Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande således 2 Kap. 2 § samt 6 Kap. 4 § instämmer jag med Herr Lemchen; Hvad angår 10 Kap. 14 § med Grefve Sparre; I afseende å 13 Kap. 5 § med Herr Lemchen; samt Hvad angår 14 Kap. 45 § och 20 Kap. 10 § med Grefve Sparre. Vidkommande åter 24 Kap., om åverkan, får jag anföra: Uti detta Kapitel, likasom i det 22, har Kongl. Majit föreslagit att don, som gjort sig förfallen till straffarbete efter vissa der förekommande §§, tillika skulle dömas medborgerligt förtroende på viss tid förlustig. Utskottet, som bibehållit hvad härom i 22 Kap. stadgas, har deremot vid den företagna förändringen af 24 Kap. uteslntit omförmälda påföljd. Till denna åtgärd kan skälet icke sökas i den omständighet, att åverkan skulle af Utskottet ansetts vara ett mindre brott, än hvartill den genom det nådiga förslaget stämplats, ty ehuru Utskottet för sin del borttagit det i förslagets 4 § förekommande stadgande att tredje gången eller oftare föröfvad åverkan ovilkorligen skulle umgällas med straffarbete i högst Sex månader, har Utskottet i det stället föreslagit att för all åverkan af det slag Utskottets 3 § omförmäler må vid synnerligen försvårande omständigheter dömas till straffarbete i högst ett år, hvilken förändring, efter mitt omdöme, snarare måste anses innebära ett erkännande att Utskottet funnit åverkan böra under vissa förhållanden bestraffas med svårare straff än det högsta, som det Kongl, förslaget innehåller. Orsaken till Utskottets förfarande måste således sökas deruti, att Utskottet ansett åverkan vara till sjelfva sin karakter af den beskaffenhet, att förlust af medborgerligt förtroende derför aldrig borde ådömas. Denna åsigt, som, med andra ord uttryckt, skulle innebära att åverkan, äfven af svåraste och brottsligaste slag, aldrig kunde hos åverkaren utmärka en lika brottslighet och, att jag så må säga, neslighet i viljan, som äfven den ringaste stöld utvisar hos tjufven, — kan jag icke dela och anser således för min del icke skäl att utur 24 Kap. utesluta den af Kongl.
Den skulle da för mig lyda så, att den närmast liggande pligten ar den som först måste uppfyllas, den m&amp; nu egnas åt familj, stat eller mänsklighet, att detta pligternas läge och icke deras mer eller mindre artificiella gradation uti större och mindre ar och maste vara det bestämmande för människans val uti s. k. kollissioner. Inga deklamationer om andens stäckta vingar, ingen suckan öfver hämmad iitveckling eller kallelse m. m. kunna vanda bort denna kardinalsanning. Jag föranledes till denna lilla utgjutelse vid minnet af allt det myckna prat, som der hemma uppstod med anledning af frii A. C. Edgrens sommarsaga och Ulla Rosenhanes öfvergifvande af familj och barn för att iiti Kom få mila en tafla, en stor tafla förstås. Det går så lätt att inbilla sig, att qvinnan är bunden vid hem och härd genom några fullkomligt särskjlda band, att mannen ar en fri och obiinden varelse, som gör hvad han vill, reser hvart han vill, utvecklar sig och studerar efter behag m. m. Lyckligtvis ar det icke sa. Om också inga andra hiinsyn binda honom, har han alltid eller i vårt fattiga land åtminstone nästan alltid de ekonomiska pligterna mot sig sjelf och andra, som hindra honom att föra ett fladdrande, sorglöst flyttfogelslif. Icke genom att undfly utan genom att underordna sig den kategoriska imperativen utvecklar man sitt väsens krafter och resurser; och skulle någon tvifla på detta, ville jag blott bedja honom eller henne studera qvinnan och qvinriofrågan i England. Just genom trohet och sjelfuppoffring har qvinnan der vunnit den höga ställning hon intager samt förhoppningen om ytterligare frigörelse och myndighet. Vid tal om den engelska qvinnan skulle val särdeles i dag drottning Victoria vara sjelfskrifven att namnas före andra. Det ar icke orätt att kalla denna dag för en guinnas och gvinnans jubileidag. Det lider icke något tvifvel, att det stora framsteg, som qvinnosaken vunnit i ' England och sedermera afven i andra länder, till en hög grad vunnits genom den engelska drottningens taktfulla uppförande.
– Visiten – svarade v. Assar – aflopp så som jag förberedt min ärade farbror uppå. Tout perdu! I detta ögonblick gick Amalia igenom tamburen i salongen och, liksom hvarje annan skulle märkt, märkte äfven hon, huru förändrad baronens min var emot den vanliga, huru han vexlat färg och huru han oaflåtligt tuggade sina läppar. Amalia hade lemnat Irene ensam, emedan fröken Assar behöfde hennes biträde vid påklädningen; nu beslöt hon att betjena sig af någon förevändning, för att på ett ögonblick se litet mera åt och hjelpa der hjelp behöfdes och der hennes lilla förmåga sådant kunde medgifva. Efter detta kammarjunkarens svar, hvilket baronen omöjligen kunde anse bådande något annat än död och förderf, utlät han sig icke vidare utan fortsatte sin väg ut och lemnade v. Assar ledighet att stiga in i salongen. Så motsägande det kan låta, blef kammarjunkaren nästan glad, då han icke fann Irene här, ty han visste med sig, att, hade han nu träffat henne, så skulle han helt säkert «strukit flagg» och lemnat segern åt Irene. Ädlare taladt, han skulle visat sig vilja vinna samvetsfridens ädla och dyrbara perla, han skulle visat, att äfven han kunnat vara i stånd till en verklig och sann kärlek, hvilken är ädelmodets syster. Och när det tjenliga ögonblicket, det ögonblick, uti hvilket de goda rörelserna i hans själ ännu icke hunnit förflyga, icke visade för honom Irene, så blef han, beklagligtvis, nästan glad. Väl öppnade han äfven dörren till närmaste rum åt venster, eller det så kallade fruntimmers förmaket, men då äfven här icke syntes någon Irene och etiketten förbjöd honom att tränga vidare in, ansåg han sig för denna gång uppfyllt allan rättfärdighet. Huru länge månne dessa hans själs goda rörelser vara? Redan är systern halfklädd och längtar mycket att se sin af hjertat afhållne bror. Kap. XXI. Fadren och dottren. Baronen sprang emellertid upp på vinden, för att göra sin vän v. Nit en visit.
Folkets behof af lindring måtte ej vara mindre angeläget nu, ändå det t. ex. gälide anslag för rättvisans hastigare befrämjande genom ökad arbetsstyrka i Embetsverken. Jag kan icke gilia detta sätt att använda Statsmedel, ty jag kan icke erkänna, att några få socknar eller härader, der mägtiga Bruksegare finnas, snart sagdt ensamme utgöra det Svenska folket, till lindring i hvars nöd, medelst ökad beqvämlighet i trafikeringen, medlen undandrogos Statsverket. Jag förmodar, att det icke eller skall lyckas att få dem ensamma erkände för Svenska folket. Jag reserverar mig således emot all användning af besparingarne till de föreslagna canalernas omeller nybyggnad. Äro dessa så nödvändiga, som det påstås, så lära enskilda Bolag kunna bilda sig, som utföra dem, och ett på ändamålsenliga grunder bygdt fondsystem lärer kunna anskaffa tillräckliga medel, då hopp är att återbetalning så lätt kan ske, som förslagen utvisa. Kan åter så stor vinst för orterne icke påräknas, att företagen med tiden betala sig, så inser jag ej, huru de kunna framställas såsom Statsnyttiga. Hvad åter hamnanläggningar beträffar, så har jag intet emot principen af Statsmedels användande till deras befrämjande, då dessa icke blott för stadens, utan för Rikets handel i allmänhet kunna vara af vigt — serdeles om, såsom i Cimbritshamn, samhället är för fattigt, för att bekosta dem ensamt. Hamnarne på en gång kunna gagna, som nödoch militärhamnar, och orten genom den lilla uppoffringen å Statens sida kan vinna omätligt. Det är helt annat att till sådane ändamål uppoffra 20, 3o eller 4o>ooo R:dr, än att till enskilda bolag bortskänka millioner. Likväl kan jag ej inse, af hvad vigt det skulle vara, att Staten bekostar en hamn åt det endast |:dels mil från Motala belägna Wadstena, en punkt, sora hvarken, såsom militärisk eller såsom förmonlig för Rikets allmänna handel, lärer knnna vinna serdeles afseende.
Vid början af denna riksdag räknade vi med sådan säkerhet på en lång aira af fridfulla år, att vi öfvergåfvo att bygga på de fasta värn, som skulle stödja försvaret af brännpunkten för hela vårt nationella lif och af kärnan för liela vår trygghet; att vi ännu icke voterat ett årligt anslag, som var begärdt mindre än af det som erfordras att sätta vår örlogshamn i försvarbart skick; att vi icke beslutit tillräcklig pontontrain, tillräckliga sappörtrupper och tillräckligt tidsenligt artilleri på våra sjöfästningar. Vi kunna således icke undra på — utan tvärtom böra vi vänta det — om regeringen nu skulle inkomma nied Propos. om ett extra anslag till vår krigsmateriels och vårt försvarsskicks ordnande. Om vi beviljade detta anslag, kunde ingen främmande makt förvåna sig deröfver. Öfverallt i utländska tidningar läses huru vi rusta, ty ingen kan tro att vi stå så sorglösa, som vi verkligen göra det nära krigslågan. Mina Hrr! för 50 år tillbaka uttalades till oss i »Svea» ord af skalden, och, om någonsin det legat en sanning i dessa ord, så är det i närv:de tid: »Stå ej bekymmerslös midt i en väpnad verld, Och hvila om du får, men hvila vid ditt svärd.» Vi äro ett litet folk. Må vi genom sedlig utveckling, ärligt arbete i alla rigtningar och i förtröstan på Gud förtjena att vara fria och oberoende. Men må vi dock ej förgäta, att hvarje folk har pligter att fylla, likasom det har rättigheter att kräfva, och att om pligterna icke fyllas, rättigheterna ej heller kunna utkräfvas; att hvarje folk, huru litet det än är, bör ega en röst i sin verldsdels angelägenheter, och att denna röst till största delen mätes efter de krafter, det förmår att utveckla vid utomordentliga fall till mensklighetens stora mål. Vi hafva åtnjutit välgerningarne af en 50-årig fred. Måtte vi fortfarande få plocka dessa välsignelsebringande frukter! Men måtte vi framför allt bevara vår sjelfkänsla som nation oför kränkt; den känsla, som binder de fria och upplysta folken till inbördes stöd och hjelp; den känsla, som bjuder aktning för oss sjelfva och våra egna handlingar!
Den tvekes antyda, att det på något annat ställe vore föreskrifvet, att banken skall hafva sitt hufvudcontor i stad; men då någon sådan föreskrift ej finnes, tror jag det borde heta: ”Sedelbank skall hafva sitt hufvudcontor i stad, oell inför rådhusrätten skall bolaget, före bankens öppnande etc. Jag har för öfrigt ingenting emot det amendement, som Gr. Frölich nyss föreslagit, utan anser det vara nyttigt. Ur Stuart: Jag delar de värela talares åsigt, som erinrat om olämpligheten af sedelbankers anläggande på landsbygden. Jag instämmer således äfven i den mening, sorn finnes antydd uti 5 § af Gr. Frölichs förslag, hvilken förutsätter, att banker endast i städer kunna inrättas; men jag anser, lika med Ilr v. Troil, att ett bestämdt stadgande derom bör i denna § intagas. I öfverensstämmelse med denna åsigt får jag vördsamt föreslå följande redaction af berörde §: Enskild sedelbank får endast i stad inrättas; och skall bolaget inför dervarande rådhusrätt, före bankens öppnande, förevisa såväl det af K. M. utfärdade privilegium som ock lio la g sco n t rade t, för att i inteökn: spröt. ordagrannt intagas. Det sednare mom. af denna § anser jag höra blifva oförändradt. Hr Stråle: Sedan B. o. Ad. antagit 3 § af Gr. Frölichs förslag, hvarigenom det är öfverlemnadt til! K. M. alt pröfva, huruvida bankinrättningen kan vara nyttig för landet, så tror jag man deri lagt ett correetiv emot bankers inrättande, der de kunna undgå control! oell medföra våda. Skulle man nu afslå Utskms förslag och borttaga ordet häradsrätt, så skulle det innefatta ett bestämdt,beslut, hvarigenom K. M. vore hindrad att tillåta bankinrättning annorstädes än i stad, och dertill inser jag ej tillräckliga skäl.
DahlWestmanlandsoch Upplands-Regementen förklarat sig nöjde, att det föreskrifna bidraget till underhållande af Soldatens beklädnad utgöra, dels ock, att RotehåUarne vid Första Lif-Grenad ier-Re gemen t et med deras Soldater öfverens^' kommit, att desse emot en viss afgift, i Spanrtemål, skola erlägga berörde bidrag, hafva Riksens Ständer ansett billigheten kräfva, att de Stofferings-penningar, RotehåUarne ,vid nämnde Rementen, sedan den tid, det nya beklädnads-sätset vidtog, eller från och med år 1819, utbetalt,’ må vederbörande restitueras, så vida de inom 1825 års utgång göra sin rätt dertill gällande* och vilja Riksens Ständer ej allenast iakttaga den sålunda uppkommande minskning uti inkomstberäkningen, utan äfven, vid regleringen af Stats-Verkets utgifter, anslå nödige medel till ersättning åt dem, som de erlagde Stolferingspenningarne böra återfå. Underdåniga Skrifvelse!'. <j:o Sedan Revisorerne anmält, det nedsättning i beräkningen å Sjö-Tullsinkomsten inträffat, dels derigenom att hvad i Hamburger Eanco eller Växlar samt Silfver influtit endast upptagits al pari med Svenskt Banco, eller å 48 sk. Riksdalern , emedan E. K. M. i Nådig Skrifvelse den 24 November 1819, förklarat Sig icke hafva funnit skäli gt bifalla Riksens Ständers, under den 26. Junii 1818, gjorda underdåniga hemställan, att Tulluppbörden i Hamburger Banco måtte uti Räkenskaperne utföras i Svenskt Banco, efter dagens Cours, då uppbörden sker, dels ock, i ansende dertill, att
Om man vill undvika hvad hur blifvit uppgifvet såsom skäl för tillförordnade .Stalsrndsledamnters tillsättning, så bör man vidtaga den förändring, jag förut tillstyrkt, nemi. att icke utsätta ett maximum af Slatsiådsledamöter, utan lika med den Norrska grundlagen ett minimum, på det att Konungen må kunna utvälja fjera. Så lange man det icke gör, utun måste addera ihop närvarande och frånvarande Statsråd, på sätt Coust.Utsk. här gjort i en §, som vi i dag förbigått, nemi. den 4> §;n Reg F:n, så mäste vi åtnöja oss med tillförordnade, såsom blir är föreslaget. Jag vågar ytterligare vidhålla min framställning. H, Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf; Jag förenar mig helt och hållet med Frih. Ridderstolpe i hvad ordet styrelse beträffar. Genom den vid denna riksdag sanctionerade grundlagsförändring har ett betydligt framsteg skett icke fullständigt, men i en sann riktning. Men, till fördelarnes skördande fordras att, på sätt Frih, Ridderstolpe yttrat, depart.cbeferne, sjelfve styrde of Konungen, i ordets hela bemärkelse styra sina departementer. Den föreslagna grundlagsförändringen ulvisar en utgångspunkt, med hvilken jag aldrig förenat mig. Suppleanten, under depart.chefens förfall, skall, menar Utsk., styra departementet ”med den rätt ock det ansvar, som denna Reg.F. föreskrifver.” Aldrig komma vi till någon egentlighet, till någon sannfärdighet i ansvarsbegrrppen, om ansvarigheten frångår depart.chefen vid hvarje transitoriskt förfall: eller förmår man tänka sig systcme och realansvarighet hos en depart.chef, hvars föredragningsralt och förmanskap och öfriga verkningsmakt afbrytes af hvarje opasslighet? Eller förmår man tänka sig sannfärdig, fruktbärande ansvarighet utan oafbruten maktcontinuitet hos den ansvariga? — Upphöre man då åtminstone med anspråken på systeme hos depart.chefer, som hvarje dem åkommande snufva betager all inverkan på departementets ärenden oell ergo all förmåga att förekomma sysleme-vidriglieter.
S. D. Efter skedd föredragning godkändes Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottets nedan uppräknade Betänkanden, nemligen: N:o 52, i anledning af väckta motioner, om ändring i Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 9 Augusti 1851, angående skyldigheten att deltaga i fjerdingsmans-bestyret; N:o 53, i anledning af väckta motioner, om meddelande af stapelstadsrätt åt köpingen Döderhultsvik; N:o 55, i snledning af väckta motioner om upphäfvande af 25 § i Kongl. Fiskeristadgan den 29 Juni 1852; N:o 57, i anledning af väckt motion, om skyldighet att för ångfartyg begagna stenkol i stället för ved; samt N:o 58, i anledning af vackt motion, angående vissa af behofvet påkallade bergsförfattningars skyndsamma utfärdande. S. D. Föredrogos nedannämnde Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden ; N:o 54, i anledning af väckt motion, om förbud mot förrättande af auktion å dag, som näst föregår Söneller helgedag, hvilket afslogs j' och N:o 56, i anledning af väckta motioner, om förändring i Kongl. Förordningen den 7 Maj 1842, angående behörighet att föra befäl å Svenskt handelsfartyg, hvilket betänkande, under förklarande af Ståndets ogillande, lades till handlingarnej S. D. ' Föredrogs och lades till handlingarne Banko-Ut'kottets Memorial, lN:o 19, i anledning af erhållen återremiss af Utlåtandet N:o 9. Den 8 Mars. Från Éöglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Vid förnyad föredragning af Konstitutions-Utskottets den 25 sisth Februari och den 1 dennes på bordet lagda Memorial, N:o 4, med uppgift å hvilande förslag till ändringar i Grundlagarne stannade Ridderskapet och Adeln i följande beslut: l:o Antogs förslaget till ändring i 28 § Regerings-formen, angående rättighet för 150 Prot.-Vtdrag den 8 Hart 1854.
Den ädle Frih:s sista yttrande angick sak, och jag skall derföre besvara detsamma för att visa, att lian misstagit sig; ty rättigheten att upptaga lån är icke förbunden med skyldigheten att genast påbörja byggnaden, och den mindre bemedlade kan således upptaga sitt lån, ehuru han först 2 ä 3 år derefter börjar att bygga. Det är en omständighet, som Utsk. tagit i öfvervägande, och har det derföre i förslaget ej kunnat linna någon mannamon till den rikares fördel. Frih. Boye: Ett af två, antingen har Hr v. Troil glömt den tid, från hvilken räntefriheten skall beräknas, eller också måste min sats vara axiomatiskt ovederlägglig. Om räntefriheten skall beräknas från d. i Jan. eller från d. i Juli, så måste den förmögne, som genast kan begagna sig af lånerättigheten, få längre räntefrihet än den fattige, som först 2 ä 3 år derefter kan begagna sig af samma förmån. Detta är ett axiom, som icke kan motsägas. Hr von Troil: Frih. Boyes sista axiom innefattade, att, om räntefriheten beräknas från bestämd dag, den, sorn börjar bygga i år, skulle fä tillgodonjuta större räntefrihet än den, som börjar nästa år eller senare. Jag kan icke medgifva, att detta är något axiom, ty jag ser ingenting, som hindrar den sednare att uttaga sitt lån på samma gång som den förre, då de följaktligen komma i åtnjutande af samma räntefrihet; men måhända härleder sig Frih:s olika tanke-derifrån, att Frih. icke tänker sig, att Wenersborgsboerna på annat sätt under tiden kunna använda penningarna, då jag deremot föreställer mig, att de icke äro så. rådlösa. Frih. I Den 8 Januari. 4* Frih. Boye: Till II. o. Atl:s bedömande öfverlemna!' jag, om det sista yttrandet var ett rakt besvarande af min anmärkn. eller en kastning från ämnet. Mitt yttrande utgick frän den förutsättning, att den fattige icke kunde begagna sig af lånet eller nu erhålla köpare till sin tomt, som lian deremot efter 2 ä 3 års förlopp kunde få såld. För köparen återstod således endast 2 a 3 års rän tefri het.
Ni bör hvarje qväll pensla på följande mixtur:! 3 delar ichtyol, 10 delar dextrin, 10 delar glycerin och 10 delar vatten. På morgonen aftvättas med varmt vatten, hvarefter pudras med ett puder af 1 del zinkoxid på 2 dezar stärkelse. Äfven under dagens lopp pudras några gånger. — Ni får vara beredd på att fortsätta kuren ett par månaders tid. Undvik hetsiga drycker, ss. kaffe, öl, vin, vidare varma soppor och starkt kryddad föda. Svårare fall erfordra nästan alltid behandaf specialist. Viola. 1) Frostknölar behandlas bäst med heta fotbad hvarje afton (minst 20 min. ), hvarefter följande mixtur penslas p å: 2 delar terpentin, 1 del ricinolja, 30 delar collodium. På morgonen penslas på nytt. Behandlingen måste konseqvent fortsättas en längre tid. 2) Se svar till Ina här ofvan! Qvinlig kontorist frågar, om blå linier i handelsböckerna kunna vara skadliga för ögonen. Vi känna ej, huru härmed förhäller sig; frågan torde vara ganska svår att afgöra äfven för en ögonläkare. Att redan mycket skrifvande, i synnerhet vid olämplig belysning, kan framkalla sveda och ökad tårafsöndring, är säkert, i synnerhet om ögonen i öfrigt äro ömtåliga. En annan orsak till dylika obehag är ofta nog den, att personen i fråga lider af en s. k. refraktionsanomali, d. v. s. något fel i ögats brytande medier (t. ex. närsynthet), af lindrig och derför obeaktad grad. I sådana fall vinnes lindring genom att begagna för ögonen och arbetet lämpliga glasögon. En undersökning af ögonlä- kare är i dylika fall derför alltid att tillråda. Ine %. Utan tillfälle till undersökning kunna vi ej yttra oss om det onda, men sannolikast förefaller det oss dock, att nervsvaghet (och blodbrist) äro den egentliga orsaken. Stärkande behandlingar i alla händelser väl på sin plats; har ni äfven i sommar tillfälle till en badresa, så är det naturligtvis nyttigt för eder.
M:t funnit det vara al högsta billighet, påkalladt, att, hvad angår korporalerne, desse löntagare i sin underordnade ställning måtte få tillgodonjuta samma rätt, som blifvit embelsoch tjenstemän bevarad, eller att, då de varit antagne före utfärdandet af Kongl. Circulär-Brefvet den 12 April 1853, och om de sjelfve sådant önskade, fä för sin tjenstetid uppbära löne-spanmålen efter det årliga markegångs-priset, med tillägg af vanlig forsellön, och detta så mycket hellre, som genom den betydliga skillnaden emellan sednaste årens markegångs-pris och det för samma tid på lio-årig markegång grundade medelpris i annat fall komme alt, åtminstone för tillfället, tillskyndas de ifrågavarande persorierne en förlust, hvilken blelve för dpm måhända i ännu högre grad än för andra löntagare tryckande, hade E. K. M:l, med afseende jemväl å hvad Kollegierne anfört, pröfva! skäligt i JNåder förklara, alt korporalerne vid hela indelta arméen, så vidt de före den 12 April 1853 blifvit antagne eller utnämnde, skola, derest de icke skulle vilja genast underkasta sig att nu och framdeles uppbära sin lönings-spanmål efter årligt medelmarkegångs-pris, vara berättigade ali för dem tilldelad lönings-spanmål, som icke vidare in natura uppbäres, af stals-verket utbekomma ersättning efter års-markegångs-priset i den ort, hvarifrån spanmålen hittills utgått, med tillägg af försel-lön derå.
I i:sta punkten, angående Sjötullen, upplyses att densamma de sednare 4 åren utgjort ett sammanräknadt belopp af 5,570,264 R:dr 39 sk. 4 rst., som per medium utgjort 1,392,566 Rtdr 9 sk. 10 rst om åretj men dock finnes den icke påräknad till högre belopp än hvartill densamma vid 1812 års Riksdag upptogs, eller till 835*349 R dr 14 sk. 5 rst. eller omkring 560,000 R:dr mindre än hvad den per medium utgjort. Som ifrån Särskildta Utskottet de upplysningar erhållits, att så vida dess Betänkande vinner bifall, inkomsterne af Sjötullen icke betydligen böra kunna mindskas, i det importerne väl komma att förmindskas, men afgifterne ä dem deremot skulle förhöjas; så Den 19 Juni. 407 hemställes vördsammast, om icke StatsUtskottet med 200,000 R'dr skulle kunna öka den af Sjötullen påräknade årliga inkomst, eller till 1,035,349 Rtdr 14 sk. 5 r:st, som för säkerheten skull dock utgör omkring 366,200 R:dr mindre än hvartill densamma per medium under de sednare 4 åren uppgått. 2:0
SO279^ — VVr»n§el af SausrS, 0'nrikiun, Ryttmästare. 282. — kuö!,eric, kalrr ^lexinärr, Öhattste. ri) 28Z. — Ziltv^rsckälä, t4»>s, IV^rjur. s) 284. d)ei,scköld, )ukän >VilkeIm, OfwLrste, /) 289. — kkciss, OaniLl. 298- — OällrenZreen» Fu^smagkig Grefwe ^lorn^r, 6uliak ZieliLn, Ryttmästare. «) Led. uti Hemliga Utsk. efter Friherre Kl,r«ncron,. Led. Uti 8-ioco-Utff. efter Grefwe karlen, t) Led. uti Bew:llnings-Utff. t/) Led. uti Oeconomie-Utst. och sedermera Uti Hemliga Utsk. efter Grefwe Letrvvsrin. e) LleÄcu-. /) Led. Uti Lag-Utff. S 294 Friherre ke^e af Gennäs, Lric, Hof-Marstalk. g) 29.tz. — kamel, Olla» Opikaine. 296.—kuurk, FullmZgtig Friherre Adelsvärd, D,ic keinliold, Ryttmästare cch Oavsiier hoS H. K. H. Hertiginnan. 2H-7. — DilliencrenkL, polian, f. d. Swea NikeS Räd, L) krcstdenr, Vice - LancsIIer trid Kongl. MajttS Orden. L) ZOI. — Hiort, Landkhöfdinge, R. S. o. c) Z02.