Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
(Forts. o. slut.) L a n d e t var i uppror. Engelbrecht vald till rikets höfvitsman. Men snart kom han i antågande mot Stockholm. Gud unne den aldrig sin nåd, Som därtill gaf ut sitt första råd. Där sjukt och fattigt folk haft ro, Skall varda för hästar hus och bo, Den Helge Andes hus och spetal Blifver hästars krubba och stall! 0m väggens prydnader. " jfMjKäggen, som för några tiotal af år sedan med •^Sjw? undantag af en eller annan tafla i allmänhet endast uppvisade släta tapetytor, har i vår tid fått intaga ett framstående rum som utställningsfält för en mängd verkliga eller så kallade konstföremål. Denna lust att dekorera, eller pryda, för att slippa det främmande och mer ståtliga uttrycket, få vi emellertid ej tro vara något för oss och vår tid särskildt kännetecknande. Nej, driffjädern härtill, en inom oss boende skönhetslängtan, som vi söka mätta genom att omgifva oss med föremål, som med form och färg öka trefnaden och tilltala ögat på ett behagligt sätt, har nog alltid lefvat, men yttre och inre omständigheter göra, att en människa eller ett folk den ena tidsperioden får mer tillfälle att lyssna till de andeliga rösterna, af hvilka konstnärsintresset är en, än den andra. Att i vår tid detta intresse är synnerligen stort, finna vi lätt af den samling konstföremål, som vi älska omgifva oss med för att pryda våra hem; och där verklig kärlek till det sköna i förening med god smak fått ordna, där blifva väl också de yttre förutsättningarna för ett angenämt hem Men de minst sagdt egendomliga anordningar vi här och hvar påträffa med samma uppgift som mål, tyckas visa hän på, att denna skönhetskärlek eller skönhetskänsla — jag vill ej säga saknas, ty jag tror, den ursprungligen är nedlagd i hvarje människohjärta till en källa af ogrumlad lifsglädje — dock af en eller annan anledning blifvit undertryckt eller missriktad.
Memorial af denna dag tillstyrkt bifall till Kongl. Maj:ts förslag om upphäfvande af 19 §. i Regerings-Formen, deremot, i ändamål att, så litet sorn möjligt rubba nuraer-ordningen, och undgå all ändring af de i Grundlagarne förekommande citationer af Regerings-Formens §§., trott sig, för den händelse, att Riksens Ständer skulle antaga, hvad Kongl. Maj:t i förrberörde måtto Föreslagit och Constitutions-Utskottet tillstyrkt, böra afstyrka att, med omedelbart afseende på nyssnämnde 19 §:s borttagande, amira numer-ordningen af Regerings-Formens §§., men deremot till grundlagsenlig behandling föreslå: 1:0 att Regerings-Formens 16 §. må inskränkas till den nu farande första meningen, af följande lydelse: Konungen bör —- —- 2:0 att nu varande sista meningen af Regerings-Formens 16 §. må, med oförändrad ordalydelse, blifva en ny §. med ordningsnumern 17, hvilken §. således komme att lyda: Konungen läte en hvar blifva dömd af den Domstol, hvarunder lian rätteligen hör och lyder; oe h 3:o att ordnings-numern å nuvarande 17 och 18 §§. af Regerings-Formen må förändras så, att nuvarande 17 §. erhåller ordningsnumern 18 och nuvarande 18 §. ordnings-numern 19. Stockholm den 12 October 1840. S T 0 C K HOLM, Elmuns och Granbergs Tryckeri. i84o. Co nstilulions-Jj t slottets Memorial, JV'.o 56. x N:o 58. Ani. till Exp. Utsi. den g November, kl. i e. m.
Gripen af en oro, en tvehugsamhet, en grubblande åtrå, att reda tillvarelsens gåta och veta alltings rätta sammanhang, ägde hon ingen lefvande Vis att tillspörja, och träffade i sina böcker en vishet, som gaf skiljaktiga orakelsvar. Den äldsta af hennes tryckta dikter, kallad ”Det högsta nöje, känna och ära Skaparen”, är författad vid denna tid och i denna själsstämning; men dock äfven i menlös förtröstan på annalkande ljus från Ljusets Fader. Den trettonåriga tänkerskan begagnar älsklings-melodien af Lagerlöfs Elisandra-visa till frågor om menniskolifvets ändamål, om Guds försyn, och så vidare. Efter den börjande anmärkning, att alla andra varelser äga något hvari de sätta sin lefnads nöje, fortfar hon: Men hvart skall jag min tanke skicka, Att hämta ro i min orolighet? Jag, som af intet säkert nöje vet? Hvarmed skall jag ett hopp uppqvicka, Som tröttnar att i oviss längtan stå, Och ser sin åtrå ingen fyllnad få? Skall jag vid glas min lefnad stöda? En hungrig själ med intet föda? Är ingenting I verldens ring, Som henne kan förnöja? Hvart ut skall jag mig böja? Hvi är jag satt på denna jorden? Hvi är min själ hopbunden med en kropp, Och ställd uti ett så ordentligt lopp? Hvi är jag såleds skapad vorden, Om ej det Ursprung, som har allt beredt, Till någon nytta hafver mig utsett? Låt, Herre, mig i öfning hinna Den enda, enda sällhet vinna, Att känna Dig, Så långt du mig Dertill vill krafter gifva, Och upp till Dig dem drifva! I mognare ålder fann hon det stycke, der dessa stropher äro tagna, ”någorlunda utvisa en menniskas tillstånd, då hon först börjar tänka”; och lät det derföre, tretton år längre fram, införas i det första af sina ”Qvinliga Tankespel”.
Posses mening, att en tolkning af grundlagen har ägt rum, då StatsUtsk. skiljt emellan StatsRådens och Föredragandes ansvarighet; dertill finnes ingen anledning af grundlagens stadganden. På grund af dessa anmärkningar yrkar jag betänkandets återremitterande. Frih. Cederström, Jacob: Frih. Palmstjerna har rätteligen upplyst, att 76 §. Riksd.Ordn. tydligen innehåller den bestämmelse, att hvad som icke blifvit gransk ad t, icke heller vunnit decharge, och att man således kan från denna §:s tydliga ordalydelse draga den slutföljd, att de räkenskaper, som, då dechargen lemnades, icke voro granskade af StatsUtsk. utan blifvit det efter sista Riksdag, kunna föranleda till ansvarighet. Dervid förekommer likväl, att Constit.Utsk., pä sätt Frih. Palmstjerna yttrat, har i dess förslag till decharge upptagit ett sednare datum än det, intill hvilket räkenskaperna voro granskade, och att detta förslag vunnit bifall Dervid har Constit.Utsk. förbisett, att det vid granskningen af StatsRåds-protocollen icke kunnat granska de förhållanden, som först kunnat utredas, sedan de luckor, som finnas i dessa protocoll, blifvit fyllda genom granskningen af räkenskaperna; och att således dessa räkenskaper kunna lemna anledningar till anmärkning , som förut icke kunnat ses af Utsk. Detta är ett förbiseende i afseende på formen oell ordningen af Constit.Utsk. vid sista Riksdag; ty sjelfva saken är i grundlagen förutsedd. Hvad beträffar en värd ledamots yttrande, rörande StatsUtsk:s sammanträde med Con - Den 10 April f. m. 49 Const.Utsk., ser jag ingen anledning till ett sådant sammanträde; ty om någon ledamot vill väcka fråga om grundlagsförklaring, bör sådant ske directe i Constit.Utsk., och örn StatsUtsk. ville med annat Utsk. öfverlägga om ansvarighetslagen, synes sådant lämpligast kunna ske med LagUtsk. Jag instämmer i den gjorda begäran om återremiss. Gr. Posse:
Hos Rikets nu församlade Ständer har Kongl. Maj:t, i sin nådiga Proposition, äskat anslag för ytterligare Nio nya provincial-läkare. För alla händelser tillåter jag mig emellertid, jemte meddelad upplysning att den läkare, hvilken under några år varit bosatt i Carlskoga, nu mera, i saknad af tillräcklig utkomst, lemnat orten, hvars behof af beqvämligare sjukvård än den, som på 4 å 5 mills afstånd må kunna erhållas, alltså är i högsta grad kännbart, härmedelst ödmjukast hemställa och föreslå, att för Carlskoga distrikt, till aflönande af en derstädes stationerad provincial-läkare, måtte af Rikets Ständer anvisas ett årligt löneanslag af 1,500 R:dr R:mt. Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles. Stockholm den 30 November 1862. B. J. v. Hofsten. 614 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. Af Herr von Schewen, Axel Willielm, angående pension åt f. d. Kapitenen Friherre Eugene von Vegesach. Till erhållande af pension till ett belopp af 500 R:dr R:mt får jag hos Rikets Ständer vördsamt föreslå f. d. Kapitenen vid Wermlands Kongl. Fältjägare-regemente Friherre Eugéne von Vegesach. Såsom skäl för denna min hemställan får jag anföra att Friherre von Vegesach under en tid af 50 år varit anställd vid arméen och derunder med heder och utmärkelse deltagit i fälttågen 1808 och 1809, 1813 och 1814, samt att han, sedan han genom iråkadt ekonomiskt betryck år 1832 nödgades lemna tjensten, med oförtröttadt nit sökt gagna sitt fädernesland. Han är nu omkring 70 år gammal, och eger till betryggandet af sina återstående dagar endast en årlig inkomt af 100 R:dr R:mt, som Kongl. Majit nådigst täckts tilldela honom af de medel Rikets
Om icke tiden vore så långt framskriden, skulle jag punkt för punkt genomgå förhållandet med sedelstockens förminskning allt sedan är 1834 intill dess de särskilda åtgärder gått i verket, hvilka Utsk. här föreslagit, blott för alt bevisa, att genom Hr von Hartmansdorffs förslag en förminskning 252 Den 10 April. i sedelstocken af ett pär millioner ovillkorligen skulle komma att äga rum. Som jag tror, att del icke är skäl, alt på förhand, innan man derlill är tvungen, fatta beslut om en sådan sedelindragning, så tillstyrker jag, att R. o. Ad. icke matie bifalla berörde Hr von Hartmansdorffs förslag, utan godkänna hvad Utsk. i denna del föreslagit. Hr Lefre'n: Jag bade den äran att vara ledamot afBancoUtsk. vid den riksdag, dä realisationen sattes i verkställighet, och jag drager mig lifligt till minnes de tänkesätt, som dä voro rådande såväl inom Disk. som inom Stånden i allmänhet. Inom BanooUtsk. voro utaf 36 ledamöter 28, som positivt gynnade realisationen, och de öfrige voro icke dess motståndare på andra grunder, än att de icke insägo dess värde. De fleste af dem hafva sedan sagt mig med glädje, att de haft orätt och alt de 28 ledamöterne haft rätt. De grundsatser, som då gjorde sig gällande i afseende på realisationens framtida bestånd, grundade sig pä en djup känsla af den orättvisa, som man begått emot Sveriges allmänhet under den föregående tiden, dä Bancoslyrelsen, pä grund af B. St:s beslut, hade plundrat allmänheten pä J af dess egendom. Denna djupa känsla af ånger öfver förflutna misstag och oredor i penningeverket, yttrade sig äfven deruti, att man återgick lill sjelfva hufvudgrunderne för Bankens octroj, till 1668 års författning och särdeles lill den 78 § deraf, som förbjuder, såvida man vill läsa den såsom orden tydligen uttrycka, alt någon disposition öfver Bankens salderade vinst må äga rum förr, än af de Ständer, som komma tillsammans efter det vinsten är salderad.
Konungen hade så inte mycken glädje af sitt giftermål, och ännu värre gick det den lilla prinsessan; hon hörde aldrig annat än ledsamhet, bittida och sent, och kan väl hända att hon någongång fick sanna det gamla rönet, att ’den som får styf-moder, han får äfven styf-far’. Det gick så en tid, och omsider vardt konungen också död. Nu hade den lilla hvarken huld eller skyld i hela verlden, och man kan tro att drottningen och hennes dotter inte blefvo bättre mot henne för det. Men för hvar dag som led växte hon fagrare och fagrare, och när det drog framåt femton år, var hon den vänaste mö som någonsin kunde finnas. Häröfver buro drottningen och hennes dotter än större harm, och vaktade noga att ingen skulle få veta om prinsessans skönhet. Till den ändan höllo de henne i allting mera som en torpare-unge än som ett konunga-barn; alla tunga sysslor skulle hon göra; aldrig fick hon gå fram i stugan eller sitta på bänken med annat folk, utan hennes plats var nederst i spisel-grufvan framför ugns-munnen. Der satt hon höljd uti trasor, och gräfde i askan, medan hon tänkte på fordna dagar när hennes mor lefde. Detta var hennes käraste lek, och deraf kallades hon på spe för »Ask-ungen». Allt som det nu lider framåt, hände sig en dag att der breddes ett stort rykte öfver hela landet, ty der kom bud att en främmande prins ville fara dit och fria, och var äfven sagdt att han skulle komma till kyrkan om söndagen. Härmed fingo alla mycket bestyr; den ena tänkte uppå sig sjelf, den andra uppå sina döttrar, och i hela riket fanns icke så arm en tärna, att det ju lekte i hennes hug om hon kunde få prinsen. Likväl hade de ingenstädes så mycket att sköta som i kungs-gården. Der lagades och der vändes hela veckan igenom; för aldrig hade drottningen så mycket som en tanke, att inte hennes dotter skulle bli den rätta.
Skulle, utan att ofwanbestrifne anmaningar och signaler blifivit gifne, mäld tana, dä inträder, äfwen om Hög. ste Civile Embetsman ej tillstädes är, trouppens plikt att afstyra mäld som pä gator och offentriga platser förefaller, hwarwid, enär trouppen ej kan utan fredliges och oskyldiges stavande framtränga dit owäsendet sker, desi Befälhaf. ware ock äger, med föreläggande af lämpelig tid gifwa ofwanbestrifne anmaningar och signa, ler, att öppna wäg för trouppen och till ho. pens skingrande. § 4. När anmaning till hopens skingrande är af behörig man, som sagdt är, gifwen, blifwe den, som dä med ord eller gerning söker att hindra samlingens ätstiljande eller de dertill wid, tagne anstallter, eller wäidsamhet ä nägon person eller egendom utöfwar, derest han ej pä stället dräpes, straffad säsom upprorsman efter 1. och 2. §. §. 6. Cap. Misigern. Balk.; Men det mäld, som sker före gifwen anmaning ock 'signal, och ej heller har för afsigt att hindra anmaningen, straffes, som Lag eljest fö em är. Sker det emot troupperne, dömmes efter 6. Cap 12. §. Krigs Artikl. Den som, efter den förelagda tiden friwilligt qwarMfwit, utan att nä. got wäldsamt iöröfwa, böte iz R:dr. 16 §. för fridsbrott, eller straffes, säsom i uppror mindre delaktig, enligt 2. tz. 6. Cap. MiHgernDalk. efter omständigheterne. §.
Jag har, efter den ordning, som Utskottet följtj vid behandlingen af detta ämne, gjort några få erinringar vid Betänkandet. För att öfver ämnet fälla ett bestämdt omdöme, fordras likväl rätteligen att betragta det i hela sin vidd och att undersöka, om de grunda satser, på hvilka våra nu gällande Författningar om den utländska handeln hvila , äro de för Riket mäst nyttiga, eller om hela Sy: stemet, och sålunda icke blott en eller annan föreskrift, bör åtminstone efter hand förändras. Detta ämne är så vidlyftigt, att en mundtelig Discussion fcke bör med dess utveckling forlängas. Den 2i Maji, 73 För det allmänna omdömet finnes också redan så upplysande underrättelser och ibland dessa särdeles de af Friherre Edelcrantz medde* lade, att jag endast kan ofullständigt uttrycka hvad som förut blifvit bä tre sagdt. Men då jag både vid denna och föregående Riksdagar väckt fråga dels om ProductPlacatels upphäfvande, dels om ändring uti flere andra prohibitiva Författningar, och under denna Riksdagen deltagit i de brydsamma öfverläggningarne för uppfinnande af utvägar att förbättra Rikets financiella ställning ; så anser jag mig skyldig att förklara min enskilta fästa öfvertygelse, att alla så kallade Financeplaner eller operationer endast skola blifva paliiativer och ofullkomligt leda till ändamålet att bereda Rikets välstånd, om icke de Oeconomiska Författningar, hvilka hindra utvecklingen af Rikets Productions-krafter, upphäfvas. Sedan nära loo år gälla de inskränkande föreskrifter, hvilkas ändamål skulle vara att uppmuntra vår så kallade activa handel, och vise följderna af dessa och öfriga tvångslagar på näringsfliten, som befinner sig uti den oeconomiska vanmagt, hvarutur vi ännu icke förmått lyfta oss. Det är en länge omtvistad fråga, huruvida den activa handeln är för Sverige nyttig eller icke ; jag tror den vara nyttig så vidt den kan utan monopoliska fördelar, hvilka alltid äro på Ländets bekostnad upprätthållne, men erfarenhe, ten har lärt oss att den uppmuntran, man genom monopoliska Författningar sökt gifva den, icke gagnat Riket.
Jag tror likväl, att 9.64 Den ig Maji f, m. om man behagar läsa de i sammandrag deröfver utgifne tabeller, skall man finna ett annat förhållande, ehuru ej till samma grad som Bevillningen i sjelfva verket år 1823 blef nedsatt; och det är naturligt, atti ett land, der folkmängden och productionen ökas, måste totalbeloppet af de derpå beroende afgifter i samma mån tilltaga. Men man har äfven påstått, att de ökade inkomster, som då blefvo beredde genom Tull, falla tillbaka på Nationen. Jag tror icke det. Jag tror, att inkomsten här blifvit beredd derigenom, alt man Iedt till Staten den vinst lurendrejaren annars fått; att den härrör från ökad handel och ökad production, men icke medför ökadt elände. Hvar och en, som vill läsa TullStyrelsens och CommerceCollegii utfärdade Tulltabellér, kan lätt öfvertyga sig härom. I fall, på sätt Herr Hjerta yttrat, Länsmännen nu hafva flere utmätningar att förrätta, än förr, tror jag icke att sådant härrör från minskad allmän förmögenhet, utan ifrån misslyckade speculationer, beroende af ett vacklande myntförhållande från äldre oriktiga åtgärder i afseende på penningeväsendet, och från en öfverdrifven efterlåtenhet i afseende på Hemmansklyfningar, inkräktningar på Kronans skogar, samt handliafvande af Författningarna emot Inhyseshjons och Lösdrifvares ökande. Ty mig skall ingen, emot min öfvertygelse och hvad jag sjelf sett, kunna inbilla, alt landels välmåga på det hela är i aftagande. Väl vet jag, Den rg Maji f. m. a65 alt serskildta orter finnas, som liro för närvarande i större eller mindre förlägenhet; men jag låter icke af tomma ord och declamationer förleda mig, att tro på ett allmänt elände i landet, hvilket strider emot hvad verkligheten visar för den, som vill se. Grefve von Schwerin: Beträffande den anmärkning, som blifvit gjord emot formen af StatsUtskottets förslag, rörande 20,000 R:dr för ArfFurstarne, anser jag anmärkningen grundad.
Häröfver harmades modern och bannade honom, att han förspillde Guds gåfvor. Men pojken bad henne gifva sig tillfreds; hon kunde icke veta hvad han hade i sinnet. Tidigt om morgonen drog pojken till skogs med sin moders fä, och vallade boskapen in på jättens betesmarker. Här vankade han obehindradt omkring, så länge sol stod på himmelen; emot qvällen samlade han sitt fä, och lagade sig att återvända till hemmet. Men under tiden hade jätten blifvit varse hans besök, och kom nu med stora steg gående emot honom. Resen var mycket vred, och så bister till åsyn, att pojken räddes trots all sin behjertenhet. »Hvad gör du här i min hage?» röt jätten. Pojken svarade, att han hade gått för att finna bete åt sin boskap. Jätten mälte: »packa dig genast bort, eljest vill jag krama dig, såsom jag nu kramar denna sten.» Härvid fattade tussen en stor grå-sten, som låg på marken, och kramade den, så att stenen flög i tusen flisor. Pojken sade: »du är mycket stark; men icke är jag ringare till krafter, ehuru jag är liten till vext.» Han tog så upp en af sina ostar och krystade den, att vasslan rann ut. När jätten såg detta blef han högeligen förundrad, och menade att deruti månde vara något svek. Tussen grep så åter en sten ifrån marken, och kramade den i små stycken; men pojken tog den andra osten och krystade vatten derutur såsom förr. Derefter förnyades leken ännu en gång, och pojken kramade vatten ur den tredje osten. Då sade jätten: »icke tänkte jag du kunde vara så stark. Följ mig till min gård och tjena mig troget, så skall jag gifva dig tre skäppor guld. Men om du icke är mig till lags, vill jag skära tre breda remmar ur din rygg.» Pojken genmälte: ’detta tyckes mig vara goda vilkor; men nu måste jag drifva mitt fä till bys.’ De kommo så öfverens att mötas dagen derefter, och härmed lyktades deras samtal för den gången. Andra dagen gick pojken till skogs och träffade jätten, såsom sagdt var. De följdes nu till jättens stuga.
En afton, då jag kom för att taga honom ut med mig, gick han af och an i rummet med händerna tryckta mot hufvudet, som det tycktes i den förfärligaste sinnesstämning. Jag frågade honom hvad det var, och han berättade då, att han under dessa sista år ofta plågats af en olidlig värk i hufvudet, och att han de sista åtta dagarne oupphörligt haft den, utan att den kunnat lindras af någonting. »Jag tror just icke, att det är så mycket med min helsa», tillade han dystert, »ombyte af sysselsättning, förändring af lefnadsvanor, du förstår ... upprigtigt sagdt, är jag visst icke många styfver värd. Och fortsätter det så här många dagar till – då vete vår Herre hvad jag företar mig.» Hvartill tjenar det att predika och förmana? Jag åtminstone har gjort den erfarenheten, att det tjenar till rakt ingenting. Hvad som skall ske, sker ändå. Det var en söndags afton jag sist var hos Constantin, och då fann jag honom som vanligt, endast att han ännu mera klagade öfver sina plågor. På tisdags morgon, då jag kom ned till kasernen, märkte jag genast, att någonting tilldragit sig. Det blef en underlig tystnad, då jag trädde in, och kamraterna sågo frågande på mig. »Constantin?» mumlade jag. »Du vet det då redan?» »Nej, men jag anar – han har skjutit sig?» »Ja – i natt. Hans städerska fann honom liggande på golfvet med pistolen bredvid sig.» Så snart jag kunde skyndade jag till Constantins hem. Han låg på ett bord med hufvudet mot fönstret och ett hvitt skynke öfver ansigtet. Jag tog bort skynket och betraktade honom länge – ända tills de frambrytande tårarne skymde bort hans bild. Var det verkligen Constantin, den charmanta, parfymerade Constantin, den firade balhjelten, som låg här så blek och stel? En mängd ungdomsminnen stego upp för mig. Jag såg honom i våra muntra lag, alltid glad och pratsam och tanklös, alltid ett föremål för gyckel och skämt och oföränderligt lika godmodig.
— Men vid Riksdagen här i Stockholm åren 180g och 1810, har åter Remisse-Laget för samtliga Larult-Rentmästarena, med undantag af den i Stockholms Län, blifvit faststäldt till en fjerdedels procent å Riksgälds-Contoirets medel. ^Beträffande den nu väckta fråga om tillökning uti detta sistnämnde remisse-Lage , så har härvid förekommit, att det år 1781 stadgade remisse-Lage, hvilket ännu beräknas å medel, hvilka till Kongl. Stats-Contoiret levereras, blifvit, enligt hvad ofvananfördt är, proportioneradt efter Landt-Rentmästarenas öfriga Lönings-förmåner samt således ingått uti beräkning vid den reglering, som hade till föremål, atti det närmaste ål samtliga Landt-Rentinästarena bereda en lika årlig inkomst ; oell att således enahanda grund, som vid bestämmandet af remisse-Laget år 1781 blifvit följd, icke kan vara tillämplig på Eevillnirlgen, enär densamma till största delen först tillkommit år 1789;—hvarföre Remisse-Laget å Reviliriingen också icke kan eller bör betraktas annorlunda, FemteBand. Fjerde Åfdel. a 5, 2 &. än Den a 5 Juli. än såsom en ersättning för kostnaden samt belöning för det särskildta besvär, Landt-Rentmästarena, i och för Uppörden och remitteringen af Bevillnings-medlen, få vidkännas.
Nådiga åtgärd att ytterligare inhemta Rikets Ständers mening i delta ämne, deröfver Rikets Ständer redan under den 10 November 1834 sig yttrat, alldenstund härvid måste komma i betraktande, att den tillökade nya ordinarie roteringen först nu till en del kommit i det fulländade skick, att den kunnat, i enlighet med nyssberörde anhållan, inför Rikets Ständer till deras pröfning framläggas, samt alt åläggandet att för den ordinarie rotering underkastade, mea hittills oroterade, jorden betala rote-vacänce-afgift, synes stå i närmaste sammanhang med det af Rikets Ständer år 1829 begärda uppskof med verkställigheten af den nya tillökade roteringen. På det att hvarken missförstånd eller tvekan, med anledning af Rikets Ständers nySsberör-* de Skrifvelse, må kunna uppstå i afseende å förbindelsen att för berörde roterings-skyldiga jord erlägga rote-vacance-afgift, då derför icke utgöres rotering in natura, synes Kongl. Maj:C således hafva ansett nödigt att till Rikets Ständer nu göra ofvannämnde framställning. Utskotten få likväl förklara, att Utskotten, för sin del, anse Rikets Ständers Skrifvelse den 28 October 1829 väl innehålla en önskan, att den nja indelningen af roterings-skjldig jord till ordinarie knektehåll, (hvarmed är förbunden skyldighet att, när sådant i behörig ordning varder a liljefäldt, utgöra rotering in natura,) icke må till verkställighet befordras, innan dénsamma blifvit af Rikets Ständer pröfvad och fastställd, men icke häfva afseende på någon befrielse för den oroterade, men likväl rotering underkastade, jorden från dess åliggande att för åtnjutande frihet från indelning till-efKctiv rotering erlägga skäligt vederlag. Pä sätt förut blifvit nämndt, har Kongl. Majit gjort