Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. framlägga detta förslag, som i Rätteg.-b:n omfattar en förändrad organisation af domstolarna i allmänhet; så synes mig att, då vi så länge bibehållit lagmansrätterna, kunna vi äfven bibehålla dem tills vi få se utslaget af K. M:s och R. St:s beslut angtde detta förslag. Mig synes, som LagUtsk. icke tillräckligt tagit denna omständighet i öfvervägande, och på denna grund instämmer jag i begäran om återremiss. Hr Lefre'n, Joli. Pehr: Att jag såsom militär begär ordet i en fråga af denna beskaffenhet, derför anhåller jag om ursägt; men som jag vid alla riksdagar, så väl jag förmått, och med synnerlig uppmärksamhet, följt detta mål; så ber jag alt äfven nu få uttrycka min mening. Jag tror nemi. att, sedan Hofrätterna, hvilka inrättades för att dömma Konungens dom, hafva upphört alt vara högsta instan - Den ii Juli. sen, oell då det är en bestämd och gifven sak, att rättsökande både böra och verkligen ej kunna annat än önska att hafva begge de första instanserna hemma i sin ort, och detta är en billighet, som lagstiftaren ej bör förbise; så är det långt ifrån rätt att afskaffa lagmansrätterna, utan är det deremot Hofrätterna, som böra afskaffas, d. v. s. fördelas så, alt lagmansrätterna completteras lill det antal ledamöter (jurister nemi.) som erfordras för att domina i andra instansen, der äfven den gamla lagmans-nämnden bör vara förenad med examinerade delen af rättens ledamöter, hvilken jag anser böra utgöras af minst 3:ne personer. Att nu afskaffa det element, som bör stå qvar, och deremot hålla sig till det element, som bör sprängas, anser jag vara alldeles oriktigt. Jag instämmer således, och äfven på grund af de skäl, Gr. Posse och Frih. Boye anfört, i begäran om afslag å detta betänk., såsom efter min åsigt af saken saknande all egentlig grund, och för tidigt att komma fram med nu, då vi hafva att förvänta en allmän reglering af doms tols-inrätt ningen. Frih. Cederström, Thure:
I denna spänstiga åder tycktes all den värme, som fans qvar, ha samlat sig, eljest ingenting annat än kyla och död. Den var enda vittnesbördet om våldsamheten af de känslor, som höllos kufvade endast af tystnaden. Men Marianne satt och stirrade derpå, utan en tanke. Hon kände, tyckte hon, att detta skulle bli vansinne, men hon brydde sig icke derom. Så reste han sig, men utan att vända sig mot henne. Och utan ett ord mer lemnade han rummet. Marianne reste sig också, som för att gå; men så tvärstannade hon, den ena handen grep om stolryggen, och den andra tryckte sig mot bröstet, der smärtan kändes. Hon visste ingenting, tänkte ingenting, men i hennes inre arbetade det af ett slags dof, formlös tankeansträngning, som sökte komma fram till något, sträfvade att vinna reda och sammanhang. Börje? Börje Hon hade dragit öfver sig hans förakt, afskurit sig vägen till hans hjerta ... Hon hade handlat i yrsel, hon lefde i en dröm. Hon hade brutit mot den enda menniska i verlden, som hon älskade, och nu skulle det aldrig mer kunna bli godt. Det hördes steg, – långt borta som ur en dimma. »Hur är det? Frun är sjuk. Eller är det någonting i vägen. Akta sig, fru; om frun blir ledsen, skall den lille ha ondt af det. – Den lille? Marianne stirrade på fru Landén, utan att förstå. »Vill frun ha vatten? Drick!» Marianne förde undan glaset med handen. – Den lille? – Nu förstod hon. Ja, hon ville gå till honom. Börjes son, Börjes och hennes. Lik en sömngångerska skred hon öfver golfvet bort till sängkammardörren. På tröskeln vände hon sig om. Det var ett känslolöst ansigte, med ett drag af stränghet. Hon stod knappt till att känna igen. »Jag vill vara ensam.» Så lugnt och kallt. Hon vände sig åter om, och dörren slöts efter henne. »Milde Gud, hvad var det åt frun?» muttrade fru Landén och skyndade ut i köket för att hålla rådplägning med hushållerskan. Innanför dörren i det rum, der hennes barn sof, stod Marianne, stödjande sig mot dörrlåset och stirrande framför sig, utan att se något.
Man hade dessutom en mystisk vördnad för befästa ställningar. Tog försvararen plats bakom en sådan, vågade motparten icke anfalla honom. Genom alla dessa samverkande omständigheter förlorade krigföringen ali kraft. När man ändtligen fått klart för sig, hvar och huru man skulle angripa motståndaren, så utbredde man sig utefter en orimlig front, ty man vågade icke blotta någon för fienden tillgänglig del af sitt område, till följd hvaraf krafterna splittrades och öfverlägsenhet knappast kunde beredas på något ställe. Kommo de båda motståndarne slutligen i beröring af hvarandra, så sökte de öfverlista hvarandra genom manövrering, hvilken gick ut på hot mot förbindelserna, och kunde man härvid ytterligare skrämma fienden genom fristående afdelningar, som utförde dylikt hot närmare hans landamären, så var det så mycket bättre. Hela fälttåg gingo på detta sätt om utan afgörande, och då vintern nalkades, gingo båda parterna enligt tyst öfverenskommelse i vinterkvarter, för att börja om på samma sätt nästa vår. Sällan afbrötos de trånande händelserna af slag. Utgången i dessa var alltid oviss, men att de kräfde stor insats af folk, var så mycket vissare, och detta folk var dyrt att anskaffa. Därtill kom, att äfven den segrande hade ganska ringa nytta af till och med den mest lysande seger. Då han icke kunde följa långt efter sin besegrade motståndare, var det jämförelsevis lätt för denne att återsamla sina krafter, och-den segrande hade just intet vidare mål. Vanligen inskränkte han sig till belägringen af en fästning, och under det denna utfördes, ändrades icke sällan förhållandena.I02 NÅGOT OMKRIGFÖRING. Sådant var i stora drag förloppet af krigen under 1700-talet, och preussarnes fälttåg * i Frankrike 1792 utgör det mest talande vittnesbörd härpå. Sedan hertigen af Braunschweig kringgått Dumouriez och endast behöfde slå till för att afgöra fälttåget, inskränkte han sig vid Valmy till en kanonad utan verkan och vågade icke följa efter sin fiende för att icke längre utsträcka förbindelsevägarna, hvarigenom hela fälttåget misslyckades. Preussarnes fälttågsplaner och åtgöranden 1805 och 1806 voro den sista karakteristiska yttringen af samma förvända åsikter.
N:o 211 gjorda au märklinföranleda lill delsammas återremitterande. Ropades ja och nej. H. Ex. IIr Gr. o. Landtm, hemställde sedermera, om R. o. Ad. bifölle ifrågavar. utlåt. Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med många nej, hvarpå H. Ex. förklarade, del han trott sig finna att ja härvid varit öfvervägande. IIr von Hartmansdorff begärde votering. Upplästes lill justering och godkändes följande veter.propos.: Den som bifaller SlatslJlsk:s utlät. N:o211, ang:de beredande af en ny local för Riksg.cont., i st. f. det härtill nu begagnade hus, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, varder berörde utlåt., på grund af de deremot gjorda aumärkmr, återremitterad t. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 24. Nej — 21. Föredrogs ånyo Coust.Ulslcs d. 1 och 5 dennes på bordet lagda mern. N:o 27, med förslag lill ändring i Riksd.Ordms 14 §, ang-.de representationsrättigheten för Stockholms stad. Hr von Hartmansdorff, Aug.: På grund af de skäl, som jag i min reservation har anfört, hemställer jag vördsamt, att R. o. Ad. måtte förklara detta förslag oantagligt. H. Ex. Ilr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade förklara den af Hr von Hartmansdorff gjorda anmärkn., alt Const.Utsk:s ifrågavar. förslag till ändring i Riksd.Ordms 14 § är oantagligt, utgöra Ståndets gemensamma tanke. Ropades starka ja, blandade med nej. II. Ex. Ilr Gr. o. L a n d t m. förklarade, det han funnit propos. besvarad med öfvervägande ja, till följd hvaraf den gjorda anmärkn. skulle lill Const.Utsk. hänvisas.
Lagsamt Ålim. Besv.- och Ekon,-Ut skot lens Betänkande, N\o 5S 19 s morn. Till förekommande af tiggeri oell obehörige personers kringstrykande, skola KronoStadsoell Police-betjening icke allenast sjelfveanvända all uppmärksamhet, ulan äfven på Sockne-Nämndens anfordran lemna den handräckning, som på dem kan bero. :§• 21. Hvad i denna stadga är föreskrifvet om Sockne-Nämnd samt dess rättigheter och skyldigheter, galle i stad om den Styrelse, sorn utses att fattigvården der handhafva. Reservationer: Af Friherre <von Krcemer: ”Jag har ej biträdt den nu äfven antagna grundsats, som i Kongl. Brefvet af år 1788 finnes bestämd, nemligen, att Fattigvård skall bestridas af den församling, der den understöds-behöfvande sist är i mantal skrifven. Jag har trott rättsenligare vara, att den församling, der en sådan person an vändt sin mesta och bästa arbetstid, bordt förpiigtigas alt lemna det behöfliga understödet. Af Prest-belygen bör sådant lättligen kunna utrönas. Uppstå vid något tillfälle tvifvel och osäkerhet härom, må clä den förstnämnde grundsatsen göras gällande, men ej förr. — Likaledes har jag trott, att större district, än socknar af samma pastorat, böra ega rättighet förena sig om gemensam fattigvård, antingen Härads-, Fögderi-eller Länsvis. Förvaltningen af Fattigvårds-angelägenheterna i allmänhet borde i sådant fall anförtros en District-Styrelse, med biträde af Socken-Deputerade eller Socken-Nämnd, såsom förhållandet är med de i senare tider i åtskilliga Län, till stor belåtenhet, inrättade Brandstods-Föreningarae. Fördelarna af dessa åsigters antagande skulle, efter min öfvertygelse, blifva, att det olycksaliga spärrnings-systemet mot inflyttningar församlingar emellan skulle upphöra; att en utvidgad frihet och lättad möjlighet skulle beredas de tjenstoch arbetssökande att ärligen sig försörja, samt att foljagtligen brotten skulle minskas, och fängelser samt
Man ville göra den till part i människosläktets trätor, till agitator, filantrop och läkare, men vetenskapen, naturens mest äkta dotter, hade ärft sin moders opartiskhet, otillgänglighet och likgiltighet för tillbedjarnas önskningar och lycka. Vi hoppades för mycket, vi voro för nära ättlingar af dig, du lyckodrömmens paria, o Jean Jacques Rousseau, för att kunna böja oss inför den resignation, som är allt naturstudiums summa. Låtom oss hoppas, att det kan gå med åren, ty den undergifvenheten med klar blick och kall panna är dock det enda manliga. Men när Goncourterna grundlade sin litterära metod, var det faktiska ännu dagens lösen. Deras romaner äro också små sociologiska monografier. I Manette Salomon behandlas den urspårade konstnären, i Renée Mauperin den unga flickan inom den högre bourgeoisien med artistlynnets tendenser, genom hjärtats förfining höjande sig öfver sin samhällsklass, i Germinie Lacerteux den erotiskt lagda tjänstflickan i Paris, och så vidare. Hvad som hos Flaubert blef antikvarisk vidlyftighet, och hos Zola ett jongleri med förflackade Darwinska teorier, som gjort mannen i Médan till en biologiens Flammarion, blir hos de båda bröderna en undersöksaktig afsiktlighet. Deras böcker äro »fall» från samhällslifvets poliklinik. Det är »bloc notes», hopställda till en roman. Alla dessa kaleidoskopbilder, hvar och en i och för sig sprittande af den ögonblickliga sensationens lif, förbrylla, förjaga intrycket af hvarandra och besitta ingen rätt enhetlighet. Men just detta vetenskapliga arbetssätt med sitt materialsamlande och sin vördnad för dokumentet har också varit stötestenen, på hvilken realismen fallit. Zola slog i detta afseende världsrekordet – eller hvad skall man säga om hans bok Sanningen om Rom, i hvilken den eviga stadens historia, konst, forntid, nutid och framtid finnas, allt först uppteckadt i små annotationsböcker under tre veckors samvetsgrant arbete i världsstaden vid Tibern.
Desamma tillika med kommunikations resolutionen skola derefter, emot å anslaget tecknadt qvitto, af klaganden uttagas för verkställighet af föreskrifne kommunikationen, hvarom beviset, inom den af Hofrätten föreskrifne, från anslagsdagen räknade tid, må till Konungens Befallningshafvande inlemnas. Förklarandcn vare likaledes berättigad att till Konungens Befallningshafvande inlemna sin förklaring jemte handlingarne, likväl inom hälften af den tid som för förklaringens ingifvande i Hofrätten är vorden bestämd, på sätt, enligt Kongl. Brefvet den 8 December 1748, bör ske då parter, för bevarande af fatalier i lagvadde och besvärsmål, der Underrätt på Gottland dömt, å Wisby Landskansli deras inlagor aflemna. Sedan den tid förflutit, hvarinom vederbörande egt att till Konungens Befallningshafvande inlemna dels bevis öfver verkställd kommunikation och dels förklaring, har Konungens Befallningshafvande att skynd - 8 Lag-Utskottets Betänkande, N-.o 17. samt till Hofrätten insända så väl det om besvären utfärdade anslag med derå tecknade qvitto, som nyssnämnde bevis jemte förklaringen och öfrige till målet hörande handlingar, hvilka blifvit till Konungens Befallningshafvande ingifne. Underlåter den klagande att, efter verlcstäldt anslag, uttaga besvären inom den tid, sorn för verkställighet af kommunikationen varit föreskrifven, äligge Konungens Befallningshafvande att genast efter det denna tid förbi är, till Hofrätten återsända besvärshandlingarne jemte utfärdade anslaget, med derå gjord anteckning, angående förhållandet. Ilos Konungens Befallningshafvande skola dock parterne erlägga nödiga postpenningar för öfversändandet af de för dylikt ändamål dit inlemnade handlingar. Det andra af Hr Grefve Mörners förslag eller yrkandet att
Direktion jemväl fästat uppmärksamhet å det för pensions-anstalten menliga förhållande, sorn uppkommit af det vid ifrågavarande anslag hittills fästade vilkor, att behofvet deraf med afslutade räkenskaper skall styrkas, innan beloppet till pensions-kassan utbetales, hvarigenom inträffat, att medlen ulbekommits försl inpå andra året, efter det års slut, för hvars utgifter de skola användas, och pensions-kassan i följd deraf nödgats att under liden anskaffa medlen antingen genom upplåning eller genom indragning af utgifna lån, uti en deri 17 i samma månad i Nador aflålen Nådig Proposition, som till Slats-Utskotlet blifvit fran samtlige Riks-stånden remitterad, fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på denna för Arméen vigtiga angelägenhet samt föreslagit de åtgärder, som för denna frågas ordnande ansetts af behofvet påkallade. I sådant afseende har Kongl. Maj:t till en början erinrat om förhållandet med de «f Rikets Ständer vid de sistförflutna Riksdagarne beviljade bidrag lill Arméens pensions-kassa och i sammanhang dermed upplyst i hvad mån dessa bidrag, med Stals-Vlskottets Utlåtande M 82. 5 iakttagande af de utaf Rikets Ständer dervid fästade vilkor, kunnat för det åäyftäde ändamålet användas. Härvid förekommer, alt Rikets Ständer, uppå Kongl. Majrfs framställningar om pensions-kassans behof af understöd från Statsverket lill pettsioneringens upprätthållande, anvisat följande anslag eller kreditiv, nemligen: vid 18-47 och 1848 årens Riksdag: 22,000
Förverkade Båtsmanslöner. 141 * 36. 6. — Afoch Tilltrådesafgifter. Summa 19,601: it. 5: 44* 11; 19,112: 36. 7. Balans till år 1841'- K«mtanta behållningar i diverse Kassor Utestående i landet, levererade inom April 1841. „ dito inom Augusti 1841. | Summa 19,601: 24. n* Talj. ,\:o 2. Debet. Biilans från år 1840: Kontanta behållningar i diverse Kassor »35r \6. 7. Utestående i landet . „ 346: 4°• 10. Uppbörd år 1841: Stockholms Län Östergöthlands Dito Gottlands Dito Kalmar Dito Blekinge Dito Hallands Dito Götheborgs Dito Wester-NorrlandsDito Förvaltningen af Sjöa remierna Carlskrona Station ... Stockholms Dito ... Götheborgs Dito ... Lots-Verket Pterrsionsoch Gratial—afgifter. Afoch Tillträ— des-afgifter. Summa Credit Utgift: Remisslage och Provision Leverering till Kassan . „ . Af föregående Tabell inbemtas , att, under rubriken: afoch tillträdes-afgifter, i Blekinge, under år 1840, influtit 3,i52 B:dr 2 sk. 1 rst., och alt, under år 184 1 • dessa afgifter utgjort 3,214 A*dr 28 sk. 1 rst.— Ränterispecialen i Blekinge Läns Landsbok för år 1840 upplager äfven, såsom Kronofogdarnes levereringar, förstnämnde 3,i52 R:dr 2 sk. 1 rst. och afförer dem, såsom remitterade till Amiralitets Krigsmans-Kassan; men några verifikationer, som bestyrka riktigheten af detta uppbördsbelopp, hafva icke kunnat igenfinnas. Deremot hafva inga medel influtit under denna inkomst-titel från Södra Möre Härad i Kalmar Län.
Man har gått och fortgår praktiskt tillväga efter exempel och goda i tryck utkomna anvisningar. Jag är mycket förvissad derom, att, enl. den riktning landtbruket den sednare tiden tagit, det slägte som femtio år härefter trampar Sveas jord, skall, utan det kostsamma Institut, som nu är i fråga, och jemväl förutan dem, som redan äro, skörda årlig frukt af all odlad jord, med vilkor likväl, att landtbruket får sig till godo använda sin egen arbetskraft, och denna ej jemte penningen, detsamma frånryckas af en svindlande jernvägsfeber. Jag Den 15 April. 255 är icke föranledd till denna profetiska utsago af annan vägledning än naturlagen, som föreskrifver årlig frukt af all jord, om ej annan, af lisllar; af den erfarenhet vi alla hafva att trädgårdslanden gifva årlig frukt; och slutligen får jag tillägga min egen erfarenhet genom försök med ett stycke limothejvall, som upplöjt om hösten, derpå tre år å råd bar säd och det andra af dem lades till hvila med råg och timothej, och på så sätt i tjugufem år utan afbrott burit skörd. Hvad beträffar Utslcs afstyrkande i anseende dertill att vid Alnarp saknas skog, så finnes visserligen såsom reservanterne rätteligen erinrat ett särskilt Institut för skogsvården; men då det är af mycken nytta att visa elever och lärlingar huru skog, som blir alltmer och mer dyrbar, bör vårdas och huru det kan förenas att på samma mark hafva god skog och godt bete samt huru skog och lundar skydda sädesoch gräsfält för frostskador och stormar, så synes mig Utsk:s anmärkn. i den delen vara välgrundad. Min röst är som synes för bifall till Utslcs Utlåt.; men skulle det blifva återremitteradt, så anhåller jag vördsamt, att detta anförande får medfölja återremissen till Utsk., hvilket, då ämnet rörer ej mindre allmänna hushållningen än statsanslag, som mig synes, borde vara sammansatt Statsoch Ekon.Utsk. Gr. Frölich, David: Man kan mycket väl på alla an stalter se, att denna fråga är en bland dem som skola genomdrifvas.
Nådiga pröfning må bero, att, efter vederbörande Embete-Werks hörande, bestämma, huruvida, vid särskildte sig företeende omständigheter, samma prsescriptionslid kunde i någon mån förlängas. Genom ett sådant förändradt stadgande hafva Riksens Ständes trott, det Patent-Innehafvarens skäliga rätt, att, vid inträffande hinder, bibehål^ las vid utöfningen af sin uppfinning, skulle blif-J va bevarad, så vidt densamma står att förena med Samhällets billiga anspråk, att ej,genom ett allt för långt uppskof med uppfinningens verkstäU lighet, en längre tid gå miste om fördelar, som, genom någon annan persons enahanda upptäckt, kunnat detsamma i annat fall på samma väg beredas. Riksens Ständer framhärda etc. Uiulerdaniga Skrifve!*!!'. N:o 4 of?, Uppl. o. godk. hos Ridd. o. Ad. d. 15 Dec. 1833, Pre«te Ståndet d. t>j Borgare-Ståndet d. 15 —- — Bonde-Ståndet d. t G — Riksens Ständers underdanigci Skrif velse, angående upphof vande af Landsbofdin garnes domsrätt i Enskiftes-mal, S. A. K. Sedan, i anledning af Riksens Ständers anderdr Skrifvelse till E. K. M. vid 1818 års Rikadagj med underd. Förslag, alt Eand.höfdingarnes doms-' rätt uti Enskiftes-mål matte upphöra, och så val Enskiftessom Storskiftes-Författningarne sammanfogas uti en Författning till fullkomlig en.’ het och likstämmighet, samt alla Skiftes-Ärender öfverlämnäs till behandling af Egodelnings-Rätter, någon åtgärd icke foljt, hafva dessa ämnen, i anledning af väckt motion, åter blifvit föremål för Riksens Ständers öfverläggning. Med hufvudsäkligt godkännande af de grunder, hvilka uti 18 »B års Ständers underd.
Rent och oförstäldt anmälte jag Grefvens afsigt att bli Doktor för pengar, och lika uppriktigt svarades mig att intet hinder vore deremot att tilldela en utlänning ett diplom, helst han dermed aldrig kunde göra någon förtjent person inom landet förfång; i synnerhet då han vore nöjd med att bli Doktor i ehvad vetenskap som helst, och följaktligen äfven i verskonsten eller poesien. För ordningens skull borde han dock offentligen försvara sin gradualdisputation, hvarvid du lätt kan begripa att jag hjelpte honom med afhandlingen; dock gjorde jag mig dermed ej serdeles besvär. Jag begagnade nemligen blott en händelsevis öfverkommen disputation De Versificationis Suecanæ vitiis, utgifven i Upsala; och således, som jag med skäl förmodade, såsom från en så aflägsen ort, fullkomligen okänd, utgaf jag den för Grefvens arbete. Auctor (numera Grefven) hade deri genom en vers ur Ovidius, anbragt på inre sidan af titelbladet, blygsamt förklarat att han skämdes för sitt arbete och att det i hans tycke väl förtjente utstrykas nästan helt och hållet, men att han ändå ej velat förbättra något m. m. hvilket ock kunde vara en sanning, ty innehållet för resten var ej heller serdeles lärorikt eller upplysande, emedan det nästan endast bestod af exempel på fel i Svenska verser. 1:sta §:n handlade om förkorrtningar, hvarå såsom bevis anfördes huru författaren till en vitterhetssamling, tryckt i Götheborg, nyttjat, O! jag skådar lifvets förhäng’ bak’ Englar le derstäds’ emot mitt öga – i stället för, bakom lifvets förhänge eller förlåt, och derstädes; – had’, kund’, månd’, förjäfs’, och hundrade dylika vårdslösheter i stället för hade, kunde, månde, förjäfves, m. fl., i synnerhet af en poet vid namn Sesemannus, anfördes vidare. 2:dra §:n upptog fel emot metern, hvarå exempel förnämligast hemtades ur en Sång till Horatii Skugga, tryckt i Stockholm, der versen: Undfägnas ganska väl med spenat och ölost
Riksdaler Courant; men att deremot visade sig nära ogörligt alt bringa ■ allmänna penninge-räkningen man och man emellan till Riksdaler och skil lingar Banco, då det hårda myntet, som skall jemte sedlarne kringlöpa, ej är derefter lämpadt och icke ulan en för den oerfarne allt för invecklad evalvation låter sig till Banco-räköinge n hänföra, till exempel hvarpå blifvit anfördt, att det för en ovan räknare icke vore någon lätt sak att i hast förvandla 19 R:dr Silfver till Banco 5o: 3a. —- eller 19 R;dr Banco till Silfver Specie 7: 6. — hvare mot någon livar'ulan mycken svårighet syntes kunna utröna, att 19 Riksdaler Silfver Specie motsvara 76 Rrdr1 Rgs eller Courant och 19 Rrdr Riksgälds eller Courant gälla lika med 36. Silfver Specie.
"Då ska' vi göra honom ett besök för att hvila oss en smula." Sedan ryttmästaren derefter affärdat en underofficer och två ryttare till den efterjagande Königsmark för att påskynda hans marsch, bröt han sjelf upp från sitt lägerställe och styrde kosan rakt på slottet Miltnitz. Mellan honom och korporal Nisse Styf red pater Clemens, jemt och ständigt ett föremål för den käcke korporalens oaflåtliga uppmärksamhet. Det var redan tidigt på morgonen, då Minnchen efter en häftig vandring anlände till Miltnitz. För att ej bli sedd af någon slottstjenare smög hon sig längs den häck, som bildade trädgårdens baksida, och lyckades äfven att oantastad komma fram till den gamla enkan Annchens bostad. Annchen var ännu ej uppstigen när Minnchen bultade först på dörren och sedan på det lilla fönstret. Förskräckt for den gamla upp i tanke att det kunde vara tjufvar som hemsökte hennes fattiga bostad. Men hon kände genast igen systerdotterns röst, klädde sig skyndsamt och öppnade derefter fönstret i det hon ropade: "Hvad i Herrans namn står på eftersom du är här så tidigt? Har någon olycka händt gamle Arnold?" "Nej, men se här", svarade Minnchen och räckte fram en praktfull bukett af rosor; "den får du på din födelsedag, gamla moster." "Ja, du är då ett för rart barn", utbrast den gamla och mottog med sina darrande händer de rosor, som den unga flickan räckte henne genom fönstret. "Din like finnes ej! Måtte Guds rika välsignelse städse följa dig. Men här står jag och pratar och mottager din kärkomna gåfva genom fönstret liksom om det ej skulle finnas en dörr på min fattiga stuga. Se så, barn, stig nu in, så få vi språkas vid en stund. Det var länge sedan vi råkades." Med dessa ord stultade gamla Annchen åstad bort till dörren. En bom drogs ifrån innanför, och snart stod Arnold Mayers fagra sondotter, blossande röd efter den häftiga gången, inne i den lilla stugan, der visserligen allt tydde på fattigdom, men der hvarje föremål, äfven det minsta och obetydligaste, bar vittne om snygghet och renhet. Minnchen dröjde qvar ända till middagen.