Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen medgifves, att qvinnqr, som den ena gången efter den andra lättsinnigt öfverträda sedlig» hetens lagar, ofta sakna tillgång att utgöra , eller tillfälle att med arbete aftjena en förhöjd afgift till kyrkan, d| både medel och lid medtagas till egen och barnens försörj, ning; tnen kyrkan må heldre vid sådane fall frivilligt efterskänka sin rätt , å’n att. den brottsliga skall uti lagens allmänna eftergift finna anledning till ursäkt för sina oordent» Jigheter , och derigenom likasom uppmuntras till lgstens förnyade utöfning, Vördsammast föreslår jag alltså det tillägg i ofvannämnda höga författning, alt af giften till dyrkan för hvarje itereradt lagersmal skall a kas med 53 sk..; hvilket stadgande, ehura egenteligen rörande lägrad qvinna, äfven hör gälla får lägersmannen , sa att han får hvarje gäng han efter bekännelse eller efter utslag betfädes med lägersmål, skall gifva till kyrkan dubbelt emot qvinnan, utom ansvar efter lag.” Utskottet, som tagit detta I öfvervägande, har ej funnit skäl att understödja Mo* LagVlskottets Betänkande N — Allmänna Lagen stadgar i 55 Cap. 5 $• MissgerningsBalken , såsom allmän regel , alt, i alla lagersmal, mannen skall gifva till Kyrkan fyra daler, och qvinnan två daler, ehvad den felande en eller flera gånger blifvit ined sådan förseelse beträdd. — Då, genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, straffet för lägrad qvinna på det sätt mildrades, att de i 53 Cap.-I § berörde
Här blefvo två man på det sätt jag förut beskrifvit142 dödade af en björn. Nedstämda af denna motgång och rädda att allt för sent på året utsätta de med dyrbara varor lastade fartygen för den myckna is, som dref i Kara-hafvet, beslöto befälhafvarne att vända. Flottan återseglade utan vidare äfventyr till Holland genom Waigatsch-sundet, som passerades den 25/15 sept. Något nytt bidrag till kunskapen om vårt jordklot lemnar denna expedition icke. Men det förtjenar anmärkas, att man med den kännedom, vi för det närvarande ega om isförhållandena i Kara-hafvet, med säkerhet kan påstå, att holländarne så väl under sin första som sin andra resa hade vägen öppen till Ob och Jenisej. Om de begagnat sig häraf och fortsatt färden, tills de kommit till bebyggda trakter vid någon af dessa floder, så hade helt säkert redan i början af sjuttonde seklet en betydlig handel mellan mellersta Asien och Europa på denna väg uppstått. Holländarnes tredje resa 1596–97.143 Efter den olyckliga utgången af 1595 års färd, hvilken utrustats med så stora omkostnader och vid hvilken man fäst så stora förhoppningar, ville generalstaterna icke mera lemna nödiga medel till en tredje sjöfärd, men de utsatte i stället ett högt pris för de stater eller handelsmän, som på egen bekostnad utsände ett fartyg, hvilket på den angifna vägen norr om Asien framträngde till Asien och Kina.144 Uppmuntrade häraf utrustade handelsmännen i Amsterdam tvenne fartyg, det ena under befäl af Willem Barents och Jacob van Heemskerk, det andra under Jan Cornelisz. Rijp. Manskapet valdes med omsorg, och man höll sig företrädesvis till ogifta män, för att tanken på hustru och barn ej skulle lägga ett band på deltagarnes djerfhet och förleda dem att i förtid vända hem. Den 20/10 maj lemnade dessa fartyg Amsterdam. Den 14/4 juni sågo de vid 71° nordlig bredd några vackra vädersolar, hvilka finnas afbildade i de Veers arbete och Blavii Atlas Major.
Landshöfdinge-Embetets utslag af den 28 December 1842; för jålfta sockerij hvarest efter det förslaget blifvit af Eders Kongl. Majit den 21 December 1839 pröfvadt och fastställdt, öfverloppsmarken blifvit indelad å dels gamla hemman, och dels anlagde 14 nybyggen, hvarigenom tillkomruit 81|| mantal; och för Färila socken, innehållande enligt under föregående är verkställd afmätning, en areal af 346,940 tunneland, eller nära 15 qvadratmil, der, oaktadt genom tilldelad öfverloppsmark, en tillökning i räntor blifvit föreslagen å gamla hemman för 6 G? samt å 50 nybyggen 7 -1A mantal, öfverloppsmark ännu återstod till användande, sedan de nu upprättade förslagen hunnit att blifva behörigen pröfvade; och utgör således det skattetal, som efter dessa afvittrings-förrättningar föreslagits dels å gamla hemman, och dels å anlagde 140 nybyggen, nära 38 mantal, hvaraf skatt och räntor komma, att, efter tilländalupne frihetsår, till Kronan utgå. De enskildtas skogar äro i allmänhet tillräcklige för behofvet och erbjuda uti de från hafskusten aflägsnare socknar i Helsingland större tillgång, än som kan med fördel begagnas. Hushållningen dermed beror hufvud - 9 vudsakligen på det värde skogs-effekter innehafva, och skogarne blifva i förhållande derefter begagnade och vårdade. Misshushållning dermed äger väl egentligen icke rum, men någon bestämd plan för dess begagnande, äfvensom för beredande af återväxt, har oaktadt de råd, som derom blifvit genom Länets Hushållnings-Sällskap gifne, samt de anvisningar som erhållits genom den på Eders Kongl. Maj:ts Nådiga befallning utgifne Handbok uti Skogshushållningen, icke blifvit iakttagen af andra än bruksägare för hvilka skogen har större värde.
Sannin gen häraf vLar sig klart, när man kastar en blick på Spanien och Marocco, det förra nästan, och det sednare helt, utan alla Communicationer, och sedan betragtar Holland, där man, hellst vid första påseendet och då man beräknar Landets inskränkta omkrets i jemntöreise till sin Folknummer, nästan skulle kunna förledas att anse dem bragte till öfverdrift, om ej Folkets noggranna sparsamhet och hush. illslörmåga vederläde en sådan förmodan. Alldrig skall jag kunna anse Sverige vanlottadt, i afseende på frugtbarhet eller naturlig Rikedom, och iliden kunnig Utlänning, sorn med uppmärksamhet betragtar Östergöthland , men i synnerhet Vestergötlands vidsträckta Lerslätter, liksom öfverströdda med kalk och märgelbäddar, b ir af den tankan; ännu mindre när man tar i beräkning den olantliga Arbetskraft, som vi äga uti våra strömmar och vattenfall, till en så omätlig grad, att alla andra Länder i den vägen ej kunna jemnföras Den 9 Februarii. och miste nöja sig med att ersätta blott en del deraf, genom de kostbaraste Mechaniska Inrättningar. Jag kan ej heller finna Svenska Folket stå tillbaka i förmåga och skicklighet. Må vi äga kraft och mod, att till den sällhet vi redan äge, uttala och antaga som Grundregel ett enda ord: Närings-frihet, men detta ord 1 hela sin vidd , och vi skola ej ha skäl missunna de lyckligaste Nationer. Men, säger man, vi hade bordt vanta med . Communicationerne till vi fått öfverflöd pä Producter. Detta inkast är redan af mig besvarat 1806, och hvad skulle väl hafva blifvit utaf öfverskotts-Production under saknad af Transport, under de 10 åren, som minst behöfdes till Canalens fullbordan? Är ej Consumtionen hufvuddriffjädern för Production?
Rikets gällande Grundlagar. f 168 Den 7 Augusti f. m. Herr CederschjöldPehr Gustaf: Med den siste värde Talaren instämmer jag deri, att i andra raden af (j. förekommer en omening, då der står ”utan afseende å åldern.” Jag tror att denna mening bäst redigeras, om det sker i enlighet med 18 §. Riksdagsordningen, nemligen ”utom hvad åldern ”beträffar." Friherre Cederström har äfven rätt uti, att Grundlagarne icke behöfva lill årtalet åberopas, utan kunna helt enkelt utmärkasmed: gällande Grundlagar. Dessutom förekommer, att ordet och blifvit utglömdt på andra raden] af formulairet, hvarefter fullmagter böra ^skrifvas. Herr von Qvanten , Carl: Mig förefaller det besynnerligt att en person, som sjelf icke äger säte och stämma på Riddarhuset, skall kunna gifva en annan fullmagt dertill. Om Riddarhuset behöfde förstärkning, kunde det vara ett sätt att fylla de tomma platserne genom berättigande för Hufvudmän, att efter fyllda 21 år gifva fullmagt, men då Ståndet synes talrikt nog, hemställer jag, om ej rättigheten att gifva fullmagt borde börja vid samma ålder, som rättigheten att sjelf intaga säte, och således vid a5 år. Herr Riben, Carl Wilhelm: Jag är olycklig nog att icke vara öfvertygad af Friherre Cederströms och Herr Cederschjölds påstående, att första raderne i denna §. äro Den 7 Augusti f. m. otydliga. Serskildt torde jag få fästa Friherre Cederslröms uppmärksamhet derpå, alt den af honom föreslagne redaction är otillräcklig, enär 18 §. PiiksdagsOrdningen finnes, och icke blifvit upptagen uti 7 §, Riddarhus-Ordningen. Utskottets mening har varit, att utmärka, hvilken som vore competent att utgifva fullmagt, fastän han för sin ålder hindrades att sjelf representera. Herr Cederschjölds förslag tyckes mig icke göra meningen tydligare; det har blott den fördel , att vara ordagrant hämtadt från Riksdags-Ordningen.
563 kort tid, kan visserligen med fördel derför betala hög ränta, men om man stadgar relativt högre ränta för lån på länere tid, drabbas deraf egentligen näringsidkaren, som behöfver förlager. Det blifver dessutom ett hjelpmedel för dem, sorn, för att uppskjuta yppandet af deras obestånd, icke afse hvad det kostar. Jag kan derför icke godkänna Utsk:ts förslag; utan anhåller att stadgandet måtte få förblifva sådant det förut varit. Frih. von Schwerin, Jules: Den talare, som sist yttrade sig, har sett frågan mera från subjektiv är objektiv synpunkt. Jag vill se den på det senare sättet. En bank måste röra sig så, att dess penningar alltid äro åtkomliga inom kort tid. Om medlen derföre någon gång utlånas på längre tid, bör sådant ske mot så mycket högre ränta. För öfrigt förenar jag mig i den af Frih. Liljencrantz gjorda framställning. Hr Mannerskantz, Carl Axel: Det är mot den afFrih. Liljencrantz’ framställda åsigt jag vill yttra några ord. Han har talat om upplåningsräntan; men derom är icke nu fråga, utan om utlåningsräntan, sorn man ansett höra vara lika vid alla lånekontoren. R. St:rs Bank bör icke täfla med de enskilde i försök att skaffa sig den största möjliga vinst, genom att höja räntan, då ställningen är betryckt. Sådan höjning bör endast komma i fråga vid 2:ne fall, det ena, då omtanka för bankens egen säkerhet föranleder dertill, hvilket kan inträffa vid förhållanden af mera allmän beskaffenhet, som inverkar på kapitalpriserne inom hela verldsmarknaden och äfven här utöfvar en tryckande inflytelse, och det andra då penningeställningen öfver allt inom hela landet är svår och bristande kapitaler göra att banken vid samtlige sina kontor icke kan uppfylla alla ansökningar om lån. Fullmäktige kunna vid tillfälligt öfverskott eller brist på något ställe (lytta penningar från ett lånekontor till ett annat, och om det sedan skulle blifva större efterfrågan på något annat ställe, ånyo göra en sådan flyttning.
Borgare-Ståndet har Hr Bévillnings-Utskotlets Betänkande JV-0 27. Abr. J. Hiessleiter, uti Memorial af den i o sistl. December, förklarat sig utaf den på Riks-salen upplästa Berättelse, med förundran, bestörtning och oro, hafva funnit, att Kongl. Maj:t, i likhet med Rikets Ständers vid sista Riksdag fattade beslut, är sinnad, att än ytterligare och för framtiden bibehålla det så kallade liberala Handelssystemet, samt anfört: att Bevillnings-Utskottet, vid framläggandet af nämde System, endast skulle haft afseende på ökade Tull-inkomster; att denna tillökning på långt när icke hade utfallit så ymnig, sora man hade väntat sig, och att Systemet leder till Fabrikernas och Näringarnas förfall. Motionairen, som sökt hemta stöd för dessa sina påståenden af en från General-TullStyrelsens Revisions-Contoir den 3:dje Nov, 1828 utgifven uppgift å Tull för en del importerade varor från och med 1821 till och med 1827, har yrkat, alt alla sådana Fabriksoch Manufactur-varor, som af Landets egna Slöjde-idkare kunna till erforderlig godhet och tillräcklig mängd åstadkommas, måtte till införande i Riket rakt förbjudas; att, i sådant afseende, 1816 års Tull-Taxa åter måtte sättas i verksamhet, hvarvid Motionairen äfven föreslagit, alt det kunde finnas skäligt förbjuda till införsel en del Luxe - Bevillnings-Utskottets Betänkande N.o 27* artiklar, ehuru de icke inom Riket kunna tillverkas; att derföre den sista Kongl. Förordningen, angående förbud emot otillåtna varors införande i Riket måtte undergå en allvarsam revision, och att TullvStämpling å alla till införsel tillåtna varor måtte, så vidt möjligt vore, verkställas.
Mitt yrkande går ut på att utvidga denna punkt så att man skulle erhålla ett gemensamt spatium för båda §§:na. Det måste vara särdeles mildrande omständigheter, om man för erkändt barnamord skall kunna döma till minimum, och det måste å andra sidan vara de alldra mest försvårande omständigheter, för att man i 25:te §:n skulle kunna döma till maximum; således är det blott i undantagsfall som det kan komma i fråga att efter 22:dra och 25:te §§:na döma till samma straff. Hvad angår den åsigten, att 22:dra §:n icke skulle vara tillämplig utan efter den brottsliges erkännande, medger jag gerna att denna åsigt har sin grund i äldre lagstiftningar i detta ämne, men jag får tillika upplysa att i § 22 begagnas uttrycket »uppsåtligen dödat», ett uttryck, som på detta ställe förmodligen endast utmärker en motsats till vållande, men som likväl genom sammanställning med § 1 i detta kap. gjort, att man ansett sig icke kunna fälla någon för brott emot denna §, utan på grund af eget erkännande. Emot Gr. Sparres yttrande att fostrets läggande å lön skulle i 25:te §:n bestraffas icke allenast såsom presumtion, utan äfven som ett särskildt brott, emedan det skulle innefatta fara för forstrets lif, får jag endast erinra att i § 24 är fostrets läggande å lön upptaget och bestraffadt såsom särskildt brott. H. Exc. Hr Frih. De Geer: Någon egentlig grund, hvarför straffet skulle nedsättas i 22:dra §:n har jag icke hört uppgifvas, men det har blifvit sagdt att det vore önskvärdt om straffbestämmelserna i de begge ifrågavide §§:na till någon del sammanföllo med hvarandra. För min del kan jag icke finna att straffet för barnamord är för högt; jag tror tvertom att det vore betänkligt att gå längre ned än till minimum af 4 år, som för närv:de är bestämdt.
Luxe, mot kontant ersättning till boställshafvaren. 96. Dito angående dispositionen af medel, som influtit för skedd expropriering af jord från den Landshöfdingen i Stora Kopparbergs län på lön anslagne kungsgården Noret. 97. Skrifvelse, i anledning af Kommissions-landtmätaren H. W. Hackzells underdå niga ansökning att, vid afskedstagandet, varda till pension såsom Kommissions-Iandtmätare uppförd å Allmanna Indragnings-staten. 98. Proposition, i fråga om Bergsskolans i Fahlun flyttning till Stockholm och före ning med Teknologiska Institutet. 99. Skrifvelse, angående utbetalning af statsbidrag till ett vägförbättrings-arbete, som icke blifvit inom behörig tid påbörjadt. 8 M 100. Skrifvelse, i fråga om anslag till uppförande af åtskilliga nya byggnader vid Ultuna landtbruks-institut. angående pensioner å Rikets Allmänna Indragnings-stat för åtskilliga till framlidne Hans Majit Konung Oscar Iistes hofstat och betjening hörande personer. angående f. d. Geijerska husets på Riddarholmen användande till Riksarkiv. med förslag till stadga angående Högste Domstolens tjenstgöring på två afdelningar. om anslag, i anledning af ifrågasatt förstärkning af Kongl. Majits Högsta Domstol. om antagande af en författning, angående ränta vid försträckning på viss kort tid. om rätt till pension å Allmänna Indragnings-staten för sinnessvage Kapiten-Löjtnanten vid flottan J. H. Stålhammar vid afskeds erhållande. angående begärd förlängning i den för uppmuddring af Ystads hamn bestämda arbetstid. angående beviljande af anslag till Magister M.
Hjerta föreslagit krogrättighetens utarrenderande, som en betydlig vinst för Staten; men då jag känner, att denna rättighet, hvad Städerna beträffar, på flera ställen är förknippad med afgift till underlijelpande af stadens Onera, samt att å andra, hvarje Krögare är förpliktad underhålla en eller flere af Stadens fattige, kan jag ej dela den värda Talarens tanka. Herr Cederschjölds uppgifne Controller kunna visserligen vara förträffliga och i Theoden ändamålsenlige; men jag bekänner upprigtigt, att jag anser dem overkställbar; jag inser ej möjligheten deraf. Hvad nämnde värde Talare yttrat emot penningeböter, och om jag ej hört orätt, för annan plikt, såsom Kyrkoplikt, äfvensom att han på långliga tider ej vet eller bort sådan omtalad härstädes, får jag taga mig friheten motsäga. Jag har alltid ansett sådane straff ytterst förnedrande, barbariske och ändamålslöse, och det ännu mer, sedan jag för 5 å 6 år sedan, vid utgången från Gudstjensten i Clara Kyrka, såg en sådan olycklig 6o års man för 3:dje resan fylleribrott undergå detta onaturliga straff. Två dagar derefter leck jag höra, det han vid hemkomsten ifrån Kyrkan i sitt rum skurit halsen af sig, lemnande en sedel på sitt bord, sorn innehöll, att blygden öfver det hånliga straff han Den 4 Junii f. m. '49 undergått, förmått honom till detta steg. Jag afstyrker således helt och hållit fortfarandet af denna omenskliga Lag, mera passande för vilda folkslag, än för ett Land, hvarest känsla för frihet och heder ännu, Gudi lof! är hvarje medborgares medfödda arf. Sluteligen får jag förena mig med de flera, som begärt Betänkandets återremitterande, och anhålla, att dessa mina tankar måtte få åtfölja återremissen till Utskotten. Friherre Wrangel, Henning: Vid hvarje Riksmöte har man den föga tröstande utsigt, att hvad föregående Ständer beslutat, rörande Bränvinsbränningen, kullkastas af kommande Ständer; följderna äro högst menliga för allmänna och enskilla välmågan. Bränvins-Brännare i tvenne serskilta
Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf: Då Oeconomi^- och BesvärsUtsköttet nu tillkännagif-i vit g att det ej trott sig kunna till handläggning upptaga Doctor Stenhammars Memorial* torde Herr Grefveh och LandtMärskalken samt Högloflige Ridderskapet Och Adelil täckas pröfva, till hvilket Utskott detsamma bör remitteras , Och, i händelse detta ej skull» genom Ståndens pluralitet kunna bestämmas, lärer det tillkomma Cönstitutions - Utskottet att afgöra* huru med detta Memorial bör förfaras. Herr Grefven och Landt Marshallen gjor« de Proposition till bifall af OeconomiaUtskottdts Memorial. Ropades Ja oeh Äty, IÖ4 Den S Maji, /. m. Herr Cederskjöld: Om jag rigtigt fattat Utskottets mening , kan något bifall till dess Utlåtande ej lemnäs Utskottet har nemligen blott afsagt sig befattningen af detta Mål. Om således Riksens Ständer än skulle gilla Utskottets förfarande härutinnan , är saken dermed ej slutad j utan återstår det för dem att antingen afgöra , till hvilket annat Utskott Målet bor förvisas , eller ock pröfva , om det är af beskaffenhet att ej kunna af något Utskott upptagas. Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, det han, vid genomläsning af Doctor Stenhammars Memorial, funnit detsamma innefatta ämnen, hvilka egentligen icke syntes tillhöra något Utskotts handläggning. Herr Cederskjöld: Så framt Herr Gref ven och LandtMarskalken samt Höglofl. Ridderskapet och Adeln ej skulle finna att Doctor Stenhammars Memorial lämpligare kan till något annat Utskott remitteras; vågar jag ödmjukast hemställa, om det ej bör till Oeco; omiaeUtskottet återförvisas, med åläggande au Memorialet till vederbörlig handläggning upptaga. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham:
År i832 54,64i dito 20,598 dito S:a 219,749 Tunnor. 89,778 Tunnor, eller i årligt medeltal 4^,949 dito 17,985 dilo (Obs. Hvarje Tunna beräknad till 2 Skepp:d eller 52 Lisptd/) I anseende till föregående årens malmproduction, förhåller sig de närande årens sålunda, att medeltalet af endast bruten malm utgjorde åren 1761. Man finnér således häraf, att malmvinslen endast är circa 6,000 Tunnor mindre, än den var för 60 år sedan, och att den på desednaste 17 åren endast minskat sig med 54 Tunnor. Men lägger man härtill den sofrade och vaskade malmen, så blifver medeltalet af summa malm för sista qvinqvennium 61,904 Tunnor eller knappt 7,000 Tunnor mindre, än den var i sitt maximum eller åren 1781—87, då den steg till 68,899 Tunnor. Man torde häraf finna, att något särdeles skäl till kla* gan öfver malmbrist icke kan äga rum, ty i ett land utan systematisk skogshushållning hafva säkerligen skogarne, under en tid af 4° år så mycket aftagit, att de 7,000 Tunnorne malm icke äro behöflige för tackjiernstill verkaren. Derigenom alt Carlskoga Bergslag, som fordom hemtade hela sitt malmbehof från Wermlands grufvor, numera till frdelar gagnar Nerikes malmer, har äfven en större malmtillgäng öppnat sig för Philipstads Bergsmän och malmsäljarnes de sednare åren ofta förda klagan öfver stora oförsålda malmlager, besanna den förmodan, att malmen är fullt svarande mot koltillgången. Häraf följer dock icke att malmbrytningen skall vara en särdeles lönande rörelse, ty den stora consumtionen af brytningsmaterialier, dagsverkens högre värde och grufvornas tilltagande djup försvårar den.
Margareta talade om den af Augusta beprisade skickelse, som fört dem begge tillsammans – hon kallade den Försyn. – Under djup tystnad åhörde den unga Flickan sin fromma Lärarinnas ej mer „förtäckta“ ord. Hon hade upphört att gråta, sammanknäppte medvetslöst händerna – en bön flög upp ur hennes själ – Augustas anlete var lyftadt upp emot stjernorna! Men icke blott att ej upphäfva sig till enda verklighet ibland skuggbilder, utan äfven att under „det Oändligas tyngd“ icke sammansjunka, icke blifva till Intet, trodde Margareta åligga menniskan, och var äfven nu beredd att leda sin Elev förbi alla afvägar, på hvilka dennas retliga, excentriska sinne skulle kunna föra henne. – Oroliga, passionerade andaktssvallningar äro ej en dyrkan värdig den Lugne, Allsmäktige Allfadern. Det heter ju, att menniskorna skola tillbedja i anda och sanning; dock måste väl innan de mäkta hörsamma den heliga kallelsen, någonting hafva föregått i deras underliga väsen. Deras sig inbördes upprifvande förmögenheter, måste hafva funnit en punkt, hvari de alla kunna mötas, förlikas Men hvar finna den? I Försoningens Lära genljöd det till svar på denna vigtigaste fråga, i djupet af Margaretas själ. Ödmjukande sig för den, hade hon derur hämtat tröst och mod för motgång och medgång, förklaring på hvad hon trodde sig förmå utgrunda, kunna begripa – för det öfriga förtröstan till Gud, och under glädje och bäfvan tolkade hon för Augusta denna Lära. Augusta skulle blifva Christen. – Kan man undra öfver att Margareta af alla krafter arbetade på detta höga måls uppnående? Allt som kan kallas verldsliga förmåner hade Augusta fått på sin lott, och redan en gång lupit fara, att såsom forntidens Tarpeja, qväfvas under den på henne sammankastade härligheten.
I egenskap af Domare, har jag ganska ofta funnit, att ehuruväl afsändaren i allmänhet ställt sig della stadgande till. efterrättelse, dock icke sällan, efter längre Lids förlopp, så vä! de sorn enfaldige forbönder, blifvit dragne för Rätta, derföre att de icke återställt förpassningen till närmaste Tuil-Contoir, efter framkomsten till destinationsorten, ett åläggande, som utgör en ökad tunga, emedan det ofta händer, att “5 H. caffe elier en ankare vin, o. s. v., kunna afsäodäs till personer, hvilka bo många ratl ifrån Tnllbevaknings-plalsen. Jag hade således ansett, att de sammansatte Utskotten bordt tillstyrka Rikets Ständer, att till Kongl. Maj:t ingå med en underdånig framställning om öfverseende af Förpassningsstadgan, samt upphörande af sådaue deruti intagne bestämmelser i afseende å den inrikes varutransporten, hvarigenom någon säkerhet emot öfverträdelse)' af Tull-författningarne icke i sjelfva verket vinnes, serdeles under laadväga transporter och befarandet af insjöar.’’ STOCKHOLM, Kon A. Ordens Aäcktry ckenel, 1841. Btiv.- Lagsamt Allm. Bes v. och Ekon.- Utskottens Betänkande N'.o //. * N:o ir. Ank. till Exp, Utsk. den 10 Febr. 1841., kl. 6 e ra. Betänkande, i anledning af åtskillige motöntr, om ändringar i Kongl, Förordningen t.U förekommande af oloflig införsel eller utförsel af varor, of den 12 December i83j.