Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rumstedt, 1860 Sammansatta Lagsamt Ålim. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:a 32. \ jf:o 32. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Sept. 1860, kl. 10 f. in. Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrade föreskrifter rörande pastoral-examen. Härom hafva inom Högvördiga Preste-Ståndet motioner blifvit väckta af Herr Komminister Svartengren och Herr Komminister Lexell, af hvilka den förre anfört, hurusom han väl ansåge kyrkan hafva de mest rättmätiga anspråk på en grundlig kunskap hos sina tjenare i »de stycken, som henne tillhöra,» samt derjemte på en viss grad af allmän humanistisk hildning; men att man af prestmannen, såsom ej ämnad till egentlig vetenskapsman eller lärd, så mycket mindre borde fordra något högre kunskapsmått i de utom salighetsläran liggande ämnen, som ett sådant vetande ofta nog visat sig vara tili och med »ett hinder för det enda nödvändiga». Att, på sätt nu eger rum, utom prestexamen fordra en pastoralexamen, såsom vilkor för befordran till alla embeten inom kyrkan, vore derföre obehöfligt; utan borde dessa båda examina sammanslås till en enda, som aflades före inträdet i presterlig tjenstgöring. För en sådan förändring ansåg motionären många och talande skäl förefinnas. Så t. ex. vore ingen tjensteman i hela riket, sedan han ingått i statens tjenst, underkastad någon ny examen, och svårt vore att inse, hvarföre undantagslagar skulle stiftas för kyrkans tjenare. En gång indragen i embetsbestyren och det husliga lifvets omsorger blefve det för Kapellanen eller Adjunkten svårt att återgå till de theoretiska studierna, till följd hvaraf pastoralexamen måste förefalla honom som en »beräknad limitation», genom hvilken han för alltid regelmessigt afskiljdes från sina bättre lottade embetsbroder.
E n dag v o r o vi alla inbjudna på en utsökt supé hos professor Hiilsen o c h hans fru, d e n senare en dotter till den äfven i Sverige kände hofpredikanten o c h superintendenten F r o m m e l i Berlin. Äfven på denna fest, s o m präglades af värdens o c h värdinnans hjärtlighet, rådde d e n gladaste stämning. Den 14 o c h 15 augusti v o r o professor Maus föreläsningar i Pompeji, staden, s o m år 79 v i d ett utbrott af Vesuvius begrofs under askan o c h s o m nu, till en stor del utgräfd, visar gatorna o c h byggnaderna såsom d e voro, då katastrofen timade. Den 16 augusti lämnades tillfälle för d e m af kursdeltagarne, s o m ville bestiga Vesuvius. D e andra började redan då studierna af Museo Nazionale i Napoli. Antalet af d e m, s o m bestego Vesuvius, blef ej stort. Endast trenne af herrarne j ä m t e den, s o m skrifver detta, gåfvo sig ut på den ansträngande färden, s o m började klockan 4 på m o r g o n e n, då vi först foro i vagn till Torre Annunziata, hvarest hästar o c h vägvisare funnos oss till mötes o c h hvarifrån vi anträdde själfva bestigningen af vulkanen. V i rida så länge sig göra låter. Först går vägen fram emellan d e härligaste vingårdar (det är här drufvorna till det eldiga vinet Lacrima Ohristi frambringas på den vulkaniska grunden), o c h ju h ö g r e vi k o m m a, dess mera hänförande o c h vidsträckt blir utsikten öfver land o c h haf. M e n snart nog k o m m a vi in på askfälten, all vegetation har så s m å n i n g o m aftagit, o c h det dröjer ej länge, innan vi ej se annat än aska framför oss. V ä g e n blir allt brantare, o c h snart är det ej längre möjligt att rida. Så börjar vandringen.
— En annan framkommer tili dessa profs afläggande, också med goda vitsord örn kunskaper och lefverne, ägande en brinnande håg för undervisningskallet, men ock kännande sin oförmåga, sin ovana vid dess praktiska behandling; lian skulle så gerna önskat att få öfva sig, trader förlägen och blyg inför sina domare , blir just genom känslan, alt han icke är hvad han en gång kunde blifva, ännu mer förvirrad, misslyckas och får ett underhaltigt betyg. Han öfverger nu en liana, hvars heder han en gång kanske skulle blifvit, men som redan vid dess första, början erbjöd så liten rättvisa, så föga sann både skonsamhet och strängbet. Man kunde härom vara både vidlyftigare och mera granskande; men jag undviker båda delarna, öfvertygad att saken talar för sig sjelf, öfvertygad ock, att om denna brist på förberedande öfning verkar menligt för neder-skolorna och apologistierna, verkar den icke mindre förderfligt på gymnasialbildningen. Det correcliv, som häremot skulle vara i docenternes fria ansökningsratt, är mera sken än verklighet, ity alt desse unge män, med undantag af de i mathematik eller latin, sällan eller aldrig befatta sig med yngre kamraters ledning, och äfven de sistnämnde under helt andra förmer och villkor, än sorn vid gymnasium äro gällande. I följe häraf synas botemedel böra sökas, och får jag till den ändan vördsamligen föreslå: 1:0 inrättandet af seminarier att bilda skicklige lärare till så väl högre och lägre Jardoinsskolor, som apologislier och gymnasier; 2:0 fastställande af prof, som grundliga och tillfyllestgörande, i afseende på utforskandet af de sökandes kunskaper och praktiska skicklighet, äfven genom domrarnes erfarenhet och öfverlagsna bildning, kunde göras så betydelsefulla och för samhället tillfredsställande, som af menskliga inrättningar i allmänhet fordras kan ; 3:o upphäfvandet af indigenatsrätten för sökande, som med goda betyg styrka sig genomgått ett lärare-seminarium eller med loford tjenstgjort ett sådant profår, hvarom nedanföre handlas skall.
I anledning af den gjorde erinran, att Utskottet af KöpeContractets 4tde Mom. ägt tillräcklig anledning efterfråga, hvilka försigtighetsmått af Styrelsen blifvit tagna ”till förebyggande af de ifrån i denna §. föresedde möjligheter af handelns återgång uppkommande ersättningsanspråk” anser Utskottet sig endast behöfva andraga att då Utskottet funnit det handeln bordt efter Contractets 5 §. återgå, tillkom det ej Utskottet att undersöka i hvad mohn nödige försigtighetsmått voro iakttagne, i händelse af handelns återgång efter det i 4 §. förutsedde fall; utan tillhörde det Constit.Utskottet, ej mindre att pröfva, huruvida linndell) bordt efter 5 §. återgå , än äfven, i annan händelse, att afgöra huruvida de Handelshuset tillagde ersättningar vore i laglig ordning fastställde genom det af gode männen •v ■ Betänkande!), Nio 218. 47-5 i ämnet afgifne utlåtande, eller ock, om denna bemedlings åtgärd funnits emot alimäu lag stridande, befordra målet till den ytterligare handläggning oell undersökning 10G §. Regeringsformen omlöimäler på det all derigenom måtte kunna bestämmas af hvilka eller lill livad belopp Staten för sine förluster borde godtgöras; på sätt Utskottet, vid förklarandet af yide Anmäi kningspuncten lista Afdelningen, redan anlydt. Hvad åter angår näst efterföljande 4idc, 5ile, Gite, 7ide, 8ide, 9;de och loide Moni., får Utskottet allenast hänvisa lill det af R. 11. Stirs Constit.Utskott i ämnet afgifne Memorial Nio 29, uti hvilket samma Ii ågor blifvit upptagne och besvarade; och linner Utskottet, vid jemförelse af nämnde Memorial, med hvad af Utskottet här ofvan anfördt blifvit, någre serskilde utlåtanden ej erfordras öfver de i 11 och 12 Mom. framställde påståenden.
Detta förslag företog därefter, i 22 års tid, eller till 1885, en lustvandring till alla möjliga myndigheter, till dess det slutligen hamnade hos en för längesedan försvunnen myndighet, som då kallades Stockholms byggnadskontor, då kostnaden derför beräknades till 3,370,000 kr. Nämnda byggnadskontor, icke kändt för knussel, beräknade nämligen bottenbredden i den omkring 1,000 m. långa kanalen nära dubbelt större än den behöfliga, hvilket kan till en del förklara den stora kostnaden derföre. Om detta skett, för att »slå ihjel» hela företaget, eller för att, som man plägar säga, visa sig »på styfva linan», derom visste kaptenen dock ingenting. I Stockholm fanns då en man, som till följd af gammal vana, eller ovana, detta allt beroende af huru man ser saken, hade en synnerlig benägenhet för att gräfva bland de dödas ben, då han understundom hittade ett och annat, hvarpå han genast slog ned, och underlät icke heller att tala om hvad han funnit, ungefär som då en arkeolog skrifver om en hittad stenyxa eller något dylikt. Helt naturligt var det således att byggnadskontorets kanalförslag icke skulle undgå hans upp märksamhet och detta så mycket mera, som han sjelf haft några funderingar i den vägen. Han fann då till sin icke ringa öfverraskning men äfven stora tillfredsställelse, att kanalen kunde byggas för en tredjedel af den kostnad, byggnadskontoret hade beräknat, det han icke heller underlät att göra bekant. I alla tider har ärelystnaden, eller begäret att vinna berömmelse, drifvit menniskan att, med egna stora uppoffringar, företaga saker, dem man eljest icke kunnat förklara. Utan ärelystnad skulle verlden blifvit alltför prosaisk. Då fanns i Stockholm en man, son till den, som väckt första tanken på att draga kanalen öfver Moraveden. Denne var både rik och ärelysten, hvarför han, för att hedra sin faders minne, erbjöd sig att med ett betydligt bidrag underlätta företagets genomförande, väl vetande, att en stor ära skulle tillskyndas den, som lyckades genomföra ett nära 200-årigt önskningsmål.
Behofvet af internationela lagar i sådan syftning mellan Bih. till 11. St. Proposition JU 117. Sverige och Danmark har oek på den sednare tiden i samma mån, som närmare förbindelser uppstått mellan de båda ländernas innevånare, visat sig allt större samt föranledt den framställning, 'sorn, efter ömsesidiga meddelanden i ämnet, grundlagt tillkomsten af de för båda länderna nu upprättade lagförslagen. Härvid torde dock genast böra anmärkas, att då uti de till den Danska staten hörande hertigdömeno Sleswig, Holstein och Lauenburg lagstiftningen väsendtligen afviker från den, som är gällande i sjelfva konungariket Danmark; då således hertigdömenas inbegripande i de nu afsedda lagarne skulle betydligt försvåra dessas genomförande; och då, med hänseende till hertigdömenas aflägsenhet från Sverige, behofvel af en sådan utsträckning i lagarnes tillämpning ännu icke gjort sig gällande, — de nu framlagda förslagen omfatta, i förhållande till Sverige, endast det egentligen så kallade konungariket Danmark. För utarbetandet af de ömsesidiga lagförslagen, dervid synnerligt afseende varit fästadt derå, att motsvarigheten skulle blifva så fullständig, som olikheten i de särskilda ländernas lagstiftningar det medgåfve, har hufvudsaklig ledning hemtats från de af Svenske och Norske Kommitterade år 1856 uppgjorda förslag till dylika mellanrikslagar för Sverige och Norrige. Det är dock klart, att den politiska föreningen mellan dessa länder samt de internationela lagar, som redan under en längre följd af år varit der gällande (Kongl. Förordningarne den 11 September 1818 och den 1 Juni 1819), och uti hvilka den grundsats ligger temligen otvetydigt uttryckt, att Svensk eller Norrman, som inom det andra riket begår en förbrytelse, större eller mindre, skall der dömas och straffas, oberoende deraf om han, efter förbrytelsens begående, till det egna landet återkommer, gifvit åt sistnämnda lagförslag en utsträckning, som ej gerna kan medgifvas, då fråga är att på detta fält inlåta sig med en helt främmande stat.
Huru denna lilla svaga feberheta hand gripit ett så fast tag kring hennes hjerta, att detta aldrig skulle känna sig helt, så framt handen släpte sitt tag. Hon kände att hennes stenhårda sinne ej kunde undvara Bellas tuktan och på samma gång erfor hon ett begär att frivilligt underkasta sig, utan att behöfva vara på sin vakt mot detta inflytande. Hon kände med förvåning att hon längtade efter att få älska någon, hon, som fortfarande ansåg, att lifvets största frihet låg uti att vara oberoende af allt sådant! Och under dessa veckor af innestängd oro och längtan kände hon, huru bitterheten smalt bort, droppe efter droppe, huru törnena inom henne föllo af och huru hon alltmera greps af en aldrig anad medkänsla för menniskorna omkring henne. Främst Bellas omgifning, som blef henne kär för vännens skull, sedan kamraterna och sist, i allt vidare kretsar, alla ensamma, lidande, stapplande menniskor. Hon, som trott sitt hjerta vara så trångt, att det ej förmådde rymma en enda äkta känsla, fann att hon nu gick och längtade efter att kunna, om än i ringa mån, lätta de bördor, som tryckte så många svaga skullror. I samband med dessa tankar kom allt oftare tanken på tant Karin. Hon visade den ifrån sig men den kom ständigt igen. Kanske var hon en af dessa i tysthet lidande, som blott behöfde en gnista vänlighet för att lefva upp på nytt. Åh, tant Karin, hvarför skulle du komma i min väg? Hvarför kan du icke lemna mig i fred såsom du lemnade min mor, då hon som bäst behöfde dig? Det är grymt af dig att tvinga mig att uppsöka dig. Och lika grymt är det af mig att, ifall du är ensam och olycklig, lemna dig att dag efter dag, vecka efter vecka, månad efter månad hoppas på dens återkomst, som bordt ångra sig och icke gjort det. Det är snart nio veckor sedan jag fick ditt bref, och ännu ännu känner jag mig lika oförsonlig som då Sedan kommo undrande tankar på fadren. Hurudan var han, denne far, som skulle kunnat skänka henne ett hem, men som hon aldrig sett, aldrig känt en gnista ömhet för? Hvar fans han?
Nordenskjöld, Adolf Otto, ingifvet mern. af följande lydelse: Sedan jag, i anseende till egne högst vigtiga aflarer, ej kan återkomma till riksdagsorten förrän i slutet af Aususti månad; får jag äran afsäga mig att vara ledamot af förstärkta Bevilln.- Utsk:t, med anhållan att vid min riksdagsmanuarätt varda bibehållen. Härtill lemnade R. o. Ad. sitt bifall. Föredrogs ånyo Gr. Cronstedts, Fredrik, den 4 och 8 dennes bordlagde förslag, att Högv. Preste-St. skulle inbjudas biträda 11. o. Ad:s samt Borgare-St:s sammanstämmande beslut i afseende å 44:de och 45:te punkterna af Banko-Utsk:ts Betänk. N:o 35, eller frågan om användande af den upplupna bankovinsten. Gr. Cronstedt: Då jag anser onödigt att upprepa de skäl, sorn jag lörra gången, då denna fråua förevar till behandling, bade den äran att andraga, får jag inskränka mig lill alt endast yrka, det Ilögv. Preste-St. mätte inbjudas att biträda Bordare-St:s och R. o. Ad:s i denna fråga lättade beslut. Den 11 Juli f. m. 359 Ur Nordenfelt, Enar Wilhelm: Då jag vid flere föreg:de tillfällen satt ruis.’ emot inbjudningar, afseende alt ett Stånd skulle fatta ett beslut, helt och hållet motsatt det, hvari Ståndet förut stannat, och då jag inom detta lius, när dylika inbjudningar förevarit, bidragit till det oftast förekommande resultatet, alt de blifvit afslagna; bör det ingalunda förundra R. o. Ad., om jag äfven nu önskar, att ifrågav:de inbjudning ej måtte af R. o. Ad. bifallas.
Kontant behållning .. Oredovisade böter .. Summa 12,625: 82. — 37 — Mot sjelfva räkenskapen har vid granskningen deraf någon anmärkning ej förekommit, men Revisorerne hafva fästat uppmärksamhet derå att åtskilliga större och mindre belopp deruti balanseras såsom obetalde böter och vitén från föregående år; och då en del af dessa poster sedan längre tid tillbaka under denna benämning förekommit i räkenskapen, hemställa Revisorerne, att åtgärder från vederbörandes sida må vidtagas för dessa medels indrifning, eller ock att upplysning meddelas om hinder derför möjligen möter. Rikets ekonomiska karteverk. Sedan Ofver-direktören vid Landtraäteriet i riket afgifvit underdånigt förslag angående förändradt sätt för bearbetandet af det så kallade socken-karteverket, för hvars skyndsamma fullbordande Rikets vid 1856—1858 årens riksdag församlade Ständer, utöfver det å 6:te hufvudtiteln uppförda reservationsanslag af 6,000 R:dr, å Riksgälds-kontoret anvisat ett årligt belopp af 15,750 R:dr, har Kongl. Maj:t, jemte föreskrift att samma karteverk för framtiden skall benämnas Rikets ekonomiska karteverk och fortfarande stå under Ofver-direktörens inseende och ledning, enligt nådiga bref af den 15 April och den 16 December 1859, för detta arbetes utförande inom något af de närmast hufvudstaden gränsande län, under hvartdera af åren 1859 och 1860, emot behörig redovisningsskyldighet, af berörde anslag ställt till Ingeniören vid Landtmäteri-kontoret E. G. Ljunggrens disposition en summa af 11,000 R:dr samt anvisat åt Landshöfdingen P. H. Widmark, för enahanda arbete inom Norrbottens län, tillsammans 10,750 R:dr. För den till Landshöfdingen Widmarks disposition ställda andelen af dessa medel har särskild redovisning afgifvits^af hvilken Revisorerne fått del, och hvaraf inhemtas, att under åren 1859 och 1860 från Kongl.
Proposm, hvars rum i dag blifvit af R. o. Ad. bestämdt. Uppå i anledn. häraf framstäld propos. beslöts att IIr Cederschiölds ifrågav:de anförande skulle å föredragningslistan uptagas näst efter K. M:s i dag bordlagda Nåd. Propos. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ på 11 om aftonen. In fidem protocolli, Alberl Munck. 260 Den 15 D ecemb er. Tisdagen den 15 December 1857. Plenum lil. 6 e. m. Frih. Åkerhjelm, Johan Carl, forlfor att i Hr Gr. o Landtnäs ställe föra ordet. Justerades 4 prot.-utdrag för den 14 dennes. Upllistes Hrr Elektorers lista vid val af en Suppleant i StatsUtsk. efter N:o 1,592 Hr Lannerstjerna, Adolf; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 2,255 Hr af Pontin, Fullm. Hr Mörner, Christer Hampus. Upllistes Hrr Elektorers lista vid. val af 2:ne ledamöter i BankoUtsk. efter N:o 1,016 Hr Planling-Berylod, Fullm. Hr Blomstedt, Carl Reinhold och N:6 1,885 Hr Arnell, Gustaf Fredr.; och befunnes dertill hafva blifvit utsedde N:o 338 Frih. Tersmeden, Wilhelm Fredrik; N:o 2,082 Hr Mannerskantz. Carl Axel. Upllistes jemväl Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot i Allm. Besv.- och Ekon Utsk. efter N:o 88 Gr. von Seth, Fullm. Frih. von Duben, August Gustaf Henrik; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 284 Frih. Ornskjöld, Fullm. Fiih. Stjernstedt, August Wilhelm. Uplästes ett af Gr. Posse, Fredrik, inlemnadt så lydande Memorial:
4 Riksens Ständers leverering, så finner Kammar-Ratten i underdånighet. det vara isin behöriga ordning, att Balancerne från förra åren genast i Special-Räkningen intagas, på det Balancerne, så vidt möjligt år, måga kunna afliqvideras inom den 30 April, men i annor händelse , återstående beloppet , som ej får vara annat ån hvad af Eders Kongl. Maj:ts Befalningshafvande, med KammarCollegii tillstånd, år beviljadt att innestå eller beror på concours eller laga Rättegång, i Restantie-Råkningen för andra gången upptagas och slutligen derstädes afliqvideras; blifvandes följaktligen lämpligast, att den‘hår ofvan uti 3:dje momentet omnämnde utredning öfver föregående och äldre årens Restantier, såsom egentligen upplysande den uti Special-Råkningen först intagne Balance, varder på samma gång som Special-Råkningen afgifven. Vidare och som med förändring i anseende till ordinarie Räntan och Krono-Tionden de uti hitintills brukliga Special-Räkningar förekommande vidlyftiga specificationer; Summa Uppbörd , Summa afkortadt, Behållen Summa lill anordning, Behållen Summa till förvandling samt hela förvandlings-utråkningen derifrån försvinner, så att denna Räkning blifver kortare, enklare och tydligare ån förut, utan att Kronans säkerhet i ringaste måtto åfventyrar; alltså finner Kammar-Rätten i underdånighet denne methods antagande medföra stora fördelar. Revisorers Berättelse. Genom Calcnlen A) öfver ordinarie
Tillåtelsen, att genom Lotteri afhända och förvärfva sig fast Egendom, bomme äfven efter Utskottens tanka, att menligt inverka på folkets moralitet, då specuiationen att utan möda hastigt rikta sig, allt mer och mer förtoge hogen, att genom omtanka och näringsflit långsamt, men säkert bereda förkofran, och lemnade rum för sysslolöshet, begifvenhet på spel och vinglerier. Utskotten, som, på sätt de nu sökt utreda, sålunda befara betydliga olägenheter af den föresiagne Lagen, både i oeconomiskt och moraliskt hänseende, kunna derföre icke tillstyrka dess antagande, eller bifall till den i enahanda syftning giordfe ofvannämnde Motion af Riksdagsmannen Lars Lidman; utan tillstyrka deremot Riksens Högloft. Ständer, att uti detta ämne, hvilket, enligt hvad Kongl. Majit i den Nådiga Propositionen yttrat, är af ceconomisk beskaffenhet, uti skrifvelse till Kongl. Majit anmäla de betänkligheter, sora emot antagande af denna Kongl. Proposition förekommit, och i underdånighet anhålla, att den föresiagne Lagen icke måtte blifva utfärdad. Men då Kongl. Majit förklarat, att de Författningar, hvilka förbjuda omförmäldte försaljningssätt, kunna af Kongl Majit i oseonomisk väg förändras eller upphäfvas, ©eh Köpg!. Majit således, ehvad den Kongl. Lagutskottet! BetånkmAett. 1325 Propositionen af Riksens Högiofl. Ständer antages eller icke, kan i detta ämne efter godtycko besluta, torde det vara nödigt för Riksens Högiofl. Ständer, att äfven i händelse den föreslagne Lagen icke af dem anta ges, söka förekomma de oredor , som ovilkorligen skulle uppstå, om tillstånd till fast Egendoms försäljning på Lotteri af Kongl. Maj:t meddelas, utan att allmänna Lagen derjemte underginge nödig förändring i afseende på bestämmande af det belopp, hvilket såsom bördeskilling bör anses då fråga uppstår om börd af fastighet, försåld genom Lotteri-anstallt.
Och hans son Amazia vardt Konung i hans stad. Fem och tjugu åra gammal var Amazia, då han Konung vardt, och regerade nio och tjugu år i Jerusalem; hans moder het Joaddan af Jerusalem. Och han gjorde det Herranom väl behagade, dock icke af allt hjerta. Då nu hans rike stadfäst var, drap han sina tjenare, som hans fader Konungen slagit hade; Men deras barn drap han intet; förty det står så skrifvet i lagen i Mose bok, der Herren bjuder och säger: Fäderna skola icke dö för barnen, och icke barnen för fäderna; utan hvar och en skall för sina synd dö. Och Amazia församlade Juda, och satte dem efter fädershusen, efter öfverstarna öfver tusende och öfver hundrade, i hela Juda och BenJamin; och talde dem allt ifrå tjugu år, och derutöfver, och fann dem trehundradtusend utvalda, som i här draga kunde, som spjut och sköld föra kunde. Dertill besoldade han utaf Israel hundradtusend starka krigsmän, för hundrade centener silfver. Men en Guds man kom till honom, och sade: Konung, låt icke Israels här komma med dig; förty Herren är icke med Israel, eller med all Ephraims barn. Ty om du kommer till att bevisa dina dristighet i stridene, så låter Gud dig falla för dina fiendar; förty när Gudi står magten till att hjelpa, och till att stjelpa. Amazia sade till Guds mannen: Hvad skall man då göra med de hundrade centener, som jag hafver gifvit de krigsmän af Israel? Guds mannen sade: Herren hafver väl mer än det är, som han dig gifva kan. Då skiljde Amazia de krigsmän ifrå, som till honom af Ephraim komne voro, så att de gingo till deras rum igen. Då förgrymmade deras vrede sig svårliga emot Juda, och drogo hem igen illa tillfrids. Men Amazia var tröst, och förde sitt folk ut, och drog ut i saltdalen, och slog af Seirs barn tiotusend.