Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillägg och ändring i 72 §- 1 perioden* ”Hvarje Expedition öfver Rikets Ständers beslut uppsattes af del s Constilutions-UtskolUU Memorial N.o /p - Utskott, sorn målet handlagt, men må ej förr utgå, än den blifvit af Expeditions-Utskottet jemförd mot de från Stånden inkomna Protocolls-Utdragen, samt derefter i Stånden behörigen justerad och utuier skrifven. * — l)e från samtliga m. m.'* 12, Tillägg i *3 §• i perioden. ''Stadna Riks-Stånden då skall hvarje Stånds beslut, hvilket icke må, i följd af annat Stånds inbjudning, ändras, genom ProtocollsUtdrag m. m.” i3. Ändring i 80 §. 1 perioden. ”Riksdag må ej racka längre än - från den dag, då han el Itiks-Salen öppnad blifvit. Skulle likväl m. m.” Slockholm den 27 September i834> Reserva ti önert Åf Friherre Ehrenborgh: ”Jag anser, alt Riksdagarna skulle mycket förkortas, om Utskotten här, likasom i Norrige, alldeles försvunne och serskilda -Conn terade lill ringare antal valdes att behandla de serskilda ämnen, sorn fordrade handläggning; meri om Utskotten bibehållas, tror jag att det dock skulle leda till Riksdagarnas förkortande, om alla lill Oeconomie-Utskottet hörande motioner direcle till detta Utskott, på samma sätt sorn motioner om Grundlagsändringar till ConstitutionsUtskoltet, ingåfvos, med rätt för Utskottet, alt ogilla deni eller också hemställa deni till Rikets Ständers bifall.
Jo! Unionskonungen hade, efter hörande af sitt Norska Statsråd, till Stortliinget afgitvit Nåd. Propos. i ämnet. Att han dervid först skulle hafva hört Sveriges Rikes Ständer eller Svenska StatsRådet, detta är jag öfvertygad att ingen, åtminstone inom detta hus, skulle påyrkat, såsom ett det mest positiva intrång på det konungsliga prerogativet. Jag förnyar mitt yrkande om afslag på 3:dje punkten och får dertill tillägga följande af mitt hjertås djup gående ord: Af den snart hädangångna generationen hafva vi i arf emottagit ett hos utliindniogen skuldfritt land — ett med folket på andra sidan Kölen förenadt Konungarike; huru hafva vi vårdat detta? Jo! redan hafva vi med 150 mill. utländsk skuld belastat det kära fosterlandet, och dymedelst förvandlat majoriteten af dess jordbrukande befolkning ilian sjelfegande män till arrendatorer åt Tysklands penningemäklare. Må vi taga oss till vara, att icke genom öfvermod, småsinne och sårad fåfänga äfven efterlemna en bruten förening, en åtgärd, som oundvikligen skulle förvaudla det gamla anborna, för hjeltedater och idrotter berömda, fordom mäktiga Sverige från en makt af 2:dra till en af 3:eije, möjligen 4:de ordningen, bebodt af ett slägte i sjelfständighet och oberoende olikt våra fäder. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Uti motsats till Frih. Raab, som anmärkt att de uprepade ropen på propos. inora detta hus utvisa att passionerna vilja göra sig gällande, anser jag att de långa talen dertill äro orsaken. Fördenskull skall jag ock söka att icke genom något långt tal trötta R. o. Ad. Jag får till en början, lika med Gr. Anckarsvärd, uttrycka min innerliga tillfredsställelse öfver det sätt, hvarpå Ministéren uti denna fråga, likasom vid åtskilliga föreg:de tillfällen, upfattar sin ställning, och derigenom ådagalagt huru en sannt konstitutionel styrelse bör tillvägagå 272 Den 17 Mars e. ni.
Den 27 Jarmar». som winsten bllfwa gansta obetydlige, da man räknar alt frän den wä tade winsten st.-ll asgä Contoirets aflöning, hwiikel ar en säker utgift; dernäst 25 procent af wlnstenS vehällning; och det fluteligen är atk förmoda, dek de Bylen, wro hwilka Kronan hade ett winna, nu m ra dNfwit i stö re p-ovorcion alojorde, än de ut, hwilka Kronan dlttwit styldlq; t följd hwaral Kronan skulle sörwra t det hela ak sieilwa sumn-an, sä wida nntztag ej äger rum i den stänga 'ömodan att ett Contoir, som dr>s genom 40 , d ls annan procent haft sin egen kördel lästad wld Kronans winst t BvteSmäl uran d>8 inrättning ,747111!'!! närmarande eller 62 äre lid, ej »örju^mor, att lramför andre utsöka de n?äl, deri Kronan hade fordran och Contoir winst, Wid betragtande ä andra sidawaf enffillaS rakt till By? s mdrmgar hos Kongl. Maj t och Kronan torde dest k äckwenty-s wä! fi-was l sig ljelfwe betydlige; men d ! mwer-Dagande tages, huru mänga kostnader medur ökandet derasäro sörkn ppede, tillombud, upplys ingors erhällande och mera lädant; huru mänga alstriinmggr den lä kallad? behällna jordran undergär, i synnerhet dä :M?'karne bekommas lniJsacma eller i Ivid, lärer lika hök? l kunna antagas, att enfflldte personers iö lust pä Cont.irelS gfff.-ffande bljfwer nog oansenlig ock ä -nu mera obetydlig att beräkna mot osakr:heren för Jordägaren om hon äger mer eller mindre, ä länge nägok Byttsimäl finnes oakgjordt.
Stånd i denna fråga slädnät uti stridig mening emot de 2:ne öfrige, och någon sammanjemnkning icke låter sig göra, samt bestämmande af sjelfva tiden till Författningens införande icke är af den natur, att den kan förfalla; få Utskotten vördsamt föreslå, att Högloft. Ridderskapet och Adeln, samt Hederv. BondeStåndet ville förena sig med Högv. PresteStåndet samt Vällofl. BorgareStåndet uti det Beslut, att till införande af Författningens gällande kraft underdånigst tillstyrka den x Januari 1826, såsom denna mellantid nu mera, sedan något underdånigt Utlåtande i detta ärende icke ännu kunnat inför Kongl. Majit afgifvas, synes vara fullt behöflig, för det åsyftade ändamålet, att allmänheten hinner göra sig tillräckligen bekant med de nya måttens och vigternas fördelning. Besv. och Ekon. Utsk• Betänkande/i. 1459 Derest åter detta icke antages, (näste förevarande fråga, enligt 75 § af Riksdagsordningen, förvisas till afgörande i Lagoch EfeononciUtskotten, förstärkte genom en af Riksens Ständer vald nämnd till ett antal af trettio Ledamöter utaf hvarje Stånd, för hvilket ändamål Utskotten tillstyrka antagandet af följande Proposition. ”Den som bifaller Utskottens afgifne Betänkande, att underdånigst tillstyrka tidens utsättande för den nya Författningens införande, om mått, mål och vigt, till den 1 Januari 1825, voterar Ja, den det ej vill, Voterar Nej. Vinner Nej så tillstyrkas 1 underdånighet att denna tid icke må utsättas förr än från och med den 1 Januari 1826.” Beträffande åter den yrkade underdåniga anhållan, att tabellerna med åtföljande Underrättelser skulle bifogas 1824 års almanacha, så torde Högv. Frestaoch Vallöf].
— Det vanliga inkast, hvarmed man mötes af bränvinstillverkare, som klaga öfver hög skatt och svårigheten att konkurrera med utländsk tillverkning, det är att till samma pris som utländningen kunna tillverka sin vara, är detta: huru viljen J, då den dryga förlagskostnaden för verkens upsättning och underhåll är densamma här och utomlands, och då vi måste fördela ränta och amortissement på den till qvantitet begränsade tillverkning, som under */6 af året kan produceras, under det att utländningen kan fördela samma kostnader på en under hela året drifven obegränsad tillverkning, att vi med honom skulle kunna täfla. Detta inkast torde svårligen kunna gendrifvas. Vill man derföre fordra skatt af tillverkaren, måste man äfven tillse, att de chancer, under hvilka han drifver sin tillverkning, icke för honom blifva allt för ofördelaktiga. Jag skulle derföre anse att tiden för tillverkningen bör lemnäs obegränsad, och att maximum, om ett sådant anses böra bibehållas, förhöjes. Under dessa vilkor och med iakttagande af en rättvist afvägd förhöjning af tullen å bränvin, samt med beviljande af drawbak, om hvilken jag vidare skall yttra mig, tror jag, att den skatteförhöjning för tillverkningen, sora är föreslagen — och hvilken Staten väl behöfver, — kan och bör bifallas. Jag anser dock att samtidigt borde ur författningen borttagas åtskilliga — om jag så får uttrycka mig — kontroll-chikaner, som Den 23 November f. m. 305 sorn onödigtvis tynga på och kunna fördyra tillverkningen. Sålunda bjuder författningen, att det qvantum, som dagligen kommer att tillverkas, skall vid anmälan upgifvas, och att detta qvantum icke med mera än ‘/5 får öfverskridas; äfvensom att, om tillverkningen icke till det anmälda beloppet upgår, skatt dock efter detta sednare skall påföras med högst 20 proc. afdrag. Jag kan icke fatta nyttan af denna föreskrift, hvilken deremot medförer många svårigheter och olägenheter.
Om icke denna beredes åt fandtmannen; så är den tillfälliga lånetillgången snart förtärd, och ägaren, som var i bryderi innan lånet togs, och innan hans förmöganhet derigenom försvagades, skulle sedermera med förminskad credit, och med den tillökning i contanta utgifter, hvilken räntan förvållar, befinna sig i större förlägenhet än före egendomens belåning, ty den skuldsatte landtmannens varor äro på torget icke begärligare, än den skuldlöses. Likaså förhåller det sig med innehafvare af stadsegendom. De få icke större hyra för sina hus, derigenom att dessa belånas. Om städernas rörelse aftager: så sjunker stadsegendomarnes afkastning och ägarens förlägenhet är ohjelplig, derest han icke har annan inkomst att lefva af. Hvarken Discontlåns begagnande eller andra öfverklagade olägenheter kunna förekommas: så länge hufvudsaken, lönande rörelse, saknas. Om fastighetsägares förlägenhet kunde afhjelpas genom inteckningslån: så vore hon visserligen öfverstånden; emedan denna utväg redan är öfverdrifvet x Stats-Utskottets begagnad, utan att brist på lånetillgångar ändock försports. Då landtegendomar frivilligt försäljas, utgör de gamla inteckningarnes öfvertagande vanligen ^ eller | af liqviden. Sker utmätnings-auction, så uppgå de ofta till hela försäljningssumman, och ibland derutöfver, särdeles i Städerna, der Banken någon gång icke ens fått ut sina fordringar, ehuru de äro intecknade framför alla andras. — De flesta Cassör hafva, för brist på antagliga fastighetspanter, antingen outlånta capital innestående, eller nödgas de förränta dem mot säkerhet af namn och borgen. Men om fastighetsägarens förlägenhet kunde afhjelpas genom lån, och antagliga panter funnos att belåna, månne han häldre skulle söka de nya lånen i RiksgäldsContoiret, än de gamla i Cassorna? Jag betviflar det.
December nästlidet år, levereras till landtränterierna och derifrån till Kongl, räntkammaren, samt upptagas och redovisas uti de till landskontoren afgifvande och i landsböckerna ingående årliga special-räkningarne öfver allmänna kronouppbörden; och ändtligen, att Finska godset, likaledes doneradt under full adelig ftälses frihet, blifvit vid sednaste fredsslutet med Ryssland ansedt såsom statens egendom och på sådan grund, utan ersättning, krigsmanshuset frånkändt; så försvinner allt tvifvelsmål om beskaffenheten af krigsmanshusets rätt till de donerade godsen, och det visar sig påtagligen, att de icke kunna anses såsom enskild förmögenhet eller egendom, äfvensom att statsbestyret likasåväi kan befatta sig med uppbörden af räntorna för dessa gods, som med .uppbörden af de för beneficie-hemmanen utgående räntor och andra krigsmanshuskassan tillhörande inkomster*. Härförutan har Krigs-kollegium, uti bref af den 29 Juni 1832, anfört, att Militie•bostallsoch Wadstena krigsmanshus-kassornes “godtgörande genom års-anslag för deras •till statsverket ingående inkomster vore, i kollegii tanka, mest öfverensstämmande med statsverkets oeh kassornes ömsesidiga fördelar, samt att kollegium, uppå de i krigsmanshus - Stats Utskottets Utlåtande, N:o 219. 11 kontorets utlåtande anförda skäl, anser räntorne af de donerade krigsmanshtis-godäen kunna, p Samma sätt som krigsmanshusets öfriga hemmans-räntor, af Kronofogdarne uppbäras och redovisas".
Till följd häraf är den också, eller kan åtminstone vara den allra säkraste motvigten mot ett ensidigt formalistiskt och godtyckligt embetsmannavälde. Kanske är det den uppgiften detta verk nu går att fylla under grefve Posses ledning.Intryck och studier i Frankrike sommaren 1883. Af J. Rev . Nationalfesten och ” royauténs imposanta emblemer ”. Vår tid är ju bland annat, så att säga, “ specialisternas *. Den som skrifver dessa rader smickrar sig ock med att vara en smula specialist, nämligen i fråga om hofven och deras annaler. Såsom medarbetare i så väl “ Svenska hof-vet “ som “ Europas hof “ har han under årens lopp lyckats anskaffa åtskilliga materialier, genom hvilka vissa nya perspektiv öppnat sig. Tillsammans med dessa arbetens utgifvare har han ock under sistlidne sommar företagit en utländsk studieresa, hvilken, enligt hvad vi båda hoppas, skall visa sig fruktbärande, äfven om hofdagern här och der icke visar sig helt och hållet rosenfargad. För att tydliggöra meningen, må det tillåtas att anföra en anekdot-. Det hände för någon tid sedan, att en läsare af “ Svenska hofvet och aristokratien “ mot slutet af femte bandet tyckte sig finna, enligt skriftligt meddelande till utgifvaren, att detta verk lände mindre till hofvets berömmelse, än hvad ' han ursprungligen tänkt sig. Denna upptäckt omtalade jag för en af mina vänner — ledamot af k. Nordstjemeorden, men likväl en alldeles fördomsfri man — hvilken i sin ordning då för mig berättade en tilldragelse, som kanske icke saknar tillämplighet på förevarande fall. Då han en gång i sin ungdom besökte det gamle kongens Kjöbenhavn, hade han vid sin sida i teatersalongen en prost ifrån Skåne, somjemte honom den aftonen fick både se och höra en af Oehlenschlägers mest storslagna tragedier. Mot slutet af sista akten uppgick för prosten, som vi ju kunna kalla X.T ett ljus och han ubrast: ” Jag tror det är vers! ” — Detta hade han icke märkt förut.
Då blef han vild och ursinnig, min far, och han sade att, hellre än att vi skulle ta bort förtjensten ifrån honom, skulle han se till, att ingendera af oss fanns till, när solen åter skulle gå upp. Med dessa ord tog han ifrån mig min kappa och alla mina dyrbarheter och frågade mig, hvem jag hellre ville gifta mig med, med den, som dertill var bestämd eller med ... honom, ... min padre. Vi voro de sista i sällskapet och han hade stadnat hästen. Aldrig, svarade jag, häpen af undran och skrämsel. Så vet då, att jag icke är här hejdade han sig ... det hördes såsom ett aflägset buller af åkdon. Välj, hastigt som blixten, sade min far. Jag kunde inte tala, inte välja, utan bara tiga. Då tog han mig i sina armar och steg fram några steg ut ifrån vägen, och med hela sin ofantliga styrka kastade han mig långt ifrån sig; jag sjönk djupt i dyn och försökte komma upp, men sjönk allt djupare. Hans kärra rullade bort; jag såg ingenting; mitt ansigte var vändt ifrån vägen natten var kall; jag vågade icke röra mig mera, ty isskorpan, som var omkring mig, hade redan sönderskafvit mina händer, så här ... och skulle gjort det än mera, om jag rört mig Åter hörde jag kärrhjul närma sig; jag trodde då, att min fader ångrat sig och kom att hjelpa mig ur dyn men sedan vardt det helt tyst, och jag ... jag vet ej, om jag talte någonting mera, men jag insomnade allt tyngre ... och när jag vaknade, fann jag, att det var du, som skänkt mig friheten och lifvet. Vid dessa sista ord hade hon slagit ögonen ned, men kastade dem sedan djerft upp och sade: – Hvarföre talar du inte? Säg nu någonting. – Har Stella längtan (han sade desiderio) efter sin fästman? – Nej, inte det minsta. Han var den minst elake emot mig; det var allt. Men säg, märks det icke på min berättelse, om du förstod hvad jag ville du skulle förstå, att den der mannen, som så gjorde med mig, icke var min far? – Ja, mitt barn; af två omständigheter märks det väl, mer än väl.
Och har Utskottet, som ansett omförmälda ärenden röra den Rikets Ständer i allmänhet förbehållna beskattningsrätt, och till stöd för sina anmärkningar åberopat, i afseende å första och andra punkterna, Regeringsformens 57, 60 och 73 §§., rörande den tredje Kongl. Förordningen den 27 Augusti 1723, §§. 1, 2, jemförd med flera lagstadganden, samt i fråga om den fjerde 60 och 61 §§. i nyssnämnda Grundlag, af sådana orsaker anmodat mig att, efter äskad behörig kallelse, dessa anmärkningsmål i laga ordning utföra. Till fullgörande häraf och likmätigt 102 och 106 §§. Regeringsformen samt 5 §. i Rikets Ständers för Deras Justitieombudsman fastställda Instruktion, får jag härmedelst, å embetes vägnar, hos Herr Presidenten, såsom RiksRättens Ordförande, äska laglig kallelse å de Ledamöter af Konungens StatsRåd, hvilka, enligt hvad de, uppå min begäran erhållna, StatsRådsProtokoll upplysa, deltagit i rådslagen uti ett eller flera af ifrågavarande ärenden, nemi.: 11. E., f. d. JustitieSlatsMinistern, R. o. K. af K. M. O., OrdensKansleren, m. m., Herr Grefve Mathias Rosenblad, uti alla ofvannämnda punkter; VIII H. E., StatsMinistern för Utrikes ärendena, R. o. K. af K. M. O. m. ra., Herr Friherre Gustaf Nils Algernon Adolf Stjerneld, uti 3:dje och 4:de punkterna; II. E., f. d. StatsRådet, R. o. K. af K. M. O. m. m., Herr Grefve Carl Axel Löwenhjelm, uti l:sta, 2:dra och 3:dje punkterna; f. d.
V i d sådana tillfällen är läkaren mera än människa: han är försynen själf och får också göra allting själf. H e l a den nyss så lugna familjen var som slagen med fasa. Jungfrurna hade alldeles tappat hufvudet och uppförde sig som yra höns, hvilka helst skulle vilja smyga sig bort från alltsammans, och mannen hade synbarligen icke en tanke kvar i sin hjärna. H a n stirrade på mig med ett nästan fånigt uttryck, gjorde allt hvad jag sade, men allting galet, och mumlade endast för sig själf med en förtviflad skakning på hufvudet: » difteri, difteri! » Tack vare de snabba och kraftiga försiktighetsmått, j a g vidtagit, spred sig sjukdomen icke. D å j a g gick genom salen, hördes de tre friska barnens skratt och lekar från rummen till vänster, medan deras mor låg döende i den till höger belägna sängkammaren. Däremot var gossen på bättringsvägen och utom all fara. D e t var, som om giftämnet kvarlämnat gadden i den näsduk, hvarmed modern bisträckt honom och som hon därefter, utan en aning om faran, själf användt. H u r maktlös är icke vetenskapen! Hur litet vi i själfva verket kunna uträtta och hur föga vi känna till lifvets och dödens hemligheter. Människan är en besynnerlig varelse. H o n flyttar berg, omskapar jordytan efter sitt behag, flyger som en vind öfver land och haf och reducerar afstånden till en rörelse med handen, en obetydlig höjning af rösten, men hon kan icke hindra att döden öfverfores på en näsduk från en mun till en annan. H v a d skulle j a g göra? D e t finns tillfällen, då läkaren måste lägga armarne i kors och ärligt bekänna sin och sin konsts vanmakt. Giftet hade angripit hela blodmassan, och nå- got medel fanns icke. Där l å g nu den unga kvinnan med sitt glada, lefnadsfriska ansikte, glödande af feber, och sin präktiga kropp, oroligt vridande sig fram och tillbaka i sängen. D e enda, som fingo komma in till henne, voro jag och hennes man. V i behöfde icke heller befara några sjukbesök.
Brytningen blefve nästan ingen, emedan allt vore blott en utveckling och ett fullkomnande af en redan allmän landssed. Och der motvilja eller hvad man kallar tredskande uppstode, vore tvångsmedel, när man nemligen fordrade så lilit, billigare och lättare att använda. Om undervisningen af många skulle anses på detta sätt gå för långsamt, hvilket jag för min del icke tror, så framt allt med noggranhet regleras och framför allt goda tabeller och läroböcker, de senare serskildt inrättade för en sådan method, infördes, så återvanns detLa derigenom, alt en så lindrig skol-pligtighet kunde utan afbrott fortsättas, från :de året till det i5:de, hvarigenom äfven det vigtiga vanns, att undervisningen icke, såsom nu sker, behöfde afstanna, just under den farligaste tiden af barna-åldern, utan tvertom barnens uppfostran blifva något helt 16 Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkandej N:o 5. och oafbrutet, som slutade sig först i Nattvardsgången, såsom dess yttersta punkt och upplösning. I stället för att antaga en så enkel utväg, att afhjelpa de ofvannämda allmänt kända hindren för folk-undervisningen i Sverige, har man inrättat ett eget slags Skolor, okända i alla andra länder, kallade ambulatoriska elier flyttande Skolor, hvilka bestå deruti, att Skolmästaren kringvandrar i Skol-districtet, slår ned sin Skola på serskilta sLäilen, och emottager barnen från den närmast liggande trakten. Härigenom afhjelpes visserligen det hinder, som ligger i boniugarnes afstånd från Skolan , men deraf uppstå andra, ganska väsendtliga. En sådan Skola kan nemligen ej fortfara mer än några veckor på hvarje ställe, —huru många, det beror af skoldistrictets storlek — hvaraf följer, att hvad barnen inhemta serskildt hvarje gång, är högst obetydligt och dessutom är vanligen glömdt, när Skolan har gjort sin rund, som ofta varar 12 till i4 månader och kommer tillbaka. En annan brist är, att till en sådan Skola icke rätt gerna duglige
Riksdag utgå; hvarjemte Rikets Ständer för ytterligare fem lägre landtbruksskole!- inom orter, der behof af sådana voro för handen, anvisade en summa af 5000 R:dr, men hvaraf 1000 R:dr äro odisponerade, emedan endast fyra Sådana skolor sedermera blifvit inrättade, nemligen vid Träfors i Wermlands, Ro i Calmar, Stenstorp i Gottlands och Torp med Sjöby i Kronobergs län. Den nytta, dessa undervisningsanstalter medfört och som än vidare deraf bör påräknas, påkallar bibehållandet af förenämnda anslag. För de feni äldre landlbruksskolorna, äfvensom för skolan å egendomen Ro i Calmar län, hafva väl vederbörande styrelser hos Kongl. Maj:t gjort hemställan om ökade anslag; men, enär, såsom en följd deraf, att af de fem lägre landtbruksskolor, dertill anslag utaf Rikets Ständer vid sista Riksdagen bevil ^ O judes, endast fyra blifvit inrättade, och alt en (lel sådana skolor tillkommit först ett eller annat år efter det anslag dertill blifvit å stat uppförd t, besparingar under titeln: Undervisningsanstalter för jordbruk och landtmunnänäringar, likasom i öfrigt å 6:te hufvud titelns afdelning för jordbruk, handel och näringar egt rum, genom användandet hvaraf det med de begärda tillökningarna åsyftade ändamål kan beredas för den tid nästa statsreglering varder gällande, vill Kongl. Maj:t nu endast begära, att de hittills bestämda anslagen fortfarande under nämnde lid må få utgå, med rättighet för Kongl. Maj:t, alt hvad å de förut befintliga anslagen för lägre landtbruksskolor ännu icke disponerats, eller framdeles förblifver odisponeradt, jemte öfriga å 6:le Ilufvudtitelns afdelning för jordbruk och näringar befintliga besparingar, för ifrågavarande ändamål använda efter närmare pröfning af behof Transport R:dr 105,230: 32. 40 Kongl. Majus Nåd. Prop. till K. St. 1847.
I stöd af dessa grunder, ansåg sig Utskottet då icke böra föreslå någon allmän Författning i detta ämne, utan tillstyrkte, att Riksens Stander hos Kongl. Maj:t måtte anmäla sin önskan, att Konungens Befallningshafvande måtte, hvar och en i sitt Län, söka bertila så beskaffade öfverenskommelser imellan de skjutsande och vissa Entrepreneurer, hvarigenom hålloch reserveskjutseri måtte kunna upphöra. Den sedermera förflutna tiden har väl, i anseende till det krigstillstånd , hvaruti Riket sig befunnit, icke varit den tjenligaste för sådana öfverenskommelsers befrämjande. Dock äro på åtskilliga orter försök gjorda, att dem till vägabringa. På ett och annat ställe, hafva de ock så vida lyckats, att både de skjutsskyldige och Entrepreneurerna äro belåtna; men på andra ställen hafva antingen de Hemmansbrukare, sorn skola hålla Entrepreneuren skadeslös, funnit sig alltför mycket betungade, eller ock Entrepreneuren, genom sitt företag, råkat i obestånd. Utskottet förmodar likväl, att om den Forvagns-inrättning. hvartill Utskottet, uti ett gemensamt med Riksens Ständers Stats-Utskott afgifvande särskildt Betänkande, gör förslag , skulle korn ina 3404 Den lf» Juli. tomma till verkställighet, en betydande lindring uti skjutsnings-besväret kunde vinnas och åstadkommas. Slutligen och som Utskottet inhämtat, att hålloch reserve-skjuts-skyldigheten icke på alla orter i Riket är så jemt fördelad, att den drahbar de skjutsskyldiga lika, får Utskottet yttra den önskan, att Riksens Högloft.