Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Byggnadskostnad 10,635 Rldr 3 sk. 4 rist., för Inventarier och Sjukhus-persedlar 2,983 Rldr 28 sk. }o rist. samt Administrationskostnad m. m. 1,443 Rldr 44 sk* 6 rist.; eller inalles i5,oÖ2 Rldr 28 sk. 8 rist. Å detta Sjukhus, som öppnades den 22 Julli 1831, voro samma år intagne och vårdade 82 Patienter, och sistlidet år 491, till större delen koppsmittade, hvilkas underhåll hufvudsakligen blifvit bes t lid t genom Directionen öfver Allmänna Fattig-Cassan. Utom det af Stadens innevånare beviljade och med Allmänna Fattigafgiften årligen ingående 2 skil Ungs bidrag till Kongl. Lazarettet och Provisoriska Sjukhusets iståodsättande och underhållande, hafva jemväl genom Kongl. Majlis ofvanberörde Nådiga Skrifvelse af den 3 December 1828, en summa af 10,000 R:dr årligen af de så kallade Finska Tolagsmedlen blifvit anslagen, att af Lazaretts-Byggnads-Directionen i förenämnde afseende och för Sjukvården uppbäras och användas. V. Allmänna Garnizons-Sjukhuset: Detta har nu mera vunnit den fullbordan, att det, i händelse af behof, kan inrymma i Eldrum 58o sjuke och derutöfver under Sommarmånaderne 260. År i83a egde Inrättningen, med bestämdt Statsanslag af 3i,3i9 R:dr 9 sk. 4 rist. samt fyllnads-bidrag af Statsmedel till ett belopp af 13,098 Ridr 36 sk. 2 r:st„ en sammanräknad inkomst af 52,872 Ridr 29 sk. 9 rist., svarande emot årliga uigiftssumman, hvaraf kostnaden för de sjukas pro vi an teringupptager 15,979 sk. 8 rist., samt för Byggnaders Reparationer och inredning 9,686 R:dr 46 sk. 6 rist.
Den i5 April. 631 Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Statsoch BancoUtskoltens Betänkande framställde Anmärkningar hindra detsammas antagande, samt på sådan grund behagade Betänkandet jemte Anmärkningarne till Utskotten återremittera, med anmodan att vid återremissens besvarande tillika i ett sammanhang afgifva Utlåtande öfver den på Utskottens handläggning för närvarande beroende fråga, rörande Malmö- Götha CanalBolags samt Götheborgs DiscontVerks utredning. Bifölls. Justerades följande: Utdrag af Protocollet, hållit hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, eftermiddagen, den i5 April 1818. S. D. Remitterades lill BevillningsUtskottet, ett Anförande af Grefve Gyllenborg, Johan Henning, angående stadgande af ansvar för öfverträdelse af föreskriften i §. 7 Moni. af nu gällande Charta>Sigillatae-Förordning. Ut supra. S. D. Då nu å nyo föredrogs Statsoch BancoUtskottens den 3 dennes under N:o 27 afgifne, samt den 8 dennes på bordet lagde 652 Den i5 April. Betänk andé, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition den io December 1817, angående Allmänna Penningerörelsen och Myntvärdets upprätthållande, blef samma Betänkande, på grund af dervid gjorde Anmärkningar, till Utskotten återremitteradt, med anmodan, att vid återremissens besvarande tillika i ett sammanhang afgifva Utlåtande öfver den på Utskottens handläggning för närvarande beroende fråga, rörande Malmö-, Götha CanalBolags, samt Götheborgs DiscontVerks Utredning. Ut supra. Justerades PleniProtocollet för den 24 sislledne Marlii förmiddagen. Grefve SpenSj Carl Gustdjf, hade inlemnat ett så lydande anförande: Hvad länge skall bibehållas, det skride till sin mognad långsamt.
Sjukvårdens sorgfälliga tillgodoseende är sålunda icke endast en gärd af människokärlek, den är äfven ett vigtigt medel till lösningen af krigföringens svåra uppgift. I eget land möter järnvägarnas användande för sagda ändamål inga synnerliga svårigheter; i fientligt land måste de däremot ofta först iståndsättas, hvilket kräfver ganska lång tid och mycket arbete, hvarjämte man någon gång till och med blir föranlåten att anlägga en kortare järnvägssträcka till förbindelse mellan banor eller för att kringgå någon förstörd eller af fienden besatt punkt. I alla händelser måste järnvägarna omsorgsfullt skyddas, hvartill åtgår icke så litet trupper. Näst järnvägarna intaga sjökommunikationerna främsta platsen i synnerhet i ett vattenrikt land såsom vårt. Då hästar och fordon emellertid erfordra stort utrymme och särskilda anordningar på fartygen2), kräfver en större truppstyrka för transport sjöledes en stor mängd fartyg, hvarjämte omfattande förberedelser måste vara vidtagna för landstigning. För kortare transporter af mindre truppstyrkor lämpa sig våra innanhafs-farleder synnerligen väl, och ännu mera är detta händelsen i fråga om tillförseln af förnödenheter och bortförandet från hären af sjuke och sårade. Genom att i fullaste mått tillgodogöra sig järnvägarnas och sjökommunikationernas stora transportförmåga kan man vinna mycket stora fördelar och högst betydligt bespara en kraft, som med större gagn kan användas på andra sätt än att slitas ut på landsvägarna. T) Man beräknar vanligen för en man 1 / 2 ton eller i kv.-m: s däcksyta^ för en häst 3, ton eller 3 kv.-m: s däcksyta, för ett fordon 8 ton eller 8 kv.-m: s däcksyta. C. N — n.Från Konstutställningen i Göteborg. i. Konstutställningen i Göteborg år 1891 kommer utan tvifvel att räknas såsom en af de märkligare företeelserna inom vår konstvärld under de senare fem åren; det torde därföre vara på sin plats att just i Svensk Tidskrift i hastiga drag redogöra för densamma. Sedan 1886 års utställning i Göteborg då » Valand » invigdes har säkerligen ej ett så stort antal värdefulla arbeten varit utställda samtidigt i Sverige; om äfven flere af våra framstående konstnärer såsom G. Cederström, Fagerlin, Salmson, Wahlberg m. fl.
Den, som, lika med Ridderskapet oell Adelil samt Presteståndet, vill, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att de till aflöning för skolmästaren och underhåll af frielever vid Lycksele skola anslagne 54 i tunnor spanmål måtte för de ändamål, hvartill de äro afsedda, af vederbörande, som äro deraf delaktige, få fortfarande in natura uppbäras, med bibehållande af de rättigheter, som i afseende ä spanmålens forsling hittills egt rum, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, besluta Rikets Ständer, på sätt Stafs-Utskottet föreslagit, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, oansedt den i nåder anbefallda öfverflyttningen på Statsverket af ifrågavarande 54 tunnor spanmål, desamma dock för de ändamål, hvartill de äro afsedda, måtto af vederbörande, som deraf äro delaktige, få, efter fastställdt markegångspris, lösas vid närmaste kyrkoherberge, med bibehållande vid de rättigheter, som i afseende å spanmålens forsling tillförene författningsenligt egt rum. Ank. till E\p.-Ulsk. den 5 Aug. 1851, kl. 2 e. m.
Med anledning af hos Rikets Ständer gjorda Framställningar rörande åtskilliga ändringar i Kongl, stadgan angående folkundervisningen i riket af den 18 Juni 1842, få, hvad först beträffar de i 3 § af berörde stadga förekommande bestämmelser, Rikets Ständer, sorn anse med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att, då alla inom samma församling boende för sina barn njuta lika fördel af folkskolor, de jemväl alla böra, i mån af innehafvande hemman eller annan, visst taxeringsvärde åsatt, lägenhet, utan undantag, till desammas anskaffande och underhåll bidraga, hos E. K. M. underdånigst anhålla, att en författning måtte blifva utfärdad, som så förklarar omförmälde 3 §, att äfven de hemman, verk och lägenheter, hvilka af en eller annan anledning äro befriade från kyrkobyggnad, tillförbindas att deltaga i anskaffandet och underhållandet af tjenliga rum för folkskolor inom de skoldistrikt, der de äro belägna, samt att detta deltagande måtte bestämmas efter de grunder, sorn, jemlikt 2 mom. 5 § i Kongl, förordningen den 29 Augusti 1843, följas ifråga om rösträtt vid sockenstämma. Vidare har Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad på nödvändigheten af ett förtydligande uti den i 2 mom. af 6 § i samma nådiga stadga lemnade föreskrift rörande folkskole lärares tillsättande, der orden lyda: ”mellan de på förslag uppförde anställes derefter val af församlingens i sockenstämma samlade, röstegande ledamöter, hvarvid rösterna beräknas likasom vid klockare-val och ordförandens i skolstyrelsen röst gäller likasom kyrkoherdens vid klockare-val.” På grund af denna föreskrift borde, enär kyrkoherdens ifrågavarande rösträtt genom Kongl, resolution af den 20 Juni 1794, är bestämd till hälften af de närvarandes afgifna röster, ordförandens i hvarje skol - Expeditions-Utskoilets Förslag till und.
Z. Topelhs, Läsning för barn, 7: de boken. M. Alcott, Di jag var liten. - !E. Wahldlz, Guld och gröna skogar. - Onkel Adams Linnea. - Lekkainrateii, .7: de och 8: de boken. - Snö- flingan. - M. Roos, Genom skiigg~or. - Min Iiiistrus dagbok, iitgifven af Elis. J. Ekström: Lärokurs i linearritning för folkiindervisningsanstalter. Eiiwall &amp; Kull,. Malinö: A. Taube, Var holländska färd. E. E ' ritzes k. Iiofboklintidel: G. A. Hmty, E n duk.tig pojke. - S. Coolidge, Katy i lieinmet. T. Meade, Bråkigt herrskap. H. Geber: J. R. HzctcAihson! Harry HuiigerFord. - S. Hzctzler, Unga hjertaii. - S. Tytler, Farfars testamente. - Glimtar ur sagouerlden. Z. Hteggströin: Nornan 1892. - En siddaresaga. Fr. Hellberg: S. Lagerlöf, Gösta Berlings saga. - .4ve, Solsken. Hiertas bokförlag: E. Fries, Märkvärdiga ltvinnor, ser. - Ella, Den kunniga ldkkainraten. P. A. Huldbergs bokförlags-nktiebolug ': L. Hting7zof, I löfsprickiiingeii. - P. J. Rosenius, Ur svenska folkets häfder. AL, Jolinson: Från Serbieii och Montenegro. - G. A.imard, o Stenlijertr~. - M. Lartglet, Bilder ur djurens verld. - Tre sin&amp; oc2Jrgdsniönster och deras öden. H. Kiiiberg: IL. B. J. Forssell, Kortfattad lärobok i botanik. A. V. Lundliolin: A. O. E., Sineden i Bonifaciegränd. - Pawsy, Ester Ried ' sofvande och vaken.
Deremot skulle den af Kongl. Maj:t föreslagna åtgärden otvifvelaktigt medföra förenkling i räkenskaperne och ett vidlyftigt skrifveri vid ljusmedlens reqvirerande undvikas. Hvad anginge Ijuspenningarnes utdelning till extra ordinarie tjenstemän, så medförde densamma föga eller ingen fördel, och för att tjena till uppmuntrat), vore beloppet alltför obetydligt. Denna utdelning föranledde endast flere unge män att låta inskrifva sig vid flera embetsverk, hvarigenom de, till följd af ett oupphörligt “uppvaktande" på alla dessa ställen, förhindrades att, genom verklig tjenstgöring i något verk, förskaffa sig kännedom osa göromålen i allmänhet eller utveckla sin duglighet för samhällets tjenst; hvaremot både större gagn skulle tillskyndas det allmänna och troligen mera belåtenhet hos de verkligen tjenstgörande uppkomma, om dessa medel funnos i embetsverkens vård och, fördelade i större summor, såsom arfvoden eller gratifikationer, finge användas till uppmuntran åt färre personer, hvilka genom flit och skicklighet gjort sig deraf förtjente och sosn embetsverken funnit tjenlige att hos sig fästa. Att missbruk eller godtycke vid dylika gratifikationers utdelande skulle ega rum, torde icke kunna ifrågasättas, men hvarje misstänka derpå skulle försvinna, om det finge bero af embetsverken och icke af cheferne ensamt att bestämma den belöning, hvar och en extra ordinarie i mån af nedlagdt arbete borde tilldelas. En tillgång skulle ock härigenom beredas åt de embetsverk, hvilka, vid ordinarie tjenstemäns inträffande sjukdom eller annat förfall, nödgas anlita extra tjenstemäns biträde, att åt desse sednare härför kunna lemna en billig ersättning, utan att vid dessa tillfallen behöfva besvära Kongl. Majit med anhållan om medel härtill.
Min öfvertygelse, den jag kanske något vidlyftigt yttrat, är, att ulan Statsekonomiska grundsallser för 174 Den i5 December f. m. näringarne kan icke någon Slat betala sin skuld, och jag tror detta bäst bevisas genom exempel från de enskilde, hvilka icke kunna betala sin. En värd Talare, Friherre af Nordin, har, i afseende på mitt yttrande, att i Skrifvelse!! vore fråga om att skuldsätta det allmänna för att hjelpa den enskilda, anmärkt, att fråga vore om någonting belt annat; men utan alt likväl utreda, hvaruti detta helt annat bestod. Såsom motstycke har han citerat Frankrikes och Englands exempel, livilket likväl brister i jemlikhet, då dessa länder visa, att de kunna betala hvad de låna, hvilket icke är händelsen med Sverige. Den värde Talaren har belt kort yttrat sig öfver de ekonomiska botemedel mot det onda man vill hjelpa, och allenast framställt till mig ett slags fråga, om jag vore belåten med författningar, som motsvarade ukaser. Med den jemförelse jag uppdragit emellan oss och ett närbeläget land, sökte jag egentligen att visa, alt äfven i ett land, som styres genom ukaser, kan i detta afseende gälla en bättre och förståndigare hushållning. Det må vara den Värde Ledamoten förbehållet, att då den enskilte representanten, lifvad af sitt nit, söker framställa det brista och rättaste han vet, möta honom med vapen, hämtade af det samsta som finnes inom det land, som var i fråga, och dermed söka kasta skugga på honom, såsom skulle han önska ukaser, i stället för en fri Statsförfattning. Det har Den i5 December f. m. förundrat den värde Talaren, att jag, som insett Landtmannens behof af understöd, på samma gång vill bestrida detla understöd, då det erbjudes. Tvisten beslår egentligen uti, om detta verkligen är något understöd. Jag har blott sökt vederlägga deras mening, som ej velat tro, att ju mer man lånar, ju mera sätter man sig i skuld. Det har blifvit sagdt, att det vore den höga räntan och möjligheten att sänka den, som vore egentliga föremålet för Konungens Skrifvelse.
St. få underkasta sig den. Genom R. St:s beslut kunne vi icke få den förklaring, att det är grundlagsvidrigt att göra den anmärka. Utsk. här gjort; men väl kunna — jag bestrider det ej — deremot inom RiksSUn göras anmärkntr, och jag tror derför att, endast på grund af den upplysning, som Hr Bråkenhjelm saknat, mentor. bör återremitteras. Om nemi. återrenjiss ej sker, måste vid detta betänk, samma form iakttagas som Hr Landtm, nyttjat vid det s. k. ddcharge-be tänkandet eller vid Const.- Utskrs mern. N:o i3, då det tillgick så, att sedan memor. var lagdt lill handlingarna, gjorde Hr Frih. o. Landtm, propos. derpå, om Ståndet ansåg Rikets väl kräfva, att den eller de personerne skulle anmälas till entledigande. Är det nu så, att upplysning saknas om hvilka personer Const Utsk. vid detta tillfälle ansett böra ställas till ansvar efter 107 §:n, vare sig hela Statsrådet eller blott den föredragande, då kan jag för min del icke inse, att Hr Frih. o. Landtm, skulle kunna göra den propos., hvilken skulle följa uppå den, att lägga memor. lill handlingarna. Hr Tersmeden, Gustaf Reinh.: Ingen har hestrid!, att grundlagen säger, att Statsrådet skall bestå af tio ledamöter, efter den nu införda förändrade organisationen deraf. Icke heller har någou bestridt, att detta bild varit ouppfylldt alltsedan departemental-styrelsen antogs. Deraf borde också följa, att ingen med skäl bort kunna bestrida de gjorda anmärkningarnas gilltighet. Frågan är blott den, huruvida de äro af den vigt, att antingen 106 eller 107 §:n Reg.F:n bör på grund deraf tillämpas. Här har någon af Const.Utskrs ledamöter sagt, att han trodde, det 106 §:n vore mera tillämplig än den 107 §:n, om någon skulle tillämpas, emedan detta vore en rak öfverträdelse af grundlagen. Det kan visserligen icke nekas, att detta har mycket skäl för sig; men då jag tror, att
Så långe årgångarne voro ombytliga eller så, att upphandling af den ena Provinsens Spannemåls öfverskott kunde verkställas, för att afsåttas i en annan ort, der brist hade inträffat, hvilken genom Magazins-Inråttningens försorg måste afhjelpas, var det för Inrättningen möjligt att medverka till Sådesprisens upprätthållande i de orter, der en sådan mellankommande åtgärd ansågs bora vidtagas; Men utan att ingå i ett bedömmande om nyttan för det allmänna och möjligheten för en publique Inrättning, af hvad beskaffenhet och under hvad styrelseform som hålst, att verkställa Spannemåls upphandling endast och allenast i ändamål att bibehålla fördelaktiga Spannemålspris, hvilket ämne icke hörer till föremålet af denna underdåniga Berättelse, år Direction likväl af den öfvertygelse, att, om ock nu varande Magazins-Inråttnkigs ständiga anslag Två millioner Riksdaler Banco, Riksens Ständers efter 1820 års skörd varit att tillgå och ingen behållning i Inrättningens Mngazin funnits, det ändock icke blifvit möjligt att, vid den sårde* lej ymniga tillgång på Säd, som då fanns i Landet, med denna fond åstadkomma Spännemålsprisens upprätthållande, då sannolikt loga eller ingen concurence i enskild våg inträffat, vid en så vidt omfattande åtgärd å Statens sida. I allt fall och då alla handelsföretag måste grunda sig på en möjlig afsättning, hade, 0111 en allmän upphandiingsanstalt eller inrättning tagit sin början efter skördetiden 1820, densamma, om icke berörde år, likväl under de derpå följande, då Landet äfven blifvit välsignadt med goda skördar, nått måttet af sin verksamhet och skillnaden emellan en sådan aristallt eller inrättning och den nu befintlige, endast varit skillnaden i tiden då Inrättningens åtgärder sattes i verkställighet. Directionen insåg visserligen hvad fördel för Magazins - Inrättningen kunnat beredas, i förening med det allmännas, om upphandling af god Säd till billige pris, efter r 820 års skörd, Stått att tillvägabringa; men utan tillgång på medel dertill och i saknad af erforderligt Magazins-utrymme, då det i behåll varande
Skyldigheten att försörja sig måste i främsta rummet tillhöra hvarje individ sjelf, och då han för sin berg-, liing åtnjuter understöd, erhåller han detta, icke såsom en rättighet, utan såsom en gåfva eller välgerning af sina bättre lottade likar. Om staten öfvertoge kostnaden för fattigvården, skulle dock snart en förändring i föreställningen härom inträffa. Man skulle anse såsom en rättighet hvad som nu utgörer ett barmhertighetsverk, och tilloppet af fattige eller behöfvande, som fordrade fattigunderstöd, skulle tilltaga i samma mån som en sådan förändring i tänkesättet inträdde. Bemödandet att utfinna medel forsin bergning skulle blifva allt svagare, och mången, som eljest, ehuru kanske med besvär och möda underhölle sig sjelf, komme då säkerligen att falla fattigvården till last. Dessa följder äro icke så mycket att befara, om fattigvården besörjes inom kommunerne eller församlingarne, såsom nu eger rum. Der är den fattiges bebof både insedt lättare och afhjelpt med mindre kostnad, än om hans underhåll skulle tagas från en för ändamålet samlad, för rikets alla fattige gemensam fond. Kommunernes enskilda intresse skulle nemligen i sednare fallet, då fattigförsörjningen ej mera tillhörde densamma, råka i strid med pligten att söka förekomma och minska tillvexten i de fattiges antal, och det skulle naturligtvis för kommunerne blifva ett bemödande att af den samlade fonden söka erhålla så stor del som möjligt, och att för sådant ändamål få det största möjliga antalet af sina torftiga inedlemmar upptagne bland fattighjonen. Men utom alla dessa förhållanden och menliga följder af fattigvårdens ordnande efter motionärens plan, förekommer jemväl, att der - 8 Stalsoch Bevillnings Utskottens Utlåtande N:o 87. lill skulle fordras en mängd nya tjenstemän, hvilka skulle hafva inseendet och bestyret med hvad till fattigvården hörde. Inom hvarje församling är nu fattigförsörjningen en kommunal angelägenhet, sorn icke kostar staten någon uppoffring, men efter motionärens plan skulle den blifva ett statsbestyr, som icke billigen kunde åläggas förut varande tjenstemän, utan till hvars fullgörande personer med ej obetydliga löner skulle komma att förordnas.
Lofvar söta far det? Jaha, då skall John vara snäll och läsa upp versen. Härpå följde några med låg röst uttalade ord, som de uppmärksamma åhörarne ej kunde uppfatta. Och nu lyftes förhänget i höjden. Det var en förtjusande tafla, som presenterade sig för åskådaren. Dekorationen föreställde en lummig lund, i hvars midt ett altare var upprest, framför hvilket Marguerite Alströmer i sin hvita dräkt var placerad. På det blomsterprydda altaret stod den allra älskligaste amorin med djupa gropar i de knubbiga barnarmarne, ett illmarigt uttryck i de blå ögonen och ett skälmaktigt leende kring rosenmunnen. Han var till den grad »mignon», att damerna började hviska till hvarandra, att man kunde frukta för att den lilla ängeln skulle lyfta sina gyllene vingar och försvinna ur deras åsyn. Pilarne lågo framför honom på altaret som en knippa solstrålar. Med båda de små händerna höll han en stor lagerkrans. En liflig rörelse grep åskådarne, herrarne klappade i händerna och ropade vivat, damerna viftade med sina näsdukar. John lät sig ej bekomma. Utan att visa spår till den allra minsta blyghet och utan att stappla på ett ord, läste han högt och tydligt, långsammare och med bättre deklamation än på förmiddagen: »Min moder Aphrodite är, som dig Apollos lager sänder, Din hjässa pryder jag därmed, tag kransen från Gud Amors händer! Du har vigt in vårt nya hus, som helgadt åt Thalia blifvit. Vi tacka dig för allt hvad skönt och ömt och ädelt du oss gifvit. Jag från Olympen kommit har att kröna konsternas prästinna, Du som till tårar rört i kväll hvar känslig man, hvar ömsint kvinna.» Ett sorl gick genom salen. Nu trädde Marguerite Alströmer ett par steg närmare, som aftaladt var, för att bekransas. Hon stod med nedfällda ögon och väntade. Men ingen krans sänkte sig ned på hennes hufvud. I stället hörde hon den af Aphrodite från Olympen sände guden högt och tydligt och med samma ton, som om han ännu deklamerade, säga: – John gör det inte.
Tjuguvåningshusen, slakterierna och några af de grannaste bland dessa krogar utgöra noga taget de förnämsta af Chicagos sevärdheter. Men till och med de förlora inom icke alltför lång tid nyhetens retelse, och då återstår för den, som ej besitter en plånbok af antydd beskaffenhet, intet annat än att hålla sig lugnt och stilla i sin egen knut. Knuten må sedan vara aldrig så anspråkslös och tête-à-têten med en själf aldrig så långtrådig eller gnagande pinsam. Ja, det vill säga om man icke råkar hafva några slags relationer med prässen. Är man hälst någon smula tidningsman möter det inga alltför stora svårigheter att vinna tillträde till ett och hvarje utan den dryga entrée man annars vanligen måste betala. Ett par femcentar för spårvagnsbiljetter äro under sådana förhållanden tillräckliga för att skaffa en tillfälle att se åtskilligt och till och med de kunna i många fall undvaras, blott man har goda ben och vilja att använda dem. Ett sålunda tillgängligt nöje, som särskildt anslog mig, utgjordes af trafkörningarna i Washington parken, vid sydligaste ändan af staden. Dit begaf jag mig så ofta jag kunde under kappkörningssäsongen, vanligen per spårvagn, ty jag bodde på nordsidan, ett halft dussin mil eller så från trafbanan. Men någon gång också till fots, ty fem cents äro i alla fall lika med en tjugufem pennisslant, och en sådan kan ibland tyckas ett rätt betydande mynt. Det var där jag råkade sammanträffa med öfversten. Den dagen hade jag tillåtit mig lyxen af en spårvagnsbiljett, men hade ångrat mitt slöseri, innan jag hunnit längre än halfva vägen ut till banan. Ty spårvägen ledde under en lång sträcka genom de förnäma kvarteren på sydsidan, där så godt som uteslutande rika Chicagobor slagit upp sina bopålar. Och att de äro rika med besked, därom är det omöjligt att hysa några tvifvel ens om man blott ser den yttre utstyrseln af deras hus. I otroligt många fall är visst denna yttre utstyrsel sådan att man icke rätt vet om det är egaren eller arkitekten man hälst ville se såsom föremål för en lynchning.