Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och om man till en början fråriginge hvad Lag-komitéen redan i sitt betänkande af år 1815 föreslagit, att blott ett tingsställe skulle finnas i hvarje domsaga, men inskränkte dessa tingsställens antal till högst tvänne, så skulle, med någon förändring i afseende på de föreslagna allmänna rättegångsdagarne, dessa likväl kunna bestämmas att återkomma i hvarje månad under de föreslagne tvänne tingsterminerne, hvaruppå så stor vigt ligger. Då jag för öfrigt väl vet att Lag-Utskottet, vid behandlingen af frågan och såvida Utskottet anser den förtjena att uppmärksammas, vida bättre än hvad af mig kan ske, skall veta att lösa de svårigheter, som yppas, och förmedla dem med den vinst, som genom antagandet af Lagberedningens förslag skulle ernås, anser jag icke tillständig! att nu ingå i detaljer af samma förslag, utan får vördsamt föreslå: att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att, med upphäfvande af hvad derom i gällande lag nu är stadgadt, åtminstone första, andra och tredje “stycket" i Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk, omfattande de 20 första kapitlen, som afhandla domstolsinrättningen med hvad dertill hörer samt rättegångssättet vid Underoch Öfver-rätt, måtte, med de modifikationer, som kunna blifva af nöden, såsom gällande antagas, i den ordning och å den tid, som lämpligast kan ske; i sammanhang hvarmed vissa ändringar blifva af nöden i formen och ordställningen af åtskilliga andra lagparagrafer. Skulle likväl, för någon del af riket, såsom de nordligaste orterna, alltför stora svårigheter möta i afseende på den tor underdomstol på landet af Lagberedningen föreslagna organisation, hemställer jag vördsamt om ej, för dessa orter, den nu varande ordningen för tingsterminerne och rättegångsdagarne må kunna bibehållas, men lagförslaget i öfriga delar, så vidt ske kan, vinna tillämpning. Lagberedningen har förutsett en sådan olikhet, på sätt 14 §:n 2 Kap. i den föreslagna Rättegångs-Balkcn innehåller. Stockholm den 11 November 1865. ~ 7 _. , . .. Carl Hydström, från Calmar län. Bih. till R.
När personer resa från Danmark till Norrige och sedan ämna sig till Sverige, så taga de i Christiania pass till Stockholm och Götheborg; men söm ingen der kunnat underrätta dem om hvilka afgiller, i4 H. 11 82 Den 3 O c lo b e r e. ni. som föreslå ilem på Svenska gränsen, så anti ada de, oberedde på en så dryg utgift, resan till Sverige. Jag anser nödvändigt att nedsätta denna afgift lill 25 r:dr b.-co i månaden. Äfven detta är kanske för mycket, men jag föreslår de tina afgift i stället för 5o r:dr. Hr von Rosen: Vid den förändrade redaction , sorn Utsk. uti betänk. N:o 27 föreslagit, skulle jag önska en ytterligare förändring. Der står: ’’U 11 ä 11 d n i ng a r, som r e”sn omkring i landet”; men jag tror att detta är alltför obestämdt, oell att det bör stå: sorn inkomma eller resa omkring i landet. Jag får alltså föreslå denna förändring. Hvad åter beträffar sjelfva skatten, så anser jag den hittills varande såsom alldeles tillräcklig; ty de skola nu, då de första gången inkomma, vid gränsen betala 5o r:dr, men livad de skulle deponera för den vissa tiden som de ville vistas i Riket, det erlägga de ej; ty när man vifllägga skatt på dem, så resa de såsom mecbaniei eller botanister, eller livad som helst, och sådant kan man omöjligen controllera förrän de komma till den ort, der de göra upp sina affärer. Der kan det blifva möjligt att utröna hvad deras ärende kan vara; men på gränsorten är detta oändligen svåri att controllera. Vi hafva sett dem resa i landet flera månader, fått kunskap om deras ärenden och tagit skatten af dem, ehuru med mycken svårighet. Skulle man nu öka skatten, så förskansa de sig ännu mera, för att undgå att erlägga densamma, hvarföre jag tillstyrker, alt i detta afseende det förhållande får fortfara, som efter IÖ35 års författning ägde rum. Hr von Qvanten: Jag biträder de herrar talare, som föreslagit, att skatten skulle nedsättas.
Till tryckningen af Ridd r^kapets och Adelns Protocoll för de förra Riksdagarna hade Ridderskapet och Adeln åtagit sig en särskildt capitation, men denna utväg hade i så måtto synts flera olämplig, sorn denna afgift fallit många till fast, hvilka, såsom i Riksdagsärender ej deltagande, deri funnit mindre interesse På Grundlagens föreskrift vore ovillkorlig och inga andra utvägar till dess verkställighet syntes erbjuda sig, funné Friherre af Wetterstedt rättast, att, enligt hvad RiddarhusDirectionen tillstyrkt, medlen till tryckningskostnaden matte tagas af den summa, sora till Riksdagens utgifter kommer att anslås. Då nu alla till RiksStåndens Protocoll hörande acter, såsom vid de tvenne sista Riksdagarna öfligt varit, i ett Bihang särskildt komma att tryckas, 8 Den 3 Mart. blefve RiksStåndens Protocoll ej sä vidlyftiga, som de för 1809 och 18 o, då samma acter 4 gånger omtrycktes. Det vore derföre en möjlighet, att de kunde utgifvas hastigt och arktals, under det interesse! för sjelfva sakerna ännu vore för handen; hvaraf så väl kännedomen af sakerna skulle befordras, som Protokollens afsättning lättas. Friherre af Wetierstedt föreslog således, att jenne det Ridderskapet och Adeln för sin del beslöte att kostnaden för tryckningen af RiksStåndens
På sin sista bortreder inte denne Birgers sednare lefnad, hurudan den sa, har han med ovanlig beslutsamhet och i egen lifsfara räddat flera menniskolif, hvilka i sjönöd unvraket af deras redlösa skonare. De blefvo alla, jemte en del af godset, genom hans rådighet der Norrska kusten, emotsågo en ögonskenlig död på räddade, och nu med honom hemkomne till Götheborg. Säg min mor! äro inte dessa gerninhjertas. gar, som, till förmån för Gabriella, förtjena beFru Arnman (halft för sig sjelf). ning på någon gammal skuld. Men låt oss, åtminstone inte i dag, tala mera härom. Kom mina länge nog väntat. (går.) vänner, vi vilja gå till bords, middagen har redan Ja, hvem vet, om det der endast inte är afbetal TREDJE SCEN. De förre, utom Fru ARNMAN. Arvid. hvad är att göra? huru skall jag kunna beMin hederlige farbror Pehr Min andra far! 46 segra denna egensinnighet, hos min, eljest så goda och älskade moder Askenberg. väl försikt allt, för att beveka din Mor, utan att Misströsta inte, min redlige Arve! Jag har hittills ha lyckats ty hon har sina grundsatser, som äro ganska lofvärda men jag vill ännu inte förlora hoppet. Jag håller utaf flickan, ja! en oföroch hennes skull, skall jag ännu en gång försöka. va, någon ting om dina afsigter Arvid. isynnerhet den yngre brodren, som ni vet, tidtals Nej, gode Farbror, tvertom tyckes Erika, och klarlig makt fäster mig vid detta barn, och för din, Men säg mig! vet flickan, eller Haraldsons sjelf är vurmig, och, till och med, rent af galen, på alla möjliga sätt, söka afhålla mig från, att lemnas enjag likväl det bästa hopp, att hon hyser samma känslor för mig, som jag för henne. Askenberg. oss nu gå in till middagen; sedan må du fara attackerar mor din. (de gå.) Nå godt då har det ingen fara. Men låt sam tillsammans med Gabriella. Det oaktadt, har
Föredrogs å nyo Herr Hjärnes, Carl Jacob, den 11 dennes förmiddagen på bordet lagde, Me. uiorial, angående pension för Riksens Ständers f. d. JustitiaeOmbudsman, Herr Friherre L. A. Mannerheim. Friherre brangel, Henning'. Om Herr Hjärnes förevarande motion ensamt rörde Friherre Mannerheim personligen, skulle jag otvifvelaktigt hafva lifligt understödt densamma; men i det ögonblick, då bifallet dertill måste blifva ett prsejudicat, sorn vid hvarje ombyte af Justitieombudsman kan åberopas, nödgas jag, ehuru ogerna, tala emot motionen. Man har gett till skäl derföre, att Rikets Embetsman i allmänhet äro vid bortgåendet ur tjensten berättigade till pension. Om äfven så vore, tror jag dock, att att förhållandet med dem är något olika. Justitieombudsmannen skall vid hvarje Riksdag komma under nytt val, och det skulle kunna leda till betydliga utgifter för Riket, om för hvarje gång en ny person till Embetet ulsåges, den förre skulle få behålla lönen, synnerligen i tider, då Riksdagar oftare infalla. Med lika mycket skäl kunde också Riksens Ständers Fullmägtige i Banken och RiksgäldsContoiret lörses med pensioner, när de efter att en längre tid hafva njutit Riksens Ständers förtroende, afgå. Man Den s5 Juguiti a, ml 49 Man kan väl invända, att de möjeligen äro i tillfälle att hafva ett annat Embete å Stat tillika med fullmäktigskapet; och att detta ej är händelsen med JustitiaeOmbudsmannen. Men denne är icke eller, mig vetterligen, genom någon föreskrift förbunden att afsäga sig den tjenst han innehar, dä han till JustitiseOmbudsman utväljes. Jag skulle derföre tro, att om Häradshöfdingen Richert blifvit dertill vald, han alldeles icke afsagt sig sin Domsaga, Det är emedlertid med särdeles ledsnad och emot min egen böjelse, som jag talar emot den väckta motionen, men jag talar med den öppenhet, som jag alltid och i alla förhållanden skall söka ådagalägga, och jag hoppas, att man då ej tillräknar mig det.
Denna fläck skulle nu allt framgent vidlåda tjänstehjonet, som med bästa vilja ej kunde utplåna densamma; och just derigenom, att den så envist bibehölle sin plats i betygsamlingen, torde slutligen hos tjeustehjonet uppsta frestelse, att på ett eller annat olagligt sätt söka göra sig den qvitt. Dessutom skulle, enligt motionärens förslag, kostnaderne för IjenstehjonsbÖckernes snska (Tande drabba tjenstehjon*!! sjelfva; och delta hafva Utskotten, med afseende å tjensUhjonens vanligen knappa tillgångar, ej kunnat gilla, om berörde kostnader skulle blifva äu så obetydliga. I anförde omständigheter hafva Utskotten funnit anledning till det vördsamma tillstyrkande, att ofvanberörde motion icke må till någon åtgärd föranleda. Stockholm den 19 Augusti 1851. Blh. till B. St. Troe. ISAO $ lisö t. 7 Sami. 2 Afä. ä Hafi. STOCKHOLM. Östlund <fc Berling, 485L La/j• samt Allm. Besvärso. Ekon.-UtsloUens Betänkande, N;o 31. 1 N:o 31- Ank. till Exp. Utsk. den 19 Aug. 1851, kl. 10 f. m. Betänkande, i anledning af serskilda motioner i fråga om inskränkning uti eller uppliäfvande af rättigheten för husbonde att tilldela tjenstehjon husaga. I detta ämne hafva Utskotten fått till behandling emottaga följande motioner, nemligen: från Högloft. Ridderskapet och Adeln, dels af Herr Hjerta, Lars, som, i öfverensstämmelse med en af honom vid sistlidne riksmöte gjord enahanda framställning, hvilken då icke föranledde till någon Rikets Ständers åtgärd, yrkat, att stadgandet i 14 kap. 5 § Handels-balken samt föreskriften i Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Legostadga af den 23 November 1833, om rättighet för husbonde att tilldela tjenstehjon husaga, måtte upphäfvas.
Redan 1837 anställdes af sakkunnig person undersökning om kostnaden af södra sundets upprensning, men tyvärr visade sig denna kostnad så betydlig, alt den af stadens i allmänhet fattiga invånare icke kunde åstadkommas, och då vid 1844—1845 årens riksdag väckt motion om statsbidrag för arbetets utförande icke rönte önskad framgång, måste tankan på det åsyftade nyttiga företaget för den gången lemnäs; men frågan, förlidet år ånyo väckt, har genom Kongl. Majrts nådiga beslut, att arbetet skulle med anslag af handelsoch sjöfarls-fonden understödjas, nu fått en lycklig lösning, och staden motser med glädje den dag, då detta för dess industriella framskridande så vigtiga företag nått sin fullbordan. Stadens norra del är mindre väl bebyggd med lill en del trånga och krokiga gator och för den som sjöledes an länder till staden, är anblicken af de usla, illa underhållna sjöbodarne nedslående. Den öfriga staden är bättre bebyggd och kommer otvifvelaktigt att, när södra sundets upprensning varder fullbordad, utgöra den egentliga staden, hvilken måhända i en framtid utvidgas ät östra sidan. Invånarne, hvilkas antal vid 1845 års slut, enligt mantalslängden, räknades vara 2,241, hafva sedermera något ökat sig samt utgjorde: År 89 Skattskrifne. Skattfrie. Summa. Mankön. Qvinkön. Mankön. Qvinkön. Mankön. Qvinkön. Denna sednare upptager stadens folkmängd vid 1845 års slut till 2,480 och vid 1850 års slut Lill 2,738 personer. 7 kyrkligt afseende bör anmärkas att staden med Hernö socken utgör ett pastorat, hvars pastor är stiftets Biskop, som bär bar sitt säte, samt tillika äger Säbrå och Nora pastorater såsom prebende. Vid stadsförsamlingen tjenstgöra en Komminister och en Högrnessopredikant.
Man hade då ännu icke haft tid att glömma det tryckande inflytande, som dennes mägtiga penninge-intresseu utöfvat öfver hela landet. Man ville, att just genom de på olika orter uprättade hypotheksföreningarna penningar skulle kunna direkt strömma in till de särskilda delarne af landet. En önskan att bereda landet emancipation undan hufvudstadens förmynderskap låg sannolikt äfven till grund för idéen om inrättandet af våra privatbanker, och en af de bästa föreskrifterna i 1834 års författning om dessa banker var utan tvifvel den uttryckliga förklaring, som deruti gafs, att dessa inrättningar icke hade att påräkna något understöd eller garanti från statens sida. Det nu förevjde förslaget syftar deremot åt ett alldeles motsatt håll, nemi. att göra Stockholm till medelpunkten för alla hypotheksföremngarnes låneaffärer och betaga de enskilda rättigheten att fritt associera sig och sjelfve sköta sina angelägenheter. Då emellertid den komité, som afgifvit betänkt!, ej blifvit tillsatt på begäran af R. St:r, utan K. M:t i denna fråga sjelf tagit initiativet, torde det icke ligga någon inkonseqvens uti, om R. Sttr framställa den önskan att de, som frågan närmast rörer, eller hypotheksföreningarna, lemnäs tillfälle att öfver förslaget yttra sig, och vågar jag derföre anhålla om propos. derå, att Betänkit icke må föranleda annan åtgärd än en underdånig skrifvelse till K. M:t, hvari R. St:r anhålla, att K. M:t ville öfver det af komiterade framställda förslaget inhemta hypotheksföreningarnes yttranden, och vid nästkommande riksdag öfverlemna ärendet till behandling af då sammanträdande Ständer. Frih. Tersmeden: Den nu förevide frågan är verkligen af så stor vigt för hela vårt land och isynnerhet dess jordbruk, att jag tror det icke går an att affärda densamma på sådant sätt som den siste värde talaren föreslagit. Det åsyftar egentligen ingen annan förändring i det nu bestående, än att all uplåoing af pen^ ningar för hypotheksföreningarnes räkning skall besörjas af en centralanstalt, som kallas hypotheksbanken.
Betänker man vidare, att från de gästgifverier, den hållskjuts ej finnes, vanligen utgår mindre skjuts, än från de öfrige, och att de olägenheter, som anses oskiljaktige för skjutsningsskyldigheten, följaktligen der äro mindre, är uppenbart, att genom de af Utskottet föreslagna stadganden fördelen af den högre skjutslegan beredes dem, som minst deraf äro i behof, under det att det gamla förhållandet qvarstår på de ställen, der lättnad i skjutsnings-besväret mest varit af behofvet påkallad. Genom antagande af det föreslagna stadgandet försvinner äfven den fördel för en resande alt med större skyndsamhet än tillförene blifva fortskaffad, som genom skjutsens upplåtande å entreprenad åsyftas”. Häruti instämde herr Hammarberg samt prostarne Tranceus och Osterman. 2:e Af herr Malmstedt: ”Emot utskottets förenämnde betänkande för jag mig reservera, dels derföre, att jag anser det ännu icke hafva med full tillförlitlighet visat sig, om verkningarne af 1844 års Kongl, förordning, rörande entreprenadskjutsen, äro skadliga eller gagneliga, och hvarmedelst jag vill finna det alltför tidigt projektera förändring i berörde förordning, och dels emedan gästgifveriernas öfverflyttning på blifvande entreprenörer vore en kränkning af eganderätten, ty då det icke kan motsägas, att ett gästgifveri-hemman, åtminstone vid de större eller allmänna farvägarne, med afseende å inkomsten af trafikerande, vanligen betalas omkring dubbelt emot ett i öfrigt till egor och beskaffenhet lika hemman, utan gästgifverirältighet, måste väl medgifvas, att, genom gästgifveriets ryckande från innehafvaren, är hans, af lagen värnade rätt, förnärmad. — Medlet är emedlertid och för vinnande af entreprenad fullkomligt radikalt, ty det blir en spekulation, icke för skjutsens utgörande, utan för att åtkomma fördelarne af gästgifveri-hållningen och hvad entreprenören möjligen förlorar på skjutsen, skall han återtaga af gästgifveri och den mera vinstgifvande krog-rörelsen. — Att detta förbättrar moralitén, som 8 Allm.
Ämnet är likvist af den vigt, att det torde förtjena ett närmare skärskådande, äfvensom den härmed sammanhängande fråga, huruvida det är nödvändigt, med hänsigt till folkets behof, att underkasta Svenska privaträtten en omarbetning efter nya grunder och ideer. De, hvilka ifra för företag af sådan beskaffenhet, stödja sig vanligen på det de kalla förnuftets fordringar, sorn böja äga större vigt än det bestående och det förutgångna, emedan det sanna och rätta icke kan bestämmas genom bruk och sedvanor, utan endast genom förnuftet. Sådan var den åsigt, som i synnerhet gjorde sig gällande i förflutna seklet, då man ville lägga allt under blotta förnuftets bedömande. Äfven de, hvilka såsom skäl för mera ingripande reformer åberopa andra länders exempel och tidens upplysning, komma likväl med dessa förra deri öfverens, att de fästa ingen eller ringa vigt vid den historiska utvecklingen, utan hemta hufvudsakliga anledningarna till onrskapningen utom, ej inom folket. Enär det rena förnuftet icke kan vara af yttre förhållanden beroende, jnäste, då detsamma antages såsom lagstiftarens enda eller förnämsta rättesnöre, äfven derigenom allt afseende åsidosä ttas å localförhål landen och folkens egendomlighet eller nationalitet. Denna utgör dock en af deras mest ömtåliga sidor. Ju mera ett folk är medvetande af sitt värde, desto mera plägar denna egendomlighet framlysa i dess institutioner. Att angiäpa dess egendomlighet är i grunden detsamma, som ett angrepp på dess sjelfständighet. Då de drag, som skilja ett folk från alla andi’a, eller stämpla det till ett särskildt folk, försvunnit, mäste detsammas existens såsom folk äfven upphöra, och i dess ställe endast finnas individer, hvilka, i slikt fall, vanligen blifva med andi’a folk införlifvade. Förnuftets blotta aprioriska constructioncr komma merendels att slå liksom enstaka bland folket, som ej förmår uppfatta och förstå dem.
1 vår historia dyker allt ^mellanåt upp en tanke på Norge. Redan medeltiden gifver det vid handen. Afven i Kung Carls själ framblixtrade den. Det vallinus sista tanke. Ilan stupade för och med den. Hans dödsbädd var en löpgraf, hans dödskudde ett bröstvärn och hans sista handling — det halfdragna svärdet. Under loppet af det sednaste äret har Ryssland, pä samina gång det aflyste alla andra inom dess landamären hitintills sedvanliga ärligt återkommande segerfester, endast bibehållit jubelfesten öfver Svenskarnes nederlag vid Pultava, vändpunkten i Kung Carls och vår historia. Ryssland erinrar Europa dermed, att det var genom denna dess seger, som det först lyckades detsamma att intaga en ställning, till följd hvaraf det steg för steg sedermera kunnat trampa europeisk folkrätt under sina lotter. Återigen Sverige erinrar det dermed om den blodiga slutkatastrofen i vår mest lysande och segerrika historia, pä samma, gäng som det torde få betraktas såsom en inför verld en afgifven hånande signal att det ställer oss utom kretsen af de stater, för hvilka det, genom upphäfvandet af segerfesterna öfver dem, betygar sin uppmärksamhet, hvarjemte åtgärden i icke ringa män synes blotta de hemliga tankar, som czarväldet ännu i dag mäste bära, i små politiska framtids-vyer på oss. Den ryska ukasen, företrädesvis rigtad mot oss, mäste också företrädesvis väcka vår harm och uppmärksamhet. Det svenska folket har it\ke helier slumrat härför. Handsken har blifvit upptagen. Samtidigt med Rysslands jubelfest öfver vårt nederlag — årsdagen af slaget vid Pultava — hafva, detta år, inom hela vårt rike jemväl fester firats, manifesterande vår sjelfständighet, vår tillit till framtiden — äfven om det skulle gälla en dust med Ryssland. Ej nog dermed. Ur dessa manifestationer uppstod såsom en naturlig, förenande, gemensam tanke, att liksom ur sin ett och ett halft hundraåriga graf uppmana den tolfte Carl sjelf, denne vår historias förnämste representant i vårt, fäderneslands ställning tili grannen i Oster, att uppmana honom, säger jag, i ett för vårt land och våra tänkesätt värdigt monument.
Inom Riks-Stånden eller Stats-Utskottet är icke heller sådan förändring, i hvad beloppet angår, ifrågaställd, hvaremot, beträffande medlens anvisande såsom förslagsanslag, blifvit af Herr Björck anmärkt, hurusom Krigs-styrelsen, äfven om prisen på lifsmedlen ofta omvexladc, icke saknade medel att betäcka af sådan anledning tillfälligtvis uppkommande brister, hvilket visade sig deraf, att matinrättningarne under flere år, utan särskildt anslag, underhållits af besparingarna och anslaget till Extra Utgifter, med något bidrag från anslaget för durchmarschkostnader. Bibehållandet af detta förslagsanslag syntes derföre destomindre nödigt, som beloppets uppförande såsom reservations-anslag skulle tillräckligt underlätta hushållningen, då utgifterna det ena året vanligen klefve något större eller mindre än det andra; hvarförutan härvid äfven borde iakttagas, att detta anslag såsom förslagsanslag äfven kunde användas vid förstärkning af garnisonerna genom inkallande af indelta regementen, hvilket dock Rikets Ständer icke borde medgifva, enär deni tillkomine att i hvarje fall pröfva giltigheten af de anledningar, som förefunnes för en dylik åtgärd och i sammanhang dermed besluta om ersättning för deraf föranledda utgifter. Till ifrågavarande ändamål, som förut bekostats på det sätt motionären omförmält, beviljade Rikets Ständer först vid 1853—1854 års riksdag ett särskildt extra anslag af 15,000 R:dr Runt årligen, att af Kongl. Maj:t efter behof och i den mån dertill förut afsedda medel icke lemnade tillgång, användas såsom bidrag till underhållet af sådane i garnison förlagda trupper, som äro med matinrättningar försedde.
D e n svenska b o n d e n s så väl politiska s o m sociala ställning skulle icke kunna förstås, såvida m a n icke k ä n d e till hans förhållande till sin hustru. Särskildt är detta händelsen i Jämtland, där svårligen en o d a l m a n handlar o c h vandlar, u t a n att först lyssna till hvad hans hustru har att säga, o c h det är ofta hennes k l o k a råd, hennes försynta takt o c h finkänsliga erfarenhet, som leda m a n n e n i tvifvelaktiga fall, där det k a n gälla familjens framtid o c h välgång. M å de, hvar i sin stad, hafva sitt berättigande, m e n säkert är, att det ideal måste ställas h ö g s t, s o m mångsidigast omfattar lifvets viktigaste sferer. Hugo 3 furutoppar drar sakta sas iiikt orgelbrus. ~öch ständigt man hör " jin fågclkör Sin jublande pingstsång sjunga. ~öch hällen är prydd Jlled ' jBöj knä och bär ' jDin själs begär %ill alltets mäktige fader; ' Kfirn, kom som fordom, (luis andedräkt, &lt;J \ {cd vindens fläkt, Jjifgifvandc, varm, XiH själ som arm ijch dödströlt kämpar i gruset. Jyom, kom som fordom, du ljusets lån ^Där ofvanfrån, " Och sänk dig så blidt 3 håg, som tidt tAf hopande tvifvel skuggas. li^om, kom, gjut flammor i tal och sång zÅntiu en gång, Wickstrbm. R ä t t e l s e. J. J. L ö n n - berg. till altarbruk mossa mjuk. aÅtt domnande värld Ur köld och flärd Jill brinnande trosliraft väckes! Anna Handarbetets Några ornamentik. o r d •om upp på berget, känn majfrisk vina Knutson. för dagen af 1 \ ring panna, kind. ' Mar Thcodor andas du fritt, Skådar du vidt 1 {rinq land och speglande vatten.