Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De trånade sig till döds i den tunga ensamheten i det mörka, vindfria skogssnåret. De tycktes vilja skrika och jämra sig öfver att de vackra fjärilarna ej ville komma och gästa dem. Där blommorna stodo tätast samman, tyckte han, att de hjälptes åt att sjunga en entonig sång. »Kommen, vackra gäster, kommen i dag, ty i morgon äro vi döda, i morgon ligga vi döda på det torra löfvet.» Det tillstaddes Reor att få se den glada upplösningen på blomsteräfventyret. Han förnam bakom sig ett fladder som af den lättaste vind och såg en hvit fjäril irra omkring i dunklet mellan de tjocka stammarna. Han flög fram och åter i oroligt sökande liksom oviss om vägen. Ej heller var han ensam, fjäril efter fjäril skymtade fram där borta i mörkret, tills där slutligen fanns en hel här af hvitvingade honungssökare. Men den första var anföraren, och han fann blommorna, väggledd af doften. Efter honom kom hela fjärilhären framstormande. Den kastade sig ned bland de längtande blommorna, som segraren kastar sig öfver bytet. Som ett snöfall af hvita vingar sänkte den sig öfver dem. Och där blef fest och dryckeslag rundt om hvarje blomspira. Skogen var full af tyst jubel. Reor gick vidare, men nu var det, som om den honungsljufva doften följde honom, hvart han gick. Och han förnam, att där inne i skogen doldes en längtan, starkare än blommornas, att där fanns något, som drog honom till sig, liksom blommorna lockat fjärilarna. Han gick framåt med en stilla fröjd i hjärtat, som om han väntade på en stor, obekant lycka. Det enda, som ängslade honom, var, att han ej skulle kunna finna vägen fram till detta, som längtade efter honom. Framför honom på den smala stigen krälade en hvit snok. Han böjde sig ned för att upptaga det lyckobådande djuret, men ormen gled ur hans händer och rann snabbt uppåt stigen. Där rullade han sig samman och låg stilla, men då skytten åter grep efter honom, gled han hal som is bort mellan hans fingrar. Reor blef nu ifrig att äga det visaste af djur.
Ölands allmoge icke kunde nyttja egna fortskafiningsmedel längre än till lärjplatsen, och knappast dit, emedan hästarne då icke skulle, såsom nu egde rum, kunna qvarlemnas vid lärjplatsen, i afbidan på egarens återkomst samma dag; att det jemväl kunde invändas, det ångbåtskommunikation skulle kunna inrättas mellan Borgholm och Döderhultsvik, om residenset till sistnämnda ort förlädes, men att dervid måste anmärkas, dels att, om en sådan kommunikation skulle kunna påräknas såsom tillförlitlig, densamma horde vara inrättad genom kontrakt med kronan, under förbindelse för dem, som åtoge sig denna kommunikations besörjande, att allt framgent hålla den vid magt samt ombestyra öfverfart och transport på vissa tider emot billig betalning efter taxa, dels att denna betalning, huru måttlig den än beräknades, likväl troligen komme att blifva så hög, att den fattigare delen af allmogen måste försaka fördelarne af ett sådant fortskafiningsmedel, dels Kongl. Maj'.ls Nåd.
December 1859, på Statsrådet och Chefen för Ecklesiastik-departementet disponerat ett belopp af 25,000 R:dr, att för ofvan berörde ändamål användas, Kongl. Majit, efter det af dessa medel 24,985 R:dr 15 öre blifvit till Departements-chefen utbetalde, enligt bref till Stats-koritoret af den 16 Mars 1860, meddelat Chefeij full decharge för medlens användande, jemte det den af honom uppgjorda räkning med tillhörande verifikationer blifvit till nämnde embetsverk öfverlemnad; och enär bemälde Revisorer ansågo sig vara förhindrade, att granska en redogörelse, - 12 — för hvilken Kongl. Maj:t redan lemnat vederbörande fnll decharge, hade Revisorerne funnit sig böra detta förhållande hos Rikets Ständer anmäla. Hos nu församlade Revisorer, som bordt taga kännedom af nyssberörda under revisionsåret till Kongl. Stats-kontoret ankomna nådiga bref, har äfven denna fråga utgjort föremål för öfverläggning, dervid, efter omröstning, beslut blifvit fattadt, att omförmälda räkning jemte verifikationer skulle vid innevarande års revision granskas. En sådan granskning har emellertid icke kunnat ega rum, enär, vid af Revisorerne framställd begäran att få sig tillställd nämnda räkenskap, till svar meddelats, att berörda handlingar, hvilka, jemlikt Kongl. Stats-kontorets beslut den 2 Maj 1860, borde i dervarande Kammar-kontor förvaras, icke, oaktadt noggrann undersökning och inventering af bemälda embetsverks arkiv, ännu kunnat återfinnas. § io. I enlighet med hvad förlidet år egt rum, få Revisorerne här nedan meddela uppgift å de vid revisionsårets slut balanserade och på anmälan hos Rikets Ständer beroende förskotter: Ersättning åt Edsgårdens byamän, i anledning af det invid byns strand i Indals-elfven varande fiskes försäljning till skatte 347: 72. För upprättande af formulärer till de förvaltande verkens räkenskaper 3,400: — Arfvoden m. m. åt Författnings-kommissionens ordförande och ledamöter 5,250:
Kan orsaken dertill sökas uti ett oegennyttigt intresse för Kyrkans, för Religionens bestånd? Denna fråga, hvars 94 Den 10 September f. m. besvarande vore afgörande, kan besvaras med en annan fråga: Är Christendomen öfverallt i fara, hvarest inga Kyrkohemman finnas? Fruktar man alt Herrans tempel uti Halland skola nedramla, om de derstädes ej äga något mägtigare yttre stöd, än uti de öfriga delarne af fäderneslandet? Kan det upplysta Ståndet bygga sin egen och sin saks ära och bestånd på, uti ordets egentliga bemärkelse, jordiska grundvalar? Jag kan ej antaga, att Hallands Presterskap hyser ett så ringa förtroende till sin egen andeliga kraft och styrka. Uti Folkets moraliska karakter ligger den säkraste borgen för Kyrkans bestånd, och Presterskapet saknar ej medel, att i detta afseende befrämja sin goda sak. Men den tid är förbi, då fördom och vidskepelse kunde tagas i beräkning såsom mägtiga bevekelsegrunder, för att förmå den enfalldiga att offra på en inbillad eller förfalskad helighets altare. En bland Reformationens största välgerningar var, att de naturens rika skatter, hvilka voro ämnade till oräkneliga menniskors uppehälle, förädling och lycksalighet, men hvilka en missförstådd fromhet öfverlåtit åt sysslolösheten, åt vanhäfd, ja, mången gång åt vekligheten och lasten, att dessa naturens rikedomar blefvo återförde till deras naturliga ändamål. Man läser, uti Utskottens Betänkande bland resevationerna, följande: Den jo September f. m. 9$ ”Under loppet af alla förändrade tid”skiften hafva Halländska Kyrkorne både "af Danska och af Svenska Regeringar blif”vit orubbligt tryggade vid äganderätten, ”till sina Kyrkohemman. Om någon gång ”senare tiders lättsinnighet velat fråntaga ”Kyrkan hvad forntidens fromhet gaf hen”ne, då har den värnlöse öfverlåtande och ”förtröstansfullt slutat sig intill Styrelsen, ”och har aldrig blifvit ställd utom det ägan”derätts skydd, som samhällsfördragen garanterat. Genom flera Beslut, Resolutio”ner och Utslag, äro Halländske
59 åftabfommaS) famt egne ettelfine grannars fanbtmaiina*probuKer, fåwiba icte berigenom brifweS merflig hanbelSrörelfe, fqvarom t;är förut ftabgaö. Sitta öfriga perfoner å laubet af begge lönen, fritta titt något wipt ftånb icfe böra od) I)är ej äro nämnbe, tareraS för rörelfe, näring od) t)i'fe, i lifl)et meb perfoner af enahanda willor od) iufomft, fåwiba bet ej ftprleS, att be å au* nan ort taxering unbergått. 3 lifl)et meb I)wab uti 11 od) 12 §§ för ftäberna är ftabgabt, ega äfwen £areriugömännen på lanbet att, ber minimi*afgifter etter afgifter efter wipa Kaper äro beftämba, ej blott ålägga SBewittning öfwer förftnämnbe afgifter famt medan twänne af berörba Kaper, utan äfwen påföra SBewittning imber minimi*afgifterna för beni, font, utan att wara alldeles utfattige od) på fåbau grunb från afgift frie, bet oaltabt, ej mägta ben faftftättba minfta afgiften erlägga, äfwenfom för beni, fjwilfa, el)iiru eganbe enffilb förmögenhet, lifwäl brifwa få obetpblig rörelfe, att ben icfe a ufed motfwara minimi*afgiften; l)wilfen åtgärb i protokollet antecfuaS od), genom utbrag af tarerings
Och den som kastar ögonen på en skattläggnings-metod med tillhörande undervisning och ser efter huru jorden beräknas för att Den 2 Augusti. 67 få persedeln och huru denna förvandlas i ränta, skall finna att det absolut ej låter sig göra direkte; säga i öfrigt hvad man vill. Hr Sandströmer: Jag kan ingalunda, i likhet med den försle värde talaren, finna alt det ej ligger någon motsägelse emellan hvad komiterade hemställt om räntornas förvandling och hvad sora här är föreslagit. Det är 2:ne skiljaktiga saker. Komiterade hafva i förra hänseendet trott, att räntorna ej böra framdeles, sora hittills, utsättas och utgöras i persedlar, och hafva derföre uppgjort 2:ne alternativa förslag för räntornas förvadnlande, antingen i penningar, eller ock i färre persedlar, hvilka sedermera skulle utgöras efter de föreskrifter, som skulle komma att meddelas. Här åter är fråga om ny skattläggning, i afseende hvarå komiterade hafva ansett, att om den skall blifva rättvis och jem likhet uppkomma emellan skattläggningen på nya och gamla hemman, så måste man, på sätt Frih. Cederström jemväl omnämnt, vid räntornas uträknande gå till våga efter nuvande skaltläggningsmetoder, för att sedermera förvandla den sålunda bestämda räntan efter enahanda grunder, som för nuvande räntor förvandlade antages. Det är således just till åstadkommande af jemlikhel emellan äldre och sednare skattläggningar, som detta förslag är gjordt och det är efter min öfvertygelse både enkelt och rättvist. Hr Printzensköld: Det förslag, som komiterade i denna punkt afgifvit ocii som Ulsk. i likhet dermed och i öfverensstämmelse med K. M:s nåd. propos. tillstyrkt, innefattar ett talande bevis pä det ofullständiga och omogna uti komiterades framställningar i afseende på ränteförenklingen. Man har såsom hufvudsakligt stöd för denna förenkling åberopat vigten utaf, att hvar och en må sjelf kunna uträkna beloppet af sin ränta till kontroll å uppbördsmannen.
Det sednare blir här desto mera att befrukta då mindre Creditiret äfven är på samma Upplånings Conto anvist, hvarigenom om detta af Regeringen lyftades andra upplagan af FilialDisconternes Bankrout, lätteligen kunde uppstå. När en Stat på •- gen garantie upplånar penningar under skyldighet att genast vid anfordran infria sin*, skuldförbindelser innefatta desse sednare egenskapen af mynt, och böra i sådant fall icke bära Ränta, hvarföre i thy fall det vore lärn peli gare att till ifrågavarande Publik* arbetes? använda RiksgäldsSediar, då Räntan halt ock hållet be/paras. 352 Den 19 Julii /, ni. Det är vidare att bemärka hurusom denna Uplåningsgrund i prsctiskt hänseende förefaller olämplig. Staten behöfver för året en viss gifven summa, eller hvad bristen sorn skall fyllas utgör; men inlösningen å vista af ?, procents Sedlarne förutsätter likväl en ständig fluctuation i penningetiiigången. Föijakteiigea kan den ens dagen insättas vida öfver det belopp Staten erfordrar; och man nödgas da vägra vissa personer att begagna deras penningar; följande dagen åter uttagas penningar af andra personer, och nu står Staten åter i saknad af deras försträckning som den föregående afvisades. Härigenom skulle således Staten blifva inblandad i dagliga circulationea af privatas penningar på ett sätt, som föranleder oreda och missnöjet!, samt alldeles afvek från de bestämde Beräkningsgrunder, sora i Statens fioanciella angelägenheter alltid böra följas. Vid dylika förhållanden och då de fördelar sorn Utskotten åsyftat, nemligen att återbetalningen ställes på längre tid och att räntan blifver den minsta möjliga, den förra icke vinnes, och deri sednare icke utan uppoffring sf grunderne för Bankens förvaltning kan vinnas, torde en annan utväg för bristens fyllande böra vidtagas. Skälen hvarföre Utskotten afstyrkt begagnandet sf RiksgäldsContoirets obligationer på längre betalningstid, äro inga andra, än att lånen skulle befiöfvas lill ett mindre betydligt Den 19 Julii f* tu.
Figaro var således icke någön som » gjorde i revolution », utan bör framställas som ett fullkomligt orefiekteradtoch omedvetet uttryck af hvad som då rörde sig på botten i samhället, för öfrigt en näsvis upptågsmakare, som dock aldrig glömde egna ördelar. Jag vill visst icke säga, att hr Almlöfs framställning helt och hållet saknar detta näsvisa upptågsmakeri och denna glada, men egennyttiga framfusighet, som kännetecknar den verklige Figaro, men det kommer ej nog fram. Det är, for att tala på teaterspråk, ej tillräcklig abandon i hans spel, och frånvaron deraf, som ovedersägligt är ettfel, tyckes ingalunda hafva sin grund i af framskriden ålder orsakad oförmåga, utan snarare i full öfvertygelse om att revolutionär.en Figaro bör framställas med ett uttryck af reflektion. Det är ju möjligt, att skådespelaren icke haft denna åsigt, men det måste hvarje eftertänkande åskådare som något känner sin Beaumarchais föreställa sig, när han ser hr Almlöf i denna roll och i synnerhet när han hör honom i den stora monologen i femte akten, hvilken firam-säges allt for allvarsamt ocb högtidligt. Hr Almlöf bar dock fått beröm för denna monolog! Smaken är olika, och om den lönar det ju icke mödan att tvista, men här gäller det icke en subjektiv smaksak, utan en fullt objektiv åsigt: skall den framfusige begabbaren, den öfverdådige sällen Figaro, han som grinar och skojar med allt, förvandlas till en djupt allvarsam ocb sentimental reflektions-makare? Omöjligt! Sådant kan aldrig hafva varit Beau-marchbis ’ afsigt. * Men hvad skall den unge skådespelaren tro, han som i detta fall icke har någon annan ledning än den han bereder sig genom att se på de äldre? Hr Almlöf är en utmärkt konstnär; hans Figaro väcker bifall hos åskådare och granskare; således är just denne Figaro ett värdigt föredöme att studera. Det måste vara den fullt logiska slutledningen. Ingen finnes som kan för den unge tala om Beaumarchais. om verklighet och natur, om hvad en författare menat eller icke.
M:t vid föregående riksdagar vitsordat, komme att medföra ej blott för kringliggande landsbygd, utan äfven för riket i allmänhet, hafva Rikets Ständer funnit sig desto hellre böra bevilja statsbidrag för den nu föreslagna jernvägs-anläggningen, som utförandet af detta företag fordrar vida mindre allmänna Expeditions-Vtskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 497. 619 och enskilda uppoffringar, än verkställigheten af det kommunikations-medel mellan o.fvannämnde 2:ne sjöar, hvarom förslag förut varit framstäldt; och hafva Rikets Ständer alltså, för anläggningen af en jernväg mellan sjöarne Norra Barken och Wessman inom Norrbärkes och Grangärdes socknar i Stora Kopparbergs län, åt det bolag, som bildar sig för detta företag, beviljat och till utgående från Riksgälds-kontoret anvisat ett lån å Etthundratretiotretusen trehundratretiolre (133,333) R:dr 16 sk.; hvilket lån under den för arbetets utförande i det härom afslutade kontrakt bestämda tid, bör få, utan ränta och kapital-afbetalning, irlnehafvas, samt derefter återbetalas genom erläggande, före hvarje års slut, af fem procent å hela den utbekomna lånesumman, dervid beräknas tre procent årlig ränta för det dessförinnan obetalda lånebeloppet och återstoden utgör kapital-afbetalning; hvarjemte och derest det till inbetalning iörfallna beloppet icke varder i stadgad ordning erlagdt, fem procent årlig ränta å detta belopp bör utgöras, intilldess inbetalningen deraf vederbörligen verkställes.
Dessa omständigheter ådagalägga nogsamt angelägenheten ej allenast att använda den yttersta uppmärksamhet-och sorgfällighet för att, genom lämpeliga Tullafgifter på främmande Spannmål, motverka en för den inhemska productionen menlig medtäflan af Utlänningen, ulan ock att genom allmänna Magazins - inrättningar öppna beqväma tillfällen både för Landets jordbrukare, alt med förmon få afyttra sina Spannmålsförråd, och för de behöfvande, att dermed blifva försedde utan att i nödens stund nödgas tillita den ofta osäkra och äfventyrliga, samt mer* Den 2 8 Juni. merendels alltid mera kostsamma utväg, att till hvad pris sorn heldst hämta denna oumbärliga vara från utrikes hamnar. T förra afseendet tror Utskottet det blifva af stor nödvändighet, att Tullen på Utländsk SpannU mål alltid beräknas efter värans inhemska prisf hvars minimum torde kunna bestämmas till 3 R:d, och maximum till 5 Rul i Silfver för Rågen och i proportion derefter för Kornet, så att då prisernc inom Riket höjde sig' till maximum, eller närmades till minimum, importen i förra fallet lättades och i det sednare försvårades genom Tullafgitter, afpässade efter Spannmålens pris i för» säljnings-orten och efter förhållandet med fraktoch öfriga ömkostnader vid inskeppningen. Utskottet hat föresétt, att detta förslag skall mötas med deri anmärkning, att flera af våra inhemska näringar och isynnerhet deri* hvarpå vår export hufvudsakligen är grundad, Jern tillverkningen, icke skola kunna bestå vid höga Spannmålspris.
Lika med motiooärerne anser Utskottet det Svenska nationen värdigt att åt minnet af den frejdade författaren hembära sin gärd af saknad och att genom något understöd söka värna hans efterlefvande enka mot nöd och bekymmer, Utskottet tillstyrker derföre, att enkan Gustafva Thorild, född von Kowsky, må förklaras berättigad att, äfven såsom boende å utrikes ort, på allmänna indragningsstaten uppbära en årlig pension af 500 r:dr banko, att utgå från och med innevarande år. Hvad åter angår vice Talmannen Zetterbergs förslag, att hälften af denna pension målte, vid enkan Thorilds död, få öfvergå till Thorilds sonhustru, finner Utskottet sig icke kunna å detsamma tillstyrka Rikets Ständers bifall. 31:0. Från högvördiga Presteståndet har till Utskottet blifvit remitterad en af Professor Selander väckt, af Biskoparrie Hallström och Bergman samt Professorerne Wahlberg och Agardh understödd motion, hvaruti blifvit föreslaget, att Rikets Ständer måtte å allmänna indragningsstaten anvisa ett årligt anslag såsom understöd för Kongl. Wetenskaps-Akademiens f. d. Astronom, Professoren och Riddaren Simon Anders Cronstrands efterlemnade enka och omyndiga barn; och har motionären ansett denna framställning så mycket heldre böra vinna välvilligt afseende, som igenom bifall härtill, någon ny utgift för staten icke egentligen uppkomme, enär den vid 1840 års riksdag åt betnälde Professor beviljade pension af 1150 r:dr, naturligtvis vid hans död upphört.
Dessa representanter äro icke mycket färre än de, som enl. förslaget skulle representera R. o. Ad. Tron J väl då, M. Hrr, alt R. o. Ad. hvars förmögenhet är vida betydligare än den, som finnes hos Presterskapet, skall komma att nedtryckas af en afgift, hvilken presterskapet under så lång tid erlagt utan att beklaga sig? Om roan dertill lägger, att Riksdagarne skulle blifva betydligt kortare till följd af den förenklade arbetsordningen, torde farhågan för R. o. Ad:ns oförmögenhet, att i likhet med hvad de ofrälse Stånden under sekler gjort, underhålla sina riksdagsmän, vara alldeles ogrundad. Den samverkan, som enl. förslaget skulle upkomma mellan nationens representanter och Konungens rådgifvare, utgör en icke obetydlig förbättring af det nuvarande representalionsskicket. För det närvarande hafva icke Statsrådets ledamöter tillträde till något Stånds förhandlingar, med undantag af R. o. Ad:ns, hvilket sednare dock beror af bördens tillfällighet. Om jag ej misstager mig, hafva åtskilliga gånger förslag blifvit gjorda att förskaffa Konungens rådgifvare ett sådant tillträde, men dessa förslag hafva förkastats. Det 92 Den 15 Februari c. m. torde måhända äfven icke böra aldeles förnekas, att Statsrådens deltagande uti RiksSt:ns öfverläggningar möjligen vore mindre lämpligt, så länge representationens särskilda delar äro från hvarandra så afskiljda, som f n., men otvifvelakligl är, att närvaron af Regeringens ledamöter uti Riksnåmnden, då alla Stånden vore till gemensamma öfverläggningar samlade, skulle vara för ärendenas behandling särdeles nyttig, sätta representationen i tillfälle att omedelbart erhålla kännedom af Regeringens åsigter samt sålunda undanrödja mången anledning till missförstånd; likasom den genom Riksnämnden möjliggjorda större sammanhållning och kraft hos representationen i betydlig mån skulle öka dess förmåga att bidraga till en nyttig samhällsutveckling, utan att skadligt brådstörtande eller förtryckande majoritetsvälde ändock vore att befara utaf en Riksdag såsom denna sammansatt genom Ståndsval och med förbehållen rätt till beslut ståndsvis.
God afton, lilla fru borgmästarinna. Vädret med det här hålsömsmönstret. (Sötsurt). Nej, men Tack för mönstret, och tag plats. rera den saken, att vår herre har gifvit mig ett Det är, gud nås så visst, inte värdt att repa FRU QVIDING (niger och sätter sig). våp till man; men nyss när han kom härifrån var han spritt conjungterad. Spritt conjung FRU SUNDIN (förvirrad). Sophie skulle bli komediantska, att Granqvist var brandskadad lite här och lite der, och gud vet inte allt. Och som det var så länge sedan jag såg vår kära borgmästarinna, så _________ Ja, han mumlade något om att mamsell Ann' FRU QVIDING. Fjortonde scenen. DE FÖRRA. FRU ALMÉN. FRU ALMÉN (från fonden, i pelis, ridikyl och hatt. Gammal, med hvitt vat, och jag tänkte att lite råmjölk kunde bli ska, som hon bär inknuten i en servet). KATRINA. Guds fred, Katrina. Min ko har nyss kalf hår. Salvelsefullt:) välkommen till kalfdans. (Lemnar Katrina en fla svär. Att moster Almén sjelf skulle göra sig be nu för tiden råda andra seder, tycks det. God dag, Ulrika god dag, fru Qviding. Tag plats i soffan KATRINA. Lita på pigor har aldrig varit min sed. Men FRU ALMÉN. lemnar henne bästa platsen). Jag skulle i min ungdom ha velat se den hustru i ansigtet, som midt på en arbetsdag sprungit från hem och sysslor för att sqvallra hos andra med armarna i kors. (Tar fram en stickstrumpa). FRU QVIDING. Tack! (Sätter sig i soffan, hvarvid fru Sundin FRU ALMÉN. merar jag mig, om man också inte är sextio år. Näsvishet är vår tids vishet. FRU ALMÉN. KATRINA. Man kan väl behöfva hvila sig ibland, bla Hur mår Mina? Är hennes hosta bättre? _________ Femtonde scenen. DE FÖRRA.
Hörby d. 3 Feb. 86. Jag vankar omkring i dessa rum, der jag alltid känt mig som en främling. Min sorg är så djup, som om någon jag haft kär nyss burits bort i sin svarta kista, så att hela hemmet förvandlats till en enda gapande tomhet. Allting är öde, och ändå måste jag släpa på lifvets tunga länkar; ensam – ensam! Brännande tårar bända sig fram under mina ögonlock, medan jag skrifver, jag skulle vilja gråta stormande stridt som ett åskregn, men jag kan icke, i denna dödsfrusna tystnad. Jag skulle vilja ega en menniska att tala till. Icke ett barn, likt Matti – som endast gifver mig igen af mitt eget – utan en som egde större rikedom än jag, en som vore lik mig, endast större, bättre. Och jag sörjer öfver att aldrig ha träffat någon sådan. Ty jag kan icke dela på min tillgifvenhet, jag kan icke ge bort en del af den, när jag icke får ge bort hela. Att vara lycklig, det är att kunna glömma död, sjukdom och armod. Af allt detta tror jag att armodet är det värsta. Eller jag menar egentligen fruktan för armod. Denna fruktan är för mig som ett spöke, en fix idé. Här tycks den rent af ligga i luften. Den rider som en mara öfver mitt hopklämda bröst, och jag kan icke afkasta den. Jag kan icke röra mig, ty jag är som förlamad; jag kan icke andas, ty min strupe är sammansnörd; jag kan icke ropa, ty mitt rop skulle dö ohördt; jag kan icke hoppas, ty jag känner ej längre kraft att lefva. Allt är mörker och tomhet, endast då och då blixtrar tanken på sjelfmord fram som den sista utvägen. Jag grubblar endast på ett: skall jag ha mod att göra det? Jag menar egentligen stå risken att misslyckas och så endast åsamka sig nya lidanden. Men samtidigt tycker jag det vore oklokt att tillgripa det nu. Jag bör väl åtminstone försöka mig på mina ämnen först. Sedan återstår mig ju alltid det andra. Det enda jag är rädd för är att då hafva mindre mod än nu att göra det. Onödig fruktan!