Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad sjelfva punkterna Upsala och Örsundsbro beträffar, så är tydligt, att Upsala med dess ej obetydliga folkmängd och af ålder varande handelsplats, der många stora landsvägar från det inre af landet sammanstöta, skall hafva vida fördelaktigare inflytande på en jernvägstrafik än hvad Örsundsbro obetydliga lastageplats kan hafva; hvilket allt äfven nogsamt skönjes af nuvarande olika trafiken från dessa båda ställen; så t. ex. förde Upsala-ångbåtarne under år 1860 passagerare till ett antal af 32,050, då Örsundsbro-ångbåten under samma tid endast förde 1,589 passagerare. Att trafiken på Upsala är i betydligt stigande synes äfven derutaf, att då Upsala-ångbåtarne år 1855 förde 19,049 passagerare, desamma efter ett årligt stigande af passagerarnes antal, år 1861 förde 34,264, som för 6 år visar den betydliga ökningen af 7 9,8 procent. 19 Linien Upsala—Sala. 5 mil 22500 fot lång, och linien Örsundsbro—Sala, 4 mil 21450 fot lång, sammanstöta uti en spets vid Sala, hvadan det egentligen endast är omkring § af dess längd som förete några olikheter med hvarandra. Båda dessa linier kunna i allmänhet anses genomgå lika bördiga trakter, med undantag af Järlåsa och Alands socknar i Upsala län; men Örsundsbro—Salalinien kan rimligtvis ej påräkna så stor sidotrafik som Upsala—Sala-linien, emedan dess läge är närmare segelled, och till följe hvarutaf äfven den orten, som beröres af denna bana, är i mindre behof af underlättade kommunikationer, än den från segelled mera aflägse belägna orten, som Upsala—Salalinien genomgår.
lemle anmälan Iiärak, bemställer i underdänigbet 8tats-Lontoiret, att, enär läders Kongl. Naj:t omedelbai ligen reglerar oeb be8tämmer utgiktoiaie denna IInkvud-Ditol kör livarje är, läders Kongl. IVlaj:t ina, i De88 l^ädiga proposition till llikets 8trinder, lramställa do bebok, 80M ak Ilukvud-kiteln läna kvllas, sä att Vnslaget dertill kan derektör lämnas. 1:o 8om llikets 8tänder vid sista lliksdag ansägo, att de säkallade Djeknepenningarne boinie ujlpböra, oell en emot medeltalet ak det belopp, b vartill denna akgikt under de sista tio ären rn^lgätt, svaiamrle ersättning i stället ak 8tatsmedlen anvisas, sä nerkördes bärtill en jemn summa ak 5,800 ll.dr, att i bebörig ordning ulga till de ^uotoriteter, bvilka samma inkomst rlittills disponerat. 5 id verkställigbeten bärak, tiar bekunnits, att den uppgäld, som legat till grund kör llikets 8tänders beräkning ak
Utskottet ansett sig så mycket mindre böra underlåta att ingå uti förslag till de i fråga satte partiella förändringar, som, då längre tid ännu återstår innan Comitéens arbete kan hinna fullbordas och, efter föregån gen - Den 7 Juli. gen granskning, antagas, nödvändigheten synes fordra, att emedlertid vidtaga sädana anstalter, hvarigenom de af erfarenheten bestyrkta brister uti besagde författningar kunna förekomma». Dä Utskottet derefter i betraktande tagit den af Herr von Schantz gjorda erinran, att Utskottets gjorda förslag ej mindre till ändring af andra dalen utaf I Mom. 9 §. i 1798 års Concours-Stadga, än äfven att Kongl. Förklaringen den 30 Sept. 180I måtte till sin kraft och verkan upphöra, skulle strida emot en vanlig Rättegangs-ordning, har Utskottet ansett de skäl, som föranledt Utskottet till berörde ändring, vara uti dess aflemnade Betänkande så fullkomligen ådagalagde, att Utskottet finnér sig endast behöfva att, till vederläggning af berörde erinran, åberopa innehållet deraf; men som i sammanhang med denna föreslagna ändring, påminnelse derom af Herr Borgmästaren Kjellander och Riksdags-Fullmägtigen Anders Andersson Aberg blifvit gjord, att hvad uti 2 Mom. af Kongl. Förklaringen den Jan. 1806 stadgas'; ”att Borgenär, som icke inom skriftvexlingens slut, vid tredje eller sista uppropet, på sätt g §. 2 Morn. af Concours stadgan föreskrifver, med laga bevis sin fordrans verklighet och belopp styrkt , samt emot Gäldenärens påstående och Medborgenärernas fordringar anmärkning gjort och nödiga bevis dertill företett, eller ock i händelse han inom samma tid, efter hvad så väl 7 som 9 §. medgifva, lios Domaren erhållit anstånd med bevisningens företeende, den förelagda tiden försummat, äger sedermera icke vidare 814 Den 7 Juli. ■vidare rätt att fullgöra hvad han således under* låtit;” borde i förening dermed äfven till sin kraft och verkan upphöra; finner Utskottet sig böra häröfver meddela Utlåtande.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, framställt, att i afseende på sednare delen af förevaride punkt, deri Utsk. föreslagit förändrad redaction af 119§:n, blifvit yrkadt, dels bibehållande af den redaction som nu gällande BevilimsStadga innehåller, hvilket yr^ kande dock numera till följd af R. o. Adis sednast fattade beslut hade förfallit, dels bifall till den redaction af 119 gin, sorn Frih. Sköldebrand uti förevaride Betänk, bifogad reservation föreslagit, blef först proposin till bifall å Utskis förslag till redaction af ifrågavide § framställd och besvarad med Nej; hvarefter R. o. Ad. biföll den i Frih. Sköldehrands reservation föreslagna redaction af denna §. 35:le punkten, ang:de § 123; och 36:te punkten, $ '27. Dessa punkter biföllos. 37:de punkten, ang:de § 128. Härvid förekom först Utskis hemställan, angide förhöjning för lösen af debetsedlar; och yttrade sig derom Hr Palmcrantz: Då de tjenstemän, som utfärda debet äedlaf, troligen vid denna Riksdag erhålla löneförhöjning, vet jag Me, hvarföre löneförhöjning skall dem beredas äfven derigenom Den 1 April t. m. ST att lösen för debetssedlarne höjes. Denna förhöjning, om den vinner R. St:s bifall, blir inom många orter säkert ganska betydlig derigenom att på debetsedeln upföras icke blott personliga afgifter, utan afven kronotionde, häst-vacanceafgift, m. m., allt för att högre lösen för debetsedeln må kunna af den skattskyldige uttagas. Det synes mig alltså lämpligare all det gamla stadgandet bibebålles, hvarom jag anhåller. Hr von Troil: Jag hembär Utsk. min tacksamhet, för det att Utsk. vidtagit en af behofvet så högt påkallad åtgärd.
Ständer ansett det vara af nöden, att undersökning verkställes om beskaffenheten af de privilegier och stadganden, med stöd af hvilka afgifter uppbäras i städerne för jerueffecter, antingen 3 Allm. Besi-\- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 10g. dessa der vägföras och uppvägas, eller ock endast passera genom eller förbi städerne, hafva Rikets Sländer anhållit, att Kongl. Maj:t, efter det en sådan undersökning egt rum, i Nåder täcktes uti Författningarne härom meddela de rättelser och förändringar, som af bergsoch jernliandteringens upphjelpande och billiga anspråk på skydd emot främmande intressen kunna påkallas, äfvensom Rikets Ständer till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemnat att, vid utfärdande af Författningarne, rörande ett friare smides-systam i allmänhet och dermed gemenskap egande ämnen, uti nu gällande Jernvräkeri-förordning och Hammarsmeds-ordning, samt i öfrige befintliga stadganden, angående smides-controller, i Nåder meddela nödige förändringar och tillägg; och hafva Rikets Ständer slutligen hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställt, att, med ändring af hvad Kongl. Förordningen den i5 Juni i8o3 innehåller, angående skillnad vid nya jernverks-anläggningar emellan södra och norra orterne, rättigheten till dylika verks anläggande öfver hela Riket måtte utom Bergslag förklaras fri och allmän, då, efter skedd vederbörlig undersökning, skogstillgången befinnes tillräcklig, äfvensom att införandet af förbättrade smi,- des-methoder måtte tillgodonjuta all möjlig frihet och uppmuntran. I sammanhang med hvad sålunda blifvit till Kongl. Majit i underdånighet framstäldt, hafva Rikets
I 24 Bänkmans-Afdelningen: Efter N:o 8i4* Herr Gyllenhaal, Lars Herman. I 33 Bänkmans-Afdelningen: Efter N:o 1662. Herr Nordenfelt, Olof - 3l6 Sen ig Junii f. m Och tillkännagaf Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken j att val till återbesättande af de lediga platserna inom ofvannämnde Bänkmansafdelningar komme, enligt sistlidne gårdag gjordt anslag, att i eftermiddag klockan 6 förrättas. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Ridderskapets och Adelns Herrar Bänkman, att med första sammanträda till val af Electorer efter åtskiIlige, som dels blifvit invalde till Ledamöter af Förstärkta StatsUtskottet, dels afsagt sig deras befattning, i anledning af bortresa från Riksdagen; varande desse af. gångne Ridderskapets och Adelns Herrar Electorer, enligt nu uppläst förteckning, följande: N:o 42> Grefve Gyllenborg, Johan Hen ning. —■ 116. Grefve Anckarsvärd; Fullm.Herr Tersmeden, Pehr Reinhold. —■ Friherre Adlerbeth, Jacob. — 1160. Herr Hökenberg; Fullm. Herr Åkerhjelm, Conrad. — 1^03. Herr Blomcreutz; Fullm. Herr af Geijerstam, Gustaf Emanuel. — 1867. Herr Stenfelt; Fullm. Grefve von Rosen, Axel. — 1877.2? Herr Carleson, Carl Fredrik. — 1906. Herr Engelcrantz; Fullm. Fri herre Ridderstolpe, Gustaf. — 2245, Herr von Hedenberg, Carl August. Den 19 Jmnii f. rrr. i\j Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmälte vidare, att åtskilige Utskotts Ledamöter bland Ridderskapet och Adeln, till följd af bortresa från Riksdagen, afsagt sig deras befattning, nemligen / ConstitutionsUtskottet: N:o 3i52. Herr af Uhr, Carl David.
Utsk:ts Betänk, ger vid handen att tillgången på officerare för sjöförsvaret icke är tillräcklig, enär dessa officerare till förkofran i sitt egentliga yrke måste dels söka utrikes tjenst, dels genom enskild koopvaerdifart utbilda sig till hvadman rätteligen förstår med sjömän. Hvad skärgårdsförsvaret särskildt beträffar, huru har det gått och huru går det dermed till? Jo! sålunda, att under 1788, 1789 och 17 90 årens kampanj bemannades densamma med arméens trupper. Till och med Lifregements-drngoner fingo kommenderas ut för att tjenstgöra på kanonjollar. Hvad är afsigten med beväringsmanskapets vapenöfning? Icke kan någon erfaren militär föreställa sig, att man med 20 dagars exercis, vare sig 1 år eller 2 år i råd, skulle kunna bilda hvad man kallar soldater; men deremot ligger en rigtig grund för sjelfva saken deruti, att man under fredstiden håller beväringens upmärksamhet fäst vid tanken på dess beväringspligt, så att denna icke blir för honom en helt och hållet ovan sak. Jag tror att skärgårdsförsvarets taktik ligger så oändligt nära kriget till lands, att jag anser nästan oundvikligt, att landtofficerare under fredstiden måste bestrida befälet för denna beväring. Hvad sjelfva exercisen beträffar, så talar man om den utveckling, den på sednare tider fått derigenom, att en bataljon kanonslupar eller jollar rycker ut en månad samt ligger i skärgården och skjuter. Detta anser jag likväl vara långt ifrån hvad som afses med öfning. Det förefaller mig nemi., när man låter en bataljon kanonslupar utgå på exercis, vara alldeles detsamma som att föreslå, det ett kompani af hvarje regemente i arméen skulle årligen exercera. Man förestäl - Den 14 April f. ra. m ler sig att i förhållande till det der höga däcket, ar det lilla så obetydligt; men då, såsom sagdt är, flottans officerare icke på långt när-hinna till som befäl, så anser jag det såsom en af de klokaste åsigter, den, som blifvit af K.
— Då nu den moraliska driften på denna ståndpunkt framträder i den abstrakta i och för sig fria viljans ovilkorkorliga fordran på den subjektiva naturbestämda viljan och den moraliska känslan i den senare viljan såsom ur sig själf gifvande den i och för sig fria viljan konkretion och reflexion i sig, är också härmed bevisadt, att de ofvan påvisade sinliga momenterna i de samma framträda icke på grund utaf principens förnuftiga karakter, sålunda icke med begreppsmessig nödvändighet, utan äga sin grund däri, att den i och för sig fria viljan ursprungligen är ur en viss synpunkt endast det abstrakt allmänna i den sinliga viljan. Alltså har äfven den moraliska känslans omslående i det onda icke begreppsmessig nödvändighet, utan är endast ett faktiskt tillstånd på en viss punkt i den sinliga viljans utveckling, sedd ur universell synpunkt. — Men inom logiken öfvergår substantialiteten i begreppet, därigenom att det rena varat ådagalägger sig såsom ej blott vid sina momenter, utan i sig själf egande konkretion och reflexion i sig, på det sättet, att det själfständiga tillvarande momentet, emedan det eger sin själfständighet genom att vara det såsom satt-vara satta satt-varat, i sin reflexion i sig negerar sin egen negativitet eller sinliga själfständighet, men därmed öfvergår i konkret, i sig reflekteradt rent vara eller i begrepp. På ett liknande sätt öfvergår i rättsfilosofien den i och för sig fria viljan såsom det substantiella i den subjektiva naturbestämda viljan i sedligheten, därigenom att den förra ådagalägger sig såsom ej blott vid den senare, utan i sig själf egande konkretion och reflexion i sig. Den subjektiva naturbestämda viljans själfständighet gent emot den i och för sig fria viljan är ett blott sken, hvarför den förra har sin själfständighet endast genom att vara det sig på sig hänförande skenet. Men därmed afstryker den sin sinliga själfständighet, negerar sin negativitet, och är därför själf allmän i och för sig fri vilja, dock icke abstrakt, utan konkret och i sig reflekterad.
Kam mar-kollegium och den sednare under Statskontoret, som jemväl bör genom sina underordnade öfvertaga uppbörden af de åt arméen anvisade räntor och arrendemedel. Arméförvaltningens uppgift skulle derefter blifva hufvudsakligen att använda inkomsterna af boställena samt räntorna af fonderna, äfvensom alla anslag, hänförliga till 4:de Hufvudtiteln, det ena och andra för sina vederbörande ändamål, samt att omhänderhafva arméens förråder och att för dessa uppdrag behörigen redovisa. Vid den organisation, som, med afseende å Arméförvaltningens så beskaffade sysslande, bör åt densamma gifvas, lärer den af Landtförsvars-komitéen åberopade, här förut omförmälda grundsats både kunna och böra erhålla allt det utrymme, som erfordras för att bereda nödig beslutsamhet och skyndsamhet i handling, ' O’ utan att fördenskull någon verklig inskränkning behöfver att göras i omständlighet eller noggrannhet hvarken i afseende på behandlingen af sådana ärenden, hvilka falla inom det område, der en styrelse af ett flertal är den lämpligaste institutionen; eller beträffande kontrollen öfver dispositionen af kassan saint redovisningen derför. Hvad sorn för tillvägabringande af en sådan organisation erfordras, är hufvudsakligen, för att icke säga endast, att noga särskilja sådana ärenden, som för behandlingen fordra militärisk sakkännedom och kräfva skyndsamhet eller en obehindrad bcslutandelätt hos Chefen, samt att för dessa ärenden inom Arméförvaltningen inrätta särskilda med afseende å ärendenas olika beskaffenhet anordnade afdelningar och att åt Chefen för hvarje af dessa afdelningar öfverlemna, att på eget ansvar behandla och afgöra de till afdelningen hörande ärenden. I öfrigt skulle, jemte dessa afdelningar, ställas en särskild afdelning, som skulle bestå af civile ombetsmän och ega kollegial sammansättning samt öfvertaga allt hvad som i öfrigt till Arméförvaltningen hörer, dermed förstnämnde Afdelnings-chefer således icke skulle ega någon befattning. o o o ?? 40 StatsUtskottets Utlåtande N:o 188.
Tillvarons evigt enahanda har på honom tryckt sin stämpel, liksom på alla andra af de milliontals kroppsarbetarne i incans väldiga rike. Alltid detsamma dag efter dag och år efter år, samma slit och släp utan mål och utan möjlighet att någonsin stiga högre. Framtidsdrömmarne voro för honom okända dessa förhoppningar, som gjuta friskt blod i bleka ådror, som väcka ny kraft i slappnade nerver, som egga ärelystnad och vilja. Han hade ingenting att förlora, men häller ingenting att vinna. Det var en ödets ironi, att inbyggarne i ett af världens då för tiden guldrikaste land icke kände ens pänningen och pänningars värde. Den peruanske arbetaren kunde icke öka sin egendom, icke skaffa sig något mera och bättre, än han redan hade. Och egde han all Perus omätliga rikedom, skulle han ej med den ha kunnat förvärfva sig det minsta stycke jord utöfver hvad lagen beskärt honom. Han kunde aldrig blifva något annat, än han var; aldrig vinna större kunskaper, än han fått i arf efter fäderna. Och så skulle det förblifva släkte efter släkte intill tusende led. Några bekymmer för sin utkomst hade han ej, och nöden skulle aldrig klappa på hans dörr. Det förebyggde staten, som skänkte åt honom och hans familj just hvad de behöfde till lifvets nödtorft och samtidigt stängde alla vägar, på hvilka han kunnat gå fram till större oberoende. Men en dröm egde han dock den fagra drömmen om ett lif efter detta, som skulle utgöra den stora belöningen för väl fullgjordt arbete i incans tjänst. Religionen var hans bästa tröst, fast inga präster förkunnade den. Deras lärdomar voro förbehållna åt de högt uppsatta. I folkets hem satt man om kvällarne kring den flammande elden, och de äldre berättade för de yngre om den store, osynlige guden, Vira Cocha, som skapat världen, och som lika visst en gång skulle i sitt sköte samla allt det goda, medan det onda sänktes djupt ned i jorden, där Cupay, det brottsliga samvetets härskare, råder. I tron att efter döden få lönen för plikttrogen möda i samhällets tjänst sökte arbetaren kraft att framlefva sin enformiga tillvaro. Han sökte i denna tro tröst öfver förlusten af sin lille son, som samma dag gått in i solens rike.
Det har då varit ett så fördömdt ringande här i dag, det är, som fan vore lös; vänta imellertid en smula, jag skall öppna strax, — sade portvakten vresigt och slog igen luckan. En stöt emot porten, ett upprepadt buller och prat och derefter ett uthållet tjut som af en döende hund kommo Alf att rysa och mr Wehler att ruska på sig. — Jag skall säga er, att sådana här ”asyler” äro ofta skådeplatsen för ohyggliga mysterier, — sade juristen mycket långsamt, på det att Alf skulle förstå honom, till svar på dennes frågande och oroliga blick. I detsamma öppnades porten, och portvaktarens hela herkuliska och obehagliga figur, i full överensstämmelse med hans grofva och vedervärdiga ansigte syntes innanför. — Hvad var det för oväsen och skrik här inne? — sade Wehler, i det han steg in, åtföljd af Alf och poliskonstapeln. — Åh, här är väl sällan tyst, på ett sådant här ställe förstås, — svarade Blake grinande, — men nu var det en galen qvinna, som annars är mycket fredlig och from, och derför får gå lös och förrätta allehanda småsysslor, men så snart klockan ringer, blir hon alldeles vild; hon tror, att man kommer för att hemta henne härifrån, och hon måste alltid stängas in, så fort någon främmande kommer. — Hvar är föreståndaren? — återtog Wehler, som såg sig omkring på den smutsiga och dystra gården, hvars höga murar voro mögliga och svartnade, och hvars alla hörn voro uppfylda af gamla sönderfallna tunnor, sophögar, trasor och skräp af alla slag. — Föreståndaren är icke hemma, han har gått in till staden, men här kommer mrs Blake, min hustru, som är första vaktqvinnan, och hon skall kunna gifva er besked om den ni söker. En stor och axelbred qvinna, föga behagligare än hennes man, och med en uppsyn som tycktes kunna förjaga den skymt af vett och förstånd, som ännu fanns qvar hos hennes patienter, kom emot dem. Hon höll en nyckelknippa i ena handen, en rotting under armen och en lykta i den andra handen.
Hemman, antingen de bränna eller icke; vidare i femte Momentet, att Städerne, såsom motsvarande afgift häremot, skola betala åtta Skillingae å person, hvilket skall svara emot helt Hemman å Landet, antingen de begagna Brännvins-; Bränningsrättigheten eller icke ; deremot innehåller tredje Mom. att alla andra, som på Landet bo, och önska att bränna, skola i Bevillning, utom den för pannerymden, erlägga, de som hafva Jord, lika med Landet, men desom icke hafva Jord, lika med Städerne, åtta Skil* lingar för person, utan att det vilkoret är förelagdt, antingen de bränna eller icke. Felet i Re; dactionen at RiksdagsBeslutet består således deruti, att berättelsen bordt innehålla, att Landet och Städerne blifvit älagde Bevillningen , antingen de velat bränna eller icke, men der. emot StåndsPersoner, med flere å Landet boende, derest de önskat och begagnat denna rättighet. Nu deremot står detta vilkor, som endast gäller för de tvänne första, efteråt, sedan omnämnt blifvit, att de senare äfven fått tillåtelse bränna, om de sådant åstunda. Häraf ser man angelägenheten af att va-; ra uppmärksam på de obetydligaste omständigheter då man tager sina beslut. Dessa orden; "antingen de brtinna eller ickehafva vållat en oreda, som går till Tunnor guld, och att personer blifvit beskattade, utan att hafva åtnjutit någon förmån att skatta före, blott derigenom att de blifvit satte en rad längre ner i än deras rätta rum varit. För att således icke göra Den 2 Maji, f. m. 17 göra den mäst påtagliga orättvisasorn syn. barligen härrörer af etc redactionsfel, anhåller jag om Återremiss, då jag icke tviflar att. Utskotten vid närmare granskning ju finna skäl ändra detta deras Betänkande. Friherre Stael von Holstein yttrade hart efter munteligen:
Hafva lill förstärkande af grundfonden lott-egare blifvit, efter hvad i 3 § sägs, uti bolaget inrymde; varde likaledes det belopp, hvarmed den ursprungliga grundfonden sålunda förstärkes, enligt de i nästföregående moment bestämda grunder insatt inom ett är, räknadt från den dag, den dertill öppnade teckning blifvit afslutad. 4. Grundfonden bör i lika lotter fördelas. Lottbref skall alltid ställas pä namngifven person och må ej utfärdas förr, än hvad till grundfonden hörer är vordet insatt, såsom derom för hvarldera af de i 2 och 3 mom. särskildt berörda fall stadgas. 5. Insatt grundfond må ej genom utdelning minskas så länge bank-rörelsen fortfar, och icke heller vid dennas upphör ande i vidsträcktare män, än att återstoden fullt motsvarar beloppet af bolagets utelöpande och gällande förbindelser af alla slag. § 5. 1. Af grundfonden skola minst tjugufem procent kontant insättas. 2- Såsom grundfonds-hypothek, eller säkerhet för den del af grund-fonden, som ej i kontant inbetalas skall, må antagas och godkännas myntadt eller kontrolleradt guld eller silfver, uti fast egendom intecknade skuldebref, aktier, eller allmänna verks och inrättningars räntebärande obligationer, hvilka af bolaget för sådant ändamål godkännas efter pröfning, som Kongl. Majestäts Befallningshafvande, eller den, han i sitt ställe dertill förordnar, bör öfvervara med rättighet, att dervid göra anmärkning, om skäl dertill förekomma. Sammansatta Bankooch Lag-Ulsk. Vid utbyte af handlingar, tillhörande grundfonds-hypothek, förfares pä enahanda sätt, som vid den första pröfningen. 3. Grundfonds-hypothek skall uti Landt-ränleriet, eller annat allmänt förvaringsrum, nedläggas uti kassakista med särskilda las, hvartill Direktionen samt ett af Kongl. Majestäts Befallningshafvande ulsedt allmänt Ombud hafva hvar sin nyckel. 4. Enskild banks lottbref må ej uti sudan bank såsom grundfondshypothe/c antagas, och ej heller belånas. § 6.