Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
II amilton, Hugo: Jag tog mig friheten att begära ordet, egentligen för att lemna den upplysning, till svar på yrkandet, att en militärbildning eller undervisning i vapenöfningar skulle ingå i den allmänna uppfostran, att ett sådant förslag verkliligen blifvit väckt, att en motion inkommit till Ekon.Utsk. att i folkskolor och andra läro-anstalter undervisning i vapnens bruk och dertill hörande gymnastik mätte meddelas. Utsk. har dock icke funnit sig kunna tillstyrka denna visserligen ganska välmenta motion, pä den grund, att ännu saknas medel till fyllande af nödigt antal lärare i de egentligen för skolorne afsedda ändamål; ännu saknas medel för att hvarje socken må kulina hafva sin behörige skollärare. Så länge medel icke kunna lemnäs lill den första nödvändiga undervisningens meddelande, har Utsk. icke eller kunnat tillstyrka en sak, som fordrar så stora anslag som aflöning till skicklige lärare såväl i gymnastik som vapenöfningar, förutan de materiella villkoren för undervisningens meddelande, nemi. anstalterne för gymnastiken samt vapnen. Hvad sjelfva hufvudsaken angår, torde det måhända anses djerft, att jag, som till stöd för mitt anförande icke kan åberopa den vidsträcktare erfarenhet, som ledt de fleste talare pä denna f. m., dock vågar yttra några ord i ett ämne, som måste intressera hvar och en. Särskildt har jag känt mig dertill uppmanad, dä en ledamot trott att det vore nyttigt, att äfven den dass medborgare, hvilken jag tillhörer, d. v. s. Den 17 October f. n». 171 flen civila embetsmannacorpsen, borde öfva sig att exercera slångbataillon. Men detta hörer dock mindre till saken. 1 hufvudfrågan tror jag dock, erkännande allt det ädla och vackra, som blifvit yltradt af nästan alla talare för legningens upphörande, att sådant in praxi möler svårigheter, och det är väl föreställningen härom som ledt de förenade Utslcn vid afgifvandet af förevar, betänk., hvilket, jag erkänner del, både kunde och borde vara bättre motiveradt lin det är.
Han var af en gammal bruksfamilj, och hans ungdom hade varit ganska olika hans mannaålder. I Upsala låg han i många år utan att taga examen, var medlem af det kotteri, som gaf dåtidens Upsala tonen, det kotteri, ur hvilket »Gluntarna» utgingo, och som under hans studenttid sjöng på sista versen. Han hade lärt sig att tro på vänskapen, ungdomsglädjen, poesien och vetenskapen. Han hade egnat sig åt de båda första, läppjat på den tredje och försummat den sista. Men han hade under detta lif insupit ett behof af intelligent samlif, en fläkt af bildning och förfining och ett förakt för hvardagslifvets prosa, som hvar på sitt sätt försvårat hans försök att egna sig åt något så banalt som att taga examen. Dessutom var han fritänkare, d. v. s. fritänkare på det sätt, som Upsala filosofer ännu i dag äro det. Han hade omsatt de kyrkliga dogmerna i ett slags kvasi-vetenskapligt system, som han kallade för det Boströmska, och som altid gjorde honom varm, när han behöfde uppträda till dess försvar. Han hyste ett djupt förakt för prester och teologi, men det fans intet i hans privata lif, som tydde på, att han lefde på krigsfot med den bestående religiösa uppfattningen, utom en enda sak: han gick nämligen icke till skrift. I kyrkan gick han, när det så föll sig, och han talade aldrig om något så gärna som om religion och literatur. Men ett gladt ungdomslif hade han fört, och det var ett hårdt slag för honom, när hans far plötsligt dog och lemnade sin familj på bar backe. Det blef konkurs. Egendomen såldes, och Per Grane lemnade Upsala för att träda in i prosans verld som förvaltare på Näs lilla bruk, där han först under ett år lefde som ungkarl. När han var tretio år, gifte han sig. Hans hustru var af en tarflig, hederlig borgarslägt och hade fått en strängt religiös uppfostran. Hon egde en fast karaktär, var en af dessa starka, helgjutna människor, som aldrig kunna gifva något till hälften.
Nigri Historice om Westerås Biskopar, Stockholm 1744; Berättelse om Sala Silfververk af J. H. af Forselles, Stockholm 1818; Historisk beskrifning öfver domkyrkan i Westerås, af Lars Gustaf Solberg, Westerås 1834; Försök till Historisk och Statistisk Beskrifning öfver Sala stad, af Christoffer Norlin, Falun 1842, jemte Bihang innehållande officiela urkunder frän äldre och nyare tider angående Sala stad samlade i dess arkiv och utgifne af samme man, Falun 1842; Tunelds Geografi, 2:dra delen, Stockholm 1828; Försök till beskrifning om Norbergs Bergslags Härad och dess gamla Jern-Bergslag, af J. L. Ängman, utgörande 6:te häftet af Westmanlands Läns Kongl. HushållningsSällskaps Handlingar, Westerås 1835. 2. Innevånare. Länets folkmängd under åren 1856—1860 utvisas af hosföljande tabell N:o 1. Tab. n-.o Enligt 1855 års mantalslängder utgjorde folkmängden i länet 97,756 personer, hvaraf 51,934 betalande och 45,822 befriade från mantalspenningar. Vid jemförelse emellan dessa båda qvinqvennierna, före och efter år 1856, befinnes: a) att hela folkökningen, som under det förra utgjorde 2,306, under det senare gjorde 5,023 personer; b) att årliga folkökningen, som då, i medeltal, var 461 å 462 personer, nu, likaledes i medeltal, utgjort 1,004 ä 1,005; c) att antalet af deni, som betala mantalspenningar, hvilket då minskats med 653, nu ökats med 2,104 personer; och d) att de befriades antal, som då ökats med 2,959, nu blott ökats med 2,919 personer.
Direktionen, det i allt fall ej vara ändamålsenligt att Ridd. o. Adeln genom en af behofvet icke påkallad, med åtskilliga olägenheter förknippad oell till besparing för Riddarhus-kassan ej ledande förminskning af sina ordinarie tjenstemäns antal beröfvar sig den, i Utskottets tanka, väsentliga fördelen att bland dessa ega tillgång till en person, hvilken, utan att förorsaka någon betydligare rubbning i Kansligöromålens behöriga gång, kan då sådant erfordsas Sekreterarebefattningen öfvertaga. Med städ af hvad sålunda förekommit och Direktionen i öfrigt i ämnet anfört, hemställer Utskottet vördsamt att, utan någon förändrad reglering uti ifrågavarande Riddarhna-Utakotteta Utlåtande M 4. 11 hänseende af tjensterna vid Riddarhus-Kansliet, Riddarhus-Fiskalstjensten må i vanlig ordning såsom ledig kungöras och tillsättas. § 7. (pag. 18 et 21 i Dir. Berättelse.) I afseende på förändringarne inom Wadstena Adliga Jungfrustift, har Direktionen förmält, att efter den 2 Maj 1859 aderton döttrar af Adelsmän blifvit i Stiftet inskrifna, men att deremot under tiden från nämnde dag till den 2 Maj 1861, Femtio till följd af giftermål eller dödsfall från Stiftet utgått. Antalet af de i Matrikeln såsom lefvande upptagne Stifts-jungfrur, hvilket förstnämnde dag utgjorde 471, hade således vid senaste pensionsreglering nedgått till 439, men antalet af de från Stiftskassan utgående pensioner har kunnat förhöjas från 230 till 238. Utom denna vanliga anmälan, har Direktionen ansett sig böra fästa Ridd. o. Adelns närmare uppmärksamhet på beskaffenheten af ifrågavarande pensionsinrätttling och afgifva förslag till de förändringar deri, som Direktionen funnit kunna och böra vidtagas, för att åt inrättningens delegare bereda större fördelar deraf än de nuvarande.
Till mödans däld, kring smärtors jord det snarligt gick Och värmde hjärtedjupt och tände brödrablick. En gammal sägen, täljd i fordom, fordom tid, Steg upp ur tusenårig grift så änglablid. Det solig saga var om plogen, smidd af svärd, Om evig frid och ro för vidan, vidan värld. Skall siarns vackra syn, profetens dröm bli sann? Så frågte man, och blicken stjärnefagert brann. Skall krig med storm och klädnad röd ej varda mer, Du folkens Gud, som fram med eldsblick mäktigt ser? Skall syskonring dock sluten bli, ack, bli en gång, Som ängeln tydt i julenattens stora sång? Skall fridens palmesus, ej tystnadt nånsin mer, Få jordens vaggsång bli, när seklets sol går ner? En flyktad dröml När traneflock mot solen drog, Den drömmen slöt, och hoppet, gråtstänkt, kvalfullt dog. När jorden lagt den gula svepeskruden an, När rosen föll i skog, den vackra drömmen svann I drömfylld luft kanonens åska skar så gällt, Och kvalfull våg gick fram kring berg och haf och fält, Och jämmerrop ett eko blef i släktets bröst, Och dröm, så ljuf, gaf tårar mer till sist än tröst. » O, ve mig, ve mig, arma jord, så blodbestänkt, Skall än en gång i blod jag sorgligt varda dränkt? Skall seklets aftonsol gå ned i brand, i rödt? Ha mina barn ej nog i brödrastrid förblödt? » Så tycktes mig, att klagan gick från hult och lid, Och sorgsen ned såg stjärnesådden, hög och blid. Profetens syn så långt, så långt i fjärran var, Och armt var sekelordet ifrån Kysslands tsar. LARS SKÖFLAD LYCKA. VERKLIGHETEN. EN LUNELL. BILD AF ADOLF UR HELLANDER.
Stockholm 9 januari 1811 Religionen, den Eviges dyrkan i tänkesätt och handlingar, grundar statens välmakt och den enskildes dygd, ståndaktighet och sinneslugn. Så undervisas konungen på sin tron att uppbära sitt ansvarsfulla värv och undersåten att giva konungen vad honom tillhörer. Så förenas styrande och lydande genom kärlekens, fridens och lagarnas hand. Människan såsom överhet eller medborgare vördar samma domare och vet att Gud är allas fader. Dessa tänkesätt, älskade undersåtar, är de säkraste grundvalar för både enskild och offentlig lycksalighet. Vi manar er nu att högtidligen upplyfta era hjärtan till givaren av alla goda gåvor, under bön, åkallan och ett vördnadsfullt erkännande av alla hans välgärningar mot Vårt fädernesland. Efter det märkvärdigaste riksmöte, sedan svenska folket, nyss på branten av sin undergång och dömt att försvinna både till varelse och namn bland självständiga folkslag, genom försynens bistånd återtagit sitt forna anseende, skildes Rikets Ständer under inbördes lyckönskningar. De hade sett kronan sättas på en grånad hjässa, sett fridens och vänskapens förbund knytas med mäktiga fiender, sett en lycklig regeringsform stadgas, sett en furste väljas, som med sina egenskaper skall föra regeringsstyret med stark hand. Krossande var det slag, då Carl Augusts lovande bana bröts. Men herren övergav inte sitt folk. Medan landet kläddes av rika skördar valdes en ny tronföljare enhälligt. Han skall bli stöd för Vår tron och Vårt rikes ära. En prins med en älskvärd gemål och en lovande son ökade Vårt och Sveriges hopp. Även om Vi mot Vårt hjärtas önskan måste deltag i ett krig, är Vi övertygade att Vi med den Högstes hjälp även detta onda skall ha en snar övergång. Samlas i Herrens helgedom med glad förtröstan, till andakt, lovsång och bön. Vi har förordnat fyra solenna tacksägelsefastebotoch böndagar över hela riket, nämligen 3 mars, 21 april, 16 juni och 20 oktober. Vi bjuder och befaller alla som inte är förhindrade av sjukdom eller annat oundvikligt förfall att sätta alla världsliga sysslor åt sidan och träda in i Herrens hus. Alla styrande skall allvarsamt ha uppsyn över att detta påbud efterlevs.
Hastigt fick han hatten på hufvudet och skinnväskan på ryggen. Sedan lopp han bort mellan ljungtufvorna. Hon ryckte till sig matknytet och sprang efter. Han var liten, stel i sina rörelser, och hade synbarligen ringa krafter. Hon hann honom snart och slog hatten af honom för att förmå honom att stanna. Egentligen hade han mest lust att blifva stående, men han var yr af blyghet och flydde med än större fart. Hon sprang efter och började rycka i hans väska. Då måste han stanna för att försvara denna. Hon anföll honom med all makt. De brottades, och hon lade omkull honom. »Nu talar han ej om det för någon», tänkte hon och var glad. I detsamma blef hon dock helt rädd, ty han, som låg på marken, tycktes alldeles blekna bort, och ögonen vände sig i hufvudet på honom. Han hade dock icke på något sätt skadat sig. Det var sinnesrörelsen han ej tålt. Aldrig förr hade så stridiga och starka känslor rört sig inom denne enslige skogsbo. Han var glad öfver flickan och ond och blyg och ändå stolt öfver att hon var så stark. Han blef alldeles hufvudyr af det. Den stora, starka ungmön lade armen om hans rygg och reste upp honom. Hon bröt ljung och piskade hans ansikte med de styfva kvistarna, tills blodet kom i rörelse. Då hans små ögon åter vände sig mot dagsljuset, lyste de af nöje vid att se henne. Alltjämt teg han; men handen, som hon lagt om hans lif, drog han fram och smekte den sakta. Han var ett barn af svält och tidiga mödor. Torr och gulblek, köttlös och blodfattig var han. Hon kände sig rörd af att han var så försagd, han, som dock syntes vara bortemot trettitalet. Hon tänkte, att han måtte lefva alldeles ensam inne i skogen, eftersom han var så ömklig och så illa klädd. Ingen månde han äga, som såg om honom, ingen mor eller syster eller käresta. Den stora barmhärtiga skogen utbredde sig öfver obygden. Döljande och skyddande upptog den i sitt sköte allt, som sökte dess hjälp. Med höga stammar stod den vakt kring björnens ide, och i täta buskars skymning inrymde den småfåglarnas äggfyllda bon.
Alströmer, Jonas: Det Kongl. Förslaget har nu fallit; men jag är öfvertygad om, att det skall återkomma med suckar från mången inom vårt land. Ty det är visst, att det icke utan sorg skall förnimmas, huru 11. St:r visat sin tacksamhet mot den höge och ädle uphofsmannen till detta förslag. Framtiden kommer nog att fälla sin dom i saken. Hr Cederschiöld, Hobert, bör jag icke mycket yttra mig om; men jag ber dock att få nämna, att han i dag åtminstone på något sätt sökt mildra taggarna i den törnekrona, som han hjelpte Hr Nils Tersmeden att vrida kring vår Konungs tinning, och jag tror, att man inom landet skall beklaga, att sådana yttranden blifvit fällda, i synnerhet här på detta rum och af dessa båda talare. Emellertid är det dock väl att man ser, att det var ögonblickets värme och icke ett afvogt sinne, som framkallade deras ord. Hvad Hr Lefréns förslag angår, förmodar jag, att det icke skall finna mycken anklang hos personer, som lefva under 19:de århun dradet. Jag tror icke, att när man hört K. M:s Förslag framställas, det kan vara meningen att. återföra oss under påfviska inqvisitionens dagar. Hvad frågan i öfrigt angår, behöfver jag icke derom mycket yttra mig mundtligt, emedan jag icke hört någon ur rent biblisk grund behandla ämnet.
Herr Laron och Lgndttyarskalkens anförande mätte ,i dag eftermiddagen pä nägon wisi utsatt timme samlas, för at afgä til Hans Kongl. Höghet Regenten, at i underdånighet gifwa tilkänna Ständernes tagne beflut, samt tillika i underdånighet anhälla, det Hans Kongl. Höghet Regenten täcktes wisa Riksens nu församlade Ständer den nädeN at mottaga och styra Swea Rike med underliggande länder som Konung och sig kröna läta. Jag utbeder mig ödmjukeligen, det Högwälborne Herr Laron och Landtmarskalken täcktes göra proposition om denna Lonstituttons antagande til hela desi innehäll. LerAenLtrablo, J.xe1 Vilb., Lapitaine. Fri - 'M? Den Z Junit. Friherre Kurck, knut, upläste til?rc>. tocoiiet följande: Dä, i följe af Högloft. Ridderstapets och Adelns sistledne Fredag tagne beslut, wi nu äter äro förfamlade pä^detta rum, i den afsigt, at antaga eller ock förkasta det i fraqa warande försiag ti! en ny Lonstttmiou, hwilket nu i siere dagar legat här pä bordet, anser jag mig icke tilstandigt at yttra nägra andra tankar, wäcka andra ämnen än de som bestämdt bafwa afseende pä detta beslut. — Smärt torde det biifwa atmina nägonting mera swarande mot wärförwäntan, dä detta wigtiga wärf blef de Herrar och Män updragit, som deraf äro författare, än den fullkomliga tilfredsställelse, som wi nu samfält äga, dä wi uti detta arbete beundre en wis, klok och insigtsfull sammansättning af de stadgar, som siola leda til landets säkerhet och bestånd.
Boye anfört, ronde det bruk, som hittills ägt rum, att R. o. Ad., på någon enskild motionärs hemställan, uppdragit åt Landtm, att göra detta val; men då jag ogerna i något fall aflägsnar mig från grundlagens ordalydelse, kan jag icke längre efterkomma detta bruk, och då grundlagen säger, att R. o. Ad. skall utse dessa ledamöter, yrka;’ jag således, att de må bestämmas genom R. o, Ad;s val. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gust.: Enär Riksd. Ordri. sagt, att Ståndet skall utse dessa 2:ne ledamöter, som skola åtfölja Landtm, i Talmännens sammanträden, och Ståndet sedan uppdrager åt Landtm, att ulse dem; anser jag Den ao Januari. Ståndet verkligen hafva utsett dessa ledamöter, elium icke omedelbart. Man kan då anse valet hafva skett genom en delegation af Ståndet; och jag tillstyrker derföre, alt vi härutinnan må vidblifva vårt äldre bruk. Frih. Boye: Sedan en värd ledamot varit ömtålig för Ståndets rättigheter, för hvilket jag ber att få egna honom min förbindelse, förutsätter jag, att Hr Frih. o. Landtm., af egen grannlagenhet, lärer finna betänkligt att utöfva den valrätt jag önskat blifva honom uppdragen; och jag hemställer derföre, 0111 icke Hr Frih. o. Landtm, ville till 11. o. Ad:s bifall framställa Gr. Anckarsvärds yrkande. Min framställning skedde, i förmodan alt R. o. Ad. dertill skulle lemna enhälligt bifall; men sedan en ledamot dragit detta i betänkande, bedömmer jag måhända icke orätt Hr Frih. o. Landtnäs känsla, då jag förmodar den hindra honom att mottaga förtroendet, och jag återtager alltså min framställning i ämnet. Hr Lagerhjelm, Pehr: Då jag i största korthet vill sammanfatta min mening, ber jag att få yttra, det jag icke har något att tillägga vid hvad Gr.
Ktt lccsen ljugu ltibsdaler, lör att sämeclelst berecia arrendatorn tillgäng att ansbakla materialier till verbens ätNu^lörande, eller oeb bevilja tioirom anständ A-MAL /Nr/.'L5 äV.'0 >5/. 11 med arrendets erläggande, emot ställd dorgen, intilldess Ivongl. Uaj:t kunde komma i tillfälle att derom grundlagsenligt förordila, sä vida ieke Xongl. Naj.t, ^ä sätt sökanden deldst önskade, skulle dilna för godt sndetalla, stt qvarndammen oed liskverken mä för Xronans räkning u^^föras, i trälket fell sökanden endast i underdäuigdet fördedölle sig att vinna detrielse frän ari ende-afgiften frän oell med är i 842, intillde88 liskdvggnaderila oell qvarndammen liunnit ändamälsenligt u^^d^ggas oell tionom tillsvnas; dvarjemte sökanden, för den dändelse, Xongl.
I en envåldsstat är en sådan lag mindre nödig, ty der befalles ansvarslöst för tillfället. Stat bildar den ett af vilkoren för statsskickets och samhällsordningens vidmagthållande. Der bildar försummandet att den stifta en grym orättvisa emot de civila och militära myndigheterne, hvilka äro förpligtade att upprätthålla ordningen, men dervid sakna annan ledning än allmänna lagens ofullständiga föreskrifter, med hvilka vi icke ens vårdat oss förlika krigsartiklar och tjenstgörings reglementen. Orättvist blifver dervid myndigheternes juridiska ansvar och det ofta tyngre inför allmänna omdömet. Det förstnämnda allena är tungt nog. Annorstädes aktionerar makten. Hos oss aktionerar upproret makten. Jag förenar mig med Frih. Palmstjerna och Hr von Hohenhausen uti de af dem föreslagna ändringar. Vid första påseendet vill det visserligen synas en logisk följd, alt samma civila myndighet, som anses kompetent alt säga ”bruka vapen”, äfven anses vara det att säga ”häll upp”. Jag tror mig vara den förste i Sverige, som yrkade civil-myndighetens initiativ — denna sannt liberala — ej liberalistiska princip. (Jag skiljer nemligen emellan det liberala och det liberalistiska). Jag framhöll den vid 1810 års riksdag i Örebro. Mitt förslag till martial-lag blef på Ståndets bekostnad tryckt — men — sedan icke antagit. — Några veckor hade förflutit sedan Fersiska mordet; och nervsystemerne hade hunnit stadga sig. Vid 1841 års riksdag, då samma fråga här åter förevar, deltog jag mycket nitiskt i öfverlägg - 368 Den 1 Juli f. m. ningen derom och yrkade återigen derpå, att den civila myndigheten skulle bestämma när vapen finge brukas. Att den äfven bestämmer upphörandet synes logiskt, men vore icke praktiskt. Den civila myndigheten är framför den militära competent att bedöma tidpunkten då vapnen måste brukas, enär intet annat mot upproret hjelper. Men denna myndighet kan vara och blifver oftast inkompetent att bedöma om upphörandet icke blottställer truppen, eller nödsakar öfvergifvande af vundna fördelar m. m. som fordrar militäriskt omdöme. Jag förenar mig med såväl Frih. Palmstjerna som Hr von Hohenhausen. Gr.
Desse utbetalningar, hvilka, enär Riksens Ständer dertill icke beviljat någre medel, ej blifvit annorlunda, än förskottsvis, emot ersätt ning, hestridde af 3ldje Hufvud-Titelns anslags-summa, böra uti Räkenskaperne balanceras bland förskott, emot ersättning, den R. K. M. lärer täckas i Nåder låta komma berörde Hufvud-Titel till godo, så fort tillgång dertill gifves. 4:0 Riksens Ständer hafva vidare af E. K. Maj:ts Nådiga Bref till Stats-Contoiret den 23 Maji 1821, inhemtat, att, sedan Förste Expeditions-Secreteraren Skogman, under denjayide Martii samma år, blifvit i Nåder förordnad, att 158 Underdåniga Skrifvelsen tills vidare förvalta Stats-Secreterare-Embetet för Handelsoch Finance-ärenderne, med tillåtelse att från och med a:dra Qvartalet berörde år, såsom arfvode, uppbära den ledige Stats-SecreterareLönen, emot det att han, från samma tid, lemnade dess vid Handelsoch Finance-Expeditionen innehafde Protocolls Secreterare-Lön och öfrige förmoner, E. K, M. i Nåder förklarat, att nämnde Protocolls-Secreterare-Lön skulle tills vidare anordnas till Tillförordnade Stats-Secreterarens disposition , för att af honom fördelas, på det sätt, att de personer, hvilka inom Expeditionen voro i tour till samma Lön, såsom arfvodeu deraf erbölle skillnaden emellan deras innehafvande Löner och de nya Löner, sora de, i händelse förberörde Protocolls-SecreterareLön, i vanlig ordning, blifvit ledig, hade egt att i successionen tillträda.
Byggn.-Balken mätte sålunda förändras, att stängselskyldigheten emellan grannar beräknas efter hemmantal, ulan afseende a de angränsande egornas egenskap af ineller utmark. 6:0 Af Johannes Andersson från Skaraborgs Län: att, ehuru, genom Kongl. Kungörelsen den 6 Juni »820, det tillägg till Stängsel-förordningen den 9 Februari 1802 blifvit gjordt, att, sedan vid inträffande hägnads-deln ingar, stängselskyldigheten blifvit fördelad, det ersättnings-belopp skall bestämmas, som bör tillkomma den eller dem, som stängt utöfver den del, hvilken dem rätteligen ålegat, det förtydligande malte härvid ske, att delegare, som bör dylik ersättning åtnjuta, eger alt efter mätismäns bepröfvande den samma beräkna äfven för stengärdesgård, så snart denna är af beslående egenskap samt i laggildt stånd. I sammanhang med den af Jonas Johannesson väckte motion, bar, vid remitterandet deraf, blifvit föreslaget af Anders Jonsson i Tuna Östergötlands Län: 1:0 alt grannar, som ligga i byalag med hvarandra, böra hägna om byns inoch ut-egor efter deras delningsgrund, samt i skog och utjnark efter förmedlade hemmantalet; och om inga skifte blifvit verkCtälldt, deles först hägnaden hvarje hemmans-numer emellan, efter henr - 6 Lagsamt Allm. lis sv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, No 27. manens delningsgrund_, och sedermera emelian delegarne i samma hemmansnumer, efter hvars och ens mantals-belopp; 2:0 att om åker eller äng möter sådan skog eller utmark, som icke kan till åker eller äng uppodlas, hålle den hägnaden allena, som åker eller äng eger; b') af Johan Fr.