Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Deraf följer, att jernbanor, om de anläggas utmed segellcderna, icke hos oss kunna påräkna den större trafiken och således ej heller hänföras till inrättningar af väsendtligt allmänt gagn eller vara af något verkligt behof påkallade. Om landet å ena sidan ager vidsträckta områden, som, i anseende till förut befintliga vattenkommunikationer med kusterna, icke kunna draga någon väsendtlig nytta af stambanorna, äfven om de skulle af dem beröras, såvida dessa äro anlagda invid och längs efter samma segclleder, så finnas deremot icke mindre betydliga och produktiva orter, hvilka naturen förnekat sådana fördelar, och som hittills ej heller blifvit gynnade med på allmän bekostnad anlagda andra kommunikationsanstalter. Det skulle således obestridligen innebära en orättvisa emot dessa sistnämde vanlottade bygder att, utan andra särdeles vigtiga ändamål, företrädesvis utlägga statens stambanor till förmån för de redan länge bättre lottade trakterna, på samma gång som de kapitaler, hvilka finnas att tillgå för jcrnvägsanläggningar, måsteanses blifva nyttigare använda i de orter, der beqväma kommunikationer med skäl saknas och vattenvägar icke kunna åstadkommas. Med billigt afseende på andra orters behof borde exempelvis aldrig kunna föreslås, att på statens bekostnad bygga jernbanor vare sig från Kristinehamn genom Mariestad, Lidköping och Wenersborg till Göteborg längs Wenern och Trollhätte kanal, eller från Orebro genom Arboga, Köping, Westerås och Enköping till Stockholm längs Mälarens norra strand.. Om det också i ett land, med så många naturliga eller konstgjorda segelleder som Sverge möter svårigheter att, vid systematisk utläggning af statens stambanor, öfver allt följa regeln att undvika deras utstakning utmed de segelbara vattnen, så anser dock Kommittéen såsom alldeles nödvändigt, att undantagen blifva så få och af så ringa utsträckning som möjligt. Man har till stöd isynnerhet för åsigten om lämpligheten af en jernbana längs Mälarens norra strand, och äfven i allmänhet för nyssnämda undantag åberopat exempel från andra länder, der jernvägar och segelleder stundom äro anlagda utmed hvarandra, och dervid velat jemföra Sverge med länderna på Europas stora kontinent.
Att således nu frikalla communerna i de städer, der garnisoner finnas, från skyldigheten att bekosta fattigvården för det garnisonerade manskapets enkor och barn, förekommer ganska besynnerligt vid jemförelse med andra communer i Riket, der ingen garnison finnes förlagd, och der således icke de fördelar uppkomma, som städerne genom garnisoner verlvligen åtnjuta , och hvilka man ej må påstå vara motsvarade af inqvarteringsbesväret, emedan livarje gång garnisonen i någon stad blifvit minskad eller helt och hållet upphört, hafva de betydligaste förluster för staden uppkommit, och innevånarne djupt fått ångra det de dertill sjelfve någon gång medverkat. j5 §:n innehåller: ”Inflyttar eller anmäles till inflyttning från ett fattigvårds-samhälle till annat tjenstehjon, som uppnått 55 år, eller i anseende lill sjuklighet eller hvarjehanda åkommor saknar full arbetsförmåga, eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande, eller inhyseslijon, eller den som äger egen eller legd bostad, utan sådant jordomfång, som motsvarar besutlenhet, och utan att vara i lagstadd tjenst eller jordägarens arbetare, eller i vederbörlig ordning antagen fabrikseller handtverksarbetare, oell innehafver han icke heller allmän tjenst eller erkändt yrke, motsvarande behofvet för försörjning eller annan känd utväg för bergning; då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten, utan medgif13 H. 28 Den 9 September f. m. vande af sockennämnden derstädes.” Detta stadgande är i fullkomlig conformitet med 1788 års författning, rörtde rättighet för socknarna att vägra inflyttning.
Jag vill blott tillägga den anmärkning, att Särskildta Utskottet under hela denna Riksdag icke fått arbeta mer än en enda förmiddag, utan nödgats göra allt på eftermiddai garne, då Ledamöterne redan varit utarbetade af andra göromål. Man skall således, om man vill vara billig i sitt bedömmande , finna mindre besynnerligt, att Betänkandet icke inkom, förr än i Augusti. Att det legat här en månad på bordet, visar, att man kunnat hafva god tid till dess begrundande, då man icke behoft läsa mer än 3 blad om dagen. Att det sedan legat öfver, dels i Constitutions-Utskottet, dels ock här en rund tid , bör icke kunnat anföras såsom skäl, att man icke hunnit betänka sig på ämnet. Om hvarje håga skulle på sådant sätt hvila 3 och en half månad, behöfdes ea särskild Riksdag för hvart mål, och hvilken än - Den 14 December, 653 da hlef en månad längre , än Grundlagen föreskri f ver. Herr von Hartmansdorff: Jag erkänner visserligen, att Särskildta Utskottet till det mesta för fattat sitt Betänkande på eftermiddagarne, man kan, såsom en af dess Ledamöter, likväl icke vidgå, att Betänkandet är annorlunda beskaffadt, än om det blifvit författadt på formiddagarne, ej heller tro, att något spår dertill visar sig förandra. Likväl, och då sådant blifvit satt i fråga, bör jag nämna, att äfven det Jeinknings-Betänkande, sorn nu är i fråga, blifvit uppgjordt på en eftermiddag. Jag anhåller vördsamt, att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på orsaken, hvarföre en Ledamot, som förut gjort anmärkningar vid Utskottets Betänkande, icke fått dem besvarade, hvaröfver han nu besvärar sig. Saken är i korthet den, att det Höglofliga Ståndet icke återremitterade målet, utan uppsköt det till nästa Riksdag.
Huruvida slutligen de så kallade ång-kanon-sluparne, af hvilka tvä voro färdiga vid sistlidne riksdag, då äfven anslag till sex nya al Rikets Ständer beviljades, kunde räknas till skärgårds-flottan, vore svårt att afgöra. En materiel skulle emellertid, om förändrade åsigter lyckades göra sig gällande, möjligtvis kunna nybildas, ehuru med en ofantlig utgift på en gäng, men hvartill tjenade en materiel om den saknade ett befäl, som på ett ändamålsenligt sätt kunde begagna, som älskade, vårdade och v inlade sig om densamma? Och detta syntes tyvärr ej vara fallet. Till följd af den likgiltighet, som Regeringen, efter Grefve von Plåtens afgång från Chefs-embetet för Sjöförsvars-departementet, visat för skärgårds-vapnets inre utveckling, hade äfven de fleste af flottans officerare låtit föranleda sig att, jemförelsevis till örlogs-vapnet, åsidosätta förstnämnde vapen och föga tänka sig in uti skärgårds-krigets egendomliga natur, dess sammanhang med landt-kriget, fartygens deraf följande egna konstruktion ochöfningarnes särskilda beskaffenhet. Blott på Rikets sednast församlade Ständers uttryckliga önskan, hade man beqvämt sig att uppgöra förslag till en tidsenligare konstruktion lör roddfartygen. Af missförstådt nit för sjömans-yrket och måhända af lojauté tor Regeringens förmodade mening föranleddes mången att fälla hårda och orättvisa omdömen om skärgårds-flottan. Det ginge till och med så långt, att de fleste ansågo för en plåga, ett slags syndastraff, aft blifva kommenderade till tjenstgöring vid densamma, på sätt man stundom hade tillfälle att erfara. Och Regeringen hade ej motverkat denna tendens, då den, om ej rent af tillbakasatt de personer, hvilka äro kände såsom skärgårds-flottans vänner, åtminstone, efter hvad det syntes, ignorerat deras mening i afseende på sjö-försvarets angelägenheter. Dessa vänner vore dock numera ganska få. Oberäknadt några veteraner, som en gång sett hvad skärgårds-vapnct kunnat uträtta samt derför älskade det. torde nu knappt kunna uppletas tio i tjenst varande officerare, som verkligen intresserade sig för vapnet och kände dess stridssätt.
Skrifvelse, N-o i3si. 6a5 1841 årens Riksdag fastställda och sedermera tillämpade grunder, användas lill behöfvandes undsättning vid och efter inträffad missväxt, måste anvisa: l:o den å 1830 års undsältnings-creditiv tillgängliga behållning, jemte hvad ytterligare kan inflyta ; 2:o de tullmedel för inkommen utländsk span mål, som, med tillämpning af Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse om stadigvarande tullafgifter å spanmål under tiden från och med den 1 November 1841 till 1844 års slut, ingått, eller vidare ingå, äfvensom den tullintägt för spanmål, som hädanefter under lika förhållanden kan komma att ega rum; och 3:o ett serskildt crediliv, som, i händelse af inträffande behof, må kunna förskottsvis och emot ersättning från de först inflytande tullafgifterne för spanmål vara till undsättning för behöfvande i missväxtår att tillgå; öfverlemnande E. K. M:t åt Rikets Ständer, att för detta creditiv bestämma en summa, som, så vidt förutses kunde, vore svarande emot det dermed åsyftade vigtiga ändamål. Denna E. K. M:s Nådiga framställning hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit, och dervid funnit angeläget vara att, jemväl vid innevaran^ de Riksdag, serskilda tillgångar anvisas till E. K. M:s Nådiga disposition för sådane understöd af allmänna medel, hvilka, i händelse af inträffande missväxt under någotdera af de nästkommande åren, kunna oundgängligen erfordras, hvadan Rikets Ständer, på sätt E. K.
Majrts disposition ställde anslag för jordbrukets uppmuntrande i allmänhet samt frågan om de för Häst-afvelns förbättrande beviljade 8,ooo R:dr står i oskil jag tigt sammanhang med de angående Stuterien väckte till Utskottet remitterade motioner, hvilka Utskottet förbehållit sig all serskildt pröfva, hemställer Utskottet, att Prosten Sidners motion ej må för närvarande till någon åtgärd föranleda, b) Hvad Utskottet yttrat* i anledning af väckte förslag till inrättande på Statens bekostnad af Landtbruks-Institut på andra orter inom landet, har inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet framkallat följande anmärkningar: att flere sådane Inrättningar voro erforderlige för nödig täflan med det redan varande Institutet vid Degeberg; att ett Central-Landtbruks-lnstilut ej bör grundas på en enskild persons verksamhet och på en enskild egendom, utan på en offentlig inrättning, på en större Corporation, ett Landtbrukseller Landthushållnings-Sällskap, enär på den en skilda inrättningen egarens vinsL måste blifva det förnämsta syftemålet och det allmännas nytta detsamma underordnadt; att med den enskilde egarens afgång, eller då han ej längre vill fortfara med Inrättningen, densamma 4 Stats-Utskotlets Utlåtande, JY.O 217. förfaller och Slatens penningar äro bortkastade, hvaremot varagtigheten af elt på en Slatens egendom anlagdt Institut blifver för alla tider försäkradt; att serskildt Ulltunas och Örups närbelägenhet till Rikets begge Universitet, enligt hvad Herr Biskop Hedrén uti sin reservation utvecklat, vore ett ytterligare stöd för den åsigten, att Landtbruks-Institut vid dessa begge ställen borde inrättas, då nemligen icke allenast börtie tagas i betragtande den theoretiska bildning, som från dessa de högsta bildnings-anstalter inom Riket vore att för Instituten påräkna, utan äfven den omständigheten, att Rikets Studerande
Hafwer äter Domstolen ej befriat honom ifrän framtida answar, eller är han dömd fdr bedrägligt sbrhällande, dä mä han i bäda betz» händelser ej äga att för sin Ätt, rum pä Riddarhuset intaga, men i det förra af beha bäda fall, sä wida ej andra Ättemän af slägten finnas, mä han Fullmagt till annan behörig man utgifwa. § ro. Dör Hufwudman under pästäende Riksdag, fom sig för Ätten antckna läkit, äzc dä den som Hufwudmanna-rätten tillfallit, att sig för Ätten antekna täta eller laglig Fullmägtig förordna. Hafwe alla de Lfrige af Ätten redan för andre Ätter säte och stämma intagit, blifwe Ättens rum under hela Riksdagen leledigt. § 11. Alla de Commendeurs-Ätter, som före b. 6 Ju» rrii 1809, pä Riksens Ständers Regerings,Form af Ko - 4744 Den Zv October. nungrn antogs och stadfästadcs, tilkommlk, äge att klbchälla det högre säte ä Riddarhuset, som dem i anledning deraf blifwit för detta tillagdt; men de Adelsmän som derefter till Commendeurer utnämnaS, behälla sina förra säten utan nägon uppflpttning, hwarken för sig eller sin Ätt. § 12. Dlifwcr nägon Adelsman till Friherre-wärbkghet upphöjd, dä intage närmaste Hufwudman, derest sädan finne-, för Adcliga Ätten säte och stämma. Pä samma sätt förhälleS äfwen enär Friherre upphöjeS till Grrfwelig wärdighet. § IZ. Afwiker den ifrän Riket som innehaft säte och stämma pä Riddarhuset, utan att hoS Konungen i un« derdänighet legd söka, dä mä han ej sjelf, utan den som af Ätten närmast är, intaga säte ä Riddarhuset eller Fullmägtig antaga.
Vid Vifsta i Medelpad 82 II 1,499 95,666 32 — » Svartvik i dito 46 6 1,086 74,200 » Bondsjö i Södra Ångermanland . .' 40 7 826 54,850 )) Stenhammar i dito 15 3 276 16,533 5:o Färgeri, ett med 2 arbetare, 995 R:drs värde och 8 R:drs bevillning; garfverier 3 med 4 arbetare, 4,367 R:drs värde och 30 R:drs bevillning; samt 18 diverse fabriker och manufakturverk med 20 ägare och 17 arbetare, samt 2,372 R:drs värde och 16 R:drs bevillning:; varande under sistnämnde rubrik i • inbegripne 4 vallmars-stampar, som tidtals gifvit någon sysselsättning; 7 kalkugnar på Alnön, om hvilka samma anmärkning gäller, samt en pottaskekålciner-ugn. Antalet af handtverkare och gerningsmän på landet med deras arbetare har varit följande: Handtverkare. Gerningsmän. Personer, som hålla Arbetare. Mästare. Arbetare. verkstad. För dess införande i Norrland har landet att tacka den ädle höfding, hvars namn, Pehr Abraham Örnsköld, icke utan tacksamhetens känslor nämnes at någon Norrlänning. Det var i Nätra linkulturen och linne-väfnaden togo sitt första stamhåll, och det är ännu i denna socken de förnämligast idkas. Men redan 1769 omtalas huru den spridt sig till samt idkades i flera andra socknar: att de väfnader som tillverkades kunde kalkyleras till 3 tunnor'guids 61 värde m. in. Jemför man detta uppskatlningsvärde med det, sorn i de sednaste tjugufem åren antagits utgöra det approximativa, visar sig huru betydligt linneväfnadsslöjden tilltagit sedan Örnskölds tid. Också har denna slöjd alltjemt utgjort föremål både för Regeringens och Rikets Ständers uppmuntran, i början genom äreskänker och sedermera genom premier för den finare lärftstillverkningen.
Nådig tillåtelse, fått med inteckning graveras, må kunna af Riksens Ständers Bank såsom pant antagas. 2. Af samma dag, angående Låne-rättigheten i Banken för de uti Philipstad belägne Fastigheter. Från Lagsamt Allmänna Besvärsoch EtonorniUtskotten. Af den 14 Februarii, angående gjordt förslag om ändring i hvad 5 §. uti 24 Gap. Byggnioga Balken, rörande örandstods gifvande och emottagande innehåller. Från Lag-Utskottet. 1. Af den 20 Februarii, uti den väckte samt till Utskottet återremitterade fråga, rörande förändring uti straffet för Hållkarl, som fordrar drickspenningar af Resande eller dem med. otidighet bemöter. 2. Af samma dag, i anledning af gjorde Motioner, om upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den aG November 1816, angående sättet för en Menighets hörande uti enskilte tillåtlige ärenden. 3. Af samma dag, öfver Herr J. H. Ekstrands Memorial o'm förtydligande af Lagens stadgande uti 17 Gap. Giftermåls-Balken, rörande beräkningsgrunden för beloppet af fördel. Af samma dag, i anledning af Friherre C. L. Stael von Holsteins Memorial, om bibehållande af den föreskrift, att en, sjettedel af ström alltid bör hållas öppen. 5. Af samma dag, öfver Grefve Gustaf Lövenlijelms gjorde Förslag, att böter i brottmål må utgå efter förmögenhet. S. D. Föredrogs å nyo Riksens Högloft..
Och sedan nödige upplysningar blifvit i Nåder infordrade, har Kongl. ”Maj:t allernadigst behagat anbefalla Kongl. ”Kammar-Collegium, att häröfver med sluteligt ”underdånigt utlåtande inkomma, Högstberör”de och Nådiga åtgärd har också haft den lyck”liga påföljd, att Uiqvidationen blifvit af veder”börande författad, beroende nu mera på Kongl. ”Collegii granskning, så att, sedan Kongli ”Maj:t i Nåder värdigats fastställa densa-mma, 480 Stats-TJtsliOttets Betänhnnden. "”föga något mera härvid synes återstå än sjelf”va utbetalningen”. ”Vid denne fordran förefaller den marke"'liga omständighet, att sedan de Lifländske Pan”te-godsen bortgått, som Kronan till säkerhet ”för betalningen lemnat, så hafva Riksens Hög* ”lnfl. Ständer vid 17-20 års Riksdag förordnat , ”att Fordrings-egarne skulle få åtnjuta Tiond-en ”af Täby Socken i Stockholms Län i afräkning ”pä Intresset, så länge och intill dess de till ”lullo blifvit förnöjde. En säkerhet som dock ”likväl icke kommit Barnhuset till godo, enär, ”sedan Friherre Cederhjelm år 174g hos Herr ”Landshöfdingen anmält sin afsägelse, att han ”med uppbörden ej mera kunnat taga befattning, ”har Kongl. Karmnar-Collegium ej tillåtit Barn”huset tillträda densamma förmodeligen i frug”tan att Upphörden skulle öfverstiga Kapitalet”. ”Att denna farhåga varit fåfäng, visar sig ”dock nogsamt nu mera, då den i vederbörande ”Contoir upprättade Liqvidationen finnes utslå ”med en Barnhusets fordran af 24,821 R:dr 44 ”sk. i Silfver. Intet skäl qvarstår således nu ”mera, att neka Barnhuset en sådan uppbörd , ”om icke den förmodan att betalningen oförtöfvadt fullgöres. Men äfven detta beror af Rik”sens Höglofl.
Sandbergs samlingar och anteckningar rörande Svenska kameralväsendet blefve för Statens räkning inköpta, under sednaste riksdag beviljades hemälde Kamererare för dessa samlingars fortfarande förökning och vårdande, samt Rikets nu församlade Ständer, på sätt Utskottet i Utlåtandet N:o 193 tillstyrkt, till Kongl. Maj:ts disposition för samma ändamål, under nästa statsreglerings-period anvisat enahanda årliga belopp, har Utskottet ansett, att stadgandet om den möjligen förestående utbetalningen af sagde anslag för innevarande år lämpligen kan sammanföras med den reglementariska föreskriften angående det för nästkommande 3:ne år beviljade anslagsbeloppets tillhandahållande och utbetalande. I händelse Rikets Ständer godkänna Utskottets yttrande, angående de återstående i Riksgälds-kontorets räkenskaper balanserade beloppen af ofvan uppgifna anslagssummor och således förklara, att hvad deraf återstår utgör disponibla besparingar för de vid innevarande riksdag beviljade och å Riksgälds-kontoret anvisade statsutgifter, torde Utskottet få sig uppdraget att derom särskildt underrätta Uullmägtigo i Riksgälds-kontoret, på det att ifrågaravaude anslag må med deras vid det nya reglementets utfärdande återstående belopp varda ur Riksgälds-kontorets räkenskaper vederbörligen afförda.
H. Ex. Hr Gr. o. Land tm. yttrade, att det visserligen blifvit begiirdt, att han skulle framställa propos. till återremiss af ifrågavar. del af Ulsk:s betänk., men alt den nyss framställda propos. i fråga om theaterdirecteurer i Stockholm blifvit med enhälligt ja besvarad, och H. Ex. i följd deraf nu finge, i anledn. af Frih. Raabs begäran, hemställa, om R. o. Ad. ansåge, att theaterdirecteurer ej borde betala särskilld bevillning för de representationer, som af dem gifvas i öfriga släder och orter. Ropades ja. Frih. Cederström, Thure Fredr.: Ehuru jag visserligen skulle tro, alt jag på grund af 56 § Riksd.Ordn. äger rättighet att väcka den motion, som jag här har gjort, så, enär Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att milt förslag icke nu kan komma under pröfning, vill jag icke fortsätta dea af mig gjorda framställningen, utan afstår jag derifrån. 27 §. Frih. Ridderstolpe: Uti 27 § och det morn., hvaruti vissa ägare eller innehafvare af jord befrias ifrån afgift för rätla5 H. 15 114 Den 4 December e. m. re, önskar jag fä göra tillägg, hvarigenom mom. skulle fä följande lydelse: ”De ägare eller innehafvare af jord, som sjelfve densamma med egna dragare bruka och som sjelfva, i bruk ning sarbetet deltaga, och således icke hafva hos sig anställde rättare, skola ifrån den för lättare stadgade bevillningen vara befriade.” Detta är ett förtydligande, som jag af erfarenheten vet vara högst nödvändigt. Jag går alltid ut ifrån den synpunkten, att man bör göra rättvisa emot alla, och alt när en får draga hnfvudet genom länken, sä är det en orättvisa emot de andra, sorn stride följa lagen. Häruti instämde Gr. Florn. Gr. Cronhjelm:
De hade köpt henne af Turkar, som röfvat henne långt, långt härifrån. Ser du hon är skön, hennes fägring är lik månens i silfverklar natt. Du har ofta sagt, att du icke älskade våra qvinnor, att de voro vilda. Nå väl, denna är mild och ljuf. Dyrbara smycken och kosteliga tyger hemtar jag dig dessutom“. „Salik, endast du återhemtar din kärlek, så är den mig öfver alla verldens skatter“. Den fremmande steg upp, gick mot Alhejdi och sade några ord på ett obekant språk, fattade hennes hand, tryckte den hjertligt och såg med sina milda blå ögon innerligt på Alhejdi. Alhejdi omfamnade henne vänligt i det hon sade: „icke kan jag vredgas på dig, du dufva“. Med hvarje dag slöt sig den sköna fremmande allt mer till Alhejdi, och Alhejdi älskade henne; men hennes hjerta led allt djupare, ty hon såg huru Saliks blickar brunno allt varmare, då han såg på den fremmande, så sköna, men alltid sorgsna flickan. Men Alhejdi dolde sin smärta i djupet af sitt bröst. Då trädde en dag Salik till henne. „Alhejdi, min häst, min älskling, är sårad; gå Alhejdi i öknen att hemta balsam för såret, att det må läkas“. Alhejdi såg ett ögonblick på Salik: „Salik Sardar Khan, tigrar bo i öknen. Älskar du din häst mera än mig“. „Är Alhejdi barnsligt rädd? Vill du ej göra mig en glädje, icke rädda min häst, den som burit äfven dig hit“. Alhejdi gick. Åter en dag inträdde Salik hos Alhejdi. På divanen lågo tvenne blommor, en ros och en lilja. Sardar lekte med blommorna och fägnade sig åt deras doft. Han lade sedan bort rosen och behöll liljan i handen. „O Salik förstör rosen, men kasta den icke ifrån dig att ensam vissna; mindre tungt är att dö, än att lefva förgäten“. Salik återtog rosen i sin hand, och höll den tillsamman med liljan. „Alhejdi, mannens hjerta är en rosengård, har rum för många blommor.
Härvid får Utskottet likväl vördsarnligen tillkännagifva, att en så hufvudsaklig förändring i Post-uppbörden ej kunnat undgå, att medföra en betydlig rubbning i Postverket , hvilken åtgärd ligger utom gränsen för Utskottets af Regeringsformen bestämda verksamhet. Skulle Riksens Högloft. Ständer finna lampligt ■, ätt , med bifall af Herr Treffenbergs i dess Memorial gjorde fraxhställning, utsätta en belöning för den som före nästa Riksdag inkommer med ett fullständigt och säkert Förslag till en förbättrad Organisation af Postverksinrättningen , för att af kommande Stähder ta. gas i öfvervägande, lär ej mindre bestärrtmani det af summan , än anvisning af medel dertill, tillkomma det eller de Utskott dit målet hörén I afseende på förefallne yttranden, rörande ej allenast Postverket för fattige af Allmogen i Rättegångsärfehdbf* Utan ock en närmare tillsyn öfver Fribrefs-rättighetens begagnande i allmänhet , anser Utskottet de deri örn utfärdade Författningar tillräck!ige, och åberopar För öfrigt sitt Förf afgifne Betänkande, angående så val förstnämnde ämne , soni hvad deri för öfrigt finnes anfördti Dock varder delta allt, under bifogande 500 EevillningsVtskotteis Eetånkandsrii af åtskilliga Herrar .Ledamöters inom Utskot* tet särskilda meningar till Riksens Höglofl. Ständers upplysta pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm den 26 September 1823- Transumt af ProtocoIIet, hållet i Riksen$ Hög~ lojl■ ■Ständers Bevillningsutskott den 23 Stp' tsmber 1823. S. D. —. — ; alltså komme hos Riksens Ständer att föreslås, det moderation i Postporto må upphöra. Emot det såmedelst fattade beslutet, om mo« derationens upphörande, reserverade sig Herr Biskop Faxe och Herr Uggla, G. G., den sed* nare under åberopande af hvad han förut till Höglofl.