Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det första att bevisa att de samfällda valens princip visserligen icke är så absolut förkastlig, att, såsom många förmena, helo samhällets upplösning af densammas antagande nödvändigt skall blifva en omedelbar följd, utan att den tvertom kan så tillämpas, att dermed de aldra starkaste garantier erbjudas emot fölkvrans fruktade alltför ohejdade framfart; hvarmed ifrån oss, anhängare af denna princip, skall vältras bördan af förebråelser af att vara antingen blinda eller villiga redskap till vårt fosterlands undergång. Vidare tror jag, att det förslag jag afgifver skall bevittna att jag tillhör deras antal, som med den ifrigaste önskan folden stora oundgängliga reformens snara fullbordan förena den allvarligaste afsigt ali af alla krafter lill densammas utförande vilja medverka. Jag har velat att R. o. Ad;s prot. skall intyga, ali jag icke räknar mig till dem, som just nu, då det skulle gälla att som häst handla, kasta allt ifrån sig, antingen emedan de redan tröttnat vid arbetet, eller af någon annan för mig fördold orsak. Jag har ej kunnat annat än ogilla, alt man nu, och på ett förstörande sätt, vill afbryta det nvss med sådan ifver och framgång påhegvnla verket. Min fasta öfvertygelse ar, att dermed förnekas åtminstone audans af grundlagen tydliga föreskrift, och hvad Den 19 April f. ra. 1S1 än värre är, jag ser i ett sådant förfaringssätt ett hotande olycksbud för mitt fäderneslands framtid ; ty det är blott alltför lätt att finna, att, om af tvänne motsatta skarpt bestämda meningar den ena icke en gång vill lyssna till den andras röst, all förlikning dem emellan är alldeles omöjlig; men, utan förlikning ingen reform, och, utan reform för mitt fädernesland ingen lycka; det blir dag ifrån dag allt mera min orubbliga tro. Jag tror att man nu går att handla både orätt och oklokt, och jag önskar att den tid icke måtte inträffa, då man skall ångra hvad man nu gör. Men jag fruktar alt den kommer; och då vill jag åtminstone vara skuldfri, hvarför jag ock velat på förhand protestera så offentligt och så kraftigt jag det kunnat. Förslag till vallag. 1. Om val till riksdagens första kammare. s Betänk.
Ständer vördsamt hemställa;. ito att åtta dagars aflöning efter Riksdagens upphörande måtte beviljas för Utskottets Secreterare och en Cancellist, sorn biträder honom i afseende på de handlingars hopläggning, registrering och inbindning, hvilka tillhöra Secreterarens detail; 2:0 att Ett Notarieoch Ett Cancellist-arfvode, räknadt en månad ifrån Riksdagens slut, måtte bestås för att uppbäras af de z:ne personer, som af Expeditions-Utskottet kunna utses för att besörja correetur-läsningen af hvad sorn återstår att tryckas, de tryckta exemplarens aflemnande till Riksgäls-Contoret, samt de handlingars hopläggning, registrering och inbindning, hvilka tillhört föreståndaren för Utskottets Tryckeri-Afdelning, att under Riksdagen emottaga och förvara; 3:o att, för det Vaktmästare-biträde, som erfordras så länge tryckningen af Bihanget fortfar, måtte såsom hitills få utgå ett Vaktmästarearfvode. Dock böra de i 1 och 2 punkterne omförmälde aflöning och arfvoden icke få i Riksgälds-Contoret uppbäras förr, än nämnde personer till den, sorn af Herrar Fullmäglige i Riksgälds-Contoret varder utsedd, enligt upprättade förteckningar i behörig ordning aflemnat alla till Expeditions-Utskottet Körande handlingar, vare sig skrifna eller tryckta, med tillhörande serskilele Register, och bevis derom företer? och torde Rikets Högloflige Ständer, i händelse af bifall till hvad Expeditions-Utskottet nu hemställt, låta underrättelse härom till Herrar Fulimägtige i Riksgälds-Contoret afgå. STOCKHOL M, i835? hos J. A, Wah-dcn. Expeditiias-TJtskottets Memorial AF:a 3a. N:o 32. i Memoriali anledning af s:ne Riks-Stånds återremiss utaf förslaget under N:ris 4% och j8 till $. i Riksdags-Beslutet.
Hvilket jubel, när han skulle växa upp till en knubbig liten pojke, och hon skulle kunna få krama honom, krama honom så hårdt i sina armar! Hon stack sin hand under dunbolstret, ned i den lilla bädden, för att få känna ett varmt litet hufvud, lent som en fogelunge. Ja, hon var lycklig, så lycklig. Det var ett menniskolif, som slumrade der, ett helt stort menniskolif. Hur förunderligt Och hennes ögonlock sjönko tillhopa. Hennes trötthet hade en angenäm känsla af hvila, af tillväxande krafter. Och hon somnade. Det första hennes ögon mötte, när hon utsöfd och stärkt slog dem upp, var den trygga varma blick, som hon på sista tiden lärt sig hålla så af. Börje satt på sängkanten. »Aldrig visste jag att jag hade en sådan duktig liten hustru», sade han, »fru Landén säger att det är alldeles märkvärdigt, hvad du är frisk och stark. Hon är så nöjd med dig.» Marianne smålog. Hon visste det var sant. »Du kan inte tro hvad det varit för dagar, det här!» fortsatte Börje. »Jag har gått omkring med gråten i halsen och varit färdig att skratta åt allting. Jag har blifvit pratsjuk rentaf. Så himlaglad har jag aldrig varit i hela mitt lif. Tänk – att det blef en pojke ändå Hör du, det kan väl inte göra dig skada att jag pratar så öfver dig nu? Du ser alldeles frisk ut.» »Åh, det är så roligt att höra på dig!» »Jag har haft bref från mor. Hon helsar till dig och den lille. Jag talade väl om för dig att jag telegraferade till henne? Det var det första telegram hon fått i sitt lif. Och tänka sig om hon skulle bli glad! Hennes Börje en son! Jo, du kan tro; – jag känner henne. Lyckönskningstelegrammen från dina föräldrar och bröder fick du ju? Javisst. Jag var ju sjelf inne med dem. Det går rundt i hufvudet af bara glädje. Den förb ... den välsignade fru Landén har ju inte velat låta mig tala; fast inte kunde det väl varit så farligt. Säg ... Jag skall skrifva till Pål. Jag har ju hans adress.
Satiren »Världsföraktaren» trycktes första gången i »Våra försök». I den i »Vitterhetsarbeten» förekommande omarbetningen bibehöllos endast några rader af det ursprungliga poemet. Det här åsyftade stället lyder egentligen: Det var en världslig vis, som sökte se och lära Och kunde dårars fel med köld och styrka bära. I hydda och palats han lefde lika fri Och hade klädt i skämt en sund filosofi. Axel Gottlieb Reuterholm. Han blef kammarherre 1754 och dog som kammarråd 1763. Axel Gabriel Leijonhufvud (1717–89). Han steg som militär till öfverstelöjtnant vid Åbo läns regemente och som ämbetsman till president i Åbo hofrätt. Vid 1771 års riksdag var han landtmarskalk. Då han blef medlem af »Tankebyggarorden» och fru Nordenflychts vittra krets, var han kapten vid Vesterbottens regemente. Utom genom åtskilliga dikter – han skref vers på latin, franska och svenska – väckte han uppmärksamhet som minnestecknare, såsom genom talet öfver Karl Gustaf Tessin. Äfven som skriftställare i religiösa ämnen uppträdde han genom »Tankeval i anledning af sönoch högtidsdagars evangelier» (Sthlm 1790), andliga betraktelser i bunden form samt genom en öfversättning från tyskan. Han var en hänförd vän af musikens konst och är minnesvärd genom sitt deltagande i stiftandet af musikaliska akademien (1771) hvars förste præses han var. Han var ock en af Kraus’ gynnare. De förut omnämnda »Vitterhetsarbeten». Enligt Gyllenborgs egen uppgift skrefs detta poem i början af år 1755. Jämte sin bror Johan Israel var Karl Torpadius en verksam medlem af Tankebyggarorden, i hvars publikationer den förre uppträdde under signaturen L–m och den senare med märket W–m. Israel Torpadius var rådman i Stockholm. † 1760. Karl T. var sekreterare i riksens ständers bank. † 1764. Det på Creutz och Torpadius syftande stället lyder (i »Vitterhetsarbeten»): »Jag klifver ur min säng, tri gånger kroppen sträcker, Att armen än till tak och än till väggen räcker.
Jag känner ganska väl al sådant också egt rum, och hade vi då haft tillstånd att utskepp det, så skulle vi ock hafva gjort det. Det är likväl icke till ali. länder, som export af bränvin kan ega rum; de bästa afsättnings orter tror jag vara Frankrike, Preussen oell hufvudsakligen Vest Indien; i Norra Amerika behöfves bränvin för tillverkningen al rumm och arrack, i Frankrike för cognacsproduktionen. Det vore derföre mycket önskligt, om en drawbach infördes, men den bör vara af samma belopp, som skatten. Hvad kontrollen vidkommer, så vill jag icke så mycket miss - 312 Don 23 November f. m. tro tullbetjeningen, att den icke skall kuuna vaka deröfver, och dessutom är det korrektiv, som Gr. af Ugglas föreslagit, ett fullkomligt säkert medel emot underslef. Jag tror dessutom att det enda sätt, att förekomma den smuggling af bränvin, som förekommer på vära kuster, vore att öfverenskomma med Danska regeringen, att ingen drawbach utbetalas af densamma, förr än styrkt blifvit, att varan verkligen blifvit levererad i främmande hamn. Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja till Utsk:t. Hr Nordenfelt: Jag kan icke underlåta, att hembära den värde talaren midtemot min tacksamhet för det han anser min pligtkänsla så stor, att jag skulle med värma tala för en sak, som intresserar innevånarne i det län, som är mig anförtrodt, i fall det icke öfverensstämde med min öfvertygelse. Min värme härleder sig deraf, att jag ansett striden emellan de stora och små pannorna vara en vanlig strid emellan det stora och lilla kapitalet, och jag har alltid stiillt mig på det lillas sida för att skydda detsamma mot förtryck af det stora. Vidare får jag medgifva Frih. Raab, att på ganska många ställen i Blekinge finnes det visserligen tillgång på både husrum och föda för så väl öfversom under-kontrollörer; men på andra ställen åter äro både rum och traktering sådana. att jag icke skulle vilja förordna en löjtnant eller en notarie till kontrollör.
Jag har trott denna rättighet i flera afseenden vara både nyttig och lämplig att bibehålla, samt att den, hvad Banken särskildt angar, icke kan borttagas, utan en förändring i 2 §:naf bank-lagen den 1 Mars j83o, som innehåller, att om banken vägrar att någon sedel vid uppvisandet inlösa med det belopp, som genom myntbestämningslagen af samma dag blifvit faststäldt, må sedelinnehafvaren derom göra skrifIlig anmälan i K. Svea Hofrätt, hvilken, efter att deröfver hafva hört bancofullmäktige, äger att med frågan, enl. lag och författningar förfara. Det är väl sannt, att en förändring häruti nu tillika är föreslagen, men utom det att jag för min del anser hvarje äfven den minsta rubbning uti de lagar, på hvilka realisationen blifvit byggd, vara betänklig och framförallt ännu för tidig, finner jag, särdeles i denna del, det vara af synnerlig vigt, ali, till förkortande af rättegången, K. Svea Hofrätt bör vara den domstol, som i första instansen uppi tager så beskaffade mål, jemförliga med dem, concurslagen afhandlar. Äfven uti andra mål, der någon vill kära till Banken eller Riksg.cont., begge förvaltade af R. St:s aoö Den g November f. ei. egna ombud, synes fördelen och lämpligheten deraf, alt målen instämmas lill K. Svea Hofrätt, vara 6'fvervägande emot de olägenheter deraf möjligen i något fall skulle kunna uppkomma. Deremot har jag ansett både Banken och Riksg.- cont. kunna, utan skada och till undvikande af mycken tidsutdrägt, vid de vanliga domstolarna utföra sin kärande-talan, samt hittills gällande stadgar om särskild pröfning i K. Svea Hofrätt af de anmärkntr, som göras emot Bankens fordringsanspråk i concursmål, vid hvilken domstol desse förekomma böra helt och hållet upphöra.” ”1 följd af dessa åsigter, har jag, för min del, inskränkt mig till att vilja föreslå, att R.
K:* 43. jaan deremot denna hägnadsgrund in uti sjelfva dess tillämpning, si försvinna, ide flefcta fall, de skenbara fördelarne deraf. Emellan byar och enstaka hemman gäller intet annat mått för ego-området, än deras hemmantal. Men det händer oftast, enligt hvad ofvanföre vid 4 Gap. är ådagalagdt, att jordrymden å endera sidan alldeles icke svarar mot hemmantal. En hy ian dessutom med en ganska obetydlig del af sina egor stöta intill en annan by» hela egomassa. I dessa händelser blir hemmantalet en orättvis stängselgrund, om det på båda sidor ar lika stort, och ännu orättvisare, om den byn, hvars egor äro mindre, bar större hemmantal än den andra, hvilket ej sällan inträffar. Innom samma by åter, der sjelfva egobeloppet bestämmer hägnads-skyldigheten hemmanen emellan, beior det likaledes af slumpen, huru denna skyldighet kominer att falla ut. Omgifves en större cgorymd af flere mindre stycken, sä blir dess hägnadsåliggande ökadt, utan allt förhållande till dessa småstyckens totalsumma, enär den större rymden skall gå i serskild beräkning mot h vartd era af de angränsande mindre styckena. Till denna osäkerhet i principen Bf7. t. K. M. Ni dig* Vrtpts, Ni» 43. 53 kommer vidlyftigheten och svårigheten af de uträkningar, som för verkställandet af ‘ en sådan hägna ds-delning måste göras; och slutligen bör ej eller den omständigheten förgätas, att, vid de flesta hittills verkställda egoskiften, taxering ej skett af jord mot jord öfver hufvud, utan endast af de serskildta slagen mot hvarandra, nemligen af tomt mot tomt, åker mot åker, äng mot äng och så vidare. Följaktligen saknas ali grund, efter egodelningen, för stängselskyldigheten emellan de olika jordslagen, ty taxeringsförhållandet, t. ex, emellan tomt och åker eller tomt och äng, hvilka likväl kunna ligga intill hvarandra, är alldeles ieke utsatt.
Men i denna § är fråga om årsafgift för utminuteringsoch utskänknings-ställen. Denna afgift existerar redan i Stockholm och jag förmodar att, sedan en serskild bevillning blifvit satt för utminuteringsoch ntskänkningsrätt, så kommer hela årsafgiften att utgå oförminskad till länet, som i Stockholm är Stockholms stad. Afgiften har hittills ingått till stadens kassa genom Drätselkommissionen, och jag finner icke något skäl, hvarföre del icke skulle få fortfara på detta sätt. Jag ber serskildt att få tillägga, att det icke är nog med upbörden af denna afgift, hvilken man möjligen kunnat intaga i krononpbörden, utan det är äfven fråga om att bevaka att restautierna vederbörligen ingå, hvilket är en ganska vidlyftig affär, som det möter stora svårigheter för uphördsverket att besörja. Sådant går nu genom Drätselkommissionen och någon olägenhet deraf har icke låtit sig förspörja. Jag fortfar således i min anhållan, alt det tillägg måtte göras, att upbörden af denna afgift i Stockholm förrättas af stadens. Drätselkommission. Hr Braunerhjelm: I afseende på de anmärkn:r, Frih. Raab framställt, instämmer jag uti hvad Gr. Lagerbjelke yttrat och'har dervid intet att tillägga. Hvad åter beträffar det af Hr Printzensköld gjorda förslag, att vid upbördsmans qvitto skulle tillika fogas bevis öfver Häradsskrifvarens annotation, så tror jag detta vara en ganska nyttig försigtighet vid kontrollen, och instämmer således uti det af honom gjorda tillägg. Hvad åter Hr Stråles tillägg beträffar, så torde äfven detta vara af vigt och böra i §:n införas. Jag får derföre föreslå följande tillägg i del af mjg gjorda förslag: ” .. samt inbetalas i Stockholm till Drätselkommissionen och i öfriga orter till den, som eger kronoutskylder upbära, hvarefter, å landet, upbördsmans qvitto, för alt vara gällande, senast inom 8 dagar, skall till annotation hos Häradsskrifvaren företes”. Hr von Troil:
Utskottet, som ej mindre uti berörde Utlåtande, än äfven här ofvan anfört flerfaldiga skäl för den åsigt, det billigheten fordrar, att Kommissarierne Munthe och Murray komma i åtnjutande af en ersättning, hvartill de måste anses vara lika berättigade, som de embetsoch tjenstemän vid Banko-verket, hvilka en dylik ersättning nu, på grund af Rikets Höglof!. Ständers beslut, uppbära, får, under åberopande häraf och med fästadt afseende derå, att denna, af 2:ne Riksstånd godkända, punkt, egentligen synes hafva återremitterats endast för dess samband med l:a punkten, vördsamligen upprepa den hemställan, att Kommissarierne M. A. Munthe och R. G. Murray må berättigas, den förre från och med den 1 April 1849 och den sednare från och med den i Maj samma år, uppbära den sedelskrifnings-ersättning, som, enligt Rikets sednast församlade Ständers beslut, tillkommer Bankens Kommissarier, under de i samma beslut intagna vilkor och förbehåll. Stockholm den 15 April 1851. Ank. tilt E%p.-Utsk. den 23 April 1851, kl. 6 e. m. Utlåtandes i anledning af vackt motion om afskrifning af J. d. Handlanden M. J. Bergelins Sterbhusdelegare's skuld till Banko-diskont-verket. Från Välloll. Borgare-Ståndet har Utskottet emottagit en af Herr J. F.
Sedermera hafva lönerna ökats, år 1818 för Justitie-råden till 2,800 R:dr, med derunder inbegripne 200 tunnor spanmål, och för nämnde President lill 3,443 R:dr 22 sk. 5 rist, med derunder inbegripne 271 tunnor spanmål, är 1823 för Justitieråden till 3,100 R:dr, med samma qvantum spanmål, och för Hofrätts-presidenterne lill 3,849 R:dr 46 sk. 5 r:st. dito, år 1830 för Justitie-råden till 4,000 R:dr dito och för Hofrätts-presidenterne till 4,500 R:dr dito, år 1841 för Justitieråden till 4,200 R:dr, utan vidare spanmåls-beräkning för dem, sorn embetena sedermera tillträdde, och för Hofrätts-presidenterne lill 4,771 R:dr, med samma vilkor, samt år 1851 för Hofrätts-presidenterne till 5,000 R:dr och år 1854 för Juslitie-råden likaledes till 5,000 R:dr. Endast de tvänne sistförflutna åren, sedan i anledning af enskild motion, Justitieråds-lönerna förhöjts till deras nuvarande belopp, hafva Justitie-råden oell Hofrätts-presidenterne åtnjutit samma löneinkomst. Utskottets uppgift, alt dessa embetsmän * allmänhet varit i afseende på löneförmånerna likställda, grundar sig alltså på en villfarelse. Hofrätts-presidenterne hafva i verkligheten icke erhållit någon förbättring i löneförmånerna sedan år 1830; ty Siats-Utskottets Utlåtande Al 42. 11 löneförhöjningen 1841 var endast nominel, såsom utgörande en förvandling till kontant af den i aiirnäuhet bestämda tillökning i spaura&l, och 1851 års förhöjning var blott atl betrakta sorn vederlag för Presidenternes tillförene hafda andel i revisions-skillingarne, sorn då till Statsverket indrogos.
Staden förekommande orna och bevekande skäl och omständigheter, i Nåder täcktes tillåta, att de af Factoriets Tjenstemän och Arbetare innehafde , men nu utarrenderade rotskiften, så Väl som de, hvilka af qvarblifne Factori-arbetare ännu iu* nehafvas, måtte, de förra vid Arrendets slut, de sednare vid nuvarande innehafvares afgång, få utgå till Stadens fria disposition och inkomsten deraf tillfalla Stadens Cassa, samt således, enligt Stadens Grund-Privilegium, komma menige Staden till gagn och nytta; likväl med det vilkor, att om, i en framtid, Factoriet skulle till Söderhamn återflyttas, den nu ifrågavarande 4:del af Stadens jord då bör till Factoriets betjening och arbetare återgå. Riksens Ständer framhärda med djup ua* dersåtlig vördnad, trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majits underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter På Del3 il Juli. 1039 På Ridd. och Adelns vägnar Carl Mörner, b. t. Landtmarsk. På Borgare-Ståndets vägnar H. Schvan. J. A. Lindblom, n. v. Talman. På Bonde-Ståndets På Prest-StåndetB vägnar Lars Olsson, n. v. Talman. vägnar li. t. Talman, Uppläst hos Samteliga Riks-Stånden den 11 Juli, Stormägtigste A.llernådigste Konung! Till förekommande af de förluster och olyckor, som saknaden af Landkänning uti Alandshaf utanför inloppet till Öregrund ofta förorsakar, i synnerhet nattetid, har hos Riksens Ständer blifvit föreslaget, att undersökning måtte anställas, till utrönande om icke på den så kallade Måsesten eller Svartklubben, vid södra inloppet till Öregrund, en Fyrbåk borde anläggas; och få Riksens Ständer i sådant afseende hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Eders Kongl.
Men jag tror, alt efter man nödvändigt vill göra-jemförelse, bör man taga i betraktande, att Arboga å redan har den bredd, att två fartyg kunna mötas, hvaremot Köpings å är så smal, att det är omöjligt, att två fartyg kunna färdas der i motsatt riktning. Hvad för öfrigt beträffar undersökningen, sä visar Betänk., att Chefen för Vägoch Vattenbyggnadsdistriktet har upgjorl projektet. Jag yill icke vidare uptaga R. o. Ad:s tid, utan anhåller blott om bifall lill Utsk:s förslag i denna punkt. Gr. von Rosen: Jag är till en viss grad förekommen af så väl Hr Tersmeden, som Hr von Troil, i hvad som rörer detta anslag af 15,000 R:dr, emot hvilket man anmärkt, att det icke blifvit ändamålsenlig! användt. Det har tverlom blifvit användt för de åtgärder, som Köping redan vidtagit till förbättrande af denna farled, dervid, såsom Hr von Troit nämnt, pålning har blifvit verkställd ända till utloppet i Mälaren, för att hålla muddret inne. Man bar bär jern fört städerne Arboga och Köping såsom handelsplatser. I det hänseendet får jag säga, att Köping har en mycket större framtid än Arboga, emedan den ligger så mycket närmare Målaren, att det varit en möjlighet, ifall det icke blifvit förordnadt, att jernvägen skulle gå upp i sjelfva staden, utan den hade blifvit lagd der som det först var fråga om, d. v. s. nära mynningen af ån, att staden hade flyttat sin hamn dit, der fartyg med 16 fots djup hade kunnat gå upp. Då hade Köpings stad blifvit en ganska stor handelsstad, ty då hade samma fartyg, som gå genom slussarne i Stockholm gått ända dit. Dä nu K. M. genom resolut, beslutat, att jernvägen skall gå genom Köping, och staden således blifvit hindrad att få denna lyftning, så synes mig icke mer än billigt, att man också ger någon ersättning derför, och alt ån således borde sättas i det skick, att åtminstone fartyg af 10 fots drägtighet kunde gå dit, hvilket icke kunde blifva förhållandet med Arboga.
Följden häraf hade ock varit, att arrendatorn, i saknad af utväg att med egendomens afkastning bestrida de årliga arrende-umgälderne, måst med sin enskilda förmögenhet fylla de uppkomne bristerne och under de a:ne åren 1843 och 1843 funnit sig urståndsatt att arrendet behörigen utgöra. Uppå Limströms i anledning häraf framställde yrkande om ersättning från Kronans sida för den honom i berörde hänseende tillskyndade förlust, hade Lösings Härads-Rätt, enligt Utslag af den 14 Stats-Utskottets Utlåtandej N.-o t/fS. September 1842, enär af den uti Auctions-Kungörelsen såsom dels odlad dels odlingsbar uppgifne jord, 38a tunnland i| kappland befunnits tjenlig endast till bete, förklarat Linnström berättigad att efter laga fardag afträda Bråborgs Kungsgård midfastan år i844> äfvensom att, jemte lillgodonjutande af skälig nedsättning i betingade arrende-afgiften under fardagsåret, tillika undfå nöjaktig ersättning dels för den förlust, som derigenom att uppgifterne angående Kungsgårdens ego-slag varit felaktige, kunnat under de fem första arrende-åren, räknadt från i838 års fardag, Linnström tillskyndas, dels för den vinst, arrendatorn, i händelse dessa uppgifter varit riktiga, tilläfventyrs varit i tillfälle att, genom Kungsgårdens besittande under återstående arrende-tiden deraf hemta; kommande ej mindre arrende-afgiften för fardagsåret, än ersättningsbeloppen, att af utsedde Gode Män bestämmas. Då emedlertid arrendatorn heldre önskade att, emot en, jemförelsevis ringa, godtgörelse, nedlägga sina af