Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:0 240. med Kyrkoherde och utan att förslag upprättades, sjelfve få antaga lill Klockare den bland de sökande till hvilken de hyste bästa förtroendet, dock under vilkor alt tjenlig person valdes, samt fastän detta berättigande, långtifrån alt sedermera vara upphäfvet, deremot blifvit ytterligare bekräftadt uti så väl Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium den 29 Mars 1773, som 22 § af Kongl. Resolutionen på allmogens besvär den 20 November 1786, hade likväl, i sednaste tider, medelst felaktig tolkning af åtskilliga uti yppade tvister utfärdade nådiga resolutioner, berörda provinsers serskilda rätt i detta afseende stundom lemnats å sido, och hvarom skall förekommit, alt, sedan K. M:t, genom aflåtna Nådiga Bref, till Konsistorium i Lunds Stift, den 1 Mars och den 6 Iktober 1820 samt till Konsistorium i Götheborgs Stift den 24 Januari 1835, förklarat, dels att, då i Lunds Stift församling och Kyrkoherde sig icke kunna förena om samina person, får Kyrkoherden blott afgifva en embetsröst, dels att det tillstånd, som från äldre tider tillbaka varit presterskapet i sistnämnda Stift lemoadt, att få innehafva Klockare-tjenster och lill bestridande af göromålen fä hålla skicklige subslituter skulle bibehållas, dock med vilkor, att till bibehållande af församlingens valfrihet icke på förslag till Klockare flere än (vänne prestman finge uppföras, utan alltid en tredje person, som ej är prest, deruppå få rum, dels ock att, som 1734 års resolution, rörande Klockares tillsättande, såsom gifven för Skåne och Blekinge, Halland och Bohus län, följaktligen borde lika tillämpas inom Götheborgs och Lunds Stift, i fråga hvarom förekomme, att i det sistnämnda bör förslag till ledig Klockare-beställning valet föregå, skulle Kyrkoherden bland de sökande föreslå församlingarne 3:ne de mest tjeidiga och i alla alseenden skickligaste, hvarefter å desse nytt val komme att anställas; sä vore af Götheborgs Konsistorium uti Cirkulär den 6 påföljande
Den 24 October. ende Ständer lemnat den, men jag tror icke alt lion bör skärpas, oell det tror jag att lion blifvit genom StatsUlskis uttryck. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Om det förhåller sig så som Gr. von Platen yltrat, all Konungen förklarat sig icke kunna bestämdt uppgifva, åt hvilkeldera sjövapnet företräde skall gifvas; så skulle jag tro R. St. långt mindre kunna göra det. Om de hafva en gång haft den oförsigligheten att i detta fall tillmäta sig en kunskap i sjöförsvaret, som torde vara öfver deras höfva, sä skulle det väl icke vara lämpligt att de förnyade samma förfarande. Om dessa ord än icke uttrycka något villkor, så innehålla de likväl en förklaring, som jag icke tror tillkomma en lagstiftande församling. Jag är således af Frih. Cederströms mening. Hr Virgin: Jag instämmer fullkomligt med den värde talare på grefvebänken, som sist yttrade sig, att här icke torde vara rätta stället att orda om hvilket vapen häst passar för Sveriges sjöförsvar; men jag hemställer, huruvida det icke varit conseqventare, då Konungen icke tillkännagifvit sin åsigt af ämnet, att R. St. icke yttra sig för eller mot någoldera vapnet. Jag vet icke något skäl, hvarföre R. St. mera skulle fästa Konungens uppmärksamhet på skärgårdsflottan än pä något annat vapen. Jag instämmer fullkomligt i Gr. von Flåtens åsigt, att R. St. höra lemna frågan oafgjord och önskar, blott alt han vill fullfölja sin åsigt conseqvent. Gr. von Platen: Jag är egentligen uppkallad af en värd ledamots yttrande, att hvad nu är uttryckt, vore i strängare ordalag än hvad förra riksdagens Ständer ytlrat. Sä är likväl icke förhållandet, ty uttrycken innebära alldeles detsamma. Föröfrigt vädjar jag till de Hrr, som här yttrat sig, örn de icke finna, att uttrycket kunde varit mycket strängare. De förstå bättre än någon annan skillnaden emellan nybyggnad, förbyggnad och lättare reparation, hvilken sednare man alldeles icke begärt mätte inställas.
Det är ej nog att soldaten harmod,— 8 Sammans. Slats-, Lagsami Allm. besvärsoch Ekonomi-Utskottets betänkande N.o 3U en egenskap, hvilken, synnerligast hos Svensken ofta är medfödd; — lika vigtigt, ja angelägnare, är att han vant sig vid lydnad och noggrannhet, i saknad af hvilka egenskaper modet ofta blifver utan gagn, då deremot den sålunda förvärfvade disciplinen och pligtkänslan utbildar det af naturen förlänade modet och fyller dess plats, der det saknas. Men denna, af manga andra anledningar än den nu antydda, för soldaten så nödiga känsla af heder och pligt, denna vana vid obrottslig lydnad, äro ej förvärfvade i samma ögonblick man ikläder sig soldatmunderingen; de måste hos en stor del menniskor innötas, samt genom andras exempel och föredöme befästas. Det är visserligen sannt att hvarken ett eller två års beväringsmöte, under fjorton dagar hvartdera året, förslår till bibringande af dessa egenskaper, der de ofta under en hel förutgången lefnad varit försummade; men så mycket vinnes dock, att beväringsynglingen erhåller ett begrepp om hvad som af honom fordras, och att, om han sedermera på allvar kallas under fanorna, han ej då först med häpnad skall finna sig underkastad ett dittills för honom okändt tvång. Vid de frivilliga skarpskytte-korpserna finnes tillfälle till förvärfvande af kunskap i vapens förande och i manöver; och det torde ej vara ett alltför djerft påstående att större färdighet härutinnan bör kunna inom dessa korpser utbildas, än hvad hos beväringen öfver hufvud kan åstadkommas på den tid, som till beväringstnöten är anvisad. Deremot ligger det i naturen af den frivillighet, som utgör grunden för skarpskytteföreningarne, att någon strängare disciplin ej derstädes kan inläras. Den frivillige skarpskytten inställer sig till öfningarne när han så för godt finner, och uteblifver om han är trött eller ohågad; men det är först i dessa sistnämnda fall, som behofvet af lydnad och krigstukt gifver sig hos soldaten tillkänna.
Äfven med en vida längre än hittills utsträckt beväringsexercis, vore väl icke tänkbart att genast med infanteriet till aktiv tjenstgöring införlifva allt det ofvannämnda, vapnet tillhöriga, beväringsmanskapet; men om ock endast 20,000 man beräknades kunna strax efter arméens mobilisering förenas med infanteriet, komme dock, med tillägg af stamtrupperna, den i fält stående arméen att uppgå till vid pass 50,000 man, deraf kavalleriet ej utgjorde Bih. tilt R. St. Prot. 1802 & 1803. 4 Samt. 1 Afd. 4 Band. 8 Haft. 1 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 196 fullt 4,190 man; ett förhållande i kavalleristyrka, hvilket vore lägre än hvad allmänt inom andra arméer ansåges motsvara behofvet af nämnda vapenslag. Annu betänk ligare framstode detta missförhållande, då i betraktande toges, att här icke, såsom inom andra arméer, funnes särskilda trupper afsedda för intendentsväsendet, för trossbevakning och för ordonnanstjenstgöring. Vid en armé af ofvan angifna styrka antoges nemligen minst 500 ryttare blifva för dessa behof erforderliga. Afräknades nu detta antal från kavalleriets verkliga styrka, samt afdroges ytterligare hvad uti depo terna måste förläggas i ändamål att bilda beväring och dressera remonter, skulle sä kerligen den för fälttjenstgöringen påräkneliga delen af kavalleriet ej uppgå till mer än vid pass 3,000 man. Och detta endast i fälttågets första början; ty mer än något annat vapen vore kavalleriet underkastadt afgång, enär denna af dubbla förhållanden, så väl hästens som karlens otjenstbarhet, vore beroende. Ej så hastigt kunde denna afgång ersättas från depoterna. Det skulle blott lända till skada, om, för att uppehålla kavalleriets styrka, man skulle vilja i dess leder insticka knappt halfbildade ryttare eller halfdresserude hästar, som skulle förtynga eller bringa oordning uti kavalleriets rörelser.
Uti Erikas hjerta, templet för en sann gudsfruktan, der en stark och allvarlig förmåga lefde och verkade för det kall, hon iklädt sig, fanns likväl rum nog för en sorg, som icke jordades af hvarken tid eller förhållanden, sorgen öfver att hafva förenat sitt öde med en mördares. I from undergifvenhet betraktade hon derföre den bittra lotten att vara barnlös. Hon hade ej hoppats få ega den glädjen att trycka en varelse till moderligt bröst; hon hade ej ens vågat bedja derom, och det fanns stunder, då Erika under stilla tårar erkände att just det, hon sörjde och saknade, var en lycka. Kunde icke händelsen upptäcka det vid Pater-Noster-skären begångna brottet! Ångestfullt sammandrog sig Erikas hjerta vid denna tanke. ”Herren gör allt väl,” suckade hon; ”bättre att lida ensam, än se varelser, som vi gifvit lifvet, begråta det som den sämsta gåfva.” Och sålunda tröstad och upprättad efter de skakningar, hvilka minnet af det framfarna eller fruktan för det tillkommande vexelvis läto henne erfara, framgick Erika stilla på sin väg, välgörande för alla dem, som voro henne nära. Hon egnade isynnerhet en moders ömma vård åt sin fosterdotter; och Gabriella älskade Erika så ömt tillbaka, att hon ej egde en tanke, som hon ej delade med denna sin andra mor. Under en qvalmig julinatt sågs en liflig verksamhet inom det nya huset på Tistelön. Till och med den tröge Anton hjelpte villigt till att bära och ordna sakerna i båten. Haraldson skulle ut på skäljagt, och Gabriella, som länge bedt att få vara med på en sådan färd, hade ändtligen öfvertalat gubben att uppfylla hennes önskan vid nämnde tillfälle, då den nya båten tillika skulle profseglas. Erika, som icke gerna lemnade sin älskling, hade beslutit att göra sällskap; och tillredelserna voro således icke få, ty man ernade både frukostera och äta middag på aflägsnare holmar. Slutligen var sällskapet i ordning och inskeppadt; ty innan soluppgången måste skyttarne ligga dolda på de skär, vid hvilkas branter skälarne uppgingo om morgnarne, för att sola sig.
För öfrigt tror jag ej, alt jag kan bestyllas, att uköfwer behöriga grönför, uköfwer hwad Lag vch räktwisa bjuder, wilja utwidga Konunga-mag ten; - Den 23 Februarii. H49 ken; men jag är likwäl öfwertygad; atk Riksens Ständer ej kunna, ej böra pröfwa annat, än hufwud-summornas anwändning och jag skulle anse mig brottsligt misskänna Konungens egenskaper, Konungens tänkesätt, om jag ett ögonblick broge i rwifwetsmäl, det Rike s Medel blifwa af Honom till de bästa ändamål disponerade, och äli Fosterlam ets wäl, Rikets upphjelpände är enda mäler för dess önskningar, för werkningen af dess ädla hjerta. Grefwe l^övLnkjolm, Larl ^xel. Jag för min del klor ej, akt en Ledamot, svin handlat pä ett lagligt sätt, behöfwer inför Ridderskapet och Ädöln serskild! rättwisas. Hwad jag här hört näm» Nas, rörande Konunga-magkens och Folleks rätligheter wacker pä satt och wis min förundran, dä det är alldeles främmande för närwarande öfwerläggnings-ämnen och lätt stulle kunna leda till märkande af missnöjen och orm För öfrigt instämmer jag till alla delar i den berättelse om förloppet i gärdagenS pleno, hwilken Herr Grefwe i)e la Larckie nu behagar aflemna. Jag sär allenast tillägga, att när efter sista propositionens uppläsande Herr Grefwen och Landtmarskalken föreslog Ridderskapet och Adeln att ärjkiljrs och ingen opponerade sig deremot, är detta e>r ytterligare bewis, att befluker war sattadt och lagligt. Friherre bjerta, ^xsl. Jag sär allenast nämna, arr såsom Friherre läljencrantL bestriswit oredan, sadan fann jag densamma. Fri Z:te Band. s:dra Afd. 77. rizo Den 2Z Februarii Friherre Ltael von I^olllein.
Ständer måtte för sin del besluta den förklaring, att samma lagrum ej bör tillämpas mot dem, som ingalunda af lättsinnighet, utan snarare af tungsinthet och samvets-skrupler, sins emellan utdela Nattvarden, förrätta Dop eller förehafva dylika religiösa handlingar, såsom icke i Svensk lag belagda med stral!; hvarjemte Herr Henschen, under den diskussion inom Ståndet, hvartill hans framställning gifvit anledning, förklarat att lian deri begagnat ordet tungsinthet för att uttrycka motsatsen af lättsinnighet, helst erfarenheten skall hafva ådagalagt att de, sorn, under åberopande af oftanämnde lagrum, blifvit för ifrågaställde handlingar i sednare tider bötfälldc, vidtagit desamma med fullt allvar, kristlig sinnesstämning samt en, till följd af deras tro, stadgad öfvertygelse om det rätta derutinnan. Ehvad grunden för dessa handlingar emedlertid varit, ehvad afsigt man dermed haft, måste de likväl hänföras till betänkliga oordningar inom den Evangeliskt Lutherska kyrkan, i synnerhet som de vigtigaste grundsatser, hvarpå denna kyrka hvilar, dermed blifvit öfverträdda. Såvidt den, som trotsar lagen, äfven kan anses gäcka densamma, torde man ock, i saknad af annan lag, från 2 § af Missgernings-Balkens 1 kapittel kunna hemta stöd för liandlingarnes bestraffande. Men det är likväl en ej oväsendtlig skillnad emellan de lättsinnets och obetänksamhetens yttringar, som berörde lagrum egentligen alser, och handlingar, hvilka med uppsåt företagas i trots mot den i kyrkan fastställda ordning, och hvilka, i förevarande läll, äro at desto brottsligare beskaffenhet, sorn derigenom uppenbaras ett förakt för denna ordning, hvaraf i första rummet oro och förargelse inom församlingen äro att befara. Lag-Utskottets Betänkande, Abo 33. 27 Om derföre Svensk lag ej nu skulle uttryckligen bestraffa dessa handlingar, så är det af vigt att lagstiftaren uppträder.
Linnés namn flög från pol till pol och nämdes öfverallt med vördnad under det att han som menniska berodde af en ’ rifvandes » menniska till hustru och af skurkäringar placerades mellan deras baljor och skurtrasor. Något som i din bok fäste min uppmärksamhet var att Unné gifte sig på Sveden — kanske samma Sveden som var stamorten för den lika namnkunnige Svedenborg. Nota bene i hastigheten har jag glömt att Ljung, om jag * j misstar mig, var ledamot af Vetenskapsakademien, i hvars handlingar han beskrifvit Lemus Tardigradus (nu Stenops, med bifogad teckning). Detta är det enda jag vet om Ljungs lärdaverksamhet, men troligen var den mera mångsidig. Ljung var min fars vän, och helsade på vid sina stadsbesök. Linköping d. Bäste Arvid Ahnfe / t! Din fars gamle gode vän och samtidig tycker att han bör skrifva några ord till dig för att tacka dig för » Hvad kommer man ihåg? » en liten skrift, som jag köpte af nyfikenhet, men läste med så mycket nöje, att jag ej bör tiga dermed. Dock hvad jag nu kommer ihåg är, att vi ha ett nytt år och att jag således skall önska dig en god fortsättning på det trolska årtalet 1881, som kan läsas rätt eller baklänges, och uppoch nervändt, utan att något annat blir af, än det oförstörbara året 1881. Det måtte bli ett märkvärdigt år — ett sådant som bådar » stora herrars död ». Min svärfar hade en gammal kogubbe, som en nyårsmorgon kom in till husbonden gråtande. » Hvad gråter Jon för? » — » Jo, jag kan inte annat, hå, hå, för i bondpraktikan står: om det blåser tolfte julnatten tyder detta på » stora herrars död &gt; — och det blåste i natt alldeles fasligt ». Min svärfar tyckte att detta föga angick kogubben i H. prestgård, som tröstades med traktering. Men mången kan spå något dylikt af siffran 1881. Jag sysselsätter mig föga eller intet med literatur nu och måtte väl, sedan jag i Svea uppträdt i kalott, få vara i fred och ro; men en sak vore rolig. Bl.
Man har under diskussionens lopp anmärkt, att man lättare blifver utsatt för bedrägeri med sedlarne än med silfret. Det kan visserligen hända, att man understundom får höra talas om, att en tullstämpel utgifvits i skymningen tor en 2 b:ko, men lika ofta höiman omtalas att försilfrade 4 skir b:ko blifvit såsom speciel' utgifna. Jag önskar bibehållandet af småsedlarne, som jag sagt, för att uprätthålla realisationen. Jag har vid många tillfällen sökt påpeka det financiella eländet, för att i någon mån derpå fästa Statsmaktens och Svenska folkets upmärksamhet. Jag medgifver, att dessa försök varit fruktlösa. Men jag har åtminstone den tillfredsställelsen att mina tänkesätt varit rena och att jag gjort, på hvad i min ringa mån kunnat bero, för att förebygga de financiella olyckor, som hota oss. Jag yrkar bifall å Utsktts hemställan. Den 28 Ja nusri. 229 Hr v. Ehrenheim, Per Jakob: Då jag deltagit i Banko Utsk:ts så strängt ogillade beslut, torde jag här böra närmare angifva mina skäl dertill. Jag misskänner visserligen icke att det både för realisationen och för allmänheten, i händelse Banken ej kan inlösa sina sedlar, vore af stor vigt att det cirkulerande kapitalet till stor del utgjordes af metalliskt mynt, men jag bestrider deremot att detta ändamål vinnes i någon grad, som är värd afseende, genom indragning af sedlar å 1 rdrs-valör Vid 1 859 års slut utelöpte af detta sedelslag 4,250,326 stycken, samt i sedlar ä 3 rdr, som, de rest. Ettortie indragas, jemväl skola med silfver eller större sedlar ersättas, 3,41 8,155 rdr, eller tillsammans för 7,668,481 rdr. Af detta belopp kommer endast en del att med silfver ersättas, men, om man antager denna del, som naturligtvis ej kan bestämdt beräknas, till 4 å 5 mill., så skulle derigenom silfvermyntet till cirka 6 mill. eller något mer cirkulera emot en sedelmassa af olver 40 mill.
Af de senare finnas flere, och synnerligen i Capellet. Der finnas ock Utlåna ningar , som blifvit hitlockade medelst Contracter, sorn nu skulle brytas. Hvad skall jag säga till dessa? Det är alldeles omöjligt, mine Herrar! att ett sådant förhållande, som jag nu utan öfverdrift och blott i sammandrag haft äran fram ställa ; det är alldeles omöjligt, säger jag, att det ej går Eder, mine Herrar! till sinnes. Kanske svaras mig: ”Riksens Ständer hafva ej tagit någon befattning med Theaterns organisation, och bellö foa således ej ingå i de bekymmer ni framställerMen neji detta svaras mig icke, ty skulle än så vara, hvilket jag dock vågar bestrida, att Riksens Ständer ingen del hafva i Målets närvarande skick, kan 1,000 Svenska Undersåtares ofärd ej vara Svenska Stånden likgiltig , och lika litet kunna Riksens Ständer förblifva likgiltige, då Den 25 Maji. 223 frågan är Om ett så högtidligt efterdöme af Contractsbrolt. Det kan dessutom ej med billighet sägas, att Riksens Ständer icke äga del i beviljandet af de anslag, hvarpå jag, med full rätt dertill, fotat mina förvaltnings åtgärder. Intill i g 15 års Riksdag hade Theatern sig anvist (allt i runda Summor; på RiksStat 4,5 ao R:dr, och 200 famnar ved, på Hofstat 6,500 R:drj såsom ett gammalt anslag åt HofCapellet 8,500 R:dr, som Kongl. Maj;t år 1S10 i nåder åtog sig, att till Decorationer m. m. gifva Theatern, emot det att till Civil listan i underdånighet hembjöds 266,666 R:dr 32 sk. 4 r st, och 3,000 R;dr, som Kongl. Maj t ytterligare till Löneförbättringar 1811 beviljade, tillsammans circa 22,600 R:dr 1 anseende till denna Summas påtagliga otillräcklighet, anhöll jag år 1815 om ökadt anslag. Riksens Ständer framförde då till Kongl.
StatsUtskottet på ringaste sätt delat allmänna rösten om det trängande behofvet af snar hjelp till förbättrade lönevilkor för Armeens Befäl, så hade visserligen Utskottet, i likhet med Armeens och säkerligen Nationens förmodan, satt i främsta rummet ett bestämdt, tillräckligt och genast utgående, anslag till denna lefvande oumbärliga kraft för Sveriges sjelfständighet, och derefter, oberäknadt hela FörsvarsVerkets materiel, som nödvändigt Den 11 Maji f. m. 91 , mäste fortgå i bredd med personalen, beräknat pä framtiden och blifvande tillgångar, i brist på för handen varande, anslagen till de döda tingen, och serdeles till de inrättningar, visserligen alltid nyttiga och lill en stor del ganska nödiga, men hvarpå synnerligen hvarken hela landets välstånd eller bestånd beror. Strömrensningar, vattuledningar i Carlskrona, inköp af fyrbåkar och utländska räntegods i Halland, m. m., uppgående förslagsvis till circa 866,000 R:dr, utom diverse lånebiträden, äro visserligen lika ojäfaktiga prof på en vis Regerings faderliga omtanka, som på upplyste Ständers välmening och Fosterlandskänsla; men enär tillgångar saknas att på en gång verkställa alla dessa stora, vackra och nyttiga, företag, så fordrar jag i Nationens namn, att först måtte göras afseende å det högst nödvändiga, som är Statens Tjenstemäns säkra utkomst, då jag i Arnmens namn kräfver, att genom Statens biträde dess Befäl genast måtte ryckas ur det armod och betryck, hvaruti förra tiders stiftelser bringat det. Det är på dessa grunder jag anser icke allenast billigt, men fullkomligen rättvist, och vågar föreslå: alt det löneanslag, som ämnas Armeens Befäl, måtte utgå af ordinarie eller extraordinarie intrader, framför alla de uti efterföljande Hufvudtitlar 92 Den 21 Maji f. m. äskade anslag, hvilka, om icke annorlunda, kunde successift utgå af blifvande besparde eller öfverskottsmedel. Den, som icke vill gilla denna min fordran, uppmanar jag att öppet framlägga sina skäl deremot.
Utom det att jag aldrig kan undei trycka den anmärkn. att den värde ledamotens uttryck är något för mycket tilltaget, äfven för den händelse att de ifrågakomne 1^ millionerne skulle helt och hållet förstöras, på sätt lian yttrat; så tager jag mid derjemte friheten att erinra, att kapitaler nedlagde på produktiva företag alldeles icke förstöras. Man torde i allmänhet icke kunna tala om att kapitaler förstöras, såvida man ej rent af bränner upp dem eller på dylikt sätt tillintetgör dem. Men att använda kapitaler på ett företag, som icke blott i och för sig sjelft är nyttigt och produktivt, utan jemväl under företagets verkställande lemnar arbetsförtjenst åt en mängd familjer, — det kan man visserligen icke kalla alt förstöra kapitalerne. Att i ett sådant land, som England, der till följd af den stora rikedomen på kapitaler, spekulationsbegäret en tid varit högt uppdrifvet samt nu sednast kastat sig uteslutande på jernvägsanläggningar, en återgång skulle en gång inträffa var naturligt, och det var så mycket naturligare att förlägenheten der nu skulle uppstå, då sedan en större handelskris der inträffat. Att enahanda förhållanden skulle kunna uppslå och framkalla enahanda resultater i vårt penningfattiga land, torde väl ingen med full öfvertygelse kunna påstå. Att handelskriser äfven här kunna inträffa är mycket möjligt, men ej kunna de uppstå till följd af jernvägsanläggningar. Lika litet kan jag instämma i det här yttrade påståendet att jernvägsariläggningar skulle i Sverige skapa en sådan mängd sysslolöse arbetare; som under detta är i flere Europeiska länder stört lugnet och freden. Det kan visserligen ej nekas att hvad Frankrike beträffar, en del af de arbetare, som i dess 358 Den 29 Juli e. m. hufvudstad tillställde oroligheter, utgjordes af från jernvägarne afskedade, sysslolösa personer; men icke får man söka anledn. dertill i sjelfva jernvägsföretagen. Ty om landet hade fått fortfarande bibehålla det lugn, det sedan en längre lid tillbaka åtnjutit och om icke anarkiska män arbetat på dess rubbande, hade arbetarne aldrig behöft lemna jernvägarne, emedan de der haft full sysselsättning.