Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen får jag tillägga, alt jag icke uppgifvit något sätt, hvarpå bestraffningen inom armeen skulle ske, derest prygelstraffet blefve afskalfadt; emedan jag trott, att, sedan man blott väl afgjort principen, huruvida sådant straff skall finnas eller ej, man nog skall finna utväg för ett annat bestraffningssätt, i det afskaffade prygelstraffets ställe. Hr Gripenstedt, Joli. Aug.: Med samma skäl som den siste värde talaren, anhåller äfven jag om Ståndets öfverseende, då jag nu uppträder för att yttra mig i detta ämne. Förevar, fråga ang:de prygelstraffets afskaffande delar lika öde med de flesta andra, deruti alt mycket kan sägas både för och emot densamma. Att framdraga alla dessa argumenler, öfverlemnar jag åt andra med större förmåga; och då ett omdöme utan motiver också synes mig utan värde, så vill jag för min del endast uppehålla mig vid några enskilda satser, hvilka såsom bevisning blifvit använda i niotio - Den 14 Mars. 225 linnen. Det lifter nemi. deruti., att ”om det är en sanning ”alt inga s t ra fl' äro så ändamålsenliga att använda för mili”tär-ståndets medlemmar, som ambitions-slraffen; så måste ”också prygelstraffet utur krigslagarna helt och hållet bortjagas. ” Häruti finnér jag en logisk oriktighet vara begången; då premissen nemi. ganska väl kan äga rum, utan att conclusionen deraf följer som en nödvändighet. Jag medgifver, att prygelstraffet är skamligt: men får jag dock erinra, att då skam och heder blott innebära det negativa eller positiva uttrycket af samma begrepp; så följer deraf, att slräfvandet efter något hedrande, och att undvika det skymfliga, leder till samma resultat, likasom det utgår från samma arnbitionskänsla. På det likväl en ännu större säkerhet skulle finnas mot missbruk af detta straff, anser jag, att en särskild dass borde bildas, dit hvar och en, enligt bestämda stadgar, måste först nedflyttas, innan detsamma kunde honom ådömmas.
Cederström: Till bruket och factoriet äro anslagne gemensamt 1725^ läster kol. Af dessa utgingo 310 .12-| läster af 31 hemman inom Wäddö skeppslag, sorn, i sammanhang med bruket, den i3 Febr. 1760 till skatte derunder försåldes, oell vid hvilket skatteköp Kronan bland annat förbehölls räntorna efter årliga markegången af dessa 3t hemman, hvilka af ålder varit med kolning och körslor bi riket underlagde. Det är således ett bestämdt köpslut emellan Staten och den enskilde mannen, som hade fått sig öfverlålen Kronans bruk och factori, med tillhörande 172579gläster kol. Dessa 3i hemmans räntor utgöra, derigenom att deras årliga och kungshästar, som ingå i deras jordeboksränta, blifvit förvandlade lill kolräntor, 3io-j-£-| läster kol, hvilka, efter skaltebrefvets innehåll, det åligger bruksägaren, alt årligen efter markegång lösa 109J mantal voro särskildt anslagna med 1 i47tf92 läster, äfvensom till gevärsfactoriet särskildt 6t mantal. Nu bar Frih. Sprengtporten begärt upplysning, huruvida bruksägarne betalt räntorna af de 3i hemmanen med mera än 16 sk.; jag ber att få svara Frih:o, det ägarne till detta bruk icke betalt mer än 16 sk.; men detta bevisar ingen rättighet dertill, ty skattebrefvet är ostridigt, och har varit i StatsUtskts hand, alldenstund det i vidimerad afskrift åtföljt öfriga, ärendet tillhöriga handlingar. Af denna atiledn. har Statslitsk. icke kunnat vara okunnigt om skaltebrefvets innehåll, och har således icke bort, derföre alt löseskillingen för kolen icke utgått efter köpets innehåll, taga sig anleda, alt tillstyrka, det Kronan borde er - io8 Dun 8 Juni. lägga 10 års lösen efter markegång för samma ränta, för hvilken innehafvaren af bruket fått förvärfva både jord och ränta, med skyldighet likväl ali lösa räntan efter markegång.
H v a r och en vet, att en ung m a n måste lära sig sköta pengar, och det anses orätt att ej i tid vänja honom vid ansvar, ty han behöfver känna penningens värde för att i framtiden k u n n a bruka och använda den väl. Det vore lyckligt, om vi hade kommit lika långt i insikt om hvad som är gagneligt för våra döttrar. Den » nybakade » studenten, ja, vanligen redan gymnasisten skall ha fickpenningar efter råd och lägenhet att röra sig med. Att detta är tillbörligt och rätt, anses alltför solklart för att behöfva diskuteras. Att i framtiden mer än hälften skall gå genom kvinnans händer, att husets bestånd (eller ruin) oftast beror på kvinnans förstånd, omtanke och sparsamhet (eller motsatta egenskaper), därvid fäster m a n vid uppfostran ingen eller åtminstone mycket ringa uppmärksamhet. J a g ville h ä r blott lägga fäder och mödrar på hjärtat att göra för sina döttrar, hvad de anse sig skyldiga att göra för sönerna, emedan de därigenom uppfostra döttrarna till lyckliga, själfständiga, sparsamma och nöjda kvinnor. J a g tror, att de flesta unga flickor gärna skulle stanna i hemmet, ägna det sina omsorger och göra det med glädje, om de blott både genom ord och handling finge den sanningen inpräglad, att dessa plikter mot h e m m e t äro lika mycket värda och k u n n a förskaffa dem mer glädje än de, som de nu åtaga sig på kontor, bank, telegraf o. s. v. Och bvarför, om icke för » de usla slantarne », ty därtill inskränker sig i de flesta fall den eftersträfvade själfständigheten och därvid stannar det. Det är ju lätt att förstå, att den unga kvinnan liksom den unge mannen skall lida under det dagliga trycket att ingenting k u n n a företaga i brist på kontanta resurser. Föga underligt då a t t de söka förskaffa sig det oumbärliga. Men vi hafva då att betänka, om vinsten därvid motsvarar offret. Säkert vore det en lycka för den unga kvinnan, familjen och samhället, om deltagandet i arbete utom h e m m e t kunde inskränkas blott till sådana fall, där nöden tvingade eller en utpräglad fallenhet droge därhän.
Hamilton anfört tror jag i mom. böra bibehållas hvad der står, nemi. någorlunda försvarlig insigt i biblisk historia, allmän jordbeskrifning och fäderneslandets historia. När fordringarne icke sträcka sig längre än lill en någorlunda försvarlig insigt i dessa ämnen hos den person, som vill söka sig in i ett seminarium, och denne kan, hvad han ovillkorligen måste kunna, Deli i3 Februari f. m. 321 lutt och obehindradt läsa Svenska språket, och vi redan hafva många läroböcker i dessa ämnen, som äro ganska populära och lättfattliga; så kan också den som vill ur dessa på egen hand förskaffa sig den insigt i förberörda ämnen, som erfordras för inträdet i seminariet. Jag hänvisar i detta afseende till hvad som nu faller mig i minnet eller Läsning för Folket, deri en lättfattlig framställning finnes i dessa vettenskapsgrenar, och längre fram skall förvärfvandel af nödiga insigter häruti blifva än lättare, då folkskolorna komma väl i gång, och något af allt detta der kan inhemtas. Att nu stadga en lag, deri fordringarna på kunskaper hos den som söker inträde i ett seminarium äro så låga, som åtskillige talare yrkat, blott för den lilla svårighet som i början kan finnas för inhemtandet af det föreslagna kunskapsmåttet, hvilken svårighet jag likväl för egen del anser vara alldeles ingen, det kan jag ej finna riktigt, så myckel mindre som stipendier komma att anslås åt utmärktare seminaristen, och man deremot bör hafva rätt alt fordra innehafvande af något kunskapsmått hos den, som för en större utbildning af detsamma kan förvänta understöd af Staten. Fordringarna äro dessutom icke större än att man på en eller par månader kan lära sig allt hvad som behöfves för att sägas äga någorlunda försvarlig insigt i ett ämne, och man kunde ju bestämma att stipendium ej utbetalas till den, som ej innehafver detta kunskapsmått. Jag får således tillstyrka att mom. måtte antagas, sådant det befinnes, och instämmer med Hr von Hartmansdorff att tillräcklig undervisning i kyrkosång kan vinnas hos hvarje klockare. Likväl får jag nämna, att jag, i afseende på förmågan att sjunga, instämmer med Gr. Anckarsvärd, alt det ej bör vara ett villkor för inträdet i seminariet.
Att besiärndt stadga tiden, rrär undsättnings-Spannrnäl bör utdelas, anser Stats-Utskottet helt och håPet stridande emot afsigten och ändamålet med Allmänna Magazins-Inrättningen, hvars åliggande valbor vara, att, utan afseende på tid, afhjelpa brist och behof när Inrättningens medverkande åtgärd behöfver anlitas. Skulle Magazins-Inrättningen ensamt äga,' att införskrifva Utländsk Spannmål, inträffade säkeiligert, att Sädesprisen vid åtskillige tillfällen stegrades, hvilket Inrättningen ej kunnat förekomma, enär dess Spanmals-Tager endast äro afsedde för undsättnings-behof, och icke att dermed i enskild handelsväg concurera. På de skal, Utskottet i dess Betänkande andragit, kan Utskottet ej ingå i det Förslag, att Magazins-Inrättningens Creditiv på Banken hör vara oinskränkt. Stats-Utskottets Betänkandehi B. Vidare föresläs, att, pä det Sädestillgångeri vid ett inträffande Missväxt-är mä ökas, borde Landshöfdingurne söka tillvägabringa frivilliga öfverenskommelser, att i Socken-Magazin samla Spannmål , till befrämjande hvaraf någon mindre del af Magazins-londén kunde användas. Alt användande af Magazins-Fonden på an» nät sätt eller i annan ordning, än som Utskottet haft äran föreslå, leder till rubbning i de grunder, hvarpå Magazins-Inrättningens organisation bör vara bygd. Dessutom kan Utskottet för sin del icke inse möjligheten att tillvägabringa hvad i förenämnde afseende blifvit föreslagit. C. Dä Magazins Inrättningen genom upphand, ling kan förse lig med större Spannmåls Lager, anses det hvarken billigt eller nödigt, att Kronans behållne Afrad och Tionde in natura lefver er as, titan föreslås, att Ränte-Säden mä lösas nied Contant efter Markegängs pris med Forsellön.
Emellertid är jag bra glad få hvila mig litet ifrån »Eros», ty såvida inte Sofis fästman i Amerikan känner att det osar bränd fågel (handlare!) och kommer hemrusande, så vet jag då inte hvem som nu skulle kunna hitta på att förälska sig här i huset — som för väl är! Jag har skrifvit bref till kaptenen — alla försedda med olika stilar på kuverten!! TJUGOTREDJE KAPITLET. Litet äkta Norrländskt. »Tullen på mjöl har stigit», sa Ruffen nyss och stack in hufvudet i salsdörren. »Kära hjärtanes, ett sån’t elände!» sa jag. »Hm hm», sa Ruffen och försvann kvickare än han kommit. Det där betydde bestämdt något särskildt. Också sökte jag upp honom på kontoret så snart jag fick tid. »Hvad var det du ville säga, gubben lilla? sa jag. »Jo, att jag allt vinner igen en bra del af kaffet nu!» »På mjölet», sa jag. »Jaa, just på mjölet.» Ruffen lät som det oskyldigaste dibarn. »Och det tänker du göra?» sa jag. »Var inte dum nu, Lovisa. Tar inte jag vinsten, så riktar jag ju bara minuthandlarna.» »Det gör du inte», sa jag bestämdt, »ty säljer du billigt, så säljer de billigt.» »Och det tror du de gör! Åh nej, så dum är hvarken — —» I detsamma sköts dörren upp och Pär från Ytterfrosta klef in i sin gamla afnötta hundskinnspäls, som jag sett minst i tjugo år, och gjorde en slags bockning, med halföppen mun och ögonen vandrande kring väggarna. Han är en några och femtio års karl med tunnt ansikte, brunt, lockigt hår och ett par tjocka valkar kring mun, som möts under hakan som ett stramt band. Man får sådana valkar af att tugga barkbröd! På armen bar han en tom säck och hade tydligen något viktigt på hjärtat. »Hvar — hvar — ä boden?» — kom det slutligen långdraget — och till hälften gömdt bakom ena handen, som han höll för munnen. »Den är stängd, kära Pär», sa Ruffen vänligt. »Skulle Pär ha något?» »Joo — jaha.
De punkter, hvari de sammanträffa, äro alltså ännu vida färre än de, hvari de skilja sig: bägge Rikena kunna, om man så vill, sägas utgöra en Stat, men i sådant fall endast en i tätaste måtto politisk, icke ännu en borgerlig; eller nämnom den äfven, för korthetens skull, en Stat, det återstår dem likväl att bli ett Folk. Är denna urskillning rigtig, så måste ock medgifvas, att hvartdera landets interesse att sammanhållas med det andra är icke af det medborgerliga slaget, utan af det politiska; och att denna sammanhållning hvilar ej på hvartdera landets alla särskilde medborgares begär 768 Riksdagen 1815. att känna sig individuelt lycklige, utan på begäret hos hvardera folkmassan i sammantag, att veta sig icke af yttre våld kunna kufvas. Det är således för sin Sjelf ständighets skull Norrige velat förenas med Sverige; det är för att interessera Sverige i denna Sjelfständighet, det är för att i gemensamheten få ett kraftigt medel till dess upprätthållande, som Norrige äfven underkastat sig samma Styrelse som Sverige. Det är icke för sin Frihets skull: denna har det trott sig försäkra genom sin särskilda Grundlag, likasom Sverige genom sin. Af dessa framställningar synes mig främst och ovrängdt följa, att de af Kongl. Maj:t nu till Riksens Ständer öfverlemnade constitutionella frågor rörande Norrige äro till sin natur mycket skiljaktiga från dem, som innefattas i Sveriges Grundlagar; att de åsyfta ej annat, än att fastställa förhållandet mellan Sverige och Norrige såsom en enda politisk Stat, icke som en borgerlig; och att, efter min öfvertygelse, Acten, hvarigenom de skulle antagas, alltså bör vara en helt annan än vår Regerings-Form, och denna förblifva orubbligen egnad åt Sveriges enskildta inre samhällsskick, så länge Norrige, enligt sin medgifna rättighet, fortfar att äga en för sitt.
IIvad åter angår den af Rikets Ständers Revisorer gjorde anmälan, att Collegium synes hafva underlåtit tillse det Handelshuset Jacob De Ron Söner inom slutet af år 1828 uttagit och liqviderät det till dem försålde Jern-gjutgods, får dervid underdånigst anföras, det Eder Kongl. Maj:t, i anledning af Collegii underdåniga anmälan af den 17 December 1829, att nämde Handelshus ej ännu uppfyllt sin förbindelse, och med afseende å de för Handelshuset förekomne omständigheter, genom nådig skrifvelse af den 51 Jannarii 1850, beviljat ytterligare anstånd med Contractets fullgörande till den 1 Augusti samma år, och har detta anstånd än vidare, genom Eder Kongl. Maj:ts nådiga bref af den 12 sisth Februarii blifvit förlängdt till innevarande års slut, hvarigenom den gjorde anmärkningen således lärer komma att förfalla. Och i afseende å den af Rikets Ständers Revisorer, i sammanhang härmed gjorde hemställan, att Nådig befallning till Collegium mätte utverkas, att hädanefter, då Kronans Effekter på Credit försäljas, genast i Hufvudboken debitera Köparen för den försålde vahrans värde, bör Collegium i underdånighet upplysa, att sådant alltid iakttagits då försäljningar på Credit verheiigen någon gång ägt rum, men att Collegium ej kan såsom sådan betrakta det med Handelshuset Jacob De Ron Söner med Eder Kongl. Maj:ts nådiga tillåtelse ingångne Contract, enär försäljning på credit innebär, att Köparen efter vahrans emottagande, erhållit anstånd med betalningens erläggande, hvilket ej i närvarande fall är förhållandet, enär bemälte
Mig är ännu berättadt att Kongl. Kammar-Collegium, på JiistitiseRådernas sedermera - su4 Den 2 Juli. jnera gjorda förfrågan, äfvert blifvit vid sitt förra Betänkande. Mera solent och nagelfarit kan väl aldrig något ämne blifva afhandladt. När äfven Kongl. KammarCollegium (gens de metié, hvilka böra tros framför allt; gjort samma tillstyrkan tvänne gångor. Att under alla dessa deliberationer, man öfvervägat, så väl Kronans, sorn alla enskildtas äganderätt, är ganska begripligt, ty annars hade det intet varit att deliberera om , äganderätten var lika helig på alla sidor; men den, som efter 100 år blifvit ålagd en skuld, som han aldrig gjort, ansågs mera lidande, än den sorn ifrån samma tid ägt en fordran, aldrig uppgjord och aldrig påräknad. Detta Ständernas beslut har äfven varit synbart af tigt, då 4 ä 5 år beliöfts innan BytesGontoiret kunnat utverka JuStitiseRådernas motsatta Betänkande. För att få ett slags medhåll, hade man vélat öfvertala vissa Bytes-fodringsägare, att nu skulle deras ersättningar utbekommas, sedan Kronans mesta liqvider vore gjorda; fastän man på en gång ville tala till Kronans fördel.
Ehuru jag icke, såsom Hr af Billbergh förmenat, sagt, att antingen statssecret. för krigsärenderna eller gen.adjutanten för arméen borde tillika vara chef för KrigsColllm, utan blott att presidenten i nämnde verk hade litet och föga magtpåliggande att göra, om de förstnämnde embetsmännen i botten firstode sin sak, så ber jag likväl att få erinra, att något hinder ej heller möter för att någondera af förstnämnde embetsman må kunna fungera äfven såsom chef i KrigsColllm. Likartade exempel äro ganska talrika. Statssecret. för financeärenderna är för närvar, chef för CommerceCollim; han har varit det för Postverket och jemväl för det verk, hvari Hr af Billbergh sjelf innehar ett embete, allt i förening med sin statssecret.befattning, och utan att han ansett sig jäfvig hos Konungen föredraga mål, som rört dessa detailler. Utskls förnämsta skäl för en särskild lön åt en president i KrigsColllm sammanfattas hufvudsakligen deri, att detta verk har så vidsträckta göromål; mea jag hemställer, om icke dessa, i hvad de belöpa sig på presidentens del, kunna vara tillräckligt belönade med en tjenstförrättande generalslön, hvilken uppgår till 5 ä 6000 rldr bico. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Att Krigsadministrationen är illa sammansatt, enär chefskapet inom densamma är fördelad på president, statssecret. och gen.adjutant, oaktadt det klarligen kunde bestridas af en person, är ganska gifvet; men då jag likväl medgifver, att man måste rätta sig efter den organisation, som finnes, och icke den, som kan blifva, mäste man väl ock å andra sidan medgifva, att, enär den ifrågavar. lönen hittills icke varit å permanent stat uppförd, då förhoppningarna om en ny organisation icke varit desamma som nu, torde ett sådant uppförande ännu mindre nu böra beslutas. Jag yrkar afslag till betänk, och reserverar mig på förhand emot det troligen blifvande, motsatta beslutet. Frih. Palmstjerna:
Utskottet har, ur denna åsigt, ansett Fullmagts utfärdande till Riksdag, icke kunna tillkomma Förmyndarebefattningen, utan tillhöra närmaste Ättemän, och det just af den orsak, att det är attén, och icke personen, som representeras. Dessutom vågar jag påminna, att icke alla ätter nödvändigt måste representeras; ty om till exempel en Adelsman blifvit Friherre emellan 179a och 1809, jemte dess äldste son, samt de öfrige qvarblifvit uti den adliga värdigheten, och fadren dör, samt den äldsta sonen sedan blir Grefve efter 1809, så är, om han icke har barn, den Friherr - Den q November 271 liga ättens representationsrätt livilande , till dess han får en son, som då är Friherre. I alla fall tillkomma det honom, att disponera om arne rum på Riddarhuset. Utskottet har icke ansett den af förslaget möjligen Uppkommande minskning af disponibla Fullmagter kunna hafva någon verkan på Ridderskapets och Adelns pluralitet, ehuru äfven Utskottet ansett ett större antal Ledamöters närvaro hos Ridderskapet och Adeln vid Riksdagarne nyttigt. För öfrigt skall jag icke vara envis i denna sak, om Ridderskapet och Adeln, emot principen vill förblifva vid det gamla förhållandet, hvarföre jag vördsamt förenar mig i anhållan om proposition. Herr Hjerta; Jag anser Riddarhus-Utskottets förslag i denna punkt vara det enda i hela Betänkandet, som jag helt och hållet måste ogilla , först och främst emedan det tyckes sätta Ridderskapet och Adeln i ett helt annat tillstånd, än Grundlagen sätter de öfrige Stånden, och för det andra, emedan man derigenom frångår ett gammalt bruk. Jag tror icke någon större säkerhet genom ett stadgande i Riddarhus-Ordningen behöfves, ätt Ridderskapet och Adeln blir representerad af hederligt folk, än den Riksdagsordningen förutsätter, hvars 18 §. jag anser i detta afseende vara tillräcklig.
Hvarje förut uppvisad originalhandling eller skrift, som är utgifven sedan denna Författning börjat tillämpas, skall, då dtn vid Domstol eller annan Embetsmyndighet företes, vara försedd med vederbörligt stämpladt papper. Påskrift å handlingen, angående verkställd chartering, då char - Sevilhings^V'shott*i Bet. r3. 5 mit st 3 m pia dt papper varit bilagdt, ta saknas, gälla vid intet tillfälle, så meli flprkoinmit. -framt icke —• — —. 6:o A Beläggnings-charta, äfven6:o som ä charta på helt ark, då skrif —> ten å denna senare ej öfvergår på andra sidan och öfver läcker stämpeln, skall parl, som den begagnar, på sjelfva stämpeln anteckna handlingens dalum jemte en kort anvisning på hvad den angår, och Beläggningsden angår. Beläggnings-charta skall charta skull dessutom på sådant sätt dessutom vid sjelfva Documentet eller vidhäftas eller med sigill fästas vid Acten så häftas eller med sigill fäsjilfva Documentet eller Aclen, att stas, alt den ej kan derifrån skiljas den ej derifrån skiljes, utan alt vautan att valeur-stämpeln — -— leur-slämpeln derigenom göres otyd —• — •— lig, i hvilket fall chartan anses oduglig. Om control härvid se jo §. 3 inom. 8:o Charleringen af sådant con8:o Chartering af contract galle Irad gällelendast mellan samma conendast emellan samma contrahenter, trahenter, men om del sedermera förmen om contractet sedermera förnyas nyås och den betingade summan der *' — vid förhöjes, skall det i moa deraf med Beläggnings-charta förses. io:o 1 alla de fall der flere än io:o 1 de fall der flere än -— en tillämpning af Författningens fö- reskrift skulle kunna ega rum lill chartans beräknande, gälle alltid den efter hvilken afgiften blifver högst. De uti denna § föreslagne förändringar hafva, såsom Rikets ilog loff.
Och i det han talade så, slungade han dolken mot Erlands hufvud. Men Assims hand felade; vreden och skymningen bragte den skicklige dolkslungaren på skam. Erland gick emot honom med höjd knif. Assim gjorde ännu ett språng tillbaka, ett vigt språng; han sträckte ut sina obeväpnade armar, hans svarta öga följde det hotande vapnets rörelser, fingrarne öppnade sig, för att i rätta ögonblicket gripa om Erlands lyftade hand, och den smidiga kroppen böjde sig, för att med ett oväntadt sidosprång undvika hugget, om handen ej kunde afvärja det. – Assim är obeväpnad, nåd åt Assim! ropade Singoalla och förde händerna vildt genom sina lockar. – Är du obeväpnad? frågade Erland och sänkte hastigt sin hand. – Ja, svarade Assim, – men jag är en man. Erland kastade jagtknifven i gräset, för att enligt nordisk sed obeväpnad kämpa mot en obeväpnad. Erland, den blonde Göten, var sjutton år, skägglös och ännu ej fullvext; Assim, den svarte ättlingen af folket från Ganges, hade vandrat i tjugosex somrar, oberäknadt de trenne, hans moder burit honom på sin rygg. De gå emot hvarandra, de utsträcka sina armar; de trycka bröst mot bröst så nära som vreden kan närma tvenne hjertan; deras ådror svälla, deras senor sträckas, deras muskler spännas från hjessan till fotabjellet. Men i nästa ögonblick är segern redan afgjord. Den blonde Göten har kastat den mörke främlingen till marken; hans knä tryckes hårdt mot den fallnes bröst, och hans hand griper kring dennes strupe. Då ilar flickan fram till kämparne, för att beveka segraren och bedja för den öfvervunne. Erland lyssnar till hennes röst, släpper sitt mördande tag och reser sig stolt. Assim stiger upp, men hans blick är häftad vid jorden. Han upptager sin kappa, sveper sig i henne och smyger bort. – Ve mig! ropar Singoalla. – Han skall berätta allt i lägret. Min fader skall slå mig, männerna förakta mig och qvinnorna håna mig! – Nej, sade Erland, – det skall icke ske.