Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti alla do fall, då enligt denna och föregående tre §§ Riksstyrelsen föres af Stats-Rådet, skola dess samtlige ledamöter vara närvarande och rösta. § 43. Går Konungen 8 § stadgar. Hvad nu om Konung sagdt är, gälle ock i afseende på Regent, då Riksstyrelsen af honom utöfvas. § 44. Ingen Prins — efterkommande. § 45. Hvarken Svea de bära. § 16. Landet skall hädanefter förordnas. § 47. Rikets Hot-Rätter olagligen behandlas. § 48. Konungens hof derifrån afsätta. § 49. Riksdagen representerar Svenska Folket. De rättigheter och åligganden, som gällande lag tillägger Rikets Ständer, tillkomma hädanefter Riksdagen. Den fördelas i två Kamrar, hvilkas Ledamöter väljas, på sätt Riksdags-Ordningen stadgar. Kamrarne ega i alla frågor lika behörighet och myndighet; skolande Riksdagen i kraft af denna Grundlag sammankomma till lagtima möte hvarje år den 15 Januari, eller, om helgdag då inträffar, dagen derefter; Konungen dock obetaget att, emellan Lagtima Riksdagar, Urtima Riksdag sammankalla. Kongl. Majda Nåd. Proposition N:o 61. 29 Hos Urtima Riksdag' må endast förekomma ärende, som föranledt Riksdagens sammankallande eller af Konungen eljest för densamma framlägges, så ook hvad med dylikt ärende står i oskiljaktigt sammanhang. § 50. Riksdagen skall sammanträda i Rikets Hufvudstad, utom i de fall, då fiendes framträngande eller pest eller andra lika vigtiga hinder göra det omöjligt eller för Riksdagens frihet och säkerhet vådligt. I dessa fall tillkommer Konungen att, efter samråd med Riksdagens Eullmägtige uti Banken och Riksgälds-Kontoret, annan Riksdagsort utsätta och kungöra. § 51. I de fall, då Konungen eller Regenten eller Statsrådet sammankallar Riksdagen, fastställes tiden för dess sammanträde efter 20:de och inom 30:de dagen från den, då kallelsen blifvit uti Hufvudstadens kyrkor kungjord. § 52. Kamrarnes Talmän och vice Talmän utnämne Konungen. § 53.
Jag vill visa honom det, men ännu mer vill jag skaffa mig upprättelse i mina egna ögon. ”Inställsam”! – Jag kan skära tänder bara jag tänker på det. Ett sådant slag af hundpiskan har jag utsatt mig för. Och sedan jag fått det, känner jag endast smärta öfver att vara bortstött. Hvad är jag då för en menniska! Harmen sjunker ihop till ett intet inför saknaden, jag vill resa den på benen, men den faller ihop som en trasa. Och dock fins det ingen annan råd än att kalla lif i den, tills jag kan arbeta mig till likgiltighet. Skrifva kan jag inte till honom. Jag känner mig främmande samt Författarträffen i juni 1886 i Hörby. Fr. vänster: Ola Hansson, Stella Kleve, Ellen Kruse, Victoria Benedictsson, Hilda Benedictsson och sittande t.h. Matti Benedictsson. Ellen Key trol. på 1880-talet. utsatt för misstanken att vara kär. Och hellre må han anse mig för en jude och gnidare. Men det är icke sant att jag uppgifvit allt hopp. Jag hoppas ännu att han skall ge mig någon anknytningspunkt. Han bör veta, han måste veta att jag vill ha hans tillgift, att jag ville förtjena den, om jag kunde, och vill han då icke ge mig den af fri vilja, så vill jag icke tigga mig till den. Jag har nog endast varit allt för eftergifven, och derför tror han mig vara en mes. – ”Inställsam”! Hå, hvad skulle jag icke vilja ge för ett bref! Ett kamratlikt bref sådant som jag förr fått så många, utan att ha förtjent dem bättre än nu. Jag har omslaget kring en korsbandsförsändelse i min låda som en relik, det är det sista penndrag jag sett af hans hand. Om en menniska ville köpa den papperslappen för tio kronor, så sålde jag den icke. Hvad skulle jag icke vilja ge för en anknytningspunkt!!! – Fåneri! Hvarför ta det hela au serieux? Hörby d. 22 Juni 86. Kamrat! Hör du, jag vill bara fråga dig, om du inte tror att vi tagit en småsak alldeles för patetiskt, bara derför att vi båda råkat vara vid dåligt lynne en tid?
18 2^2 Statsbancooel» Lag-Utskottens 2 5- Likets Ständer utlofva ocb försäkra oäterkallelig»n, att en livar, som någon Länkens »etle! eller förbindelse innebakver, skall derföre njuta full betalning enligt clen i 1 §. stadgade grund, ocb att utvexling ak klingande m^nt mot sedlar efter denna grund skall vidtaga a cleo tid, Kongl. Najrt clertill bestämmer oeb kungöra later, sodan Lanko-Kullmäktige anmält att de åtgärder Iiunnit verkställas, bvilka Ifikets Ständer för vexlingen beslutat oeb föreskrifvit. 3 §> Det skall stä en livar fritt, äfven innan den i 2 §. bestämma utvexling tagit sin början, att i banken, emot Hillver, tillvexla sig Sedlar efter ilen i 1 §. stadgade grund, såsom oek, att, efter samma grund, skulä till Lanken godtgöra. 4 §- Li^uider emellan enskilde, Kronan eller publika Lassor, skola jemväl verkställas antingen i Sedlar eller i Svenskt Silfverman! efter clen i i §. stadgade grund, iler ej annat förbebäkl gjordt är. 5 §. Innan ännu allmän vexling kan äga rum, stumle <Iet bvar ocb en fritt, att, pä en i Lanken serskildt inrättad depositionz-räkning, Silfver eller Luid insätta oel» tlerföre Sedlar efter den i i §. stadgade grund erbälla, tillika med attest öfver insättningen, som berättigar bonom att det insatta beloppet Silfver eller / Utlåtande, lV:o iö. 2§Z Luid för etf deremot svarande belopp Sedlar äter uttaga, pä det sätt ocb med de vilkor Lanko-Leglemeotet bestämmer. 6 §- De säkei betsmätt som funnits nödige till betryggande af Kordringsägares rätt emot Lanken, sedan utvexling ak Silfver tagit sin början, äro i särskild bag stadgade. Ivänne Ledamöters serskilda meningar bifogas. Stockkolw den ig September 182g.
R:dt sk. r:st Bouppteckningar, då behållna summan utgör från och med 50 till 100 R.dr — 4. — då behållna summan utgör från och med 100 lill och med 5,000 R:dr, för hvarje fulla 100 R:dr — 8. — hvarje fulla 100 R:dr, hvarmed behållningen stiger öfver 5/100 till och med 10,000 R:dr - 12. — hvarje fulla 100 R:dr, hvarmed behållningen stiger öfver 10,000 till och med 20,000 R.dr — 16. — hvarje fidla 100 R:dr, hvarmed behållningen stiger öfver 20,000 till och med 30,000 R:dr — 20. — hvarje fulla 100 R:dr, hvarmed behållningen stiger öfver 30,000 till och med 40,000 R.dr — 24. — hvarje fulla 100 R.dr, hvarmed behållningen stiger öfver 40,000 till och med 50,000 R:dr — 28. — samt för hvarje fulla 100 R.dr, hvarmed behållningen stiger öfver 50,000 R:dr — 32. — Har afliden person på flere orter efterlemnat egendom, hvaröfvi sr serskilda bouppteckningar blifvit upprättade, skall sammanräknade behållningen enligt dessa bouppteckningar, tagas till grund för karteringen. Bih. till R. St. Fastebref förses med karta-sigillata till en fjerdedel emot hvad för Köpeoch Bytes-bref stadgas, på nedanstående sätt: under 50 R:dr — 3. — från och med 50 till 75 R:dr — 6*. — „ v 75 till 100 R.dr — 9. — „ „ 100 till 125 R. dr ■. — 12. — „ „ 125 till 150 R.dr — 15. — för fulla 150 R:dr — 18. — samt derutöfver för hvarje fulla 50 R:dr — 3.
Snabbare — snabbare, mer och mer samladt, — gestalten tycktes ömsom krympa och blifva så lätt, så lätt, svinga, hvirfla — ömsom åter växa hög och stark i bruset från de afklippta och åter framstormande rytmerna ... Hvad hon dansade, hvad hon dansade, denna ungerska flicka! Nästan bristande böjlighet, rasande yra, tyglad i en sekund, vild fröjd och vemodsfull innerlighet — allt växlade svindlande säkert. Hennes konst gjorde henne där i det bleka ljuset till en själ, som brann och skälfde och klagade, en själ helt sig själf, och som alla förstodo. Med en disonnans afbröts spelet. Ögonblickligen stannade fröken Dv. och utstötte ett hest ljud. Förvildad, vidöppet blickande stod hon en sekund. Därpå slog hon händerna för ansiktet och under ett snyftande utrop på tyska: — Jag vill hem till mamma! sprang hon fram och kastade armarna om målarens hals. Ingen i rummet rörde sig, knappt andades. Det låg öfver dessa anleten med halföppna läppar ett inåtvändt uttryck, lyssnande som efter en fjärran ljudande ton. Raskt och en smula förläget hade herr Dv. strukit öfver flickans hår och hastigt gått bort till pianot, slagit an ett ackord och utan förberedelser börjat sjunga den gamla känslofulla »Home, sweet home». Han sjöng obekymradt, starkt, som en fri och lycklig man. Bakom, med händerna på hans axlar, stod hon, systern, älskarinnan, danserskan och sökte med sin af rörelse halfkväfda stämma följa stroferna. Då brusto de konstlade band, som fängslat den lilla gruppen af kvinnor. Somliga böjde sig, snyftande högt, andra stodo stolt upprätta med händerna nedhängande hopknäppta och blicken strålande. Enkan från Newyork förde spetsduken nervöst till ögonen, och den lilla parisiskan bet oupphörligt i sina läppar och fuktade dem med essence. Och så gingo de alla, omgjutna af det hvita julljuset, dit fram, och ingen vågade taga den unga flickans händer bort från mannens axlar och sluta dem i sina, men tätt, tätt intill ställde de sig.
Innan man kommer till densamma innefattar dock. Utsk:ns betänk, tili ingressen åtskilliga frågor, hvilka man måste inom sig hafva afgjordc, innan man kommer dertill att afgöra huruvida den 1 § skall bifallas eller icke. Det angår nemi. sjelfva hufvudsaken, huruvida banker, som utgifva creditsedlar, skola existera eller icke, huru beskaffad den lagstiftning är, som i det fallet bör äga rum. Af reservationerna tyckes det, som inom Utsk:n fråga verkligen varit om att bestämma beskaffenheten af den ifrågavar. lagen, huruvida den verkligen är af civillags natur eller 0111 den blott är en ekonomisk författning. Det hade kanske varit niidigt att Utsk:n i detta afseende afgifvit något bestämdt yttrande, enär det har förfarits olika i Sverige vid särskilda tillfällen i detta afseende. Aldre författningar, hvilka förbjuda digifvande af sådana papper, som skola beteckna mynt, hafva blifvit utfärdade. Der benämnas dessa papper valuler, polletter sk i 11 i ngssed I a r, men namnet creditsedlar var dä obekant. Dessa författningar äro utfärdade på en tid, då lagstiftningen var mera obestämd i afseende pä, huruvida lagar skulle utfärdas af Konung och Ständer gemensamt eller af Konungen ensamt. Hvad beträffar åtskilliga straffbestämmelser uti den ifrågavar. lagstiftningen, så kan man visserligen säga, att de skulle kunna hänföras till policelagsliflningen, isynnerhet om man antager det begrepp om skillnaden emellan brottmålslag och policelag, alt brotlmålslagen afser egentliga begångna brott, men policeiagstiflniugen deremot sådana handlingar, som kunna föranleda verkliga brott, d. v. s. den är cn preventiv lagstiftning. Den, som antager cn sådan skillnad, skulle väl kunna säga, att dessa författningar egentligen äro preventiva, emedan en sådan pollett, eller mynttecken, som ulgafs men ordentligen inlöstes, icke kunde sägas hafva medfört någon skada, men missbruket deraf, och den fara, som derigenom uppstår för det allmänna, gör, alt man skulle kunna anse de lagar, som söka att förekomma detta missbruk, tillhöra policelagsliflningen. Deremot hafva vi andra författningar i detta afseende af helt annan natur.
Axel Möllerhjelm, Stockholm den 2 Mars 1842; Fritz Rythen. — 292 Kongl. Förvaltningens af Sjö Ärendena underd. Utlåtande, i anledning af Revisorernes Berättelse rörande Förvaltningens, Flottan» Stationers och Lotsverkets Räkenskaper. Stormäktigste Ållernådigste Konung! Genom Nådig Remiss den 23 sistlidne Februari å härhos återgående, af Förvaltningen af Sjö-Ärendena, den i i denna månad, emottagna transumt af Rikets Ständers Revisorers år 1841 afgifna Berättelse om den samma år verkställda granskning af Stats-Verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren 1838 och i83g, har Eders Kongl. Majrl, i hvad nämde Berättelse rörer dessa årens Räkenskaper för Förvaltningen af Sjö-Ärendena och Flottans Stationer samt Lotsverket, behagat infordra Förvaltningens underdåniga Utlåtande; och får, i anledning häraf, Förvaltningen följande i underdånighet anföra: Hvad först beträffar Rikets Ständers Revisorers, med anledning af det förhållande, att Kungsholms fästningsbyggnad, ”vid 1889 års slut, ”häftade för en skuld till Flottan af 22,114 Rdr 36 sk. 3 rst., hufvud"sakligen uppkommen för erhållna materialier och effekter från Förråden ”samt för dagsverken,” gjorda erinran, ”att dylika förskotter, då de af ”olika titlar skola ersättas, böra emellan titlarne årligen fördelas och ”icke balanseras;” så enär Förvaltningen icke kunnat utgrunda rätta meningen och syftningen af denna erinran, är väl Förvaltningen icke eller i tillfälle, att något egentligt svar derå meddela; men om Rikets Ständers Revisorer tilläfventyrs velat derigenom förklara sitt ogillande af fästningsbyggnadens berörde skulds balanserande, får Förvaltningen i underdånighet upplysa, alt denna skuld, som leder sitt ursprung från många års försträckningar, består i värdet af från Flottans
Grefve C. C. Pipers Memorial om Höganäs StenkolsWerks delägares fritagande från aR Bevillning för Grufvorne; men då denne fråga end'ast angår Allmänna Bevillningens fördelande, har StatsUtskottet funnit någon Dess åtgerd härvid icke äga rum; hvilket Utskottet likmätigt 44 §. i Riksdagsordningen ansedt sig böra vördsamligen a* - mäla. Stockholm den 23 Januarii 1318< ge StatsUtsk. Betänkande!!, N:r 35. Riksens Högloft. Ständers StatsUtskotts Utlåtande, öfver gjord anmärkning vid Dess yttrande, angående afskrifning utaf värdet, m.fi. kostnader i och för ätskillige på Kungsholmen belägne till Carlius uplåtne BränneriByggnader. Sedan 1 anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om erforderlige medels anslående till Magazinslnrättningens ersättning för de å Kungsholmen belägne och till Curhuslnrättning för Stockhplms Stad och Län uplåtne BränneriByggnader, jemte ätskillige dervid upgångne kostnader, tillsammans utgörande en Summa af 16,881 R:d g sk 9 rst., StatsUtskottet genom yttrande den 24 sistledne December föreslagit och hemställt, huruvida någon annan ersättning häraf vöre nödig, än att beloppet, efter pröfning, afskrifves i Magazinslnrättningens Räkenskaper; så har hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln af Herr Capitaine in: ih. Friherre Staél von Hollstein blifvit anmärkt, att ehuru det kunde vara likgiltigt om denne ersättning utgår af Magazinsfonden eller andre Statens medel, då Utgiften ändå stadnar på Folket, vore det likväl, efter Herr Friherrens tanka, i sin ordning, att enär alla medel böra till sine anslagne behof användas, Magazinsknrättningen, som dessutom genom Förluster af flere slag, får vidkännas årlig minskning i dess Fond, icke ytterligare må be-. StalsUtsh•
Men Falk är ingen konstnär; han är snarare en pligtmenniska; han offrar sig för en idé, ett stort och härligt mål; han kräfver mycket af andra, men så äro också hans fordringar på sig sjelf nästan öfverdrifna. Denne man förenas nu med en qvinna som Ulla Rosenhane, en konstnär, en målarinna, som aldrig känt en hämsko, en person, som icke böjer sig för någon annan vilja än sin egen, en fördomsfri dam, som icke tål något tryck, som är van att följa sitt hugskott, van att lefvä ett fritt lif, van att mäta allt med det estetiska skönhetsmåttet, dertill en egoist, som är ur stånd till någon uppoffring. Här råka vi sålunda författarinnans vanliga motsatser. Dessa båda sammanträffa vid en badort på vestkusten. Länge söker hon väija sig för sin kärlek till Falk, men slutligen ger hon vika. Hon följer honom till Norge, till hans hem i fjällbygden, och der, i Jökelheim, med folkhögskolan som bakgrund, utspelas tragedin. Ulla blir ia-ordnad i en helt ny verld. Hon tvingas nästan att afstå från.sina egna infall och önskningar; hon råkar i kollision med sin omgifning och dess vanor. Man har fordringar på henne, och hon saknar sin förra frihet. » Man skulle äta på klockslag, sitta på sina bestämda platser vid bordet, tala om vissa bestämda ämnen, som kunde lämpa sig för eleverna, läsa vissa böcker. Allt för andra — intet för sig sjelf. * Vidare måste hon afstå från sin konst och dess ut-öfning, uppgå i mannens lifsgerning, deltaga i h^ns arbete. Först söker hon göra det. Hon sträfvar att intressera sig för skolan och dess verksamhet. Men snart är det förbi med det intresse, hon lyckats frammana. Tomheten blir allt större och klyftan allt djupare. » Falk hade behöft en hustru, hvilken liksom hans mor helt hade uppgått i hans lifsgerning. Men en hustru, som framförallt, önskade lefva ett personligt samlif med honom — som för att få göra detta sjelf hade offrat sin egen verksamhet — för henne hade han ingen tid. » Dertill kommer saknaden, längtan efter konsten, längtan efter, det lif, ' som hon lemnat och som hon älskade.
Frih. von Kraemer: Jag är förekommen af den siste värde talaren och anser, lika med honom, det vara nödvändigt, att tiden 556 Den 27 April e. m. emellan anmälningen och bränvinsl iil verkningens böljan är så lång, att vederbönde binna anskaffa erforderligt antal kontrollörer. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Jag ville föreslå, att ett tillägg lill denna § göres. Mig synes, att Utsk. fästat nog liten upmärksamhet å angelägenheten deraf, alt vederbör:de ega kännedom om beskaffenheten af den redskap, som vid de större brännerierna begagnas. Alt denna redskap får äga hvad form och beskaffenhet som helst, deremot har jag intet att anmärka, men jag anser, att det i och för kontrollens skull är af vigt, att man vid anmälningen erhåller kännedom om beskaffenheten af redskapen, och hvad dertill hörer, på del man må kunna ungefärligen beräkna, huruvida upgiften ä tillverkningens belopp eger sannolikhet eller icke. Sådana föreskrifter hafva befunnits nödvändiga i andra länder, der tillverkningen på samma sätt kontrolleras, och jag skulle tro det ej vara riktigt att vid beträdandet af en ny bana åsidosätta föreskrifter, som i andra länder visat sig vara ganska vigliga och väsendtliga. Hr Braunerhjelm: Den föreskrift, som Gr. Mörner vill hafva i denna § intagen, finnes i den 31 §, som stadgar, att ”innehafvare af redskap för bränvinstillverkning och deslillering skall, inom en månad frän denna författnings kungörande, på landet hos närmaste Kronobetjent, och i stad hos Magistraten aflemna skriftlig upgift å redskapen, stället der den finnes, dess beskaffenhet, åsätta namn och rymdstämplar, samt afskrift af mätningsoch stämplingsbevis, och att dessa upgifter sedermera skola lill K:s Beflnde insändas. Således äga K:s Beflnde på förhand kännedom om de redskap, som till bränvinsbränning skola användas. Gr. Bosse, Gust. Maur.: Lika med Gr.
Kommunalafgifterne i denna köping utgjorde sistlidet år 2150 R:dr b:ko, folkskoleafgiften oberäknad, och bränvinsförsäljningsskatten upgick, under året från d. 1 Nov. 1855, till 1 639 R:dr 38 sk., deraf Ronneby skolat erhålla V5:delar eller 1308 R:dr 41 sk., i fall byn varit försedd med stadsprivilegier; nu fick den åtnöja sig med den ringa andel, som vid fördelningen mellan länets socknar tillkom köpingen och den stora landsförsamlingen, och hvilken andel icke upgick till fullt 300 R:dr. Med anledn. af hvad jag här ofvan anfört, föreslår jag vördsamt, att ofvanåberopade 2:dra mom. i 23 §:n af K. Förordn. af d. 18 Januari 1855, må ändras till följande lydelse: »Af de cifgifter, som i stad eller köping med 500 innevånare och deröfver inflyta, tillfälle de återstående */s:ne staden eller köpingen, men etc. Frih. af Ugglas, Kurt Gustaf: Jag anhåller, att veder borde Utsk. vid behandlingen af denna fråga måtte taga i öfvervägande, huruvida det icke vore billigt och rättvist att, vid fördelning af ifrågav:de afgifter, enahanda förhållande i städer som på landet kunde komma att ega rum, hvilket lätteligen skulle kunna åstadkommas derigenom, att från ett och samma län alla utminuteringsafgifter sammansloges och fördelades, i förhållande till deras folkmängd, lika på församlingarne i städerna och på landet. Der igenom att de flesta utminuteringsställen finnas i städerna, så hafva dessa f. n. derigenom den största fördelen, ehuru landet till en betydlig del får vidkännas de menliga följder, som genom bränvinssupande i städerna upkomma. Förev:de motion blef upå begäran af Frih. Raab, Carl Adam, lagd på bordet. Den 19 November. 261 Frih. Stjernstedt, Jakob Theodor, upläste följande motion:
Nämnda kungörelse, som efter dess uppläsning bör inom hvarje församling finnas att på uppgifvet ställe tillgå, skall äfven innehålla fullständiga upplysningar och tydliga föreskrifter angående de uppliih. till R. Sl. Frol. 1851) & 1860. I Afd, 12 Hafi. 8 10 Förslag till Förordning ang. mantalsoch, skaltskrifningarne. gifter, hvilka i afseende å mantalsoch skattskrifniogen böra afgifvas, samt de åligganden, hvar och en för öfrigt, med hänsigt till samma förrättning, har att iakttaga. Likaledes bör underrättelse derigenom meddelas om den påföljd, uraktlåtenheten att vederbörligen fullgöra dessa föreskrifter medför. § 3- l:o Mantalsskrifning förrättas i allmänhet af Häradsskrifvaren i orten; men i stad, der denna förrättning icke lämpligen kan af Häradsskrifvaren verkställas, eger Wår Befallningshafvande att, såvida icke särskildt stadgande derom redan är meddeladt, efter Magistratens hörande, bestämma, åt hvilken af stadens tjenstemän befattningen med mantalsskrifningens förrättande skall uppdragas. 2:o Pastor eller, om han har förfall, annan of honom förordnad, inom samma församling tjenstgörande prest bör derjemte vara tillstädes vid mantalsskrifningen, för att från husförhörsboken och efter den kännedom, han i öfrigt eger angående förhållandena, meddela nödiga upplysningar. Kan icke
till halfva skuldens betalning. Yid den gemensamma votering, som på grund af kamrarnes skiljaktiga beslut blef af nöden, fick den mening pluralitet, som ville låta allt vara som det är. Åter var den parlamentariska regeringen grundligen slagen och äfven denna gång till väsentligaste mån genom det s. k. regeringspartiet. Men hvad som i denna sak är mest förunderligt, är den hållning, som hans excellens statsministern här intagit, en hållning # så vida skild från hans kraftfulla uppträdande i den norrländska jernvägsfrågan, att man med eller mot sin vilja frestas att tro, det han icke fäste särdeles stor vigt vid denna propositions framgång, eller än värre, att han pådet hela taget icke var särdeles angelägen, att något gjordes for att afhjelpa de kungliga teatrarnes bekymmer. Vis-serligen uppträdde han i andra kammaren och anförde hvad anföras kunde för bifall till hvad statsutskottet tillstyrkt, och han gjorde detta med vanlig talang, men då andra kammarens majoritet icke fäste afseende vid hans ord, kastade han helt enkelt yxan i sjön, och i stället för att i första kammaren lägga hela vigten af sitt ord i vågskålen för den mening, som der hade utsigter att vinna framgång, så förklarade han sig icke gilla något af de framstälda förslagen. Antingen visar detta ett misshumör, som en statsman icke får visa, eller, då detta just icke är troligt, en likgiltighet, som är förvånande. Hans excellens hade sjelf i andra kammaren yttrat, att följden af ett afslag skulle blifva, att konungen skulle få af egna medel betala skulden. Nåväl, propositionen blef af andra kammaren afslagen, och således skulle, enligt statsministerns egen utsago, den för konungen känbara följden inträffa, att han finge liqvidera hela skulden. Nu ville sig dock så, att man i första kammaren önskade räcka konungen handen vid ordnande af teatrarnes affärer och ville derför, att staten måtte betala hälften af skulderna och konungen den andra hälften.