nu upplyst, det tillgår så, att passen ofta lemnäs dem under landshöfdingens resor med Iandssecrehn, så väl i Borås, som Ulricsehamn, och der finnas alltid kronofogdar, hos hvilka afgifterna kunna erläggas. 1 afseende på hvad här blifvit anmärkt att Jandssecret:ne ej borde uppbära denna afgift, så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att landssecret:ne redan uppbära ehartae-sig.- afgiften m. fl. sådana afgifter, och således äro de redan uppbördsman af åtskilliga afgifter, af hvilka jag skulle kunna citera ännu flera. På de skäl jag nu anfört yrkar jag bifall till Utsk:s betänkande. Hr von Piosen: 1 afseende på hvad Frih. von Kramer yttrat, får jag erinra, att Jandssecret:n ej redovisar för andra cbartse-sig.-medel, än dem för hvilka han är försäljningsman ; men eljest redovisar icke !andsseeret:n för några chartor; han köper sina chartor. Det finnes inga andra, som redovisa chartor, än de som åtagit sig försäljningen deraf. Hvad sjelfva saken beträffar, så tior jag att gårdfariliandlanden bör få deponera afgiften på det landtränteri, der han tager ut passet. Jag skulle likväl tro, att då han ämnar göra en så lång resa, så kunde han äfven göra en färd till länets landtränteri; men i Borås och Ulricsehamn måste väl finnas uppbördsman såsom annorstädes; och jag ser ej hvarföre ett undantag för denna afgift skulle göras. 1 afseende på att de skola betala för pass till utrikes ort, så är det af samma skäl, som de skola taga pass för inrikes resa. Jag yrkar, att de måtte betala lika mycket för pass till den utrikes, som till den inrikes resan.
Jag får först upplysa, att den olikhet, som förefinnes i detta och Utskottets föregående Betänkande, härrör deraf, att det är beslutet genom omröstning af olika ledamöter, emedan inom Ridderskapet och Adelig äfvensom bland de andre Stånden, deputerade blifvit till betydligt antal ombytte. För öfrigt får jag förena mig i den åsigt, som Den i F e b r u a r i i e. n». Herr von Hartmansdorff yttrat, hufvudsakligen af det skäl, som af Herr Hjerta nu blifvit framstäldt, att sammanbyggnad af Kyrka ej kan komma i fråga utom då nybyggnad skall ske. Visserligen ärdetsannt, att församlingarne genom, vanor och fördomar gerna bålla fast vid sin egen kyrka; men vid nybyggnad förekommer något, som beter byggnadskostnad, hvilket är ganska godt medel emot dessa fördomar. Jag är således öfvertygad, att man intet risquerar, och bar af erfarenheten den öfvertygelse, alt det är bäst om hvar och en Församling får behålla den kyrka den bar; emedan kostnaden åtminstone skall förinta oförnuftiga vanor och fördomar. Herr von Hartmansdorff: Om det kan kallas en fördom att vilja hafva sin egen kyrka, då fråga är om nybjrggned, och denna fördom är af beskaffenhet att böra och kunna bestraffas genom tvånget att förena sig med en annan Församling; så ser jag ej, hvarföre icke Riksens Ständer skulle kunna förklara för en fördom, att en man vill bygga sitt eget bus, och ej bygga det tillsammans med andra, samt bestraffa honom med tvånget att bo tillsammans med dem. Jag tror att, om man närmare ser på förhållandet, måste orättvisan af ett dylikt förhållande falla i ögonen. Herr von Troil: Jag instämmer i den sista meningen af Herr Hjerta, att försam - Den i Februarii e. m. 1 ‘9 lingarne skola bibehållas i sin naturliga rätt att besluta, men jag kan ej instämma i bans resultat. Jag tror, att det oftast vore de mindre Församlingarne, som skulle vilja sammanbygga kyrkorne. I små Församlingar äro presterne vanligen illa lönte, och ligga sålunda Församlingarne till last. För öfrigt ser jag ej, huru det skulle vara fördomar, hvilka skulle hindra saken.
Jag vidhåller i delta ögonblick samma tanka. Biskop Agardhs bedröfliga målning öfver Rikets ställning har injagat förskräckelse i landsorterna och äfven hos mången riksdagsman, som önskar att få en fullständig vederläggning af Hr Biskopens framställningar, eller åtminstone en utredning af hvad som deri är skenbart eller verkligt. Detta är en önskan, som det vore godt att kunna tillfredsställa; men är det troligt alt sådant låter sig göras genom några nya upptäckter? Den 23 December. 655 Jag belviflar det. Om ett särskildt Utsk. likväl nedsatles, för att göra de statistiska undersökningar, som för ifrågavar. utredning fordrades, manne det blefve färdigt med sitt arbete innan både Banco-, Ekon.- o. Bevilln.Ulsk:n slutat sina förrättningar? — Utredningen komme då nog sent för att under innevarande riksmöte begagnas. Innan man gör en sådan för Begeringen, borde man väl först utröna, huruvida den icke redan är gjord. Såsom ledamot af Coust.Utsk. bar jag haft tillfälle läsa yttranden af vissa comiterade, dem Högsts. Konungen förordnade, jag tror redan år 1842 eller 1843, öfver orsakerne till silfvermyntets utgående, och dermed sammanhängande omständigheter. Detta yttrande var för milt omdöme tillfredsställande, och torde kunna blifva tillgängligt för andra än Styrelsen. Det visade, att saken ankom icke blott pä Bancoötsk:s, utan äfven på Bcvilln.Ulsk:s åtgärder. Så vidt den allmänna förlägenheten härrörer af penningeväsendets ställning, af privatbanker och sådant mera, beror frågans utredning på BancoUtsk., och i sådant hänseende må betänk, gerna återremitteras, ehuru jag tror, att BancoUtsk. icke kan komma att egentligen säga annat, än hvad det redan sagt, med mindre Utsk. skulle vilja laga bladet från munnen och rent ut förklara med IIr Akerman, alt Utsk:s förslag icke äro annat än palliativer.
Huru kan du väl tro och förmoda – du som är en så klok menniska – att en annan klok menniska skulle ligga så öfver år och dag, utan att vilja se upp, eller höra, eller något förnimma. Det vore alldeles oerhördt och onaturligt, och kunde aldrig förklaras, ty nog finns det många som haft större sorg än nu ... den goda, kära – mamma.» »Åh, det vet Gud!» svarade Märtha. »Ingen kan gå ned i en annans sorg, och mäta och väga den, och dömma derom; och fick jag – för min del – sätta törnekronan på den jag trodde haft största sorgen här i lifvet, så vete Gud om det ej blef på – hans fordna mamma, min kära »Adrian» hade hon så när sagt, men Märtha var noggrann om formerne »min kära grefve!» – sade hon derföre. »Alltid skall Märtha göra mig ledsen,» sade grefve Hans och rynkade de mörka, bågiga ögonbrynen, »och det är icke beskedligt af Märtha, som jag så gerna vill göra glad och till viljes.» »Ja, Gud löne honom derför!» svarade Märtha och torkade en tår ur ögat, ty nu först runno hennes tankar på henne sjelf, och på allt det goda hennes ... äfven hennes förlorade – Adrian slösade på dem båda, frun och tjenarinnan; hon mindes nu först allt det kaffe, socker, silkesdukar och andra hyggliga kläder och saker, som beständigt kom till henne från »unga grefven». Men om sin tro hvad Elfridas återställande beträffade, det nämnde hon icke ett ord, af en besynnerlig instinkt, alldeles motsatt den hon hade att dermed reta och förtreta professorn, ty förtretad såg han alltid ut, hvar gång Märtha försäkrade honom att »frun blir snart som annat folk», emedan Märtha – och
Ty kan man ock med allt skäl vid rikare litteraturperioder, som ega öfverflöd på material, förbigå alla sådana alster, hvilka, utan att lemna något bidrag till kunskapen om utvecklingens gång, blott i underhaltig form framställa hvad andra gifvit uti en bättre, och hvilka sålunda endast hafva betydelse såsom bevis på det litterära lifvets utbredning bland massan: så måste man deremot inom de äldre litteraturperioderna, der minnesmärkena äro få och källorna flyta sparsamt, icke förakta något, som i aldrig så ringa mån förmår att bringa någon klarhet öfver det andliga lifvets yttringar under dessa fjerran liggande tider. Den mimiska efterhärmningsdriften, lusten att förkläda sig och föreställa en annan person, finner man hos alla folk på alla bildningsgrader. Denna lust är menniskan medfödd. Något mera utvecklad framträder den i bruket att med sång, dans, minoch åtbörd-spel framställa en religiös myth eller en tilldragelse ur lifvet. Sådana tillstymmelser till teatraliska föreställningar påträffar man öfverallt, hos Amerikas vildar, hos urinvånarne på Java, hos Sandwichsöboarna, hos Kamtschadalerna, i Bochan och Cochinchina, hos negrerna på Isle de France, hos vildarna i det innersta Afrika, hos de råa inbyggarna på Aleutiska öarna1. Slöt sig talet till en sådan föreställning, tog det nödvändigt formen af dialog, det egentliga dramatiska uttryckssättet. Dock vilja vi icke säga, att den mimiska efterhärmningslusten utgör det egentliga fröet till drama. Detta frö ligger uti den skapande fantasiens egen organisation; och de pantomimiska dansarna och sångerna äro endast medvetslösa yttringar af den i menniskonaturen nedlagda särskilta form af fantasi, hvilken vi kalla den dramatiska, under det de på samma gång utbilda färdigheter, af hvilka denna fantasi, kommen till medvetande, drager fördel och hvilka den i sitt intresse begagnar. Det fordrades ett rikt begåfvadt, fantasifullt kulturfolk för att ur denna enkla början skapa den dramatiska konstformen.
Oec, Vtsk. Bet. N. o 8. 3 10:0 Af Erik Paulsson från Elfsborgs Län; 11:0 Af Lars Larsson från Gefleborgs Län, med hvilken sig förenat: Erik Persson från samma Län, alla Fullmägtige från Vermlands-, Jönköpings-, Kronobergsoch Hallands Län, Nils Insulin och Oloj Pehrsson från Stockholms Län, Erik Paulsson och Anders Håkansson från Elfsborgs Län, Anders Andersson från Södermanlands Län, Lars Larsson och Andreas Andersson från Skaraborgs Län, samt Olof Carlsson från Östergöthlands Län. 12:0 Af Hans Hansson från Gefleborgs Län, med hvilken Lars Eriksson från samma Län sig förenat, och i anledning af hvars Memorial dessutom sig utlåtit: a) Talmannen Longberg; b) Carl Henricsson Bergman från nyssnämnde Län; c) Nils Strindlund från Vester-Norrlands Län; och d') Olof Jeppsson från Blekinge Län. i3:o Af Vice Talmannen Jon Jonsson; 14:0 Af Jonas Nilsson från Carlstads Län; i5:o Af Tufve Larsson från Christianstads Län; i anledning af hvars anförande Talmannen Jon Jonsson sig utlåtit; 4 Bagsamt Allm. Bes v. o. Oec. Utsk. Bet. IV.o 8. 16:0 Af Pehr Mårtensson Karby och Pehr Burge från Gottland; 17:0 Af Casper Wijkman från Upsala Län; i anledning af hvars anförande sig utlåtit : a) Jan Olsson från Vesterås Län; K) Nils Mänsson från Malmöhus Län; c) Erik Paulsson från Elfsborgs Län. 18:0 Af Anders Danielsson från nyssnämnde Län; i anledning af hvilkens anförande sig utlåtit: n) Nils Strindlund från Vester - Norrlands Län, och b) Johan Bengtsson från nyssnämnde Län; samt 19:0 Af B. Börjesson från Hallands Län.
Då alla dessa förhållanden om förmälas uti den underdåniga Berättelse, hvarmed Stuteri-Öfver-Styrelsen, för hvarje t il länd a 1 upe t år, lill Eders Kongl. Maj:t inkommer, och hvilken Berättelse jemväl, till dess hufvudsakligaste innehåll , genom Stats-Tidningen allmänheten meddelas, har Stuteri-Öfver-Styrelsen, förvissad att Rikets Ständers Revisorer äga tillgång till dessa , uti Civil-Departementet af Eders Kongl. Maj:ts Kansli förvarade, handlingar, icke ansett nödigt att särskilta exemplar deraf för nu ifrågavarande ändamål låta utskrifva. Den Stat för Stuteri-Öfver-Styrelsen, som af Rikets Ständers Revisorer äskas, finnes ej. I och för min befallning med denna styrelse , åtnjuter jag hvarken lön eller arfvode, och det arfvode, som af Sekretereren uppbäres, grundar sig på Eders Kongl. Maj;;ls Nådiga Btef den 21 September i833 Den vid Strömsholms Stuf eris redogörelse anmärkta utgift för beklädnadspersedlar åt stallbetjeningen har skett lill följd af StuteriÖfver-Styrelsens order, ehuru Redogöraren försummat att densamma bilägga. 1 anledning af de anmärkningar, som förekommit emot Ottenby Stuteris Räkenskaper, får Stuteri-Öfver-Styrelsen slutligen i underdånighet anföra:: — 308 I :o E' ligt 18 § af Eders Kongl. Mnj:(s, under den 18 Maj \få-j, utfärdade Instruktion för Bokhållaren vid Stuteriet, äger lian att beräkn > sig lill godo skjuts och traktamente, då afståndet till det ställe, dit Iian hl ifver beordrad, är längre än 2 mil från Stuteriet. Häraf sjins loija, att då Inrättningens öfriga betjening i tjensteäfenden bortsände-, , resan jemväl för dessa bör bekostas, då afståndet är så betydligt, att. Stuteriets hästar icke böra dertill anlitas.