Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade väl ämnat yttra några tankar i anledning af hvad bär blifvit an förd t, såsom rörande Pensioner för Generalitetet, angående Generalernas löner, om aflöningen för tredje bataljonens befäl vid hvarje Regemente, samt beträffande de omnämnde partiella tillskotten m. m.; men sedan Friherre Anckarsvärd så noga genomgått den Kongl. Propositionen om tredje Hufvudtiteln, att det blir mig omöjligt att nu genast på ett tillräckligt upplysande sätt besvara desse anmärkningar, så får, för att ej upptaga Ridderskapets och Adelns tid och ej uppehålla remissen, jag blott förbehålla mig, alt framdeles få yttra mig i ämnet. Hans Excellcncc Herr Grefve von Platen _, Baltzar Bogislaus: Jag var icke närvarande, då en värd Ledamot yttrade sig örn Sveriges förhållande till sin Östra Granne. Jag får således blott, i hvad jag går att andraga, hålla mig till den värde Ledamotens egen uttydning af sitt yttrande, sådant jag vid tillfället sälte det på papperet. Det tycktes mig låta som följer: frågan huruvida Sverige kan försvara sig emot sin Östra Granne torde vara mindre väsentlig att afgöra, sä länge politiken tillåter bägge Rikenas vänliga förhållanden. För mig synes denna fråga aldrig ett Ögonblick varit eller böra vara oafgjord. 7 H. 10 Den 22 December f. m. I en långt vådligare tiel, än den närvarande, nemligen 1809, var jag Ledamot af FörsvarsComitéen, och är nu den enda lefvande bland de personer, af hvilka den utgjordes; men äfven då, när alla olyckor på en gång hotade Sverige; då alla möjliga svåra förhållanden måste läggas i öppen dag, voro vi alla öfvertygade, att Sverige kunde försvara sig, utan afseende på politisk vänskap eller fiendskap. Jag anser mig blott skyldig göra detta förklarande; ty om det då gick an att tänka på sitt försvar såsom afgjordt, när Sverige var styckadt af fienden, så tror jag att det nu blir ganska lätt, när genom en förening, som naturen sjelf anvisat, Scandinavierne utgöra en folkmängd af 4 millioner menniskor på 7000 qvadratmil. Herr Nordenfalkj Johan:
Några bref, som jag vid denna tid skref till en gemensam vän till oss båda, måla bäst den lifliga entusiasm, som grep oss bägge två för detta nya arbete. Den andra februari 1887 skrifver jag: »Nu skrifver jag på min roman (Utomkring äktenskapet). Tänk, nu har jag kommit så i farten, att den yttre världen, den, som ej på något sätt refererar sig till mitt arbete, ej mer existerar för mig. Det är ett förunderligt tillstånd man är i, både fysiskt och psykiskt, när man börjar något nytt – tusen tvifvel: är det något värdt, duger jag öfver hufvud taget något till etc., och så ändå ett jubel och en rikedom och en känsla af att äga en hemlig värld, en värld för sig själf, där ens egentliga väsende är hemma, under det den yttre världen blott är ett skuggornas rike etc. Och så, midt uppi detta, har jag ännu en annan idé. Sonja och jag ha fått en så genialisk tanke. Vi skola skrifva ett stort, två aftnars drama, tio akter tillsammans. D. v. s. idén är hennes – jag skall utarbeta den, komponera pjesen och skrifva replikerna. Idén är verkligen genialisk, tycker jag – ytterst originell. Den ena afdelningen skildrar hur det var, den andra hur det kunde varit. I den första bli alla olyckliga, emedan man vanligen hindrar hvarandras lycka här i lifvet i stället för att främja den. I den andra skildras samma människor, men där hjälpa de hvarandra, lefva för hvarandra, bilda ett litet kommunistiskt idealsamhälle och bli lyckliga. Nämn ännu ingenting härom till någon. Sanningen att säga vet jag ännu ej stort mer om Sonjas idé än hvad jag ofvan sagt, det var först i går vi talte därom, och i morgon skall hon berätta mig sin plan, så får jag se om den är möjlig till dramatisk behandling. Ni skrattar väl åt mig som så griper tingen i förväg, men det går alltid så med mig, när jag bara ser början på en sak, ser jag strax slutet också. Och nu ser jag mig och Sonja såsom medarbeterskor i ett jätteverk, som skall göra lycka i hela världen minst, kanske i en annan värld också. Vi äro lika tokiga båda två.
Herr i5»4 Den -4 November Zcrr Grcfrven och Landt-bNarskalken gjorde derefter proposiirou krit infall rrll i?;de §.. hwilken beswarades med Herr von Kolmule, Ilvor ^reärlc (Zakris?, trodde arc stadgandet -em chänwisning till Justiliss» CancellereN stridde mot den quragne,-principen om deras oberoende af hwarandra, och arr Z Med »kesiurande deraf kunde aniagarl. Herr I^gFerkLun. Jag kan icke finna hwarkM denna H skulle kmnra tjena, om icke för a;r fä yttra den förmodan, alt Justikioe-Tancelleren omöjligen kan underlän fullgöra sin Embejsstyldighck, hvilken tanka jag hwarken anser wärdig eller i minsta matto bes höflig, arc uti Jnflruciiouen upragaL. Zrcherre lilliencrantz trodde akt likwäl ett sädant underlärande were möjligt, och alt det utan förolämpande kunde supponeras, dä ail lag är grmm dad pä förutseende as möjliga förbrytelser. Herr kotkliek. Som en lag aldrig kan bli, noz fullkomlig, anser jag ock hörn kill ernående af denna fullkomlighet, are denna H bibehällcs sadan den är, undantagandes de orden: eller efter JustiLioeGmbudsmannenö hänwiSmng, hwilka böra Utgå till följe af Ridoerskapet och Adelns beflut att 2 och z F. stola Uleflnkas. Herr' Den 24 November - I50Z Zcrr Grefwe» och Landt-Marfkalten gjorde derefter proposiliön kill bifall a 12 tz med den af Herr Gothlieb föresiagne förändring/ som Bifölls. uste §. friherre Ltael von lgolstein.
Hästarne inom länet, på hvilkas förbättrande föreningen anses hafva kraftigt verkat, äro i allmänhet goda och lemna en icke ringa kontingent, passande till kavallerihästar. Remontmarknaden i Sköfde, som årligen hålles i September månad, är vanligen talrikt besökt, och så väl de, hvilka remontera för kavallerierna, som äfven de, hvilka söka vackra och passande vagnshästar, finna oftast ej mindre än landtmannen, hvars ändamål är att erhålla dugliga arbetshästar, sina önskningar der tillfredsställda. Från Strömsholm hafva derjemte årligen hingstar varit hitsände och på bestämda ställen stationerade. Deras antal utgjorde år 1856 sex stycken och hvartdera af de följande åren fyra stycken. Till förbättring af fårafveln, inköptes af staten för det år 1833 bildade stamschäferiet å Degeberg 2:ne baggar af Southdownrace, den ena från Hertigens af Marlborough och den andra från M:r Webbs schäferi. De hafva verkat särdeles gynnsamt på utbildningen af stamschäferiet, som uppgått till ett antal af öfver 200 får, hvilket dock nedsattes år 1859 till 20 i anseende till den genom torkan minskade fodertillgången. Croisering med landtfår har gifvit ganska lyckade resultater, och allmogens får i trakten af Degeberg hafva de senare åren blifvit något förbättrade; dock klagas jemväl derifrån öfver fårens vanskötsel och den ringa uppmärksamhet, som egnas åt fårafveln. Hushållnings-Sällskapet har till densammas upphjelpande år 1859 införskrifvit från England 2 Cotsvoldsbaggar, hvilka emot betalning af 10 R:dr i veckan utlemnas åt jordägare, som visa sig äga hjordar, fria från utslagssmitta; och hafva nämnde baggar varit flitigt begagnade. Genom införskrifning af Engelska får af särskilda racer har äfven ägaren af Hellekis sökt medverka till fårafvelns förbättrande. Till upphjelpande af svinafveln, som var stadd i uppenbar vanvård, hafva djur af ädlare racer blifvit af en del ägare af större possessionär från England införde.
Inga kapitaler hafva, under den tid vi varit Kyrkornas Syssloman, vid Kyrkorna legat oförräntade längre, än till dess de kunnat mot behörig säkerhet utlånas. Ordentliga Inventarieförteckningar hafva blifvit Kyrkornas Räkenskaper årligen bifogade. Grunden till utbetalningen åt Socknarnes Barnmorskor ligger i Kongl. Brefvet af den Augusti i8o5. §9 Angående Räkenskaperna för Kyrkheddinge Kyrka. Till underdånig åtlydnad af Landshöfdingen i Malmö och Biskopens i Lund föreläggande att, vid vite al Sexton Riksdaler 32 sk. Banco, på grund af Eders Kongl. Majrts Nådiga föreskrift, inom innevarande .April månads slut, inlemna Förklaring öfver de af Rikets Ständers Revisorer gjorde anmärkningar vid Landtkyrkornas i Skåne Räkenskaper, få undertecknade, så vidt dessa anmärkningar angå Kyrkheddinge Kyrkas (af Lunds Stift och Bara Härads Kontrakt) afslutade Räkenskap, den Nåden i underdånighet anföra: 1:0 I afseende på anmärkningen, att Kyrkornas kontanta penningar icke blifvit utlånta och fruktbärande, i den mån de influtit, såsom föreskriften i Kongl. Förordningen af år i8i5 antyder, så få undertecknade dervid upplysa, att, ehuru ingen summa af ofvannämde Kyikas Behållning ligger ofruktbar, utan allt efterhand blifvit ullånt, eller i närmaste Sparbank insatt, för att vid förelailande behof kunna desto lättare uttagas, hafva undertecknade likväl icke för dessa mindre summor kunnat erhålla den föreskrifna säkerheten af inteckning, emedan ingen låntagare vill underkasta sig den betydliga kostnaden för gravationsbevis, chartor och domarens påskrift, 1 synnerhet då mindre lån, ulan så mångå omvägar och kostnader, kunna erhållas. 2:0
Han improviserade för oss en Svensk Vår, sådan den stod för hans föreställning: den stelnade naturen med ens upplöst i varma glädjetårar, som stadna som daggdroppar i blommornas kalk! Han talar oändligen väl; och har, med alla sina underligheter, som vissa kännare förguda, men allmänheten tar på köpet, en stor populär egenskap, nemligen en innerlig, djup förening af känsla och qvickhet, hvilken kanske i våra dagar mest af allt behagar. Jag har förmärkt att ingenting vinner så allmänt bifall, som det sentimentala epigrammet, eller en känsla uttryckt med en lekande udd. Denna sötsura genre är ej den stora, men den retande: – man älskar den, såsom rosen med sina taggar. – Det var interessant att höra den litterära veteranen med rörelse prisa den gamle, gode konung Max i Bäyern, som försäkrat hans ålderdoms lugn. Jag har hört sådana loford från flera håll öfver denna välvilliga Förste. Med användandet af statens medel äro andra mindre belåtna, och det synes, som skulle temligen mycket missnöje herrska bland de lägre klasserna. Stora Boken/Dagboken III FÖRORD När den tredje och sista delen av Victoria Benedictssons dagböcker nu föreligger i fullständig utgåva vill jag gärna tacka några som under detta fleråriga arbete stöttat och hjälpt mig. Först och främst går mitt tack till chefen för handskriftsavdelningen på Universitetsbiblioteket i Lund, Rolf Arvidsson, som alltid helhjärtat uppmuntrat och underlättat mitt arbete. Till personalen på handskriftsavdelningen går också mitt varma tack för hjälpsamhet och trevlig arbetsatmosfär. Fru Thora Lindeberg har snabbt och effektivt överfört handskrifter och noter till maskinskrift, och fil. lic. Barbro Nilsson har lagt ner stor möda på att kontrollera årtal och fakta i noterna till del II och III samt läst korrektur på dessa delar. Hon har även gjort upp det personindex som avslutar del III. Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet har ekonomiskt understött projektet och därigenom möjliggjort det. Till alla andra som hjälpt mig i detta arbete går ett varmt tack! Lund våren 1984 Christina Sjöblad INLEDNING
SewtUttntge-Jororbttingen. 11. €öjtrcring0<il«ngö éfiver 23eroiUntngen efter 2 2frt. uti 18 * * års 2?evt>tUmngs>©tabga i H. H. ©ta8 får år 18«< Afgift af (Embete otf) Xiettfl. afgift af öOr*vU5/>£«oni' ter,@tabSjorb m. m. yntotnit ar Jpanbrt od) SKörelfe. Stffatft nf jfanhrf. foifirifé DÅ ■51 3 S" § vl o S' © »0 rt ar s> 3 ra HT <3~ » or Vt o" r-t or annan rörelfe. å 2 SK:br* å 3 9f:br. å 5 $K;br. å 7 9f:br. å 10 9t:br. å 13 R:br. å 17 SK:br. å 21 9i:br. å 26 9v:br. å 32 9?:br. å 3 procent. to 2 OvC ä r\i to O a< "o? »-t to ö S* *s ö •ö ra o* 33 <t Vt ra’ ra § cs ra ©en ©fattftpls bigeö Sftamn otf» Saracter. c O -O cs. <a s Vt § s 5 .t SCntetfningar för beräfnanbet af SBeroiUnitig. ra Ö rt © S° c> §s i 3 ra rt rj -o oJS3 rr o j?.rt to ^ »ca ri_ rtt» ra r* O a< § U: 5" r* B 5? ■*2 S> »-t 1 5 5 A to c 3* 3"
Men vallaren svarade frimodigt, att han skulle uppsöka prinsessan, eller för henne tillsätta lifvet. Då lät konungen sin vrede fara, och tänkte på det gamla språket: »ofta sitter skarlakans hjerta under vadmals kappa». Han gaf så befallning att vallaren skulle utrustas på det bästa, med gods och gångare, och hvad annat han behöfde. Men svennen sade: »jag passar icke på att rida, gif mig blott edert ord och orlof, samt tillräcklig vägkost.» Konungen önskade honom derefter lycka på färden; men alla små-drängar, och andra tjenare i kungs-gården, logo öfver vallarens vågsamma företag. Svennen vandrade nu emot norr, såsom Elfve-gubben hade lärt honom, och kom så lång en väg, att det väl icke kunde vara mycket igen till verldens ända. När han så hade färdats öfver berg och öde stigar, kom han slutligen till en stor sjö; midt i den sjön var en fager ö, och på ön låg en kungs-gård, ännu mycket ansenligare än den hvarifrån vallaren hade kommit. Svennen gick ned till sjö-stranden, och beskådade kungsgården på alla sidor. Bäst han nu såg sig omkring, blef han varse en jungfru, med fagergult hår, som stod vid vind-ögat, och vinkade med ett silkes-band, sådant konunga-dotterns lamm plägat bära. Då hoppade hjertat i svennens bröst, ty det rann honom i hugen, att mön icke kunde vara någon annan än prinsessan. Han satte sig nu att eftersinna, huru han skulle komma öfver vattnet till den stora kungs-gården; men ingenting stod honom till råda. Ändteligen föll honom i minnet, att han väl kunde pröfva, om de små Elfvorna ville hjelpa honom. Han tog derföre fram sin lilla ben-pipa, och blåste en lång, uthållen ton. »God qväll!» sade i detsamma en röst bakom honom. »God qväll igen», helsade svennen, och vände sig om. Då stod framför honom den lilla pilten, hvars glas-skor han en gång hade funnit i grön-gräset. »Hvad vill du mig?» sporde Elfve-gossen. Vallaren sade: ’jag beder, att du för mig öfver sjön till kungs-gården’.
Men till dess .D Hon tänkte oupphörligt liela dagen på det billiga tyget, så a t t hon icke kunde prata sa gladt. soin. vanligt med Tekla nar hon, kom nem. sMamina, hvarför ar du så tyst i afton? Jag har setat och moltegat hela dagen, bara raknat siffror. D u kunde just bestå mig med det vanliga aftonpratet. Har nagonting liandt? *, Nej, alldeles ingenting. J a g var ned i boden ined lialsdukarne och fick betalning. B &gt;Mor », sade Tekla med en glimt i ögat, » d % festa vi i kväll. Först åka vi ringlinien riindt, och sh dricka vi t6 hos Tysta Mari - bard med bröd till förstks.)) » Men om jag nu sade nej till det dar, så hade jag genast 80 öre till kappans, tänkte inodern. N %, ar det afgjordt, mainina? Hvad a r det åt dig? Säger du nej? s ' Men hon kunde inte säga nej. Hon smålog i stallet. ,Ja, vi fara ringlinien och s&amp; festa vi », sade hon, fast hon tyckte a t t det var öf verdådigt. På natten fick .hon en Ijas i d 4 en sådan dar riktigt blixtlysande. Där uppe på vinden hängde ju aterstoden af hennes egen aftonkappa, det vadderade och fint stickade fodret från bättre dagar, då pappa l lefde - tyget hade för länge sedan försvunnit - och sedan hade det and % begagnats som filt, då kölden blef för srår. Men det var från den tiden d % nian hade råd att köpa dyra och solida saker, och det r a r ännu helt och vackert. Att hon inte hade tänkt på det förut. Hon kunde knappt invänta morgonen och Teklas gång till kontoret, d % hon fick taga ner och syna det. Åh, det var ju sthtligt, bara litet för trångt för nutidens bruk, inen hon hade ju kvar Teklas för detta regnkappa, hon kunde skarfva framtill - fenitio skarfvar om det galde - och på så sätt öka ut den. S % ifrig hon var att f&amp; stöka undan och bege sig af till boden.
Jag kan icke upptaga huru förhållandet var inom hvarje län, men vet alt i ganska många län der boställen icke funnos, så fanns indelt lön, och denna indelta lön blef jemväl indragen. Sådant var förhållandet t. ex. på Gottland. Hvad fjerdingsmäuuens tillsättande vidkommer, så enär det åligger kommunen, att dem tillsätta och ansvara för alt sådana finnas, så har det måst till kommunen öfverlåtas antingen den funnit för sig beqvämligast, att efter tur för hvarje hemman fjerdingsmanstjensten bestrida, såsom förhållandet är i de fleste socknar på Gottland, eller att öfverenskomma med en viss person, som bestrider befattningen. När nu lönen borttogs och den nya tungan således uppkom, att löna en fjerdingsman, så var delta en helt och hållet ny pålaga, och denna nya pålaga borde åter för rätt och billighets skull drabba alla hemman lika. Om det nu förhåller sig så, som här är sagdt, att alla säterier samt rå- och rörs-hemman tillhöra icke R. o. Ad. ensamt, så är det icke heller Den 10 Maj. 479 endast R. o. Ad., som i denna sak beslutar, utan då det är en beskaltnings-fråga, så är det R. St., som deröfver fatta sitt beslut oell jag är öfverlygad om, att R. o. Ad. skall ingå derpå och göra den afsägelse af friheten från afgiftens utgörande, hvilken af billigheten länge har varit insedd och utöfvad, och som nu verkligen af rättsgrund, efter mitt sätt att döma, bör göras. Beträffande hvad för öfrigt af den siste värde talaren blifvit anfördt i afseende på fjerdingsmans!jensten och hans biträde åt länsmannen, så hör det till en sednare § i betänk., der det föreslås alt instruktion skall uppgöras. Det orätta i att borttaga lönerna kan icke nu afhjelpas, i synnerhet icke ifrån Ekon.Utsk.; ty att återlemna dem vore ett förslag, hvarom ingen motion är väckt, och som i sådant fall på sin höjd af StatsUtsk. måhända, men icke af Ekon.Utsk. kan ifrågasättas.
Utskottet underdånig skrifvelse för alt utkräfva ersättning för af Linköpings Domkapitel åt arkitekten Åbom beviljadt ytterligare arfvode af 200 R:dr årligen utöfver, enligt förut afslutadt kontrakt, honom tillerkända 1,000 R:dr för arkitektstillsyn vid läroverksbyggnaden i Linköping. För min del klandrar jag ingalunda Utskottets förslag i den 12:te punkten; jag endast anmärker den skriande kontrasten emot förslaget i den 15:de. Har Linköpings Konsistorium i förevarande läll gått utöfver sin befogenhet? Svaret måste utfalla nekande, då man besinnar Konsistorii ställning till frågan. Konsistorium är förvaltare af stiftets byggnadskassa. Konsistorium åligger att uppgöra kontrakter i afseende på byggnadsföretag, sorn af byggnadskassan skola bekostas. Om nu ett kontrakt betinnes för arbetsgifvaren vara alltför ofördelaktigt, så att fara är att arbetsföretaget kan lida, derest ej någon tillökning i betalningen lemnäs, så är Konsistorium den myndighet, som bör ingå i pröfning häraf, och utfaller pröfningen så, att förhöjning bör ega rum, så befinner sig Konsistorium i sin goda rätt, när det beviljar den tillökning, som kan vara af behofvet påkallad. Del enda, som i afseende härpå kan anmärkas emot Linköpings Domkapitel är, att det icke varit nog försigtigt, alt underställa det förändrade kontraktet Kongl. Maj.ts nådiga pröfning och bifall. Hade sådant skett, skulle ingen anmärkning kunnat rimligen göras hvarken af Bevisorerne eller Stats-Utskotlet. Skall nu en sådan bristande försigtighet hafva den påföljd, att en åtgärd, vidtagen synbarligen för att betrygga arbetets solida utförande, straffas med att af Konsistorium utkräfva det angifna beloppet, så ser man illa till godo vården om dylika byggnadsföretag, enär hvarje förändring, än så nödig, icke kan företagas ulan våda att af embetsmvndigheten sjelf få bekostas.
Snart skulle han återk o m m a — den dag h o n förut tänkt på m e d half bäfvan, fruktande att återse h o n o m bruten, längtade h o n nu efter. De skulle bryta nya b a n o r, de två; han hade försonat o m ej godtgjort hon skulle hjälpa h o n o m, o c h tillsamman skulle de en gång få se den friska blåa strimman, s o m bådade våren efter den långa, tunga vintern. fört m e d sig från fädernehemmet. H o n ville intet behålla, ej ens sina s m y c k e n, och likväl plågades h o n af den känslan, att det var blott som en droppe i hafvet. Hundratals människor blefvo j u ändå lidande, för hundratal hade han varit till förbannelse. — De flyttade in i en annan mindre våning, gamla vänner hade köpt in en del af deras bohag till henne, och h o n måste ju taga emot det, fast det var henne motbjudande. Processen närmades sitt slut, utgången var gifven på förhand. Det föreföll henne, s o m o m han började längta efter sitt straff, detta tillstånd var förfärligt När h o n fick veta domen, då var det s o m o m nå- got af den hårdhet, s o m k o m m i t öfver henne, gifvit vika o c h deras förhållande blef mera naturligt. Och så k o m dagen, då h o n måste taga afsked. Då kände hon klart o c h tydligt, att hon ännu älskade h o n o m innerligt, att hon, trots allt, alltid skulle göra det. A h, den natten förut! Ingen kunde sofva utom lilla Hanna. Tre månader tycktes henne då en evighet. Men nu hade de nä- stan gått. Dyster n o g hade denna tiden varit för henne, en tid af bitter grämelse, sorg och saknad, men hon hade ändå hoppats?, att våren skulle k o m m a och m e d den mera m o d att lefva. I afton hade h o n gått ned för att se, o m det funnes några vårtecken. Men n e j, det var j u endast vinter öfverallt. Men hvad hvar d e t!
Och bäst jag ej visste huru, så kände jag mig vara samma kakelugnsdörr, som du så ömkat, och sedan förde han fram den fula mannen till städet, och smidde endast några tag i hans anlete, och några på hans armar och ben, och mannen stod der så fager och skön, som den vackraste yngling jag sett. "Gå nu och tjena menniskorna", sade min fader, "och lär dig att vara ödmjuk; förr blir du ej fri". Ack! när jag sett den vackra elden så nära mig alla dagar har jag dubbelt längtat ur mitt fängelse. Men år ha kommit och år ha gått, hundrade och flera, och fåfängt har jag längtat! men nu hör du deras röst, hör du min faders och min sköne brudgums röst, de komma, de komma på stormens vingar, men de föröda, de förstöra. Vakna syster, vakna! De komma, de komma, de befria mig, men du skulle förstöras af deras anda. Vakna, vakna!" Jag vaknade. "Skynda, stig upp, elden är lös, vakna då!" sade min moders röst invid min säng, i det samma jag började reda mig ur sömnen. Brådskande skyndade jag mig upp, redan härjade lågorna i flere hus, snart kastade sig elden öfver ån, inom några timmar stod äfven mitt barndomshem i lågor. Dagen efter branden besökte vi de rykande ruinerna af vårt hem. Jag skulle just gå ut genom en liten port invid den mur på hvilken kakelugnen i min kammare ännu reste sig bränd och naken. Jag kastade en sorglig blick uppåt, som ett farväl åt detta hem, som varit vittne till min barndoms och ungdoms glädje och sorger; då brakade det hastigt öfver mig, och inför mina fötter nedstörtade den förbrända kakelugnen med sin skorsten. Förskräckt hastade jag undan, men återvände snart till stället, för att nogare betrakta det skedda, och öfverst på stenhögen låg den förbrända kakelugnsdörren, hvilken af elden var till den grad förstörd, att den mera liknade ett nät af ståltråd, än ett sammanhängande stycke. Salik Sardar Khans Maka. Solen går ned!