Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gud ske lof att den är öfver! FJÄRDE KAPITLET. Min Andra Litterära Seans. Åtta dagar senare: Hela läs-sy-sirklen samlad i mitt förmak. Ruffen är hos Apotekaren och spelar bräde. Ingen människa vet ett knytt. Inte något springande kring gator och torg den här gången, inte något pratande och rådgörande både hit och dit! Jag har setat vid fönstret och sytt hela dagen, så folk skulle se att jag var hemma. Hur jag har fått omkring bud, talar jag inte om, alltnog, bud har de fått allihopa — utom Enbergs! Hvad de andra sa om min bok har jag glömt af, men hvad han sa om mina ben, det har stannat kvar. Det var ett för groft förtal! Enberg hade kunnat fråga Ruffen först, innan han uttalade sig — ja, det hade han värkligen kunnat göra! Naturligtvis kommer de att bli alldeles rysligt stötta, efter som de köpt både en bok af fröken Roos och ännu någon annan svensk författare och således är högst kvali-fi-cerade. Men det kan inte hjälpas! Första vilkoret för att kunna bilda sig är att ha frid — och det är rakt inte möjligt att känna frid i sällskap med en person, som inte gör annat än bjuder till att se det ekivåka i allting. Dessutom är han värkligen inte något lämpligt sällskap för unga flickor. På en chäslong, insvept i min allra mjukaste filt, ligger Anna Ene, landsfiskalens unga fru. Hon är så klen, stackars liten! Doktorn har sagt, att hon måste ut och bada nästa år och sköta sig riktigt, eljest Det har han nu sagt hvar vinter, men att få ihop reskassa har nog inte varit det lättaste. Nyss berättade hon emellertid med strålande ögon, att de hade summan nästan hopknogad nu, som väl är! Fasligt skört tycks hon vara fästad här. Ögonen är så onaturligt stora, och den lilla munnen darrar så lätt. När man är så lycklig som hon, så är inte döden någon välkommen gäst — det vet jag. Jag skulle inte vilja dö för aldrig det, om jag kunde få slippa. Ene, mannen, är för rar. Han sitter bakom henne och ser på henne med en så innerlig kärlek att
St. skola slippa befatta sig med en så beskaffad intricat lagstiftning, hvartill jag fruktar att Hr Hjerta sjelf uti sitt sista yttrande gifvit anledning. Frih. Boye: Då jag hört en värd ledamot förklara, att jag redan är vederlagd, skulle det vara öfverflödigt af mig att något vidare yttra, såvida jag, som hört vederläggningen, kunde såsom sådan erkänna densamma • -h'g skulle vara färdig att tacka Hr Hjerta för hans förklarande, att en lag bör finnas, som ålägger tidnings-redactionerna alt i sina tidningar äfven intaga försvaren, om icke vid detta medgifvande funnes ett litet tillägg eller villkor, som gör medgifvandet till platt intet. Hr Hjerta säger nemi., att man må försvara sig med facla, men ej med omdöme; men om nu det sårande ligger uti redactionens omdöme, och den angripne icke får fälla något omdöme öfver det omdöme som redactionen tillåtit sig; hvartill tjenar då försvars-artikeln eller medgifvandet att i tidningen intaga densamma? Dessutom ber jag att få erinra om huru behagligt det måtte vara att hafva i sina händer makten öfver hela allmänheten. Den äges, så länge ingen myndighet finnes, till hvilken den klagande kan vända sig. Det egenmäktiga tyranniet att vägra emottaga försvaret, förtjenar det icke något correctiv ? Men hvar finnes correctivet? Ingenstädes! Förnärmas tryckfrihetens princip, denna heliga samfundsrältighet, som jag lika mycket som någon annan vidhåller, men för hvars missbruk jag ville sälta gräns, förnärmas den, der - 353 Den 8 Juli f. in. före alt det öfverlemnas åt en tredje malit att dörum* emellan angriparen och försvararen, d. v. s. att förklara till redactionen: Ni har rätt, det försvaret är ni icke skyldig att införa; eller att säga till den klagande: Ert försvar öfverstiger icke sin gräns; och ni är berättigad att få det infördt! På livad sätt vill man säga, att tryckfrihets-principen derigenom förnärmas? Visst icke! det är blott missbruket, som hejdas. Det är endast mot missbruk af redactionens makt, som jag ifrar.
Lnckstgtwis lärer dock der förord, som pä sädant färt blifwit lemnat den oi.stränkta boänwinStillwerku!»gen, icke bli wa af stor inflytelse, när Uistotlel bredewid delta forord ställt det, lika nyttiga som t sakens narur grundade willor, alt pä Konungen bör ankomma, sä reglera Möfningen af bränwinsbrälininge», som rikets omständigheter wid olika tillfällen medgikwa och fordra. När denna grund är lagd, kan man med trygghet - Zi6 Den 28 Naji. Hek förbigå hwad Utskottet i öfrigt föreslagit, och qnse Utskottets befattning, med hela ärende! hafwa uphörk. Denna mening torde wara sa mycket mera öswerensstämmande med ärendets natur, som hwad Utskottet framställt om afgistens erläggande för bränwinSbränningen, icke tillhört Beswärsoch Oeevnomiä-UtskottetS granskning och bedömande, utan af Riksens Ständers Bewillnings-Utskott efter Regerings Lagarnes föreskrift bör handteras och i sadan wäg komina, till Riksens Ständers flnteliga granskning; äfmensom alt hwad som innefattar tillsyn och conrroll öfwer efterlcfnaden af de föreskrifter som kunna gifwas för sättet och wilkoren tvid bränwinsbränningens utöfwande, icke äger annan egenskap än sädane policeförfattningar som Konungen ager uti hushällningsmäl widtaga, enär grunderne för den hnfwudsak hwarlitl deste författningar höra, blifwit pä sätt som wederbör, faststäldte.
Hvad som år gifvet, år att ^f realisationen uppkommer ett fast myntvärde, af ett fast myntvärde uppkommer förtroende, af för-? troende uppkommer rörelse, afrörelse uppkommer förtjenst, och af förtjenst uppkomma Ökade inkomster och tillgångar för Staten. Huruvida t?fter denna slutföljd dessa tillgångar blifva till-, räcklige att hetågka de offer, sorn skulle ske för ernåendet af ett sådant ändamål, tror jag vara svårt att beöömma. Den stora konsten ligger uti lösandet af detta problem , hvilket jag tviflar att, man kan bestämma med den arithmeti-. S.ka visshet som jag stundom hört foifdras j ty ingen Financier lärer vilja sätta sig i borgen för Utgången af en sak, .sorn beror af Rikets, ja af hela verldens förhållanden för en framtid. Men, om det å ena sidan står fast, att man bör använda sparsamhet, att man bör gå till våga med största försigtighet, år det ock å den andra li. Ita säkert, att den som intet vågar, han vinner jutet. Jag har faört sågas att hvarken England Den ix April f. m, 253 eller något annat land bör tjena oss till efterdöme. Deruti kan jag ej instämma. Hvartill skulle väl Historien tjena, örn ej till efterdöme; örn ej till underrättelse huru förr varit handladt, och för det vårt land ej uti alla förhållanden år likt andra länder, hvarföre skulle man öj begagna deras erfarenhet uti några omständigheter, och hvarföre skulle vi ej använda hvad andre uti större eller mindre scala användt? Då vore det i sanning ganska öfverflödigt,: att kasta våra blickar omkring oss, då skulle vi stå stilla, då skulle vi aldrig framskrida 5 och bordé efter denna regel hvarje menniska då stanna på den punkt der han blifvit född. Jag förklarar mig anse, att äfven så oöfverlagd! det vore att alltid följa andra nationers efterdömen, lika oklokt vore det att aldrig följa dem.
Om Herr Lefren öppet erkänner, det hans afsigt är, att saken måtte gifvas egenskapen af ett Önskningsmål, i stället för en beskattningsfråga, som Rikets Ständer äga afgöra, så bar han rätt att söka göra denna afsigt så gällande han förmår; men att. söka inbilla oss, att det föröfrigt är af någon vigt, antingen Bevillningseller Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet täger befattning med saken, förefaller mig rätt besynnerligt, helst båda Utskotten äro Den g Junii f. ra. afdelningar af Rikets Ständer. Hvad äter sjelfva saken angår, så inskränker jag mitt yttrande derom till endast näringsfriheten, som är egenteliga föremålet för ifrågavarande Betänkande. Härmed har handelsfriheten icke något sammanhang, vidare än genom Herr Lefrens motion, att vederbörande Utskott måtte uppgöra, och Rikets Ständer besluta, ett fullständigt system för handeln och näringarne i allmänhet. Jag bestrider nu, såsom alltid tillförene, att Rikets Ständer böra framlägga några systemer j dylika fall, sådant tillhör Regeringen, sorn är bättre i tillfälle att bedöma alla tillhörande detailer, än Rikets Ständer, för hvilka det är omöjligt, och hvilkas sammanträden icke rimligen kunna hafva dylikt till föremål. Jag vädjar till den värde Ledamoten, huru han sjelf behandlar dem, som vågat fordra systemers uppgörande i andra afseenden, och jag hemställer, om han ens kan tro det vara möjligt, att här vid Riksdagen uppgöra systemer, som på en gång omfatta allt hvad för folkets arbete och underhåll är vigtigast. Den gamle Says här åberopade ord, om han någonsin yttrat sig öfver detta ämne, på annat sätt än dess skrifter innebära, vågar jag påstå, äro misstag; ty det är nedifrån, icke uppifrån, näringarnes förkofran skall beredas. Allt tvångsmedel uppifrån är i detta fall skadligt, och motverkar ändamålet. Der man städse måste fråga , hvad Förordningarne bjuda och tillåta, der hand - Den 9 Junii f. ra. a65 lar man ej med den frihet och kraft, som då, när man vet, att man icke är bunden af något sådant tvång.
Efter en låg beräkning kan man nemi. antaga, att denna rörelse på stambanan skulle ökas med 20,000 centner gods, som, förda 10 mil å 5 öre pr mil, gifva 10,000 rdr, samt 5,000 personer, som, förda 10 mil å 30 öre pr mil, gifva 15,000 rdr, summa 25,000 rdr. Statens ränteförlust, sorn skulle blifva 23,000 rdr, vore således mer än ersatt. Stambanorna äro de stora pulsådrorna, men kunna ensamma icke uppfylla de med dem afsedda ändamål. Dertill erfordras bibanor, och om staten till dessas befrämjande lemnar låneunderstöd, uppfyller staten icke allenast billighetens anspråk, utan ser äfven sina egna intressen till godo. Jag tillstyrker bifall. Gr. Mörner: Om jag icke kan bemöta hvad den siste värde talaren anlörde, må det ursäktas mig, då jag icke hörde hvad han yttrade. Hvad sjelfva frågan angår, säger man visserligen att det endast gäller ett lån. Det är sannt, men hvem får stå i betalningsansvar för lånet? Jo, staten. Att det ofta brukats upptaga lån, det veta vi nog. Hittills bar icke funnits någon jernväg, understödd med lån, som blifvit till staten abandonnerad. Den tid torde likväl icke vara så fjerran, då så kan komma att ske, att man icke kan i tanken föreställa sig den, derest alla nu ifrågasatta jernvägs-anläggningar komma till utförande. Om fler jernvägar anläggas i en ort, än som kunna bära sig, och staten till dem lemnat lån, återstår för staten ingen annan säkerhet än sjelva jernvägen. Om denna nu icke bär sig, så är det en föga afundsvärd lott, att blifva egare till densamma. Jag tror derföre att det väl lönar mödan att se sig för hvad man gör och icke låta sig nöja med den förklaring, att de, som taga lånet, nog lörstå att styra så till att de kunna betala det. Det är ledsamt att behöfva åberopa erfarenhetens vittnesbörd. Vid sista riksdagen åtog sig staten borgen för hvpotheks-föreningarne.
S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Stats-Utskottets nedannämnda Utlåtanden: JV2 23, i anledning af Kongl. Majts nådiga Proposition, angående försäljning till skatte af gatuhusen M 7 Glemminge och M 21 Hannas i Christianstads län; M 24, i anledning af väckt motion om skattelösen af alla inom Lunds stift belägna domkyrkooch kyrko-hemman med flera lägenheter; JV2 23, i anledning af väckta motioner, angående förändring af sättet för markegångsprisens bestämmande: M 28, i anledning af väckta motioner, angående ändring i vissa delar af Instruktionen för Rikets Ständers Revisorer af Statsverket; och .JV° 30, i anledning af Rikets Ständers åren 1863, 1864 och 1863 församlade Revisorers berättelser om granskningen af de under Kongl. Kommers-kollegii förvaltning ställda fonder och medel. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet Kongl. Maj:ts denna dag meddelade nådiga Propositioner till Rikets Ständer: l:o om anvisande af medel till utvidgning af den för jernvägen genom Stockholm beslutade bangård vid Clara sjö och tillökning i de för trafiken derstädes afsedda byggnader: 2:o angående förhöjdt årsanslag för slöjdskolan i Stockholm; 3:o angående beviljande af anslag till ny reglering af torg, gator och tomter i Carlstad efter den staden i Juli månad sistlidna år öfvergångna brand; 4:o angående anslag till beredande af arbetsförtjenst åt den genom missvext lidande befolkningen inom Pajala socken af Norrbottens län; och 3:o i fråga om inlösande af de s. k. frisocknarnes tjenstbarheter till Dylta svafvelbruk; äfvensom Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelser till Rikets Ständer: a) i fråga om upplåtelse åt Stockholms stad af vissa tomtdelar å Riddarholmen ; b) angående ändring i planen för sänkning af Solgen med flera sjöar i Jönköpings län, med bibehållande af dertill beviljadt låneunderstöd; och c) angående väckt fråga om Sala silfververks återgång till Statens disposition.
För ett faktum böjer sig i allmänhet en diplomat, och har ni en gång åter framträdt i det offentliga lifvet, skall Bernstorff, med blödande hjärta, uppbjuda hela sin diplomatiska skicklighet för att rättfärdiga ert framträdande – till och med för det ryska hofvet. – He! – Tanken tycks roa Rantzau, som åter intagit sin plats vid bordet, midt emot Struensee. – Ni har rätt. Och om det behöfs för att lugna Bernstorff, skall jag gärna förbinda mig, att icke fingra i politiken, till förfång för hans älskade bytestraktat. – Men hvad sedan? – Tålamod, min käre grefve. Vi få väl se. Så mycket kan jag säga: Kungen är redan nu lifligt öfvertygad om, att de offentliga angelägenheterna handläggas på ett sätt, som är opraktiskt och falskt i grunden. Själfva regeringsformen har under tidernas lopp snedvridits; den absoluta monarkien har blifvit ett tomt ord. – Allt detta tack vare det regeringsformens påhäng, som kallas Geheimekonseljen – he? – Alldeles. I stället för att lägga allt tillrätta för envåldshärskaren, utreda hvar fråga enkelt och praktiskt, har det blifvit häfd i konseljen att inveckla allt så mycket som möjligt – genom en formalism, som faktiskt gör det omöjligt för monarken att samvetsgrant sätta sig in i de frågor, han bör afgöra. På så vis blir enväldet ett rent spegelfäkteri, och envåldshärskaren i bästa fall en viljelös exekutör af rådsherrarnes planer – ofta en rodocka, sliten mellan stridande personliga intressen, som vilja göra sig gällande. Icke underligt, om han tröttnar och blir likgiltig. – Nej, minsann – he! Och icke underligt, om han skulle få lust att skaka det där påhänget af. – Just hvad jag ville säga, min käre grefve. Jag, som känner era åsikter, har ofta talat med kungen om er. H. M:t är fullt öfvertygad om, att många för land och folk välsignelsebringande reformer skulle följa af en förändring i regeringssystemet och räknar på ert bistånd, när det gäller att genomdrifva dem. – Verkligen?
Med tillämpning af dessa grunder, anser jag mig böra i underdånighet föreslå: att tiden, inom hvilken en privatbanks sedlar, då konkurs ej är i fråga, böra uppvisas till inlösen, bestämmes till minst 3:ne år; att banken är skyldig, uti alla de städer inom det banken anslagna distrikt, och uti residensstäderna i de län, som närmast omgifva detsamma, samt dessutom i Stockholm och Götheborg, att utse personer, hvilka betjena allmänheten med kreditsedlarnas invexling under den bestämda tiden; att Konungen, på bankens anmälan, att den vill uppgöra sina affärer, genom allmän nådig kungörelse utsätter den här ofvan föreslagna tiden, inom hvilken banken är skyldig att inlösa utelöpande kreditsedlar, med uppmaning till allmänheten att sådana sedlar inom samma tid aflemna, derest betalning derföre vill fordras; att banken är skyldig alt meddela Konungens Befallningshafvande i de uppgifna länen uppgift pä de utsedde vexlares namn och hemvist; hvarom Konungens Befallningshafvande låter utgå allmän kungörelse i länet, som hvarje 3:dje månad från predikstolen i länets kyrkor uppläses under loppet af den bestämda preskriptionstiden; att privatbanken bör likaledes hos Konungens Befallningshafvande anmäla i och för kungörande på enahanda sätt, som här ofvan ärnämndt, när förändring inträffar med vexlarne och andre i de afgångnes ställe antagas; allt mot ersättning af privatbanken för den kostnad, som kungörelser rörande ofvanomförmälda ämnen kunna för Landskansliet medföra. Kongl. Maj-Js Nåd. Proposition, N:o 11. Vidkommande åter privatbank, försatt i konkurstillstånd, kan jag ej undertrycka den farhåga, att, om en sådan bank kommer på obestånd, verkan deraf skall i den mån blifva våldsam och störande för de öfriga privatbankernas penningeställning, att deras obestånd troligen snart deraf bUfver en oundviklig följd, särdeles vid det bruk, som synes allt mera vinna insteg hos privatbankerna, att den ena bankens rörliga kassa till stor del utgöres af en annan banks kreditsedlar.
raton hade gifvit akt på systern och funnit henne så ojämn, nyckfull och fodrande, att det bevisade antingen stort förstånd eller stor beräkning af fästmannen att vara tålig oeh öfverseende. » Det är något i hans ögon, j a g inte tycker o m, » fortsatte hon sin tankegång, » och jag fruktar hustrun får umgälla, hvad fästmön brulit. » » Det värsta är att inte äga hennes förtroende! » Lilly hade kommit instörtande i Agnes kammare liksom med halfuttalade ord på läpparne, men C. W. Norrlandsgatan Lindhé. HofLeverantör. •I envist nekat att besvara en enda fråga och blott upprepat sin bön att få vara ifred. Agnes hade bäddat ner henne på soffan, och hon hade låtit det ske motsträfvigt nog, under synbar ifver att bli lämnad ensam. 1 sin otålighet hade hon varit rent af ovänlig; men när Agnes stoppat själen omkring henne, hade hon fattat hennes hand o c h tryckt den till sina läppar. » Jag skall vinna äfven henne till sist, » tänkte Agnes och smålog vid föreställningen o m, hur godt och lugnt systern nu hade det i den fridfulla lilla kammaren. Det hade ljusnat upp med en svag brytning i skyarne, som antydde att solen fanns där bakom — om det än skulle dröja, innan den visade sig. Känslig som hon var, inverkade bvarje skiftning i naturen på hennes sinnesstämning, och när hon vände och gick hemåt, såg hon redan allt i en bättre dager. Hon tog en genväg genom en afsides liggande plantering med trånga gångar och täta buskgrupper, där en del blad ännu hängde kvar och unga barrträd smekte ögat med sin saftiga grönska. Plötsligt stannade hon tvärt. » Var det möjligt — kunde det vara? — Nej det var j u omöjligt! » Hon gick framåt och stötte nästan på Lilly, som stod med ryggen åt henne i förtroligt sam språk med en ung man i ulster, som höll sin paraply öfver henne. » Var det därför hon ville vara ensam? Var det därför hon låtsade vara illamående? » Agnes kände, hur blodet steg, henne åt hufvudet af vrede o c h förödmjukelse. » Du är bättre nu ser jag, » sade hon hårdt och fattade hennes arm.
Uti dessa Verk åro olågenheterne deraf mindre, i hänseende dertill, att der vanligen finnas ofverflodige Kxtra Ordinarier, att i de tjenstlediges stållenan vånda , men så förhåller det sig icke med under benämning varande Landt-Staten, bestående af Landshofdingar, Lands-Secreterare , Kamererare , Räntmästare , Krono - Fogdar, Härads-Skrifvare och Landtmätare, hvilka sistnämndes 3:ne, jemte Landshofdingarnes, befattningar ålägga dem, i förening med Sedentair sysslosåttning, besvärliga resor och det ofta, då årstid och väderlek influera på deras physiska förmåga, hvartill må läggas, att alla dessa ej hafva tillgång på Substituter, samt att Forfattningarne ej medgifva sådanes anlitande till förrättande af de Ordinarie tjenstemånnens åligganden. Af dessa anfårde skål vågar jag således tillstyrka, att de Civila Ämbetsmän - Stats-Utskottets Betänkånden. 8a> nen i allmänhet, men synnerligast de under Landt-Staten upprepade, tillerkändes rättigheten, att vid uppnådde 60 års ålder , såsom pension erhålla fidei af deras innehafvande Ion, vid 65 års ålder f:delar deraf, och vid 70 års, hvad Forfattningarne hittills stadga, och detta tillstyrker jag med förmodan, om ej fullkomlig öfvertygelse, att allmänna Indragnings-Staten ej deraf skall få vidkännas förökad utgift, ån den nu existerande. I fall detta tillstyrkande skulle gillas, anser jag enahanda Reglementariska vilkor böra och kunna tillämpas, som nu för den allmänna Pensions-inråttningen åro föreslagne.” Uti hvilket yttrande Herr Lagman Noréus jemväl instämde. Ånkem dc» j Maji i8i3. Utlåtande, i anledning af åtskillig e, inom Vållofl.
På grund af Eder Kongl. Maj:ts nådiga Bref till Kammar-Collegium af den 10 Februarii 182.4, har det för nybyggarne i Rikets Korra Landskap anslagne understöd af 8 Tunnor Spanmål hvardera, som med 3:ne Tunnor de 2:ne första åren och 2.*ne Tunnor det tredje får åtnjutas, utgått, såsom af ålder, utom Stat, eller, medelst afdrag å Statens behållne spanmåls-räntor, så länge sådane funnos i orten härtill disponible; och har följakteligen något serskildt Stats-anslag för dessa utgifter icke varit erforderligt. Men sedan, efter Rikets Ständers begifvande och i följd af Eder Kongl. Maj:ts nådiga Bref den i3 Mars i83o, Statens behållne spanmåls-räntor få lösas med penningar och räntegifvare af en sådan rättighet sig begagna, har spanmål åt nybyggare, på sätt Eder Kongl. Majit förordnat i nådiga skrifvelsen den 16 April i83r, rörande dylike understöd i Gefleborgs Län och den i5 nästl. Junii, beträffande spanmål åt Jemtlands Läns nybyggare, måst upphandlas för Statens räkning och utgiften dertill afföras på Kronans behållne Tionde Spanmåls-medel. Och som Eder Kongl. Majit vid förenämnde förhållande, samt då, genom afviltringarnes fortgång, desse utgifter uppgå lill betydligare belopp och följakteligen minska Stats-Verkets ordinarie Inkomster utöfver hvad påräknadt varit, har Eder Kongl. Majit, uti nådigt Bref till Stats-Contoret af den 6 Julii 1831 förklarat, att i afseende å utbetalningen af dessa understöd, sådan åtgärd skulle vidtagas, alt denna, lika med andra utgifter må blifva synlig under den IIufvud-Titel hvartill den, enligt sin beskaffenhet, hörer. ( 45 ).
B:co anordnas, borde beräknas med tillägg af gångbar Cours-. Stats-Utskottets Betänkanden. a35 förhöjning, hälst ett annat förhållande skulle, då alle öfrige utgifter endast i Svenskt Banco finnas utsatte , verka derhän, att desse utgifter komme att öfverstiga anslagen och i samma nion minska Öfverskotten å Stats-Intraden af Stora Sjö Tullen; hvilket ock i så måtto inträffat, att skillnaden emellan pari och medel-coursen å de under loppet af åren 1819 och 1820, utöfver Minister-anslaget, för andre Behof anordnade Summor, utgjort tillsammans x08,689 R:dr 4 sk2 r:st Banco. Med föranledande af detta utaf Revisorerne uppgifne förhållande, anser välStatsUtskottet angeläget, att föreskrifterne Blifva så Bestämde att något missförstånd ej må uppkomma om rätta Beloppet af hvad Kongl. Maj:t må ega att i främmande myntsorter disponera; och då Utskottet, i anledning af hvad Kongl. Maj:t uli Dess Nådiga proposition om Stats-Verkets tillstånd och Behof äskat, framdeles vid Stats-regleringen kommer att föreslå det Belopp i Hamburger Banco, som för Minister-Statens aflöning m. m. kan finnas erforderligt och Böra Bestås, synes endast det förbehåll Böra göras, att Bvad Kongl. Majrt utöfver det Blifvande anslaget för Minister-Staten kan Behöfva i Vexlar disponera, varder efter den Cours som på sätt förut är föreslagit, Bestämmes, påfördt den Tittel, till hvilken utgiften hörer och sålunda minskar Ti - 3 36 StatsUtskottets Betänkatiden, t«lns tillgång med det belopp, hvartill de använde Vexlarne uti Svenskt Banco efter samma Cours beräkning uppgå.