Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I hvarje brottmålsransakning och särdeles vid de grofva brott, der häktning sker, är af vigt, att de fullständiga upplysningar om den tilltalades personliga förhållanden vinnas, som kunna leda såväl till brottets fullkomliga upptäckande och bevisande, som till brottslighetens bedömande. Lagstiftaren bar — med skäl synes det Utskottet — ansett, att presterskapet, framför andra personer, skulle vara egnadt att meddela dylika upplysningar, och derföre genom nämnda Kongl. Förordning stadgat, att domaren icke må, under inhemtande af upplysningar från andra håll, förbigå presten. Om i sådana fall prest meddelar uppgifter, hvilka icke kunna af honom med bevis styrkas, eller uttrycka åsigter, som grunda sig allenast på hans enskilda uppfattning, och detta inflyter i ransaknings-protokollen, så sker dermed ingenting annat än med hvarje aflagdt vittnesmål eller hvarje upplysningsvis hörd persons berättelse. Lagstiftaren har för rättvisans skull ansett nödigt, att ransakningen må äfven i delar af sistberörda beskaffenhet vara offentligheten underkastad, och utan större risk för den tilltalades medborgerliga anseende kan prestens omdöme angående hans person äfven uttalas. För den oskyldigt anklagade bar lagen i alla fall beredt den upprättelse, som ligger i ett friande utslag. Utskottet finner alltså icke någon betänklighet vid att den genom ofvananmärkta Kongl. Förordning den 11 Juli 1753 stadgade skyldighet för presterskapet, att meddela yttrande om häktade personers förhållande i deras lefverne, fortfarande varder bibehållen. I intet annat fall än det här ofvan nämnda eger presterskapet rätt att meddela på kyrkoböckerna grundadl betyg om personers sedlighet och lefverne i allmänhet, så framt det blir af förklenande innehåll. Genom särskilda författningar är 4 Sammans.
Rikets Ständer bade, uti skrifvelse den SO Juli 1831, gifvil tillkänna, att de, för deras del, angående sättet för fullföljd af mindre brottmål, som med tvistemål ega nära gemenskap, eller deraf härflyta, beslutat en förordning af den lydelse, nämnde skrifvelse upptager. Kongl. Majit, som funnit ett lagstadgande i detta ämne af behofvet påkalladt och derför vid sistförllutna riksdag framlagt ett sådant, hvilket dock ej blifvit af Rikets Ständer antaget, har väl ansett, att hvad i Rikets Ständers förslag förekommer derom, att den ändringssökande, i händelse han i brottmålet blifvit till böter eller särskild ersättning dömd, borde fullgöra hvad oin nedsättning deraf, ställande af borgen, eller företeende af fattigdomsbevis funnes föreskrifvet, kunde, ehuru ej af behofvet påkalladt, dock utan särdeles olägenhet antagas för de fall, då det brottmål, som i tvistemålet kommit, icke med detta hade omedelbart och oskiljaktigt sammanhang; men då, på sätt i Slals-rådet och Högsta Domstolen blifvit anmärkt, förhållandet vid andra tillfällen kunde vara, att det yrkade kriminela ansvaret egde sin grund i det civila käromålet och i sådant fall, vid målets fullföljd, den kriminela delen icke kunde från det civila hufvudmålet skiljas på sådant sätt, att bötesansvaret qvarstode, sedan det civila domslutet, tili följd hvaraf böterna voro ådömda, blifvit ändradt, och ett stadgande, hvarigenom i dylika mål borgens ställande för böterna gjordes till vilkor för rättigheten att i högre Rätt söka befrielse derifrån, skulle leda derhän, att äfven det civila hufvudmålets pröfning i Ofver-rätt komme att af samma prestandtim bero, hvilket ej kan stå tillsammans med den frihet för doms fullgörande i andra instansen, som, enligt Rätlegångs-ordningen för civila mål, i allmänhet gäller, har Kongl. Majit ansett sig böra vägra bifall till Rikets Ständers ifrågavarande förslag.
För öfrigt är det väl sannt, att sonens uppfostran är dyrare än dottrens; men den är vanligen gjord då fadren dör, och sedermera behöfver sonen mindre till sin soutien än hans syster, emedan han då lärt ett yrke eller kan åtaga sig en tjenstebefattning, då deremot något hvar vet huru svårt det är för ett fruntimmer att försörja sig sjelf. Samme värde talare har erinrat, att så väl R. o. Ad. som BondeSt. hafva vid föreg:de riksdagar afslagit den na lagförändring, men att BondeSt. nu bifallit den. Detta tror jag borde vara ett motiv för R. o. Ad. att icke låta det Hederv. BondeSt. gä framför sig på rättvisans och billighetens bana, utan åtminstone hålla jemna steg med detsamma. Att ingen våda deraf uppkommer, har åtminstone BondeSt. erfarenhet af genom förhållandet i Wärends härad, der döttrarna i långliga tider ärft lika med sönerna. Slutligen ber jag att få upprepa hvad en värd talare, som nu är hädangången, bär yttrade, då denna fråga förra gången var före, nemi. att han aldrig sett någon af Ståndets ledamöter, som gift sig med en rik borgarflicka, vara missnöjd med att hon ärfde lika med sina bröder. Detta bevi sar bäst rättvisan af lika arf. Den siste värde talaren har talat om morgongåfva, och, om jag rätt fattat hans mening, önskat att den borde upphöra. Deruti instämmer jag fullkomligt, isynnerhet soia sjelfva morgongåfvan nästan innefattar en förnärmelse mot det andra könet. Den är nemi. ett erkännande af, alt brudkronan ej varit usurperad, och något sådant bör i våra tider icke ens sättas i fråga. Jag får på dessa grunder vördsamt anhålla om bifall till LagUtskrs betänkande. Frih. Leijonhufvud, Abrah.:
Ständer ansett för ärendets pröfning erforderliga och hvilka uppgifter upptogo så väl förhållandet med inkomsterna för då sednast förflutna tio år, sorn afkortningar derå, jemte de i och för uppbörds-bestyret och kontrollen belöpande kostnader under samma tid, i underdånighet anförde, att, enär inträffade alltför höga eller alltför låga markegångspris under sednaste fem år knnde lemna ett medelpris, som verkade menligt antingen för Statsverket eller för de förvaltande Verken, Stats-kontoret ansåg, det ett medium för tio år företrädesvis borde begagnas vid uppgörandet af ifrågavarande förslags-beräkningar, helst detsamma måste anses innebära ett resultat, som mer närmade sig till det rätta, hvadan äfven, der det låtit sig göra, den af Stats-kontoret uppgjorda beräkning vore grundad på förhållandena under den längre tidrymden; hvarjemte Stats-kontoret, som i öfrigt instämde uti den af Rikets Ständer yttrade åsigt, att all krono-uppbörd, skatt och afgift, af hvad namn den vara må, borde ingå till Stats-verkets kassor, likväl ansåg det härvid af Rikets Ständer ifrågaställda undantag af de till Riksgälds-kontoret inflytande beviilnings-medlen icke vara lämpligt eller af behofvet påkalladt. Vidare hade Kongl. Majit i ämnet hört de till uppgörande af förslag i afseende å skatteväsendets samt uppbördsoch redogörelse-verkets förenklande serskildt utsedda kommitterade, hvilka uti afgifvet underdånigt utlåtande den 31 Maj 1847 hufvudsakligen biträdt det af Rikets Ständer framställda förslag, samt, med bifogande af utredning utaf hvart och ett Verks inkomster, i underdånighet föreslagit de af dessa inkomsters serskilda beskaffenhet föranledda bestämmelser och stadganden rörande desammas framtida uppbärande och redovisande. i Stats-Utskottets Utlåtande, N:o SJ, Litt. A.
Jag trodde att sådana ledamöter, af Konungen utvalde på lifstid, väl kunde uppträda med den moraliska kraft och det moraliska värde, att denna kammare i detta afseende alldeles icke skulle komma att deraf lida, och jag trodde, att, med afseende på den monarkiskt! principens bevarande, hvilken princip jag anser icke fristående från den constitutionelia, utan helt och hållet dermed identisk, skulle verkligen detta element fullkomligen kunna motsvara sin bestämmelse. Men då Hr Frih. "0. Landtm, ämnade bland de projecterade gemensamma tankarne upptaga äfven min utkastade idee, så förklarade jag, att jag ville afstå från detta förslag. Jag gjorde det på den grund, att mina politiska vänner och flera andra förklarade min tanke vara den sämsta af alla som blifvit framställda. Jag har således gjort en concessior, af min öfvertygelse i detta fall, och jag bekänner uppriktigt, alt jig tror, att icke numera fråga kan uppstå örn antagande af något likartad t med hvad Hr Nordensköld föreslagit. Gr. Spens, Carl Gustaf: Jemte det jag fullkomligen instämmer med Hr von Troil, skall jag anhålla att få framställa ett ytterligare ‘skäl, hvarför jag icke anser mig kunna gifva mitt bifall till Hr Nordenskölds förslag, utan tverlom måste protestera deremot. Det är det, alt detta förslag, om det antoges, skulle, efter min öfvertygelse, fullkomligen upphäfva den princip, som blifvit af Coust.Utsk. framställd, och som jag icke hört disputeras här af någon, hvarken inom detta Stånd eller inom något af de öfriga Stånden, då de alla voro samlade på detta rum, nemi. den, som innefattas i orden på 67 sidan i Utskts betänk.: ”1 Konungens och representationens inbördes förhållande finner Utsk. någon väsendtlig ändring, i sammanhang med frågan om denna representations ombildning, icke böra eller kunna sättas i fråga.” Representationen i Sverige har visserligen hiti5 H. 45 354 Den 28 October e. ra. tills varit skiljd i 4 kamrar, men dessa kamrar hafva dock alla ulgått ur nationens sköte.
ProtocollsUtdrag, Ridderskapets och Adelns, om Å lenemiss till StatsUtskotlet af dess Betänkande, angående RecognitionsSkogarne, 678. — rörande Statsoch Bevillningsutskottens Betänkande om BränvinsBevillningens utgörande för åren 1810, 1811 och 181 a af personer å landet som ej äga eller besitta jord, dito. — angående StatsTJlskoltets Betänkande, om förändring uti indelta Infanteriets Beklädnadssätt, dito. — om gillande af BancoUtskottets Betänkande, i fråga om allmänt kungörande af Banco-sedelstoekens belopp, 679. — om Återrcmiss lill StalsTJlskottet af dess Utlåtande om inlösande af de så kallade Schiegélska Godsen i Hallands Län, dito. — om afslag af Allmänna Besvärsoch OeconoinieUtskollets Utlåtande, angående åtgärders vidtagande till den Veneriska Smittans utrotande, dito. — om gillande af StatsUtskottets Betänkanden, 1:0 rörande försäljning af Kungsgårdar, Recognitionsoch OflicersBoställen m. m.; 2:0 angående KronoSkogarne; 3:o i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, rörande en förbättrad bushållning med Ekeskogarne; 4:o rörande KostnadsSummans anslående till en Minnesvård öfver Högts.
– «Jag skulle också misströsta, om icke Ers Maj:t vill för detta vigtiga ändamål tillita sitt eget oemotståndliga inflytande och det i afseende på en person, som redan är invigd i mycket rörande Sveriges höga regentslägt, och hvilken just för närvarande har hertigens öra, såsom redskap åt hans kärleksäfventyr,» – svarade Beylon. – «Du menar Badin?» – «Ja, Ers Maj:t.» – «Den saken skall jag fundera på. – Men hvad fattas dig? Din gula hy blir ännu blekare, dina ögon slockna, din panna fuktas af svett, bröstet häfves, munnen fradgas och andedrägten blir kortare han svimmar! (Ringer . Baron Ehrensvärd! hjelp mig att bära Beylon till soffan . Se så, eau de luce, och skicka i ögonblicket efter min lifmedicus!» Konungen lossar sjelf Beylons halsduk och håller en flaska eau de luce under hans näsa. Imedlertid komma, jemte läkaren Dalberg, flera af uppvaktningen inspringande. En hastar, att lyfta undan Schweitzarens fötter och att utbreda en näsduk på sidensoffan, för att akta den från fläckar. När konungen blir varse detta, utbrister han, med häftighet: – «Hvad skall det heta, min herre? Huru kan ni tänka på sådan strunt, som en sidenmöbel, då en menniska lider, då det kanske till och med gäller dess lif! – Ah! han andas lättare; ögonen återfå sin eld. Gud ske lof Du återhemtar dig, min stackars Beylon: hvad det gläder mig Ni, lifmedicus Dalberg, sätter er i vagnen bredvid Beylon, följer honom hem och ansvarar mig för hans vård och skötsel. Med ilbud vill jag, morgon och afton, ha underrättelser om hans tillstånd Nej, nej, inga tacksägelser, Beylon! jag förbjuder dig det; du skulle bli ännu mera matt af ansträngningen att tala Se så, Ehrensvärd tar honom under ena armen och Dalberg under den andra och leda honom ned i vagnen . Farväl, farväl! Jag litar på er konst och er skicklighet, kära Dalberg, att Beylon snart må bli bättre. Slå bara bort de der dystra tankarna, med hvilka du kom hit.
Nto 201 afgifne, samt den 20 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af RiksStåndens skiljaktiga beslut i frågan örn förbud för Ledamöter i HofRätt, att sig emellan byta lottade mål; fann Bidderskapet och Alein, att samma Utlåtande, vid hvilket någon Ridderskapets och Adelns ät,— Den 23 Oclober e. m. «6j gärd icko erfordrades, bordo läggas lill Handlingarne. Ut supra. Höglofl. Ridderskapet och Adeln itlkiljdvt klockan I qvart till xo oro aftonen. In fidem Protocolli G. JLagerheim* Fredagen den 24 October. Plenum kl: 9 förmiddagen. Uppläste» till justering och godkändes följande Expeditionslltskottet* insände förslag till Riksens Ständers underdånige Skrifvelser till Kgl. Majit: N:o 255. I anledning af Kongl. Majlis Nådiga Remiss uppå Consistorii i Calmar under. darriga anmälan, rörande det vid sednaste Riksdag beviljade lane-biträde för uppbyggande af oti Gymnasiioch Skole-hus derstädes in. m» 264 Den 24 Octoher f rn. I anledning af Kongl. Magta Nådiga Remiss uppå f. d. Handlanden P. YV. Bergs gjorde ansökning, i afseende på liqvidexandet af dess skuld till Götha CanalBolags f. d. DiscontVerk. I anledning af KonglMajus Nådiga Remiss, angående Grefliga Gyllenstjernska Familjens förmenta fordran hos Staten. Företogs till pröfning
St:r måtte tillägga Redogöraren vid K. Högre Artilleriläroverket och vid kronoegendomen Marieberg, Ridd. af K. W. O., Johan Peter Lungren rättighet att efter afskedstagande! från redogöraretjensten upbära årligen, under sin återstående lifstid, en pension, stor Ett tusende R:dr r:mt. — Lungrén, som enl. bilagda betyg nu är 67 år gammal och af sjuklighet så försvagad att han snart icke vidare torde Den 3 December e. m. 209 torde förmå att förrätta de mödosamma tjenstegöromålen, hvilka han i nära 35 år med utmärkt nit, redbarhet och ordning förvaltat, skulle då han blifver nödsakad att lemna tjensten hemfalla till den ytterligaste fattigdom, om icke pension beviljades honom, enär han icke äger någon annan medelstillgång än den knappa löneinkomsten. Såsom årlig aflöning har han upburit 516 R:dr 32 sk. b:ko, som utgått med 416: 32 af läroverkets och lOORrdr af kronoegendomens medel. I K. M:s Nåd. Propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof är den del af Redogörarens aflöning, som utgår af läroverkets medel upförd, i anseende till dess alltför ringa belopp, till 500 R:dr b:ko, hvarigenom hans årliga löneinkomst sålunda skulle blifva 600 R:dr b:ko eller 900 R:dr r:mt. Denna summa är likväl för den åldrige och sjuklige mannen, under nuv:de dyrhet å alla förnödenheter, icke tillräcklig till bestridande af hans lefnadskostnad, hvarföre jag hemställer att han, såsom årlig pension, måtte efter afskedstagande! få, å allmänna indragningsstaten, upbära ett belopp af 1000 R:dr r:mt, motsvarande bemälda löneinkomst 900 R:dr ökad med 100 R:dr r:mt. Om remiss till StatsUtsk. å denna motion anhåller jag vördsamt. Begärdes på bordet. Frih. von Vegesack, Carl Henning Iwar, hade inlemnat följande motion :
Emellertid både kunna och böra ej mindre de citerade §§:na uti Rättegångsbalken, än öfriga civila författningar, t. ex. komunaliagen och andra ekonomiska författningar, i detta hänseende till ordalydelsen närmare bestämmas, hvilket, hvad sistberörde författningar angår, ensamt beror af Regeringen, och, beträffande rättigheten att bära vittne, lärer det icke rättligen tillhöra strafflagen, utan rättegångsbalken, att derom meddela nödiga föreskrifter, hvilket ock skett i vår nu gällande lag. Beträffande den invändning man äfven hort framställas mot lagberedningens förslag, nemi. att en dömd förbrytare derigenom skulle betagas möjligheten till rehabilitation, så kan jag icke inse dess giltighet, såvida nemi. det lika väl måste anses såsom ett straff att förklaras ovärdig »brukas i allmänt värf», som att förklaras »förlustig medborgerligt förtroende», hvarföre detta straff i såväl det ena som det andra fallet kan af benådningsrätten utplånas eller af domaren begränsas inom viss tid, hvilket jemväl öfverensstämmer med lagberedningens förslag samt K. M:s redan vid 1844 och 1848 årens riksdagar afgilna Nåd. Propos:r, hvilka för vissa brott begränsa straffet endast till viss tid af 5, högst 10 år. I öfrigt torde böra erinras, dels att 1734 års lag såsom straffpåföljd stadgar ärans förlust endast i jemförelsevis ganska få fall, såsom för falsk myntning, förfalskning, mened och edsörebrott, utan att någon villrådighet hitintills sports ang:de den rätta qvalifikationen af den dömdes frejd, dels att i den sednast år 1855 utfärdade författning, ang:de stöld, utsättande af förlust utaf medborgerligt förtroende icke ansetts behöfligt att stadgas såsom särskild straffpåföljd, likasom sådant ej heller lunnits af nöden i den Norska brottmålslagen af d. 20 Aug 1842, ehuru äfven i Norges Grundlov finnes en §, som från valrätt till riksdagsman utesluter den, som blifvit till vanärande straff dömd.
Derigenom kunde parter undvika ej allenast besvär, utan äfven de betydliga utgifter, som åtgå till lösen af de flera bevis, hvarmed klagande part, med anledning af ifrågaställde föreskrifter, nu måste sig förse; och det är i följd deraf sorn Petter Gabrielsson föreslagit att samma föreskrifter måtte upphäfvas, åtminstone så vidi de tillämpas på frågor rörande ”skolväsendet, och kyrkoförhållanden, hvilka fullföljas från sockenstämma till konsistorium," särdeles som meningen med oftanämnde författning, enligt motionärens förmenande, varit alt ”försvåra och uppehålla klagan öfver Konsistoriernes beslut och derigenom utvidga deras makt.” Lag-utskottet, till hvars yttrande denna motion blifvit öfverlemnad, delar emedlertid icke motionärens berörde åsigt om meningen med förevarande författning eller egentligen de föreskrifter, hvilkas upphäfvande blifvit yrkad. De hafva sin grund i de förbindelser, som blifvit ålagde konsistorierne. Biskopen och Kapitlet böra, heter det i 15:de punkten af Kongl. Förordningen huru med rättegång i Domkapitel skall förhållas den 11 Februari 1687, ”döma uti de saker, sorn förefalla vid visitationer och prestmöte» och de som angå presteoch skole-stånds-personer, högre och lägre, hvad deras embeten och fel vidkommer uti lära och lefverne oell hafva deru på en noga och allvarsam uppsigt;'1' och på det konsistorium skulle med större säkerhet kunna utöfva denna uppsigt, stadgades i förordningens 24:de punkt, alt, om någon part vore missnöjd med konsistorii utslag samt Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 81. 7 tänkte deröfver klaga, borde han, inom åtta dagar sedan utslaget honom kungjordt blifvit, ”sin åstundan med höfliga ord konsistorium tillkännagifva eller vara deraf förlustig’’. Således fann man redan då nödigt att göra en anmälan af den art, som nu ifrågaställde, till vilkor för rätt att klaga.
«god qväll!» tog han en så Gudsnådelig min på sig och sade: «Det kommer derpå an, fader Olof, om qvällen blir «god eller ond. Man talar just nu om er och edra «vänner här i ett annat rum på slottet, och det lå«ter der som er sista timma skulle vara förhanden.» Jag trodde Badin efter gammal vana ville drifva gäck med mig och var sinnad draga mig undan ostyringen, då han med oroliga blickar började se sig om och hviskade mig i örat: «Ni sjelf, fader Olof, och edra «vänner: Fersen, (herr grefven ursäktar, att jag nyttjar pojkens ord, ty just så sade han: edra vänner, sade han) «Tessin, Benzelius, Kjerrman» – «ha sett dagens ljus för sista gången, om ni ej följer mig. – «Hvilken oförskämd slyngel! hvilka galna historier!» föll Fersen honom här i talet och skakade hufvudet föraktligt. – «Justament mina tankar» – återtog Olof Håkansson kallt. – «Jag var liksom flat öfver min enfald, att låta Badin plugga i mig sitt dumma sladder, men jag tänkte om igen. Det kostade ingenting, att taga rätt på narrspelet; men det kunde bli satans dyrt, att släppa bort harftråden, om sladdret varit i säck, innan det kom i påse, ty jag mins ordspråket: att små grytor ha också öron, och den der morianen, så oförskämd han är, får ha sin näsa med öfver allt. Således följde jag med till dörren af drottningens innersta rum, hvilken stod på glänt. Badin lade ena handen på sin mun, till tecken, att vi skulle vara tysta, och pekade med den andra inåt den andra kammaren, der hofmarskalken baron Horn var inbegripen i ett lifligt samtal med löparen Ernst. Jag hörde tydligt nämnas: «kungens vänner på Mäster Anders,» och baron Horn sade: «skynda dig till «dem, min bäste Ernst, traktera dem dugtigt och bed «dem hålla sig tappert, när det gäller. Jag ger dig «frihet från uppassningen här på slottet i natt.
Kontoret ändock under den rådande penningebristen kunde påräkna att, om ock uppsägning egt rum, å bestämda tider återfå sina penningar, beslutade Fullmäktige, att till Presidenten Åkerman aflåta två serskilda telegram, det ena innefattande underrättelse, att Fullmäktige antoge anbudet på d,e i Johns & Komp:s kontrakt bestämda vilkor, med tillägg af J procent årligen eller 6 procent för året, såsom den först ankomna telegrafdepeschen innehöll; det andra med begäran att, om icke långifvaren ville före medlet af Februari lemna två ;t 3 millioner Riksdaler Riksmynt i förskott, Presidenten måtte afsluta med honom eller någon annan om en kredit å minst feni månader, hvarå Fullmäktige genast finge utställa vexlar på 90 dagars dato. Den 12 Januari ankom, genom Kongl. Maj:ts beskickning i London, en föregående dag daterad depesch, deri Presidenten underrättade, att man tröttnat vid underhandlingarne i Paris; att han inom gränsen af C procent, och troligen derunder, ansåg sig kunna få lånet i London, derhän nu vistades, samt af lånebeloppet lyfta i kontant mer än önskligt; att likväl lånet måste göras i pund Sterling och efter brukliga former, samt slutligen framställde den Iråga, om han finge fria händer härutinnan, blott 6 procent ej öfverskredes. På skäl, som finnas intagne i Fullmäktiges protokoll för den 13 Januari, ansågo sig Fullmäktige böra meddela Presidenten uppdrag att, i enlighet med de af honom uppgifne vil - — 67 — kor, afsila ett lån i £ Sterling till belopp af omkring 1,120,000 £, å högst sex procent för år, saint att lian egde fria händer i öfrigt. Den 15 Januari erhöllo Fullmäktige, uti en föregående dag från London afgången depesch, från Presidenten Akerman den underrättelse, att han öfverenskommit örn en kredit å femtio-å etthundratusen £ Sterling hos bankirhuset Overend, Gurney &
Att i laglig form försäkra allmänheten om ett fortfarande bestånd af Mvntbestämningslagens 3 §., så att sedlar för silfver kunna efter önskan erhållas, äfven efter det Silfver-utvexlingen tagit sin början. Detta utgör 20 §:s syftemål. 20:0 Att genom Lag-bud utstaka formen och egenskapen af Bankens löpande sedlar och hvad till förändringars åstadkommande erfordras. Detta utgör 21, 22 och 23 §§:s syftemål. Den sistnämnde §:n är alternativt uppställd. C. 1 hvad Banken såsom Låne-anstalt rörer. 21:0 Att i laglig form befästa den Banken vid dess stiftelse tillerkända men sedermera under längre tider ej till begagnande medgifne rätt att för sin utlåningsrörelse upplåna penningar. Detta utgör 24 §:s syftemål, 22:0 Att i laglig form betaga Banken rättighet att kunna på anfordran utställa förbindelser för dylik upplåning; såsom möjligen vådligt för dess bestånd. Att genom Lagbud bestämma generelt utlånings-rörelsens serskilda grenar, samt, på sätt Rikets Ständer nu fastställt, att dess utsträckning eller inskränkning skall vara beroende af Bankens egen ställning. Detta utgör 26 §:s syftemål. 24:0 Alt i laglig form förvara åt Bankens Gäldenärer den förmon, att utöfver deras ingångna förbindelser kunna till Banken afbörda skuld, enär de finna sådant för sig lägligt. Detta utgör 27 §:s syftemål. 25:o Att genom Lagbud förvara åt Banken dess från år 1689 bafda prerogativ att beräkna ränta på ränta; så vidt nemligen räntevilkoren ej uppgå lill hvad allmän Lag högst tillåter. Detta utgör 28 §:s syftemål. 3o Bancooch Lag-Utslottens Betänkande N'-o 3. 26:0 Att i laglig form betrygga Bankens Gäldenärer emot yppande af det summariska belopp, för hvilket de i låneväg vid viss tidpunkt kunna hos Verket häfta. Detta utgör 29 §:s syftemål. 27:0 Att i laglig form försäkra Bankens varande