Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
D föredrogs och gillades följande, den 2 sistledue, pa bordec linda Handlingar, nemligen: ,:o Swea Rikes Stäkders Förening och Walätt, angående den Höaborye FnrfieS, Prins Iohan Vapriil Juli, af Ponte Corvo urkorande lil! Swea Rkcs Krou.Pnns, och till Efterträdare pä den K Ngl Swcnska Thconen. 2:0 Sttccetzions-ordning, hwarcf-er den Högkorue Furstes, S vea Rikes urkoradc Kron Pems, Hrns Kongl. Höghets, Puns Johan Baptist Julii ^af Ponte Corvo manliga Bröstarfwingar, skola äga rätt till du, Kongl. Swenssa Thconen, samt att Svea Riker styrelse tillträda, af Konung och Den 25 Alig. 95 Riksens Stander gjord och fastställd wid Urtima Riksdagen i Orebro den ,8^o. z:o Hans Kongl. Höqhe:s, Prins Johan Baptist Julii af Ponte Corvo försäkran till Riksens Ständer, sedan Hans Kongl. Höghet genom deras Waloch Förening blifwit förklarad för Swea Rikes Kron. P.ine. Och beflöt Högloflig? R'dderssapet och Adela att anmoda Expeditions. U ssorret om behörig underdånig Expedition af dest., Handlingar till Hans Kongl. Maj:r, med i aktlagande deraf, att Successions-ordningen, fason, warande en G undlag böc Hans Mastts Nådiga sauction i underdänighet underställas. Gt supra Lx protocollo 6. Silverstolpe. Utdrag af Högloft.
LISEN. 129 skön; så tänka vi oss därnere alltid när vi se er icke nöden satt sina fåror, icke afunden repat sina fula streckar. Och du måste vara lika god som du är DOTTERN. däruppe med dessa ljusa, mjuka anletsdrag, där det är mig du svärmar för... Hör nu, Hélène, jag skulle kunna tro att LISEN. något, som en blåsippa liknar en anemon, och därför ser jag i dig mitt bättre jag, något som jag skulle vilja vara, men aldrig kan bli. Du kom så ljus, så hvit som en ängel i min väg Ja, det gör jag också! Jag lär likna dig DOTTERN. de sista sommardagarna; nu är det höst, och i öfvermorgon flytta vi in till staden... Så känner vi hvarann icke mer... Och vi skola icke känna hvarann mer... Du kan aldrig lyfta mig, men jag kan draga ner dig, och det vill jag inte! Jag vill ha dig så högt, så högt, och så långt farväl, Lisen, min första och enda vän... LISEN. borta att jag icke kan se dina brister. Därför, hvem jag är? Nå, jag är din syster! DOTTERN. Nej, nu är det nog! Hélène! Vet du Du? Hvad är det? 130 Du och jag ha samma far! LISEN. Men hvad är min far? Han är väl kommendörkapten, efter som din far är det, så dum jag är! Men han är ju gift, eftersom... Är han snäll mot dig? Det var han ju inte mot mor... LISEN. Och du är min syster, min lilla syster. DOTTERN. att du fått en liten syster som inte skriker nämligen? Det vet du inte! Men är du inte glad nu jag skall säga... (Omfamning.) Men jag törs Ack jo, jag är så glad att jag inte vet hvad DOTTERN. inte vara riktigt glad, ty jag vet inte hvad som nu kommer att ske! Hvad skall mamma säga, och hur skall det bli när vi möter pappa? LISEN. vara så långt borta, och håll dig bara i baken kyss först, liten. (De kyssas.) Låt mig sköta din mamma, hon kan inte
Hvad i öfrigt angar den vidrörda principfrågan, huruvida statens tillgångar böra användas till capital eller lån, anser jag mindre nödigt att ingå i bestämdt yttrande derom; men jag vet tillfällen, der anslag af capital varit nyttiga, och andra, då anslag af lån varit nyttiga. Jag anhåller om återremiss på de grunder, jag anfört. Frih, Boye, Ludv.: Jag ber att få förklara Frih. Ehrenborgh. min aktningsfulla tacksamhet för den patriotiska motion, han gjort. Den är en af de lyckligaste, som blifvit gjorda. Jag har hört två talare göra anmärkningar deremot, och jag utber mig att få bemöta dem. Efter en calculation, sorn jag ej kunde följa och icke ens kunde begripa, har den ena ledamoten yttrat, att staten skulle förlora räntan. Jag tror, att detta är ett misstag. Staten anslår nu en summa af i5o,ooo r:dr; om nu ett capital upplånas, till hvilket detta anslag får användas såsom ränta och amortissement, har säkerligen ej motionären upptagit en sådan förutsättning, som skulle dessa penningar användas utan att gifva en amorliserande ränta. Den ena skulle således ersätta den andra, och jag, långt ifrån att se förlust, ser vinst för fonden. Jag vill såsom exempel anföra en händelse, som timål. Milt ändamål är att bevisa, huru stora företag måste åsidosättas derföre, att tillgångar saknas. IVar Belgien skiljdc Dan 38 Maj c. m. 397 51g från Holland, infann sig här en af de största fabrikanterna i Verviers, sorn förklarade, att han, uppskrämd af den oroliga andan, sorn berrskade i landet och sorn tycktes vara af svårare art då, än nu, ville i ett annat land sätta sig i säkerhet. Han erbjöd sig att flytta till Norrköping samt der inrätta en fabrik för machinerier, för hvilken lian ville medtaga 60 arbetare. Han visade, att lian ägde tillräckliga tillgångar, så snart lian kunde realisera dem, men lian begärde ett förskott af 100,000 r:dr.
Sparre i sin välvilja väckt, att man nemi. skulle bifalla denna punkt och på samma gång gifva StatsUtsk:t i updrag att inkomma med förslag om medels anskaffande till fullbordande af arbetena å södra stambanans nordligadel mellan Falköping och Jönköping, skulle jag ej vilja bestrida, såvida jag ej med visshet kunde förutse, att en sådan åtgärd fruktlöst skulle aflöpa; åtminstone anser jag mig redan hafva ådagalagt, att det åsyftade resultatet icke kan, utan allt för stora upoffringar från Statsverkets sida, vinnas. Hvar och en, som har haft någon beröring med jeruvägsfrågors behandlande, har säkerligen vunnit erfarenhet derom, att passionerna göra sig mer gällande i denna, än i alla atulia frågor. Under sådana förhållanden inträffar det alltid, att personer, som lifligt intressera sig för en sak, som de anse nyttig, för upnående af sitt mål, helt och hållet åsidosätta Statens och det allmännas nytta. Jag för min del skulle tro att den lösning af frågan, Gr. Sparre åsyftat, skulle framkalla en mängd tvister, så väl inom Utsk:t som inom representationen. Jag frågar Eder, Mine Hrr! om det med rättvisans och billighetens fordringar är öfverensstämmande, att med förbiseende af alla andra för landet nyttiga företag, såsom vägförbättringar i de nordliga delarne af riket, bibanors anläggande, skjutsningsväsendets omorganiserande o. fl. a., använda alla disponibla medel, ända intill sista styfvern, på fullbordandet af stambanorna. Det är åtminstone ett nytt sätt att behandla statsregleringsfrågor, som är helt och hållet främmande för mig. Jag tror således, att det varit bättre om Gr. Sparre yrkat återremiss, ehuru väl ur praktisk synpunkt detta skulle medföra den olägenheten, att arbetena i betydlig mån komma att försinkas, alldenstund anslagsbeloppet ej ännu och kanske ej inom 2:ne månader blifver af Ständerna beslutadt.
Proposition N:o 66. motsvarande det af Kollegierna föreslagna ersättningsbelopp, i Riksmynt 88,587 Riksdaler 80 öre, måtte till Kongl. Maj:ts disposition anvisas för att, derest möjligen bruksegaren framdeles skulle dermed åtnöjas, för regleringens tillvägabringande till honom utbetalas; hvarjemte, enär upplyst blifvit, att nämnda två allmänningar, hvarå flera torplägenheter till Dylta gårds förmån funnits anlagda, blifvit allt för mycket anlitade, så att uppmärksamhet vid hushållningen med dessa skogar vore af högsta behof, på det att desamma ej måtte blifva alldeles förstörda, Kongl. Maj:t förständigat Dess Befallningshafvande i Orebro län, att dels låta vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom kunde bestämmas det årliga afverkningsbelopp, som med skogens bestånd vöre förenligt, dels hålla noggrann tillsyn deröfver, att allmänningarne ej derutöfver anlitades och ej heller för annat ändamål, än det, hvartill de af Kronan blifvit åt svafvelbruket upplåtna.
Ett sändebud från Ludvig, Feuquières, hade kommit hit och underhandlade ifrigt. Våra arméer i Tyskland utrustades, det ena regementet efter det andra fick under sommaren uppbrottorder. Man ville nämligen under den gamle, men för krig ständigt benägne riksmarskens befäl hopsamla ända till 22,000 man i Pomern. Rådet hade de bittraste bekymmer att underhålla dem. Emellertid spred sig ängslan och oro omkring landet. Så kom hungersnöden. Osäkerheten var stor på Stockholms gator. Vi, som nu så länge i vårt obeaktade hörn fått åtnjuta fredens och en jemn utvecklings alla välsignelser, hafva svårt att föreställa oss den allmänna beklämningen hos våra förfäder, då Sverige var en stormakt och omedelbart beroende af hvarje fluktuation inom den europeiska politiken. Lucidors död är i konstnärlig mening en högst passande afslutning af hans olyckliga lif, men har kanske mest bidragit till hans tvetydiga rykte. Ty misskännandet och misstanken hafva öfverallt gömt sig inom det mörker, som råder i berättelserna om hans lif. Det sista draget, som återstår oss att omnämna af hans karakter, och som gör honom så fulländadt tragisk som om han vore en ren fantasiskapelse för ett drama, ur hans nästan demoniska medvetande om sin bråddöd. Ingen har vuxit så förtrogen som han med förgängligheten och undergången af allt jordiskt. Och denna förkänsla blir allt starkare, ju mer han nalkas döden. Det är väl derföre, som Wieselgren låter honom sjunga sina psalmer »med dödssåret i sin kropp», på sjuklägret mellan mordet och afsomnandet. Detta är endast en fantasi, ty han hann knappt yttra några ord, innan han afled. Men hörom honom i en psalm: »Was ist vor Arbeit Noth, Eh der gewisse Todt Uns ungewiss ereilet Und eine Wunde schlägt, Die uns ins Grab einlegt Und bloss im Himmel heilet! Das helle Sonnenlicht Kommt uns erst ins Gesicht Mit Heulen, Schreien, Weinen.
Lagmanskan kom in som hastigast, för att se hvad som var på färde. Äfven hon roade sig åt flickans härmningsförmåga men anmärkte: att Bata äfven måste ha något nytt, ty hon hade växt ansenligt. — Äfven den högre klassen var ännu den tiden så fördomsfull, att ej vilja se sina döttrar i byxklädningar längre, än på sin höjd till åtta års ålder. En af Emmas klädningar skulle ändras för henne, och flera undergingo skärskådande; medan hon derom rådgjorde med mamselln, ropades på mera arbete från yttre rummet, men Elise skulle först stryka ut sömmarne och jemna de hopsydda våderna; då befunnos några vara upp och nedvända i fasonerna, kilarne förvexlade och orätt fastsydde: allt måste sprättas upp igen. Lagmanskan sade ingenting, men klappade Leonna, som redan hade ärmarna färdiga. Om middagen när alla voro samlade i salen, kom fru Riebnitz äfven dit; hon såg blek och upprörd ut; hon helsade flygtigt på sällskapet — och gick för att intaga sin vanliga plats emellan Barbara och Renata. Leonna vände sig till Elise, för att säga, hvem det var som kom, men förvånades att äfven se henne synbart upprörd. Man satte sig, och «mamselln» var en alltför obetydlig person, att någon annan än Leonna blef varse, att hon föga njöt af anrättningen. Enligt en öfverenskommelse förut, hade hon och Elise iordningställt sitt arbete förut, som de medtogo och begåfvo sig till grottan, för att söka fria luften och för att freda sina örhinnor, ty Jeanette satt vid det skrällande instrumentet, för att inöfva sin musik; under det de andra skulle sy, hvad Elise haft omsorg att tråckla och laga i ordning. Emma, som fattat vänskap för Leonna, ville komma med dem; hon skulle sprätta upp den klädningen, som skulle vändas och ändras för Bata, men måste lemna dem några ögonblick, för att gå efter sin sax. Medan hon var borta, frågade Leonna om icke mamsell Elise kände fru Riebnitz.
Huru svårt det emellertid vore att göra sig säkra föreställningar om den sannolika politiska verkan af en skandinavisk union, bevisade bäst den omständigheten, att så väl England som Ryssland, såsom det tycktes af motsatta skäl, voreogyn-samt stämda mot denna idé. Säkerligen skulle ett sådant nyskapadt rike äfven behöfva minst en menniskoålder af oroligheter och kanske inbördes krig för att konsolidera sig och skulle kanske alls icke vara i stånd att hindra förlusten af Jutland. ” — Jemför Aftonbladet för 17 okt. 1882, der ett utförligare referat af ifrågavarande depesch förekommer.belägen. Att så skett, blef för svenske ministern derstädes en verklig öfverraskning. Ty till svar på en förfrågan per telegraf till vår minister i Neapel, huruvida Vega skulle anlöpa Lissabon, fick han ett bestämdt nekande svar. Men den underrättelse, han erhöll om, att fartyget verkligen kastat ankar, lät han icke gifva sig tvänne gånger. Efter att hafva i största hast fullbordat sin toalett och tillsagt om vagn for den då 79-årige mannen med ungdomlig raskhet ner - till kajen, der i största hast en båt med besättning iordning-stäldes, på hvilken han lät ro sig ut, i (afsigt att gå ombord på Vega. Hunnen nära fartyget, möttes han af en till land roende båt, hvari befann sig prof. Nordenskiöld sjelf. Crusenstolpe lät då sin lägga till vid sidan af den frejdstore mannens, utbedjande sig, att denne ville stiga ned i hans farkost och tillåta G. föra honom i land, hvilket ock skedde. Under de trenne dagar expeditionen uppehöll sig i Lissabon, blef det Crusenstolpe förbehållet att i egenskap af svensk minister derstädes föranstalta om audienser för sina illustre landsmän, hos både regerande konungen i Portugal Louis I, äfvensom hos dennes fader kung Ferdinand, stor beskyddare och idkare af vetenskaper. Under detta korta uppehåll blef det äfven förunnadt Crusenstolpe att i sitt lilla ministerresidens göra les honneurs åt de svenske stormän, hvilka för evärdeliga tider inristat sina namn i vetenskapens annaler.
Ej må någon, af hvilken Riksens Ständer kunna fordra redo och ansvar, inväljas i Utskott, der redovisning för hans egna göromål och embetsåtgärder kan förekomma; börande för öfrigt och i allmänhet iagttagas, att i mål, som personligen röra en ledamot af något Riks Stånd, må han väl i Plena eller Utskott öfverläggningarne, men ej besluten, öfvervara. §. 42. Finner Utskott sig behöfva af någon Konungens embetsman, eller af något publikt Verk, inhemta muntliga eller skriftliga upplysningar, begäre genom sin ordförande hos den Stats-Rådets ledamot, Konungen vid hvarje Riksdag dertill förordnar, Konungens Nådiga befallning till vederbörande om de äskade underrättelsers meddelande. Gälle likväl ej detta stadgande i afseende på Stats-Contoret, hvilket, likasom Bancooch Riksgälds-Yerken, bör, i frågor om sjelfva redovisningen af medlen, alla äskade upplysningar omedelbarligen meddela. Trjckfrikets-Förordningen. Der borttages öfverallt ordet: ”Hof-Canzleren” och i dess ställe insättes: ”Justi tias-Stats-M inistern.” Med anmälan härom, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att ifrågavarande föreslagne förändringar i Rikets Grundlagar må af E. K. M. i Nåder bifallas och, sedan de såmedelst vunnit full kraft af lag, i vanlig ordning varda kungjorde. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 4 Mars 1840. Bih. till R, St. Prot. 1840. 10 Sami. 1 A/d. a 7.0 Expedilions-Utskcllcls Förslag lill und. Skrifvelse, N:o 2. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 11 Mars 1840. Preste-Standet den ll Borgare-Ståndet den 11 Bonde-Ståndet den ix Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående aflidne Professoren P. IL Lings enkas underdåniga ansökning om bibehållande af den, hennes man i lifstiden tillagda, lönetillÖkning. S. A. K.
Under åberopande af hvad 1859 års Jernvågsundersöknings-komité i detta afseende yttrat, tror jag att tiden nu vore inne att tillstyrka de förberedande arbeten, som för en sådan sammanbindning åro erforderliga, och jag anser derföre att till Kongl. Maj:ts disposition borde ställas ett belopp af en och en half million Riksdaler för genombrytande af de södra bergen, så att den vestra stambanan kunde nedföras till stränderna af Saltsjön och Målaren samt för ett sådant anordnande af den norra bangården, att icke något hinder lades mot en framtida förening af de båda bansystemen, då den blir af behofvet påkalladt.” af Herr Skogman, C. J. A: "Emot Stats-Utskottets beslut att i afseende på sammanbindningsbanan genom Stockholm, med statiousgård vid Röda Bodarne invid Clara sjö, afstyrka Rikets Ständers bifall till det af Kongl. Maj:t för detta ändamål äskade anslag af 3,070,000 R:dr, får jag vördsamt anmäla min reservation. Ifrågavarande nådiga framställning innefattar, efter mitt sätt att se, två särskilda delar, hvilka ej ega något alldeles oskiljaktigt sammanhang sins emellan. Yäl är det alldeles gifvet att en bangård vid Clara sjö, såvida den skall vara gemensam för de båda stambanor, hvilka der hafva sin ena ändpunkt, ej kan tänkas utan att sammanbindningsbanan linues, men deremot kan jag ej inse hvarföre med sammanbinduingen nödvändigt skall följa don gemensamma bangården, hvars ändamålsenlighet ur åtminstone en synpunkt, gods trafikens, ingalunda är obestrid - State-Utskottets Utlåtande N:o 87. 87 lig. Sannolikt genast vid norra stambanans öppnande, säkerligen så snart godstrafiken derå vunnit någon betydligare tillvext, skall behofvet af ytterligare bangårdar, om ock af mindre omfång och under den anspråkslösare benämningen af godsstationer, eller dylikt, blifva allt för kännbart för att kunna tillbakavisas. Om dessas läge, i händelse man antager behofvet af dem gifvet, torde någon skiljaktighet i åsigter knappast komma att ega rum.
Om med denne motionär åsyftas Herr Heljestrand, så förefaller det eget, att här den motionär blifvit af Utskottet förbisedd, sorn före - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o i OS. 35 slagit författningarnes totala upphäfvande, eller en sådan förändring i desamma, att den frihet, som nu (skenbart åtminstone) är begränsad af eri slags ordning, enligt denne motionärs yrkande, borde blifva obegränsad, och således i motsats till den förre motionären föreslagit en stor väsentlig förändring i närings-lagstiftningen. Att jag af dessa »omständighetera icke, lika med Utskottet, kan deraf sluta till författningens ändamålsenlighet, torde måhända härleda sig dels deraf, att jag troligen har ett annat begrepp om det med författningen »afsedda ändamål», än Utskottet har, samt dels deraf, att jag varit i tillfälle både enskildt, som handtverkare, äfvensom i afseende på dess allmänna tillämpning, som ledamot bland Handtverks-föreningens Fullmäktige, erfara alltför många exempel på densammas brister; men jag har, med afseende pä den ställning, i hvilken jag, som handtverkare, står till denna författning, icke ansett mig böra föreslå några vissa speciela förändringar i densamma, af det skäl, att ett förslag i ett sådant syfte och på det sätt tillkommet, kunde anses som partiskt, hvarföre jag trodde, att det af mig föreslagna sättet att fä bristerna afhjelpta vore ändamålsenligast, äfvensom ledande dertill, att Kongl. Maj:t slutligen blefve befriad från de underdåniga petitioner, som nu ständigt besvära Högstdensamme, och hvilka, jag befarar, icke lära upphöra, förr än något steg vidtages, som dertill gifver anledning.
Mången gång har jag hört (och säkert hafva äfven många af Eder mina Hrr, hört) talare, som yttrat sig emot Styrelsen, lågt framställas, såsom de der handlat af enskild hämndlystnad eller bitterhet mot någon hög person. Dessa känslor kunna omöjligen finnas hos mig; jag har tvärtom, såsom jag redan erkänt, de största tacksamhetsförbindelser till Dynastien och skall aldrig upphöra att erkänna dem. Man har vidare någon gång framställt felslagna förhoppningar såsom motiv för klandret. Dessa finnas ej heller hos mig. Jag har aldrig ägt några lysande förhoppningar; jag har icke ägt andra än dem, som blifvit tillfredsställda, och jag är i mitt enskilda lif den lyckligaste menniska på jorden. Jag har inga affärer och kan således icke hafva dem dåliga, och jag hoppas, med Försynens bistånd, att med mitt arbete och med de knappa tillgångar, jag äger, kunna draga mig och min familj fram, såsom en ärlig man. Jag nämner detta, emedan man stundom alltför högljudt härleder oppositionsandan från missnöje, egentligen härflutet från förstörda affärer. Man har talat om beräkningen hos oppositionsmannen att svänga sig upp och att fiska i grumligt vatten, sedan samhällsskicket väl först vore omstörtadt; men jag tillhör ej dem, som tro på denna drömbild: republiken, eller räkna på några omhvälfningar, emedan jag tror, att den constitutioriella monarchien är den enda passande statsform i vår tid och för våra samhällen. Jag tror vidare Representationen icke böra nedsätta Regeringen för att vinna framgång för sina önskningar; tvärtom bör hon söka gifva Regeringen mera kraft, och för en man på min ståndpunkt i samhället finnes, i det fallet, intet annat medel härtill, än att uttala, hvad jag anser skola befordra både Regeringens och Nationens väl, hvilket alltid är och bör vara med hvartannat oskiljaktigt sammanväfdt. Men, mina Hrr! det gifves slutligen äfven en annan bevekelsegrund hos mig, och jag måste rent uttala den, äfven om ämnet är af den mest grannlaga beskaffenhet. Vi hafva en åldrig Konung, hvars Dynasti är innerligt befästad uti folkets hjertan och en älskad borgen för vårt sjelfbestånd; men vi kunna derföre äga felaktiga institutioner och felaktiga lagar.
Hagberg vid tillfället icke varit rätt nykter; — Lundgren: att han, den ofvan uppgifna dagen, sett Hagberg inkomma i boden och köpa snus af Welin samt såsom betalning framlägga på boddisken ett tioöresmynt, hvilket Welin nedlagt i lådan; att vittnet straxt derpå skolat vexla penningar i samma låda och då märkt ett tioöresmynt liggande bland det öfriga silfret af helt olika färg med detta, hvilket vittnet genast omtalat för Welin; och att, då åklagaren sedermera inkommit i boden med Hagberg och flera personer, vittnet hört åklagaren fråga Hagberg, om denne lemnat det af Welin förevisade myntet, hvartill Hagberg genmält, att han lemnat ett mynt å tio öre, utan att han visste hvilket; och—• Anna Stina Jonsdotter: att Hagberg förutnämnde dag på morgonen, å det utskänkningsställe, hvilket af vittnets man förestodes, begärt att få köpa ett halft qvarter bränvin, till betalning hvarför Hagberg lemnat två tioöresmynt, denivittnet, då det ännu ej var full dager, tagit fram till fenstret för att granska, emedan färgen på desamma förekommit vittnet misstänkt ; att vittnet, sedan så väl hennes man som flera närvarande perso *) Jfr 18C4 års Embetsberättelse sid. 37. 46 ner granskat mynten, återlemnat dem till Hagberg, med tillkännagifvande, att denne icke kunde få bränvin för dessa mynt, emedan de icke voro riktiga, och att
Om missbruk i detta fall äga rum, så är felet utan tvifvel veder bör. myndigheters, och deras, som verkställa taxeringen eller vaka öfver verkställigheten. På samma grund som man nu ej vill medgifva denna lindring, kunde man äfven säga, att emedan lönnkrogar finnas, böra ej heller krogarna skatta, ty de kunna ju göra sig till iönnkrogar allesammans, och då äro de befriade från all skatt. Jag anhåller att IL o. Ad. mätte bevilja den ifrågavar. eftergiften, men införa den under 145 §:n, såsom lindring för sådana spisqvarter, der rusgifvande drycker ej i4 H. 10 74 D e n 3 O c tobe r e. m. försäljas. I sådan händelse skulle alla spisqvarler, om jag lätt förstår författningen, blifva uppförda till bevillning, men de som styrkte alt de ej försålde eller tillhandahölle rusgifvande drycker, sedermera varda från afgiften befriade. Frih. Ridderstolpe: För alt minska den våda för framtiden, som Hr Printzensköld befarat, får jag erinra derom, alt denna framtid blott består af högst 5 år, under hvilka det vore ganska tillbörligt., att R. St. gjorde ett försök i denna väg. Jag uthärdar med att votera för betänk. Frih. Nauckhoff: Här inträffar verkligen det förhållandet, att missbruken befinna sig uti den stora majoriteten, ända derhän att de blifva bruk, och jag får erkänna, att hvad här har blifvit anfördt ej kunnat öfvertyga mig om annat, än att en mängd lönnkrogar skulle uppstå till följe af denna förändring. Om man ville uppmuntra en dylik sak, som visserligen vore ganska väl, så må det då hellre ske genom det undantagsstadgande, alt den som vid årets slut kan styrka att han ej utminuterat brännvin, skall återbekomma hvadhan förut betalt.