Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag saknade äfven här namnet och trodde då, att han genom Askersund praktiserat sig åt Yermland samt skyndade mig att på denna väg ingenfinna de förlorade eléfantspåren; men då jag kom till första gästgif-varegård, Motala, såg jag af dagboken, att han rest åt Vadstena. A propos af resande en général bragtes hållkarlen snart till en närmare berättelse om Armfelt. Han sade, att han natten mellan den 16 och 17 kommit till Lindnäs, en honom sjelf tillhörig gård nära Medwi, qvarblifvit der till den * 18 på e. m. och då passerat denna gästgifvaregård. Han hade här besett ett gästgifvaren tillhörigt sågverk, hvilket han ärnade köpa, och derom något talat vid gästgifvaren, men jag har ingen anledning tro, det han under dessa diskurser om sågen falt några tranchanta omdömen om staten. Dels som okunnig om Stockholmsnyheter, dels som Armfelts panegyrist sökte jag att få veta af gästgifvaren något som rörde den höge herm, men hans svar markerade all okunnighet. Han berättade endast, att Armfelts svaga helsa fordrade varma bad, och han önskade ifrigt en lycklig effekt deraf, hvari jag instämde. Jag reste derifrån genom Vadstena, Grenna och Jönköping och fann allestädes dess namn. I Grenna visste herr Borgmästaren och Gästgifvaren L ’ Orange, att han rest åt Spaa, men för öfrigt fann jag, att han hvarken här eller på något annat ställe denna dagen uppehållit sig. Bönderna konfunderade Armfelt med en tysk baron Demedoff, som äfven rest här, och detta är ett klart bevis på den förres tranquilité. Jönköpinghade han bittida om morgonen den 19 passerat. På närmaste gästgifvaregård derifrån kunde jag ej af dagbok eller hållkarl få veta, antingen han tagit vägen åt Ystad eller Helsingborg. Jag trodde det senare, men misstog mig och måste genom en liten kommunikationsväg åter söka Ystadsvägen.
Jag trodde mig höra att någon rörde sig, kanske vakade han ändå? Kanske vakade han och var bekymrad som jag? Om jag hade vågat öppna dörren men det var omöjligt, jag hade icke djärfhet nog. Jag darrade af köld, så att tänderna skallrade. Slutligen smög jag mig sakta bort, kastade mig på bädden och grät... Och när jag följande morgon vaknade, ville jag återigen inte tro att alt detta var sant. Barnens röster gjorde mig nervös. Jag brydde mig icke om dem nu, ty jag måste i fred få tänka och påminna mig hvad jag egentligen sagt och gjort. Plötsligt stod det alt för mig, hela mitt uppförande mot Antti i går och mina dumma, oförståndiga ord. Jag satte mig ner och knäpte ihop händerna. Gode Gud, var det värkligen sant! Jag kunde icke fatta hvad som kommit åt mig, hvad som bragt mig från mina sinnen. Om jag nu just träffat Antti, skulle jag ha talat öppet med honom, skildrat för honom hela mitt sinnestillstånd i går, och vårt förhållande skulle säkert ha kommit på rätt igen. Men när jag i denna afsikt gick in i hans rum, fans han ej där. Han hade för längesedan gått ut i staden, sade Mari. Det återstod ej annat än att vänta. Jag sysslade med ett och annat, under det tankarna gingo sina egna vägar. Jag hörde nog när Antti kom hem, men jag kom mig ej för att gå och tala med honom. Matsalen var ett neutralt område, där kunde vi bäst träffas. Mari gick och bad honom till frukosten; jag stod vid ändan af bordet, ett rof för stridiga känslor. Jag lyfte lilla Aino upp på sin stol, band haklappen om Anttis hals och lät honom klifva upp på sin vanliga plats till höger om mig. Vänta nu vackert tils pappa kommer. Han kom. Han hälsade kort god morgon, kastade en sidoblick på oss och satte sig till bords. Jag satte mig midt emot honom som vanligt och stälde i ordning maten för barnen, sade med låg röst hvad jag hade att säga dem och undvek att se åt Antti. Därpå tystnade jag också, och intet annat ljud hördes än knifvarnas och gafflarnas skramlande, ty äfven barnen åto för att stilla den första hungern så hastigt, att de icke sade ett ord. Huru gärna jag velat veta hvad
Dessa bidrag borde icke beviljas på bekostnad af andra församlingar, som numera icke funnes villiga att göra vidare tillskott, sedan de utan Statens biträde fått sina skolor i någorlunda godt skick. — Ehuru förbättring af folkskolelärares löner nästan i främsta rummet afsågs genom anvisande af nu ifrågavarande medel till folkskolans behof, hade emellertid för detta ändamål allenast 4,871 Riksdaler 26 öre årligen utgått, och följaktligen högst få lärare kommit i åtnjutande af löneförhöjning. Sådant vore ock lätt förklarligt, när församlingarne nödgades tillskjuta två tredjedelar af den förhöjning, sorn tillkomme läraren. Mången församling ansåg visserligen lärarens lön ringa, men då han vore förbunden tjenstgöra på de vilkor han blifvit antagen, funne församlingen mångenstädes ej skäl vara för handen att höja hans lön genom att söka bidrag från Statsverket, helst kommunen nödgades tillskjuta dubbelt så mycket som Staten lemnade. — Det ändamål, hvartill ifrågavarande andel i skyddsafgiften blifvit anslagen: ”småskolors inrättande eller löneförhöjning för examinerade folkskolelärare” vore ock, enligt motionärens tanke, för inskränkt. Den kommun, som icke på just detta sått ville förbättra sitt folkskoleväsende, finge deraf ingen del. Hufvudsaken borde väl eljest vara folkskolans bättre ordnande. Om således kommunen, utom på båda dessa sätt, jemväl annorledes ville befordra undervisningens bättre ordnande, borde jemväl för sådana ändamål bidrag kunna påräknas. Af alla dessa skäl önskade motionären ny behandling af frågan. Visserligen förutsåge han den invändning, att en del af skydds-afgiften nu redan vore anvisad för ändamål, hvilka fortfarande påräknade detta understöd, och att således en återgång redan nu kunde synas omöjlig. Det kunde nemligen anmärkas, att. de 1,017 församlingarne, som erhållit bidrag, icke borde beröfvas desamma, äfvensom att ett likartad t förhållande egde rum med deni, som fått understöd till sina lärare, eller till inrättande af de 0 högre folkskolorna, för att icke tala om anslagen till seminarier och deras lärjungar samt till folkskolans materiel.
Då det var jag, sorn föreslog den propos., hvilken R. o. Ad. på f. m antog, torde min uppfattning af detta förslag kunna tjena till någon ledning vid den nu förevar. frågans bedömande. Jag får derföre förklara, att jag väl åsyftade, att allm. bestämmelser gåfves örn föremålen för hvarje departement, men ingen definition på hvad som skulle förstås med hvardera namnet. Jag är således ense med Hr v. Hartmansdorff, hvars förslag jag gillar och hvilket jag anser ingalunda stå i strid med beslutet på f. m, Hr Hjärne, Harald: Då den propos., som Hr Gr. o. Landtm, sednast framställde, sades vara föreslagen af Gr. Horn, hemställer jag till Gr. Horn sjelf, om lian genom svaren på den framställda prpposm anser sitt förslag vara af Ståndet besvaradt med nej. Frih. Palmstjerna: Så vida R. o. Ad. redan anses hafva afslagit frågan 0111 de tre departementerna, så att nu endast återstår benämningen af de öfriga tvenne, får jag förklara, att jag anser det ena böra benämnas Inrikes Departementet och det andra Finance-departementet, Man bör icke här uttrycka sig med några långa benämningar; ty om man vill uttrycka flera föremål för hvardera departementet, skulle man måhända slutligen komma derhän att nödgas upptaga alla, hvilket åter är i strid med R. o. Ad:s på f. m. fattade beslut. Jag vet således icke, hvarföre man ej kan åtnöjas med att uttrycka namnen på dessa departement ter med ett enda ord, och då skulle jag tro, att Inrikes Departementet vore lämpligast för det ena och Finance-departementet för det andra, helst detta sistnämnda tillräckligen uttrycker, hvad dermed menas, eller att departementet skall pmfatta Rikets både drätsel-? och kameral-väsepde Hr von Troil:
Jag anhåller dock, alt dessförinnan få, med anledn. af några föreg:de talares yttrande, anmärka att man, rör:de lämpligheten eller icke af att bestå allmänheten ifrågavar:de tidning för intet, icke behöfver sätta uti fråga huruvida den skall komma att föra despotismens talan eller ej; men eftersom man vidrört den politiska sidan af saken, tager jag mig friheten fästa upmärksamhelen derpå, att, utan alt anse det ifrågavar-. de förelaget vara utgånget från despoliska afsigter, skulle roan kunna föreställa sig det fall, att en (legering, som vore uti hög grad impopulär och-som vidloge för landet så skadliga åtgärder, att de på det högsta ogillades af hela den oberoende delen af prés* sen, utan1 alt Styrelsen förmådde försvara sig inför den länkande allmänheten, man skulle kunna föreställa sig säger jag — hvilket historien äfven visar någongång hafva inträffat — att en sådan Styrelse, om den kunde disponera öfver en tidning, som egde ett slags tvängsmonopol att komma till den stora del bland folket, hvilken föga äger tillgång till eller råd att hålla sig andra tidningar, begagnade delta medel för alt dels genom undertryckande af verkliga fakta, dels genom origtiga förespeglingar, pä sätt man ofta sett fallet vara med besoldade tidningar i en opopulär Styrelses hand, söka gifva sina handlingar en färg, motsatt den verkliga, och som icke kunde gälla inför den tänkande allmänhet, som har tillfälle och förmåga, att bedöma hvad som å båda sidorna anföies. Om något sådant inträffade, så uphörde sjelfva den utgångspunkt, hvarifrån de talare, som vilja hafva ifrågavar:de tidning, utgått, nemi. att ändamålet med spridandet af tidningen vore åstadkommandet af rikliga begrepp om sakernas ställning. Den ifrågavartde tidningen blefve i stället ett medel alt gifva ett falskt begrepp derom. Ofvergående nu till hvad jag egentligen ämnade framställa, vill jag först begagna tillfället att förklara min tillfredsställelse deröfver, att om också icke i afseende pä sakeu i sin helhet, dock till en del, hafva fått anledn. att instämma med Hr von Hartmansdorff.
Det förefaller mig verkligen besynnerligt, att samma Talare, sorn yrka inskränkning i Revisorernes granskningsrätt till blott tvenne års Räkenskaper, medgifva, att tillåtelsen till en mera utvidgad revisionsåtgärd finnes i den gamla instructionen. Man skulle då tänka sig, att denna varit olaglig. Man skulle då tänka sig, att den Konung, sorn låtit sätta Rikslnseglet å densamma, med sitt namn bekräftat en olaglighet. För min del kan jag ej hysa en sådan tanke, och för min öfvertygelse i detta afseende är det tillräckligt att läsa ingressen af instructionen för Riksens Ständers Revisorer, som är underskrifven af Sveriges förste Grundlag-krönte Konung under vårt nu varande samhälsskick. Den, lyder sålunda; ”Vi Carl &Cc. Gore Vetterlig!: Att sorn ”till Oss Riksens Ständer vid innevarande Riksdag (1812) öfverlemnat den för deras Revisio”ner af Stats-, Bancooch RiksgäldsVerken fast”ställde Instruction, med underdånig anhållan ”om dess utfärdande till vederbörandes efterlef - I neri 2<f Qclober /. m, *naåi Alltså håfve Vi, medj Nådigt bifall der»* “till, nu velat densamma i sådant ändamål aliVmanne ligen kungöra, m. m.” ♦ * Häraf synes huru Konung Carl den Trettonde ansåg de saker, som rörde Folkets granskningsrätt. Häraf synes, att Han trodde Sig ej; böra träda emellan Riksens Ständer och deras Revisorer, utan så vidt något olagligt blifvit de »ednar© af de förre uppdraget; ’*och olagligt är, i "detta afseende, ej annat, än om Revisorerne vil, "ja befatta sig med att lemna föreskrifter för* "StatsVerkets förvaltning,*1 Om deremot Riksens Ständer uti Instructionen för deras Revisorer yr-r fat, a it desse skulle läsa eller ieke läsa Protokoll fen intill den dag Revisionen täger sin början , *å är min öfvertygelse att Konung Carl den Trettonde icke skulle hafva ställt Sig emellan Ständerne och deras Revisorer, och att Han då först »kulle hafva sagt:
Ehuru visserligen detta beskattningssätt är förenadt med stora olägenheter, hvaribland här endast torde behöfva anföras de vidlyftiga kontroller, som deraf skulle blifva en nödvändig följd och hvilka skulle visa sig ytterst svåra att med tillbörlig noggranhet handhafva, samt dep omtvistade beräkningen af det qvantum tillverkadt bränvin, som rätteligen bör anses motsvara ett gifvet och med en bestämd afgift belagdt qvantum, mäsk, 28 BevillningsUtskottets Skrifvelse, N:o 6. skulle dock kommittéen ej tvekat att med nämnde ledamot förena sig i framläggandet af detta förslag, om icke kommittéens pluralitet ansett företräde böra lemnäs åt ett annat på vetenskaplig grund hvilande sätt för beskattningen, hvartill förslag af en annan bland kommittéens ledamöter blifvit framställdt, och i samma ledamots ofvan åberopade serskilta yttrande motiveradt, nemligen, att beskatta tillverkningen efter upphettningsytan af den ångpanna, eller, der sådan ej begagnas, af den mäskpanna, som till bränvinsbränningen begagnas. Ett härpå grundadt beskattningssätt har den stora fördelen att icke allenast säkert träffa den verkliga åstadkomna qvantiteten bränvin, utan ock att i tillämpningen vara ytterst enkelt, då man endast behöfver eller gifna formler uträkna upphettningsytan och påföra den bestämda afgiften å hvarje qvadratfot af densamma. I afseende på afgiftens belopp kan kommittéen icke tillstyrka, att det måtte blifva högre, än att fabriksbränningen må kunna bestå vid sidan af bränvinsbräuning i 1 :a och 2:a klasserna. Hvad kommittéen ofvan yttrat om vigten af att ställa beskattningen å andra klassens pannor i förhållande till den å 1:a klassens, gäller bär i fullt mått för beskattningen af fabrikerna. Kommittéen anser, att 8 rist banko per kanna bränvin är det högsta, som fabriksbränningen kan i beskattning bära utöfver den afgift, som ålägges 2:a klassen.
Kosenbane anfäg denna anmärkning sa mycket mera öfwerfiödig, som om en person under ett Krig/ tjenande en främmande Magt mot sit Fädernesland, wore han sin Medborgarerätt förlustig. Herr bloräenstolpe erhindrade, at har ej wore sräga endast om dem, som wore i krigstjenst. Personer kunde äfwen finnas som innehade civil» eller Präst-Embete. Friherre ko8enK»ne anmärkte at med dem förhållandet wore helt olika. De wore Kxe utom Landet, och kunde ej öfwergifwa sina Embeten och återkomma, utan at förlora de rättigheter de i er främmande land förut innehaft. Grefwe kvlörner, Häolk (-öran, anfag gansta tydligt, at hwar man är Medborgare , antingen har eller annorstädes, och at wid ett upkommande krig han pä endera stället stulle afsäga sig. Friherre Knäbeck, ^.lexnnäer, understödde Herr Kotbliebs förslag; hwilket efter derom af Herr Grefwe» och Landtmarstalken gjord proposition Bifölls. i; §. bifölls. i6. §. Den r Mars. 159 l6. §. Herr kotkllek rilstyrkte at orden: til hwilka Ronungen öfwerlemnar borde utgä, säsom warande er uttryck, hwilker endast om ring, och ej om personer wanligen kunde nyttjas. Friherre llo8enKane ansag detta uttryck icke olämpligt. Det more samma ord, som Konung 6v8i^ lil nyttjat til Landtmarstalken von 8glt7,-». Det more afwen i den ar 1800 förestagne Riddarhus-Ordning anwändt.
Om sådana kostnader kunna åläggas fattigvårds-communernn för sådana personer, sorn kringvandra och hafva underhåll i sjelfva fattighusen, så medgifves rättvisan deraf, efter de der kunna bevakas, men olämpligt synes det vara, alt ålägga communerna sådana kostnader för inhyseshjon, eller sådana personer, som nämnden hvai ken får eller kan bevaka. Ett fattighjon, som af socknen eller församlingen icke fått allt hvad det sökt pocka sig till, skulle i sådan händelse troligen af hämndbegär utgå i andra församlingar, för att derigenom åstadkomma den församling det tillhör större kostnader än fattige förut för sitt underhåll begärt. Andra mom. af samma § föresklifver: ”Om permitterad krigsman saknar utkomst inom pei missionsorlen, eller genom oordentligt lefnadssätt der åstadkommit förargelse, skall han, genom Konungens Bef:b:des försorg, genast lill tjenstgöringsoi ten återsändas, i hvilket afseende sockennämnden åligger att tillkännagifva förhållandet hos Konungens Bef:h:de eller närmaste myndighet eller tjensteman, sorn pnJisuppsigten på stället tillkommer.” Detta moment tror jag bör kunna utgå, emedan det gagnar till ingenting, utan tvertom mera skadar, efter man kan laga för afgjordt, att ett dylikt förfarande endast ger anleda, till förökande af lösdrifvares och slutligen coi rectionisternes antal. En permitterad soldat, som från sin socken får ett sä dåligt fräjdbetyg, lärer troligen icke längre få qvarstå i regitets milor, hvarom jag är så mycket mera öfvertygad, som jag sjelf, då jag var reg:tschef, och sådana händelser inträffade, alltid öfverenskoin med batterichefen, alt en sådan karl med eget begifvande erhöll afsked. Om momentet anses nödigt att qvarstå, förblir det ändatnålsenligare, om ordför. i nämnden underrättar reg:tschefen om en sådan soldats uppförande, som då icke lärer underlåta att vidtaga de ändamålsenligaste åtgärder för karlens tillrättavisande.
St. ”att fylla den brist, som möjligen kan uppstå i Bankens ”tillgångar, för fullgörandet af dess, genom lag, stadgade "förbindelser.” Ropades ja. Hr Dalman anmälde sin reservation emot detta beslut. a:dra mom. upplästes, så lydande: R. St:s Banks sedlar skola, vid anfordran, med metalliskt mynt efter ordalydelsen inlösas. Dessa och inga andra sedlar skola, uti all Kronans uppbörd och i alla betalningar till staten, emottagas lika med Rikets metalliska mynt. Derefter upplästes BondeSt:s redactionsförslag i afseende på detta morn., så lydande: R. St:s Banks sedlar skola, vid anfordran, med metalliskt mynt efter ordalydelsen inlösas. Dessa sedlar, äfvensom riks g. sedia ina, så länge de fortfara, skola, uti all Kronans uppbörd och i alla betalningar lill staten, emottag as lika med Rikets metalliska mynt. Underteckn. Ridd.Secret. anförde tillika, att Gr. Posses förslag vore alldeles lika lydande med BondeSt:s, då orden: äfvensom riksg.sedlarna, så länge de fortfara, uteslö tes. Uppå begäran af Hr v. Hartmansdorff upplästes äfven Hr Rosenblads förlag, så lydande: R. St:s Bancosedlar skola vid anfordran med metalliskt mynt efter ordalydelsen inlösas; dock galle för inlösningen af dem, som utgifvits före d. i Oct. 1834, hvad särskildt derom af K. M. och R. St. blifvit stadgadt. Bankens och inga andra sedlar kunna i Kronans uppbörd och i nila betalningar till staten emoltagas lika med Rikets metalliska mynt.
VI OSCAR, med Guds Nåde Sveriges, Noriges, Göthes och Vendes Konung, gore veterligt: att enär de flere olika slag af mått och vigt, hvilka här i Riket för närvarande begagnas, medföra oreda i näringar, handel och rörelse, samt en vidlyftighet i förvandling och bokföring, som, redan länge insedd, föranledt ofta förnyade erinringar om nödvändigheten af en ny reglering, hafva Vi varit betänkte på antagandet af ett system för Rikets Mått och Vigt, som, möjligast öfverensstämmande med den allmänna hushållningens behof af en enkel beräkning och ett lätt funnet sammanhang mellan systemets delar, på ett fullständigare sätt än hittills uppfyllde tidens fordringar i denna vigtiga angelägenhet, utan att likväl nya grundenheter infördes eller minnet belastades med många nya benämningar, eller nya begrepp fästades vid förut kända namn; och sedan det dertill gifna förslag, efter föregången granskning, blifvit vid sednaste Riksdag till Rikets Ständers pröfning öfverlemnadt, samt, med Rikets Ständers bifall beledsagadt, nu till vårt nådiga afgörande förekommit, vilje Vi härmedelst, med upphäfvande af 1739 års reglering af Rikets mått och vigt, och af de deri sedermera fbreskrifna ändringar och tillägg, stadga och förordna som följer: Motiver och Anmärkningar. 1540 års Regeringsform nyttjar dels uttrycket »Mått och Fidit g dels uttrycket »richt, Alin och Muttp 1604 års Riksdagsbeslut: » Måhl och Fich t (ehuru längdmått äfven förekommer); 1605 års båda Kongl. Mandater: »Aln, Figt och Måhl;» 1665 års Kongl. Plakat: »Figt och Mahl» (ehuru längdmåttet äfven förekommer); 1733 års Kongl. Förordning: »Mått och Figt» (ehuru rymdmått äfven förekommer); 1737 års Kongl. Förordning: »Mått, Måhl och Figt» ; samt 1739 års Kongl. Förordning: »Måhl, Mått och Figt». Enär ordet
Najtt mätte i bäcker bereda, säsom af bogsta nöckvänckigbet päkallackt, ett ärligt extra anslag, bvarigenom utväg lcuncke blifva att i ris fall, ckä sjukckomslorbincker blanck Lammar-Lollegii embet8- oeb tjenstemanna-psrsonal inträlba eller eljs8t ounckgängliga bebot' ärc» för bancksn, veckergälla cket biträcke, bvartili anckre såsom vicarier uppflyttas oeb förorckng8; bem8tällancks kollegium, att nämncke anslag mätts bestämmas till Lem ^usencle ll.ckr ärligen, uncker vilkor, att b varje serskilckt bsbof af ckess använckancke skall bos Longi. Naj:t i unckerckänigbet anmäla8 oeb af Longi. Naj:t3 säckiga profning bero, 8amt att, i öfverengstämmeLs ckermeck, cket belopp, 80m ätgätt, varcker ärligen reckovigackt i cksn vrckning, Longi. Naj:t taebeg försZlrrif^a oeb anbefalla. Lfter ölvervägancke af bvack 8aluncka förekommit, bar Longi. Naj:t Sfven för Os88 ckel nog8amt in8stt, burulecks8 cket uncker nnvarancks om8tänckigbster ieke ar möjligt att, utan 8erskilcka ätgärckerg vicktagancke, afLamnaar-Lallegium forckra cken verli8ambet 8amt cken pä en gäng gorgfälliga oeb icke förckröjcks bebanckling af ckitbörancke vigtiga ärencken, bvarä bäcke cket allmänna oeb enzkiicke rättsökanäe bafv^a an8präk.
M ä n n i s k a n s ' utveckling)) När en frhga blifvit riktigt tilltrasslad, och allmänheten råkat in i ett kaos af meningar så förbryllande, att personer toiit de bon skaiika sitt bifall Ht två iilotsatta meningar och tro sig gå å t höger, då de gå at venster; - nar en l i f s f ~ i g a råkat in i ett äylikt virrvarr, d i erfares rätt djiipt beliofvet af dessa öfverlägsna och klarsynta andar, som förmå skingra töcknen, utreda iimnet och anvisa ratta sättet för frågans lösning. E n sådan befriare iir tvekans obehag och förlamning ar i vissa fal1 Henry Drummond. Genom sin bok, Människam utvecklings har han från populär iiatiirvetenskaplig synpunkt belyst och iitredt den mycket omtvistade frågan rörande erotikens rätta uppgift vid in~nniskans iitveckling och anvisat nya synpiinkter och åskådni.ngssätt, som val beliöfvas för att hitta vägen ut ur den labyrint af inotsggelser, livilken omgifver detta ainne. D e för hvilka den kristna sedelagen ar vägledande och bindande aiiktoritet, erfara inindre behof af frågans natiirvetenskapliga ntredning, än de, hvilka stå tvekande, kanske förnekande inför religionen. MLnga kristna skola kanske t. o. in. finna det stötande, när man från natiirvetenskapen vill hemta stöd för etiska lagar, och kanna misstro mot Drninmonds verk, emedan förf. ' I förbigående påstar lian detta varit omätligt. Kristendomens målsniän Iiafva ingen anledning till oro. Driiininond ä r varm anhängare at Kristi lära. Men med hans vidtoinfattande syn på utvecklingsförloppet wfinnes ingen motsats, ingen fiendskap inellaii kristeiidoinen och eviilotipnsläraii D. Härom säger lian i bokens afshitning: » Hittills har intet ord .yttrats för a t t försona kristendomen med evolutionen. Och hvarför 3 Därför a t t dessa båda äro et t.