Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle tro, att då Frih. Silfverskjöld icke afstått från sin begäran att erhålla svar, huruvida R. o. Ad. beviljar uppskof eller icke, ett sådant svar måste af R. o. Ad. inhemtas, enär en ledamots yrkande på propos. icke annorlunda kan undertryckas, än genom Landtm:s vägran att framställa densamma; i enlighet hvarmed jag i närvar, fall, och derest Hr Gr. o. Landtm, anser sig icke kunna framställa propos. på Frih. Silfverskjölds begäran, tror Hr Gr. o. Landtm, icke hafva annan utväg, än att tillkännagifva sin vägran; hvarefter och Den S Augusti f. m. sedan sig visat, huruvida Ståndet icke desto mindre yrkar propos., Hr Gr. o. Landtnäs rättighet att vägra propos. intrader. Frih. Boye: I anledn. af den siste värde talarens framställning hyser jag ännu det hopp, att Hr Gr. o. Landtm, torde täckas meddela oss den preliminära propos., Frih. Silfverskjöld begärt; men i fall detta hopp skulle svika mig, anhåller jag att i prot. få nedlägga min reservation inot detta behandlingssätt. Hr Le fr tfn: Vi äro nu åter på vägen att inlöpa uti en formfråga. Det händer oss Gud’nås vid hvart enda måls afgörande och kommer sig deraf, att grundlagen antingen alltför litet läses, eller alltför litet ihågkommes. Uti 54 § Riksd.Ordn. står: "Då propos. till fattande af ett definitivt beslut öfver en Konungens framställan, eller ett betänk., eller en af enskild riksdagsman väckt fråga är med ja och nej besvarad, och anmärkningar i saken under discurserna gjorda, bör propos:n inrättas i enlighet med dem." Nu har Hr Gr. och Landtm., hvars skyldighet det är att sjelf bestämma hvilken han tycker vara den propos., som i enlighet med öfverläggningen först bör framställas, till B., o. Ad. framställt en propos.
En förändring af nuvarande lagliga måtten för uppmätning af spanmål (hvars benämning sedan långliga tider är bildad af sjelfva målkärlets namn), till sådana, hvarvid kubikfoten blefve den regulativa enheten, och af hvilken enhet underafdelningarne blefve tusendedelar och milliondelar, kunde visserligen för vetenskapsmannen vara en hugnad, såsom förverkligandet af en idé; men att något vid den praktiska tillämpningen (sorn är varans uppmålning eller uppskrifvande till myckenhet) utgrundeligt eller märkbart gagn häraf skulle uppkomma, kan jag ej finna. Deremot är jag af den förmening, att en sådan förändring, hvarvid intet af de rymdemått, tunna och kappe, som för närvarande begagnas i handeln med torra varor, jeinnt motsvarade den nya enhetens multipler eller kunde af denna enhet utgöra någon jemn andel, skulle medföra en ganska stor och allmän obelåtcnhet, utan att något gagn deraf i sjelfva verket hemtades. Alla hittills uppfattade begrepp om spanmåls-qvantiteter ville icke passa tillsammans med de nya stadgandena; (ien vanliga tunnan blefve af den nya enheten endast en multipel med tillagdt bråktal, och den myckenhet som förstås med tunnan, skulle icke kunna uppmätas med mindre än tre mätningar s med Kongl. ilaj-.ts Nåd. Proposition, N:o 6t. C5 med tre särskilda målkärl. Kappen blefve nära omätbar, enär dess rymd ej kunde uttryckas genom ett mindre tal än 196^ kubiktum, eller 196,875 kubiklinier. Alla nu brukliga räkenskaper rörande spanmål, så väl som skattläggningar, konventioner, arrendekontrakter och andra öfverenskommelser måste undergå förändringar, till en del troligen ganska svårfattliga för dem, hvilkas intressen det egentligen rörer. En reform af det genomgripande slag, som den ifrågavarande, hvaraf alla »ennhällsmedlemmar, som något ega eller köpa, få sin omedelbara känning och dagliga erinran, bör, i min tanke, vara motiverad af ett allmänt erkändt behof, påkallad af allmänna tänkesättet och gillad af praktiske män.
— Kunde jernvägarne helt och hållet utföras af enskilde utan att Staten behöfde träda emellan med sin hjelp, skulle äfven jag icke påyrka Statens rätt att ega eller bestämma taxan på dessa vägar; de voro dä att betrakta såsom andra enskilda industriföretag, utförda utan Statens mellankomst. Men då det i alla fall icke lärer kunna bestridas, att Svenska Statsverket på ett eller annat sätt måste träda emellan för att detta ändamåf skall kunna upnås, så torde det äfven vara nödigt att Staten icke blott gifver medel, utan äfven bibehåller rättigheten att i en framtid bestämma taxan för den rörelse, som på jernvägarne skulle komma att ega rum. Jag ber att med några ord fä fästa upmärksamheten på förhållandet med vära kanaler, och jag har sökt att i detta afseende, så vidt möjligt varit, skaffa mig noggranna uplysningar icke blott om de bidrag, som Staten måst tillsläppa, utan äfven om beloppet af de summor, som för ändamålet blifvit af enskilde tillskjutne. Såsom en anmärkning anhåller jag dock att få på förhand tillkännagifva, att hvad Trollhätte kanal beträffar, så är, såsom man vet, allt hvad som rörer densamma, en frimurarehemlighet; inga officiella upgifter finnas att stödja sig vid, men jag tror mig ändock hafva kommit de summor pä spåren, som af enskilde blifvit för denna kanal utgifne. Det visar sig då, att det Svenska Statsverkets kontanta bvggnadstillskott, förutom skogar, stenbrott, jord m. m. för Götha kanal upgått till 6,379,000 Hulr, för Trollhätte nya kanal 1,500,000 R:dr, Strömsholms nya 900,000 R:dr såsom anslag, och såsom län 300,000, tillsammans ungefärligen motsvarande ett anslagsbelopp af 1,050,000 R:dr; Hjelmare nya kanal 780,000 och Södertelje kanal 368,000 R:dr, eller en sammanräknad summa af 10,077,000 R:dr.
Vtl. N:ö q4- -3g i:o.att det vid ständiga Roteringens Stagande gjorda och af Kongl. Maj:t stadfästade förbehåll, ”attingen Rote katt påföras högre ”ordinarie Numer, än han förut utgjort ex”tra Rotering”j må anses undanröjdt och icke ligga i vägen för den blifvande Rotejemkningen; 8:0 att förmedling, eller nedsättning till högst en femtedel i den förr utgjorda extra Roteringen, skall, så vidt tillgång finnes, tillgodokomma alla de Rotar, som uppå ständiga Knecktehållet ingått, «ien, vid bristande utvägar för en allmän så beskaffad lindrings meddelande, företrädesvis tillerkännas de Rotar, som deraf finnas i mesta bebof; 3:0 att, vid denna nya Rotering, Hemmantalet väl må läggas till grund, men med fastadt afseende derjemte å hvarje Hemmans och Lägenhets uppå tillförlitliga upplysningar beräknade afkastning af tillhörande Jord, Qvarnar, Fisken och öfriga Herrligheter, samt dess, såsom följd deraf, egande förmåga, att i Roteringen, till ökad eller minskad andel, deltaga; 4:0 att Säterier samt Inoch UtsockneFrälsehemman icke må, vid egande lika Hemmantal och afkastning med Kronooch Kronoskattehemman, beläggas med högre Rotering, än de sistnämnde; 5:0 att Rotarnes antal icke får öfverstiga 2000, deruti inberäknade de 126 Rotar, som vid Extra Roteringen 1'örblifvit; 40 Statsrawaf Oec. Utst. Ut!.
Prestvalen och de deraf ej sällan följande misshälligheter rnom församl!ngarne, väcka en billig farhåga att utsträcka den i sig sjelf nyttiga, men i sin tillämpning ofta skadJiga valprincipen, äfven till sådana fall, der dess oupphörliga användning är mindre behöflig. En insinuation om mindre rena motiv för Presternes yrkande att blifva bibehållne vid Ordförandeskapet i Fatligvårds-Nämnden, har under öfverläggningarne inom Utskotten snarare blifvit antydd, än verkligen gjord. Den behöfde ej nu bemötas, om den ej ytterligare, ifall den någon gång skulle framkastas, kunde befaras förvirra den rälta synpuncten för frågans opartiska pröfning. Man har ieke alldeles otydligt låtit förstå, att en viss Ömtålighet om en rättighet, ett visst uttryck af benägenhet för företräde och magt, med ett ord, en låg corporationsanda, möjligen skulle kunna inflyta på Presterskapets omdöme i denna fråga. Jag har redan sökt visa, att ett vida högre och ädlare intresse, det som rörer embetspligter och dessa just bland de vigtigaste, måste uppmana Presterne att yrka bibehållandet vid den plats i fattigvården, sorn de hittills innehaft och, enligt sitt embetes fordran, böra innehafva. Ett annat lägre motiv bör ej här komma i fråga, liksom jag ock önskar, att tanken på allt sådant må för denna sak städse få vara, sorn den bör vara, alldeles fremmande. Presterskapet har, såsom ock rätt är, ingen egentlig plats på den borgerliga ranglistan. Lagsamt Alim. Besa.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, JY'o 4. 37 De äro folkels män, både genom folkets val och genom embetspligt, som bjuder dem att vårda folkets heligaste, dyrbaraste och ömmaste angelägenheter. Om de rätt vårda dessa, genom rättsinnighet i tänkesätt, fromhet i vandel, otröttlighel i upplysnings spridande och orubbligt mod i det ondas och orättfärdigas motstående, då hafva de en hög rang genom vunnen agtning, förtroende och kärlek. Detta är deras egentliga rang och af den beror ock deras magt och inflytande.
Allt detta är för - Motioner i Preste-Ståndet 1862. 127 nyade gånger framhållet och medlet till vinnande af rättelse underställdt RiksStåndens pröfning, men motionerna, som syftat derhän, hafva mötts med obenägenhet och afslag, och den öfver klagade lagstiftningen står ännu qvar, förnyad genom Kongl. Förordningen den 7 December 1860 sådan den lyder i 12 §. Det öde, som träffat Doktor Emanuelssons motioner skulle säkert icke hafva afhållit honom att äfven denna riksdag förnya sitt yrkande; men han har såsom jag känner, redan vunnit sitt närmaste syfte på en annan väg. Kommunaloch embetsmyndigheter hafva genom sammanstämmande taxeringsåtgärder verkat derhän att den förderfliga rörelsen måst inställas. Så lärer det hafva tillgått i hans hembygd; så i en annan ort, der länets höfding främjat ett sådant sätt att skipa lag, efter att förgäfves hafva väntat hjelpen från dem, som egt att stifta den. Medlet är ock så till vida godt, som det är det enda, hvilket, i det nödfall, som nu räder, kan tillgripas. Men lätt insedda förhållanden göra att det icke allestädes är användbart. Icke heller är det i allmänhet godt och välbetänkt att ställa ordningsälskande menigheter och myndigheter i nödvändigheten att tillgripa konstlade medel för att vinna sin goda afsigt mot dem, som främja oordning; att medgifva dem som verka till förderf, att anse sig såsom lagligen berättigade, men sätta dem; som vilja motarbeta förderfvet i det förhållande att nödgas kringå lag för att vinna framgång. Ett privilegium på krögeri borde väl ock för alla vara det förhatligaste af alla privilegier. Det har visat sig huru allmänna opinionen anser samtlige dessa förmånsrätter. Redan deraf bör kunna slutas, huru litet de gå i allmänna opinionens ärenden, som försvara och envist vidhålla förmånsrätten för gästgifverierna att utskänka bränvin. Men ett ännu tydligare bevis härtill finnes.
Vill PresteSt, att redactionen skall blifva sådan, så är det Den 3i Januari. mig personligen temligen likgiltigt; men jag varnar för följderna. Hr Dalman: Jag ber att få erinra, att Utsk. i ett följande mom. föreslagit, att den ifrågavar. riksdagskostnaden skall utgå af academifonden. Den kan altså icke drabba docenterna. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller, att Hr Dalman må gifva akt derpå, att enl. i mom. äga universiteten rätt att sända 2tne riksd.fullmägtige, då, enligt det påföljande, blott en undfår aflöning af academifonden. Hr Dalman: Jag ber att tillbaka få fästa Hr v. Hartmansdorffs uppmärksamhet derå, att det icke är något åliggande för universiteten att sända mer än en riksdagsman. Om de utse 2tne, beror det ju på en hvar att afgöra, huruvida han vill deltaga i aflöning för den andra eller icke. Vilja de yngre lärarne göra en sådan uppoffring, måtte det vara deras ensak. I afseende ä det befarade "trasslet” vid valen får jag blott erinra, att sådant icke förmärkts hittills, utan vid öfverenskommelserna om valsättet har gått ganska lugnt tillväga. Jag kan icke medgifva någon förändring i den redaction, PresteSt. antagit, utan anhåller, att R. o. Ad. må förklara den såsom sin gemensamma tanka. Uppå derefter framställd propos. återremitterades det af Constit.Utsk. uppgjorda förslag till förändrad redaction af 2 mom. itsta perioden i 13 § med den såsom Ståndets gemensamma tanka förklarade anmärkn., att riksdagsmän från universiteten böra utses genom academiernas samtliga professorer och adjuncter, ordinarie eller extraordinarie, samt docenter, academiernas räntmästare och secreterare samt alla öfriga academiska tjenstemän, som i och för sina befattningar äga presterlig befordringsrätt. Den föreslagna förändringen vid slutet af 2 mom. i 17 § Riksd.Ordn. lemnades utan anmärkn. Ånyo föredrogs och lades till handltna Constit.Utsk:s d. i5 dennes på bordet lagda memor.
Jag medgifver ali fattiglagen bort förutgå; men om jag förutsätter alt fastighetsägaren förbi ifver den, som upprätthåller coinmunal-lageu, så tyckes väl delta också förutsätta, att de personer, soni der äro egentligen styrande, eller de som uppehålla bela communens angelägenheter borde kunna försörja sig sjelfva; Jag kan derföre icke frångå, att en gräns för jordbesitlning lior finnas uti det villkoret, alt ägaren lili jorden derpå är född ; inea dä detta är möjligt, utan alt behöfva andras understöd, så bör denna ratt att försörja sig visserligen ej vara betagen genom lagstiftningen. Om en cominuual-lag skall blifva verksam och motsvara ändamålet, så måste det finnas personer inom communen, som kunna bestrida utgifterna och besörja om verkställigheten deraf; ty i annat fall anser jag, all communal-föifattiiingen tjenar till intet. När män redan bär kommit så långt, alt hela orter, hela socknar — för att ej åberopa enskifdta exempel — styckat sig till deli grad, alt icke någon fattig der kan få understöd, enär ingen person derstädes är i den belägenhet alt lian kati försörja sig sjelf, än mindre understödja undra, frågas med skäl om lagstiftaren ej åtminstone i någon mån bör söka förekomma sådant. Om man sträcker hemmansklyfuingsrälten så långt, att den blif ver en cominunal-ungelägenhet, att Communen sjelf, på grund af dess pröfning 0111 möjligheten af besuttenhet, äger att bestämma huruvida styckningen må aga rum eller ej, så synes mig att ej någons ratt derigenom egentfigeu förnärmas. Då fattiglagen bestämmer vissa villkor för andra lösa personer, som söka inträde inom församlingen, så tyckes det vara ännu mera skäl, att de, som söka få fast fot derinom, äfven underkastas vissa villkor innan de fä denna rättighet. Jag tror att enskild rätt bör i vissa fall vika för allmänt väl, och är öfvertygad, att om ej behörig gräns sättes för hemmansklyfning»!* och jordafsöndringar, komma socknar slutligen att förvandlas till fattighus.
Åtskilliga talare hafva hyst fruktan derför, att den kommande Riksdagen skulle blifva så väl och beqvämt inrymd i den ifrågavarande byggnaden, att den möjligen icke skulle vilja flytta derifrån; men jag får förklara, att jag aldrig förr hört, att det är ett fel hos en byggnad, att man der trifves så väl, att man vill qvarstadna i densamma. Detta är väl snarare en förtjenst, och om förhållandet blefvé, att den nya representationen ansåge den nu ifrågasatta byggnaden äfven för framtiden för sig fullt tillräcklig, skulle derigenom åtskilliga millioner inbesparas, ty ett nytt representanthus i monumental stil, kanske af huggen sten, skulle kosta ofantligt och skulle dessutom icke på många år hinna fullbordas. Slutligen har man, såvidt jag kunnat fatta., fästat sig dervid, att genom Hebbeska husets påbyggnad skulle Riksdagen och dess Utsk. erhålla för många lokaler till sin disposition. Jag tror dock detta icke vara förhållandet, ty man bör bemärka, att t. ex. Stats-Utsk:t, som är ett bland de vigtigaste Utsk:n, väl hädanefter såsom hittills kommer att arbeta på 3:ne olika Afdelningar, och att, äfven om en Afdelning sitter på det Utsk:t i planen anvisade sessionsrum, de der Deri 9 Maj e. m. 905 oanvända rummen väl behöfvas för de öfriga Afdelningarne. Större arkiv och bibliotheksrum äro äfven nödvändiga, och Riksgäld skontorets Fullmägtige hafva jemväl framställt särskild anhållan om utvidgande af de nuvarande, hvilka befunnits alldeles otillräcklige och skola blifva det i ännu högre grad, om R. St:r bifalla hvad Utsk:t i sitt Betänk. N:o 76 föreslagit. Likaledes är det nödvändigt, att icke till klubbrum hyra särskilda lokaler, belägna långt bort från representanthuset och att hafva restaurationslokaler, ty ofta räcka öfverläggningarne längre än de vanliga restaurationslokalerna äro tillgängliga, och menniskan måtte väl icke lefva endast af tal, utan måste väl äfven behöfva någon annan slags spis. Förevarande förslag är enligt min åsigt särdeles välbetänkt och förtjent af att gillas.
Den förstnämnda af dessa invändningar torde vara vederlagd med den erinran, att en öfverdomare, som genom hög ålder eller bräcklighet blifvit mindre arbetsför, kan genom pensionering förflyttas från sin plats, en utväg sorn visat sig under närvarande förhållanden alltför sällan kunna användas i fråga om öfveråriga och otjenstbara underdomare. Hvad åter den senare invändningen beträffar, så har det visst icke varit meningen att påstå, det en underdomare, äfven med sin erfarenhet alltid skall blifva en skicklig öfverdomare. Deremot må det icke anses alltför vågadt att påstå, det ett flertal af personer med mognare ålder och insigter, i förening med förvärfvad erfarenhet och kännedom om de förhållanden, som utbildat sig och herrska inom det praktiska lifvet i olika trakter af landet, skall under samarbete kunna åstadkomma en grundligare lagskipning, än den, som tillvägabringas af yngre män, saknande nämnda erfarenhet, och hvilkas insigter, om än goda, likväl icke hunnit tillräcklig mognad och fasthet, för att desse unge män, äfven med de renaste uppsåt och den bästa vilja att göra rätt, icke skola vara utsatta för den farliga frestelsen att taga klyftighet för skarpsinnighet och att anse en väl sammanfattad dom lika med ett rättvist och välbetänkt domslut. Det är, såsom ofvan nämndes, hufvudsakligen i Svea Hofrätt, som olägenheterna af ledamöters täta ombyte mest låtit känna sig. I de öfriga Hofrätterna, synnerligast i Göta Hofrätt, har förhållandet härutinnan varit bättre. Att emedlertid nämnda olägenhet för Svea Hofrätt ej varit af vederbörande förbisedd, visar sig deraf, att på senare tider åtskilliga tillförordnade Revisionssekreterare blifvit tagna ur de öfriga Hofrätterna. I sakens natur ligger det dock, dels att vid hastigt inträffande behof biträden sökas i den närmaste Hofrätten, dels ock att åtminstone de ständige ledamöterna i de öfriga Hofrätterna mer sällan finnas hågade att emottaga ett tillfälligt förordnande, som medförer kostnaden af flyttning och af dyrare uppehälle i hufvudstaden. Härmed äro befintliga brister antydda, men det är icke lika lätt att finna botemedlen.
Man får se förbi, att förståndigheten ofta dömmer ganska osäkert (såsom att bland de verkliga skaldernes tal ”bör stå främst vår Nord’ska Sappho, Brenner”), och att qvickheten ofta är ganska plump (såsom framförallt i den cyniska, men onekligt lustbara, Burlesken ”emot våra dumma Poeter”). Det uppseende och bifall, som Triewalds satiriska härnader vunno, under det den bekrigade rimmarhopens föraktlighet var uppenbar, härledde sig väl mestadels från sjelfva nyheten af en så skarpt afstickande motsats till poetastrernes dåvarande gemensamma plägsed, att ideligen, öfver glatta laget, lyckönska och lofprisa hvarandra. Så till vida kunna ock dessa ”tadle-qväden” anses för inledningen till den vittra granskning, hvars begynnelse inom Sveriges litteratur, om än matt och blekt, alltifrån denna tidpunkt uppgrydde. Öfverhufvud måste sägas, att med Triewald började – åtminstone på något bestämdare vis – den rigtning, som Sveriges Vitterhet sedermera, under nästan ett århundrade, bibehöll. Liksom i Tyskland en fransyskt fostrad nykterhetsoch correcthets-reaction följde omedelbart på den Lohensteinska berusningen: så äfven här. Dock var den hos Triewald ännu fördragsam och syncretistisk. Han nämner bland dem, som han erkänner för Skalder, jemväl Dahlstjerna; ja, öppnar sina egna ”Lärespån uti Svenska Skaldekonsten”11 med ett ”till en del utur Lohensteins Hyacinther verteradt” läroqväde om ”Hof-lefvernets fåfänga och Landlefvernets rosamhet”. Men om ock de första begynnelserna till en Vitterhet, som åsyftar att vara Svensk, visserligen förefinnas redan långt bortom Olof von Dalin12: så vore likväl fåfängt, att före hans framträdande uppspåra någon motsvarighet till det egentliga begreppet af Vitter Granskning. Triewald upplefde detta framträdande. Han läste så väl tidskriften ”Argus”, som de öfriga af Dalins äldsta skrifter, med synnerligt nöje.
Väl var anonymitetens täckmantel anlitad, – särdeles för ”Cathrina”: men den förslog ej; man visste lika allmänt namnet på författarinnan till den roliga parodien, som på författaren till det sorgliga originalet; och jag kan ej från den tiden – mina barnaår – påminna mig, att jag någonsin hörde hennes qvicka fritalighet klandrad såsom oblyg. Hvad mera är: till och med i samlingen af hennes skrifter, ur hvilken de nyssnämnda blifvit uteslutna, förekomma dock understundom drag, som visserligen i sig sjelfva äro högst oskyldiga, men ändå knappt skulle sättas på papperet af någon skaldinna i våra dagar. Man begripe min mening: jag angifver härmed blott ett factum, ett onekligt förhållande; under det jag å ena sidan lika beredvilligt antager, att tidslynnets skärpta anständighets-rigorism innerst utgår från en verklig framskridning i sedlighet, som jag å andra sidan är långt ifrån, att af det äldre tidslynnets liberalare grundsatser draga oförmånliga slutföljder för de författares moralitet, hvilka deraf begagnat sig. Eller för hvem är okändt, att Fru Lenngren var lika vördnadsvärd i dygd, som i snille? Men utan att här hvarken fördjupa oss i undersökningar af gränsorna för fantasiens komiska frihet, eller tadla vissa af det ifrågavarande tidehvarfvets skalder för missbruk deraf, vill det nu anmärkta blott erinra, att Bellman bör få tillgodonjuta åtminstone det slags ursäkt, som innebäres i denna hans samtidas mindre ömtålighet. Ty väl är sannt, att Kellgren fann hans qväden behöfva utstyras med ett i viss mån urskuldande förord: men lika sannt är, att i den tid, då några ej mycket mera finsiktade visor sjöngos oförgripligt och allmänt, hördes äfven Fredmans-sånger ej sällan från fruntimmers läppar, – om än med urval och uteslutningar; af hvilka dock de sednare ej skulle stort hafva hjelpt saken för åhörare, som icke delade de sjungandes trosbekännelse: ”honni soit qui mal y pense”.
St:r redan godkända 2:a punct i allmänna föreskrifterne för Rg:sContoirets Fullmägtige rörande den beslutna Uppoch Utlåningen, nemligen att, ”vid beräkningen af silfverfondens förhållande till sedelstocken, i afseende på tiden för realisationens verkställande, BancoFullmägtige skola äga, i händelse silfverlånet blifvit upptaget och på deposit-räkning i Banken insatt förr än realisation börjat, att anse den på ifrågavarande räkning då innestående behållning i silfver såsom Bankens,” samt för öfrigt Utskottet anser det icke vara lämpligt, att Styrelsen öfver RgrsContoiret med handelsrörelse och växeloperationer sig befattar; hvadan ock Utskottet föreslår: att Ilr Rosenblads ofvanberörde förslag icke må af R, Sttr bifallas. Utlåtande, i särskildt väckt fråga om åtgärds vidtagande till RiksgäldsContoirets betryggande för förlust, i händelse det till Jordbrukets underlättande beslutade lån af 2 millioner i silfver icke, på föreskrifne grunder, varder till fullo åter i låneväg uttaget. Hos Högloft. Ridd. och Adeln har Hr Munck af Rosenschöldj Ebcrh.j medelst väckt motion, sökt visa vigten deraf, att, sedan R. St:r nu beslutat upptagandet af ett Statslån, de äfven borde vara betänkte på ut - 6i3 S t a t s - U t s k o 11 e t s vägar, att förekomma PiiksgäldsGontoirets möjliga för* lust, i händelse antalet af lånsökande ej blefve tillräcks ligt, att ersätta Contoiret de räntor och kostnader, som det sjelf, till oförminskadt belopp, finge vtdkännas.