Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och kanske sparas ej en gång för er lifvets allvar, sorger och bekymmer; kanske går äfven ni en gång omkring i sorgdrägt och söker ett trofast bröst, vid hvilket ni kan utgjuta er klagan, ett varmt hjerta, som kan skänka er tröst. Hvar skall ni söka det. Hos tillbedjarne och smickrarne från edra tidigare år? Hos vännerna, som lättsinnigt tillbringa sin tid? Fåfängt! De taga icke emot! De taga icke emot! Och ålderdomen kommer, oåtspord och obeveklig, och ensamheten; det blir tyst och tomt omkring er och i ert inre. Ni ser er om, huru ni skall kunna fylla ödsligheten och tomheten i ert inre, liksom tusende gjort före er och med samma resultat. Ni knackar på hos den oegennyttiga, offervilliga vänskapen, som ni nu ej mera kan bjuda något, och af hvilken ni nu endast kan begära en allmosa — • hos snillena från forna och nyare tider, som förr skänkte er så mycken styrka och vederqvickelse, — hos religionens tröstegrunder. Och öfverallt heter det för er: de taga icke emot! Men ännu är det tid för er, min nådiga. Ni är icke dålig, nej bevars, och skulle ni få en aning om de kränkningar, som ni i dag till fogat andra,så skulle ni icke känna dem mindre än de sjelfva. Ni är blott tanklös. Tänk en smula för er, min nådiga, tänk på andras väl och på edra egna pligter, lär er lefva, icke blott till ert eget behag, utan äfven för andras bästa, innan ännu de tråkiga gästerna ledsnad, ensamhet och olycka komma; ty dessa inträda oanmälda och fråga ej först, om ni tar emot. Anna Fromm. m Hemmets medicin. J f f i u l l t upp att göra hela dagen; utan rast « \ 5 e &gt; eller ro, mänga planer och ännu flere förtretligheter; då och då en smula förtjenst och i nästa ögonblick dubbelt så stor förlust; usla tider, penningbrist, dåligt humör, ingen utsigt till bättring i affärerna — det är affärsmannens dagliga lif nu för tiden.
Hr Rosenblads farhåga påminner mig om, att Gr. Schwerin beklagade sig öfver, att vid realisationens införande en del embetsman i Banken grnfvade sig för införandet af ett verkligt mynt i st. f. papper; på samma sätt synes nu llr Bosenblad frukta en för Banken ändamålsenlig rörelse. Jag tror, att man ej behöfver frukta att vexlar skola begagnas till något öfverflöd, ty de stränga creditlagarne skola hålla tillbaka ali öfverdrift; man skall använda dem endast i nödfall. Jag tillstyrker R. o. Ad. att antaga den 28 §, med den förändring i redactionen deraf, som BorgareSt. beslutat. Hr Åkerman, Fredr.: Ingen kan högre än jag önska, det stadga och ordning måtte tillvägabringas i våra creditförhållanden, och det sker otvifvelaktig! derigenom, att de i andra tänder med fördel begagnade inrikes vexlar äfven hos oss komma i bruk. I hopp att detta skulle ernås, biträdde jag äfven inom Utsk. denna punkt; men har likväl sedan kommit att ytterligare betänka denna fråga, och dervid trott mig finna, att stadgandet sannolikt skulle göra något till för ändamålets vinnande; men att om ej andra medel äfven dertill användas, så skall det icke på långt när kunna uppnås. Då skall följden blifva, att, om efter 1846 års slut inrikes vexlar icke kommit till stånd, Handelsoch Näringsdiscont - 388 Den 15 April. fonden kommer att ligga i Banken obegagnad. Jag tror verkligen, att för beredande af inrikes vexlar skulle man göra långt mer, om raan, på sätt jag föreslog i ett föregående plenum, då fråga var om den bevisning, som borde tillerkännas en handlandes bok, eller rättare sagdt, huruvida en sådan bok skall medföra någon laglig bevisningsrätt, fastställde, att lagen icke skulle tillägga någon särskild bevisningsrätt ät en handlandes bok, emedan man derigenom skulle komma mycket närmare målet än på hvilken annan väg som helst.
Hvad i detta ämne förekommit, hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit; och, då Rikets Ständer under förflutna Riksdagar beviljat låne-biträden för uppbyggande af flere städer, som nästan helt oell hållet eller till betydligare del blifvit genom eldsvådor ödelagda, samt Söderhamns stads behof af enahanda understöd efter den härjande eldsvåda, hvaraf staden år 1835 hemsöktes, är vordet vederbörligen vitsordadt, hafva Rikets Ständer, med ledning af stadens Magistrats och Äldstes uppgift å behofvet för delta ändamål, funnit skäligt bevilja och till utgående från Riksgälds-Contoiret anvisa ett lån å Tolf Tusen (12,000) R:dr B:co för staden Söderhamns nya reglering och återuppförandet af stadens vid berörde tillfälle nedbrunna publika byggnader. Beträffande åter vilkoren för detta låns utbetalning och sättet för dess godtgörande; så, jemte det Rikets Ständer härvid i öfrigt hufvudsakligen följt samma grunder, som blifvit stadgade, i afseende på det staden Wenersborg vid sista Riksdag beviljade dylika lånebiträde; likväl och då räntan för penningelån i allmänhet numera fallit, samt, i händelse Riksgälds-Contoiret äfven hädanefter kommer i nödvändighet att upplåna medel, räntan derför bör, genom Bih. lill R. St.
Vid betraktande af dessa inrättningar, visar det sig äfven , att de skett på många olika sätt. På somliga ställen begagnar man Fattighus; på indra hai man upphäft bruket deraf, och förBörjer de fattiga på annat sätt. Således är det 6vårt att befalla, huru hvar och en provins skall försörja sine fattige. Jag inser visserligen, att skyldigheten är i Lag bestämd, att man skall hafva omvårdnad om sine fattige medbroder, och att således Utskottens Betänkande visserligen är ganska godt i sitt ändamål; men jag tror att formen hade kunnat vara annorlunda, ty olika är det om Församlingen helt enkelt ålägges, att vårda sina fattiga, eller om Pastor med Församlingen ålägges, att göra vissa inrättningar i detta ändamål. Om det eker på förra sättet, har ingen skäl Den 5 Augusti e, tn, m att klaga, men om de fattige skulle hafva rätt att klaga, så skulle det möjeligen hända att de säde: vi äro icke nöjde, vi vilja hafva mera, och då tror jag, att man hade gjort ett steg, som man komme att ångra. Engelska Lagarne äro för oss ett varnande exempel. Om vi således blott söka att complettera de lagar vi äga, tror jag, att de skulle vara ledande till målet. Om återremiss beslutes, anhåller jag, att afseende måtte fästas å hvad jag anlört om de fattiges rätt att klaga; meni fall återremiss ej skulle finnas nödig, förenar jag mig med Herr Tham uti begäran, att Betänkandet måtte afslås. Herr Cederskjöld, Pehr Gujlaf: En värd Talare har, så framt jag eljest rigtigt fattat honom, citerat en Kongl. Författning, som skall stadgaatt hvar och en, forn fjelf ej njuter fattigunder flöd , bör bidraga till fattigför]örjningett. Om ett sådant stadgande finnes , så anser jag det högst olämpeligt.
Kanonieroch Matros-korpserna borde till sin styrka oförändrade bibehållas, den förra för det inre och den sednare för det yttre Sjöförsvarets eller de djupgående fartygens behof; likasom äfven Skeppsgosse-korpsen och Marin-regementet till nu egande styrka, åtminstone tillsvidare; och har Departements-chefen för öfrigt ansett flottans Underofficers-corps fortfarande behöfvas till oförminskadt antal, att efter behof emellan de olika delarna af vapnet fördelas. Hvad anginge det för hvardera delen af vapnet nödiga antal officerare, så måste bestämmandet deraf blifva beroende på beskaffenheten af den materiel, som kunde pröfvas för desamma mest ändamålsenlig, samt organisation och antnl rättas derefter. Med sannolikhet torde dock kunna antagas, att antalet kunde inskränkas till emellan 180 och 190, med ungefär hälften för hvardera delen af vapnet, och häraf följaktligen uppkomma en minskning af 30 till 10 emot nuvarande antal i det hela. I sammanhang härmed hade Departements-chefen tillika erinrat, att, då, såsom här, fråga vore om tvänne vapen af så olika natur och beskaffenhetet, att hvarje af dem, för att rätt och med full skicklighet kunna användas, fordrade af dervid anställda personal en hel lefnads odelado mödor, den första och helt naturliga åtgärden för nämnda ändamåls vinnande måste blifva den här ofvan föreslagna: att fullkomligt åtskilja dessa vapen samt åt hvardera anvisa dess egen personal. En nödvändig följd häraf blefve att åt hvardera vapnets personal komma att gifvas Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. 21 en särskild efter dess behof lämpad exercis; ty att, såsom hittills, vilja öfva alla i allt, skulle, enligt Departements-chefens förmenande, ovilkorligen leda dertill att antingen den ena delen framhölles på den andras bekostnad eller ock att åtskilliga individer icke blefve dugliga för någondera, och i begge fallen uppoffrades det allmännas rätt och bästa, som kräfver, att hvar och en skall under freden bildas till full duglighet i den rigtning, uti hvilken han under krig skall användas.
Betänkande, i anledning a/ väckta motioner om tillägg till 5 § i Kongl. Förordningen den 29 Augusti '1843 angående sockenstämmor i riket. Dessa till Utskottet remitterade motioner äro väckta inom Hedervärda BondeStåndet af Håkan Olsson från Christianstads län samt Joseph Oscar Almqvist från Norrbottens län. Håkan Olsson har andragit, att å flera orter den åsigt gjort sig gällande att löntagare, fabrikant, handtverkare eller annan näringsidkare, som innehar eller eger fastighet, borde vid sockenstämma utöfva rösträtt endast efter fastighetens mantal och ej efter den bevillning, efter 2:dra Artikeln han i sin andra egenskap erlägger, genom hvilken lagtolkning denne således, till men för andre, mindre förmögne, åtnjöte-obehörig minskning i de kommunala afgifter, som efter berörde rösträtt beräknades. Då sådant likväl ej kunde vara lagens mening, yrkade motionären, att, till vinnande af rättelse, efter paragrafens 3:dje moment måtte tilläggas följande ord: «eges eller innehafves hemman eller lägenhet med mantal af fabrikanter, löntagare, handtverkare eller annan näringsidkare, tillägges denne rösträtt särskildt för hemmantal och lägenhet och särskildt för 2:dra Artikelns bevillning, som denne har att utgöra till Staten» Enahanda fråga har så väl vid 1850 och 1851 årens, som vid 1853 och 1854 årens riksmöten förevarit och vid begge dessa tillfällen har Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet ansett denna § böra så förstås, som motionären nu påyrkat; och har Utskottet vid den sednare riksdagen tillstyrkt det förtydligande, att röst rätten borde utöfvas efter begge de ifrågavarande grunderna, dock med afdrag för den Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Betänkande M 16. 17 den del af bevillningen efter 2:dra Artikeln, som utginge för fastighet, för hvilken efter hemmantal röstades; men Utskottets förslag om detta tillägg vann ej Rikets Ständers bifall.
Medgif nu, att detta handlingssätt af en blifvande hustru, är ädelt och lofvar mycket för framtiden. Men det är sent. Jag ville icke lägga mig, förrän jag underrättat dig om mitt ödes omkast, och bedt dig gifva din välsignelse åt den, som trots Tantskap och namnombyte är din Eva. Jag börjar verkligen tro, att oberoende för vårt slägte icke är någonting så präktigt, som man i allmänhet inbillar sig. Åtminstone sörjer jag icke öfver att snart skola förlora det, hvaraf jag ty värr varit i åtnjutande. Ofta är, försäkrar jag, icke mera muntrande att bero endast och allenast af sig sjelf än af andra, och att emottaga befallningar har också sina goda sidor. Det står ju alltid fritt att icke lyda sedan. – Aj – aj – kom ihåg jag ännu icke är gift. Föröfrigt, säge man hvad man vill, är för oss alltid roligast att lysa med andras fjädrar. En stackars qvinna som råkat ut för ett stort eget värde, hvad kan hon annat än gömma sig sjelf, för att äfven kunna dölja det. Exempel – ja – det törs jag icke här anföra. Men förtjensten att höra någon utmärkt menniska till, behöfver icke ens den allrablygsammaste undandraga sig. Vänta bara – Du skall få se hur ogeneradt Jag ärnar bära en ny slik värdighet, och det skall icke sägas, att Gustaf Wilhelm Nordenspets’s dotter mera skäms att vara Carl Weilingks hustru än Gunnilla Weilingks vän. Gör dig nu bara under snart tillstundande besök icke alltför ämabel emot din Onkel. Jag tänker hafva ögonen med mig och ämnar öfverse med ingenting. Kunde du ej för tillfället skaffa dig ett fel. Det vore vänskapligt. Just nu när jag vill lägga bort pennan, faller mig in att detta bref måhända icke kommer oväntadt. Fy Gunla! Hur hade jag kunnat vänta mig detta af dig?! konstrikt bearbetadt stycke (2) med 50 (säger femtio) upplysande Noter (3) hvaraf – som man ser – 3 (tre) redan höra till Titelbladet. Innehåll: Wendela rår icke för. Tanten icke heller. Onaturligheter. Med Wendela är så och så. Tabula Votiva. Idéer.
Skulle det verkligen vara sant, – och åtskilligt talar för denna Steffenska hypotes, – att sådana gudomliga mästerverk som Ulla min Ulla, Liksom en herdinna och Hvila vid denna källa verkligen stammade från skaldens äldre år – ja rent af nydiktats för upplagan 1790, visar det visserligen, att den grånade kroggästen, hvilkens bedröfliga ålderdom dokumenten mer är tillräckligt låta oss känna, ännu flera gånger återfått hela sin inspirations vårkraft. Ty om än hans yra lifsförgudning annorstädes gifvit sig luft i vildare mer betagande ackord, har väl näppeligen hans idyllers pastorala vemodsklang klingat vackrare än i dessa dikter. Dock undantag blifva alltid dessa stunder under Bellmans äldre år, och stora flertalet af de vers, som stamma från tiden efter 1780, hafva något på en gång mattare i gestaltningen, mera nött i uttryckssättet och ofta mera groft i känslan än dikterna från föregående tid. – Det vill till, att man ihågkommer, att Ullas sångare aldrig blef en man som andra, men alltid en yngling, seende världen som genom sin första florshufva, som ett brokigt fantasmagori, en evig, grotesk vinets och kärlekens ordensfest. »Jag ser en kärleksgudinna i hvarje loppa och en Astrild i hvar utkastad nedandel; en uttrampad nedkippad sko ... min gud ... ett fruntimmers såla, hvarpå hon vandrat i Gröna gången, ger mina ögon mera lif och vällust än den lager, hvarmed man mig på medaljen hedrat», utropar skalden, 54 år gammal, familjefar med flera barn, i den autobiografi han författat på gäldstugan, och som midt i hans djupa ekonomiska, moraliska och kroppsliga ruin ännu har kvar all en ynglings älskvärdhet – och karakterslöshet. Att mäta en sådan natur med borgerlig linjal vore både dumt och omöjligt. Själfva den dygd, som man sist vill sakna hos en man, värdigheten, tänker man ej på i fråga Bellman.
Den, som vill, att aflöningen för Expeditions-sekreterarne i Civil-departementets Expedition bestämmes till 4,000 R:dr R:mt, röstar ja; den det ej vill, röstar nej; Vinner nej, kommer berörde aflöning att uppföras med 4,50<0 R:dr samma mynt. Då omröstningen utfallit med 49 ja och 70 nej, hafva Rikets Ständer alltså beslutat på sätt nej-propositionen innehåller. Den, som vill, att den från Sfats-verket utgående aflöning till Presidenten i Kommerse-kollegium bestämmes till 6,500 R:dr R:mt, röstar ja? den det ej vill, röstar nej; Yinner nej, kommer berörde aflöning alt uppföras med 7,500 R:dr samma mynt. Vid voterings-sedlarnes öppnande hafva befunnits 56 ja och 63 nej; i följd hvaraf Rikets Ständer beslutat i öfverensstämmelse med nej-propositionen. Stats-Ulskoltels Memorial JH 216. 5:te voteringen. Den, som vill, att af den för en Föreståndare vid Statistiska Central-byrån blifvande aflöning, bestämd att fördelas i lön och lönetillökning, 4,000 R:dr R:mt skall såsom lön uppföras, röstar ja; den det ej vill, röstar nej; Vinner nej, upptages lönen till 4,500 R:dr samma mynt. Som voteringen gifvit ett resultat af 79 ja och 38 nej, sedan en voteringssedel blifvit kasserad, hafva Rikets Ständer beslutat i enlighet med ja-propositionen. Den, som vill, att vid den beviljade aflöningen för en Arkivarie och Registrator samt en Revisor vid Statistiska Central-byrån det vilkor skall fästas, att desse tjenstemän icke med sina beställningar få förena annan allmän befattning, röstar Ja; den det ej vill, röstar nej; Vinner nej, kommer frågan om ett sådant vilkor att förfalla. Omröstningen har utfallit med 70 ja och 48 nej; hvadan Rikets Ständer beslutat i öfverensstämmelse med ja-propositionens innehåll. 7:de voteringen.
Jag skulle också föreställa mig, att, vid dessa i allmänhet icke serdeles breda inlopp, till bestyckningen af de ifrågavarande befästningarne vore tillräckligt att använda 4,1 tums refflade tackjernskanoner med spetsprojektiler. Vid de bredare inloppen torde 5,63 tums refflade kanoner vara tillräckliga. Jag har här vidrört frågan om befästningarnes beskaffenhet och bestyckning endast i akt och mening att påpeka, att de torde kunna göras hilliga och icke i den Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865. 59 mening, som skulle jag tilltro mig hvarken att föreslå hurudana de böra vara eller att uppgifva bestämda kostnader för desamma. Summans storlek är också här af jemförelsevis underordnad vigt; hufvudsaken är, enligt mitt förmenande, att frågan så mycket som möjligt hålles vid lif och att sådana mått och steg vidtagas, att Norrlands kuster blifva försedda med kanoner, hvilka böra gifva vigt åt det försvar, som man väntar af Norrlands härdade, krigsduglige söner och hvilkas karakter jag tillräckligt känner för att veta, att de i farans stund skola manhaftigt sköta de vapen man lemnar dem och på ett hedrande sätt försvara ett älskadt fosterland. För att ytterligare styrka behöfligheten och nödvändigheten af ett kustförsvar i Norrland, vill jag ur landtförsvars-komitéens förr nämnda underdåniga betänkande hafva äran citera följande yttrande, som förekommer å pag. 32 i första bandet: »Yid ett allvarligt anfall mot rikets midt, måste, för att icke sprida våra kraf»ter, Norrland till en betydlig del öfverlemnas åt sitt eget försvar. Det är då af vigt, »att der hafva en fast Ort, till säkerhet för militärförråd, till stöd för de försvarande »trupperna, och man kan tillägga till uppmuntran för den befolkning, af hvilken vid nett krig stora uppoffringar fordras och hvilken bör se, all riket under fred gör hvad »möjligt är att bereda denna landsorts försvar och icke vill alldeles öfverlemna den nät krigets första skiften.»
Betjening är lika med hvad i flere af de öfrige Länen bestås; så, och enär behofvec af flere Vaktkarlar vid Xrono-fängelset i Linköping icke är af Kongl. Majit i Nåder pröfvadt, har Utskottet ansett sig icke kunna tillstyrka de föréslagne 2.'ne nya Lönernes beviljande. solo Tillförordnade Herr Öfver - Ståthållaren i Stockholm, Stats - Rådet m. m. Friherre Cederström har jemväl uti underdånig skrifvelse, den Kongl. Majit, genom Nådig Remiss af den 14 sistlidne Januari! till Utskottets åtgärd öfverlämnat, hemställt, att andre Notarien vid Öfver-Ståthållare-Embetets Cantzli, som ej njuter någon Lön på Stat, måtte dermed varda försedd, skolande denne Notarie-tjenst i anseende till göromålens mängd för flere år sedan funnits nödig och, uppå förre innehafvarens deraf år 1815 gjorde ansökning, att erhålla Lön, liade Kongl. Majit, genom. Nådigt Bref den 6 Julii berörde år förklarat sig väl ej kunna tillägga honom någon sådan på ordinarie Stat, men anbefalt Öfver-Ståthillaren, att tillse huruvida någon ersättning i stället kunde Notarien bevilljas af de Medel, sorn till Poiicens underhåll blifvit j>å Öfver - Ståthållare - Einbetets Stat till serskild disposition anslagen. Då Öfver-Ståthållare-Embetets Cantzli och Poiicen voro åtskilde Verk, som således icke eller i aflöuingen borde med hvarannan sammanbian.' das, samt Politvens Lönings-rnedel dessutom funnos för behofvet otillräcklige, hade likväl ifra - 77S Statf-Utskottets Betänlanden', gavarande Notarie icke kunnat af berörde tillgång forses med någon Lein; hvarföre, och um der ådagaläggande af angelägenheten deraf, till” förordnade Herr Öfyer-Ståthållaien begärt, att frågan derom till Riksens St anders åtgärd pf•yerlemnades.
Slånd , till deltagande lili den af Hans Jansson uppsatta adress, och då delta H, Stånds beslut blifvit, att det Hederv. BondeStrs inbjudning skulle lemnäs utan afseende, och nämnda adress läggas till handlingarna, har jag ansett min pligt vara alt betjena mig af den mig i grundlagen, 53 §:n Riksd.Ordn., förbehållna rätt, att mot detta beslut nedlägga min högtidliga protest. Det är väl sannt, att i denna adress blifvit förbigånget mycket af det, som förorsakar nationen bekymmer, deribland, som Hr von Hartmansdorff ej oriktigt anmärkt, vår tryckfrihet, som, jag medgifver det, i närvar, skick bäst kan liknas vid ett giller, der den som nappar på betet tryckfrihet nogsamt får erfara , alt indragningsmak ten är en temmeligen tung kloss, och juryn en temmeligen lättlöpande snara; men då nämnda adress innehåller så mångå andra vigtiga föremål för folkets behof och önskningar, hvilka jag anser vara represenlanlernes pligt ej mindre mot Konung än folk att frambära för thronen, torde ej, om ett eller annat blifvit glömdt, det kunna vara g i 111 i g orsak till dess förkastande. Jag anhåller om denna min reservations införande i prolocollet. Frih. Hamilton, Hugo: Jag kom något för sent upp, så att jag ej hörde början af Hr Ribbings anförande, ulan ansåg det vara en vanlig reservation i följd af det beslut R. o. Ad. i förmiddagens plenum fattat; men då jag nu finner, alt det innefattar en fråga, som ej kan anses tillhöra den redan afgjorda, enär den icke före beslutets fattande blifvit väckt, måste den 1111 gjorda framställningen ej kunna behandlas annorlunda än som en motion, hvilket återigen, efter min åsigt, är Hr Ribbings obestridliga rätt; och då R. o. Ad. nu är föga talrikt samlad, samt det torde vara nödigt, att taga närmare kännedom af förslaget, får jag endast anhålla, alt frågan må få hvila på bordet. Hr Ribbing:
Min uppfinning skall hädanefter sätta p för dylika påfund. » — An sedan! svarade Alonzo, om denna musikaliska stöld under vägen inte gör någon menniska för när, hvad tjenar det då * till att bekymra sig derom? — Men antag — återtog hans vördighet — att det i stallet för att vara musik, som passerar genom tråden och som sålunda afledés, antag, att det vore kärleksord af den heligaste och förtroligaste art. Alonzo darrade från topp till tå: — Herre, er uppfinning är ovärderlig; jag måste ha den, jag måste ha den till hvad pris som helst. Men denna så beprisade uppfinning gick visst om intet * på vägen från Cincinnati, ty Alonzo hörde aldrig mer talas om den. Hans otålighet kände inga gränser. Tanken, att Rosannahs ljufva kärleksord kunde stjälas ifrån honom under vägen, lemnade lionom ingen ro. Presten kom ofta för att beklaga sig för honom öfver sölet med erhållandet af sitt patent, men detta tröstade föga vår hjelte. En morgon steg den gudsmannen upp för trappan och knackade på Alonzos dörr. Intet svar. Han trädde in, kastade en forskande blick omkring sig, stängde sakta dörren och störtade fram till telefonen. De ljufva och aflägsnatonerna af Sweet By and By nådde hans öra långs med tråden. Sångerskan hade hunnit till de fem tonerna i refrängen då presten afbröt henne, ypperligt härmande Alon-zos röst, med ett lätt tonfall af otålighet: — Mitt hjerta lilla? — Hvad behagas? — Jag ber dig, sjung inte detta mera den här veckan; försök något mera nytt. De lätta stegen af en man med lätt hjerta läto höra sig i trappan och presten sökte med ett djefvulskt småleende hufvudstupa tillflykt bakom sammetsgardinernas veck. Alonzo inträdde och närmade sig telefonen. — Rosannah, min älskling, låt oss sjunga något tillsammans. — Något mera nytt? — frågade hon med spefull bitterhet — Ja, om du tycker bättre om det — Nå, så sjung sjelf. Denna nyck förvånade och sårade den unge mannen. — Rosannah — sade han — detta är inte likt dig.