Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Låt mig taga fiolen! – Ja förr – sade Hede – hade jag ej kunnat låta bli att spela. Men nu gäller det Munkhyttan. Jag tycker mer om mitt hem än min fiol. Men Ålin stod där lika envis och bad om fiolen. – Hvad tjänar det till? – sade Hede. Vill jag spela, så behöfver jag ej gå många steg för att låna mig en annan fiol. – Det vet jag – svarade Ålin men jag tror ej det är så farligt med en annan fiol. Det är den där gamla italienska fiolen, som är värsta faran för dig. Och dessutom tänker jag föreslå, att du låter stänga dig inne under de första dagarna. Bara tills du kommer dig i gång. Han bad och bad, men Hede stred emot. Han ville ej underkasta sig något så löjligt som arrest på sitt rum. Ålin blef blossande röd. – Jag skall ha fiolen med mig – sade han – eljest har allt detta tjänat till ingenting. – Han talade hetsigt och ifrigt. – Jag hade ej velat säga något om det, men jag vet, att det gäller än mer än Munkhyttan för dig. Jag såg en flicka här på promotionsbalen förra våren, som man sade skulle vara förlofvad med dig. Nå, jag brukar inte dansa, men jag hade min glädje af att se på henne hur hon flög fram i dansen och hur hon strålade och lyste som ett ängsblomster. Och då jag hörde, att hon var förlofvad med dig, gjorde det mig ondt om henne. – Gjorde det? – Åja, jag visste ju, att det ej skulle bli något af dig, om du fortsatte så, som du börjat. Och så svor jag på att det barnet ej skulle behöfva sitta hela sitt lif och vänta på den, som aldrig kom. Hon skulle ej bli sittande och torka bort under väntan på dig. Jag ville ej möta henne om några år med tillspetsade drag och djupa rynkor omkring munnen ... Han afbröt sig. Hedes blick hade hvilat besynnerligt forskande på honom. Men Gunnar Hede hade redan förstått, att Ålin tyckte om hans fästmö. Det rörde honom djupt, att denne ville rädda honom under dessa förhållanden, och under inflytandet af denna känsla gaf han vika och lämnade honom fiollådan.
Skrifvelse, A’:o 103. E. K. M:t uppgifne, Rikets Ständer antagit: för spanmål en kappe; för smör, kött och fläsk ett skålpund; för hö, tackjern samt strömming och lax ett lispund; för kol en tunna, samt för ved ett mått Qfamn), hvad i persedeltal, efter helt hemman beräknadt, funnes upptaget till ringare belopp än nyss angifna enheter, måtte, efter samma grund, som för småpersedlarne funnes bestämd, förvandlas och tilläggas penninge-räntan, hvilken sistnämnda ränta jemväl borde för hvarje helt mantal jernnäs till fullt skillingtal på det sätt, att till och med sex runstycken uteslötos, men högre runstycktal beräknades till full skilling, och ansågo Rikets Ständer i öfrigt all i räntorna ingående penninge-skaft böra beräknas och utgå likmätigt myntbestämnings-lagen af den 1 Mars 1830.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ta nådiga Proposition, angående folkskolelärares pensionering. (U. A.) Sedan Kongl. Majit i nådig Proposition till Rikets sednast församlade Ständer föreslagit, dels att den ännu återstående delen af den allmänna fonden för folkskolelärares pensionering måtte jemväl under innevarande statsregleringsperiod och under samma vilkor som förut ställas till Kongl. Majits disposition, och dels att till behöflig förstärkning af densamma måtte anvisas den slutliga besparing, hvilken för åren 1861—1863 kunde å de till folkskoleväsendets befrämjande af den personliga skyddsafgiften anvisade anslag uppkoipma; samt Rikets Ständer, -under anförande, hurusom billigheten fordrade, att en skollärare efter en mannaålder, full af möda, ej måtte för sin nödtorftiga bergning pä ålderdomen vara beroende af godtycket eller fattigvårdens tillgångar, samt huru det likaledes vore af vigt för skolan, att i de förtröttade och åldrade lärarnes ställe kunna använda friska och nya krafter, —■ uti underdånig skrifvelse den 16 "November 1863 på dessa och öfriga i den nådiga Propositionen andragna skäl lenmat bifall till hvad Kongl. Majit uti ifrågavarande hänseende föreslagit, och tillika, —- enär antagligt vore, att orsaken, hvarför det ändamål, Rikets Ständer afsett, i så ringa man blifvit uppnådt, till väsendtlig del kunde sökas i deri bestämmelsen, att pensionsföreningarne skulle ordnas till så stort antal, samt hvar och en till så ringa omfång, att hvarje förening endast omfattade ett stift, och det i följd häraf ansåges böra utredas, huruvida Bih. till R. St.
Om han då vid afskedstagandet, t. ex. i anseende till sjukdom, saknar tillfälle att sig sjelf försörja, så skall han då flyttas bort till en annan socken, och om han dör, skola hustrun och barnen tvingas att bryta alla sina gamla förhållanden och sättas in bland menniskor, som de icke känna. Det leder icke heller till besparing för staten, ty sannolikt kommer underhållet att bli dyrare på den nya orten. T alla händelser innebär elt sådant stadgande ett våld mot den personliga friheten. För min del skulle jag icke vilja bestämdt föreskrifva, att den kommun, inom hvilken han tjenstgjort som soldat, skall mottaga honom, utan snarare, att han må ega rätt att bosätta sig hvar han behagar; och är han då mindre arbetsför, så bör staten gifva honom understöd i förhållande dertill. Det är för att kunna få ett förslag i denna rigtning, som jag förenar mig med dem, hvilka yrkat återremiss. Hr De Maré, Baltzar: få medborgares lott torde vara så sorglig, som den afskedade värfvade soldatens på ålderdomen, och det har mången gång förvånat mig, att staten så sorglöst kastar dem ifrån sig; ty de af en talare omnämnde förhöjda pensionerna torde icke vara mycket att tala om. Ingen synes mig hafva så rigtigt uppfattat denna sak, sorn motionären Lönnberg, och jag får derföre betyga min tillfredsställelse med hans motion. Man har sagt, att de gamle soldaterne skulle vårdas och trifvas bättre i sin hemort bland slägt och vänner: jag vågar dock tro, att de trifvas aldra bäst och lida minsta nöden i närheten af ett kärt befäl och gamla kamrater. Jag önskar således återremiss, och att Utslr.t måtte lemna större uppmärksamhet åt motionen i sin helhet, än som hittills skett. Utsk:t har här blott talat om sättet lör soldatens hemforsling, och det torde vara alltför litet att stanna dervid. Att emellertid hemförandet skulle, såsom en talare sagt, ske med fångskjuts, torde väl icke vara någons mening; och det måtte väl finnas något hederligt sätt att resa på kronans bekostnad; det göra ju många ansedda och höga Hrr. Jag önskar således helst bifall lill Lönnbergs motion, men i alla händelser till Utsk:ts framställning. Hr von Mentzer, Carl Fredrik:
N:o 64. 151 Sådana omständigheter kunde vara tillräcklig maning för eftergifvande af all bevillning å hus i städerna, åtminstone när sådana olyckor kräfva dylika uppoffringar af deras egare: deras skattebidrag voro ändock stora nog, då dermed kunna återuppbyggas hela städer. Man torde derföre kunna med så mycket större skäl emotse Eikets Ständers bifall utan all gensägelse till det yrkandet, att fastighetsbevillning å hus i städerna sättes lika med fastighetsbevillningen å jordegendom samt fortfarande ej öfver 3 öre för 100 R:drs fastighetsvärde. Anhålles om remiss häraf till Bevillnings-Utskottet. Stockholm den 11 November 1865. J. Sundvallson. tf:o 64. Af Herr SUDdVällSOll, J., om ändamålsenligare fördelning af jernvägsanslagen i allmänhet samt, såsom följd deraf, norra stambanans fortskyndade öppnande för trafik. Vid sednaste statsrevision förekom följande framställning till erinringar vid den af jernvägsbyggnadsstyrelsen hittills gjorda fördelningen af byggnadsanslagen och anordnandet af arbetena å Statens stambanor: ”Af de vid sednaste riksdag beslutade och nu pågående jernvägsbyggnader för Statens räkning hafva Revisorerne den 6 i denna månad gemensamt besett arbetena å sammanbindningsbanan genom hufvudstaden samt den 10 i samma månad genom några deras ledamöter företagit en besigtningsresa å den delen af norra stambanan, som dittills blifvit med rails belagd. Härvid befunnos arbetena å sammanbindningsbanan inskränka sig till bergsprängningen under Södermalm för den blifvande tunneln samt brobankens utfyllning emellan Jernvägen och Kornhamn. Tunnelarbetet, som bedrifves både från norra och södra sidorna, hade så fortskridit, att blott 450 fot uppgåfvos återstå att genomspränga af den omkring 1,450 fot långa tunneln. Från norra sidan var tunneln å den mindre sträcka, som här bearbetats, utsprängd till dess fulla dimensioner, men från södra sidan, der stollgången är mycket längre framförd, endast å en kortare 152 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Förändringai• i Tull-Taxan; 72 Fevillnings-Utskotlets Betänkande IV.-o 27. \ Tableauen N:o it\ ^ utvisande minsk j ningen och höjningen ä inkommande varor. Det i denna och Tableauen N:o i5 Icalculerade resultat är grundadt på medium af inoch utförsels-qvantiteterna un-, der de 5 senaste åren. J De fleste, och i synnerhet de till resultatet betydligare artiklarne, å hvilka inkommande tullen är minskad, hafvä på den grund blifvit föreslagna till nedsättning, att den förut stadgade tullen öfverstigit 33 §:dels procent af värdet. Den nedsättning i tullen å både inkommande och utgående varor, som Kongl. Maj:t, enligt förut åberopad Bilaga, Litt. B, sedan senaste Riksdag i Nåder förordnat, har undanröjt alla närvarande anledningar till ytterligare nedsättningar. Vidkommmande åter den föreslagne förhöjningen å inkommande varor; så enär den äfven visar sig på rå-ämnen, sorn vore stridande mot ofvan anförde 5:te grund, derest denna förhöjning folie införskrifvaren till tunga, får Utskottet upplysa, att, med undantag af tullen å Ull , hvarom härefter serskildt kommer att omförmälas, och å Socker, Bevillnings-Utskottets Betankande N-o 27. hvars betydliga tillökning jemväl härrö-, rer af en nu föreslagen och af flere Vederbörande tillstyrkt Medel-Tull å Mascovad och Terres, den öfriga förhöjningen å Rå-ämnena , Färglräd, Hudar och Silke, tillkommit deraf, att den Tolag, sorn Städerna under åren 1827 och 1828 å dessa, jemte flera Rå-ämnen, uppburit, ansetts lämpligare böra tilläggas Tullen; och får Utskottet nu anföra anledningen till denna åtgärd.
Åter sitter jag ensam och skrifver, allt som tankarna gå, och liksom på afstånd hör jag ljudet af en oro, hvilken jag trodde för alltid lämnat mig. Eller om jag ej trodde det, så hade jag åtminstone hoppats något dylikt. Men den oro, jag tycker mig höra på afstånd, har något gemensamt med bullret af ett lokomotiv. Den tillväxer, kommer mig liksom närmare. Jag känner det ibland, som om den endast slumrade och inom kort skulle vakna upp inom mig med förnyad styrka. Bredvid mig sitter på golfvet barnens lekkamrat, familjens nya vän och allas bortskämda gunstling, en svart dogg. Med ena örat sträckt uppåt, det andra hängande slappt ned betraktar han mig och synes med sina underliga ögon följa mitt arbete, som anade han meningen med en sysselsättning, hvilken han, om djuren i öfrigt ha någon så invecklad uppfattning, sannolikt skulle anse för öfvernaturlig. Jag är nämligen alldeles af den författares åsikt, hvilken säger, att hundens tillgifvenhet för människan är att förlikna vid människans religiösa känsla af ett högre väsen. Jag har hyst denna åsikt så länge, att jag skulle sörja öfver att ej vara den första, som uttalat den, ifall jag öfver hufvud hade kvar någon literär ärelystnad. Men hvem som nu har uppfunnit tanken eller uttalat den, säkert är, att jag tror den vara sann, och det är lika platt att göra sig löjlig öfver hundens tillgifvenhet för människan och kalla den för kryperi, som hvad det är misslyckadt att kalla religionen för vidskepelse. Båda dessa resonnemang bero på en sinnesförfattning, hvilken ej kan se på mänskliga förhållanden utan att tänka på beräkning. Det beror på den stora missuppfattningen, att man visar någon öfverlägsenhet genom att vara kritisk, d. v. s. grina åt allting. Det är lätt att på den vägen lyckas inbilla intelligenssnobbar utan hufvud, att man är en sju h–s karl. Men om en människa är religiös eller icke, utgör ändå det väsentligaste, som skiljer människa ifrån människa. Det är också den högre eller lägre graden af religiositet, som skiljer hund ifrån hund. Jag tror alltså på hundens förmåga af religiositet, och jag går in på att vara gud i förhållande till min hund.
Vill man sålunda ej lemna något förtroende åt Bancostyrelsen, så tillstår jag, att jag icke begriper huru det skall gå till vid uppköp af silfver; ty nödvändigt måste någon person derom ombetros. Antingen nu en embetsman utskickas till Hamburg för att köpa detta silfver; eller om ett handelshus här i Stockholm derom ombetros, så måste risk i bådadera fallen löpas, och bör denna icke blifva större på det förstnämnde stället än på det sednare. Hr von Troil: Så länge R. St. äro Bankens förvaltare och ägare, skulle jag vördsamligen vilja tillstyrka, att de behandlade den - Den 7 Oc toler. 61 na Bank hufvudsakligen såsom financierer. Jag gör mycket afseende på och värderar ganska högt juridiken, men att blott ur den stränga och stela juridiska synpunkten vilja reglementera för en Bank, det tror jag vara detsamma som att upplösa densamma. Om man vid en banks förvaltning vill utesluta allt personligt förtroende, så kommer en sådan hank föga att tjena, och den kommer då aldrig att afsluta affärer i någon betydlig scala. Man torde linna, att vår bankrörelse är till en betydligt öfvervägande del ställd på namn-utlåning, och att hela denna utlåning på namn icke är annat än ett pröfvande af personlig vederhäftighet, hvilken pröfning är öfverlemnad, dels åt Fullm. i Banken, dels åt underlydande tjenstemän. Här är visserligen nu i fråga, alt Fullm. skulle pröfva ett annat slags förtroende, som skulle gä i större scala, och hvarvid således misslagen skulle blifva mera kännbara för Banken; men å andra sidan är det också större fördelar som dermed vinnas, och jag tager mig friheten upprepa, alt hvar och en bankrörelse måste vara utsatt för vådor, hvilkas utestängande skulle föranleda afstannandet af all rörelse. Jag tror således, alt Hr Gripenstedls invändning icke bör hafva någon inverkan pä K. o. Ad:s beslut.
xVdel af den gemensamma inteckningen. Det är för öfrigt högst angeläget, att få en grund för fördel - T)en 6 November e. in. ningen, utan att behöfva sälja hela egendomen, på det den, sorn blifvit ägare till någon serskild del deraf, må kunna utlösa sin del ur den gemensamma inteckningen; och det kan äfven någon gång vara af vigt för fordringsägaren, att få egendomen styckad, emedan den på sådant sätt bättre betalas. Jag tillstyrker derföre på.det högsta bifall till Utskottets Utlåtande; men Qm det skall kallas Lagförklaring, eller Lagförändring, är en annan sak. I förra fallet skulle den äga retroactif verkan, och jag medgifver, att det kanske vöre' olämpligt. Herr Stråle: Jag skulle gerna instäm-, ma i afslag å Utskottets Utlåtande, och förblifvande vid nu varande stadgande, om jag icke såsom Domare haft tillfälle att se det stora lidande, som ofta för enskilta personer uppkommit genom den allmänna tolkningen af den nu varande Inteckningslagen, hvilken icke innehåller någon föreskrift om grunden för fördelning af en gemensam inteckning i fastigheter, som kommit i olika ägares händer. Bland flere exempel, som skulle kunna anföras, vill jag blott framställa ett. Banken hade lemnat ett lån på iooo R:dr mot inteckning af ett helt Hemman, och låntagaren bortsålde sedermera halfva Hemmanet, som således borde ansvara för halfva lånet; men säljaren graverade derefter sitt återstående halfva Mantal med flere ytterligare inteckningar, och gjor - Den 6 November e. m. de slutligen cession; hvaraf följden blef, att ägaren lill andra hälften af Hemmanet måste betala Bankens hela fordran; ty Banken, som bevakade sin fordran i Concursen, fick der intet, utan måste utsöka alltsammans ur den delen af Hemmanet, sorn icke fanns besvärad med mer än den gemensamma inteckningen. Jag tror således det vara alldeles nödvändigt, att ett lagstadgande för sådane fall meddelas, helst man vet, att, under en föregående period, en mängd egendomar blifvit sammanblandade genom samfälte inteckningar, och sedermera kommit i olika ägares händer, utan alt köparne iakttagit den försigtighet, att taga sig tillvara för sålunda intecknade Hemman.
Jag tillstyrker fördenskuld att 11. o. Ad. måtte bevilja den återremiss hvarom så många anhållit. Hr Printzensköld, Carl: Frih. von Stedingk misstager sig deruti att någon inskränkning i landthandeln skulle vara i fråga alt tillvägabringa genom den förändring, som flere ledamöter önskat. Åtminstone kati jag omöjligen inse det en sådaninskränk - Den 29 Mars e. ra. 213 ning skulle upkomma af en rättighet, sorn bör blifva K. Beflude tillagd, alt kunna, efter sig företeende omständigheter afslå en ansökning om handelsbods inrättande inom en församling, äfven om denna ansökningen tillstyrkts och sökanden fullgjort alla praestanda, för att vinna en sådan tillåtelse. Som skäl root en dylik rättighets meddelande åt K. Beflude, har Frih. anfört att K. Befh:de icke skulle ega samma rättighet i andra fall, utan alt det skulle vara en hvar obetaget att vinna bifall, till begagnande af hvarje försörjningsmedel, som icke i lag är bestämdt förbudet: men jag ber i anledning häraf få erinra, det krogrörelse också är ett försörjningsmedel. Likväl känner jag icke någon författning, som beröfvar K. Beflnde pröfningsrätt i fråga om detta försörjningsmedels begagnande. Tverlom har denna myndighet sig tillagd en oinskränkt makt alt bestämma om oell hvilka krogar må finnas i länet, utan att behöfva taga i beräkning om och i hvad mån den, som söker en krogrättighet, till dess erhållande är behörigen qvalificerad eller icke. Och som bedrifvandet af s. k. landthandel är ett försörjningsmedel, så böra väl ock K. Befh:de, hvar inom sitt län, enär eo sådan rörelse så mycket inverkar på kommunerna, jemväl ega rättighet alt, med afseende på nyttan eller skadan för kommunen af en sådan anläggning, kunna ansökningen derom bifalla eller afslå. Deremot är jag aldeles ense med Frih. Hamilton deruti, att en sockens vägran icke bör utgöra hinder för K.
Dä »vid justering hos det Hcdermärda BondeStandet af Expeditions-lltskottets förslag till Riksens Ständers sivar nppä Kongl. Maj:ts nädiga skrifwelsc, i anledning af Riksens Ständers underdäniga anhällan om Wargeringens upphörande, de fleste as Ständets Ledamöter yrkat proposition till afslag ä berörde Expedition, såsom stridande emot Ständets i ämnet fattade beslut, har Talemannen, enär Expeditionen more författad enligt irenne Ständs sammanstämmande beslut, under Åberopande af 55 H i Riksdags-Ordningen, mägrat att den såmedelst äskade propositionen framställa och förklarat öfwerläggningen om Expeditionssättet hwilande, samt anmodat Constitntions-Utskottet att med sitt utlä tande häröfwer inkomma. Efter öfwermägande häraf får Utskottet för klara, att, som det af Bonde-Ständets pluralitet gjorde yrkande om ogillande af Expeditionen, pä den grund att den icke more med Ständets beslut enlig, synes innebära att ett Ständ skulle kunna genom »vägran etten Expeditions godkännande lägga hinder i wägen för »verkställigheten af de irenne *) Expedieradt blott till Bonde-Ständet. Memorial N:o 42.
Herr Uann sr x tjsrn a, ^ sira n anchelm, ripläste säljande: T-li Proroccsiek. Af StarL»Urikortct? Betänkande' ongäende Officerare »vid f. d. Finska Arntsen iiihäiirras, att da SratS' Utffotree tjlistr-rtt, dl t de as dem, som hilksnruiit och nu ärs tjenstlöfe, mage af Stars»,nedlcn njura erpeetance löner och jämrväl en accords ersättning ester AccordSrReglementet bör af Stars-medsen mgifwas, enär de bliswa kill kjenstcr med löner pä Skal befordrade, har Stars,Utskottet ansett de O fficerare, som med sine cr« pccranee-löncr med döden afgä, like wara ti!! accordoersättning berättigade i a,»'.>l sall, än om de lämna efter sig Enka eller omyndige bani, i hwiikcn händelse Skars, Utskottet medgiswit, akt billigt more, del dcsir till veras uppehälle af Skars-medlen njöko sadan accocds. erlärning tili godo; ?)den .ingående dc Officerare som under kriget blifwtt dödffjukne, eller eljest »ned boden afgä», sch j lifstiden till accords betalande för den tjenst, de wid dödSkiman innehade, sätt upkaga penninge lan, emot föreffrifwen och iukeknad säkerhet i de», dcm, wid asgaendet ur ljenstcr, tillsalla»,de ac - Den 22 December. 12x5 cords ersättningen, är nägol ntlätande as Stats-Utskottet icke mcddelt. Om des:.'.
StatsUtskottet har visserligen icke saknat upplysningar i ämnet, Det har haft icke blott I M Ben $ Junii, Krigsocti KammarCollegiernes Betänkande af år i8»8, utan ock de yttranden Kongl. Majtt i anledning af sednaste Riksens Ständers beslut» sedermera infordrat} men Utskottet har dock ej tilltrott sig att tillstyrka upphäfvande af det nu antagne satt för räntornes utgörande» utan att innehafvarne af hemmanen fått anföra till deras försvar, hvad de anse billigt och rätt. På denna grund förmodar jag ej att, om ock återremiss skulle beslutas, StatsUtskottet kan tillstyrka annat, än hvad det nu framställdt. Herr Dankvardt, Magnus Georg, anförde skrifteligens (Se Bilagan N:o 5.) Herr von Hartmansdorff, Auguft: Herr Dankvardt har mera fullständigt, än jag kunnat göra, framställt hvad jag hade ämnat yttra. Jag inser ej eller hvarföre Utskottet ieke utlåtit sig öfver hufvudfrågan, utan uppskjutit den till en kommande Riksdag. Det är af Utskottet erkändt, att dessa hemman, då Länen kommo under Sverige, voro skattlagde i persedlar; det är upplyst att, såsom ett tillfälligt undantag, det b lef förordnadt att räntegifvarne skulle betala sina räntor med penningar, och att då det sedermera år 1766 beslöts, att räntorne ytterligare skulle få utgöras i penningar, dessi ägde ett vida större värde än nu, samt ändteligen att hufvudrotarne, till följe af det anmärkta oriktiga förhållandet betala mycket] mera än Augmentsgifvarne. Allt detta intygar rättig - Den 3 Junii t. m, heten för räntetagarn# att erhålla och skyldigheten för räntegifvarne att betala sine räntor i redbarheter. Det återstår således blott att bestämma efter hvad beräkning de skola utgöras. Friherre af Nordin har sagt) att agan* derättens helgd fordrade, det räntegifvarne borde höras innan någon ändring i beräkningsgrunden gjordes5 hvaremot jag får anmärka, att de blott villkorligen fått rättighet att med penningar betala eina räntor.
Mellan Alfvesta och Jönköping är banan utstakad i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den af 1859 års jernvägskomité föreslagna och af Eders Kongl. Maj;t och Rikets Ständer antagna rigtning, endast med de mindre förändringar deri, som enligt hvad verkställda noggrannare detaljundersökningar gifvit vid handen, funnits böra vidtagas för åstadkommande af förbättrade lutningsoch krökningsförhållanden. Straxt norr om Alfvesta öfvergår linien Alingsås-ån, följer derefter samma vattendrag utmed östra stränderna af Dansjön och sjön Stråken uppför Ugglehultshöjden fram till Lamhult öfver de stora mossarna norr derom, vidare vester om sjön Algunnen förbi Stockaryd, tvärs öfver en vik af Örsby-sjön utmed Säfsjö vattendrag fram till Säfsjö, helt nära Komsta gästgifvaregård belägna station. A hela denna sträcka framgår banan öfver jemförelsevis lätt arbetad terräng och företer inga svårare stigningar och högst gynnsamma krökningsförhållanden. Norr om Säfsjö station framgår linien öster om Grimstorps-sjön med en nästan oafbruten stigning af öfver 2 mils längd upp till den stora höjdplatån i närheten af Fogelleken och uppnår vid det omkring l mil söder om Nässjö belägna torpet Långhäll en höjd af 1,072 fot öfver hafvet, den största höjd, som vid någon af de färdigbyggda eller under byggnad varande stambanorna uppnås. Vid Nässjö kröker linien vesterut, framgår öfver en ovanligt kuperad och högst svårarbetad mark till Tenhult, hvarest den åter kröker mot norr och, följande Brånerydsdalen, sänker sig med en på 35,000 fot i längd oafbruten lutning af 1 på 100 ned till Jönköpings stad och framgår vidare på en norr om staden och utanför densamma i sjön Wettern utfylld jernvägsbank fram till Jönköpings station.