Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med nöje skulle jag önskat kunna understödja Utsk:ts Bet:de, men om man vill verka för en god sak — för ordningens upprätthållande — måste man framförallt se denna fråga från flera sidor, oell icke endast låta känslorna tala, utan äfven taga praktiken i beräkning med den erfarenhet, - man derutaf kunnat inhemta. Jag ser visserligen, att i denna fråga knappast giltiga skäl blifva tillräckliga åt dem, som önska prygelstraffets afskaffande, och detta synnerligast för den allmänna påtryckningen, som lätt förvillar mången. Att det har uppstått en majoritet, som bildar den allmänna opinionen emot prygelstraffet eller för dess afskaffande, är ganska klart och naturligt. — Här blifver då frågan: Har denna majoritet t^git erfarenheten och praktiken i beräkning, och utgår denna majoritets röstantal från sakkunnige personer? Till besvarande af denna fråga får jag endast hänvisa hvar och en till Frih. Armfelts reservation, der man finner det uthdet, som är afgifvet från en af K. M:t tillförordnad komité af sakkunnige personer, med ett gillande deraf, såväl från Högsta Domstolen som K. Krigsliofrätten. Den, som vill stödja sig på sanning, erfarenhet och grundade skäl, bör väl icke sky att öppet uttala sin åsigt eller öfvertygelse, af fruktan för att stanna i minoriteten och strida emot den starka påtryckningen från majoritetens sida eller den s. k. allmänna opinionen. De fleste, som lemna eller afgifva sina röster, tillhöra ju icke militärståndet, mängden har icke haft kommando eller befäl öfver trupp och saknar således deruti erfarenhet; då nu detta saknas hos mängden, måste det vara andra talande eller bevekande skäl, som bilda en majoritet. Det är äfven lätt att lemna sin röst — om man icke sjelf behöfver taga uti med hårdhandsken. Jag frågar derföre: Hvilka äro de, som bäst behöfva bevaka denna fråga? Jo! Militärer; men de äro få och komma således troligen i minoriteten — likvisst understödda af trånga lagkunnige personer. — Hvad motionen beträffar, tror jag den kommit allt'för tidigt — ty hade motionären väntat ännu ett par år, tills K. M:ts Förordning, ang.
»Flaminia,» sade han, och rösten hade mer af befallning än bön, »jag vill hem till ditt svarta torn och jag vill öppna alla de fem riglarna. Flaminia nickade och pekade mot en hvit port i gatans slutkrök. Hon blef tystare ju mer de nalkades huset, till dess hon i granngården strax bredvid såg lampsken sila genom fönstrets spånjalusier. »Hvilken tur, hvilken tur!» utbrast hon, »Antonio är ännu uppe.» Innan Axel Gustaf visste hvad det var frågan om, knackade Flaminia med solfjädersskaftet hårdt mot rutan, som strax öppnades. Man såg in i en gravörs verkstad. Belyst af en rykande lampa satt den puckelryggige lille gravören ännu vid arbetsbordet med punsen i ena och nålen i andra handen. Han höll på med ett litet damsigill, i hvilkens platta af guld han redan ristat en korg med dufvor på ett altare. Nu tittade han ut med loupen i sin svarta hylsa ännu för ögonen, lik dvärgen, som i bergets innandöme smider det röda guldet och med ett leende på sitt skäggiga ansikte ropade han: »Flaminia, så här sent! Något angeläget smycke, som skall märkas?» »Nej, Antonio, då jag såg att det lyste hos dig fick jag en sådan lust att stryka på din puckel, ty det har alltid gifvit mig lycka.» »Stryk mig hvar du vill, Flaminia,» sade den lilla gravören galant. »Och min vän får det ju också. Han är främling, men han har också hört att det för tur med sig att klappa en puckel, och ingen i hela Lucca har en sådan lyckorygg som du.» Antonio log, vände sig om och stack ut puckeln genom fönstret med den nedlåtande värdigheten hos en påfve, som räcker sin fot till kyssning, och Axel Gustafs stora och Flaminias lilla hand rörde ett ögonblick samman vid hans rygg. »Godnatt, Antonio.» »Godnatt, Flaminia,» och fönstret stängdes åter till petscherstickarens verkstad. Men de båda älskande gingo med armarna om hvarandras lif in genom Flaminias hvita port.
Hvad den brist pä conseqvens angår, som en värd talare tillvitat mig, sä torde den liknelselse han framställt icke vara alldeles adeqvat; ty om Konungen händelsevis skulle anse att kanonslupar icke böra finnas, eller att linieskepp icke bör finnas, sä äro naturligtvis, i ena eller andra fallet, de penningar, som derpå under tiden blifvit nedlagde, illa använda. Jag skulle då tro, att den statsförlust, sorn skulle uppkomma, derigenom att de blifvit använda på några kanonslupar är vida mindre, än om de blifvit använda lill linieskepps nybyggnad eller förbyggnad, hvilken den värde talaren bättre än jag känner kan vara lika dyr om icke dyrare än nybyggnad. Då Konungen förklarat, att vi snart hafva att motse en ny riksdag, och då han läfvat att då framställa en plan för sjövapnets organisation, hemställer jag, huruvida det icke är skäl att eli par års tid uppskjuta en utgift af 5 ä 600,000 r:dr. Hr Virgin: Jag instämmer fullkomligt med den siste värde talaren, alt del icke är skäl att nu göra en utgift af 5, h 600,000 Den 24 October. 311 r:dr, men jag vet likväl icke hvarföre delta skulle gifva Ständerna anledning att loforda det ena vapnet mera än det andra. Gr. Horn: I anledn. af den vändning, som discussionen tagit, nödgas jag begära Ståndets uppmärksamhet på den förklaring jag har att afgifva, den nemi. att jag med mitt yttrande ingalunda afsett nödvändigheten af ett sjöförsvar med linieflotta, eller vill ingå i någon utveckling, huru sjöförsvaret bör organiseras, men jag gör dock en bestämd skillnad emellan sjöförsvar och skärgårdsförsvar. Detla har StatsUtsk. alldeles förvexlat, då det i sin ingress sägér, att det bästa sjöförsvar för Sverige ligger i en skärgårdsflotta. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: StatsUtsk. har "här blifvit lillvitadt, att det ingått i en organisationsfråga. Jag medgifver visserligen att i allmänhet R. St. icke äro de rätta att uppgöra sådana, men StatsUtsk. har icke eller i denna fråga gjort det.
Men då Underrättens Utslag i sädane fall egent» 4 LagTJtslottets Utlåtande N:0 1I14. ligen utgjorde en underrättelse för parten om hvad som bör iakttagas för att bringa saken till öfverensstämmelse med den Lag, han vill göra gällande , och då parten måste ställa sig denna undervisning till efterrättelse vid Appellationsdomstolen , hvilken i dessa händelser får utöfva Underdomarens function att höra vittnen, granska handlingar och låta parterne vid muntliga förhör utreda sådane förhållanden, som icke tillförene varit framställde; visade det sig, hvilka svårigheter skulle möta hvarje rättsökande, sorn saknar råd och lägenhet, att vid en långt aflägsen Öfverdomstol inställa sig sjelf och sina vittnen, samt att hålla sakförare, om han vill undvika att sjelf vid Hofrättsresidencet tillbringa den tid af flere månader, som åtgår innan dom i 3aken faller. Erfarenhet en hade ådagalagt, att Underrätterna i aflägsna orter äro nära nog souveraina i sådane brottmål, som ej underställas Hofrätten; och detta förhållande skulle , genom antagande af Utskottets förslag, blifva utsträckt till alla tvistemål, emedan ändringssökandet i vadevägblifver vida svårare, än besvärs anförande i brottmål nu är. — Utskottet hade ock genom det föreslagna stadgandet, att dom skall fullgöras i alla mål, gått vida utöfver hvad LagComitén funnit vara rätt och billigt. — Då Utskottet/medelst en sålunda tillskapad svårighet att vinna rättvisa > velat LagUtskoltets Ullulande N:o löi. 5 afskräcka den af Domaren förorättade parten, ifrån att söka den, kunde en sådan afvikelse från Utskottets egen yttrade grundsatts svårligen förklaras annorlunda , än genom antagen prmsumtion , att den tappande har orätt, intill dess Appcllationsdomstolen annorlunda sig utlåtit.
Det more wisserligen ömmande, om fruktan för sädane misstankar, fom de Högwördiga Präste-S än. det tyckes befara, skulle för en eller annan blifwa ett hinder att antagas till Sällskap och understöd i en Anförwandts hus: sädant torde dock oftare lunna wara en följd af personerneS uppförande, an af ett ur Lagen ulestukit owilkorligt Äktenskapsförbud; hwarförutan befmägrade icke mera, an tjenstefolk och de som för sitt ämbete etter barn-underwisning m. m. d. i längre lid mistas hos andra, kunna wara blottstäl» de för stikå olägenheter, hwilka bättre genom deras goda förhållande kunna afböjas, än genom ett förbud, hwars hela påföljd i detta afseende synes blifwa, att göra ogrundade misstankar ännu mera smärtande. Men dä Utskottet trott akt Äklenstapschörbud i sido Swägerskaps-lederne, säsom icke gruudadt pä människors allmänna moral ista kansta, ej wore till ofwannämnda ändamäls winnande tjenligt, sä mötet: naturiigtwis den staga: Hwarföre dä icke aldeles upphäfwa det förra förbudet? Hwarföre bibehålla det b ott med den mvdisication, att undantag kunde genom Konungens lof blifwa möjelige? Det i betänkandet äberopade kaÄum, att allmänhetens sinnen icke torde wara bog beredde akt se ett sädant förbud pä en gäng fullkomligen upphäfwit, är af Herr Hä. i4 Den 2 November. radshöfdingen l^estonstolxe till sin »verklighet bestrids och af Herr Lagmannen von kstzu8»volff, säsom icke tillräckclig grund -vailladt. Htvad sistnämnde anmärkning angar, kan Utskottet icke frångå den öfwersy, gelfe, att allmänhetens omdöme, i synnerhet i sädane ämnen, hwilka af hwad ordsak som hälst kommit att anses lika med något werkeligen heligt, bör af en klok Lagstiftare med »varsamhet behandlas.
Ridd. och Adelns Ledamöters vägnar Carl Stellan Marner. Carl de Geer. På HÖgv. Prest-Ståndets Ledamöters vägnar Carl v. Rosenstein. Olof Bjurbäck, På Vällofl. Borgare-Ståndets Ledamöters vägnar Carl Fr. Landberg. Nils Limnelius. På Hederv. Bonde Ståndets Ledamöters vägnar Jon Jonsson. Joli. Olsson Longberg. Uppläst hos Höglofl, Ridd. och Åd. den 22 Juli* Högvörd. Prest-Ståndet den 22 Vällofl. Borgare-Ståndet den 23 Hederv. Bonde-Ståndet den 22 jRiksens Höglofl. Ständers Statsoch Bevillnings-Ut skotts Utlåtande, angående föreslagen ändring uti tiden till Capitations, Bränvins-Consum* t iönsoch Vannery?nds - afgifternas uppbärande. Under granskning af Bevillnings-äränderna har hos Bevillnings-Utskottet fråga uppstått om nödvändigheten af förändring i tiden till Personal eller Capitations, Bränvins - Consumtions och Pannerymds-afgifternas uppbärande. Uti 6 Art. 1 §. 5 Mom. af 1812 års Be. yillnings - Förordning stadgas, att afgiften ef. ter Den 22 Juli. ler i Ari., som utgör Personal eller den sa kallade Capitations afgiften, skall uppbäras 1 början och sednast inom Mars månads utgång af det samma år, för hvilket denna afgift är debiterad; och uti 4 §■ 4 Morn. af Kongl. Kungörelsen den 9 October 1812, angående Husbehofs-bränvins-bränningen , förordnas: att uppbörden af Pannerymdsoch Consumtions-afgifterna, så af Städerna som af Landet, samt Personella Bränvins-brännings-afgiften, af Städernas Invånare skall förrättas i Januari och Februari månader för det löpande året, på samma gång som den af Allmänna Capitations-Bevillningen.
Då någon Propos.-n från Regeringen med förslag till ny Konkurslag ieke torde vara att vid denna Riksdag förvänta, har jag ansett mig ieke böra underlåta att förnya de vid förra Riksdagen af mig gjorda, men då af Högloft. LagUtsk. icke till pröfning förehafda förslag till några af de ändringar i nämnde Lag, d. 12 Mars 1830, hvilka torde vara mest af behofvet in praxi påkallade: De äro följande: 8 § stadgar, att konkurs skall anses börjad tiar gäldenärs ansökning uptagen är. Följden af denna föreskrift har ej sällan visat sig vara den, att, om än gäldenären varit nog ärlig att, så snart han förnummit sig icke kunna göra alla full rätt, åtminstone söka genom cession bereda alla lika rätt, samt fördenskull till Rätten ingifvit ansökning om afträdande af sin egendom, utmätning mellankommer innan an - Den 15 November f. m. 219 sökningen hunnit att inför Rätten föredragas, derefter i anseende till anmärkmr vid de nödiga bilagorna kompletteras samt slutligen »uptagas», hvarigenom också det ej sällan handt, att de närmast boende borgenärer, som lätt kunnat förnimma affärernas lutning åt sitt fall, tillskansat sig fördelar och för sina fordringar vunnit betäckning eller säkerhet på bekostnad af andra borgenärer, som om ställningen icke haft aning. En sådan orättvisa och sådana missbruk bör Lagen, så vidt möjligt är, bjuda till att förekomma, hvilket här i väsendtlig mån kan ske, om ordet »uptagen» utbytes mot »till Rätten ingifven», så att gäldenären, för att vara försatt i konkurstillstånd och kunna skydda sin egendom mot utmätning, endast har af nöden att förete vederbide tjenstemans bevis att cessionsansökningen blifvit ingifven. Jag motionerar således, att 8:de §:n Konkurslagen må erhålla följande lydelse: § 8. Konkurs skall anses börjad när gäldenärens afträdesansökning ingifven är samt, om borgenärerna sjelfva sökt att hans egendom afträdas må, å den dag, då Rätten dertill bifall gifvit. §§:ne 47, 48, 49 och 52.
Hos Ridderskapet och Adeln är anmärkt, att Taxer i ngs-Comi teen, enligt denna § , blifvit berättigad att i vissa fall pröfva debiteringsåt gärder. Då Taxeringsman ega en allmän granskningsrätt, i afseende på beTilinings-beskattningen, har nödig föreskrift derom i Bevillnings-Stadgan icke bordt saknas; hvadan anmärkningen torde få förfalla. 79. §• pag. 48 och 4g. Inom Preste-Ståndet är anmärkt, att efter ordet: ”person” borde tilläggas: ”der han bosatt är, eller embete etc.;” men då ett sådant tillägg finnes vara intaget uli 46- §., Ha momentet, synes denna anmärkning böra förfalla. Bevillnings-Utskottets Utlåtandej N:o sy. 53 86. §. pag. 5o. Ilos Borgare-Ståndet har blifvit anmärkt, alt den föreskrifne tiden, inom hvilken Häradsskrifvarne skola till Konungens Befallningshafvande insända Taxerings-Comileernes prolocoll, handlingar och längder, borde utsträckas till minst en månad, eller ock till Augusti månads slut, samt alt denna förlängning i synnerhet vore nödvändig för landet. Då laxerings-längderna och prolocollen vanligen blifva complctte och justerade vid sjelfva förrältningarne, synes icke något hinder möta för dessa handlingars insändande den föreslagne tiden; hvadan anmärkningen torde få förfalla. lii. §. pag. 57. Inom Borgare-Ståndet är anmärkt: att, likasom för landet, det borde föreskrifvas, att ett visst anlal Ledamöter af Taxerings-Comile för stad skola vara samlade, innan Comite'en må börja sina arbeten; att detta antal borde bestämmas lill hälften eller tvåtredjedelar af alla Ledamöterne; samt att Magislraterne borde befrias från skyldigheten alt till Konungens Befallningshafvande insända Taxerings-Comileernes protocoll, handlingar och längder.
SVENSKA OCH UTI,ANDSKA FÖRFATTARE UTGIFNA AF ARVID AHNFELT FJERDEÅRGÅNGEN TREDJE OCH FJERDE HAFTET STOCKHOLM OSCAR L. LAMMS FÖRLAG.NorrkOping 1884. M. W. Wallberg &lt;fc Comp. Boktryckeri.Gamla och nya åsigter om pressen och det offentliga ordet. Några anmärkningar af Hellen Lindgren. Skilnaden mellan de invigda och de oinvigda sträcker sig äfven till pressen och dess förhållanden. Omdömena om pressens verksamhet lyda helt olika, antingen man hör till dem, som stå pressen nära, eller man hör till dem, som stå utanför. De invigda utgöras af pressens män och pressens frivilliga medarbetare, som icke äro få till antalet, till de * oinvigda hör åter den stora massan tidningsläsare, som icke hafva någonting annat med pressen att beställa än att de äro tidningarnas afnämare. Dessa senare äro i allmänhet taladt fångna i den föreställnjngen, att det tryckta ordet och det talade ordet äro två skilda saker. Ordets offentlighet har för dem en högtidlig klang, derunder inbegri-pes föreställningar om något till sin verksamhet särdeles storartadt, dels något skräckinjagande, något olycksbådande och dystert, något rytande, som sökér hvem och hvad det uppsluka må, ett rofdjur med lika många sugrör som Viktor Hugos verldsbekanta polyp, dels har också samma offentlighet för dem betydelsen af någonting smickrande och bedårande, en puffmaskin med hundra kopparoch malmtungor, Fama, ryktets och berömmets gudinna, klädd i modern drägt. Att nämnas i tryck är endera en offentlig skam, pressen är den moderna schavotten, ett andligt tortyrinstrument, när Ur dagens Krönika. 1mast jemförligt med forna tiders skampåle eller också är del en offentlig heder detta omnämnande, den enskilda företagsamhetens ordénskapitel. I intetdera fallet kan emellertid skammen eller hedern af ett sådant omnämnande ställas i jembredd med att ensklldt häcklas eller enskildt lofpri-sas. Det offentliga ordet åtnjuter således ett större anseende än det privata.
Utdrag af Protocollet öfver Justitice-ÄrendeHj hållet i Konungens Högsta DomstolMåndagen den uste Maji i835. Närvarande: Hans Excellence Jystitiae-Stats-Ministern Herr Grefve Rosenbladj Justitias-Råden: von Rosen, Themptanderj Strålej Bredbergj Nyblaus, Engelhart, Nordenstolpe. Revisions-Secreteraren Martin föredrog i underdånighet en Nole utur Slats-Rads-Pi olocollet öfver Justitice-ärenden för den 9 innevarande månad, enligt hvilken Kongl. Majli, vid underdånig anmälan af Rikets Ständers 4 Kongl. Majus Nådiga Proposition N:o 79. skrifvelse under den a3 sistlidne April, med förslag till Vexel-Lag, hvaröfver Högsta Domstolen, på sätt dess Protoeoll för den 6 Maji innehåller , yttrande afgifvit, funnit Sig hindrad att lemna Dess Nådiga samtycke till Rikets Ständers förslag, på sådant sätt det blifvit framställd!, men tillika förklarat Sig vilja genom Contra-Proposition föreslå Rikets Ständer, att för inrikes Vexlar antaga en Lag af enahanda lydelse med Rikets Ständers eget förslag, utom att ifrån detsamma blefve uteslutet hvad som kunde hafva tillämpning endast å Vexlar, dragne emellan Sverige och utrikes ort; hvarföre Kongl. Majit i Nåder befallt, att Högsta Domstolens yttrande borde infordras öfver förslag till Contra-Propositionen, sålunda sammanfattadt, som det vid ofvannämnde Note af Stats-Råds-Protocollet funnes bilagd t. Högsta Domstolen, som den 6 i denna månad, enligt 87 §. RegeringsFormen, yttrat sig öfver de uti Rikets Ständers förslag till Vexel-Lag, i ett sammanhang för utoch inrikes Vexlar förekommande stadganden, fann emot nu ifrågavarande förslag, innehållande enahanda stadganden, så vidt de rörde Vexlar, dragne i Sverige, att å Svensk ort betalas, något uti juridiskt hänseende icke vara att erinra. Ex Protoeollo, Carl Ant. Koek.
Directionens förmenande, med den ifrågavarande, i det närmaste förfelas, och att Directionen derföre gerna önskade en så beskaffad förklaring af omförmälde §. i det nya Banco-Reglementet., att vid stadgandet i Baneo-Fullmägliges förrberörde Protocolls-Utdrag fortfarande finge förblifva. •* Efter öfvervägande häraf och med gillande af Directionens åsigt, samt då Banken icke synes äfventyra något, om ett Tioeller Hundrade-tal mer eller mindre förvaras i Låne-Contorets Cassa, hafva Revisorerne föreslagit, att Banco-Fullmägtige, så vidt på dem enligt Reglementets föreskrift kan bero, måtte vidtaga den åtgärd, som kan finnas lämpligast för afhjelpande af den utaf Directionen öfverklagade olägenhet; och få Revisorerne, på grund af hvad ofvan är omförmäldt, fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att, utan någon mindskning i den åsyftade controlen, det torde böra stadgas, det Remisser ej må äga rum i annat fall, än att de remitterade medlen uppgå till ett eller annat ioo:de-lal öfver Cassa-behållningens fastställda maximi-belopp. B. Uppoch Utlåning för Handel och Näringar. Upplåning i denna väg har fortgått i mån, som å ena sidan behofvet dertill föranledt, och å den andra Allmänheten funnits benägen att insätta penningar, då Upplåningar vid Riksgälds-Conloret och vid Armcens PensionsCassa understundom på samma tider ägt rum. Upplånings-anstalten mot 2 procent på 3 månaders uppsägningstid har från slutet af år i83i förblifvit obegagnad och ej låtit sig vidare använda; hvaremot Banco-Fullmägtige från och med den 5 Julii i83a funnit sig tidtals föranlåtne, ali på uppsägningstid af så väl 3 som 6 månader, upplåna medel för 3 procents ränta, hvilket från och med November 1804 oafbrulit ägt rum. i83a den 12 Septemia, utgjorde Summan af i Slockholm upplånade Fonder: 3 procents
Hvad är detta, tänkte han, jag menar, att hon synes mig skönare än Storråda. Då Storråda nu log mot honom, påminde han sig hur tårarna hade glänst i den andra kvinnans ögon. Kung Olaf hade den främmandes ansikte så för tanken, att han därmed måste jämföra Storrådas ansikte drag för drag. Och då han så jämförde, försvann all Storrådas skönhet. Han såg, att Storrådas ögon voro grymma och hennes mun vällustig. I hvarje drag af hennes ansikte spårade han en synd. Han såg väl alltjämt, att hon var skön, men han fann ej mer behag i hennes åsyn. Han började afsky henne, som om hon varit en glänsande giftorm. Då drottningen såg kungen komma, drog ett segerstolt leende öfver hennes läppar. »Jag väntade dig ej så tidigt, kung Olaf,» sade hon. »Jag hade trott, att du skulle vara i mässan.» Det kom öfver kungen en lust att retas med Storråda och göra allt, som hon ej ville. »Mässan är ej ännu börjad,» sade han. »Jag kommer för att bedja dig, att du följer mig i min Guds hus.» Då kungen sade detta, såg han, att Storråda fick en hvass blick i ögonen, men hon smålog alltjämt. »Kom hellre hitöfver på skeppet,» sade hon. »Jag vill visa dig de gåfvor jag fört med mig till dig.» Hon tog upp ett gyllene svärd liksom för att locka honom, men kungen tyckte sig alltjämt se den andra kvinnan jämte henne. Och han tyckte, att Storråda stod bland sina skatter såsom en led drake. »Jag vill först veta,» sade kungen, »om du vill gå med mig i kyrkan.» »Hvad skall jag göra i din kyrka?» frågade hon och såg spotsk ut. Då märkte hon, att kungens ögonbryn drogos samman, och förstod, att han ej var så till sinnes som förra dagen. Hon bytte då genast om sätt och blef mild och undfallande. »Gå du i kyrkan så mycket dig lyster,» sade hon, »fast jag ej går. För den skull må det ej uppstå ovänskap mellan oss.» Drottningen gick ned från skeppet och kom fram till konungen. Hon höll i handen ett svärd och en pälsbrämad mantel, som hon ville förära honom. Just i detsamma kom konungen att se bortåt hamnen.
Åtminstone anser Utskottet nämnde tillgång icke kunna tagas med i räkningen, då man afser nödiga medel för ränta och amortering af den statsskuld, landet måste åtaga sig för jernvågsbyggnadernas utförande. Utskottet vill emellertid icke inlåta sig i bedömande af de tekniska detaljerna, ej heller af det för utförandet fordrade beloppet för hela anläggningen; ty då Utskottet icke anser sig nu kunna tillstyrka Rikets Ständer att godkänna förslaget, torde det blifva tillfälle att ännu en gång revidera detsamma. Endast i förbigående har Utskottet trott sig kunna anmärka, att det synes vara ett med ansenligen ökadt äfventyr förknippadt förslag, att leda en jernvåg så, att man ur en krokig tunnel utkommer på en rörlig bro öfver en sjö; att tunneln har en sådan rigtning, att, om bron erhåller någon skada, jernvågståget svårligen kan komma ^ till Jernvägen eller Stadsgården; och att således vestra stambanans utmynnande vid Stockholms hamn, enligt detta förslag, göres beroende af denna brobyggnad öfver Riddargården. Det kraftigaste skälet för en sammanbindningsbana vore utan tvifvel, ifall någon nämnvärd transitofart mellan norra och södra sidan af Målaren eller tvärtom vore att påräkna. Men sådant synes knappt vara att hoppas. Uti komité-betånkandet af den 7 Juni 1862, som i öfrigt varmt förordar sammanbindningsbanan; erkånnes öppet, att komitéen ej kunnat framlägga några data för en varande eller blifvande transitofart genom Stockholm. Komitéen har i stället förklarat att, om ock transitofarten hittills varit ringa, deraf dock icke följde, att förhållandet skulle blifva oföråndradt, sedan ett billigt och beqvämt medel för transitofarten blifvit tillvågabragt. Detta sått att gå tillväga för att gifva skål för den sak man förordar, innebår dock någonting ovanligt.