Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni undrar väl om jag icke skulle ha ärft något af min mor? Hå, hennes sundhet hade väl icke näring nog i fädernets märglösa svaghet. Nervlifvet var allt och den fysiska motståndskraften ingenting. Nej; men ni kan se min mor fortlefva i min kärlek till – nej, min dyrkan af – allt som är härdigt och lefnadsfriskt. Min tillgifvenhet för Börje, se det är min mor Och så skall ni också tänka på hvad det var som drog hennes kraftiga natur mot dess motsats: min far. Hennes kärlek till förfining, naturligtvis, – till det som stod öfver henne, intellektuelt. Vi menniskor äro mal endast; och kulturen är den låga som skall afsveda våra vingar. Han försjönk i tystnad och det tycktes ha fallit honom ur minnet hvad han ville tala om. »Men er hustru?» erinrade Marianne. Efter hvad som blifvit sagdt var hon icke rädd längre. Hon måtte icke ha varit så gammal och ful. »Ja, det var sant!» sade han lifligt, »jag hade glömt det. Jo, hon var tjugunio år, när vi blefvo bekanta. Jag tror aldrig att hon sett bra ut, men hon var heller inte ful. Hennes utseende var ett af dessa underliga mellanting, som hvarken äro gamla eller unga, hvarken blonda eller mörka. För dem, som endast träffat henne flyktigt, måste det ha varit omöjligt att känna igen henne. Det fans ingenting att minnas, ingenting att hålla fast längre än man såg henne. Ingenting annat än ett par klara, barnafromma ögon. Hon var kanske enfaldig, men det var denna hjertegoda enfald, som blir på en gång löjlig och rörande. Skrattade man åt den, så kunde man nästan inte göra det utan tårar i ögonen, och hon blef aldrig ond. Det var så litet hon fordrade, och för hvad man gaf hade hon en oändlig fond af tacksamhet. Jag var allt, allt för henne. Hon dyrkade mig. Hvarför, det vet jag inte.
Detta måtte väl altid vara och blifva en serskild punkt i motionen. Må vara att dessa serskildt begärda anslagssummor icke äro uptagne under n:ris 1, 2, 3 och 4 vid Utsk:s referering af motionen, men uti sjelfva motionen voro de sålunda uptagne och jemväl det kostnadsförslag som jag skulle kunna visa Frih. Raab. Skulle någon oformlighet vara begången i afseende på framställningssättet, så är jag öfvectvgad derom att Hr Gr. o. Landtm, vid proposmas framställande, gifver Ståndet sådant tillkänna och då underkastar jag mig naturligtvis i detta afseende hvad Hr Gr. o. Landtm, och Ståndet kan finna lämpligt. Om deremot Hr Gr. o. Landtm, icke anser någon oformlighet begången, utan anser sig kunna göra propos. på den af mig begärda återremissen, så anhåller jag att en sådan propos. måtte framställas. Hr Ribbing; Det är märkvärdigt att höra en talare dén ena gången vara så öm om formerna och den andra gången icke bry sig om dem utan anse dem likgiltiga. Man har gjort jemförelse emellan anslagen till Stång-ån och till Arksga-ån. Hvad Stång-ån beträffar, så befinnes del alt Vägoch VatienbyggnadsSlyrelsen deröfver har blifvit hörd', att K. M. icke en utan tvänne gånger förut tillstyrkt detta anslag, att man upgjort med' strandegare huru det skall tillgå i afseende på deras ersättning, och att således alla former hafva blifvit iakttagna, men icke dess mindre har jag hört att R. St:r tvänne gånger afslagit detta anslag och Hr Bildt har ansett att detta bordt vara ett motiv för R. St:r att äfven tredje gången afslå detsamma. Det må vara att detta bordt utgöra ett skäl för R. St.-rs afslag äfven denna gången, derom vill jag icke yttra mig, men i alla fall förefinnes här den olikheten att hvad Den 29 Juni e. m. 541 Arboga-å beträffar, synes icke K.
Det synes då vara så mycket större skäl, att, äfven på yrkande af församlingen eller nyssnämnda embetsverk (som i förevarande fall är Domkapitlet), må kunna för församlingen och det allmänna beredas den förmån, som af ett för boställshafvaren öfverflödigt egoområdes upplåtande till annan kan, utan att den förre tillskyndas någon förlust, åstadkommas, i det att dels denna jordvidd varder uppodlad eller, derest densamma redan blifvit det, åtminstone skött med mera omsorg och till större vinst, än i boställshafvarens hand. dels ock församlingen genom inkomsten af arrendet vinner ett bidrag till aflöningen åt dess presterskap. På det att medlen ej må dragas ifrån berörda ändamål, har Utskottet trott sig böra till den bestämmelse, Utskottet går att föreslå, göra ett tillägg i berörda syfte, och i enlighet jemväl med motionärens förslag. Att något missbruk af den sålunda ifrågastälhla rättigheten till utarrendering af öfverflödiga eller obeqvämt belägna egor skulle kunna, till boställsinnehafvarens verkliga förfång, ega rum, deremot är, enligt Utskottets förmenande, tillräcklig säkerhet nedlagd dels i det vilkor, att framställning om afsöndringen skall göras från Domkapitlets sida, som ej kan antagas skola förbise löntagarens rätt och i de aldra flesta fall ej torde ifrågasätta någon delning af ett boställe vid andra tidpunkter, än vid inträffande kyrkoherdeledighet, dels ock i den föreskrift att församlingen skall åtaga sig alla med åtgärden förenade kostnader, hvartill en församling i allmänhet torde befinnas mindre benägen, ju större den till utarrendering ifrågasatta jordvidden är och ju kostsammare det alltså måste bli att förse densamma med åbyggnader, hvilket väl oftast torde af en arrendator påkallas och Allmänna Besvärsech Eltanomi-Ulskoitets Betänkande N:o 31. 5 joni väl vara ur synpunkten af jordens ändamålsenliga häfd önskvärdt.
Utskottet har förut tillstyrkt fortfarande Statsanslag till fattigvården i Carlskrona, men afstyrker nu allt sådant bidrag till Götheborgs fattigvård ; och såsom skäl till denna olikhet anför Utskottet, att ehuru Carlskrona hvarken i handel eller en allmännare välmåga kan jemföras med Götheborg, äger Staden dock, i förhållande lill folkmängd och tillgångar, en betydligare fattigpersonal, som med flere hundrade menniskor öfverskjuter det afMolionärerne för år i8i.5 uppgifne antal i Götheborg. Jag tror visserligen, att förhållandet är sådant, och jag har ej något emot, att Utskottet fästat afseende derpå, till förmån för Carlskrona, på den grund, att Borgerskapet i de städer, der större Garnisoner finnas, nödsakas derifrån på sine fattighus emottaga en mängd personer, som tillförene ej varit dem tili någon nytta. Men på samma sätt förhåller det sig äfven i Götheborg, som bar betydlig Garnison; och om det efter princip är rätt, att hafva beviljat Carlskrona fattigvård eli Statsanslag, så 28 H. 2 18 Den i? J u n i i f. m. hör man äfven medgifva Götheborg något sådant, fastän kanske icke till lika stort belopp. Utskottet kan för ett förslag i detta afseende linna en norm i de upplysningar Utskottet är i tillfälle att inhemta om antalet afde fattige, sorn från Garnisonspersonalen betunga Stadens fattigvård. Jag önskar återremiss af Utlåtandet, mindre för att få något Statsbidrag åt Götheborg hevi 1 jad t för ifrågavarande ändamål, emedan jag erkänner, alt Götheborg i detta fall har kanske mera råd, än andre städer, att sjelf bestrida fattigförsörjningen än för att få en princip för dylika frågor stadgad, på det man må undvika, att vid hvarje Riksdag få nya motioner väckte, om understöd för fattigvården i Städer med Garnison, hvilka anspråks framgång nu tyckes bero derpå, hvilkendera har de bäste förespråkarne i Utskotten och inom RiksSlånden. Är saken billig, bör den öfverallt införas efter bestämd ersätlningsgruud.
I sådant hänseende hade väl ofta blifvit framstäldt att ifrågavarande ändamål skulle kunna vinnas genom en så beskaffad skattejemkning, hvarigenom de jordegendomar, som nu hade lägre räntebelopp sig åsatte, skulle påläggas en tillökning i skatt emot skälig ersättning för den derigenom uppkommande minskning i egendomens värde, hvaremot de högst beskattade skulle erhålla nedsättning i grundräntan emot erläggande af en kapital-ersättning, motsvarande värdet af den efterskänkta räntan; men utom de svårigheter, som skulle möta vid verkställandet af en dylik liqvidation, hvaribland utfinnandet af en rättvis grund för skatternas jemnlika fördelning å samtliga jordegendomar ej skulle blifva den minsta, läge det i sakens natur, att, äfven om en sådan fullt rättvis fördelning af alla skatter å jorden kunde för närvarande åstadkommas, skulle likväl, till följd af ol.ka bördighet och odiingstillfällen, dessa sednares mer eller mindre kloka begagnande, nya elier lättade utvägar till afsättning, med flera omständigheter, som verka på egendomars afkastning och värde, inom en icke aflägsen tiderymd åter hafva uppstått ganska betydliga missförhållanden i skattebeloppen vid jemförelse emellan särskilda egendomar; i betraktande hvaraf Rikets Ständer instämde i den af bemälde Komiterade yttrade åsigt, att det icke läte sig göra att med fix skatt å jordegendom åstadkomma dess ständigt fortfarande jemnlika förhållande till hvarje skattdragandes inkomster, som likväl utgjorde rätta grunden för all beskattning. Om således de städse upprepade klagomålen öfver grundskatternas ojemna fördelning och de vid hvarje riksmöte i detta hänseende förnyade framställningar skola förtjena behjertande, skulle något annat sätt att för framtiden afhjelpa dessa olägenheter — så framt Staten icke skulle helt och hållet efterskänka denna inkomst — ej finnas, än att medgifva de skattskyldige rättigheten att, genom erläggande till Staten af räntornas efter vissa grunder bestämda kapitalvärde, friköpa jorden från grundskatt, eller med andra ord, grundskatternas kapitalisering.
Dä nu inträffade, alt cadelt-nummern, ifrån att vara 130, föll ned ända till 97 ä 98 och blef der en längre tid qvarstående; så var det ock naturligt, att alla de laux frais, som måste vara lika stora antingen cadettantalet utgjorde ett tjugu-tal mer eller mindre, äfven skulle falla med hela sin tyngd pä detta förminskade antal, och när dertill kom högst ovanligt stegrade varupriser, så sökte jag att skaffa enlrepreneuren denna ringa ersättning och kan försäkra, att den icke ersatte honom baus förlust för året med ens ^:del. Jag vill ej yttra något vidare, emedan jag tillstyrkt ålgården; Ståndet må nu afstyrka eller bifalla förslaget lill den ifrågasatta skrifvelsen. Gr. Spens: Jag liar redan tillförene yttrat, att jag saknar all kännedom om delta speciella fall, och tror icke eller att här kan vara fråga om en speciel casus, utan om princip eller grundsats, emellan hvilka ord jag ej finnér någon skill - Den 27 November e. m. 507 nåd. Jag har ej kunnat fatta, att idéen med entreprenadauction kunnat vara någon annan än den, att en person, som ingär på ett coutract, men sedermera ej finner sig belåten dermed, bör tacka sin lycka om han befrias från detsamma, men det är ock allt hvad han möjligen kan begära, och som må kunna honom beviljas. Att derutöfver få förmånen att, med bibehållande af conlraclet, fä uppbära ersättningen under hvad nanni sorn helst, det kan jag ej finna öfverensstämmande med någon princip eller någon grundsats. Ilr Aminoff, Joli. Fredr.: Afven jag tillhörde miuorilcn i denna fråga vid 1841 års statsrevision, ehuru jag sökte upplysa förhållandet med en inträffad händelse för 25 å 30 år tillbaka, dä jag tjenslgjorde vid Krigsacademien. Händelsen var den, att cadett-numerären minskades och varuprisen höjdes; entrepreneuren för mathållningen kunde ej fullgöra conlraclet ulan förlust, hvarföre lian uppsade detsamma. Ny entrepreuadaucliou anställdes, och ny entrepreneur antogs.
Ankom till Exp.-Utsk. den 4 September 182g, Memorial, med hemställan att till årets slut må förlängas Rikets Ständers j i anledning af Utskottets Betänkandex N:o 42j> fattade beslut om Silfvers uppköp och in-, vexling till Banken. 3VJ-edelst Trenne Riks-Stånds lemnade bifall till Banco-Utskottets omförmälde Betänkande, N:o 42 > blef, under den 14 och 21 förlidne Maji, beslutadt: Att Banco-Full - Banco-Utskottets Memorial N-o 76. 85 mägtige vore tillåtet, utöfver hvad redan då, efter afslutade Contract, fanns betingadt, att ytterligare, med eller utan förskott, uppköpa Silfver, på sätt de lämpligast funne ; dock under vilkor, alt hvarje Riksdaler Svenskt Silfver, efter 1664 års myntfot, fritt levererad i Banken, icke bomme att kosta mera än 128 sk. BancoSedlar; äfvensom Invexling af Silfver mot bestämdt pris af 128 sk, Banco-Sedlar för hvarje Riksdaler Svenskt Silfver, efter 1664 års myntfot, finge fortfara till och med den 3o Septem-, ber innevarande år 1829, Sedan denna tillåtelse gafs, har BancoStyrelsen , dels genom invexling utan förskott, redan emottagit, och dels, enligt Contracter mot lemnadt förskott, betingat, icke mindre än Riksdaler Silfver 324,800, så att Silfver-Fondens förökning för i år uppgår i ett för allt till Riksdaler Silfver 552,8oo i rund summa.
M:ls och Rikets Kammar-Collegium, uti deröfver afgifvet underdånigt utlåtande, upplyst och anfört: att redan 1781 Gamla Stadens folkmängd, från 348, ökat sig till 4o6 mantalsskrifne personer, hvarförutan i Fristaden funnits 2gg sådane, och att hela folkmängden då utgjort en personal af 1 o5a ; att den sedermera varit i jemt tilltagande, och år 1828 uppgått till 2,284 personer, hvaraf i,5g4 mantalsskrifne, samt att Kronans inkomster af Staden, hvilka år 1780 utgjort 277 R:dr 17 sk., deremot för år i8a5 hestigit sig till 5,006 R:dr 33 sk. g r:st.; att, i betraktande häraf, och enär Eskilstuna Stads behof af ökadt utrymme blifvit tillförlitligen styrkt, Staten icke kunde på ett för det allmänna mera gagneligt sätt använda - vända den nämnde Stad omgifvande mark af Eskilstuna Kungsladugårds egor, än till Stadens utvidgande med nya Tomtemål, i den nion nu tilltagande folkmängd inom Staden successivt föranledde till behof af ett vidsträcktare utrymme ; äfvensom att de nya indirecta inkomster, som af en ökad folkmängd och tilltagande fabriksrörelse inom Staden inllöto, skulle i det närmaste gå i bredd med den småningom aftagande Arrende-inkomsten af Kungsgårdens egor, hvilka endast för kortare tid af ett eller några få år i sender borde utarrenderas, efter den anvisning Stadens tillväxt må i detta afseende kunna lemna; så bar E. K. M., uti en till Rikets Ständer, genom deras Stats-Utskott, afbiten Nådig Proposition af den 19 sisth November, med afseende å sålunda anförde skäl, och då E. K.
Det gick frikostigt till i den åländska prostens hus och hans gäster visste minsann att pläga sig väl. Samtalet blef småningom ganska lifligt och föll, bland andra ämnen, äfven på den åländska allmogen och dess seder. Kallista som just passerade genom rummet, tycktes ge den unge länsmannen anledning till följande utfall: "De åländska qvinnorna äro förb herrsjuka." "Det har jag icke kunnat märka", genmälte jag. "Åhjo men", återtog länsmannen med en min à la Don Juan. Han hade förut beklädt en landskansliststol i Åbo och ansåg sig derför vara en qvinnotjusare: "till exempel den der lilla ungen, som gick här genom rummet, är ett litet lättfärdigt stycke, man vet icke heller så noga hvems barn hon egentligen är och", tillade han, "hennes namn i och för sig är redan alltför tillgjordt för att icke vara blott antaget." "Den saken känner jag bättre", inföll prosten, "och jag ber bror icke vidare tala derom." Men länsmannen vände sig med en obehaglig förtrolighet till mig och hviskade: "Icke är hon precis för hvar man men jag har på tu man hand mer än en gång fått " "Herrn ljuger", utbrast jag högt. "Hvad", utropade länsmannen, "hvad skall detta betyda?" "Att herrn ljuger och det till på köpet som en narr", sade jag helt lugnt. "Mina herrar, mina herrar!" inföll prosten medlande. "Herra mig hit och herra mig dit, farbror", skrek kronans ombudsman, "men jag skall lära den der gunstig herrn att respektera min person och mina ord." "Er person känner jag lyckligtvis föga", genmälte jag kallt, "och, med ert sätt att föra ordet, undviker jag helst all bekantskap." "Herre, vet ni hvem jag är?" "En lögnare åtminstone i ett fall", sade jag och steg upp för att aflägsna mig. "En lögnare", röt den af toddyn något upprymde länsmannen och som sannolikt kände sig angripen på sin ömmaste punkt, "hvad har jag då ljugit på er?"
Sedan Utskotten sålunda serskildt yttrat sig öfver alla de iofvannämnde motioner förekommande förslag och yrkanden till ändringar och tillägg uti Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga Stadga om Folkundervisningen i Riket; så få Utskotten nu slutligen hemställa, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta intaga de här ofvan tillstyrkte förändringar i samma Nådiga Stadga, och att således Irsta §:s Irsta mom. må erhålla följande lydelse: I hvarje stads-församling och hvarje socken å landet hör linnas minst en, helst fast, skola, med en eller flere lärare, af hvilka en ovillkorligen skall hafva uppfyllt de för lärare vid folkskola här nedan stadgade fordringar, men de öfriga kunna antagas, utan att de uppfyllt dessa fordringar, endast de af Skol-Styrelsen anses till uppförande och sedlighet godkände, samt pröfvas ega förmåga att meddela undervisning uti det i 7rde § stadgade minimum af kunskaper. Såsom undantag härifrån, må dock tvänne eller flere till samma pastorat hörande stads-församlingar eller socknar på lan - Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltens Ullätandej IV.-o 41* J9 det kunna sig om en skola förena, der en ringare folkmängd och öfriga förhållanden en sådan förening påkalla; att förra delen af Irsta §:s 3:e mom. ändras till följande: Lärares anskaffande och folkskolors inrättande bör sättas i verket inom den 18 Juni 1848 &c.; och att förra delen af 4:de §:s 4 mom. erhåller denna ly delse* För att bereda tillgång till lärarnes sålunda bestämda aflöning, bör, der ej andra medel härtill finnas, dels ett årligt bidrag af minst två och högst sex skillingar banco af hvarje skattskyldig samt inom mantalsoch skattskrifningsåren varande person i församlingen utgöras &c. Stockholm den 20 Januari 1845. Arik. till Exp. Vtsk. den ii Jan. kl. 3 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om ökadt anslag till Folkskole-Lär ar e-Seniinarie rne i Riket.
Mera djupgående, riktad åt detta samhälles grundvalar, skall den icke afstanna, om än i eti passionerad debatt inom detta rum den ene ledamoten besegrar den andra; nej, efter det program, som förbemälde ihärdige och i ett visst afseende med öfverlägsen skicklighet begåfvade ledare, kungjort, i ett ögonblick då Konungen, oansedt den nya organisationen, icke har någon enda rådgifvare vid sin thron, som icke säges vara stadd på flyttning; då det således är, öppet tillfälle för alla oansvariga rådgifvare att träda fram pä vädjobanan; då, med andra ord, man icke från någon Konungens afgående minister lärer få höra vederläggning af programmet, utan detsamma tydligeu, med afseende på tiden när det framträdde i dagsljuset, varit beräknadt på den under sä - Den 10 Augusti f. m. dana förhållanden pågående ultimata statsregleringen vid denna riksdag, och här redan är vordet kalladt ”förtjenstfull t,” ja troligen kommer att läggas såsom trosartikel till basis för voteringarna; då, säger jag, är det osannolikt, alt striden om dylika beskattningsläior skall slutas förr. än antingen Svenska folket blifvit systematiskt länsadt till sin sista skärf och med detsamma beröfvadt all kraft både till ekonomisk förkofran och politiskt motstånd, eller ock dessa läror blifvit praktiskt vederlagda på ett sätt, att ingen mer offentligen vågar att predika dem. Det är derföre under ovissheten om utgången af denna strid och dess följder i andra afseenden, och då jag finnér mig nödsakad, åtminstone vid denna riksdag och på detta rum, sträcka gevär för öfvermakten, jag med mera bedröfvelse än harm nu uppträder med några anmärkntr rörtde grundsatsernas halt. Såsom ”hastverk” torde dessa på tredje dagen framburna anmärkncr än mera förtjena ursägt, än den skrift mot hvilken de äro riktade, och som, ehvad förmåga lill forskning, detaljkännedom och combinationsförmåga den ålägger, jemväl onekligen vittnar derom, att författaren haft tid begrunda, om lians h u f v u d sa t s er, dem lian velat bevisa, äro i sig sjelfva riktiga.
Det var en amerikanare som bjöd mig och alla de andra. Och så kom han till mitt bord och börja tala om eldsvådan. – Och du, din usling, kunde förstås inte hålla mun? – Jag sa’ inte något farligt, och det hade inte heller gjort det ringaste, om han hade varit amerikanare som jag först tog honom för. – Hvad var han då? – En förklädd polis. – Är du tokig karl! En detektiv! Hur har jag kunnat vara ett sådant nöt, att låta dig gå lös! En detektiv. Åh, jag borde slå in skallen på dig! Tala fort om hvad du sagt. Utelemna inte ett ord, hör du. Jag måste veta både frågor och svar. – Ack, ack, ack, jag ska’ säga allt bara fabrikörn inte slår mig. Strömberg omtalade ord för ord samtalet mellan honom och amerikanaren. Danielsson lyssnade med spänd uppmärksamhet. Icke ett ord gick förloradt för honom. Han gick under berättelsens afhörande fram och tillbaka och af de nervösa ryckningarna kunde Strömberg iakttaga hvilken oroväckande verkan hans ord utöfvade. Ingeniörn knöt händerna så hårdt samman att de blefvo alldeles hvita medan i stället bloden jagades upp till hufvudet, halsådrorna svalde som om de varit färdiga att brista. Strömberg hade hunnit nära slutet af sin berättelse, då han plötsligt tystnade. Danielsson hade vändt sig emot honom med ansigtet förvridet af den ursinnigaste vrede. Han såg så hotande ut, att hans medbrottsling ej kunde få fram ett ljud mera öfver sina läppar. Lyftande sina knutna näfvar öfver Strömbergs hufvud, gaf han ifrån sig ett hest rytande: – Och detta har du gjort! I nästa ögonblick föllo näfvarne ned på Strömberg med en oerhörd, bedöfvande styrka. Den slagne utstötte ett rop och föll sanslös till golfvet. Kraftutbrottet och dess opåräknade påföljd åter förde Danielsson något till sig sjelf. – Det var en smula för mycket, mumlade han om det också var väl förtjent. Jag har ju nästan slagit ihjäl det gamla fyllsvinet. F–n så obehagligt, om någon skulle komma. Jag måste försöka få lif i honom igen. Fast nog vore det bäst, både för mig och honom, om han ginge direkt till helvetet, medan han håller på.
Kom hijt min son, lät see hwadh tu haffwer. Hwar haffwer tu thenna tyghen taghit? Wiltu warda dieekne medan tu bär book, 53 Eller will tu fiskia effter tu haffwer krook? Sägh min Julkus hwru tigh är gånget, Medhan tu thesse tygh haffwer fångit. Judas. Å käre far kär, en diekne gosse Fick iagh fatt, huru iagh honom mossa! Boken togh iagh aff honom genast, Kroken fick iagh och på senast. För booken han wille migh krooken giffwa, Men iagh lätt begge hooss migh qwar bliffwa. Sardelius. Tack haff min son tu dogde ther till. Judas. Hörer nu hwad iagh göra will. Bookena will iagh strax sälia bort Och köpa migh igeen itt spellernyt koort. Sedhan will iagh medh dieknarnar speela Thesslikes medh andre som wela. När the haffwa sat penningar fram Will iagh wel nyttia mitt ram. Sardelius. Å jaa kunne tu them passa så The måtte qwitta sina penningar gå. Judas. Strax will iagh nu försökia min konst, Kan hon ey doga tå äret om sonst. Här will iagh in till Hagerbardt gåå Och see om iagh ett gott kort kan fåå. Sardelius. Ney min son, kom och fölgh migh först. Jagh haffwer en så gruweligh törst, 54 Ty will iagh här i skepet gåå Och see om iagh må dricka få. Lätt se tu äst i tijna fachter stijff Och altijdh nogot småpuss drijff. Dromo. Jaa rett så skall man sijn barn lära Så får man aff them hugnat och ähra. Han haffwer ey i sigh skalkhet nogh förr Man honom än meera läära thöör. Woro tu min iagh skulle tig basa Att thz skulle tigh om rompan maasa.