Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall förut varande inteckning infrias med den lånesumma direktm lemnar, förord ne direkt:n om verkställighet deraf, på salt direktm för hvarje fall tinner lämpligt, och lale derefter om den inlöste inteckningens dödande besörja. § 11. Räntan å lån på uppsägningstid och emot inteckning betalas vid hvarje ^ års slut innan Juni och December månaders utgång. § 12. Alla inbetalningar af såväl ränta som hufvudstol skola, för alt anses gällande, ske genom insättning i R. St:s bank och attestens aflemnande till Ridd.kamereraren, som deröfver afgifver ett af honom uudertecknadt och af Ridd.sekreterereu anuoleradl qvitto. § 13. Alla kostnader som till kapitals eller räntors infordrande, till inteckningars förnyande samt läns bevakande, eller eljest i och för den lemnade säkerhetens bibehållande och bevarande af kassorne förskjutes, skola af låntagaren vid räntans erläggande, eller på derom särskildt skeende tillsägelse, af låntagaren ovägerligen godtgöras. § 14. Så länge låntagaren i rätt tid erlägger räntan och i öfrigt fullgör sine skyldigheter, samt någon anledn, till osäkerhet ej förekommer, må sådane lån, som lemnäs pä viss uppsägningstid, om direktm icke är i behof af sine penningar, hos låntagaren innestå. Hidd.fiskalcn bör göra sig underrättad i brandförsäkrings verket, om något af direktm belånt hus skulle så försämras, att brandförsäkringssumman nedsättes, pä det direktm dä må kunna lånet uppsäga. Skulle ägare af intecknadt stenhus underlåta att i behörig tid verkställa inbetalning af föreskrifven brandförsäkringsafgift, derom Ridd.fiskalen jemväl åligger att göra sig underrättad, så bör direktm genast gå i författning om erläggande af berörde afgift och tillse att den varder af gäldenären till direktm ersatt. § 15.
Sådan som det allra vackraste guldpapper. Just så skärt, glimrande och gullgult. – Jag skall tro dig – inföll Stella – men säger äfven blotta namnet Stella, hurudan jag är? – Nej, det tycker jag inte; jag tycker att namn blott ha färg, men denna färg är helt och hållet oberoende af personen, stundom lika, oftast olika. – Stella begynte att klappa och smeka Irene, hvarvid denna belönade Stella med en kyss. Nu voro de fullkomligen bekanta. Helt oförmodadt inföll Stella: – Hvad tycker Irene om Harald? Härvid rodnade Irene och då hon fann, att så var fallet, rodnade hon än mer. Det var lycka att ingen annan såg det än Stella, hvilken deraf antingen icke drog någon slutsatts, eller och låtsade, att så icke var fallet. När Irene ingenting svarade, sade Stella: – Irene svarar mig icke. Jag frågade hvad Irene tycker om Harald. – Hvad jag tycker om, å ja, jag tycker om honom rätt mycket – svarade Irene försatt i detta bryderi, då man fruktar att säga sanningen, så gerna man än ville säga den, så ljuf den än vore. – Skulle du vilja, att det vore han, som nu höll sin hand kring din hals, såsom Stella nu gör – frågade Stella med denna barnsliga nyfikenhet, som icke ens skyr för att plåga. – Men Stella trycker min hals alldeles för hårdt – sade Irene utan att tänka på den dubbla tydningen dessa ord kunde tillåta. – Irene skulle således ändå vilja, att det vore Harald – triumferade Stella och klappade i de små händren. Det kostade på Irene, att Stella kom till en slutsatts, hvars sanning Irene ännu icke visste af. Irene började sakta gråta. Men när hon så gjorde och Stella det såg, då började Stella gråta än mera än Irene. – Förlåt mig – sade Stella – jag har varit elak och mycket stygg. Några minuter ha vi varit tillsammans och ändå har Stella varit så stygg, att Irene gråter. – Nej Stella, du har icke varit elak. Men det är jag, Irene, som är dålig och stygg och elak. Stella, jag skulle önska byta lott med dig. Jag skulle vilja vara en sådan fattig, värnlös flicka, hvilken, såsom du, funnit ett godt tak, under hvilket fågeln kan hvila.
Ty om ett eller annat Stånd uttrycker, i en viss rigtuing, någon önskan, utan att derjemte bestämma hennes omfång, så lärer väl icke kunna påstås att något visst beslut derom är fattadt. Hade R. o. Ad. redan afgjort Den 17 Maj f. m. 125 denna fråga, så förmodar jag, att Hr Gr. o. Landtm, långt för detta afslutat en öfverläggning, som varit ändamålslös. Men när det icke skett, så förmodar jag, att något beslut icke blifvit fattadt. Jag finner således icke annat, än att BondeSt:s ifrågavar:de inbjudning kan utan binder af Grundlagen behandlas. Om så är, får jag ytterligare vända mig till de serskildta yrkanden, som blifvit framställda. Man har påstått det vara R. o. Ad. ovärdigt att frånträda ett redan fattadt beslut, och i stället antaga BondeSt:s inbjudning. Men på samma gång hafva åtskilliga ledamöter yrkat, att R. o. Ad. skulle inbjuda Prester oeh Borgare att ingå pä sitt beslut. Det skefva i denna tankegång är uppenbart. Väl anser man R o. Ad. ovärdigt att antaga BondeSt:s inbjudning: men man finnér icke ovärdigt för Presteoch BorgareStrn att antaga R. o. Ad:s. Alltså skola vi anmoda dessa begge Stånd att göra hvad vi finna ovärdigt för oss. Till denna cirkelgång eller detta grundfel i tanken kommer jemväl den besynnerligheten, att när ett Stånd inbjudit ett annat att instämma i något visst af det förra fatladt beslut, så svarar det sednare icke med ja, eller nej, ulan med en annan inbjudning. Detta påminner mig om den Fransyska visan, der versarna slutas med orden: ”c’etait å qui commenceroit”. Frågan bär är hvem som skall börja att svara ja, eller nej. Ett sådant förfaringssätt anser jag vara oss mindre värdigt. På dessa skäl anhåller jag att R. o. Ad. måtte antaga BondeSt:s inbjudning och icke sjelf göra någon sådan. Hr Dalman: Om R. o. Ad. skulle inbjuda BondeSt. eller något annat Stånd att uprifva ett af tre
Det bör ej heller någonsin vara den Lagstiftande Corpsen tillåtit, att föreslå någon Lag eller Författning, endast att gifva sitt yttrande öfver dem, som till dess pröfning hemställas. Uti ett noga iakttagande af dessa skillnader, ligger ett utaf de hufvudsakeligaste Constitutions bolverk. Ett annat icke mindre vigtigt och kraft ägande, år i min tanka det, att en väsendtlig skillnad bör göras emellan Lagföråndringar och nya Lagar. Det år min oförgripeliga men fasta öfvertygelse, att ett Folk år båttre tjent med stadga i sitt Lag-System, ån med en utsökt fullkomlighet i hvarje mindre del deraf. Jag anser det äfven vid nu i fråga varande Stats-Författnings System, som ett hufvudsakeligt medel att försäkra dess bestånd, att noga bestämma ett olika sått att tillväga gå vid nya Lagars tillskapande för oförutsedda händel - Ser, och vid afskafFande eller förändring af de förut varande. I det förra fallet må den Lagstiftande Corpsens bifall, till hvad endera af Samhålls-Magtens grenar hegart, göra Lagen; i det senare, må ingen varande Lag kunna förändras eller afskaffas, sådane economiska Författningar, som af Regeringen efter behag kunna utfärdas, häri dock ej inbegrepne, annat ån igenom ett gemensamt bifall både af Regeringen, Tribunatet och den Lagstiftande Corpsen. I annat fall blir allt projeö till Lagföråndring hvilanda, till dess att '{Tibunatet, sedan motion derom gjordes, blifvit till två tredjedelar förnyadt, och den Lagstiftande Corpsen till hälften. Då Tribunatet åger ensamt att bevilja medel till Statens underhåll, bör det också aga rättighet att taga kunskap om dessa medels förvaltning, och att under vissa allmånnna titlar bestämma användandet deraf. Men Tribunatets anmärkningar emot Förvaltningen blifva ej gällande till vidare afgörande inför Domaren, utan den Lagstiftande Corpsens bifall. På samma sått bör val Tribunatet kunna anklaga en Minister, men Lagstiftande Corpsen bör ensam kunna ställa honom inför Råtta, och anhållan om dess entledigande bör ej kunna ske utan i förening med den Lagstiftande Corpsen.
Då nemligen begrafningshjejp numera endast kan komma att utbetalas till sterbhusen efter de embetsoch tjenstemän, hvilka före utgången af år 1851 tillträdt sina befattningar, men äfven dessa efter nämnde tid icke vidare aftjenat begrafningshjelp å de lönförhöjningar eller nya löner, som de genom befordran till högre tjenster fått uppbära, följer deraf, att uträkningarne öfver begrafningshjelpens belopp i hvarje fall måste grunda sig å äldre förhållanden, enär det måste utrönas i hvilken tjenstegrad den aflidne sednast aftjenat begrafningshjelp, beloppet af hans dåvarande lön, med sedermera skedda förändringar o. s. v. Dessa uträkningar äro, enligt hvad Utskottet inhemtat, särdeles för tjenstemän inom Arméen, redan nu af en ganska invecklad beskaffenhet, och erfordra, då den aflidne tjenstemannen uppnått högre ålder, mödosamma forskningar i äldre räkenskaper, hvilka icke ens alltid innehålla de upplysningar, som äro nödiga för att kunna på föreskrifvet sätt styrka om och till hvad belopp begrafningshjelp blifvit i hvarje särskild lönegrad aftjenad.
Till rensning af Ängermanelfvens norra gren för timmerflottning inom Resele och Lidens socknar har Kongl. Maj:t under den 18 April och den 12 Oktober 1856 i nåder anvisat ett statsbidrag af 4,500 R:dr, och detta arbete skulle fullbordas inom den 1 Oktober 1860, hvilken termin dock, enligt Kongl. Brefvet den 27 September samma år, är förlängd till den 1 Oktober 1862. För rensning af samma elfs södra gren antecknades behofvet af statsanslag å generalförslaget, hvilket äfven efter qvinqvenniets slut beviljades med 26,600 R:dr. I Indalselfven skedde, enligt Kongl. Brefvet den 7 December 1859, undersökningar, som visade, att denna eif kan göras trafikabel för ångbåtar med efter förhållandet afpassad konstruktion, för en kostnad af 31,000 R:dr. På Flottningskompaniets bekostnad hafva under qvinqvenniet rensningar i denna eif verkställts för en kostnad af 116,027 R:dr 48 öre, deraf på provinsen Jemtland belöper 84,831 R:dr 10 öre och på Medelpad 31,196 R:dr 38 öre.
Sedan mer än t v å har den uteslutande redan uppseende som man på n e v ö till henne, m e d några läckra en o c h annan s e t t af af tidningarna, och hennes samtliga s o l åt talkonst tendera de stora och hennes d e m o t ett städernas tusen bleka S å till e x e m p e l » F a i r m o u n t P a r k » I denna föräldrar stora födda stad, barn där stämmas gemensamt bland i århundraden bebott andra så m å n g a på enskild väg gaf upphöfvet till ma • k y l d e luften mardagar, o c h där s k u g g a n d e beträdas, barn parken och äga och som en park, sjuka skulle hetsförklaringen 1776. springbrunnar under heta somträd hägnade gräsmattor, rätten, år plats, e n s t o r v i d floden b e l ä g e n den betydelsefulla oafhängigaf på en park, där friska stadens som svenska förut var öde, åstadkommed den, af v ä x a u p p, v ä c k t e miss P e n d l e t o n förslag att finge Edmund, var —; barn. Hennes erfara, dikter för görande stort herrvälde öfver o c h för en v a r m af ett formen underström religiositet. Sin hon emellertid de hemland och hennes lativa som i hennes på grund som tidningarna hemland uttryck, genom den svenska flertalet att hennes införts i lorna i Philadelfia. åtgärder, torde Miss största betydelse tiativets för intresse. begåfvad sig — den Garfield. i sitt h e m - känd i en saga, j a, för endast få, i dam, med som lif ägnar på s i g åt idéer. för henne synnerligen gång mån realiserandet allmännyttiga del samma o c h lust i sin är af E n fördärvid oberoende den ställsöka supern i n g h o n såväl i e k o n o m i s k t då det gäller afseende som eljes innehar. IDUN 322 1^96 Låt tryggt med hälften nöja dig: Det är för mer än det hela. Vid allt, hvad lyckan bjuder dig, Hvad glans och nöje dela, H. Estelle.
28r,0oo: - så bl ifver behållningen vid detta års slut endast 1,076,258: 26. 3. 1840 års Bevillning och andra avgifter , som till Riksgälds-Contoiret inflyta år 184 * , äro af Contoiret beräknade till . 2,5oo,ooo: Öfverskolten å Stals-Verkets inkomster för år i83p äro af Riksgälds-Contoiret upptagne till 700,000 R:dr; men då , enligt de Utskottet meddelade upplysningar, desamma sannolikt komma att uppgå till mindre belopp än år i838, har Utskottet ansett sig icke böra beräkna mera än . 600,000: S:a 3,ioo,ooo: Då dessa medel tillhöra den tid, som nu gällande Stats-reglering omfattar, eller till och med slutet af innevarande år, och nödige medel till återstående utgifter för samma lid redan uti calculen öfver detta års tillgångar blifvit afsatte, skulle de väl i detta afseende kunna såsom öfverskott betraglas; men då emedlertid i öfvervägande tages, att 1841 Transport 3,100,000: — 1,076,288: 26. 3. Stats-TJiskottets Utlåtandej N.-o 354'
I den sammansatta apparaten deremot lemnäs pannhatten utan allt afseende. Till upphettningsyta kan i allmänhet anlagas den under vattenlinien belägna ytan af ängeller mäskpannan, då denna är till sin halfva rymd fylld med vatten. Endast för mycket små tillverkningsbelopp kan ett sådant bestämmande blifva oanvändbart. T. ex. för en tillverkning, svarande mot 2 qvadratfots upphettningsyta, skulle pannans rymd blifva endast 6 1/7 kanna, om hennes diameter och höjd göras lika. Gifver man pannan en v annan form, så minskas hennes rymd. I sådant fall som detta, då pannans litenhet skulle göra henne nästan obrukbar, finnes likväl den utvägen att på en större panna inskränka upphettningsytan, så att denna svarar emot den tillverkning, som skall beskattas, derigenom att pannan fylles till mindre än hälften, och ytan af den då fyllda delen antages till upp - 6 Bil. N:o 3, till Bevilln.-Utskottets Skrifvelse, JV.-o 6. hettningsyta. Om t. ex. en 11 1/4 kannors panna fylldes till blott en fjerdedel af sin rymd, så blir den fyllda delens yta äfven 2 qvadratfot," såsom förut. För att förekomma begagnandet af en för stor upphettningsyta bör likväl här den del af pannans sidoyta, på hvilken elden skall verka, så begränsas, att pannans afverkning ej kan ökas utöfver det medgifna beloppet. Denna begränsning verkställes lätt derigenom, att pannan stämplas på sidan, så högt öfver botten, att, då pannan är inmurad och stämpeln synlig öfver muren, icke större del af pannan blir tillgänglig för elden, än som fordras för den beskattade tillverkningen. I anseende till eldens svagare verkan på pannans sidoyta, bör nämnde stämpel icke anbringas vid gränsen för upphettningsytan, utan så högt upp, som vattenlinien stiger, om pannan fylles med dubbelt så mycket vatten, som blifvit användt för upphett ningsytans bestämmande. Den härigenom medgifna förmån vinnes i vanliga fall derigenom, att ingen föreskrift om pannans inmurning der eger rum.
A öfverskotterna anvisade utgifter, enligt specifikation, 27,050: — 4. Behållet öfverskott å Statsverkets inkomster . 552,200: 5. 5. Brist, som af Riksgälds-kontoret blifvit ersatt, 202,444: 41. — Ar 1847. Behållet öfverskott å Statsverkets inkomster . 800,132: 6. 9. Besparingar å förslagsanslagen 35,606: — 4. Af det ofvanstående synes, att åtskilliga förslagsanslag, isynnerhet de till fourageringen af värlVade Kavalleriets och Artilleriets hästar, till reseoch traktaments-penningar å 2:dra, 4;de och 6:te hufvudtitlarne samt till utflyttningshjelp efter laga skiften, icke på långt när varit tillräckliga för de afsedda behofven, hvarföre Revisorerne instämma uti hvad 1847 års Revisorer, af enahanda anledning, yttrat angående angelägenheten deraf, att dylika anslag bestämmas till en summa, som, grundad på medeltalet af 5 föregående års kostnader, så nära söm möjligt närmar sig det verkliga årsbehofvet, enär eljest vid Riksstatens reglerande synes en större tillgäng för nya anvisningar, än som i verkligheten finnes. Hvad särskilt angår ofvanomförmälda anslag för reseoch traktaments-kostnador, så hafva dessa anslag under revisionsåren blifvit betydligt öfverskridna, hvilket synes hufvudsakligen härröra af den, jemlikt Kongl. Majlis nådiga cirkulär den 2 Augusti 1844, stadgade förhöjning i skjutslegan vid gästgifverier, der entreprenad om skjutsen är afslutad. Enligt hvad Revisorerne inhemtat, lärer Kongl. Maj:t, med anledning af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 1 April 1845, anbefallt Kongl. Stats-kontoret att utarbeta förslag till nytt Rese-reglemente, hvilket förslag skall, den 4 November 1845, blifvit till Kongl. Maj:t öfverlemnadt, för att Dess nådiga pröfning underställas.
Bilaga till Meni. N:o 8. 131 äfwensom hwad ett helt Ständ i egenskap af Riks-Ständ beslutit och annarö rätt röra kan, meddeles de öfrige Ständen genom Utdrag af Protocollet. Will Ledamot, som ef i Ståndets fattade beslut instämt, sin särskilda tanke hos de öfriga Ständen anmäla, stände det honom fritt genom särskildt Memorial eller Dictamen till Protokollet, hwilket mä StändetS beslut ätfölja. Lag samina »vare, dä nägon Remis; gär frän Riks-Ständen till Utskott, eller ntlätande frän Utskott till Niks-Ständ. As Protocolls-Utdragen böra alltid fyra exemplar utskriftvas, af hwilka de irenne afgä till MedStänden för att derstädes qwarblifwa, och det fjerde, eller sä kallad Löpare, kringsändes, pätecknas i hwarje Ständ af Secreterare»: samt stadnar slutligen hos Ridderskapct och Adeln för att i deh Archiv förwaras. Ständen mä femwäl, i de fall dem lämpligt synes, genom utskickade Deputationer sina beslut hwarandra tillkännagifwa; dock bör Protocolls-Utdraget derom antingen tillika ätfölja eller sedermera ofördröjligen öfwerlemnas. 8 58. Wid justering af Protocoll eller ProtocollsUtdrag, kan ett beslut ingalunda ändras, men wäl sädane tillägg göras, hwarigenom ingen ändring i beslutet uppkommer. Utur ett Protocoll mä wid justeringen, med Ständets bifall och pä den talandes eget begifwande, uteslutas dest egne uttryck och äfwen deliberationer som deraf följt; dock kunna ej sädane uttryck uteslutas, pä hwilka beslutet tydligen sig grundar. 8 59.
Här framträda återigen författarinnans favoritspekulationer öfver de etiska instinkternas, de sedliga sträfvandenas förlamande inverkan på intelligensen, på förmågan att uppfatta och förstå lifvet. Men på hvad är det väl, på egna iakttagelser eller på andras auktoritet, som förf:n stödjer dessa förvända satser? Vet då icke fröken Key, att de som »blindt» sträfva att förverkliga sedlighetsidealet, de göra det, därför att de förstå »lifvets mångfald», därför att de blickat ned i dess »hemlighetsfulla djup», därför att de känt svindeln, som lockar och drar dit ned, och att de velat frälsa och rädda dem, som kanske icke förstått allt detta? Och hvad i all världen menar hon med de »hvardagskloka», som råda sina idealistiska medsystrar att ej stegra sina kraf på innerlighet etc.? Menar hon med »hvardagskloka» det slags kvinnor som, ehuru i sitt yttre lif oantastliga, dock äro orena i själens djup, kvinnor som skratta åt slipprigheter, som ursäkta sina mäns så kallade snedsprång, som låta »udda vara jämnt», blott för att få lefva i bekvämlighet och njutning? Men kan man kalla sådana kvinnor »hvardagskloka» — äro de icke snarare orena, okyska kvinnor? Eller menar fröken Key den kvinna, som kan förlåta och fördraga, som äfven då hennes illusioner bli grusade, då hennes dröm om sympati ej förverkligas, icke tröttnar att anse det gifna löftet heligt och bindande, och i kärlek och tålamod nedsätter krafven på lycka, för att i stället öka dem på plikt? Och hvilka äro de idealistiska medsystrarna? Tillhöra de månne det slags kvinnor, som förakta vigseln, som anse äktenskapet eller »förbindelsen» bruten, då någon fnurra kommer på tråden, eller passionen svalnat, eller »den stora hängifvenheten» uppenbarar sig i nya, mera lockande former? Ja, ingen kan med bestämdhet precisera hvad som här menas; hela denna framställning lider så brist på hvad fransmannen menar, då han säger, att någonting är uttaladt »nettement», att man stannar i ovisshet om själfva innebörden däraf.
I denna vidsträckta tillstyrkan har jag ej kunnat deltaga. All den känned om man äger om beskaffenheten och verkningarne af penitentiärfängelsestraffen är hämtad från utländsk erfarenhet; denna erfarenhet utgår ifrån ännu fortfarande försök, och omdömena om dessas resultater äro icke sällan stridiga och hvarannan motsägande. Redan dessa försök, såsom de i olika Europeiska länder blifvit gjorda i jemnförelsevis mindre skala, hafva kostat oerhörda summor; och uti intet Europeiskt land, utom Frankrike, lärer lagstiftningen ännu lagt det Filadelfiska eller ensamhetssystemet uteslutande och ovillkorligen till grund för fängelsestraffen. På de flesta ställen synes man blott vilja framgå på försöksvägen och kostnaderne afskräcka äfven i de rikaste länder. Den varsamhet Lagberedningen sjelf påyrkat hade, efter min tanka, bordt afhålla Utskottet från en så obetingad tillstyrkan, som den Utskottet afgifvit; och i Råga om systemets omedelbara tillämpning blott på de lägsta straffgraderne både Utskottet måhända bordt med större tydlighet yttra sig om de kostnader och de anstalter, som vid en sådan tillämpning blifva oundvikliga. Jag tillerkänner mig hvarken behörighet eller förmåga att afgöra de bägge systemernas inbördes företräde. I det land derifrån de båda hafva sitt upphof, är denna fråga långt ifrån alt vara afgjord, och det Auburn - 49 Tior till Lag-Utskottets Betänkande, N:o ,9-5. Auburnska lärer der ännu vara vida mer i verksamhet och utöfning, än det Filadelfiska. Jag betraktar frågan om fängelsestraffets organiserande blott i förhållande till Sverige, till landets resourcer, till nationens lynne och till öfrige häruti ingående omständigheter. Ifrån denna synpunkt måste kostnaderne, det vill här säga hela möjligheten, först tagas i skärskådande. Att verkställigheten, efter Utskottets förslag, endast skulle gå successivt, betyder härvid föga. En gång i lagen antaget måste systemet fullföljas och fullbordas, åtminstone så långt, som fordras för de straffgrader, der det skall genast tillämpas.
M:ts nådiga sanktion, skulle 12 h 15 Komministrar blott i Linköpings stift förlora till och med hoppet att få nödtorftigt bröd för sin trohet och flit under mångårigt och mödosamt arbete i Herrans vingård. Hvad ondt hafva desse obefordrade gråhårsman, de som dragit dagens tunga och hetta, gjort, att man missunnar dem en lugnare afton, och, när solen gått ner, att de få lägga sig till hvila med det glada hopp att de kåre, som de lemna efter sig, icke dagen derpå behöfva hos andra bedja om bröd och, när qvällen kommer, om hus. Man får icke antaga, att de, som vid den åldern äro obefordrade, åro oduglingar. Jag känner personligen gamla Komministrar i mitt stift, en del med beröm godkända, andra med än godkända, än försvarliga kunskaper, goda embetsgåfvor och exemplarisk vandel, och är öfvertygad derom, att, ehuru deras namn sällan höres utom deras församlingar, skola de dock högt upskattas af Honom, som framför alla gåfvor och alla talenter värderar troheten hos sina skaffare. Att mången vid 65 år icke vunnit befordran till pastorat, dertill äro dels våra befordringslagar, dels otur vid ansökning och val en orsak — det år icke alltid den sämste, som vid val går miste — dels församlingens och Komministerns inbördes kärlek. »Flytt intet ifrån oss, käre Pastor, heter det, vi och våra barn hålla så mycket utaf er. Kär vår Kyrkoherde dör, så erbjuda vi er hans plats.» Men, nu lefver den förre tills Komministern fyllt 65 år, och dermed försvunno bådas förhoppningar. Ehuru det gifves pastorater, der en pastor med familj saknar dagligt bröd, hörer dock detta till undantagen, hvarför den nu före - 12 Den 4 Januari. slagna preskriptionstiden för ansökning till befordran egentligen trycker Komministrarne.» Då nu föregående talares mening genom denna reservation så tydligen vederlägges, är jag obekymrad för utgången i denna fråga inom H. St., och önskar blott att beslutet om afslag å Betänkandet blefve enhälligt. Sedan öfverläggningen härefter förklarats afslutad, samt H.