Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har jag ej redan i flera månader, ja ännu längre, kunnat beherrska hvarje blick, ord och rörelse? Har jag icke kunnat se dessa ögon, med ett uttryck af den mest obeskrifliga och innerliga hängifvenhet – när de trott sig obemärkta – fästade på mig, och har jag icke förmått att vara endast vänlig, lugn, ledig och likgiltig, när så behöfts? Och så skall det förblifva! Ett enda dunkelt anande, att hans känslor funnit ett gensvar i mitt hjerta, och hans strider mellan passion och förnuft måste vexa till en jättekamp, utan att han likväl nådde målet. Men förtäras skulle han, kastad mellan hoppets och fruktans vexlande makter. Nej, må jag spara honom denna strid! Har jag icke, för att beröfva oss båda den uti en obevakad stund möjligen inträffande frestelsen, att förråda våra hjertans hemlighet, och med detsamma beröfva den stackars ynglingen den obetydliga utvägen, att i min fars hus förvärfva en skärf till sitt uppehälle – ty vid den mest aflägsna skymt till en sådan misstanka, skulle min far för evigt skilja honom ifrån sig – har jag icke gjort det svåraste, men också enda offret, att rädda oss båda från denna villfarelse, då jag följt mina föräldrars önskan, och lofvat min hand åt Ferdinand? Jag är nu hans fästmö, blir snart hans hustru, och skall, med Guds bistånd, i min egen själ finna det stöd, den styrka jag behöfver, att uppfylla de pligter jag ikläder mig. Jag tror att Ferdinand är en redlig och bra man; litet flygtig, kanske till och med lättsinnig, men det rättas nog med tiden; och om vi just icke blifva så lyckliga, som endast ett äktenskap bygdt på ömsesidig kärlek kan göra de förenade; så erbjuder dock det samfällda delandet af mången smärta och fröjd i det husliga lifvet, väl ingen ersättning, men likväl ett lugnt, vänskapligt och välvilligt förhållande, hvarvid jag tror mig utan afsmak kunna vänja mig, sedan hoppet om sann, verklig sällhet ändå aldrig, ej ens för ett ögonblick, kunnat slå rot i mitt hjerta.
Jag har der ‘möt trott , att inan i Concourstillståndet kunnat, i sammanhang dermed j föreslå åtgärder, som, i förening med Lagens kraf, blifvit mera gagnande både för Fordringsägare och Gäidenärer, i synnerhet om man måste antaga , att en uppoffring af allmänna Med. 1 måste i sådant ändamål ske, och ej detta ändamål hade viden Proclama, Actieägare, Fordringsägare och Statems Ombud, kunnat in* gå i öfverläggningar om Statens biträde, i ordentlig väg erbjudas, de Fordringsägare, sorn hellre i öfverenskommelser åstundade ingå , än afvagta Concoursens utgång emot öfvsrlåtelse af deras Fordi ings-anspråk , och om , i motsatt förhållande till hvad nu är föreslagit , man användt Statens eller Banquens förskotter, icke directe till förmon för Fordringsägare, utan till underlättande af säkrare Gäldenärers inbetalningar till Disconterne, men icke sådana osäkra, som man i alla fall måste öfver» lemna åt deras oblida öde , tror jag, att genom denna utväg, och då man således varit i tillfälle att erbjuda Fordringsägare fördelaktig gare betalningsvilkor, emot förbindelse afen lindrigare behandling , i afseende på Gäldenälerne, att det -å kallade farliga Concours-tillståndet blifvit mindre farligt för dessa Disconternes Debitorer, och haft mindre menlig inflytelse på Fenninge-rörelsen i allmänhet» än verkställigheten af hvad Utskotten föreslagit. Det förekommer mig} som användandet Dm 17 Martti, /. m. af samma Summor i denna ordning icke skub le möta större svårigheter i verkställigheten , och likväl bereda samma ändamål under en Lag, enlig Disconternes behandling, och hvarigenom man äfven förekommit det orättvisa omdöme, hvarmed man sannolikt skall af Fordringsägare mötas , att nemligen, oaktadt all dem tillagd förmon, de torde yttra, att man underkastat dem tvångslagar till deras förlust, samt att Disconternes Concours-tillstånd skulle hafva dem en större fördel beredt , i hvilken omständighet likväl all vederläggning, grundad på behörig beräkning, vore omöjlig.
I fråga om Rådmäns och Kämnerers befrielse från deltagande i dessa dagaböters .utgörande, befinnes, att Borgareoch BondeStånden sammanstämt uti ett beslut, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt PresteSlåndet stannat uti särskildta från hvarandra och de 2:ne öfrige Ståndens beslut alldeles skiljaktige meningar; men som PresteStåndet genom sitt beslut, att ali ansvarighet för Rådmän och Kämnerer hädanefter i alla händelser skall upphöra, måste, sedan denna mening ej vunnit pluralitet inom RiksStånden, anses hafva bifallit Borgareoch BondeStåndens enahanda, dock med några inskränkningar, vidtagne beslut, om icke den af Borgare-och BondeStånden i denna fråga yttrade mening bör såsom Riksens Ständers beslut anses, Beträffande slutligen frågan, hvem ansvaret för försummadt insändande af Domböcker och Protocoller skall drabba i de händelser, då nu Rådmän och Kämnerer blifvit derifrån frikände; så befinnes, att Högv. PresteStåndet stadgat, att Ordföranden borde med Protocollsföranden gemensamt i ansvaret deltaga; men att de tvenne öfrige Stånden i denna fråga icke meddelat något bestämdt yttrande. Då nu likväl Högv, PresteStåndet på förenämnde sätt bestämdt i denna fråga yttrat sig, samt Vällofl. Borgareoch Hederv. BondeStånden, hvars beslut påkallat ett stadgande härom, utan att detsamma afgifva, huf - g Lagutskottets Betdnkandett. vudsakligen gillat motionen, hvari detsamma blifvit yrkadt, som PresteStåndet antagit, torde PresteStåndets beslut i denna fråga få såsom Riksens Ständers beslut antagas. Stockholm den io No v. iSaS. Ankom den 20 No v. i8a3.
Men sorgsne öfver världshändelsernas gång och trötte vid att skåda det fortgående förfallet, drogo sig Mimers söner efter sin faders död undan till den gyllne borg, som de åt sig uppfört i norra delen af Mimers rike, på Natts odalmarker, under Nidafjället. Stuckne med sömntörnetagg lade de sig ned till oräknade århundradens hvila. Det finns i borgen många salar, hvilkas väggar och bänkar lysa af de vapen och andra konstvärk, som de skapat. I den innersta salen sofva Sindre och hans bröder, höljde i praktfulla mantlar. De dödlige, som ödet någon gång medgifver att få träda in i Mimersönernas borg och se dess hemligheter, må akta sig att vidröra de sofvande. Vidrörandet straffas med obotlig tvinsot. Allt synes också slumra omkring dem. I närmaste sal stå sju hästar: Sindres häst, Moden, och de andre brödernas. De äro sadlade, som om de hvarje ögonblick borde vara färdige för sina ryttare. Natt höljer borgen i skymning. Dånet af världskvarnen och Hvergelmers brusande flöden förnimmas därinne som ett vattenfalls entonigt vyssande sång. Stundom prassla genom salarnes räcka nattdisernas steg, när de komma att betrakta sina fränder och bortfläkta dammet från deras mantlar och vapen. Så skola de sofva, tills Yggdrasil skälfver och Heimdallslurens världsgenomträngande klang väcker dem till den sista striden mällan det goda och det onda. Heimdall räknas till vanernas stam. Han ville ej kämpa mot sina fränder, men ej häller svika sin trohetsplikt mot Oden. Båda de fiendtliga gudaflockarna vordo enige därom, att Heimdall skulle stå utanför deras fäjd och vara, såsom ditintills, Bifrosts väktare och höfding öfver de alfkrigare, som utgjorde den vid Bifrosts norra brohufvud uppförda borgen Himmelsvärns besättning. Öfverenskommelsen påbjöds af nödvändigheten, ty det var för vanerna lika viktigt som för asarne, att jättarne ej genom en öfverrumpling komme i besittning af Asgard.
De flere af serskilde motionärer väckte frågor, om öfverenskommelse!’» ingående , rörande byggnadsskyldigheten vid Prestebol, m. m., komma alt af delta Utskott gemensamt med Lag-Utskottet uti serskildt Betänkande behandlas. Stockholm den 2 Mars 184 r• N:o 139. Ank. till Exp, Utsk, den 14 Mars 184 r» kl. r e, ta. Utlåtande, i anledning af väckte motioner} om förändring af lönevilkor en för Presteadjuncter i allmänhetj samt om inrättande af Sacellanier i Lunds Stift. Hös Hedervärda Bonde-Ståndet hafva blifvit väckte och till Utskottet remitterade tvänne motioner i detta ämne, nemligen: Bfh. tål R. St. Prot. 1840 och 184,1■ 8 Sami. 10 Allm. Besv.- och Ehon.-Ut skottets Utlåtande, N:o i3g. 1:0 Af Sven Heurlin från Kronobergs
Af den 8 Dec. 1813, uppå en af RiksdagsFullmägtigen från Gefle Stad J Selg• gren , å dervarande SkepsReder iers vägnar, i underdånighet gjord ansökning i afseende på Turkiska Pass för Skepp ifrån Gefle, som inom en Sommar göra tvenne resor på Nordsjön. Ifrån Krigs Expeditionen. Af den 18 Maji 1813» uppå Peter Svenssons från Skaraborgs Län underdåniga ansökning om flyttning af tvenne SoldateTorp, 44:0 Af d. 13 Julii 1813, uppå RiksdagsFullmägtiges från Wes'etås Län underdåniga ansökning om ersättning för lill Vargeringsmanskapet lemnade klädespersedlar. 45:0. Af d. 8 Febr. 1814, Uppå RiksdagsFullmägtiges f.ån Malmöhus och Christianstads I*än underdåniga besvär rörande HingstPrsemiers utdelande. 46:0. Af d. 4 April 1815 i uppå Riksdagsmannen Pietis underdåniga ansökning , rörande det i Haparanda by förlagda Finska GränsCompagniet. 47:0. Af den ti Juli! 181 “i uppå Nils Håkanssons och Nils Pehrssons från Christanstads Bihang till Riks-St, Prot. 1S17ocA iSig. adra Sami, N;r 43,44. 33* Justitia?Ombudsm. EmbetsBerdttelser. Län underdåniga ansökning om anstånd med r£- cruteringen och remonteringen vid Skånska Husar Regementet. 48:0. Af den il Julii 1815» uppå RiksdagsFullmägtiges från Vestetoch Norrbottens Jan underdåniga ansökning om befrielse från Rotekistors anskaffning. 49:0. Af den 11 Julii 1815, uppå An~ ders Larssons ifrån Elfsborgs Län underdåniga besvär öfver ålagd ersjittning föt beklädnadspersedlar* som Wartofta Compagnie af Westgötha Regimente erhållit under Fälttåget i Tyskland. 50:0.
Det är åtta Ryssar, som sjunga en af sina nationalsånger, under det de i den stilla aftonen ro nedför Tromsö-sundet. De sjunga fyrstämmigt och med fullkomligaste renhet och harmoni. Sången går i moll, men är likväl ej sorglig. De ro i den mörka skuggan af stranden, och vid hvart årtag lyser vattnet omkring båten, och droppar, liksom af eld, stänka från årorna. Detta fenomen är ej ovanligt på vesterhafvet, och vet du väl, min Alette, hvad som så lyser och brinner i hafvet? Jo, kärlek! I vissa ögonblick, nemligen, stegras hafsinsekternas känsla till en hög grad af innerlighet, och milliarder väsen, som innehållas i vågorna, osynliga för blotta menskoögat, fira då en lycksalighetsoch bröllopsstund. Det är i sådana ögonblick, som hafvet lyser, ty hvart minsta lilla kräk ger då, inspireradt af kärlek, ifrån sig en stråle af ljus. Dock brinner dess lif så högt en stund, för att sedan desto hastigare slockna. «Men det dör förutan smärta», dör i glädje. Rika natur! Gode Skapare! «Också mitt hjerta brinner! Jag ser på det lysande elementet, som i denna stund kan sägas vara fullt af lycksalighet, jag lyssnar till sångens melodier, fulla af glädje och smärta och – jag räcker mina armar efter dig, Alette, min Alette!» «O!» utropade Susanna här, «hvad denna man älskar dig, och hvad du måste älska honom! Visst måtte ni få länge lefva för att vara lyckliga tillsammans!» «Och om ej länge», sade Alette, «så dock en liten tid; ja, en liten tid hoppas jag få lefva för att göra honom lycklig, för att tacka honom för all hans kärlek. Och sedan»... Alette böjde sig ned och plockade en skön utslagen vattenlilja, som växte i ån, vid hvars brädd hon stod; hon visade den åt Susanna i det hon med tankfullt leende fortfor: «Hvad er det saa meer? Engang den seer Dog en venlig Strimmel Af Hjemmets lysende Himmel, Engang den luer Under Templets tonende Buer – En slig Sekund
Vid 1826 års roteringsförrättning togo commissionerna frågan om ulsocknets roteringsskyldighet i öfvervägande och funno för godt antaga, att Halländska utsocknet borde , såsom dittills, i extra-rotering qvarstå , tilldess båda Statsmakterna derom annorlunda förordnat Ehuru nu R. St. uti und. skrifvelse till K. M., vid 1828 och 182g års riksdag (N:o 167), yttrat sin und. önskan, att all indelning af dittills oroterad jord matte få hvila, och någon vidare åtgärd icke uti denna fråga blifvit vidtagen, återförviste likväl K. M-, genom nåd. bref af d. 2 Nov. 1833, till ny handläggning af comiterade, 1826 års roteringsåtgärd i hela sin vidd, i anseende lill flera förelupna felaktigheter, och deribland, att comiterade företagit sig pröfning af frågan om utsocknets roteringsskyldighet och icke underställt densamma K. M:s nåd. afgörande. Vid de sammanträden med roteringscommissionen i Tönnersjö härad, som i anledn. häraf blefvo utsatta i början afår >835, protesterade utsockne-frälsehemägarne emot dessa hemmans deltagande i ständig rotering, hvilket föranledde till en und. framställning, om icke, då det förmodades att enahanda motsägelse vid de öfriga sammanträdena vöre att förvänta, K. M. täcktes tillåta, att en commission, sammansatt af ledamöter från de 7 öfriga häraderna i länet, finge å lämpligt ställe sammankallas, för att på en gång samla aliade anföranden, som utsockne-hemmansmansägare kunde finna sig befogade afgifva ; i följd hvaraf K. brefvet d. g Maj 1835 biföll den sistnämnda hemställningen, och sammanträde ägde rum i Falkenberg d. 27 Aug. samma år, hvarvid protester i frågan aflemnades från alla delar af länet, och ärendet öfverlemnades derefter till K. M:s nåd. afgörande, hvarpå följde: K. brefvet d. it\ Oct.
Vid uppmyntning af Bankens Silfverförråd, i den mon sådant varit af behof påkalladt, hafva'Banco-Fullmäglige, i öfverensstämmelse med föreskriften uti §. 129 af Banco-Reglemenlet, företrädesvis ari vändt Bankens förråd af äldre -|:dels, -|:dels, J^rdels, och -^tdels Riksdalerstycken, och jemväl varit betänkte uppå att låta uppmynta de, enligt Kongl. Förordningen af den 25 Juni i83o, präglade TT5:dels Riksdalerstycken, hvilka, jemlikt Rikets Ständers vid sisth Riksdag fattade Beslut, icke vidare få från Banken utvexlas. Commissariatet har dock härvid tillkän nagifvit, alt så väl Öfver-Directören vid Kongl. Myntverket som Myntmästaren derstädes förklarat, alt berörde -J_:dels Riksdalerstycken, såsom varande en af Kongl. Maj:t påbjuden, ännu ej aftyst Myntsort, icke kunde till ommyntning emottagas, förr än Kongl. Maj:t lemnat Dess Nådiga tillstånd dertill; vid hvilket från Kongl. Myntverket sålunda lemnade förklarande, Fullmägtige den 1 Mars i838 beslutat alt låta lills vidare bero, och i följd deraf medgifvit, att framgent, och intilldess Kongl. Maj:t i Nåder kunde finna för gcdt alt tillåta ommyntning af ifrågakomne TT3:dels Riksdalerstycken, plantsar fingo till ulmyntning användas. Men sedan Rikets Ständers sist församlade Herrar Revisorer, enligt hvad 1839 års Revisions-Berättelse (pag. 21, 22) utvisar, anmodat BancoFullmäglige föranstalta, det ofvanberörde J^:dels Riksdalerstycken af nya prägeln varda ommyntade och att, i händelse af ytterligare vägran å Kongl.
Denna inskränkning urståndsätter handeln att under den tid af äret, dä sjöfarten är hämmad, uppehålla tällan med den inhemska fabrikationen; och då denna tällan under öfriga lider af året visat sitt helsosamma inflytande på inhemska varuprisen, utan att Svenska socker-fabrikationens bestånd dervid äfventyrats, lärer det icke kunna förnekas, att nämnde fabrikation äfven under vintermåna deroe både kan och bör uthålla täflan med de utländska fabrikater, som till förtullning i män af konsumtionens behof blifvit på kredit-npplag eller nederlag samlade. Utskottet tillstyrker alltså, alt den, vid upphäfvandet af införsels-förbuden å Socker-sirop samt Topp-, Kandioch lvak-socker, stadgade inskränkning i upplags-rätlen för nämnde artiklar mätte upphöra. Andra öfvergångs-åtgärder vid införsels-lorbudens upphäfvande hafva väl tillförene ifrägakommit, men blifvit af Bevillnings-Utäkottet vid de 2 sisla riksdagarne afstyrkte och af Bikels Ständer förkastade, såsom hvarken nödiga eller nyttiga; och Utskottet är äfven nu af lika tanke. Bland andra, i fråga om grunderna för tull-lagstiftningen, väckta förslag, som redan Vtfursels i början af della Betänkande finnas i ett sammanhang upptagne, förekommer ock det tariJen yrkandet, alt, då ullorsels-tull icke vore annat än en indirekt beskattning, lagd på den inhemska producenten, samma lull hurde helt och hållet upphöra.
Alice anländt till ett ställe i skogen undangömdt för allas ögon. Det stackars barnet var uti ett förfärligt tillstånd. Resan, som varade inemot ett dygn, var nära att taga lifvet af henne. Sittande bredvid sin följeslagare, som var stum vid alla hennes frågor, trodde hon sig ibland vara ett rof för någon elak dröm och väntade den stund då den skulle upphöra. Det var nästan medvetslös hon ankom. Mannen, hvilken Edvard kallat Nils, lyftade henne ur åkdonet och nästan bar henne in, ty hon kunde knappt stå på sina fötter. Rummet, i hvilket hon nu fördes, var ett litet uselt kyffe. Hon kastade sig på en säng och gaf luft åt sina snyftningar, dem hon hittills sökt qväfva. Alice var en af dessa svaga naturer som ej kunna gå emot strömmen, hvilka ej ens försöka det, ty de känna sina krafter vara för ringa dertill. En stund hade förgått, då en gammal gumma inträdde och med sträf stämma frågade, om hon ej ville komma in och dela deras måltid. Alice hade icke ätit på hela dygnet, men nekade dock äfven nu att göra det. Hon betraktade den gamla gumman med fasa och utbrast: Säg mig, hvarför ha de fört mig hit? hvem har gjort det? hvarföre är jag här? hvad vilja de mig? Tyst barn, fråga ej mig. Jag vet det ej, men sannolikt har ni gjort någonting mycket illa och är derföre här. Illa? hvad för illa har jag gjort? och hennes tårar strömmade åter. Några dagar förgingo på detta sätt. Alices öfverspända sinnesstämning började lägga sig, och innerligt tackade hon Gud för det hon medtagit sin bibel, som nu var henne så kär och gaf henne så mycken tröst. Gumman, som var den enda med hvilken hon egentligen kom i beröring, kunde icke förklara mera än hvad hon först hade sagt. Utom henne fanns uti den fattiga stugan blott en enda person, en fjortonårs flicka, till hvilken Alice kände sig dragen; men gumman hade förbjudit dem att tala med hvarandra; hon sade, att den unga missen skulle lära henne sina konster. Alice, som hade på sitt samvete blott en enda sak, och äfven detta tvifvelaktigt: att hafva älskat Edvard med så mycket förtroende, förstod icke hvad allt detta ville säga.
Discont-papperens kraft, såsom Mynt valuta, blifvit suspenderad. Om denna anledning och detta ändamål påminner jag derföre, att allmänna ordet: förlägenhet kali lämpas till olika fall; och derfö-i re , att jag tror mig hafva förmärkt, det Pen. ningelnteresset detta mägtiga Interesse, öfver hvilket Näringarne länge beklagat sig . vill, att med förlägenhet skall endast böra förstås bekymret deröfver, att Penningebristen icke ännu är gtor nog; såsom efter hvars för - Den 17 Mertil, /. m. hållande, det så kallade Myntvärdet blott skall kunna beräknas. Denna urskiljning emellan beskaffenheten, af den förlägenhet, som vi rätteligen hafva att afhjelpa, och den förlägenhet, sorn man synes vilja gifva oss i stälfet, är likväl angelägen; emedan ett misstag deri lätteligen kunde hänföra oss att göra motsatsen af hvad vi böra göra, hvaraf skulle följa , att vår belägenhet, i stället för att afhjelpas , skulle förvärras. Utskottet medgifver 1 sitt Betänkande, att Discotlt-papperen ingått i RörelseCäpitalfit, samt utgjort en del deraf; och man kan . tillägga, att de ännu utgöra det; ty ännu Hoppas Pu-, bliken på deras återfående, och LiqVidema man och man emellan äro derföre Llott uppskjutne endast till Riksdagens slut. Om , då Utskottet tillstyrkt deras borttagande på en gång, Utskottet kommit att glömma orättvisan o;h faran deraf, så är det här stället att påminna dérom. I vanlig Concoursväg äga Gäldenärens As-' signationer icke bättre rätt, än hans Reverser; och ända hittills har man erkänt, att då man försätter tvänne lika rätts ägande Borgenärer i sådan olikhet i fördelar, att man ger den en» hvad man nekar den andra , så afviker man från både Lag och rättvisa.
Vid detta stadgande anmärker jag dessutom, att comministrarne blifvit glömde; och då i skärgårdarna och på många andra ställen s. k. capell-försatnlingar finnas, hvilka, genom sitt afskiljda läge från moderförsamlingen, snart sagdt kunna sägas utgöra församlingar för sig sjelfva, der själavården och pastorsbestyret, bestridt af en comminister, är ganska inskränkt, — i dessa församlingar, säger jag, kunde lärare-kallet i skolan ganska väl förenas hos den alltför klent lönta comministern , till fördel både för allmänheten , som bekostar undervisningen , och för dem, som emottaga den , äfvensom för comministern, hvilken dymedelst fick en ökad inkomst. Hr von Hartmansdorff tiar klandrat att en del af skollärarenas löner vore bestämd i penningar och en annan i spanmål: häruti kan jag ej instämma, emedan jag anser tvertom ganska rikligt, att halfva beloppet ulsältes i penningar och återstoden ä spanmål, emedan lärarena äro i behof af beggedera; och hvad den anmärkntn beträffar, att den ort, som vanligen har minsta tillgång på penningar, nemi. skärgården, skulle få erlägga skolmästarens lön i lisk; så vill jag förmoda, att det åtminstone icke borde blifva i färsk fisk, ty då blef det mindre lämpligt, än om halfva lönebeloppet erlades i penningar. — Hvad s. k. veckopenningar till skolläraren beträffar, anser Hr von Hartmansdorff det af Utskrn föreslagna beloppet från 2 till 6 sk. snarare böra utgå efter skattebeloppet än efter personalen. I detta hänseende tror jag mig kunna göra en umnärkn. till följd af min kännedom om allmänna ställningen. För min del godkänner jag veckopenningarna, men underkänner deremot den koppskatt, örn jag så får kalla den, sorn föreslås för hvarje person. Den allmänna sinnesstämningen är icke benägen för en sådan taxering.
Silfver sora exporteras; så upkommer en fortgående minskning i landets rörelse-kapital, som trycker näringarne och framkallar ett förnyadt rop på beredandet af nya låne-lillgångar i Banken, nya kreditiver på Banken d. v. s. nytt vädjande till Tumba Pappersbruk och sedel-stämplarne i Banken; deraf följande slängande af Bankens lucka och ny realisation, hoc est ny bankrutt, efter ett par 10-ial af års tvinsot under fortgående myntförsämring. På dessa grunder anser jag min pligt vara att för min del afstyrka bifall till hvad Utsk. i förevar. 29:de punkt föreslagit. Hr Rosenblad, Bernh.: Af alla de inrättningar i och för allmännare föremål, hvilka i sednare tider inom fäderneslandet upslått, är troligen den af hypotheksföreningar, en af de nyttigaste. I ett land, inom största delen af hvilket jordbruket ännu befinner sig på en så låg ståndpunkt, och der så stora obegagnade odlings-lägenheter finnas som i Sverige, der således mycket för jordens förbättring är att göra, men tillgången på kapitaler är ringa och de som finnas vanligen cirkulera trögt, der äro sådane inrättningar af stort värde, som utgörande stora föreningar af större och mindre förmögenhet ägande fastighetsägare inom hela provinser, äga större kredit än den enskilte jordägaren, och sålunda lättare än han, kunna uplaga lån passande för denne, när han vill nedlägga dem på sin jords förbättring. Ty ehuru lönande en odling eller ett förbällradt jordbruk än kan vara, kan dock sällan väntas deraf så stor afkastning att snart hela kapitalkostnaden kan derigenom ersättas. Sålunda måste lån, som efter en kort tid kunna återfordras, vara vådliga alt använda till odlingar, eller ett förbällradt jordbruk. Hypotheksföreningar böra derföre ställa sin både uppoch utlåning så, att endast med en mindre årlig inbetalning, lånen efter hand amorteras. Då försättes både föreningen och de jordägare, sora deraf begagna sig, i en sjelfständig ställning, i hög grad befordrande jordbrukets framsteg, och jordägarnes välstånd. Jag vill derföre ingalunda bestrida, att icke hypotheksföreningar kunna missbrukas. De dela denna lott med alla menskliga inrättningar.