Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det mesta af sin tid var han borta, antingen på resor eller på jagt, och när han var hemma kunde dag efter dag gå, utan att de vexlade ett ord om annat än väder och vind eller andra lika allmänna ämnen. Han gjorde aldrig några inskränkningar i hennes frihet, nekade henne aldrig penningar och uppfylde gerna hennes önskningar, endast de icke kommo i kollision med hans egna. Så gick år efter år. I början afbröts enformigheten ibland af häftiga scener, när hustruns svartsjuka blef väckt, men de upphörde efter hand, dels emedan ämnet blef utslitet, dels emedan hon icke åstadkom annat än att aflägsna honom ännu mer ifrån sig. Nu var deras samlif lugnt och hvardagligt. Han var icke ovänlig, icke hård, endast likgiltig. Stundom smekte han henne, icke eldigt som förr, icke heller rått och vulgärt, utan på sitt hofmannalika sätt, med en viss förfinad rutin. Men det gifs smekningar så tomma och hjertlösa, att de kyla i stället för värma. Han föreföll aldrig grof, aldrig osmaklig, men heller aldrig sann, och hon visste att man kallade honom »den lille mormonen». Hennes svartsjuka hade slocknat för länge sen. Hon kände sig ensam, det var allt. Hon måste sluta sina tankar inom sig sjelf och qväfva dem der. Dottren var så godt som ett barn ännu, men hade ärft fadrens sinnelag och hade redan hufvudet fullt af baler och eröfringar. Naturligtvis var det icke meningen att låta henne blicka till bottnen af förhållandena. Komedien fortsattes således i hemmet, och detta gaf en viss reserv åt grefvinnans umgänge med dottren; denna kände den instinktmessigt och kyldes deraf, medan hennes beundran för den ridderlige fadren drog hennes lifliga sinne till honom. Man hade ett öfverflöd af vänliga ord, men aldrig någon hjertlighet. Vänner stodo väl till buds, men hon skulle aldrig sänka sig ned till att för utanför stående vidröra sina äktenskapliga sorger. Så långt hade det icke kommit, att hon skulle vilja yttra ett enda förklenande ord om honom, och denna ständiga förbehållsamhet hindrade all förtrolighet mellan henne och dem som kallade sig hennes vänner.
» Sådant är lifvet » — tänkte komministern och förde därvid sin hand med ett raskt drag öfver de mörka ögonen. Som han stod där, hög och bredaxlad, såg han ut som en atlet, färdig att taga upp striden med lifvets alla vedervärdigheter, och ändå lag han fegt nere under bördan af de dagliga brödbekymren. Olof. Låt Herren lägga ordet direkt på dina läppar. » Redan som helt ung hade han många gånger ex tempore talat till sina åhörare och varit på väg att bli en predikant » på modet ». Men långt ifrån att smickra honom hade denna äfgudadyrkän i stället stött honom tillbaka, och när han sedan ingick sitt tidiga, något förhastade giftermål, svalnade plötsligt den beundran man ägnat honom, och hvilken kanske var riktad lika mycket på hans person som på det af honom så » talangfullt » förkunnade ordet. Här nere på landsbygden, där denna stimulits fattades, hade han sedan gradvis, och för honom själf nästan omärkligt, stelnat till, och hans predikningar voro nu i allmänhet både andefattiga och slentriaumessiga. Hans hustru, som bäst visste hur begåfvad han i själfva verket var, sörjde i tysthet däröfver och sökte vid hvarje tillfälle att blåsa lif i den döende lågan. » Men hur är det möjligt att hålla tankarne samlade under allt barnstoj, » brukade han säga, » och extemporera orkar Från det öppna köksfönstret hördes det jag ej. » Under detta: » jag orkar ej » dolde han knackande ljudet af en väfstol, och ett blondt. kvinnohufvud skymtade emellanåt fram melsin andliga slöhet. Ty det var ej förmåga, lan de fläktande jalousierna. Ett par milda som fattades honom, utan endast verklig vilja grå ögon riktades då, än mot den sorgbundne att bruka det pund han fått. mannen på trappan och än på barnen, som Däruppe på skrifbordet låg hans halffärbyggde ett sågverk nere vid bäcken, och diga predikan för morgondagen. Den skulle från hvilka högljudda rop allt emellanåt hållas i grannförsamlingens kyrka inför en trängde fram till föräldrarnes öron.
Jag bör dock upplysa, att jag icke då var Ledamot af TaxeringsCommitteen, utan blef det först några år derefter. Jag tror icke, alt Herr Printzensköld med det ringaste skäl kan antyda, att någon sidovördnad härigenom ägt rum, och icke heller att TaxeringsCommitteen i dess underdåniga förklaring lill Kongl. Maj:t, såsom skäl till denna vägran, åberopat någon värdighet, såsom Ständernes Deputerade, derföre vara hinderlig, utan endast att TaxeringsCommitteen fann den fordrade åtgärden icke tillhöra sig, och vara stridande emot Författningen, såsom den af Cqmmitteen förstods. I öfrigt förmodar jag, att då så väl den enskilde som Kronans Ombud fått vägen utstakad, på hvilken de må söka rättelse i taxerings-åtgärderne, och KammarRälten, jemte utöfvande af dess domsrätt, i anmärkningsväg får granska Uppbörds-längderne, allas rätt måtte vara tillförlitligen bevarad, äfvensom jag anser det verkligen vara ett ingrepp i Ständernes beskattningsrätt, om KammarRälten, i speciela fall och utan kännedom af personliga och egendoms-förhållanden, får ändra taxeringarne, då de icke af Kronans Ombud eller den skattdragande blifvit öfverklagade. Med Herr Tham förenar jag mig i anhållan om bifall till Betänkandet. Herr CederschjöldPehr Gustaf: Jag var i början af denna discussion böjd att 37 H. i3* i96 Den ra Augusti f. in. instämma meri Herrarne von Hartmansdorff och Rosénblad, intill dess Herr Printzensköld till stöd för deras mening anfört ett exempel som gjort mig vacklande. Hail tyckes nemligen hafva syftat på den händelse, att TaxeringsCommilteTn här istockholm ej ville efterkomma KammårRättens befallning att påföra serskild afgift för bränvinsminutering på sådane värdshushållare, sorn voro Borgare, och i den egenskapen skattade efter inkomsten af rörelsen.
— Assuranskostnad , 40: 28. — tillhopa b:ko R:dr 5,149: 46. — men då af ett räkenskaperna bifogadt, med en handlande i Carlskrona upprättadt, kontrakt af den 20 Maj 1848 om lefverans af 500 tunnor stenkol, det visat sig, att denna vara kunnat derstädes uppköpas för samma pris, som > Stockholm, eller 2 R:dr per tunna, i följd hvaraf, om varan upphandlats på stället, de särskilda kostnaderna för transport m. m. undvikits, hafva Hevisorerne ansett sig böra förhållandet anmäla. t — 126 — Kreditivet för garnisonsförstärhninfjGn i Stochholm är 1848. Sedan Rikets Stander, genom underdånig skrifvelse af den 19 April 1S4S, hos Kongl. Maj:t tillkännagifvit, att de, till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, å Riksgäldskontoret anvisat en kreditivsnnnna af 150,000 R:dr, att, i mån af behof, emot framtida redovisning, användas till bestridande af de kostnader, hvilka, genom den under Mars månad samma år, till betryggande af ordningen och lugnet inom hufvudstaden, dit inkallade garnisonsförstärkning, för statsverket uppkommit eller ytterligare kunde uppkomma, hade Kongl. Majit, den 4 Maj förenämnde år, i nåder förordnat: att Kongl. Krigskollegium, som ägde att i behörig ordning uttaga hvad utaf de anvisade tillgångarne erfordrades till betäckande af kostnaderna för garnisonsförstärkningens marsch och underhåll m. m., borde öfver de sålunda från Riksgälskontoret erhållna tillgångar låta upprätta särskild räkenskap, hvilken, sedan den blifvit afslutad samt hvad utaf de reqvirerade medlen dä tilläfventyrs öfverblifvit, till Riksgäldskontoret återlefvererats, skulle underkastas behörig granskning, för att vid nästpåföljande riksdag kunna till Rikets Ständer och deras Statsutskott öfverlemna*.
^Där lorta, fjärmast invid västerns rand, stod aftonglöd på mörka, hrustna snömoln som återspegling af en vådelds brand. Emil Kléen. F u s k. å torde de vara, hvilka känna till, huru allmänt och i hvilken stor skala fusk bedrifves inom skolan. Det sker nämligen så lyckligt, att det endast sällan upptäckes, så djärft, att den gynsamma utgången blir än mer förundransvärd. Några ord därom torde därför få anses vara berättigade. Man kan i fråga om fusket indela lärjungarne i trenne afdelningar. Till den för&amp;ta skulle då räknas de, som alltid i alla ämnen och vid alla tillfällen fuska, som göra det till och med då de kunna lexan — af gammal vana. Till den andra höra de, som fuska delvis och läsa delvis, de, som nog arbeta med både skrifningar och lexor, men dock, där tid och förmåga brista, genom fusk rädda betygen. Den tredje afdelningen innefattar det minsta antalet, i det att dit skulle föras de, som endast fuska i särskilda fall, då minnet sviker eller öfverläsningstiden varit för knapp. Dessa tre kategorier tillhöra olika stadier och klasser. Den första torde sålunda endast påträffas i skolans högsta klasser, där kontrollen är minst och lätjan störst. De bägge andra återfinnas i nära nog alla klasser, undantagandes den första, där man äfven kan finna sådana, som ej alls fuska. Mången bestrider kanhända, att fusket är så allmänt. » Det är omöjligt, » säger man, » att sådant kan gå för sig, utau att upptäckas. » En och annan, som grips på bar gärning, visar dock dess närvaro, och mycket, som icke röjs, finnes i alla fall. Mången lärare tror nog, att under hans timmar fusk ej går för sig. Men han ser ej, hur boken ligger uppslagen på bänken bakom den där breda ryggen, som den framför sittande med flit rätat, han ser ej hvad som står skrifvet med blyerts på temabokspärmen, han ser ej, att B. sitter med en bok i knäet, att C. har en fullklottrad lapp i handen o. s. v. i oändlighet. Fusket bedrifves i de lägre klasserna temligen enahanda.
1 anledning häraf och med afseende å hvad Chefen för Ingeniör-korpsen samt Krigs-kollegium anfört och upplyst, har Kongl. Majit i nåder föreslagit det Rikets Ständer för sin del ville medgifva, att förra fästnings-bastionen Nyköping må till staden Malmö med eganderätt få öfverlemnas, dock under vilkor att den ifrågavarande jordrymden antingen tillägges den s. k. Esplanaden för utvidgning af parkanläggningen eller ock användes till byggnadsplats för ett nytt läroverkshus samt med förbindelse för staden att för all framtid till Ingeniör-korpsens s. k. Besparingskassa erlägga en mot denria kassas inkomst af jordrymden svarande årlig afgift till belopp, som af Kongl. Majit kommer att, på skeende framställning, bestämmas. Stats-Utskoltet, till hvars behandling denna nådiga framställning af samtlige Riks-Stånden blifvit remitterad, har förehaft detta ärende samt dervid jemväl tagit kännedom af dertill hörande handlingar; och finner sig böra tillstyrka, att den nådiga framställningen måtte af Rikets Ständer bifallas. Stockholm den 1 Juni 1863. Ståts-Utskottets Utlåtande JVS lil. 15 M:o lil. A.nk. till Exp.-Utsk. den 1 Juni 1863, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Kådiga Proposition, angående upplåtelse till Stockholms stad af Kronan tillhörig mark för anläggning af strandgata utefter Ladugårdslandsviken från Nybron till Fredrikshof. (I. A.) Sedan, med afseende å ej allenast den beqvämlighet och lättnad i allmänna rörelsen inom hufvudstaden, som skulle beredas genom anläggning af en strandgata längs Ladugårdslandsviken från Nybron till Fredrikshof, än äfven den prydnad för staden och den fördel för sundhetstillståndet, som derigenom skulle vinnas, Kongl. Maj:t uti nådigt Bref den 9 September 1859 anbefallt Öfverslåthållare-embetet att. efter vederbörandes hörande, föranstalta om uppgörande af plan till en sådan anläggning, jemte förslag i afseende å dess verkställighet; samt stadens
M. aflätna propos:r i anslagsväg, utan äfven att ett betydligt antal enskilda motioner jemväl angtde anslag blifvit af R. St:r bifallne. Således synes mig försigtigheten fordra, att i detta afseende icke vara allt för förhoppningsfulla vid denna frågas behandling. Man har visserligen förutsatt, att Postverket hädanefter skall till sin egen förkofran och utveckling använda den summa, det hittills aflemnat lill Statsverket; men om ett deficit i Statsverkets tillgångar upkommer, af hvem skall det betäckas, örn icke af Staten? Och då, såsom jag förut anmärkt, Statens medel äro strängt anlitade och torde innan Riksdagens slut blifva det ännu mera, finner jag för min del ingen trängande anledn. att vid denna Riksdag ingå på förslaget om nedsättning i postportot, hvaremot vid en kommande Riksdag, derest förslag om enahanda nedsatta portoberäkning afgifves, som inpassar på det då antagna decimalsystemet i myntet, och Statsverkets tillgångar i öfrigt medgifva en sådan lättnad för korrespondenter, tror jag man icke bör motsätta sig det. För närvande tvekar jag, att till lista punkten lemna bifall. Hr von Hartmansdorff: Såsom en fördel af förslaget har man anfört, att brefvexlingen inom landet kommer att ökas. Jag kan likväl icke inse någon förmån deraf, att folk använder tid och papper på brefskrifning. Det vore mycket bättre om sådant till en del kunde undvikas. Derföre har man tidningar och dylikt. I min ungdom måste man skrifva till vänner och gynnare, för att meddela dem dagens nyheter. Det slipper man numera, sedan tidningarne tillkommit och omtala dem. Att förleda någon till brefskrifning anser jag icke vara skäl. Man säger, att Postverkets förlust med liden nog ersättes. Ja, men det går långsamt. I England infördes ändringen år 1839; men ännu 1851, då jag var i London, fortfor Engelska Postverket att gå med förlust, i jemförelse med den behållning det förut lemnat. Denna utgjorde år 1838 omkring 1,900,000 £ St. Sedermera nedgick hon så, att under 12 års medeltal förlusten utgjorde 900,000 £ årligen.
Ad. förmodligen icke lära vara hugade; sä har Ridd.Utsk., oaktadt den bästa vilja all söka fullgöra sitt åliggande, ändock ej kunnat inkomma med något lill alla delar så beskaffadt förslag, som R. o. Ad. äskat. Dock som H. R. o. Ad., sedan ofvanberörde dess remiss lill Uisk. ankommit, har behagat, i anledn. af Ridd.Utskrs betänk., föröka sina betjentes löner till inemot dubbelt; och detta således till större delen tyckes häfva de betänkligheter, som R. o. Ad. i sin remiss förutsett kunna hända, om efterträdaren lill en sådan, genom afsked emot half lön, ledigblifveu syssla, skulle nödsakas att tjena med en otillräcklig utkomst; så hemställer Utsk. om icke de af Riddarhusbetjeningen, som tjent vid verket till 65 års ålder eller genom sjuklighet blifvit dessförinnan urståndsatte att tjensten förrätta, nu mera skulle kunna erhålla afsked med åtnjutande af half lön, helst både den afskedstagande och den, som honom mot half lön i sysslan efterträder, genom en sådan lönens delning sinsemellan, ändock hvar för sig erhålla hvad förelrådarena tills dato upburit i full lön, då de tjensten förrättat, och den utsatte ålder och sjuklighet hos dem, som afsked må und - 140 Den 26 Maj. få, icke gifver anledning att förmoda det efterträdaren, som tjensten förrättar, kan länge sakna den räll, lian vid sin företrädares afgång eger alt då få tillträda hela lönen med sin nu varande tillökning.” ”Delta varder dock H. R. o.
Derföre, mina vänner, lyckas vår vän bäst i sådana stycken, der dessa företrädesvis kunna göra sig gällande, således i de rent fantastiska. Deremot lider han ofta skeppsbrott, när han håller sig på jordisk grund, der frågan mera är om strängare sanning, om menskliga förhållanden. I hans uppfattning deraf är ofta någonting snedt och förvändt, hvarom vi framdeles torde få anledning att tala; hans charakterer, ehuru vanligen sinnrikt tänkta, äga sällan psychologisk sanning och handla sällan efter förnuftiga motiver; hans diktskepp, mera skapadt för den fria ethern, stöter här alltför ofta emot möjlighetens blindskär; det finnes ingen compass, intet sjökort ombord. Med ett ord: vår Furumo är en man af de besynnerligaste contraster: en Proteus i alla former och färgor. Om än en del af hans brister härröra af uppsåt och falsk smak, så tyckas dock andra härflyta dels af en viss egenkärlek, dels af glömska att stryka ut. Han tycks anse sitt papper såsom marmor, derur det engång inristade svårligen låter utplåna sig. Han tyckes tro, att den första sensationen är den ovillkorligt rigtiga, den första, gryende tanke-uppränningen är en Parcernas spånad, som förblifver evigt oföränderlig, ett slags Fatum, hvars lagar omöjligen kunna undergå jemnkning. Beder man honom justera sina tankar och uttryck, så svarar han ”jag är en gång så: jag kan icke annat.” Månne dock en konstnär får svara så: består icke konsten just deruti, att han sjelf skall stå öfver sitt konstverk, att detta på engång är ett verk af en inre nödvändighet, samt tillika af den fullaste frihet, det klaraste medvetande? Månne verldens störste skalder låtit så blindt styra sig af ögonblickets ingifvelser, af nycker, af detta Så jag målar ... Ty så roar mig att måla, med ett ord, af sådana subjectiva motiver, som Richard åberopar i sitt Sätt att sluta stycken, en skrift, som har någonting rörande, men ändock består af idel sophismer, till andras och egen förvillelse. Eller månne till och med vanliga menniskor i vigtiga ämnen låta bestämma sina beslut af stundens infall?
Uti 2:ne skrifvelser till Stats-Utskottet af den 10 nästlidne November, hafva Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän erinrat, hurusom, enligt Riksdagsordningens 24 § Riks-Ståndens och Utskottens Sekreterare jemte den i Stånds-kanslierna och Utskotten under denna riksdag tjenstgörande personal väl icke förr, än vid riksdagens slut, egde rätt att af statsmedlen erhålla en efter göromålens vigt och 6 Stats-Utskottets Memorial N:o 8. mängd lämpad vedergällning, men fastän således behörig grund för denna vedergällnings bestämmande ännu saknades, hafva Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän likväl, då flera bland denna personal torde vara i behof att äfven under innevarande riksdag, innan aflöningen kunde slutligen bestämmas, komma i åtnjutande af någon del deraf, föreslagit att följande, för månad och från hvars och ens inträde i tjenstgöring beräknade, belopp måtte, såsom förskott å sagde aflöning, efter hvarje månads slut uthetalas till nedannämnde personer: hos Ridder skåpet och Adeln: till Riddarhus-sekreteraren R:dr R:mt 300. „ 7 Äldste Kanslister eller Notarier, hvardera „ „ 135. „ 6 Andre Kanslister, hvardera •: „ „ 90, hos Preste-Ståndet: till Sekreteraren „ „ 300. „ 4 Notarier, hvardera „ „ 135. „ 10 Kanslister, hvardera * „ 90. hos Borgare-Ståndet: till Sekreteraren „ „ 300, ,. 4 Notarier, hvardera „ „ 135. „ 8 Kanslister, hvardera „ „ 90. hos Bonde-Ståndet: till Sekreteraren „ „ 400. „ 4 Notarier, hvardera „ 135. „ 14 Kanslister, hvardera „ „ 90. hos Utskotten: till Sekreteraren i Stats-TJtskottet „ „ 200.
Rådgifvare genom sin tystnad hafva erkänt rikligheten af Hans Maj:ts tanka om dessa oordningars farliga beskaffenhet, ehuru de, vid intet föregående tillfälle, ansett sin pligt fordra någon framställning om nödvändigheten af, och medlen till landets räddning utur denna ställning. 50) Likaså finnes Konungens Rådgifvare i Commandomål för Ammen vid intet tillfälle, då fråga samma tid inför Kongl. Maj:t uppstått antingen om permitteringars inställande vid Stockholms ständiga Garnizon, eller om andra truppers qvarhållande eller hitkallande, hafva yttrat något om anledningen till, eller behofvet af, dessa åtgärder, eller sökt upplysa Kongl. Maj:t om egentliga beskaffenheten af, eller botemedlen för, den vid serskilda anledningar utbrytande gäsningen i sinnena. Lika litet hafva under samma tid några Generalordres blifvit ■ gifna, hvarken för det i hufvudstaden anställda högre krigsbefälet, om deras pligt, att vid inträffande oordningar personligen inställa sig, för att med sitt anseende och sin erfarenhet återställa lugn och ordning, eller för trupperne i allmänhet, om hvad de vid slika tillfällen borde iakttaga. Om denna underlåtenhet än icke berättigar, att lägga denna Constitutions-TJtskoltets Memorial, JY.-o 13. 13 Rådgifvare de beklagliga oordningarnes långa fortfarande till last, synes han likväl svårligen kunna sägas hafva, enligt sin pligt, till deras förkortande försökt hvad han kunnat. 5i) Konungens Rådgifvare hafva väl erkänt olämpligheten för Staten att inlösa en Academies tidnings-privilegium, men icke bestämdt utsträckt denna erindran till ett arrende. De hafva, i afseende på behofvet af en officiell tidning, försummat att fästa Kongl. Maj:ts Nådiga uppmärksamhet på möjligheten att afhjelpa detta behof, utan att göra Staten till Tidningsförläggare.
Samma rätt som hemmansegare ege ock fideikom - Konstitutions-Utskottets Memorial, JV:o 7. 7 miss-innehafvare och den kronohemmans-åbo, som med stadgad åborätt hemmanet innehafver. 2:o. Riksdagsmän af Bonde-ståndet skola till antal vara sjutio fem, och väljas inför vederbörande Härads-rätter, i enlighet med den Ordning, som af Ståndet' antagen och af Konungen gillad och faststäld är. § 16 (§ 16 R. 0.) Underlåter Valfördelning att riksdagsman ställa, vare förfallen till det vite, Ståndet pröfvar skäligt utsätta; skolande ett sådant Ståndets kassa. § 17 (§ 17 R. 0.) l:o. Uti riksdagsmannaval protokollet. 2:o. ^ id alla dem emellan. Dör den valde, eller bevisar han laga förfall, eller blifver han till Landtmarskalk eller Talman utsedd, anställes nytt val. Riksdagsman, som vald blifvit, må ej utan lagliga hinder kunna sig derifrån undandraga, och njute han af statsmedlen underhåll och resekostnad. Beloppet häraf bestämmes genom serskild lag, hvilken i samma ordning, sorn allmän lag, antages och fastställes. . - § 18 i nu gällande R. 0. blifver oförändrad. § 19 (§ 19 R. 0.) Förmenar någon utelemnas. Klaganden ingifve, inom åtta dagar derefter, i Stockholm till Ofver-ståthällare-embetet, och i landsorterne till Konungens befallningshafvande i det län, der valet förrältadt blifvit, sina besvär, stälda till Konungen, för att i Dess Högsta
Hennes / U ~ ~ t i o n of s phifa ' ~Lc2 economy hade väckt uppmarksarnhet afven utom Englands gränser, och öfverallt var bifallet allmänt. Men snart skulle bladet vanda sig. Efter hand som arbetet fortskred, visade det sig att dess författarinna egde utprägladt demokratiska tänkesätt. Hennes vidsträckta läsekrets deiade sig i tvaniie partier: ~notstiindare och anhängare. Czaren af Ryssland, som låtit inköpa ett stort antal exemplar af den franska öfversattningen, för att lata utdela dem inom sitt vida rike, utfärdade nu befallning oin att hvarje nummer som förirrade sig inom Rysslands gränser skulle brännas, och det förbjöds strängeligen att förhttarinnan någonsin skulle f i satta sin fot inom ryskt område. Osterrike följde Rysslands exenlpel. Afven engelska tidningar riktade elaka angrepp emot mer an en af hennes berättelser. Harriet Martineau led val under de bittra. utfall, för hvilka hon började bli föremål, men med sin vanliga ihärdighet höll hon fast vid sina åsigter och kämpade för dem med oförminskad energi. Tystnad och glömska behöfde hon icke längre frukta; hon var ute p % den öppna arenan, och allt det beröm och klander, som lika frikostigt östes öfver henne, eggade blott till vidare ansträngningar. Sidney Smith kunde derför med skäl vid denna tid säga om henne: » She has gone through such a senson as no gid before ever knew, and she has kept her own m&amp;wz, ' her own mannen, a n d her own voice. She ' s sttfew. Med JZlustrations of political econonty hade hon vunnit rykte, frihet att röra sig och penningar. Hennes vetgirighet dref henne vidare, och hon begaf sig nu till Amerika, för att på ort och ställe studera dess sociala förhiillanden. Det var under striden för och emot slafveriet. Harriet Martinea~i, med sin utpräglade frihetskärlek, kunde icke annat än stalla sig p % abolitionisternas sida, hvarigenorn hon gjorde slafveriets förfäktare till sina hätskaste fiender. Hennes resa blef ganska stormig.