Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I det andra hänseendet, eller frågan hu4 rudan controll den föreslagne MinisterialSryreisen väl finge, synes mig att Utskottet sjelf, utan att marka det, upplysertämmeligen naift, att denna controll biefve platt ingen, jag viii ej särdeles fästa mig vid den osammanhängande phrase Betänkandet framställer, lydande ord ifrån ord som följer: ’5Utskottet har, vid ett sådant förevetande, icke kunnat annat, åa tillstyrka all administrations öfverlemnande åt särskilta Embetsmän, såsom Ministrar. Det enda slags controll , sora för administrativ» Auctoriteter kan finnas, och hvilken, enligt sakens natur, är en helt annan, än den, som på Domstolarne måste äga rum, vinnes derigenom fullkomligen;” en phrase sorn säger oss, att genom Ministrars tillskapande är också controllen på Ministrarne fullkomligen vunnen ; hvilket åter svårligen lärer ens kunna förklaras, derest man icke på förhand vill antaga, att som till Ministrar infaillibla personer endast komma att utväljas, så beböfvas icke någre mensklig» försigtighetens fordringar på controll. I påföljande rader framställer Betänkandet den upplysning, att Ministern skall äga sin controll hos Konungen; och några räder derefter finner man dessa märkvärdiga ord: ”Vill Konungen ej begagna denna honom alltid öppna utväg (jcontrollen), så är sådant visser*» ligen illa; men deremot finnes naturligtvis in-t gen bot.” Må man då åtminstone eftersinna beskaffenheten och säkerheten af denna controll, som skulle blifva den föreslagne MinisterialXnrättningens, Konungens personliga förmåga, 3 SS Dea 22 Junti e. in. att sjelf controllera sin Minister, är elen ens tänkbar såsom alltid möjlig? Är clet tänkbart, att Konungen skulle personligen känna alla de Författningar, som för utöfningen af en sådan controll borde kännas? Och när Betänkandet antager, såsom en möjlighet, det fall, att Ko» nungen ej ville controllen utöfva, så är ju sjelfva osäkerheten också derigenom medgifven?
Medan jag låg i Näsåker och var halft vansinnig af svält och skam, fanns ännu hopp på framtiden. Ser du — man lär icke känna sin begränsning, förr än man kommer upp till 30-åren. Men då blir det en plågsam uppgörelse med ungdomsdrömmarna. De puttas en för en i en påse för att dränkas. Jag har dränkt mina. Där fanns en af de där små kära valparna, som var rosenröd och fin, men han lefde icke längre än de andra. — Har du icke dränkt dina drömvalpar, så gå ut och gör det! Akta dig! Annars blir du en Ibsen-figur! Och det är det dummaste, jag vet. De äro som bläckfiskar — sakna kropp — materie. Gå och ljuga för sig själfva — lefva och dö själfkuggade. En af mina vackraste valpar var «Forna dagars Ångermanland». Jag arbetade på den ungen i flere år, men då den skulle födas, var lifskraften otillräcklig. Ångermanland är ett historieland — sagoland — berättelseland. Alla de gamla skatterna af allmogediktning och verklig historia var min mening att rädda. Förtjänsten hade varit liten i pekuniärt hänseende, men jag var förälskad i uppgiften. — Nej, folk ville icke hjälpa till, och det behöfdes pengar. Nu får den där skatten multna ned. I dragspelets tid dö gamla melodejor. Om du läste en förvirrad bit i Nornan, som hette »Historien om Gunnel», kan du kanske få en idé om åtskilligt af det egendomliga i denna landsända, ehuru jag i den begränsade ramen icke orkade återge det. — Dessutom kan det lända till min ursäkt, att historien skrefs under lifsfara — snöstorm vid Sulitjelmaglacieren. Där ensam i ett svagt tält — vakade 2 dygn — dissekerade min dödsfruktan, som f. ö. icke fanns. För slö, gamle, att vara rädd! Dessutom: den som skall hängas, dör icke för en snöstorm. Det finns mycket af min egen mor i Gunnel. Hon var så där. Och där finns ännu sådant folk. Diktareflickor i höga furuskogar. Min andra dröm, medan jag var i Näsåker, var ett härskri för lapparna.
Redan vid riksdagens början har jag, i anledning af de inom flera riksstånd väckta förslagen om tulltaxans omstöpning, uti det stånd jag tillhörer, yttrat den meningen, att närvarande tidpunkt alldeles icke vore lämplig för utförandet af en stor och omfattande förändring i tuiloch handelslagstiftningen, äfven om förändringen vore byggd på sådane grunder och i sina detaljer utförd på det sättet, att den verkligen förtjenade namn af reform, hvilket jag ingalunda tror vara fället med det arbete Utskottet nu för Rikets högloflige Ständer har framlagt. Den öfvertygelse, jag då yttrade, har icke sedermera blifvit rubbad, aldraminst genom den knapphändiga, föga upplysande diskussion, Utskottet egnade åt denna omätligt vigtiga preliminärfråga, hvilken dessutom snart afskars utaf den, för förslagens framgång, på förhand organiserade majoriteten. Tvertom bar jag utaf allt, som derefter tilldragit sig omkring oss, både i den gamla och nya verlden, blifvit ytterligare styrkt och befästad uti min tanke, den jag ock derföre önskade mätte uti Riksstånden underkastas ett lugnare skärskådande, en mognare ompröfning, än som åt densamma i Utskottet förunnades. Uti det yttrande, hvilket jag nu tillåtit mig att återkalla i erinran, påminte jag huruledes vår regering, hvars reformerande, liberala åsigler i tulloch näringslagstiftningsfrågor visst icke kunna ifrågasättas, hade vid början af sistförflutne riksmöte öfverlemnat till Rikets Ständer ett tulltaxeförslag af fullt ut så djupt genomgripande syftning, som det af en tulltjensteman sedermera utarbetade projektet, hvilket Utskottets majoritet synnerligen omhuldat och sora i det hufvud - 100 Bcvillnings-Ulskollcts Betänkande, J\s ii. sakliga blifvit lagdt till grund för dess arbete; men huru också regeringen sjelf, efter några månaders förlopp, fann sig utaf de under tiden inträffade stora verldsbändelserna föranlåten att uppmana Ständerna, att gå med varsamhet tillväga, att i det väsendtliga stadna vid statu quo och betrakta de föreslagna förändringarne såsom icke väckta.
Jag vill visst éj bestrida, att det gifves händelser, i hvilka erfarenheten ger det säkraste domslut, och att man icke bör halsstarrigt förfäkta dogmer, sorn af denna Domstol ogillas, men jag har också trott, att sanningar, byggda på erkända och goda theoretiska grunder , skola leda till resultat , dem erfarenheten skall kröna med framgång, om man gör sig den tnödan , att med noggrann urskiljning söka orsaken till vissa ofördelaktiga verkningar, som kunna leda frän maler, att med allvar och ihärdighet rätta fel och brister och derigenom komma i tillfälle, att på den säkra grundvalen uppföra en byggnad, sorn står och icke faller. Sådane verkningar voro hvadiBIO års RevillningsStadga angar, dels oförutsedda, såsom att ReviUningen ökades med \ Million ut - BevillningsZJtsk. Betänkanden. 17 utöfver det belopp, hvarefter BevilIningsTabellerne voro uträknade, utan att desse blefvo förhöjde , dels ock en följd af åtgärder som lago i strid med hufvudprincipen och således måste motarbeta dem , såsom bland annat, amagandet af den felaktiga och olärnpeliga Minimi tariffen, i förening med det obestämda , invecklade och vidlyftiga i Författningens Reglementarisk» föreskrifter. Deremot då Herr vort Törnes förslag I möjligaste måtto blifvit rensadt från dessa fel och brister, då detta förslag hvilar på den sanna och rättvisa grund för beskattning, behållen inkomst att lefva af, då Capitationsafgiften blifvit deruti oförändrad bibehållen , så tyckes man ock derigenom hafva bort komma ett steg närmare till öfvertygelsen om Systemets användbarhet.
9 SDe frätfehemman, forn tnoarfcit utgöra ränta t rufttjenftperfeblar etter äro t rufttjenfftängben nppförba, anfeö un b bewittningenö beräfnanbe lifa rneb aitbra när B) töcunllmng för Jtofb och Cotsfjemman. § 12. gör be $Pofb od) Öotöhemmau, font äro frifattabe från rotering od) frönö* ffjutö, betataö färffitbt efter hemmantalet Stre Sciföbater Stifömpnt för tharje bet* mantat odj i tifa förhåttanbe för be ntittbre, tnen för bern, tjtmlfa eitbaft njuta fri* het för fronoffjntö, förftvinncr afgifteit. C) 33ctut(riung för rättighet tilt tftogsfåtig på atrmömiingar. § 13. l:o gör rättighet titt ffogöfnng på ålronattö, mot refognitiott, titt bruf, tjpttor etter grufloor upplåtna allmänningar ertäggaö Stjngofem öre för tnoarje ftafrum loeb etter beremot f waran be aberton tunnor fot; och beräfnaö benna afgift efter bet be* Sött), till Dt©tfProt. 186? Tmiig för ©ofta törufts tiffroerfmuiflar. § 14.
Med blickar som glöda af den djupaste kärlek betraktar fru X. den unge mannen, under det Lucie med svartsjukans och den tillbakasatta kärlekens svårmod stickar på ett par halfstrumpor. Olof, som ännu ej är frisk, sitter med halfslutna ögon. Hvad försiggår väl inom honom? Strider han emellan pligt och kärlek? Hennes hand hvilar i hans en sakta tryckning – han uppslår sina ögon – deras blickar mötas hvilket haf af kärlek sam icke i denna blick! »Kom till mig i paviljongen klockan tolf i natt,» hviskar hon och försvinner. Han blef sittande i tankar. Han märkte ej att löfverket bakom honom rörde sig, att mannen lyssnat på allt och nu med vredens eld i sin blick med långa steg smög sig derifrån. Men Lucie hade sett allt. Hon darrade för Olofs lif, ty herr X. hade redan förgiftat fem och strypt fyra af sin hustrus älskare. Hon smög sig derifrån. Det var afton. Herr X. satt i sitt rum och laddade en sexpipig revolver, under det en svart slaf stod och slipade en sabel. På bordet fans ett skålpund arsenik och en kanna blåsyra. Han syntes upptagen af hämndtankar. Då smög sig en hvit gestalt in till honom. Det var Lucie. »Du skall ej döda Olof!» sade hon. »Jo, ta mig fan, han skall dö, ty han älskar Estella!» »Han skall älska mig i stället – låter du honom då lefva? »Ja!» Den hvita gestalten försvann. Olof satt ännu qvar på verandan. Då kom Lucie. »Olof!» hviskade hon, »du älskar Estella?» »Ja!» svarade han och suckade. »Men hon är gift!» »Ja, tyvärr!!» »Men jag är inte gift!» Hon såg upp med en hastig blick. »O, Lucie,» ropade han, »nu märker jag allt – detta är pligtens väg! Jag kan ej älska någon annan än den som är fri! Det är dig jag älskar!» Då framtittade Estellas bleka ansigte. Hon hade hört allt. Morgonen derpå fann man herr X. död och Lucie försvunnen.
Utclr. d. 10 Febr. i82J>* 25 Bland de mångfalldiga för Riket vigtiga händelser, hvilka under sistförflutne tiotal af år, dels under Eders Kongl. Maj:ts närmare ledning, dels under dess högsta styrelse sig tilldragit, intager denna sista, efter Riksens Ständers öfvertygelse, ett stort och utmärkt rum. Styr dt afen mild och rättvis Konung, förvissadt att linna arfvet af samina dygder hos arfvingen af samma Thron, njuter Svea Folk detta tillstånd af både verklighet och förhoppning. — Men i sinnena förspordes likväl ännu för korrt tid sedan ett slags moraliskt behof att med lankan intränga, ej blott i den stundande, utan äfven i den aflägsnare framtidens ovissa öden. Eders Kongl. Majrts visa föreseende kände och delade denna sinnesstämning. Värdighet och oberoende i Rikets yttre förhållanden, ordning och lugn i dess inre väsende, tilläto snart Eders Kongl. Maj:t att fästa sin blick på Borgerliga samhällenas andra syftemål, bevarandet af ett förvärfvadt trefnadstiilstånd samt vissheten att detsamma till efterkommande öfverlåta. Genom valet af en Gemål för Svea Rikes KronPrins har Eders Kongl. Maj;t tagit det största och mest afgörande steg till målets uppnående; och i sjelfva detta val, hvilken lycklig sammanstämning både af Statsklokhetens beräkningar för allmänt väl, och af hjertats otvungna böjelse, den enskilda sällhetens förebud! » 2 6, Pro t, Utdr, d. 10 Febr, 1823. Med lifligt deltagande i detta högvig, tiga ärende, lika dyrbart för Eders Kongl» Mapt såsom Fader och såsom Konung, utbedja Riksens Ständer sig den nåden, att inför Eders Kongl. Majit frambära deras hjerteliga och vördnadsfull lyckönskan. Ma Allmagten, hvars skyddande hand städse varit sträckt öfver Svearnes Fosterbygd, välsigna en förening, som skall grundlägga våra barns säkerhet och lugn, samt utgren na samma välgörande följder till än ofödda slägten!
I stället att, såsom Preussen, under striderne med Napoleon, betala krigskostnaderna och utpressningarne genom rikets skuldsättning, men lemna myntet orubbad), och den enskilda förmögenheten ostörd, hafva vi antastat det förras värde och våldfört den sednares ägare, undergräft Statsverket samt skadat näringsoch besparingstiden. Statens inkomst i penningar har blifvit nedsatt lika mycket, som myntets värde försämrats, och denna nedsättning har, för framtiden, gjort icke blott honom, utan hvarje annan ägare af penningeränta, fattigare. Carl XII sökte hjelpa sig med metalliskt nödmynt, hvartill en del af hans eröfrade kanoner nedsmältes. Under hans efterträdare har man dertill begagnat papper. Den sista myntförsämringen gjordes, under Gustaf IV Adolfs, ehuru Statsbankrutten icke offentligen erkändes förr, än 1830, eller utdelning i konkursen gjordes förr, ån genom silfverutvexlingen 1834. Denna skedde med blott 37^ proc., så att den, som för 1 r:dr i sedlar bordt erhålla 48, endast fick 18 sk. i silfver, eller | af hvad honom med rätta tillkom. Carl XIV Johan är man skyldig den rättvisan, att denna liqvid var honom emot, hvarföre Han umgicks med tanken alt ehuru ogörligt det var, dock åter närma 1 r:dr b:co lill sill rätta silfvervärde. Imedlertid måste Staten af sina gäldenärer och de skaltskyldige hålla tillgodo samma mått, som han begagnade vid sina skulders betalning, eller, för att återgå till jemförelsen, med alnen, åtnöja sig med 9 tum, i stället för 24. Jordägarne i det gamla Sverige kunna vinna skalteminskning på samma sätt som det tillgått i de eröfrade landskapen, a) genom räntepersedlarnes förvandling till ständig penningeskatt och b) genom myntets försämring. Men huru skall någondera delen kunna medgifvas eller genomdrifvas, när erfarenheten redan visat skadan af den förra, och förderfligheten af den sednare åtgärden?
Sparre: Jag föreställer mig, att R. o. Ad. efter motionens nu skedda upläsning skall finna, att den hufvudsakligast afser en förbättrad Krigslagstiflning i afseende å krigslydnaden, fältförvaltningen och sjukvården m. m. Då största delen af dessa ämnen otvifvelaktigt hemfaller under K. M:s lagstiftningsmakt, och endast en ganska ringa del deraf, eller krigslagarne, för så vidt de röra medborgare utom krigsståndet, grundlagsenlig! tillhör LagUtsk:s behandlig, hvartill kommer, att Utsk. ej på förhand kan ega kännedom derom, huruvida denna del af krigslagarne skulle komma att vid de nya författningarnes utarbetande undergå någon förändring, torde R. o. Ad. anse Utsk. hafva egt tillräckligt skäl för dess ifrågavar:de Utlåt. Hvad den siste värde talaren yttrat derom, att LagUtsk., jemlikt 43 § Riksd.Ordn., bordt begära sammanträde med Ekon.- Utsk. för behandling af motionens till LagUtsk. ensamma handläggning ej hörande ämnen, måste jag helt och hållet bestrida. Om LagUtsk. i ett verkligt lagstiftningsärende skulle anse sig behöfva samråda med Ekon.Utsk. eller något annat Utsk., kan och bör ett sådant sammanträde ega rum; men att LagUtsk. skulle hålla sammankomst med ett annat Utsk. för behandling af en fråga, hvilken Utsk. anser ej höra sig till, utan tvertom tillkomma det Utsk., hvarmed sammanträdet skulle hållas, sådant anser åtminstone jag för min del icke riktigt, och jäg tror ej heller, att en dylik tolkning af den åberopade §:n skall kunna göra sig gällande.
Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. f. d. CanzliSlyrelseus så kallade Haudcassa, under de vid sednaste Riksdag, enligt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse N:o 129, bestämde villköl’, varder från KonglSlats-Contoret lill Riksgälds-Contoret öfverflyttad. Med anledning af denna motion, anser sig Utskottet böra upplysningsvis erinra, hurusom Rikets Ständer, genom åberopade skrifvelse^ förnyade s St als-Ulskottets Utlåtande , N.-o 32. sin, år 1859, hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjorda framställning derom, att den medelst collect-bidrag för flera serskilda föremål samt Öfverskott å insamlade praenumerations-medel, bildade fond, som tillförene varit ställd, under Kongl. Canzli-Slyrelsens förvaltning, måtte till Riksgälds-Contoret öfverlemnas ; dervid Rikets Ständer tillika i underdånighet anmälde, ali Rikets Ständer, som erkände den allmänna nyttan och vigten af det föremål, eller understödjandet af vetenskapliga arbetens utgifvande, hvartill räntan å denna fond, jemlikt Kongl. Brefvet den 11 Februari 1832, borde användas, beslutat att A Riks-Staten, under rubrik af understöd vid vetenskapliga arbetens utgifvandej uppföra eli, berörde räutebelopp motsvarande, årligt anslag af 450 R:dr.
Der har du min »kärleks» historia! Den är poetisk – inte sant! LOUISE stryker öfver hennes hår. Stackars, stackars Erna! ERNA drar sig undan. Och nu i kväll när jag såg de två bredvid hvarandra då märkte jag min förnedring. Jemför de två! Mot hans axel har jag lutat mitt hufvud och ändå har jag kunnat sänka mig ner till det der krypet! Reser sig upp och går mot dörren. Adjö! LOUISE skyndar efter henne. Hvart går du? Du är så upprörd och ERNA Jag måste ut härifrån – härinne kväfs jag. Jag kan inte andas samma luft som han. Jag hatar honom – med rätt eller orätt – det bryr jag mig inte om! Jag hatar honom för det jag aldrig mer kan tilltvinga mig hans intresse – aldrig annat än denna iskalla likgiltighet, som jag kan krossa min panna emot, men aldrig rubba. — Men jag skall fram! Jag skall upp till hans sida igen! Jag vill göra underverk I en snyftning. Åh – om jag vore en man! Åh – om jag vore en man! Men jag blir aldrig, aldrig annat än en kvinna, som han föraktar Rycker upp dörren till entréen och störtar ut. Viggo och Lilly komma hastigt in från trädgården. LILLY. Gick Erna? LOUISE. Ja. VIGGO. Hvarför gick hon? LOUISE. Hon mådde inte riktigt bra – hon var så nervös och LILLY. Jag får lof att gå till henne! LOUISE. Hon gick ut. Hon ville ha frisk luft Gästerna, som märka, att någonting är på färde, ha skockat sig i dörren till trädgården. Bergström och Johansson komma in i ateliern. VIGGO. Henrik är också borta. Det har väl varit ett uppträde igen? LOUISE sakta till Viggo. Gå ut i trädgården och laga att de andra gå med. Bed dem sjunga eller hvad du vill VIGGO nickar; går fram till Bergström och Johansson, tar en under hvar arm och drar dem med mig. Låt oss få en sång till. En fosterländsk som väcker hemlandsminnen. BERGSTRÖM. Kör för det. Om vi skulle ta Josephsons Vårt land? JOHANSSON. Jaha! ropar Sångare! De gå ut i trädgården; gästerna följa med.
Men dessa tillgångar äro nu uttömda och anslagens otillräcklighet således än mera tryckande.” ”Att Hof-Cassan ej förmår hvarken gälda skulden eller bestrida tillökade anslag är allmänt bekant. Våra fordringsägares hopp och Thea* terns bestånd beror således alldeles af Riksens Ständers frikostighet och upplysta omvår riad.” ”Mig tillkommer ej att domina hvad Statens tillgångar medgifva, men att uppgifva sanna förhållandet ar min pligt, och jag uppfyller den då jag härmed vid Etnbetsmanna ansvar högtidligen försäkrar, att den Theater-inrättning, som utan Understöd skulle fortfara, långt ifrån att kunna verka till språkets och litteraturens förmån, långt ifrån att kunna bidraga till sedernas förädling, långt ifrån att blifva ett .ämne för den hiational-egenkärlek, hvartill vi i vår nu varande ärofulla och lyckliga belägenhet äro i alla afseenden så berättigade —- denna Theater säger jag, skulle blifva en blygd för Hufvudsfaden, en förargelse för smaken Och konstsinnet, och ett befordiigs medel till den råhet - Den 17 Juli. 1713 het i seder och den grofva sinlighet, hvars dageiiga tilltagande i alla länder ej är det mindsta onda tidehvarfvet medfört.” ”Det torde tillåtas mig, att för min enskilta del tillägga, att, oaktadt min befattning af Theaterns Styresman, hämtar jag icke af egna nyttan nqgot skäl till deltagande i dess öden, ty jag har sjelf velat inskränka sysslans samtliga förmåner till de få boningsrum tjenstgöringens beskaffenhet tvingar Directeuren att begagna. Men opartisk är jag ändå intet. Både som Svensk och konstälskare skulle det outsägeligen smärta mig att åt vettoch smaklösa gycklerier, åt usla öfversättningar af än uslare utländska productér, nödgas 'inrymma den Scene Gustaf den 3:dje upprest åt Svenska Snillet den Scene, sorn genljudit af Kell grens och Leopolds Sänger, och der ändå mangen förträfflig lyrisk och dramatisk inhemsk talang hedrat Stiftarens minne och Svenska konstsinnet.” Stats-Utskottet
Hyser man derjemte det förtroende till den allmänna bildningen, att endast den upplyste, erfarne och oegennyttige mannen vid dessa allmänna val kommer i fråga till riksdagsman; sä inser man lätt, huru det förslag till nationalrepresentationens ombildning kunde uppkomma, öfver hvars antagande eller förkastande vi nu skole rösta. 1809 års Const.Utsk. sökte att upprätta en Reg.F., efter hvilken Statens constilutiva makter skulle så jemnt motväga hvarandra, att ingendera af dem kunde göra intrång på den andras område. Vore detta ändamål vunnet, vore en absolut jemnvigt dem Den 28 Augusti. ilem emellan möjlig oell orubbelig, så skulle äfven tiel sålt, hvarpå folket lagligen uppträder såsom makt, vara för statsförfattningens bestånd likgiltigt, emedan stabiliteten vöre gifven utaf de verkande krafternas jemnvigt, och vid nationalrepresentationens bildande hade man då blott att afse humanitetens omedelbara intressen. Afven under denna förutsättning borde man likväl icke förbise humanitetens oafviseliga fordran, att Statens moraliska utveckling i kraft af sig sjelf blefve representerad, och man kunde icke öfverlemna åt slumpen, huruvida religionen, vetenskaperna eller i allmänhet samhällets högre intressen skulle fä någon röst i den lagstiftande och regeringsgranskande församlingen. Men huru litet man kan räkna på denna jemnvigt i statsfördraget, och huru svekfull den hvila hos Statens constituerande makter är, som deraf skulle blifva en följd, det visar oss Staternas öden i allmänhet, , och vära egna dagars historia ger redan tillräckliga anledningar till att betvifla beståndet af hvilken statsförfattning som helst, så vidt detta bestånd betingas blott och bart af grundfördragets egen, formella beskaffenhet.
Och som de Grefve af Puka och Herr StatsRådet Friherre Cederström, såsom berördt är, til 1 agde ersättningar alltså icke kunna af Revisorerne betraktas annorlunda, än såsom en personel förmån, och desto mindre kunna hänföras till den ersättning för Resekostnader, hvilken vid commendering till extra förrättning besiås, som utgiften i sådant fall hade skolat bestridas af de dertill under 8:de HufvudTiteln anslagne Medel ; så och enär en sådan personel förmån eller ersättning åt Embetseller Tjenstemän i allmänhet, som den ifrågava. rande, skulle för Statsverket medföra betydlig opåräknad utgift; hafva Revisorerne vid desse omständigheter trott, att berörde utbetalningar under 3tdje HufvudTiteln icke bordt äga rum eller falla Staten till last, samt derföre skolat härom hos Riksens Höglofl. Ständer göra anmälan i afseende på vidtagande af den åtgärd, hvarigenom må förekornmas, att ej hädanefter slika kostnads-ersättmngar varda af StatsMedlen beviljade. 4:0 Vidare hafva Revisorerne af MemorialBöckerne inhämtat, att Kongl. Maj:t, genom Nådiga Bref till Kongl. StatsContoiret, uppå ej mindre Jtdje HufvudTilelns besparingar, än ock af g:de HufvudTitelns summa, derunder anslaget till Extra Utgifter finnes uppfördt, beviljat Extra Pensioner eller Gratificationer till åtskillige personer, nemligen dels Embetsoch Tjenstemän , dels ock sådanes Enkor, och af hvilka sed - a 20 Riks. St. Revisorers Berättelser. rare en de! tillika njutit pension till det belopp; som efter Förfatlningarne elem tillkommit utaf den under yide HufvudTiteln anslagne Allmänna PensionsStaten.