Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderffapets vch Adelns Plenum den L7 Julii 1809. S. D. I anledning af Kongl. Maj:ts i Dag upläste Nädiga Proposition af den 26 dennes angäende medel til Rikets forswar, beslöt Riddskapet och Adeln, att detta mäl skulle remitteras til Banco'Utskottet, hwilket äligga ffulle, at nästkommande mändag den 81 Julii lil Rik ens Ständers Plena inkomma med sitt utlätande, huruwida Banquen kan fortfara med utbetalningen af Loo^xx) Rd. i weckan, ända til ett belopp af Twä millioner R:d., sa wida Riksens Ständer ej under tiden sä om utbetal »i« Den 27 Julli. 5Zl ningen, som summans belopp ffulle annorlunda förordna; samt derjämte sig yttra öfwer säkerheten af de af Kongl. Majk Nädigft föreftagne hypothek; hwarom Utdrag af Protocollet ffulle, jamte en afskrift af Kongl. Maj ts Nädiga proposition til Banco Utffottet cz-pedieras. Ut supra. Herr 6^11en!^rook, soban 6öra.n, anhöll, at Friherre facoy Leclsr8tiöm8 i gär uplästeoch pä bordet lagde Dictamen, rörande Banco Fullmägtiges och Revisorers förhällande i Realisationsfrägan mätte i dag til afgörande företaga-. Herr Grefwen och Landtmarffalke» läfwade at sedermera uptaga detta ämne. UplästeS följande: Utdrag af Protocollet, hältet uti Högwördige Präste-Ständet d. Iulii iLOH. S. D. Föredrogs Riksens Högloft. StänderStats Utffotts Protocolls Utdrag af den dennes rörande Banquens förskott til Rikets förswar, och beflöts, at den häruti wäckta fräga om den möjeligen mindsta afbetalning, relativt mot den blifwande summan, ä BangU7Ns förffott, ffulle remitteras til Riksens Högloft.
Det var ej längesedan hon ägde en make, mäktigare än mången konung, hon hade ägt en syster på thronen, och mången anförvandt lika högt uppsatt, nu var hon en fattig fånge, utan stöd och med brist nästan på det nödvändiga. Hon hade delat sin store makes hjerta, hon hade delat hans åsigter, hon hade ännu efter honom lefvat och kämpat och offrat allt, för samma idée, för "konungen". Hon hade kämpat för den idée som af hennes tid hyllades som den högsta; och nu låg den krossad under hennes dödsfiendes jernhand. Hon hade ägt stora gods med talrika underhafvande, än mer, hon hade ägt ett helt land att mana godt före, att verka ädelt och godt före, hon ägde nu endast ett fängelses ringa rymd till sin verld. Många vänner och anförvandter hade stupat för hertigens bila, många vänner och anförvandter gräto nu: enkor, sina män och barn, sina fäder. Hennes dotter hade älskat en yngling, älskvärd, ehuru icke jemnbördig: äfven denne hade krossats af det öde, hon hade dragit öfver honom! Men ännu bar hon sin sorg modigt, med högburet hufvud, och i det ädla anletet lästes en djup, men dock lugn sorg. Då drabbade ännu ett slag: Sonen den förstfödde, den älsklige, ridderlige ynglingen, som ännu stod trogen och fri vid sin konungs sida, äfven han drogs in i den härjande hvirfveln, och ett våldsamt, blodigt slag krossade modershjertat på samma gång, som det drabbade sonens hufvud; och nu sjönk modren tillsammans för slaget. Och dock skulle hon nås af nya sorger. Äfven till fångarna hade burits sägner om gräsliga mord, som åter förestodo. Ännu mera blod skulle gjutas, ännu flere ädla hufvuden falla. Just i dag skulle ett nytt blodbad anställas på Linköpings torg. De flesta af de dömda voro anförvandter och vänner till de fångna fruntimren. Af deras hustrur voro flera fru Ebbas nära vänner och bekanta. Fru Ebba satt i ett hörn af rummet. Stundom for som en skälfning öfver hela hennes kropp. Vid hennes fötter satt på en pall hennes dotter Karin.
Slutligen har Herr Grefve von Rosen yttrat den åsigt, att, sedan Vestra och Södra stambanorna blifvit fullbordade, inga flera bredspåriga banor inom Sverige borde anläggas, utom måhända den, sorn skall förena Norska jernbanan vid riksgränsen med Vestra stambanan. 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. Ehuru rikhaltiga upplysningar i förevarande vigtiga fråga genom de ofvan anförda yttrandena blifvit meddelade, tror sig Utskottet dock icke behöfva nu ingå i bedömande af frågan om hvilketdera systemet i och för sig tilläfventyrs vore för Sverige det mest passande. Utskottet hyser nemligen den öfvertygelse att, då de färdigbyggda eller under arbete varande stambanorna nu erhållit en utsträckning af mera än 60 mil, införandet af ett annat system, än det hittills följda, skulle medföra så stora olägenheter, att en förändring i det hittills följda anläggningssättet icke bör ifrågakomma; och Utskottet får alltså, med erinran derom, att Kongl. Maj:t uti Sin nådiga Proposition förklarat Sig vilja i afseende på driftoch underhållskostnaden tillse, att all med trafikens ändamålsenliga ordnande och rörelsens kraf förenlig besparing varder iakttagen, hemställa: 6:o. att någon förändring i det hittills för Statens stambanor följda byggnadssätt icke må ega rum vid utförandet af de stamba nor, för hvilkas anläggning på Statens bekostnad och genom dess omedelbara försorg anslag vid innevarande riksdag varda beviljade.
Den, som bifaller, att hvardera af de Sex StatsRåden må erhålla i lön Fyra Tusende R:dr Banco, samt i Taffelpenningar Två Tusende R:dr Banco, eller tillsammans Sex Tusende R:dr Banco årligen, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, hommer hvardera af de Sex StatsRåden att erhålla i lön Fyra Tusende R:dr Banco, samt i Taffelpenningar Tre Tusende R:dr Banco, eller tillsammans Sju Tusende R:dr Banco årligen. Hvilken voteringsproposition af Ridderskapet och Adeln godkändes, samt anslogs. Voteringen börjades klockan tre qvart till 8 och slöts klockan tre qvart till 9 e. m.; hvarvid, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterne befunnos hafva utfallit, som följer: Ja —■ r 15. Nej — 88. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och Den a3 September e. m. LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således beslutit, det hvardera af de Sex StatsRåden borde erhålla i lön Fyra Tusende, saint i Taffelpenningar Två Tusende R:dr Banco, eller tillsammans Sex Tusende R:dr Banco årligen. Friherre Anckar swärd: Då jag icke ur någon synpunkt kunnat dela de åsigter, hvilka legat till grund för tillvägabringandet af de nu beslutade lönförhöjningar, som vida öfverstiga hvad StatsUtskottet, efter en så lång tids granskning af ämnet, föreslagit, får jag protestera mot dessa beslut, äfvensom mot den derigenom förnyade hyllning åt en Ministere, hvilken aldrig visat sig hafva gjort det minsta för att lindra folkets bördor, eller åstadkomma någon förbättring i vårt Statsskick; hälst jag förutser att, om dessa beslut bereda tillfredsställelse för några individer, de deremot skola åstadkomma så mycket mera bekymmer hos de skattdragande. Grefve Horn, Claes Fredrik:
Då nalkades henne Olof Sverkerson, af bönderne sednare Olof Perkelson kallad, för sina många gånger utöfvade förräderier, än mot den ene, än mot den andre, allt huru han tyckte för ögonblicket vara det för sig fördelaktigaste. Han framsteg med en ödmjuk bugning och sade: "Hans fursteliga nåde har låtit sig berätta, det här icke skall vara ärligt spel. Man har sagt honom, att eders frudöme någorstädes låtit lägga det krut, som här fanns qvar, till en mina, för att spränga den i luften när hans fursteliga nåde skulle deröfver passera. Han har derföre sändt mig för att utbedja sig nöjet af edert sällskap, på det han åtminstone icke må blifva utan angenämt medfölje på himmelsfärden. Han anhåller derföre att ni, såsom artig värdinna, må emottaga honom vid porten af edert hus." "Sådant ens eget sinne är, sådant väntar man det hos andra", sade fru Ebba med nästan hvita läppar. Derpå steg hon opp från sin plats, kastade en blick omkring sig på fruntimmerna och sade: "Stannen här alla, denna förödmjukelse må ingen annan än jag bära." Med långsamma, men jemna steg vandrade fru Ebba utför trapporna, öfver borggården, genom hvalfvet, ut till slottets tunga port, som nu stod öppen. Mot slottet marscherade de hertigliga tropparna. I spetsen för dem syntes hertigen sjelf och någre hans herrar. Hertigen kastade stundom en bister blick opp emot det fäste, som trotsat hans makt och fällde några föga vänliga ord. Hans sinne, uppretadt öfver slottets försvar, hade ännu ej hunnit blifva mildare genom medvetandet att nu hafva vunnit sin afsigt. När han kom så nära, att han blef varse den öppna porten och bemärkte att fru Ebba stod der, utbrast han: "Getingboet har dock fått lof att ge med sig. Roligt vore att veta hvad käringen der nu menar. Jo, jag tänker Ryttarkajsa skall få lära sig att steka sill, i stället för att glödga kulor. Får väl lära sig att räkna ärter för granater, Dragonmaja.
Skulle sådana transactioner försökas, blifva ministrarne stiaffade såsom sådane, enl. ansvarighetslagen, för öfverlrädelsen af g och i8 §§:na Reg.F:n ; men bos dero, med hvilka de inlåtit sig uti dessa transactioner under förevändning att de transigerade för Rikets räkning, få de ansvara efter allmän lag. Hr von Hartmansdorff vill af ansvarighetslagen bevisa, att ministrarne kunna fördjupa Riket i gäld, ehuru y6§:nReg.- B’:n säger nej. Han måtte hafva glömt att ansvarighetslagen icke är grundlag och således lemnat åt godtycket att bestämma, hvilkendera holde gälla mest, Reg.Fins 76 § eller den af honom citerade § af ansvarighetslagen. Hr von Hartmansdorff har sagt: ”att i och med detsamma Coust.Utsk. ställde Konungens rådgifvare under riksrätt för vissa för cabinettscassans läkning gjorda transactioner, hade det erkänt .Statens skyldighet att godkänna dessa transactioner och R, Den a; Februari c. m. St. att sätta Styrelsen i tillfälle alt honorera dem.” Konungens rådgifvare kunde ej ställas under tilltal inför riksrätt för annat än derföre alt de bidragit till dessa grundlagsvidriga transactioners tillkomst och således ej iakttagit sina pl ig ter såsom rådgifvare på sätt g och 38 §§:ne Reg.Fm föreskrifva; 76 §:n Reg.Ftn afser att skydda Riket från att belastas med gäld, men ej ministrarne från ansvar för förbiseendet af sina pligter, och jag tror, att man med ingen slags slutkonst i verlden skulle kunna bringa det derhän, att då 76 §:n Reg.Fm säger — ”Riket kan icke utan Ständernes samtycke belastas med gäld”, och g och 38 §§me Reg.Fm saga, att Konungens rådgifvare skola icke blott upplysa Konungen om livad
På grund af denna inbjudning vill nu Hr Printzensköld, att E. o. Ad. skall förhöja tullsatsen för 1860. Man behöfver blott betänka detta enkla förhållande, för att finna, det Hr Erih. o. Ordf:n icke kan på Hr Printzenskölds framställning framställa propos. Hr Frih. o. Ordfm yttrade, att Hr Printzensköld yrkat att ifrågav:de införselstull måtte af E. o. Ad. bestämmas till 1 Edr 50 öre äfven för år 18 60; men att då derom icke skett inbjudning från Utsk., och ett sådant beslut skulle innefatta ett uprifvande af St:ts förut fattade beslut, Hr Erih. o. Ordfm ansåg sig icke kunna framställa propos. å denna del nf Hr Printzenskölds yrkande, hvaremot i fråga om den del af samma yrkande, som afsåg att Utsk:s inbjudning ej måtte antagas, hinder för proposms framställande ej förekom. Då sedermera Hr Erih. o. Ordhn hemställde om E. o. Ad. behagade, med vidblifvande af sitt förut i ämnet fattade beslut, godkänna de föreslagne voter:s-propos:ne Niis 80 och 81, ropades starka Ja jemte några Nej; hvarpå Hr Erih. o., Ordfn förklarade att han funnit Ja öfvervägande. 22:o Voler;s-propos;ne N:is 82 och 83. ang:de införselstullen å Sidenband; i sammanhang hvarmed inbjudning lill R. o. Ad. blifvit framställd. Hr Printzensköld: Jag lärer väl vara nödsakad att underkasta mig den tillämpning nf Grundlagen, som Gr. Lagerbjelke gjort gällande, och således afstå från hvarje försök att förmå E. o. Ad. förena sig om PresteSt:ts beslut, hvarigenom den högre tullsatsen af 7 Itdr 50 öre blifvit bestämd för både 1858 och 1859.
Då nu ifrågavar. motion blifvit väckt af en Ståndets ledamot, visserligen efter motionstiden, men med anledning af en annan före motionstidens slut afgifven motion, så synes mig det skäl, som blifvit anfördt mot remiss deraf, nemi. att densamma tillkommit efter motionstiden, icke gilltigt. —Hvad åter det skälet beträffar, att någon stridighet skulle förefinnas emellan motionens innehåll och 90 §:n Reg.Fm, som bjuder, att under R. St:s eller deras Utsk:s öfverläggningar och pröfning icke uti något annat fall, eller på något annat sätt än grundlagen bokstafligen föreskrifver, må komma frågor om embetsoch tjenstemäns tilloch afsältande och domaremakternes beslut, resolutioner och utslag etc.; så kan jag icke finna något omöjligt deruti, att Ständerne ingå till K. M. och begära nåd för en person, som för ett tryckfrilietsätal sitter på fästning, utan att Ständerne behöfva ingå i pröfning af domaremakternas förfarande med målet. Detta sednare är så mycket mindre nödvändigt, som ämnet .redan förut är så tillräckligt discuteradt inför allmänheten, så väl genom pressen, som uti enskilda sällskapskretsar, och opinionen derom så känd, att inom hela nationen troligen ej finnes en enda person, som ej långt för detta torde deröfver oåterkalleligen bestämt sin öfvertygelse, så att vidare argumentation derom icke lärer komma i fråga. Vid ett sådant förhållande tror jag, alt en opinionsyttring, som icke går ut på upphäfvande eller klander af den öfver Hr Crusenstolpe fällda domen, utan på sin höjd att visa ett deltagande, en åsigt från Ständernes sida i afseende på tryckfriheten och dess förhållande till Regeringsmakten, ganska väl kan stå tillsammans med föreskriften i go §:n Reg.F:n. Jag har ansett som en pligt att uttrycka detta , åtminstone såsom en reservation mot R. o. Ad:s beslut. Frih. De n 28 Mars f. m. 553 Frih. Boye: Efter hvad jag hört, lärer saken icke vara formenlig.
Banco för en Ducat; och 2:o af den 11 Februari 1841, enligt hvilket Contract Directionen öfver Bruksegares Hypotheks-Cassa egde att, sednast inom nästderpåföljde September månads utgång, till Banken lefverera Silfver eller Guld till ett värde af 400,000 R:dr Silfver Specie, efter Svensk myntberäkning, under förbehåll: a) att af det erbjudna beloppet högst hälften, motsvarande 200,000 R:dr Silfver Specie finge lefvereras i Guld; b) att det Guld, sorn lefvererades, af Banken godtgjordes Lefveranteuren efter det pris, som Banco-Fullmägtige, enligt § 116 i Banco-Reglementet af den 26 Maj 1835, under loppet af nästlidne Mars månad komme att bestämma, och hvilket då faststäldes till 5 R:dr 30 sk. Banco per Ducat; och c) att Directionen, emot till Banken aflemnadt hypothek af inteckningar i Bruksoch Landtegendomar till ett belopp af 1,046,000 R:dr Banco, egde att från Banken uppbära ett räntefritt förskott af 800,000 R:dr Banco, samt emot de vilkor i öfrigt, som ofvanintagne Contract, af den 24 Januari 1840 innehåller. Inom den i berörde Contracter utfäste tid, bar Directionen öfver Bruksegares Hypotheks-Cassa till Banken lefvererat, på grund af det förra Contractet, 208,226^ Ducaler, motsvarande efter 102 sk. i Silfver för hvarje Ducat, Silfver R:dr 442,480: 27: 3. samt i Silfver-Plantsar „ 71,493; 19: 4. eller tillhopa R:dr Silfver 513,973: 46: 7. och följakteligen 13,973 R:dr 46 sk. 7 r:st
Han söker, så långt han tror sig kunna och böra, vara tillmötesgående mot kunderna, men nog är det väl ändå han, som styr och leder det hela. Den, som icke är nöjd med hans varor eller bemötande, går till ett annat ställe. » Stade » skrifver vidare om hyresvärdinnan: » Men det finnes något mer i hennes yrke, något om än icke så bastant och påtagligt som mat och nm, dock af minst lika stor vikt, nämligen att bereda trefnad åt inackordenterna. &gt; Denna pretention förskrifver sig från det gamla vanliga fö- reställningssättet, att det är den gifta kvinnan — husmodern — som skall hafva icke allenast alla omsorger om familjemedlemmarnas dagliga nödtorft, utan äfven » sprida solsken och glädje i hemmet. » Detta kan gå för sig mot man och barn, hvilka hafva någorlunda gemensamma intressen och samma vanor samt löna med tacksamhet och kärlek — eller borde göra det åtminstone. Men mot främlingar från östan och västan? Vi tvina! Får man taga » Stades » artikel som ett uttryck af inackordenternas tankar och känslor? I så fall behöfves nog ingen vidare förklaring. Stade skrifver: » Hon (värdinnan) får icke vara den tagande, den som tager en inkomst, hon måste vara den gifvande, den som ger arbete för lön. — Det är praxis, att den beroende i allt hvad som rör arbetet med sin person och sina tycken träder tillbaka för arbetsgifvaren och hans önskningar inackorderingarnas önskningar gå före värdinnans, då ju hon här är den beroende. » I allt detta ligger ett stort misstag: inackordenten är icke arbetsgifvare, utan köpare. Vore han eller hon det förra, skulle inackordenten stå all risk, bekosta alla utgifter och endast aflöna värdinnan. Då nu denna i stället gör allt detta och lämnar full valuta in natura enligt föregå- ende specificering (se min uppsats n:r V! ), så vore det väl högst märkvärdigt, om hon ändå skulle anses vara den beroende i annan mening än det beroende, som finnes mellan hvarje säljare och hans kunder: de behöfva hvarandra.
Bonde-Ståndet ingifvet memorial, sorn till Utskottets handläggning blifvit remitteradt, anfört: att, ibland de besvärligheter, hvarmed rustnings-skyldigheten blifvit i sednare tider ökad, utan någon egentlig Statens båtnad, torde kunna räknas den genom Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse af den a5 October i83c) meddelade föreskrift om nurnerhästarnes vid indeldta Cavalleriet förseende med sqvadronsmärken, medelst brännstämplars begagnande; att om någon nytta, och icke blotL ett förment vackert utseende af sqvadronsmärket, skulle afses med det Nådiga Stadgandet, så vore det väl att derigenom hindra rusthållaren att afyttra en inskrifven numerhäst; att en sådan afyttring redan vore med böter belagd, men att då rusthållarnes skyldighet i alla fall qvarslode, att alltid hafva sitt åboende rusthåll med duglig häst försedt, och med dess fördel all Lid vore förenadt både att väl vårda och således länge bibehålla densamme, de fall måste vara serdeles få, då sådane otillåtna utbyten inträffat, helst dessa hos allmogen jemväl ytterligare försvårades deraf, att ej många rusthållare egde ensamt ett helt rusthåll; att deremot, då det förhållande stöde fast, att numerhästen vore att anse för rusthåliarens egendom, åtminstone när den till honom återfölle vid cassation, rusthållarnes rätt syntes vara förnärmad derigenom, att en sådan rusthållet hemfallen häst komme att bära ett outplånligt märke af sin förra bestämmelse, som ingalunda ökade hästens värde, utan tvärtom minskade detsamma, oberäknadt svårigheten att kunna försälja en casserad bäst, enär behörigheten dertill skulle kunna ifrågasättas och det derigenom blefve nödigt, att ytterligare ett cassalions-märke påtrycktes hästen. På dessa skäl bar motionären yrkat upphäfvande af Kongl. Maj:ts Högstberörde Nådiga Skrifvelse af den 2 5 October i83q, samt, såsom följd deraf, upplröBih. till R. St. Prot. 1844• $ Sami. Haft. i 2 Allm.
– Jag har aldrig fått något af henne med undantag af detta porträtt. Han visade detektiven ett fotografikort. – Hm, en söt unge, det måste jag medgifva. Omedvetet följande denna egendomliga nyfikna instinkt, som tvingar hvarje menniska, som får ett fotografikort i sin hand, att se dess baksida, vände Hammar kortet. – Store Gud! Är det väl möjligt? utropade han. På baksidan stod med vanlig fruntimmersstil: »Ivar Granberg från Nora Gullbrand». Detektiven kände ögonblickligen igen stilen. Den tillhörde samma hand, som skrifvit brefvet till honom. Ivar Granberg spärrade upp ögonen förvånad. – Min vän, sade Hammar, ni har gjort mig en så stor tjenst, att ni verkligen förtjenar en furstlig belöning. Försynen sjelf har sändt er till mig denna morgon. Och samma försyn får belöna er, der min förmåga tar slut. Emellertid kan jag försäkra er, att ni är fri från denna qvinna, och hvem vet, om jag inte kan göra ännu mera för er. – Huru, ni skulle? – Ja, nu kan jag göra mycket. Men tiden hastar och jag får inte förspilla den med onödigt prat. Jag kommer hem till er så fort jag kan med glada nyheter, kanske redan i dag, säkert emellertid i morgon. Nora Gullbrand, Fleminggatan trettiosju, det var ju så? Detektiven kastade sig i en droska och befann sig om en qvarts timme hos Nora Gullbrand. Stackars Nora! Det hade gått utföre med henne med fart. Då man såg hennes enkelt möblerade bostad och henne sjelf, ännu ung, ännu vacker, men så djupt sorgsen, så medtagen af de händelser hon senast upplefvat, skulle man ej trott, att det var samma qvinna, som varit konsul Felix Brauners älskarinna, som lefvat omgifven af en praktfull, dyrbar lyx, som slösat i kapp med sin rike, frikostige beskyddare och som tycktes skapad endast för att stråla och förtjusa. Hon blef förvånad af att få besök af en herre. Det hade ej händt sedan hon öfvergifvits af Ivar Granberg. Nora kände ej Hammar. Då hon skref brefvet, visste hon om honom endast att han med stor berömlighet deltagit i ett uppseendeväckande mål, hvarom tidningarna talat.
Han hade aldrig haft en allvarsam motgång, aldrig tvingats att afstå från ett fattadt beslut, alltid genomdrifvit sin önskan i hvarje punkt, där detta legat honom om hjärtat. Och nu tvingade honom hans stolthet att afstå från sitt mål utan att ens göra ett försök att öfvervinna det motstånd, som så oväntadt hade rest sig i hans väg. Ty att tigga sig till kärlek nej. Han ville icke längre hafva den, han skulle icke taga emot den, om den nu frivilligt erbjöds honom. Han hade under dessa år i utlandet alltid haft en förnimmelse af, att Alie satt hemma och väntade på honom, att hon liksom höll lyckan i beredskap åt honom, när hälst han ville komma och hämta den. Han kände sig nu förbittrad på henne, som om hon bedragit honom, och han hade en känsla af, att han nu gjort upp räkningen med sitt förflutna lif, hvilket var så nära sammanknutet med tanken på henne och att framtiden hädanefter låg fri och öppen för honom, lockande honom att söka ersättning för sina förlorade illusioner. Han undvek Alie ett par dagar och beslöt sig sedan plötsligt för att resa bort på en tid. Han for till en badort i Norge, uppträdde där som ifrig kurtisör och förtjusade alla de unga norskorna genom sin svenska officers-elegans. Hans nuvarande sinnesstämning gjorde honom synnerligen mottaglig för en verklig förälskelse. Det behöfdes blott att det nu kom i hans väg en naiv, omedveten ung flicka, motsatsen till Alie och den tändande gnistan var redo att falla. Och hon kom. Och den föll. Fru Rode fick ett långt, långt bref ett bref, som egentligen tycktes vara skrifvet för Alies räkning, och som hon naturligtvis också fick läsa. Detta innehöll, utom några få, men varma uttryck om hans kärlek och hans lycka, hufvudsakligen ett slags filosofiska betraktelser öfver kärleken, tydligen hopkomna som själfförsvar. »Hvarför älskar jag henne just henne, har jag frågat mig själf. Ty hos en förnuftig människa bör det ju alltid vid hvarje handling och till och med vid hvarje känsla finnas ett därför. Jag har träffat många mer utvecklade kvinnor, som bättre än hon kunnat förstå mitt inre själslif ja, jag har alltid företrädesvis sökt sådana kvinnors sällskap. Hvarför har jag då icke älskat en af dem?»
Stats-koutoret då af Riksgälds-kontoret erhållit för under år 1860 förskottsvis bestridda förvaltningskostnader för kolonien S:t Barthelemy 38,779: 43. hvarigenom motsvarande tillökning uppkommit i den inom linien balanserade summan af de utaf Riksgälds-kontoret ersatta kostnader för Transport: 38,779: 43. 6,532,973: 93. — 20 — Transport: 38,779: 43. 6,532,973: 93. nämnde kolonis förvaltning, och dels genom Riksgälds-kontorets fordran af allmänna Hypotheks-banken för de till denna bank såsom dess grundfond öfverlemnade och här ofvan bland de inom linien förda skulderne äfvenledes upptagna 4| procents obligationer 8,000,000: — 8,038,779: 43. Till följd af dessa tillökningar uti de inom linien förda fordringarne och tillgångarne, utgjorde desamma vid 1860 års slut I afseende på beskaffenheten af de tillgångar, Riksgälds-kontoret, enligt detta verks nu granskade hufvudbok, egde vid sistlidet års slut, samt betalningsvilkoren för hvarje särskild fordran och dess förändring under sagde år, få Revisorerne hänvisa till nedanstående, ur samma hufvudbok gjorda sammandrag angående Riksgälds-kontorets utbalanserade Fordringar samt öfriga Tillgångar.