Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M. använda, fastän de icke voro anvisade eller behöfde anvisas till något Statens behof. Detta förmenande har man velat grunda derpå , att Riksg.cont. har fått en särskild function, som jag hört en annan värd talare, H. Ev. Hr Gr. Löwenhjelm , anse alldeles öfverflödig numera, sedan vi ej hafva någon riksskuld, och alt således den i särskilda §§ dt Riksg.cont. uppdragna förvaltningen skulle utgöra dess enda befattning; men detta är ej min tanke, emedan jag icke kan dela deras mening, hvilka säga, att en partiel hänvisning innefattar den generella. Jag skulle tro, att en generel sats måste innefatta dess delar , men att vända om saken och säga att delen är detsamma som det hela, öfverenstämmer ej med mitt sätt att resonera. Hr von Hartmansdorff har yttrat till bevis för sin sats, att det i Riksd.Ordn. står, att StatsUtsk. bör uppgifva stalsoch r i k s g. v e r k e n s tillstånd; men ipke annat än jag kan begripa, så är denna strof just till fördel för den sats jag drifver, emedan, genom denna sammanställning af orden statsoch riksg.verken, just bevisas att grundlagsstiftaren eller den, som skrifvit Riksd.Ordn., ansett dessa verk vara just detsamma. Han har äfven sagt, att om fordringar utaf K. M. och Kronan blifva af laga domstol fastställda, så är det icke Riksg.cont., som kommer att betala dem, samt att detta förhållande redan inträffat, då Kronan måst till dykericotnpagniet betala en henne ådömd gäld. Jag deremot är ganska säker, att i hvarje sådant fall är det just Riksg.cont., som har utbetalt dessa fordringar, och det förundrar mig, alt Hr von Hartmansdorff har velat sätta sin sannfärdighet i sticket genom en uppgift, hvars oriktighet är sä lätt att ådagalägga. Man har frågat livad nyttan kan vara af den förändring, som nu blifvit föreslagen. Kyttan är helt enkelt den, att R.
Veckorna gingo, med heta dagar och ljumma nätter, dagar af bad och studier, nätter af månsken och rummel. En dag, då Truls och hans krets strök kring i staden, hade man fram emot kvällen slumpat in å en cigarrbutik ute i Rörsjöstaden. Truls och flickan, som sågo hvarandra för första gången, hade blifvit stående inför hvarandra, betraktande den ena den andra utan att säga ett ord. «Coup de foudre,» hade någon skränat. Dagen derpå hade Truls kommit igen, ensam. Förlägen och glad hade hon serverat punschen, som han medfört, och satt sig hos honom i det lilla kyffet bakom butiken. De klingade, nickade, logo och drucko hvarandra till. Truls drog henne till sig, lutade sig ned emot hennes fulla bröst: det steg som en ånga upp ikring honom, barnoch jungfrukroppens mjölkdoft. Han begynte pladdra, om ditt och datt, hit och dit: hon satt hela tiden och såg på honom och sade icke stort, med solsken öfver ett blondt, regelbundet ansigte, hvarpå ingenting ännu hade skrifvits, – ett kraftigt ansigte af hvardagligt snitt, men med en mun som icke stod i sammanhang med det öfriga: en mun med gratiöst ondulerande läpplinier. Hon såg helt rådvill ut, som om hon icke visste, om hon tordes göra något som hon gerna ville göra, som om hon vore rädd för att göra honom för när, som om hon, stor och stark som hon var, fingrade på en eller annan bräcklig tingest, hvilken hennes grofva fingrar lätt nog kunde tillfoga skada. Men då han lugnt fortsatte att tala, blef hon djerfvare, närmade sig, och strök sakta med sin hand öfver hans slätkammade hår. «Det är besynnerligt, att jag aldrig sett dig förr, Hilda,» sade Truls. «Hvar har du egentligen hållit till?» «Jag har varit anstäld här.» « Länge?» «Ja, tre månader. Det vill säga, hela tiden se’n jag blef cigarrflicka.» Truls blef helt glad. «Och dessförinnan?» Det dröjde något med svaret. «Hos far och mor,» kom det kort och något ansträngdt.
Jag tror, att mina uppgifter, i den omnämnda Passevolance-angelägenheten, varit skäligen utförligt motiverade, men förmodeligen lärer Herr Grefven ej velat uppf atta j undersöka eljer förstå dem. För denna tro hämtar jag ökad anledning ifrån det afseende, som dels Utskotten, dels flere af detta RiksSlånds öfrige värde Ledamöter, täckts anse de af mig vördsamt lemnade upplysningar böra förtjena. — Jag ber Ridderskapet och Adeln vara öfvertygad, att mina calculer, rörande hvad som erfordras för Armeens framtida vapenöfningar, ej varit på höft uppgjorda, utan har jag ansett för en pligt att, så vidt det verkliga behofvet kunnat utrönas, och tillförlitlig kännedom inhämtas genom de Förvaltande Verkens för flere år af slutade och granskade räkenskaper, af deni inhämta nödige upp - D«n i5 De c c m ber e. m. 30 1 lysningar, äfvensom jag icke underlåtit att taga dem till grund för de afgifne yttra nderne. Tvifvelsmål i dessa delar äro lätt hafna. Desse uppgifter från de Förvaltande Verken äro med den största omsorg uppgjorde, samt grundade, äfven i de minsta detailler, på medelprisen för de 5 sista åren. Bevisningen för hvad jag anfört är således icke svår att fullgöra, skulle det äfven vara för Herr Grefve Horn — men Herr Grefven må ej förtycka, att inga andra handlingar eller bevis af mig kunna antagas, än de autentiqua, det vill säga verkliga och sannaj — att icke inbillning får gälla i stället för skäl och att då Herr Grefvens uppgift att hvad jag ansett erfordras för de årliga vapenöfningarne borde med halfva bidraget kunna be stridas ej varit åtföljdt af någon utförlig calcul i den delen, (en skyldighet, som till stöd för min opinion jag ej underlåtit iakttaga;) så anser jag det opålitliga och för allmänhetens omdöme missledande som Herr Grefven vill påbörda min framställning, höra återfalla och drabba Herr Grefvens egen.
Om iou personer erhålla inträde som åhörande i en öfverläggande församlings Scssionsrum, emot inträdes-poletters aflemnande, eller om de genom öppnade dörrar, utan denna formalitets iakttagande, der få inträda, så synes mig detta, i verkan af offentligheten, vara detsamma, om än öppna dörrar, föreställa en högre grad af den. Likheten emellan dessa förhållanden, består ju då, uti verkligheten, och olikheten uti blotta föreställningen, från en mera skimrande offentlighet i det sednare, Men om namnet publicitet, genom tankans bemödanden erhåller en utsträckning, som ej står i förening med begreppen om ordning; om det af inbillningen föres utom gränsen af den lagbundna frihet, som ligger till grund för hvarje Samhällslnrättnings begagnande i vårt fädernesland, och om man genom detta sätt att argumenten, framställer den ifrågavarande publiciteten, som en ofullständig frihet, och såsom en otillräcklig gärd, åt den sanna upplysningens billiga öuskningar, så tror jag dock att dessa, ej sträckande sig utom möjlighetens gräns, åtnöja sig med en villkorlig frihet, då Samhällets nytta är föremålet för densammas införande. Bland de betänkligheter mot Förslaget jag före, Den 17 Martn4 ?85 föreställt mig, har ytterligare framställt sig för min tauka, betragtandet af det möjliga missbruk, som genom tryckfrihetens begagnande,' utaf denna ifrågasatte offentlighet, skulle kunna uppkomma. Riddarhus - Utskottet, har uti 2:dra och 3:dje puncterne af sitt betänkande så fullständigt utredt detta förhållande, och på ett så tillfredsställande sätt undanröjdtall billig fruktan i detta afseende, det jag endast tror mig böra tillägga, att då jag anser tryckfrihetslagens stadgande i 3 § 6;te och i2:te Momenterne, innebära en fullkomlig garanti emot allt förnärmande af Riksens Ständers rätt och säkerhet i detta afseende, så tror jag äfven, att en förbrytelse emot detta stadgande, och deraf följande bestraffning, skulle blifva ett varnande exempel för framtiden, och skulle väcka ett allmänt eftersinnande på vådan af dylike missbruk och på helgden af LagBtiftande Magtens personlighet.
Med anledning af hvad, som inom Bonde-Ståndet är vordet yttradt och anmärkt, angående otydligheten af de i it\ och 26 §§. meddelade föreskrifter, får Utskottet, som icke kan inse, hvaruti denna otydlighet egentligen består, erinra, att förstnämnde §. innehåller några af Rikets Ständer, vid denna Riksdag, i afseende på pensionerandet af Riksgälds-Contoirets nuvarande tjenstemän meddelade stadganden, samt att den senare §:n är lika lydande med den i förra Reglementet åberopade 62 §. i Banco-Regleraenlet. De häruti förekommande föreskrifter hafva hittills icke, så vidt Utskottet kunnat erfara, hvarken af Riksgälds-Contoirets eller af Bankens Styrelse ansetts tvetydiga. Slutligen får Utskottet, vid detta tillfälle, anmäla och rätta det skrifeller tryckfel, hvarigenom Kammardrängarnes antal i 4 §• blifvit uppgifvet till 4, i stället för 3, hvartill detta antal i den för RiksgäldsContoiret nu fastställda aflöningsstat blifvit bestämdt. Till följd af de nu utaf Utskottet tillstyrkta förändringar, i Utskottets ifrågavarande förslag, skulle 1 §. deruti komma att erhålla följande lydelse : ’’De hos Fullmägtige förefallande Canziigöromål bestridas af: En Secreterare, En Registrator och Archivarie, samt Stats-Utsloottetfi Memorial, IV-o 588.
Denna anmärkn. kan visserligen synas ega sin riktighet, men genom detta tillägg får lagens uttryek mera bestämdhet, så att den stora allmänheten, för hvilken lagen är stiftad, icke löper fara att misstaga sig om dess mening. Den Öfverstyrelse, för hvilken Pir Stråle är Chef, kan naturligtvis icke komma i fråga att missförstå lagen; men vi böra komma ihåg, att en fullständig redaktion medför den fördelen, att Öfverstyrelsen icke så ofta behöfver rättande ingripa i Understyrelsens åtgöranden, flvad angår § 6, så har jag med största upmärksnmhet genomläst Utsk» Betänk, och de dervid fogade reservationer, samt anhåller att få upläsa följande punkt af Utsk» Betänk. »Om man än antager, att betydliga lindringar i behandlingen af fängelse-fångar kunna göras, torde det böra medgifvas, att i fråga om ensamhets-fängelset, ett med mera mildhet verkstäldt straff genom dess långvarighet blir motsvarande ett kortare, men till verkställigheten strängare. Plågan af en längre förlust af friheten upväger då plågan af stränghet i behandling, och straffen blifva i sjelfva verket enahanda. Således om af två fångar, hvilka förvaras i enrum, den ena behandlas strängare än den andra, men denna sednare längre tid än den förre är beröfvad friheten, så kan dennes straff blifva lika hårdt, som den andres, änskönt lagstiftaren anser dem böra med olika stränghet straffas. Till en sådan orättvisa skulle emellertid ifrågavrde Nåd. Förslag kunna leda. Man antager t. ex. att en blifvit dömd till svårare frihets-straff på 2 år, och en annan till ett lindrigare på samma tid.
Men nu », tillägger han energiskt, » tänker jag taga examen vid nästa termins början och skall väl försöka akta mig för att blifva kuggad på katekesen. » Den närmare beröringen med lektor Wåhlin omtalades dock med en viss ängslan: » Lindbloms katekes, det är det käraste han vet; i alla klasser skall den repeteras, och ve den, som stapplar på ett enda ord. » Men med oförtruten uthållighet grep han det svåra verket an. » Jag har i dessa dagar », skref han, » varit svårligen ansatt af Lindbloms katekes, hvilken jag inpluggat i min fattiga skallemeja från perm till perm, men nu är det också lyckligt och väl öfverståndet. » Och så fick ynglingen Arvid Ahnfelt komma upp i 6: te klassen, han var » gymnasist ». Man hade också här lustiga uppträden, som höllo ungdomens okynniga lifsmod vaket. En godmodig humor uttalar sig lifligt i den unge brefskrifvarens berättelser därom. Här en liten profbit: » För (lektor) B. höllo vi ett rysligt skoj i eftermiddag. Flere stycken bådo sig lof att gå ut och dessa hemtade upp snö, som de delade ut åt klassens öfriga lärjungar, så att vi sutto och slogo små snöbållar på hvarandra. B. var alldeles ursinnig och lofvade, att han skulle prygla oss så, att vi skulle minnas det i alla våra lifsdagar. — En gång lade de en liten nyfödd kattunge i hans hatt. Då denne började jama förskräckligt, rusade alla upp med utropet: » Herr lektor, det spökar i hatten. » Då alla på en gång erbjödo sig att skaffa bort spöket, skrek B.: » Låt bli det oskyldiga djuret, jag skall sjelf bära ned det », hvarpå han bar ner katten och kom derefter upp med en stor stake under rocken, sägande: » Är det nu någon, som vill något, så skall jag lära honom. » Att Arvid Ahnfelt af hjertans lust tog del i dylika pojkstreck, kan man nog hålla troligt. Studierna vansköttes emellertid ej för det.
Jemte det jag förenar mig med Hr von Troil, och anhåller om bifall till denna punkt, ber jag, att få med några ord besvara Frih. Raabs och Hr Ribbings yttranden, deruti de framhålla den princip, att alla frågor om anslag till allmänt-nyttiga företag, böra i främsta rummet af Regeringen behandlas. Jag för min del tror, att det skulle vara ganska olyckligt, och äfven orätt, att endast medgifva K. M., alt göra framställningar uti ifrågakomne hänseende. Jag betviflar ingalunda, ali Konungens Rådgifvares upriktiga önskan är, att äfven i dylika fall som detta, befordra det allmänna bästa, och att de med största samvetsgrannhet skola behandla dessa ärenden, men jag tror, att man ej bör förgäta, alt Konungens Rådgifvare se med de underordnade verkens ögon, och vi hafva ganska tydliga bevis uppå den partiskhet, hvarmed dessa verk se åtskilliga saker. Jag har ännu en orsak, hvarföre jag icke kan gilla den nu framlagde principen. Det år naturligt, att Konungens Rådgifvare mäste tveka, att framkomma med begäran om så stora anslag, som t. ex. innefattas i så väl K. M:s Propos., som enskildta motioner vid denna Riksdag, och jag anser den säkra följden af principens genomförande blifva, att många nyttiga arbeten skulle hvarken föreslås eller verkställas. Det nuvande förfaringssättet torde derföre vara det rättaste, och det, sorn mest öfverensstämmer med Grund lagen, (y det är ganska möjligt, att Regeringen kan hafva olika åsigter om kommunernas behof, än de sjelfva, och derföre har äfven Grundlagen medgifvit enskildta Riksdagsmän, att i dylika frågor väcka förslag, hvilka sålunda måste komma under Ständernas behandling, och icke kunna qväfvas. Jag får, på grund häraf reservera mig emot den åsigt, Frih. Raab och Hr Ribbing vilja göra gällande. Hr Bildt, Didrik Gillis:
Riksdagsordningen, hvilka gifva ConstitutionsUtskottet rätt att äska de i StatsRådet förda Protocoll äfven i ministeriella ärender och commandomål, då de röra allmänt kända och af Utskottet uppgifna händelser, lära väl icke kunna, emot 1812 års Riksdagsbeslut, tillämpas på sådant sätt, att ConstitutionsUtskottel skulle äga att fordra de Protocoll, som utom StatsRådet blifvit förde inför Konungen enskildt öfver frågor som äro alldeles afskiljde från RiksStyrelsen i allmänhet. Genom denna vördsamma framställning tror jag mig tillräckligen hafva ådagalagt, att ConslitutiousUtskottet omöjligen kan, i enlighet med Grundlag och RiksdagsBeslut, gifva någon slags handläggning åt en anmärknings-anledning, som är rigtad mot en Embetsman, hvilken ej är underkastad någon Constilutionel ansvarighet, och som rörer ett ämne, hvilket, enligt 1812 års RiksdagsBeslut, icke kan tillhöra Rikets Ständers pröfning. På delta skäl, och då härtill kommer, att den väckte anmärknings-anledningen jemväl har det fel i afseende på formen, att den har tillkommit några år för bittida, anhåller jag vördsammast 0111 Herr Grefvens och LandtMai skalkens proposition, att Constitutions - 136 Den 16 Mars f. ro. Utskottets Memorial må, såsom icke erfordrande någon åtgärd, läggas till handliugarne» Herr Crusenstolpe j Magnus Jacob: Sällan liar någon discussion mera bekräftat sanningen af den satts, att sanningen ligger emellan två ytterligheter. Då jag å ena sidan instämmer med Herr Cederschjöld, att granskningen, på sätt ii § i AnsvarighetsLagen stadgar, stannar med den dag då Riksdagen börjar, måste jag likväl instämma med Grefve Horn deruti, att sådan© händelser kunna inträffa, att det för ConstitutionsUtskottet blir ett åliggande att infordra Prolocollerne. Frågan är således nu, om den förevarande anmärknings-anledningen är af den vigt, att sådant för det närvarande fordras.
Carpelan, deruti andrages, att, då Kongl. Maj;t och Riksens Höglofl. Ständer, till förekommande af de olyckliga följder, sorn missväxtår medföra, beredt för Landtmannen ett medel till mildring medelst Spannemåls-Magaziners anläggande, syntes det, om ändamålet skall bestämdt vinnas, vara af vigt, att Länen efter deras vidd och folkmängd och efter årsgrödans qvalité och qvantité blefvo hulpne, samt att, om icke alla tillräckeligen skulle med Spannemål kunna undsättas, då först må komma i åtanka den verkeligt behöfvande åkerbrukaren, den mindre framför den mera förmögne, när de undergått samma missöde. — Till vinnande af detta ändamål föreslås: 1:0 Det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Nåder anbefalldes, att till Kongl. Allmänna MagazinsDirectionen inkomma med tidiga och detaiilerade årliga Berättelser, om tillståndet i Länen, hvilka uppgifter torde insändas inom en viss fastställd tid, kanske inom November månads utgång, då så väl all skörd, som proftröskning af diverse sädesslag bör kunna vara verkställd. 2:0 Att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande låta i god tid pålysa Socknestämmor, som välja Sex redlige och bepröfvade män af Församlingen, att noga granska hvarje medlems verkeliga behof och förhållanden, samt derefter samvetsgrann! uppgöra och fördela dividenden af den Församlingen tilislagna undsättnings Spannemål. 3:0 Att Ordföranden i 3j6 Bes v. och Ekon, Utsk Eettinkanaen, dessa Comitéer, som torde tillerkännas rösträttighet, och, vid inträffande lika röster, vo O 7 tum decisiyum, borde med urval inorn Socknens område utses och tillförordnas af Landshöfdingen, hvarjemte det för öfrigt skulle åligga närmast boende behörig KronoBetjent, att dervid, till upplysningars meddelande, tillstädes vara.
Jag medgifver della, hvad fästningarne beträffar, och jag mäste på det alldrahögsta beklaga, att han i närvarande ögonblick äfven har rätt uti sitt yttrande i afseende på förråderna; men jag måste också säga, alt jag hoppas af Representationens fosterlandskänsla, att hvarje Representant skall söka i sin mån verka dertill, att den värde Talaren i detta afseende ganska snart får orätt, det vill säga, att vi ganska snart få förråder. Jag tror dessutom, alt dessa åligganden icke utgöra egentliga föremålet för dessa Generalspersoner, ehuru en tillsyn i detta afseende alltid skulle vara nyttig. Vidare har den värde Talaren sagt, att lian skulle motsätta sig inrättandet af alla Sinecur-beställningar, och af dennaorsak har han tält mot anslaget af dessa 6 Generalslöner. Jag har utgått från samma premiss som den värde Talaren, men kommit till alldeles motsatt resultat. Jag bar trott, att sedan två dussin Generaler nu verkligen beklädde Sinecur-beställningar, och innehade de största lönerna, utan att äga någon hufvudsaklig nyttig sysselsättning i och för tjenste», borde ett sådant förhållande ändras, och jag kan icke tro, att då Kongl. Maj:t vilt återgå lill en så betydligt minskad GeneralsStab, Rikets Ständer icke också med glädje skulle omfatta tillfället att i sin mån verka tili en Den 3o September f. m. 21g sädan förändring; ty jag förutser, att om Kongl. Maj:t ej af Rikets Ständer erhåller löner till dessa g Generaler, och dock likväl anser dem i och för Armeen alldeles oundgänglige, återstår för Kongl. Maj:t intet annat än att antingen icke befatta sig med någon ny organisation, utan låta förhållandet blifva vid hvad det nu är, d. v. s. bibehålla 24 Generaler eller också, att borttaga 9 af de stora Öfversteboställena till dessa g Generaler, och derigenom åter göra omöjligt för en längre tid. att återgå till en bättre ordning.
De sökte nu att bekämpa kölden genom en möjligast varm beklädning och genom att särskildt värma fötterna. De sista dagarne i månaden hade holländarne att kämpa med en ny svårighet. Då togo snöfallen så öfverhand, att deras vinterhydda fullständigt snöade in, och de måste formligen gräfva sig ut, alldeles som ur en källare. Detta oaktadt förblefvo de vid godt mod och räknade på att de med December månads utgång hade öfverlefvat största delen af vinternatten, och att de nu efter en icke allt för långt aflägsen framtid hade att motse solens uppgång öfver horisonten. Såsom det gamla året hade gått till ända, så trädde det nya året 1597 in. Det gjorde sitt inträde med häftig köld, stormar och snöfall. Under hela fyra dygn lemnade holländarne icke sin hydda. Hvad som fans qvar af vinförrådet gömdes nu delvis för möjligen kommande ännu sämre tider. All den drifved, som de med så mycken möda släpat ihop, var redan uppbränd, och de hade nu ej annat att göra än att elda med några husgerådssaker af trä. Då inträffade den 5 Januari en förändring i väderleken: det blef stilla och mildt, holländarne kunde åter gå ut i det fria och hemta nytt bränsle. Emedan det var trettondedagsafton, beslöto de att festligt fira dagen, så vidt deras tillgångar det medgåfvo. För detta ändamål uttogo de sina hopsparade vinrationer, bakade pannkakor i olja och tillredde annat extra bakverk af hvetemjöl. De voro alla glada och muntra, liksom vore de hemma bland de sina och hölle der en stor fest, fjärran från denna tröstlösa ensamhet i ett skoglöst, snöbetäckt land, hvars enda befolkning utgjordes af dem, skilda hundratals mil från sina hem. Den 21 Januari gjorde de den iakttagelsen, att fjällrackorna begynte uteblifva; detta höllo de för ett tecken dertill, att björnarne snart åter skulle visa sig, och detta blef också sedermera mycket riktigt händelsen. Så länge björnarne voro försvunna, gjorde fjällrackorna sina besök, och kort innan björnarne åter visade sig, försvunno fjällrackorna nästan fullkomligt.
Angående skyldigheten för Postmästare att, emot ersättning hålla Postbok med Landtboer och för Postförare att medtaga Landt* boernes lösvåskor. Den ii Maji e, m. N:o 46. I anledning af väckt Fråga om en Frimarknad vid Svanesund. Angående ersättning för hästar, Som stupat eller blifvit skadade, under så kallade Kungsskjutser. N;o 48- Angående utgörande af den Krönotiondespannmål, som genom tionde-sättningar hitintills icke blifvit till beloppet bestämt. Angående arrenden å Kyrkohem» man i Skåne. Upplåstes till justering Expeditionsutskott tets under N:o 45 insände förslag till Riksens Stånders underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj;t, angående prestanda till Bruken af åboerne å de Hemman, som Bruksägare till skatte inlöst. Herr Hjerta, Guftaf: Mig synes begyn nelsen af det nu upplåste förslaget till Underdånig skrifvelse vara af en särskild beskaffenhet. Der omtalas nemligen, att en viss Ledamot af BondeStåndet väckt den fråga, som utgör skrifvelsens föremål. Sådant har mig veterligen förut icke varit vanligt, utan har man brukat sätta att ett helt Stånd, eller Riksens Ständer fästat uppmärksamhet på den eller den saken m. m. Jag anhåller således, att förslaget må till Expeditionsutskott återremitteras, för att i förberörde afseende undergå ändring. Hans Dtn 5 Maji e. m. 49 Hans Excellence Herr Grefve af TVetter ftedt, Gujtaji Om jag ej bedrager mig, jag vill åtminstone påminna mig det, hafva flere skrifvelser ifrån Riksens Ständer till Kongl. Maj:t under donna Riksdag redan inkommit, i hvilka det uttryck förekommit, att motioner i ämnet blifvit af enskilde Riksdagsmän väckta; och mig vetterligen har vid denna form, aldrig något särskildt afseende blifvit fästadt. Herr Hjerta: