Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
&gt;Det har jag trott föna, svarade jag, &gt;men nu tror jag ingenting, jag ar bara olycklig.&gt; Jag hoppas barn att Gud förlatit mig dessa trotsiga ord och alla de upproriska känslor, som rörde sig i mitt hjerta, innan det blef stilla och undergifvet. Det dröjde nog innan herren fick bugt nied mitt egenvilliga sinne, men det gick dock så smaningom. Min vördade och älskade Andrenius föreslog sjelf, att vi skulle vänta med bröllopet ett år. Och under denna tid lärde jag mig val inse, hvilken lycka det var för en obetydlig liten flicka som jag, att till ledsagare genom lifvet f % en sådan Guds man som min Andrenius. Då vi hade bröllop, var jag en lycklig brud och icke alls afundsjuk på syster Maja Lena, som på min bröllopsdag blef förlofvad med niin broderlige son, Jan Olof. Ser du barn, Gud hade mött mig, sbsom han möter oss alla, på. lydnadens och sjelfförsakelsens väg, och han ledde mig också under hela mitt trettioariga äktenskap, så att jag kunde täckas den make, hvilken jag gifven var till hjelp och kanna mig lycklig i utöfniiigen af mina heliga pligter. Och nu kan du gåa, sade farmor i en helt annan ton. Jag såg att hon ville vara ensam. Jag kyste derför tyst hennes hand och gick min vag, innerligt tacksam att ej hafva varit med pH sjuttonhundratalet och att ej hafva haft till pappa min farmors rsöta far:). Latta stroftag och observationer i London. London p i drottning Victorias 5o: de regerings-jubileidng, d. 21 juni 1887. har jag dock slutligen kommit hit. Xu har den resa, som föreställning och fantasi så länge framnianat för mina blickar, andtligen blifvit en verklighet. Lika länge, som jag kant och rärderat engelsk literatur och språk, lika länge har den resan hägrat för iiibillningen, inen år efter år blifvit uppskjuten för andra pligters skull, som först fordrat uppfyllelse. Det vore kanske ej förniätet att vilja draga nagra slutsatser häraf, att taga fram så att saga sens moralen ur saken.
Departementets försorg haft del, från Öfver-Ståthållare-Emhetet insändas till Kongl. Stats-Contoret, som innehåller eller afdrager bevillningen af nämnde löner och pensioner. Då det häraf synes vara lika bestämdt utredt, att bevillning blifvit erlagd af hela den till de utrikes 4 Bevillnings-Utskoltcts Betänkande, N:o tg. beskickningarne anslagne aflöning, som det är ostridigt, alt sådant icke varit en följd af något stadgande i Bevillnings-Förordningen, utan endast härrört af saknad upplysning om de belopp, sorn till Minister-staten från Svenska Stats-verket rätteligen utgått; så enär någon föreskrift, åsyftande befrielse från bevillning å den, på Kongl. Norrska Stats-verket belöpande, andel af de Utrikes Beskickningarnes tractamenten eller aflöning, icke lämpligen kunnat eller kan inflyta uti Sveriges Rikes Ständers Bevillningsstadga; men nödig rättelse i afseende på ofvananmärkte förhållande synes kunna vinuas derigenom, att Kongl. Utrikes Departementet är i tillfälle att vidtaga sådane åtgärder, som bereda en säker och fullständig upplysning, till huru stor andel, i förhållande till konungariket Norriges bidrag till Minister-staten, de Utrikes Beskickningarnes löner utaf samma bidrag utgöras, anser Utskottet Herr Rosenblads af Hans Excellence Herr Grefve Björnstjerna upptagne motion icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 2 Januari 1845. Reservation. Af Herr Friherre Åkerhjelm, Carl: ”Emot Utskottets sätt att besvara denne motion får jag mig reservera derföre, att, enär Utskottet bestämdt uttryckt den i min tanka ganska rigtiga åsigten, att icke någon afgift kan komma i fråga att erläggas, enligt 2:dra Artikeln Bevillnings-Förordningen, för den andel af Minister-statens aflöning, som ifrån Norrska Stats-verket utgår, så hade det äfven, enligt min tanka, ålegat Utskottet, att samma tydligen i Bevillnings-förordningen uttrycka, så att ingen villrådighet härom vid Författningens tillämpning någonsin kunde komma i fråga.
Landet vill framåt i alla rigtningar och det är Statens skyldighet att med sin kredit understödja denna ädla slräfvan; och, der det för en kommunikationsförbättring är fråga om endast bidrag i forin af lån, torde man med all säkerhet kunna antaga att företaget är väiberäknadt och nyttigt och att den indirekta vinsten deraf för det allmänna alltid skall komma att öfverstiga den ringa förlust, som uppstår om bidraget lemnäs till lägre ränta än Staten sjelf får erlägga. Om således våra kommunikationsförbättringar fullföljas efter ett på tillgångar och trafikens behof noga lämpadt system — om ingenting utifrån störande ingriper i vår inre utveckling — så skall Sverige, oberoende genom sitt lyckliga afskiljda läge, starkt genom en närmare verklig förening med bröderna på andra sidan fjellen, hastigt och säkert kunna framgå på den väg det börjat till intellektuel och materiel förkofran och derigenom en gång blifva allt rikare och lyckligare och, en gång i sin fulla mandomskraft, åter kunna mägtigt ingripa i verldens öden, då, såsom alltid, i förbund med det rätta och sanna. Ämnets vigt har måhända hänfört mig till uttryck mindre vanliga och som t. o. m. kunna anses mindre passande i ett »utlåtande» af bär ifrågavarande beskaffenhet. Jag har emellertid härvid ingenting att förebära till försvar, ty skriften har, som den flutit ur pennan, fått blifva en oretuscherad bild af tanken och må man öfverse med bristerna för den känsla, som lifvat författaren. Herr Kapitenen Nordenfelt har derefter afgifvit följande Yttrande till Stats-Utskottets Riksgälds—afdelning, angående en af Herr Majoren C. Adelsköld upprättad jemförelsetabeli öfver jernvägar, byggda med olika spårvidd och styrka. 1:o. Angående de af Herr Major Ade sköld antagna olika bankbredder för olika spårvidd.
Höga disposition utbetalas; hvarefter denna Summa, genom Nådig Skrifvelse till Kongl. Stats-Contoiret af den 27 i samma månad disponerades sålunda, att deraf skulle utgå 3o,ooo R:dr till skyndsam och driftig fortsättning af reparationerne å de i Förråden befintliga bristfällige Gevär, 3o,ooo R:dr till uppköp af Commisskläde till Förrådens förstärkning, och 3o,ooo Rd. till 4 Fregatters, 4 Briggars och 6 Däckade Canonslupars försättande i sådant tillstånd, att de vid ankommande ordres kunde genast utlöpa, hvilka belopp alltså dels till Kongl. KrigsCollegium, dels till Förvaltningen afSjö-Ärenderne, på skeende reqvisitioner, borde utbetalas, samt 10,000 R:dr åter afsättas till oförutsedde Militaire-utgifter. Vidare hade Kongl. Maj:t, enligt Skrifvelse den 21 Februari 1821 i Nåder funnit nödvändigheten fordra, att anbefalla åtskillige till Försvars-Verket hörande arbeten och anstalter, hvilka ej kunde bestridas med de Medel, som för dylika behof voro uti årets
Det skulle ej heller vara svårt, fastän vidlyftigt, att med en calcnl öfver värdet af vanligen utskeppade qvantiteten plank i förhållande till värdet af det antal sågblockar, af hvilka planken blifvit sågade, visa det export tullen af 5 procent på plank, renderar mera tili StatsCassan, än 5o proc. af sågblockarne. Det af ålder existerande förbudet för timmerexport, borde således i min tanka nödvändigt bibehållas eller minst 200 proc. af timrets värde påläggas i utförseltull, hvilket kunde vara af ungefär enahanda verkan, men äga så vida företräde, som principen af exportfrihet vöre iakttagen, hvilken för andra orter i Riket t. ex. Norrland, kunde modifieras efter förhållande? derstädes , som jag ej känner. 213 Den 18 Augustii f. m. Hvad bjelkar betiäffar har råi Utskottet föreslagit en låmpelig Tull nf5 Procent al deras värde, men i likhet med gamla TnllTaxan icke nog tydligt och rigtigt bestämdt, hvad soin bör förstås med en bjelke , hvarigenom tillfälle till eludering af TullT <xan år lemnadt. Såsom bjelke anses åtminstone på vestra kusten icke gerna någon stock, som ej håller minst ii alnars längd och i i tums fyrkant Endast bjelkar af denna och större dimension betalas vål och gifva skogägarm ersättning för uppfredandet och tillhuggningen. Stockar under nämnde dimension, åro egenteligen ej annat än sågblockar, med hvilkas utförande, sedan de genom en liten kantning fått utseende af bjelkar, ett stort missbruk redan ägt rum, mot hvilket några enskilde vål gjort föreställningar hos Regeringen, men icke vunnit gehör, på den grund, att TullTaxan redan var färdig
Huru många tusen gånger den skrala qvickheten varit omtuggad, att Wallenberg var de svenska bankernas A och O, det är ej lätt att säga; men om ej lyckad, hade den åtminstone den förtjensten att vara sann. En efterverld, som dömer opartiskt, skall alltid med tacksamhet erkänna de oskattbara tjenster, han gjort sitt land genom förenklingar och reformeri penningerörelsen. Sjelfva riksbanken har, trots den långa striden, skördat icke ringa vinst af hans verksamhet. Det ståndigt återkommande inkastet mot en enda allt beherskande riksbank är, att den utan medtäflare skulle förfalla till all den slentrian, med ty åtföljande omsvep, trassel och tids-utdrägt, som vanligen pläga känneteckna ett statens ämbeteverk, icke minst i vårt eget kära fädernesland. Detta inkast fick genom Wallenberg sin mest slående belysning. Det var just de många och tidsenliga, nyheter, han införde vid skötseln af sin egen bank, som omsider framtvungo de gagneliga reformer inom vår riksbank, hvilka egde rum i synnerhet under Dufvas tid och som ändtligen stält den i full jämnhöjd med affarsverldens och allmänhetens befogade anspråk. I sin politiska verksamhet var han likaledes först och sist bankman. Den fria täflan inom bankverlden och de enskilda bankernas intresse låg på botten i allt livad han sade och gjorde inom representationen. Der har han också dels genomfört, dels inledt mången både nödig och nyttig bankreform, hvars minne skall öfverlefva honom. Men inom riksdagen förmådde han aldrig öfvervinna den misstanken, att bakom hvaije hans förslag eller yttrande låg en eller annan dold baktanke till de enskilda bankernas gynnande. Så långt ’ hade det kommit, att icke en tanke, icke ett uppslag, om än fördelen deraf var aldrig så ögonskenlig, kunde utgå från honom, utan att man genast frågade sig: » Pa hvad sätt tänker han komma åt riksbanken med detta? » Ehuru mycket öfverdrifven, var nog denna farhåga icke utan sitt berättigande.
Men de, till stöd för en motsatt åsigt, anförde skäl och omständigheter, hvilkas giltighet ej kan förnekas, hafva för Utskottet synts af öfvervägande vigt; anseende sig Utskottet bland dessa böra här upptaga följande, nemligen: Det borde ej vara äfventyrlig!, att på en gång börja med begge de nu ifrågavarande jernbanornas anläggning, emedan för dem ej behöfde användas större sammanlagdt belopp, än som kunde för hvarje år dertill anvisas, och hvilket, om ock blott en jernväg anlades, i allt fall skulle komma att för densamma åtgå. Det vore icke nödvändigt alt med alltför mycken ifver påskynda arbetet för att framkomma till en påbörjad jernbanas begge ändpunkter. Erfarenheten inom andra länder hade icke. bekräftat riktigheten af den tillförene godkända och såsom allmänt giltig antagna åsigten, att en jernbana måste vara lill bela sin längd fullbordad och sammanbinda sina begge ändpunkter, för att medföra någon egentlig nytta och lemna någorlunda nöjaktig afkastning. Tvärtom hade det i allmänhet, då fråga varit om större vägsträckningar, visat sig, att mängden af personer och varor icke utgjordes af dem, som fortskaffats långs efter hela jernbanan, utan af dem, för hvilkas transporterande blott delar af banan begagnats; och hvad särskildt beträffar de tvenne jernvägar, om hvilka nu vore fråga, kunde dessa lätteligen fördelas i flera sektioner, af hvilka hvar och en komme att utgöra ett helt för sig och derföre blifva af stor vigt och nytta för kringliggande orter. Det syntes för öfrigt föga välbetänkt att så pådrifva jernvägs-arbetena på en enda ort, att derigenom en alltför stor arbetsstyrka komme alt, till förfång för jordbruket samt andra dervarande yrken dragas från dessa under den tid, som jernviigs-byggnader fortfore.
R:gs. Jag kan således icke finna skäl att instämma uti Hr von Hartmansdorffs yttrande. Hr Aminoff: En värd talare, Hr von Hartmansdorff har uptagit Frih. Wredes förslag om införande af decimal-räkningen i Rikets mynt, samt förordat detta förslag såsom det mest passande och minst afvikande från nuvar:de förhållanden. Jag erkänner de vetenskapliga grunder hvarifrån Frih. Wrede utgått och de fördelar som, enl. hans tanke, deraf skulle erhållits om myntenheten bestämdes till 24 sk:r R:gs, hvarje sådan fördelad uti 100 lika stora delar, emedan 24 jemt kan divideras med vårt nuvarande mynts underafdelningar, och att minsta enheten, eller T£B:deL af 24 sk:n, blefve i det närmaste en styfver R:gs. Men ett bland ändamålen af decimalräkningens införande i vårt mynt är äfven alt förekomma ett fortgående af de många olika räknesätten som nu finnas, hvilka otvifvelaktigl blefve bibehållne såsom ägande gemenskap med de gamla räknesätten, om Frih. Wredes förslag antoges, och att ett nytt räknesätt endast tillskapades, för att än mer öka villervallan. Om myntenheten nedsältes till 24 sk. R:gs, så komma alla värde-förhållanden alt derefter också nedsättas, visserligen lill fördel för köparen och konsumenten, men huruvida säljaren och producenten dermed blefve nöjd är en annan fråga, oberäknadt hvad denna nedsättning i myntenhel kunde inverka på förekommande skatter och stats-anslag. Af hvad jag nu i korthet anfört, måste jag bestrida antagandet af 24 sk:r R:gs till myntenhet. Man har anfört, att det vore mindre lämpligt, om R:drn R:gs skulle blifva myntenheten, utan alt upgifva några hufvudorsaker dertill; delta måste jag bestrida, emedan R:drn R:gs på intet vis rub - 206
Jemte meddelande af det förhållande, att alla de till Minister-staten utgående löner och arfvoden, hvilka uti den af Kongl. Majit i Nåder fastställda stat vore beräknade uti Riksdaler Hamburger banko, blifvit i räkenskaperna upptagna till det värde, hvarmed vexlar, utställda i Hamburger Banko, vid de tider, dä medlen anordnats, måst efter gällande kurs betalas, hafva 1838 års Revisorer ifrågaställa om det icke vore lämpligare, att alla till Svenska Statens embetsoch tjenstemän anslagna lönemedel beräknades och utginge i Svenskt mynt, samt ehuru Revisorerne icke ville bestrida, att det af ålder brukliga sättet för aflöningens tillhandahållande åt Minister-staten kunde vara ändamålsenligt i fråga om de personer, som voro anställde och vistades på utrikes ort, likväl fästat uppmärksamheten å det, enligt Revisorernas tanka, oformliga derutinnan, att äfven pensionerade och inom Sverige bosatte embetsoch tjenstemän samt deras enkor fått uppbära sina pensionsmedel, med beräkning efter gällande vexelkurs; — men, enär bemälde pensionstagare, utaf hvilka, enligt Utskottet meddelad upplysning, några vistas inom riket, andra å utländsk ort och några tidtals ineller utrikes efter årstidens beskaffenhet, fått sig sina pensioner i allmänhet anslagne i Hamburger Banko, en myntsort hvarå kurs finnes i de fleste länder, samt tillfälligheten af pensionärens vistaude ineller utrikes icke, enligt Utskottets åsigt, bör hafva inflytande pä det, oberoende deraf, i nämnde myntsort bestämda pensionsbeloppet, får Utskottet, —jemväl med hänseende dertill att, enligt hvad Kongl.
Stånd bestämdt yttrat den åsigt, att beslutet i sjelfva frågan icke behöfde underställas Kongl. Maj:fs Nådiga sanction, får Utskottet, på grund häraf och med ytterligare hemtadt stöd af Constitutions-Utskottets berörde Memorial, innehållande, att denna fråga, i det skick hvari hon blifvit framställd, kan af Rikets Ständer afgöras, härigenom inbjuda Preste-Slåndet att, i afseende på formen för expeditionen, fatta beslut samt dervid instämma uti den af Borgare-och BondeStånd en antagne mening.' Skulle likväl Preste-Slåndet härpå icke ingå, får Utskottet för den Bihang till R. St. Stats-TJtskottets Memorial IV.-o 35t. \ omröstning, som i Förstärkta Stats-Utskottet lärer böra anställas, föreslå följande volerings-proposition: Den, som anser frågan angående Sterbhus-afgiftens utgörande i Stockholm och Götheborg icke vara af den beskaffenhet, att beslutet bör Kongl. Maj:t till Nådig sanction underställas utan att densamma kan af Rikets Ständer afgöras, voterar Ja; Den det ej vill, Nej; Vinner Nej, anses expeditionen böra uppställas så, att, jemte ti 11- kännagifvande af Rikets Ständers beslut, derå begäres Kongl. Majrts Nådiga sanction. Stockholm den i3 November 1834- N:o 35 {. Ankom till Exp.-Utsk. den 17 November; Memorialj angående det sä kallade Stora Creditivet, somj enligt 63 Regerings-Formen, skall pä Riksgälds-Contoret anvisas. (RG:s A.) Som det, i anledning af Kongl. Majrts vid sisth Riksdag derom gjorda Nådiga framställning, i grundlagsenlig ordning vid samma Riksdag behandlade och till innevarande Riksdag hvilande förslag till förändring af 63 §.
Huru länge en fattig Föreståndare skall blifva vid sysslan; behofver icke eller blifva föremål för Lagstiftningen, så länge detta Församlingens förtroende anses för en heder, hvilket ingen gerna afsäger sig utan desto vigtigare skäl, och der detta förhållande upphörer, kan ju Församlingens Ledamöter dela detta, likasom ett annat gemensamt onus sig emellan. Nödvändigheten att underställa Consistorierne och Landshöfdingarne ett af en Församling öfverenskomma FattigvårdsReglemente, inser jag icke, och förändring i röstberäkningen vid fråga om fattigvård hafva Utskotten sjelfve afstyrkt. Det vilkor, att Församlingens föreskrifter till sine FattigFöreståndare ej skola åtlydas, u. tan att de finnas öfverensstämma med grunderne i denna nu föreslagne stadga, anser jag alldeles för mycket ingripande i Församlingens ratt, likasom att Styrelsen skall profva deras behof, som anmäla sig till fattigvård. Denna ratt har Församlingen sjelf för alltid utöfvat. Andtligen hafva Utskotten skolat förtydliga Committerades Lagförslag i fråga örn forum i fattig vårdsm ål vid visse förhållanden; men, efter hvad jag kunnat finna, uttryckt en annan tnening, samt misstagit sig deri, att då Comitén äfven afsett den händelse, att flere Län sammangränsa uti och sig emellan dela en Socken, hafva Utskotten uppfattat det såsom meningen enkelt varit, att Socknar voro belägna inom Den 5 Augusti e, mt 79 olika Län. Att Fattigvårdsmål tillhöra Konungens Befallningshafvande, känner man redan, och de löreslagne stadganderne, huru en tiggare äger att processa med Församlingen, och dertill .fritt använda sin vederparts (hörsamlingens) FattigCassa, samt hafva rätt att fordra pastors biträde att åt sig uppsätta Besvärs-skrift, hänvisning m. in. dylikt, lärer icke finnas hälsosamt att antaga.
» Han klappade mig på handen och såg på mig med skälmaktig blick. » Jo, herr X. » utropade jag, och o m det ej varit opassande, skulle jag på stället omfamnat honom. » Hvarenda fyrk skall sättas in hos er och ingen annanstädes. Se här, var god och tag dem genast. » Han skrattade och prutade emot, men jag såg nog, att det var för att retas med mig, och innan jag for, tog han emot mina penningar, som han allt sedan dess haft inne i sin affär, och på hvilka han gifvit mig sex procent i ränta. Så att om jag får lefva ännu några år, kan jag möta dem med lugn och glädje, flytta tillbaka till mitt lilla soliga rum m e d utsikt öfver älfven och ånyo göra mina små bjudningar för stadens fattiga barn. Mina kära vänner, innan jag slutar, upprepar jag, hvad j a g nyss sade: sätt aldrig in edra penningar hos herrar, som åtnjuta allmänt förtroende, ty tro mig, herr X. var ett undantag; alla de, för hvilka jag berättat min historia — och de äro ej få, det kan jag försäkra — alla säga de, att jag skall få leta Sverige rundt för att träffa på en dylik hedersman. Och j a g är öfvertygad om, att de ha rätt. En gärning sådan som hans hör till dessa storartade, som alla beundra, af hvilka alla röras, men soni ingen eller åtminstone högst få bry sig om att göra efter. Gud välsigne honom emellertid, den käre mannen! I dubbel bemärkelse har han blifvit glädjen och solen i min lefnads kväll. Först och främst därför att jag till följd af hans redbarhet kan föra ett angenämt och trefligt lif på min ålderdom; men ännu mer därför att det kännes så innerligt godt att riktigt kunna hålla af och beundra en medmänniska. (Illustratör: ^ 5 sar jag honom i denna stund, jag och hela mitt hus m e d mig! » Han sammanknäppte sina händer och böjde sitt hufvud, och ovillkorligen följde alla bordsgästerna hans exempel. Jag tror just ej många af oss upplefvat en mera högtidlig stund. Under den återstående delen af dagen var herr X. så glad och vänlig, att det gjorde en godt ända in i själen endast att se honom.
Resolverades: at wid skeende [del]ning, och så snart någon af de förra komma undan, skal henne fattigdel lemnas. 5. Sexmännerne Heming Ersson i Nyland, Simon Olofsson i Loke, Olof Andersson i By, Lars Persson i Weimon, Christopher Grelsson i Hägra begärde afskjed. I den förstes ställe: Mårten Olofsson i Utgård, i Olof Anderssons ställe: Johan Halfwarsson i Wiken, för Lars Persson i Weimon, Simon Gunnarsson i Backen; för Christopher Grelsson i Hägra Eric Nilsson i Dvärsätt \ för Simon Olofs. Mårten [?] / som wid nästa hösteting komma at aflägga den wanliga eden. 6. Beslöts, at det tjenstehjon el:r barn som utan föräldrars el:r husbönders lof och minne om söndags el:r helgedags aftnorna gå bort, skola första gången böta 3 d:r k.m:t til kyrkan. [Hela paragrafen överkorsad.] 7. Drängarna Olof Carlsson i Nygård, Nils Fredrichsson och Johan Fredrichsson i Undrom angåfwos at hafwa förl. Pingestdag om qwällen söndersparckat låcket på pigan Kerstin Jonsd:rs kista i By. Olof Carlsson och Nils Fredrichsson närwarande erkände sitt förseende och utlofwade til kyrkan tre d:r k.m:t hwardera, dem Olof Carlsson ock straxt till kyrkjowärden aflämnade. Johan Fredrichsson, som, uppå tilsägelse sig ei infant, blef, såsom lika delachtig i detta brott, ålagd äfwen 3 d:r k.m:t. Och böra alla tre thessutom förlika pigan Kerstin Jonsd:r för den lidna skadan. Ut supra. J. H. A. G. [?] Rödön 11 juni 1769 Källa: Kontraktsprostens i Jämtlands norra kontrakt arkiv, vol. A I:2, s. 127, ÖLA. Socknestämma i Rödön hölts den 11 junii 1769. Kyrkooch fattigräkningarne uplästes, och erkändes för riktiga.
Djurgården, äfven lägre skolor till erforderligt antal inrättades i landsorterne för meddelande af kunskap om skogarnes ändamålsenliga vård och skötsel samt bildande af skicklig skogsbetjening, utan ock att den föreslagna nya skogs-styrelsen i hufvudstaden organiserades samt ett förökadt antal skogs-tjenstemän i länen tillsattes för att bringa till verkställighet åtgärderna för den regelbundna skogshushållningens allmänna införande och för att vaka öfver de i sådant afseende nödiga föreskrifternas efterlefnad. Enligt kommittéens i nåder åberopade förslag skulle årliga kostnaden utgöra: för skogs styrelsen Rmt R:dr 25,500. » den erforderliga skogs-staten i länen » » 232,800. » sex skogs-skolor » » 13,500. hvarjemte kommittéen upptagit för skogs-institutet det belopp, som dertill för närvarande är anslaget » » 7,750. eller tillsammans Rmt R:dr 279,550. Det föreslagna antalet tjenstemän samt de för dem här upptagna lönevilkor syntes Kongl Maj:t icke vara för höga; och fastän skogs-institutet torde komma att i utvidgadt skick fordra större anslag, än kommittéen antagit, ansåge Kongl. Maj:t likväl i öfrigt nyssberörda af kommittéen uppgjorda förslag kunna tagas till ledning för beräknande af de kostnader, som uti ifrågavarande afseende skulle erfordras; men då det större eller mindre behofvet af dessa kostnader komme att i väsentlig mån bero på de beslut, som i frågan om skogshushållningen varda fattade, samt i allt fall tillsättning af skogs-staten i landsorterna endast kan komma att ske i den mån tillräckligt antal personer med vitsordad skicklighet till befattningarnes bestridande blefve att tillgå, har Kongl.