Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad först och främst tre p-ocents-sediar angår, så fattar jag icke grunderne, som till försvar för deras utgifvande här blifvit ställde. Vöre sedelstockens förökande ett allmänt erkändt behof, skulle det i min tanka vara långt bättre, att då directe öka nurnerairen af det redan gångbara sedelrriyntet, än att utan nödtvång i och med myntförsämringen belasta Staten med ränta å dessa sehlan, som , efter hvad jag fattat, enligt Utskottens Betänkande, vid uppvisandet borde med Bancosedlar af Banken! inlösas , och således på det mest directa sätt komma att verka sedelmyntets ytterligare fallande i värde. — Jag sätter mig derföre helt och hållit emot antagandet af detta förslag I afseende åter ä StatsEånesystemet, bekänner jag gerna , att det är med mycken farBoga jag yttrar mig emot omdömen af personer, till hvilkas insigter och bepröfVade Fäderneslandets-känsla jag hyser det största förtroende; men jag kan i delta fall icke dela deras åsigter ; jagjiar åter hört Englands exempel framkallas såsom stöd för Statslane-systemets införande hos oss, men jag utbeder mig itt få till de värde Talarnes bepröfvande hemställa , om icke förhållandet emellan dessa båda länder är så olika, att någon jemnförelse dem emellan näppeligen lärer kunna äga rum. Deli ifj julii f. m. 943 Ett land , som har mera än 60 millioner menniskor skattskyldige utom sitt eget område, hvilka oupphörligt arbeta för att till England inbringa capitaler; ett sådant land gör capitaiexnes öfverförande ifrån den enskilta rörelsen till Statens rörelse möjlig, genom det öfverflöd af capital, som en sådan fördelaktig ställning bibringat. Månne det skulle vara för mycket vågadt, att framställa England såsom ett enda stort Banquier-Contoir, som uteslutande dräger vinsten ifrån det öfriga Europa; eller såsom den enda Fabriksort, hvartill Europa måste skatta, och hvars rörelse genom sin stora skala frambringar den vinst, som gör det Engelska Statshushushållnings-systemet möjligt, ehuru för mången obegripligt.
Anser StatsUtskottet sig icke kunna afvika ifrån dess redan afgifva yttrande eller instämma uti Riksens Ständers eller ett särskildt Stånds tankar, utnämne då Utskottet Deputerade, som uti det eller de Ständ, der betänkligheter uppkommit, företräda och nu mare upplysa förhållandet. Förblifver något Stånd ändock vid den mening, det förut fattat, afgöres saken efter tre Stånds beslut. Stadna två Stånd emot tvä, då skall Stats-Utskottet förökas med så många ledamöter af Riks-stånden, i vanlig ordning valde, att de blifva Tretio af hvarje Stånd. Detta särskilda Ut* ; kotts Ledamöter» &c. 2:o alt motsvarande del af samma § nu deremot lyder sålunda: »Då Stats* Utskottets förslag rörande antingen Statens reglerande eller Bevillningens derefter lämpade hela belopp, eller hvad till Riksgälds-kontorets utgifter och inkomster hörer, eller grunderna för Riksgälds-kontorets styrelse och förvaltning, till pröfning hos Riks-Stånden förehafves, gälle hvad angående behandlingen af Utskotts afgifna förslag uti Riksdags-Ordningen stadgas; och skall saken afgöras efter tre Stånds beslut. Förena sig icke minst tre Stånd uti sammanstämmande beslut; då skall Stats-Utskottet förökas med så många Ledamöter af Riksstånden, i vanlig ordning valde, att de blifva Tretio af hvarje stånd. Detta särskilda Utskotts Ledamöter» &c. 3:o att detta särskilda eller förstärkta Utskotts ledamöter »skola rösta» till ovllkorligt antagande eller förkastande »endast af hvad Stats-Utskottet tillstyrkt» och det blott t de frågor, »hvarom Riks-stånden varit af skiljaktiga tankar», och 4:o att dessa grundlagsbud, jemlikt 83 § Regerings-Formen, skola, icke efter någon supponerad mening, utan blott efter ordalydelsen i hvarje särskildt fall tillämpas; — men Bih. till R. St.
Men dessa Lagar hade dock olika ändamål; den senare, att bereda , den förra att trygga samhällets högsta möjliga trefnad. _ Onskligt vore derföre, att Lag-Utskottet funne tid att hetland-] la, om icke alla, dock en del af de frågor,' Friherre Anckarsvärd uppgifvit, och dervid hufvudsakligast fästa sig vid de af Consitén framlagde motiven till de förändringar, som blifvit föreslagne. Hade man opinionen otn grundsattsernas rigtighet eller origtighet gifven , nog komme man sedan öfverens om sjelfva lagstadgandet; g) Herr Pehr Gustaf Cederschjöld-, att han ej gillade den meningen, att behofvet ej påkallar någon ny Lag , utan endast omarbetning af den gamla. I den moa det medfödda begreppet om rätt och orätt utvecklas , måste Lagarne tid efter annan ordnas , för att kunna hålla jemna steg med nämnde ut-i yeckling och gifva säkerhet, atl rättskänslan fj står i strid med Lagboken.' Om, ftig 16 LagUtsketieti Betänkande N:o 74» att kunna vara Lagstiftare, de egenskaper erfordrades, som en annan Talare uppräknat, skulle få kunna i Lagstiftningen deltaga; men för att bestämma, hvad sorn bör vara Lag, behöfde man förnämligast blott rådfråga den enkla natur-rätten och sin rättskänsla. —• Icke eller gillade han det påståendet, att förslag lill en ny Lag ej skulle kunna styckevis granskas, Han vädjade härutinnan till historien, som vittnade, att vår nu gällande Lag blifvit styckevis granskad , nemligen på Riksdagarne åren 1731 och 1734.
Mot den vanliga invändningen, att de talrika teoso-ernadock omöjligen alla kunna vara medvetne eller omedvetne bedragare kan man — om man nu finner det lönt att jvara — säga: deras kusiner hexorna voro på sin tid mycket alrikare. * * I och för sig må teosofien anses temligen betydelselo » Om den förvirrar en och annan hjerna, så är det vål hjer nor af sådant slag, att om de icke omfattat den galensh-pen, de skulle hemfallit åt någon anuan. Läran har lertid sitt intresse som ett symptom. En gäng förut i de historiska tiden, nar antikens religioner förlorat hemivaWH öfver sinnena, när augurernas menande leenden inbörde? hade utvecklats till allmän ringaktniag för de heliga amo sagorna, har mysticismen eröfrat eller fått sken af att hafw eröfrat verlden. Det är icke så lätt att se verkligheten: ögonen, att veta sig hafva förlorat det gamla utan att kuws undgå nya former smuggla det in igen. Riktningen mx det oförklarliga har för djupa rötter för att icke, nir d-gamla dogmerna dö, man skall skapa sig nya. A. Haraldson.Törnen utan rosor. Anteckningar ur gamla tidningsårgångar till belysning af Hylten-Cavallii verksamhet såsom teaterdirektör åren 1856 — 1860. Af Polykarpus. Den 5 juli detta år afled å sin egendom Sunnanvik i Skatelöfs socken, Kronobergs län, filosofie jubeldoktorn Gunnar Olof Hyltén-Cavallins. Budskapet om detta dödsfall väckte säkerligen hos mången erinringar från den tid, 1856 — 1860, under hvilken ledningen af kongl. stora teatern var anförtrodd åtdenman,dödsbudskapet gälde. Sällan om någonsin har väl en direktör för k. m: ts hofkapell och teater varit i lika hög grad som han utsatt för allmänhetens och pressens missnöje, för deras bittra kritik öfver det sätt hvarpå han skötte sitt kall och tillgodosåg teaterns uppgift. Obemärkt, föga käud af allmänheten som han på det hela var, då han från platsen såsom förste amanuens vid kongl.
^rots att Ruth kommit sent till hvila och IHP derefter länge hållits vaken af alla de tankar och minnen, mötet med den forne trolofvade gifvit lif inom henne, vaknade hon dock följande morgon i god tid, vid att ljudet från Waxholmskyrkans förstegångsringning som en morgonsalm strömmade in genom det öppna fönstret. Hon steg upp, fick de röda saffianstofflorna på sina nakna små fötter, svepte den lätta morbl i I r-N LJ I I K I kJ ' J Annonser mottagas spalt, petitrad ( Men slutligen tog han åter till ordet och sade, med dämpad röst, nästan bedjande: » Jag skulle dock så gerna vilja träffa er ensam; jag har mycket, så mycket att säga er. » » Hvad skulle ni kunna ha att säga mig », brast Ruth ut, häftigt, och lyfte sitt hufvud. Hennes blick mötte hans; den var trotsig och vred. Men då hon såg det allvarliga, nästan ödmjuka uttrycket i hans ansigte, blef hon genast vekare. » Numera » tillade hon, vemodigt. » Det är inte godt, hvarken för er, R u — fru Kruse, eller för mig, att det gamla ligger oförklaradt och missförstådt emellan oss och. » » Det gamla », afbröt hon; » ack, jag besvär er, låt det gamla hvila i ro! » » Nej, vi äro skyldiga hvarandra, att få allt på klar fot. Jag förstår, att ni anklagar mig, som den der ensam har felat. Men jag säger er Ruth », hans röst fick en lidelsefull, nästan hotsam klang, » att jag har äfven räkenskap att affordra er, stora räkenskaper. » Ruth svarade intet. Hon tryckte läpparne så hårdt samman, att de hvitnade; han kunde se, hur det arbetade inom henne, hennes bröst häfdes häftigt, och det ryckte nervöst kring hennes sänkta ögon. Var det ånger, var det vrede, frågade han sig. Han visste det ej. » Ett står fast », sade han enkelt; » jag har aldrig upphört att älska er. » Men han ångrade sig i detsamma inför följderna af sina ord. Hade han slagit Ruth i ansigtet med sin lyfta hand, kunde hon icke våldsammare brusat upp.
Vi kände nu, hvad hvarje jägare måste känna, när han skjutit bom på en fogel, och denna kretsar och kraxar öfver hans hufvud, under det han måste ladda om sin bössa. Men plötsligen förändrade sig allt hastigt, och tycktes liksom besegla den gamles öde ... Det inträffade någonting, som hvarken han eller vi väntat, ja som vi knappast tänkt oss. Under vår lätt begripliga upphetsning hade vi glömt att strategen och läkaren med manskap hade ridit ut från byn för att på den långa omvägen komma till skogen. Vi trodde icke våra öron, då vi i fjärran hörde hofslagen ... Men det förgick knappt en half minut förrän strategens hvita häst syntes vid skogsranden. Den gamle hörde hofslagen på samma gång som vi. Det förblef en hemlighet för oss, hvad han därvid kände, emedan vi ej noga kunde urskilja honom; men han vände sig lifligt om. Rakt fram, på andra sidan klippan, vid den gröna skogsranden, dit han så girigt längtade, hvarest alla hans förhoppningar koncentrerade sig, satt manskapet redan af för att stiga upp till honom på klippan. Snabb som en yngling sprang flyktingen upp. Vi höllo andan ... Hvad ämnade ban göra? Nu liknade han helt och hållet ett hetsadt vilddjur ... Han blickade sig omkring åt alla sidor, liksom om han sökte en utväg, eller öfverlade. Så stod han der några sekunder villrådig och obeslutsam, innan han fattade något beslut. Att gå framåt mot skogenvar omöjligt ... H varthän alltså At vår sida till kunde han icke komma ... På venstra sidan af klippan fans ingen nedgång. klippvaggen var där nästan lodrät Man kunde endast nedstiga på högra sidan, samma väg som han sjalf tagit vid sitt uppklättrande från afgrunden. Till baka alltså. Lika lugnt, afinätt, långsamt och tungt gick han åt det hållet. Förtviflan intog oss åter ... Otåligt uppmanade vi strategen och hans folk att skynda, men de voro ännu långt borta och hade svårt att klättra upp för klippan. Inför våra ögon ramlade alla våra återuppvaknande förhoppningar. — Den gamle undkom ... Vi kände att han var förlorad for oss, om han glede ned i afgrunden.
Detta var hvad Tull-comiteen tillstyrkt, och nu har Utsk. gall tillbaka till 16 sk., som är mera än hvad bruksagarne sjelfve önska. — Hartz hade förut ej mera än 20 sk. tull; Utsk. har höjt densamma till 24 sk., ulan att angifva några skäl dertill. — Kläder, gånglinneoch säng-, hafva förut varit till införsel förbjudna , utom frunlimmers-kläder. Utsk. har nu föreslagit, att kläder, gång-, linneoch sångskola fr. o. m. i844 vara till införsel tillåtna mot 4° proc. tull. Häruti inbegripas ju äfven frunlimmers-kläder af till införsel tillåtna tyger, sorn således skulle blifva förbjudna till 1844, ehuru de redan kunna införas mot tull af 33^- proc. af värdet. Detta bör således rättas. Hästar voro fordomdags föremål för smuggel. Nästan inga hästar fÖrlullades, derföre att tullen var hög, ulan de fingo simma i land, och man tog så reda på dem der man kunde. Sedermera nedsattes tullen till 12. r:dr, och från den liden har troligen ingen häst blifvit lurendrejad. N11 deremot har Utsk. tyckt, att någon förändring borde ske, och derföre öfvergålt till 7.5 rtdrs tull för hvarje häst, hvilket säkert Jeder till motsatsen af hvad Utsk. åsyftat. I gamla taxan finnes stadgadt, att för andra lefvande kreatur än får, som införas till racers förbättrande, erlägges af den i taxan åsätta tull: delta har Utsk. föreslagit må bortgå; men då denna tull-lindring äger rum endast för kreatur, som införas till racers förbättrande, så tror jag, att detta stadgande bort bibehållas oförändradt. För ett eller par år sedan infördes för Upsala läns räkning en mängd race-kor, hvilket var en nyttig åtgärd, som säkerligen uteblifvit, om full tull skolat erläggas.
39 förr än berörde af mig tillstyrkte medelväg — denna var den vid 1815 års riksdag gängse benämningen — förlorades alltmer ur sigte, och vid tillämpningen dukade min medlande åsigt lätt under för det från motsatta båll rigtade anfallet af så väl den strängare mening, för hvilken oförnekligen en grund låter sig finna i R. F:s 107 §, som ock denna lenare, hvilken under ogillande af mitt sätt att låta grundlagens ordaförstånd i sin enkla betydelse gälla, älskade framför allt, att ej öfvergifva den tysta bana, som i detta hänseende, dock icke utan föregången strid, af Konstitutions-utskottet beträddes år 1834. Då man emellertid från denna sida icke baft ospardt, alt oftare förespegla, huruledes dessa framställningar, som Utskottet med hemtadt stöd af R. 0:s 37 § beslutar att inför riksstånden förebringa, svårligen kunde till någon den ringaste åtgärd föranleda •— en förutsägelse, som åter jag förmenar lämpa sig med vida bättre rätt till de tillkännagifvanden, som göras efter R. F:s 107 § — då man likaledes låtit mig nogsamt förstå, att, om än min åsigt icke saknade en grund i den döda bokstafven, den dock skulle illa öfverensstämma med grundlagens inneboende anda, sådan den numera isynnerhet vunnit insteg hos Rikets Ständer, så tillåter jag mig, i en fråga af så stor vigt, att närmare belysa förhållandet, såsom jag det uppfattat. Jemlikt ordagranna innehållet af R. 0:s 37 $ 2 mom. är Konstitutionslikasom Banko-utskottet undantagsvis “berättigadt, att väcka frågor till afgörande i Riksens Ständers plena, eller alt upptaga andra ämnen än de från plena remitterade11 : och denna serskilda rätt synes mig alltså hvarken kunna förnekas, eller böra af Utskottet lemnäs obegagnad. Men, invänder man, här afses uppenbarligen inga andra frågor och framställningar, än de som härflyta ur de för Utskottet i R. 0:s 29 § bestämda funktioner, och äro der redan förut uppgifna.
Det är temligen gifvet att ett så stort arbete icke kan drifvas utan förlager, så att man måste på förhand upgöra köp om 92 Den 14 Oktober. de materialer, sora sedermera kunna komma att användas. Det Hr också klart att då en jernväg skall anläggas, tarfva de första åren af anläggningen den drygaste kostnaden, emedan då skola icke allenast jordarbetena verkställas, utan äfven öfriga materialier och maschiner, såsom rails, lokomotiver o. s. v. beställas och anskaffas, hvaremot det sista året kanske icke fordras mera än vägens barlastfyllning och fulländning af bangården, och således en mindre summa vore tillräcklig. Man finner deraf riktigheten att beräkna ett mindre belopp för det sista året. Meningen är för öfrigt icke att dessa 7 milhr pr år ovilkorligen skola uparbetas, utan blott att anslaget icke måtte vara för litet tilltaget. Det vore väl icke heller så orätt att under den konjunktur, som f. n. i England existerar med afs:de på jern vägsmaterial ier (de stå der ovanlig t lågt), inköpa ett större parti deraf, i st. f. att det ena året, då priset är lågt, vara inskränkt till inköp af endast ett ringa parti, och sedan det andra året för erhållandet af sådant gods nödgas betala en betydlig prisstegring. Detta är orsaken, hvarföre summan bestämdes till 7 mill. Då frågan förevar på Afdelmn, föreslog jag, att Utsk. skulle af Chefen för jernvägsbyggnaderne begära en ny beräkning. Detta ansåg dock icke Utsk. behöfligt, utan trodde, hvilket jag icke heller anser ogrundadt, dessa 7 0 milhr vara tillräckliga. Gr. af Ugglas, Carl Fredr. Ludv.: Jag borde då jag yttrar mig i denna fråga, för att klart stadga mitt omdöme, hafva framför mig riksdagsbeslutet rör:de anslag till jernvägarne. De 20 millr, som af E. St:r blefvo beviljade till jernvägsbyggnader i landet, voro de åsyftade att användas till jernvägsanläggningar under åren 1858, 59, 60 eller till dylika anläggningar under såväl detta år, som derpå följande statsreglerings-period?
En enka anses af lagen myndig och mäktig att råda öfver sina handlingar, fastän hon ej uppnått 21 år, men den, som före denna tid öfvertalade henne att bevista en andaktsöfning af främmande trosbekännare, gjorde sig förfallen till straff. Uppenbarligen vore en sådan lag orimlig, och så framt den af Utsk:t åsyftade tydligheten ej står att vinna utan en uppoffring af förnuftets och rättvisans kraf, så måste det mera obestämda uttryck, som blifvit begagnadt i den K. Proposm, tilläggas företrädet, hvarföre jag anhåller att, med afslagåUtsk:ts förslag, måtte antagas 4:de § i K. M:s Propos. Gr. Sparre: Om denna § gäller detsamma, som jag yt trade om den förra. Utsk:t hade utan tvifvel, om Utsk:t icke tillstyrkt ändring i en vigtigare fråga eller lista §:u, icke ansett lämpligt tillstyrka någon förändring i denna §; och jag vill, af det skäl, som jag redan nämnt i fråga om näst föreg. §, icke vidhålla Utsk:ts förslag i denna del. Sedan öfverläggningen ansetts fulländad, blef propos. pa afslag å förevarande § och antagande i stället af § 4 i K. M:ts förslag framställd samt med ja besvarad. 5 och 6. Bi föllos Den 19 M aj «. m. § 7- Frih. Cederström, Thure: Ehuru jag, efter den ut gång, frågan först fått, icke vågar hoppas att de åsigter, jag i detta fall hyser, skola vinna bifall, kan jag dock icke undgå att mot K. M:ts Propos. i förevarande 7:de punkt anmärka, att den obestridligen står efter hvad Lag-Utsk:t föreslagit. Utsk:ts förslag tyder så: ”För villfarande lärosatsers utspridande, efter thy i l:sta §:n sägs, må ej åtal ega rum, med mindre Konungens Justitie-Kanslor, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtals anställande vara för handen.”
Samma K. circulärbref innehåller ganska tydligen det beslut, som omförmäles i nyssnämnde Statsrådsprot.; ty pag. 4o heter det: ”Och då Wi sålunda ansett, att de föreslagna "lönerna för ofvanberörde beställningar höra ökas med 100 ”r:dr för regrtsqvartermästare, 100 r:dr för andre capitai”nerna och 5o r:dr för fänrikarna vid samtliga öfriga infan”terireglter och corpser, men vid Skånska infanterireglter så, ”att 2:dre capitainerna erhålla ^5 r:dr, reg:tsqvartermästare ''700 r:dr, förste lieutenanterna 35o r:dr, 2.‘dre lieutenanterna ”3oo r:dr och fänrikarna 225 r:dr; men tillgångarna härtill ”för det närvar, saknas, vilje Wi framdeles i nåder vara be”tänkta att i detta afseende nödiga medel bereda och anvisa.” Det är detta åt ofvan omförmälde löntagare gifna hopp, K. M. 1111 önskat blefve uppfyldt. Hvar och en inser lätteligen, huru vanlottad isynnerhet lägsta graden af dessa officerare är med en lön, till sin numerär lika stor med en kammardrängs vid Collegierna, men, efter de betydliga afdragen derå, till sitt verkliga belopp mycket ringare. Utsk., hvilket, som jag förmodar, gjort för sig kändt nyssnämnde belopp, har likväl icke vidare yttrat sig öfver delta behof, än med dessa få, behofvet ingenting vederläggande ord: ”men utöfver de betydliga summor, sorn till berörde ändarna! vid sisth riksdag anvisades och hvilka då uppgåfvos ”blifva dertill tillräckliga, kan Utsk. icke något ytterligare ”anslag tillstyrka.” Jag får nu visa, att åtminstone fänrikarnas lönebelopp på intet sätt svarar emot det förhållande till de öfriga lönerna, hvari det borde stå. Efter K.
119 Ständer, vid sistlidne Riksdag, rörande denna fråga tiligjort, samt de i anledning deraf vidtagne åtgärder, fästa uppmärksamheten på alla de olägenheter, som nu mera åtfölja Kronobrefbäringen, och hvilka RiksdagsFullmägtige, af förut upptagne skäl, anse vida mera betungande än Kronoskjutsen, i synnerhet i fredsstider, samt yrka, på sadan grund, att Kronobrefbäringsskyldige måtte njuta ersättning, i den mån deras besvär öfverstiger Kronoskjutsningen, såsom deras egentliga skyldighet; Men, som en sådan ersättning i penningar, i händelse den skulle utgöras af de ifrån nämnde skyldighet befriade hemman, blefve en ny pålaga, svår att utgöra och fördela, föreslås, att, som Kronoskjutsen utgöres af på Stat anslagne medel, någon ersättning kunde på samma sätt utgå för hvarje Mil, Kronobref, antingen med eller utan häst, fortskaffa*, till förmån för åtminstone de Kronobrefbärare, hvilka, såsom i Röhus Län, kunna anses, i jemförelse med de Kronoskjutsskvldige, öfvermåttan betungade. Anders Danielsson har, vid förnyad föredragning af dessa Memorial, förmenat, att den nu åsyftade jemnkningen i Brefbäringsbesväret skulle lämpligast vinnas, genom en allmän underdånig anhållan, om verkställighet af hvad vid förra Riksdagar blifvit beslutadt; hvarmed Olof Pehrsson, från Stockholms Län,^Joh annes Andersson 120 Besv. och Elton. Utsk. Betänkanden. fran Skaraborgs Län, samt Daniel Nordqvist från Carlstads Län sig förenat; och hafva åtskillige af Hederv. Ståndets Ledamöter upplyst det olika förhållande, som i olika orter uti förevarande hänseende eger rum. 5:0 Memorial af RiksdagsFulImägtigen Peter Johnsson, från Skaraborgs Län, deruti, med upprepande af hvad redan blifvit anfördt rörande det betungande, Kronobref» bäringsskyldigs få utan ersättning vidkännas, hemställes, att någon motsvarande lindring i Kronoutskylder eller besvär må Brefbärare bevilljas, på det sätt, Riksens Höglofl.
Uti afgifvet utlåtande har Kongl. Stals-kontoret, i betraktande af den lindring i utgifter, som genom den föreslagna förändringen i resereglementet, komrne att tillskyndas ej mindre Slaten än äfven de enskilde personer, hvilka behöfde i tjensteväg anlita Statens embelsoch tjenstemän, för sin del instämt i Revisorernes för slag och endast fästat uppmärksamheten derå, att i händelse den föreslagna förändringen komme till stånd, föreskriften måtte i reglementet intagas rörande grunderna för beräkning af ersättning för resor å ångbåt eller jernväg, såsom bland annat, hvilka embctsoch tjenstemän egde att, med rätt till godtgörelse derför, begagna plats i hytt, salong o. s. v. å fartyg eller i Usta, 2:dra eller 5:dje klassens vagn å jernväg; hvilka resande, då de färdades å ångbåt vore berättigade till godtgörelse för frakt af åkdon, som medfördes; huruvida den resande skulle vara skyldig under viss begränsad tid afvakta dylik lägenhet med rättighet till traktamentsersättning under tiden o. s. v. Då ångbåtsoch jernvägs-kommunikationerua numera ega en ganska betydlig utsträckning, synes det ock vara skäl, att äfven de, som företaga resor i allmänna värf, böra, när sådant ske kan, begagna sig af dylika lägenheter, helst det torde få antagas att härigenom besparing både i tid och resekostnader kan vinnas. Ut skottet, som hufvudsakligen delar Revisorernes åsigter i förevarande fråga och anser de - Stats-Utskottefs Utlåtande M 21. 9 desamma väl förljenta af uppmärksamhet, får derföre, under förutsättning att vid en möjligen blifvande förändring af resereglemente! i enlighet med ofvanberörda förslag, tillständig traktamentsersättning varder för den resande bestämd samt nödiga före skrifter och bestämmelser i öfrigt meddelade, hemställa det Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t göra framställning derom, att nytt resereglemente, med fästadt afseende å ofvan omförmälda förhållanden, mätte utarbetas. § 9- (1861 års Rev.-ber. pag. 19.