Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
”Alldeles så, barn, det är en pligt mot din tillkommande make, och äfven mot dig sjelf, ty onda tungor kunde skada ditt rykte, om onda ögon såge dig promenera med en ung man.” ”Det är sant, det är sant!” Rodnande och brydd af den rol, som hon i dag hade att spela och hvilken fordrade af henne den strängaste uppmärksamhet på sig sjelf, gick Blenda följande morgonen att besöka den gamla damen, i hvars hus hon alltid tillbringade mesta delen af förmiddagarna. Och hon gick så i tankarna, att hon ej såg det hon mötte ett ungt fruntimmer, innan detta fruntimmer med förundrad blick utbrast: ”Kors, är det min lilla enfald som jag får se så fin och riktigt elegant utstyrd Nå, hur mår herrskapet nu för tiden?” ”Ack, min gud, se Henriette – så roligt detta var Men har ej Patrik, som haft den godheten att flere gånger efter jul titta upp till oss, sagt dig att vi må mycket väl?” ”Jo visst, men det kunde icke hindra mig att göra om frågan, då tillfälle erbjöds Jag hör att du fortfar att vara föreläserska åt en gammal fru, som lär vara förundransvärdt god emot dig?” ”Ja, förundransvärdt, det är just rätta ordet. Du kan ej tro för huru mycket jag har mina besök hos henne att tacka! Det är nu öfver tre månader som jag sjungit och spelat för den utmärkt skicklige läraren, hvilken hon skaffat mig.” ”Nå, det var då ett mönster för ädla beskyddarinnor Jag är nyfiken att höra något mer om din fortyn, och framför allt att få höra din röst och din musik.” ”Hvad du är god!’ ”Följ med mig hem och blif hos mig i dag!” ”Jag tackar dig af hela mitt hjerta för det anbudet, men men jag vet icke ” ”Seså, var icke narraktig! Det måtte väl aldrig falla dig in att finna dig förnärmad för det jag icke varit hos er? Men först var det, såsom du sjelf vet, lite grått emellan oss, och sedermera kunde jag – om notabene snarstickenhet hörde till mina svagheter – haft skäl att vara stött, efter herrskapet hvarken kom, då vi bjödo till middagen, eller tackade för bjudningen.”
Jag ar i hufvudsaken förekommen af Hr Stuart, då jag nemi. med honom delar den öfvertygelse, att det under intet villkor borde af R. o. Ad. medgifvas någon officiel redactiou af våra förhandlingar och dehatter, utan att en sadan resumé, sorn i defta afseende är föreslagen, först blifvit inför Ståndet justerad. Under detta vjllkor skulle jag vilja biträda det förslag, sorn man velat afse med denna åtgärd. Jag tror likväl af många skid, att den ej är lämplig, och delar äfven Hr von Troils tapke derom, alt en capitations-afgifl, på|agd R. o. Ad. för detta ändamål, vore orättvis, till och med olaglig. Likväl måste den värde talaren icke haft alldeles rätt, då han yttrat, att denna ca-s pitations-afgift blifvit af K. M. sanctionerad och på det sättet utgått. Jag tyor, att K. M. aldrig till sanction företagit denna fråga; men vore detta verkligen händelsen, så skulle jag förmena, att det vore ett steg utöfver den gräns, som lagen i detta fall för K. M. bestämmer. Jag vet icke ep gång på hvad rättsgrund Ståndet beslutat en sådan capitations-afgift, men att den utgått är säkert, och att K. M. ålagt vederb. att uppbära densamma, äger också sin grundLika med flr von Troil anser jag verkligen, att föremålet för denna afgjft varit något hedt annat och haft något mera skäl för sig, då densamma utgått till underhåll af en fastighet, än om den skulle utgå för att bestrida kostnaderna för en lidnings-redactiop. Jag kan således icke på denna grund tillstyrka åtgärden, såvida icke andra medel gifvas dertill än Riddarhusets fonder. Den utväg, som jag sagt att R. o. Ad. äger att, på annat sätt, än det nu föreslagna, förekomma oriktiga och förnärmande uppgifter i de allm. tidningarna, består deruti, att jag anser R. o. Ad. kunga och böra hafva ett moraliskt inflytande så vidt utom sig, att de skulle kunna åstadkomma en opartisk och sannfärdig redaction af sina förhandlingar.
Skjuts-prnningar och tractamente för Ledamöter i Compromiss-Rätter uti Bevillnings-mål, IV563. — äng. kostnaden tili lifgifvande af Register öf ver - 30 Register. ver Bibangen till i8to och Igi2 arens Urtima Riksdagars Protocoll, IV. 565. Skrifvelse, Riksens Ständers und. till Kongl. Majit, angående en Fyrbåks inrättande på Ön Gottlands Östra Kust, IV. f67- ang. öfverlemnande af Förslaget till Riks. Ae tea , IV. n Co. äng Landshöfdingen mm. Focks Lön för 18 t3 , IV. 1161. ang. eftergift af ett åt Westeroch Norr bottens Läns Invånare beviljadt Lån, IV. 1163. ang. antagandet af en Sköterska vid Smedje gärds-haktet. IV. 1165. ang. Fångskjutsen i Stora Kopparbergs Län* IV. 1287. ang. tidens utsättande till Vägsyner uti Pu blicationerna derom, IV. 12X9. — äng. tiden för Vade-libellers ingifvande till de högre Domsrolarne, IV. 1291. äng. ökadt Peuninge.anslag för Lag-Comitéen, IV. 1292. — '— arSSlotts byggnaderna i Kungsöhr, V. 30. ang. Ädelfors Guldverk, V. 32. angående förskott till 1810 års Hamnstäng nings-kostnader, V. 34. _ ang. Löne.ersättning till vissa Tjenstemän i Norrbottens Län, V. 36. äng. Revisions-sökande, V. 38. ang. Rusthällares Lösningssätt, V. 41. ang. Lösep för Kämners Rätternas Expedi tioner, V. 43. ang. Sjölagens granskning, V. 47. ang. Lösen vid Lagfarter och Stämningar, V-46 ... ang. Praescriptions tid för Redovisning af Krigs-kostnader, V. 49. ang.
svarsfullt ämbete som en gift man, därtill är hennes husmoderliga ämbete för stort. Hvad hon än, innan sitt giftermål, sysselsatt sig med. skall ju alltid komma att bli henne själf, hennes man och barn till nytta, och med energi skall hon också i sitt nya ämbete kunna vidmakthålla och göra framsteg i sitt föregående lifs arbete och studier, men hon skall aldrig kunna sköta ett ämbete, som helt upptar hennes tid, såsom fallet är med de fleste män, utan att hennes hem och barn i hög grad skulle komma att lida däraf. Hoa har då valet emellan att helt egna sig åt den verksamhet, hon har börjat, eller att uppgifva eller dela den, om hon gifter sig. Man har ju ofta sett gifta skådespelerskor, målarinnor och författarinnor, som delat sig mellan hemmet och en annan verksamhet, men det finns många andra tillfällen, som icke tilllita en sådan delning, utan där det speciella ämbetet utanför hemmet kräfver en människas hela tid. Framtiden skall visa, hur den kommer att lösa dessa för oss ännu svåra och stridande spörsmål. Såsom sakerna nu stå, öfvertager en kvinna ett nytt ämbete genom att gifta sig. Hufvudsaken för henne blir då att vara husmoder. Denna titel af » husmoder » har börjat råka i misskredit. Man säger ofta om en ung flicka, som gift sig: » Ja, förr i världen hade hon de och de talangerna, och kunde det och det; nu går hon alldeles upp i att vara husmor! » Om de kvinnor, som gifta sig, verkligen ville gå upp i att vara husmödrar, skulle de icke förlora någon förmåga eller talang de förr haft; — de skulle förstå, att alla talanger, all begåfning, alla studier, — ju mer, dess bättre, — behöfvas för att bli en god och klok husmor, för att bli den styrande regentinnan i en stat i staten, men dess värre fäster man vid benämningen » husmor » snarare föreställningen om en köksa, som delar sig mellan en smöroch en såpfjärding, än ett väsen, som är satt till att skapa arbetsamhet och lycka i ett själfständigt organiseradt helt. stämda arbete på gifven tid, skulle en sådan mängd tid och krafter inbesparas, att de husliga sysslorna blefve till hvad de skulle vara: medlen, icke målet för tillvaron.
Kan väl någon lämpligare plats för ett Landtbruks-Institut finnas än i grannskapet af rikets största Universitet? En student i Upsala kan till fots besöka Ultuna, för att begagna undervisningen derstädes. När nu ynglingar från hela riket, isynnerhet från dess norra och medlersta delar i alla fall samlas till Upsala, kan man ej begära bättre, än att hafva ett dylikt Institut så nära till hands, som det ifrågavar:de. Remitterades till StatsUtsk. Föredrogs ånyo och remitterades till StatsUtsk. K. M:s d. 1 dennes f. m. ankomna och på bordet lagda Nåd. Propos. till R. St:r, ang:de anslag för upbyggande af ett kapell i Korpilombolo by af Öfver-Torneå socken samt understöd för aflönande af en kapell-predikant derstädes. Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 22 sistl. Febr. och 1 dennes på bordet lagda Utlåt. JV2 48, ang:de nedsättning af räntan å fonden för Hjelmare kanals och slussverks underhållande. 76 Den 4 Mars. Hr Bildt, Didrik Gillis: Innan jag yttrar mig öfver nu föredragna Utlåt., anhåller jag att få veta, huruvida det är kändt, om de öfriga Stånden i frågan fattat beslut; och torde Hr Riddarh. -Sekret, härom benäget meddela uplysning. Uundert. Riddarh.-Sekret, uplyste att, enl. ankomne prot:sutdr. Borgareoch BondeSt:n bifeldt StatsUtsk:s förevar:de Utlåt., men att någon underrättelse om PresteSt:s i ämnet fattade beslut ännu icke blifvit R. o. Ad. meddelad; hvarefter Hr Bildt, anförde: Då således det ännu är oafgjordt, huruvida Utlåt, är af PresteSt. återremitteradt eller bifallet, anhåller jag att få yttra några ord ang:de den olika mening, jag vid frågans behandling inom StatsUtsk. haft.
De aftogo sina mössor och bugade för Halfdan, men stannade sedan de passerat och sågo efter de båda barnen, hviskade något emellan sig och skrattade. Halfdan rodnade högt och släppte plötsligt Bländas hand. Ja, det var ju tydligt att det måste se mycket löjligt ut att han, stora förståndiga gossen, kunde finna nöje i att sällskapa med en liten enfaldig flickunge. “Adjö med dig“, sade han tvärt och vände sig om för att gå. “Jaså, du vill inte gå med mig längre! Fy, du stygga gosse! Om du inte genast kommer med mig, så tycker jag aldrig om dig mer!“ Halfdan vände sig om och såg på henne, men gjorde ingen min af att följa henne. Blända lyfte hotande fingret emot honom och sprang sin väg, men vände plötsligt och oförväntadt tillbaka igen, slog båda armarna om Halfdans hals, kysste honom och skrattade öfverljudt. Halfdan blef mörkröd och sökte lösgöra sig! Tänk om bönderna ännu stodo qvar! Hur löjligt måste det ej se ut! “Jag tycker allt om dig ändå, fast du ej är snäll. Kom till mig snart, ty jag har ingen att leka med!“ Nu sprang hon ifrån honom på allvar, och Halfdan begaf sig långsamt på hemvägen, vändande hufvudet än till höger och än till venster, för att se efter henne. Halfdans far var en bondeson, som genom eget arbete och duglighet brutit sig en väg och skaffat sig ett stort inflytande inom det samhälle, han tillhörde; han var en man, som trodde på den egna viljans allsmäktighet, och som högst af allt jordiskt godt värderade frihet, oberoende och sjelfständighet. Han var en ifrig adelshatare, men hade icke destomindre, ledd af ungdomlig känsla, valt sin maka i en gammal, aristokratisk familj, hvilken med djup ringaktning betraktade den plebejiske svärsonen och ansåg den enda dottrens förening med honom såsom en verklig familjesorg. Magdalena Buhre var en aristokratisk och högdragen flicka, som sjelf aldrig skulle kunnat drömma om, att hon en dag skulle nedlåta sig ända derhän, att blifva hustru åt en bondeson.
I öfverensstämmelse härmed har ock Lag-Comitöen1 i Förslaget till allmän Griminal-lag, J Gap. 11 §. betraktatådömde böter sä so 111 en skuld lill Staten, och stadgat att, i händelse af förbrytarens död,. gången böter ut, hvartill han dessförinnan genom slutlig dom fälld varit\ Men om man ock rnedgifver Statens rättighet att i alla de fall, då domen’ före förbrytarens död vunnit laga kraj t (hvilket jag bär alltid förutsätter,- emedan förbrytaren, i fall han dolt innan domen vunnit laga kraft,- ännu1 ej vid sin död förlorat all förhoppning att få den upphäfven) itr sterbhuset uttaga böterne; så kan man likväl ännu sätta i fråga, huruvida Staten eger något giltigt skäl att begagna sig af denna sin rättigheti b Tit*- skottets Betänkande har härom blifvit yttradt, att då böter äro straff, och bestraffningens ändamål icke kan uppfyllas genom en verkställighet!?» åtgärd; som sker efter förbrytarens död, böter ej böra utur hans sterbhus' utsökas. Jag måste uppriktigt erkänna, att detta korta och knapphändiga' svar på frågan synes mig mindre tillfredsställande. Jag villhäremot' eji anmärka, att afseendet på straffets yttre ändamål icke är det förstå och’ högsta moment, sorn vid den borgerliga Straffmaglens utöfning mäste tagas i1 betraktande, ulan blott det andra och underordnade, ehuru visserligen äfven’ detta utgör ett ganska vig tigt och väsendtligt moment. Jag liar härom vid' ett annat tillfälle yttrat mina tankar, hvilka här icke skulle kunna utvek-~ lasutan en vidlyftigare och djupare inträngande undersökning,' hvilken här ej skulle finna sin rätta plats. Men äfven om man blott reflccterar på strafftets yttre ändamål, torde man, så vida man uppfattar detsamma fullkän± digt;, svårligen kunna medgifva, alt straffets ändamål alldeles ieke kan uppfyllas genom en ve r k s tal 1 i g lie Is-ä tgärd, - sorn sker efter förbrytarens död.-
Ytterligare upplästes ock förteckning å de resterande bräderne och tillsades de, som ej framfört sådana, att ovillkorligen under nu instundande vår framskaffa dem, hvarom ock material skrifvaren borde göra sig …[?] på det ej brist råder vid företagande snickning och arbete i läktaren uppstår. § 5. Emedan bonden Pehr Jonssons i Långkälens hemman hittills varit mantalsskrivet i Liths socken och detta hemman ej något i det af Kongl. Maj:t om Långkälen gifna utslaget uttryckligen blifvit nämnd, men dock man kunde antaga såsom otvivelaktigt att detta hemman, likaväl som de öfrige i samma by, borde i anledning af det höga utslaget höra till Häggenås socken, så och först undvika vidare omvägar för detta hemmans mantals skrifning i Häggenås socken, afgjordes att om ej Liths socken män, vid derom framdeles blifvande tillfrågan, protesterade mot sådant, Pehr Jonsson skulle hedanefter alltid höra till Häggenås, då han också, såsom bidrag för sig till kyrkobyggnaden i Häggenås, ville denna vår, i ett för allt utgöra 30 dagsverken och skulle detta gälla för både materialier och dagsverken på kyrkan, med undantag af borggårdsmuren, hvaruti hans hemman kommer i likhet med andra hemman att deltaga, och hvarvid församlingen förklarade sig fullo nöjd. 77 § 6. Som bönderna Olof Enarsson, Christoffer Larsson och Jonas Jonsson i Storhögen fram fört för kyrkans behof inalles 61 tunnor hvit-kalk, och hvarigenom de, såvida de sednare kalk ugnarne blifvit med allmän gångled uppförda och för kyrko-cassans bekostnad afbrända, för menade sig, å den lefvererade kalken hafva något tillgodo, men tillförlitlig liqvid härom nu ej kunde uppgöras, så utsågos bönderna And. Jons. i Kougsta och Jöns Ersson i Andersgård att efter granskning af dagsverks listan å de första kalkugnarne, hvarpå de ofvan nämnde 3 bönderna ej arbetade, med dem uppgöra liqvid, och om derigenom blifve utrönt, att desse borde få någon ersättning, skulle densamma dem af kyrko cassan tilldelas. § 7.
Att det hittills stadgade ansvaret för oloflig bränvins* försäljning ingalunda verkat tillräckligt afskräckande, lärer knappast bestridas. Så mycket mera är en skärpning af detta ansvar i den nya författningen behöflig, som lockelsen att begå samma förbrytelse blifver, vid den betydligt tillökade skatten, så mycket större, och äfven en dryg penninge-bot så mycket lättare att erlägga. Förnyade brott emot tull-lagarna äro äfven belagda med urbota bestraffning. I Kongl. Förordningen den 22 December 1841 belägges nemligen tredje resan oloflig varu-införsel, icke blott med böter af det olofligen införda godsets dubbla Bih. till Ii. St. Prot. 4855 och -4854. 44 Sami. 48 Haft. 2 <0 Särskilda Utskottets Utlåtande, N:o 20. varde, utan jemväl med arbete vid korrektions-hus eller arbetsinrättning ända tili 2 år. Ett dylikt straff är, i det af tre stånd godkända Förslaget till Förordning angående bränvins tillverkning, stadgadt för undansnillning af tillverkadt bränvin. Under diskusionen i Stånden har väl blifvit yttradt, att den Norska Bränvins-försäljnings-lagen för denna förbrytelse stadgar ett mildare straff; men Utskottet bör upplysa, att detta förhållande vid innevarande års Storthing blifvit förändradt, och att i följd af den erfarenhet, som visat det förr åsätta straffets otillräcklighet, blifvit i ”Lov, indeholdende Forandringer i og Tillaeg til Lovgivningen angaaende Braendeviins Salg og Udskjaenken”, af den 26 sistlidne Aug., stadgadt, att oloflig bränvins-försäljning skall straffas 4:de gången med fängelse eller böter från 40 till 200 Speciedaler och 5:te gången eller oftare med fängelse eller straff-arbete i femte grad, d. v. s. straff-arbete af till och med tre år. Konfiskationen af bränvinel torde kunna lätt försvaras genom jemnförelsen med andra lagar, som förklara förbrutet det verktyg, hvilket vid ett brott begagnas, eller det föremål, hvarför det samma begås.
E. Hagdahl säger, hälle och nödtorft », förteckning på ansåg nödigt, såsom d:r » till detta lifvets uppeframgår bäst af följande » Till gestabodh rätther: Groofstek oc pastell, Groofmat Groppenbradh (grytstek), Koköt med salta waten, Lumber, Steckt gås fylta, heel höns med bigoth, Paahöns (på- fogel) med utslagen stiärt, Järpar duffwor och botthermoos, eller Borgher (slott) eller backad trää diur med struflwor aff rusin och mandol Bachada retther och äggiaosth. För tider öfrigt hafva lekmännen äfven i senare icke stått efter för prester och munkar. Sålunda steg under trettioåriga krigets tid fråsseriet till en fruktansvärd höjd; och Londons City gaf t. ex. för Georg I I I ett gästabud med 414 rätter, hvilket kostade 6,900 pund sterling, d. v. s. 124,200 kronor. Kvinnan att lidande har det gemensamt med änglarna, varelser synnerliga omsorg. äro föremål för hennes lar på tygsidan rundt o m med ej allt för långa stygn. Arbetet bör ligga på ett bord och händerna föras öfcer, aldrig under arbetet. På framstyckena får men alltidi akttaga, att de klippas så mycket större än mönstret, att man (Hedersomnämndt svar å prisfrågan XIV). har tillräckligt att vika in vid knapphålen, o c h då man fogar samman tyg o c h foder, dragés en tråd igenom på fodersidan, i midten af bröstvecken ag är visserligen ej så särdeles » underkunnig » och i kritstrecket efter sammanfästningen framtill. i klädsömnad, men j a g har i flere år hjälpt Då man viker in för knapphålen, göres detta en mig själf o c h ibland äfven andra därmed och kanhalf centimeter utanför den genomdragna tråden. ske därvid fått så pass erfarenhet, att den skulle Knapparna sättas i tråckellråden å andra framkunna vara till någon nytta för den, som vill taga stycket. del däraf. Med klädsömnad förstår jag nu egentligen klädningssömnad.
Denna kommission vore en så beskaffad förening, att man af densamma egde att vänta sig fullbordande af det arbete, som önskades. Den utgjordes af få, men utmärkte män, alla på ett ställe samlade och således i stånd att beqvämligt med hvarandra öfverlägga. Deras arbete leddes af en man, hvars nit och kärlek för den svenska kyrkan vore likaså obestridda, som hans insigter. Till kommissionen hörde också den man, åt hvilken, efter motionärens förmenande, hela arbetet skulle kunna anförtros. Denne man, hvars förtjenster afdelningen uppskattade lika med motionären, hade således fullt tillfälle att på arbetet använda all sin förmåga, utan att det derföre ensamt vore lagdt på honom, och blcfve en börda, hvilken han måhända icke vore hågad att emottaga. Kommissionens ordförande hade upplyst, att arbetet dels verkställdes på ett sätt, som öfverensstämmer icke mindre med motionärens än med afdelningens åsigter, och dels vore mera en revision, än en ny öfversättning. Redan i den år 1773 utfärdade instruktionen, hade det blifvit bibel-kommissionen ålagdt ”att hafva ”till ögonmärke att i det mesta, som görligt är, och så vidt som den svenska gam”la version icke går ifrån sensu literali i texten, densamma bibehålla”, och man kunde väl vara förvissad, att denna föreskrift varder iakttagen. Deraf att intet fulländadt arbete ännu af kommissionen blifvit utgifvet, borde icke slutas för mycket. Den hade näppeligen, förr än i de sednare tiderna, varit på ett fullkomligen tjcnligt sätt sammansatt. Men lika litet som denna anmärkning syftade derhän att kasta skugga på de förtjente män, som tillförene varit ledamöter i kommissionen, •— deras misstag behöfdes kanhända för det hättre, som erfordrades och vore, i likhet med andra misstag, en god skola för efterkommande, — lika mycket måste afdelningen vidhålla den gjorda anmärkningen, för att dermed angifva grunden för sin öfvertygelse, att ganska mycket vore att vänta af den nuvarande bibel-kommissionen, och att dess upplösande icke borde tillstyrkas.
Hans ögon började glänsa, af stilla lycka måhända, kanske af någon feber, som han icke sjelf kände. Hans bruna, smutsfärgade hy bleknade, hans hår fick en liten skiftning i grått ... det var kanske såpans förtjenst, eller må hända var det någon ting annat... Kajsa hade gräft ett djupt dike omkring hela Torparbacken och dessutom tvärsigenom gården. Smutsvattnet fick aflopp, leran torkade ut. Hon sopade och räfsade rundt omkring, lade upp en afskrädeshög bakom uthusen, ordnade hvar hon kunde. Hon vattnade »trädgården», rensade den, klippte och styrde derinne. Solrosorna gingo i frö. Det blef höst på allvar. En vacker dag somnade Rellu in vid lästen, satt och sof midt på sjelfva förmiddagen. Det stackars hufvudet hade fallit litet framåt, händerna hängde slappt i skötet på honom. Hon knuffade till honom, skakade om hela den bräckliga gestalten, fick honom vaken och skrattade ett af sina forna skratt, när han så hjelplöst ursägtande såg upp till henne: Förlåt, hustru! Gå och lägg dig menade hon du är trött och orkeslös, du skall ha dig en sup, det stärker! Rellu gjorde svårigheter, suckade och sade att han ville arbeta. Kajsa tog honom om det oformliga lifvet, ledde honom med vänligt våld till fållbänken, slätade det borstiga ansigtet med flatsidan af sin efter byken ännu fuktiga hand, och lade honom till sängs. Han fick sin sup, insveptes i hennes kappa och kunde på qvällen få höra en stump ur bibeln, eftersom det var lördagsafton. På söndagen steg han icke upp. Och icke sedan heller. Om några veckor var der granris på golfvet, på gården, på vägen, hela vägbiten ända ned till stranden. Han var död och bars ned af torparn, drängen och två af brukskarlarne, bars i sin svarta kista till båten. Man for direkte till begrafningsplatsen, det var kanske tre qvarts timmes väg från Drumsö om man rodde makligt, och det måste man ju för högtidlighetens skull. Hafvet var alldeles lugnt, marken frusen, inga löf funnos mer qvar på träden.
Ett enda bord, dukadt i så kallad hästsko och öfverskuggadt af de genom detsamma uppskjutande höga lagerträden, upptog salens dubbla längd och gaf en särdeles vacker anblick. Vid sidan af dess ena långsida satt Hans Kongl. Höghet Akademiens Kansler med primus magister Fåhræus å dess högra och ultimus magister Broman å venstra sidan. Hans Kongl. Höghet Hertigen af Upland satt till höger om primus och prokansleren Erkebiskop af Wingård till venster om ultimus. Midt emot kronprinsen hade rektor magnificus professor Schröder sin plats, omgifven af Landshöfdingen v. Kræmer och Landshöfdingen, Statsrådet Silfverstolpe. De promoverade sutto sedermera å hvarannan plats, omgifne af dels honoratiores, dels anförvandter. Middagen var splendid. Tolf marskalkar hade öfversigten af dess serverande; en god orchester exequerade taffelmusiken; vin flödade och glädjen stod snart högt i tak. Då skålarne föreslogos, inmarscherade studenternas sångkör, hvilken sedermera blef qvarstående och beledsagade hvarje skål med någon sång, utförd så som man endast i Upsala får höra det. Sedan Hans Majestät Konungens skål var drucken och folksången afsjungen, proponerades H. K. H. Kronprinsens. Kören uppstämde »Ur Svenska hjertans djup en gång» och åtföljdes skålen af jublande hurrah! Vid Prokanslerens, Erkebiskop Wingårds skål sjöngs »Integer vitæ, scelerisque purus». Vid skålen för filosofiska fakultetens decanus, herr professor Palmblad, inträffade en ganska muntrande episod. Kören uppstämde nemligen Bellmans bekanta sång: »Gubben är gammal, urverket dras», hvilket af Tidens ärade utgifvare med mycken bonhommie upptogs, hvarefter herr professorn äfven hade att fägna sig åt trenne skallande vivat-rop. Slutligen föreslog H. H.