Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en stor skillnad att fö - Den 17 April. 500 reslä markens uplåtande till fritt begagnande, och att föreslå dess uplåtande till stadens handel o. s. v. Götheborg skulle icke kunna sälja marken, om den upläts på sådana vilkor; men i annat fall skulle den kunna det. Det är det förra, som i Krigs-coil:ii utlåt, har blifvit tillstyrkt. Jag hvarken afeller tillstyrker uplåtelsen; men vöre benägen, af välvilja för rikets förkofran, vare sig i Götheborg eller Torneå, att afstå hvad som dertill kunde bidraga. Jag har äfven begärt ordet för ett annat ändamål. En talare har salt i fråga, huruvida eganderätten till Otterhälleberget vöre tvistig. Tvist har icke upslått inför Domaren; men den har varit på väg att upstå. Krigs-colbm har varit nära alt, till följd af sitt åliggande att vårda kronans egendom, anställa rättegång; men Götheborg har lagt vantarne på hötägten af den lilla slätten, som tillhörde Slaten, sedan 1807 års kontrakt öfverlät lokalen till staden; man har likväl velat undvika en rättegång. Den talaren, som vidrörde denna punkt, och som egentligen framkallade mitt nuvarande yttrande, säger att Ollerhällan, enl. 1807 års kontrakt, är otvifvelaktigt Götheborgs stads egendom, citerande dervid en punkt, som är ganska riktigt citerad, men der är eli undantag, sorn icke är uptaget i den citerade punkten, hvilket egentligen bestämmer hvad som skulle tillhöra staden enl. 1807 års kontrakt, och det är just denna undantagspunkt i kontraktet, som föranleder tvisten om kronan eger eller icke eger lilla Otterhälleberget. Denna tvist mäste nu afgöras, antingen genom det ifrågasatta bytet eller också inför Domstol, då det står i odels hand antingen Kronan eller Götheborgs stad vinner. Jag skulle likväl nästan tro, om jag vågade hafva en tanka härom, att Staten skulle vinna processen. Hr Få hr teus: Jag önskar blott att, i anledn. af den siste värde talarens framställning derom att K.
De, som af slump eller försigtighet icke insatt sine Capitaler uti Disconterne, eller hade styrka, att afvakta utdelningen, eller för öfrigt uplagt disponible fonder, komme ensamme att vinna på den allmänna olycf7 kan, genom de låga pris, hvartill en myckenhet lös och fast Egendom matte’ föryttras: och sluteligen skulle förlusterne på Disconterne* Concours tyngst drabba den fattigare och afveta den arbetande classen af Nationen, dels såsom innehafvare af mindre summor i Discontpapper, dels i synnerhet genom det upphörande af arbets-förtjenst, som skulle blifva en följd af desse skakningar och den hämmade circulationen. Jag föreställer mig, att det är vid öfvervägamde af desse vigtiga betänkligheter-, som, enär å ena sidan erkännes, det ingen laglig förbindelse omedelbarligen, för Disconterne skull, Bihang till Rikt.St. Brot. igi7-igtg. 4-dt Sami, N:r 149. //«. 3 18 6 Statsoch BankoUtskottens Betiinkanden'. förefinnes, att Staten skulle sig med dem befatta, å den andra angelägenheten likväl med* gifves, att undersöka om någre utvägar funnes, att mildra de vådliga följderne af det inträffade tillståndet, och, derest de kunde utfinnas, om icke nödvändigheten påfordrade att dem begagna: Och det är ock derföre jag håller före, att frågan icke bör ensidigt framställas till betragtande under formen af Disconternes omedelbara understödande; emedan ämnet påkallar en mycket generellare undersökning. Varsamhet är härvid så mycket angelägnare, som det iptryck af ovilja och förtrytelse, Malmö Disconts förvaltning naturligen måste väcka, nödvändigt ock fäster den tankan, att Lagen allena må i sin stränghet agera och afgöra hvar mans rätt; men Riksens Ständer uti föremål, så ovärdiga deras deltagande, icke inblandas. Denna tanka, så riktig, då den tillämpas isolerad till Malmö Discont-förvaltning, uthärdar likväl ej, vid ämnets allmännare betragtande, en lugn pröfning. Tvärtom faller den tillbaka i undersökningen, huru detta tillstånd uppkommit.
Jag får hemställa, huruvida icke R. o. Ad. skulle finna för godt att förena sig med de öfrige Stånden och tillåta, att, utan votering, orden ”och Engelska” finge i tulltaxan inflyttas, på det att Engelska qvarnstenar måtte få införas för samma lull som de Rhenska. Då härefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade instämma i de öfriga RiksSl:ns uti della ämne fattade beslut, samt i följd deraf 112 voter.proposm ansåges förfalla, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade, att ja hade öfverröstat nej. 87:de punkten, ang-.de tullfrihet vid införsel af ”Stenkol, Stenkolsstybb eller Cindres samt Cohes eller ufsvajlude stenkol Hr von Hartmansdorff: Jag hemställer, om ej Ståndet behagade här förena sig med de öfrige Stånden och sålunda låta den införselstull, som de utsatt, äfvenledes gälla. 38 Don 2 April e. m. Gr. Cronhjelm: Enligt de upplysningar jag kunnat mig förskaffa, lära de stenkol, som inom landet produceras, hvarken vara för behofvet lillräeklige eller af erforderlige sortamenter, hvarföre jag anser, att för näringarnes behof, det af Konungen vidtagna stadgandet bör fortfara; anhällaudes derföre, att R. o. Ad. ville vidblifva sitt beslut. R. o. Ad. vidblef sitt i ämnet fattade beslut samt godkände 113 voler.propos:n. 88;de punkten, ang-.de uteslutande af orden ”,af stål” ur rubriken ”Strurnpstickor af stål”. Frih. Palmstjerna, Carl Otto:
Manne den intet bcstär deruti, at Konungen äger rättighet at göra fred; ja, rättighet at förklara krig äfwen, om han ser hotande til, rustningar af en granne. Men som ingenting bär sig, utan motswanghet, bör ocksä Nationen äga rättighet tilbaka, den at bestalla sig sjelf, och derigenom kunna eiler godkän na krigets nödvändighet, dä den fgr genast tillfälle at sig deröfwer utläta Men denna beskattning bör ste af dem, som äro ägare til jord; med et ord, af den besuttne. Derpä grundar sig min öfwertygelse om rätta beskaffenheten af en wäl uttänkt och comign ,»6 styrelse-lag, den Engelska til exempel; desi förträfflighet, anlagd pä denna, lika sä solida som natu liga m-incige, har den icke bcredt detta Folk et wälständ som alla tidsttftens omwäxlande upträden, aldrig förmält störar har den icke hindradt, at ännu aldrig nägre försök at införa 6^8pon5nr>s pq den ena sidan, eller ^nai-cbckpä den andra, kunnat lyckas - ifrän den tidpunet räknadt, som denna grundsatts der bljfwit antagen? men allt detta rmwc en tankwilla uti et land, bwarest den lagstiftande eller rl-pK-sLMgnvrr församlingen är sammansatt likasom i märt; der den bestär af 4 personer, eller kanske mer, som icke i den män äro beuittne, at de rätteligen kunna känna tyngden af en beskattning, eller ätminstone icke äga ' sä mycken förmögenhet, at deras ägande rätt kan komma i fräga, dä den listige kätter ut giller och snaror, at dermed sangsta enskilde swagheter, up - 110 Den 15 Mai. uplösands de band, sorn icke förmä fästa fäfängan, ärelystnaden, girigheten och behofmet wid allmänhetens wälfärd: Allt detta säger jag, more en tankwilla, om mi nu icke ägde hopp, tillfälle och medel, at undanrödja alla hinder iden wägen. Jag hemställer säledcs hos Hoglaft.
I betraktande häraf och då ännu ali utredning saknas i fråga om beloppet af den minskning i inkomster lör färjeplatserna, som E. K. Maj:ts Refallningshafvande väl antagit komma att inträffa i följd af vitesförbudens upphäfvande, men Kammar-kollegium deremot ansett höra uppvägas genom algifternas förhöjning, anse Rikets Ständer ersättning i sådant hänseende icke kunna, såsom E. K. Maj.ts nådiga framställning alser, färjeplatsegarne för all framtid tillerkännas. Men dä det onekligen är af vigt för det allmänna, att oftanämnda kommunikationsanstalt uppehälles, samt för närvarande icke kan med visshet förutses, om och i hvad mån svårigheter derför kunna uppslå genom den nu ifrågaställa förändringen, och det följaktligen synts vara angeläget, att i sådant läll erforderliga medel finnas för E. K. Maj:l alt tillgå under den närmaste framtiden, helst det icke vore med billigheten öfverensstämmande, ali de nuvarande innehafvarne af färjeplatserna skulle få vidkännas någon större uppoffring i följd af den nu ifrågaställa inskränkningen uti dem förut medgifna rättigheter; hafva Rikets Ständer, på grund häraf, funnit sig böra anvisa ett årligt reservationsanslag af 1,500 R:dr R:mt på Rikets Ständers Riksgälds-koutor till E. K. Maj:ts disposition, att — i händelse färjhållningen vid Röhälla, Färjestaden och Beijershamn, sedan nu gällande vitesförbud blifvit upphälda, icke kan utan understöd af statsmedel uppehållas — uppå anmälan af E. K. Maj:ts Befallningshafvande och i den mån sådant efter undersökning för hvarje år finnes vara erforderligt, intilldess förhållandena kunna göra ett dylikt understöd umbärlig), för ändamålet användas. Expcditions-Ulskottcls Förslag till underd. Skrifvelse N:o i67. 59 Jordbruket, Handeln och Näringarne. Skiften och AJviltringar. 18:o. Utöfver det till skijten och afvittring ar å Riksstaten upptagne anslag af 63,000 Ridr, hade Rikets sednast församlade
Serafimer-OrdensGillet utgående upfostringshjelp, men i likhet med föregående talare finner äfven jag, och har äfven i motionen påpekat, att det icke låter sig göra att nu genast vidtaga någon förändring med afseende på dessa medels användande; ty de fattiga hvilka redan fått sig tilldeladt understöd, ega enligt författningarne rätt att åtnjuta detta understöd tills barnen fyllt 14 år. Likaledes kan man ej heller genast verkställa det af mig gjorda förslaget att fördela medlen mellan samtliga länen i förhållande till deras folkmängd, ty det ena länet kan omöjligt afstå något till de andra, så länge de hit - Den 7 Mars. 93 lillg understödde fattiga skola hafva fullt ut sin rätt. Jag anser dessa omständigheter utgöra tillräcklig anledning för mig att begära återremiss af Betänk., för att i dessa delar omarbetas. Dervid torde det äfven vara .skäl att taga i betraktande, huruvida icke några närmare föreskrifter borde lemnäs ang:de anordningen och redovisningen af dessa medel. Jag öfvergår nu till frågan, huruvida de Skånska länen fortfarande böra få bibehålla sin tredjedel af anslaget. Jag tror'icke att derför finnas någon giltig grund nu då dessa medel äro före* slagne att i första rummet användas till förmån för vanartiga och kringstrykande barn, om också dertill kunnat finnas någon anledning, så länge de uteslutande användes till upfostran af barnhusbarn. Ett ännu giltigare skäl, hvarföre de Skånska länen icke böra få högre anslag än de öfriga, är att alla de anslag, som 1763 till 17 66 af Staten anslogos till hospitaler och barnhus i riket, längesedan, med undantag af de till Stockholms barnhus anslagna, äro till hospitalsfonden indragna och användas till andra ändamål. Gr. Liljencrantz, Gustaf Fredrik: I motsats mot ett par föregående talare anser jag, att det sammansatta Utsk. på ett ganska ändamålsenligt sätt behandlat frågan; ty om också det hittills brukliga sättet att använda dessa medel inom åtskilliga län visat sig mindre skadligt, eller enligt hvad man påstår till och med välgörande, så har det åtminstone inom Stockholms län visat sig vara fullkomligt ändamålslöst, hvilket i allmänhet är fallet med halfva åtgärder.
Jag skall söka närmare utveckla hvarföre jag anser detta mehn uppkomma. Det är ej af någon slags afundsjuka, såsom man velat säga, mot nuvar. privatbankers vinst, som man velat yrka inskränkning uti deras rättighet att utgifva sedlar; men jag får fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att närvar, privatbanker genom en särskild mekanism, som råder i dessa inrättningar, äro i tillfälle att äfven med en ganska moderat ränta från sina låntagare göra icke obetydlig vinst. Erfarenheten har också visat helt nyligen, att banker finnas, som lemna ända till 20 proc. utdelning. Deraf finner man, att en sådan bank gerna kan nedsätta räntan från fern till tre proc. och likväl hafva en ganska god behållning; men här är icke fråga blott om låntagarens fördel. Man bör besinna att det finnes en annan dass, nemi de som hafva penningar att utlåna, hvilka, derest räntan nedginge på sätt är nämndt, icke Den 18 Februari e. m. 45* fingo den afkastning af sina penningar, sora de eljest genom vanlig utlåning skulle erhålla, och det är således klart, att alla, sora stå utanför bankerna, äfven skulla önska att ingå dylika föreningar, för att draga den högre fördel af sina penningar, som de sago de redan inrättade bankerne i utdelningsprocent tillgodonjuta. I sådan händelse uppslår collision emellan dem, sora vilja anlägga, och dem, som redan anlagt en bank.
Ridderskapet och Adeln, Borgaresamt Bonde-Stånden; äfvensom hufvud-innehållet af mom. b, eller sältet för uträknandet af den gällande markegången för i835 års skatter, jemväl af nämnde 3:ne Riks-Stånd är godkändt; men Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hafva derjemte, till följd af deras, rörande tiden för den årliga markegångs-sättningen, fattade beslut, ansett slutmeningen i Mom. b, "hvilka uppbäras att ingå dels i slutet af samma år, dels under det påföljande” böra utgå. Varande hela punkten af Preste-Ståndet afslagen. Ehuruväl Borgare-Ståndet förklarat sig icke kunna antaga BondeStåndets, under den i3 April, rörande detta ämne i allmänhet gjorda inbjudning, anser Utskottet sig desto hellre böra ytterligare inbjuda Borgare-Ståndet att biträda Ridderskapets och Adelns samt Bonde-Ståndets beslut, som det ifrågavarande tillägget, om tiden då skatterna ingå, icke har något inflytande på hufvudföremålet för detta morn., eller sättet att uträkna medelmarkegången för 1835 års skatter. 4 Stats-TJtskotttts Memorial N.o 4^7- Skulle Borgare-Ståndet likväl anse sig icke kunnafrångå dess i denna del fattade beslut, lärer omröstning i förstärkt Stats-Utskolt böra anställas öfver följande proposition: Den, som vill, att mom. b. i 2 punkten skall erhålla följande, med Bidderskapets och Adelns och Bonde-Slåudets beslut öfverensstämmande lydelse: ”att början härmed sker år 1835, då, efter upprättad markegångssättning för året, 1835 års markegång tillägges dem för åren i334, i833, i832, i83i, i83o, 182c), 1828, 1827 och 1826, hvaraf medium eller en tiondedel blir, jemnad till skillingtal, gällande markegången för i835års skatter,” voterar Ja; den det ej vill, Nej. Vinner
Det hufvudsakliga och väsentliga ligger i skildringarnas sanning, den yttre och inre, i deras åskådlighet och djup. Geijerstam har med »Fattigt folk» lärt oss att känna svensk natur och svenskt folklynne, såsom ingen samtida författare här hemma. Han skildrar skärgårdsnaturen i stormnätter och i blåsiga, kalla, klara senhöstmorgnar, så att den storslagna ensamhet slår emot oss, hvilken hvilar öfver dessa gårdar och hus, som krypa samman, små och ensliga, mellan den mörka, tunga granskogen och det vida, öde hafvet. Han skildrar lifvet på en arrendegård derute i skären, der den bistra kampen för lifvet och hvad lifvets är trycker sin prägel på menniskorna, formar alla deras tankar och bestämmer alla deras handlingar, är som en jernked, i hvilken de måste krypa, slägte efter slägte, bindas fast och släpa sig fram under lifvets långa, förfäande enahanda. Eller han tecknar, såsom i »Karin», en liten idyll, lika fin som sann, en enkel historia om ungdomskärlek och stilla resignation och ett ädelt lif i det tysta, innerlig i tonen som en folkvisa. Men vill man rigtigt lära känna Geijerstams egendomliga författarepersonlighet i dess mest pregnanta uttryck, må man läsa »Förbrytare». Denna lilla skiss betecknar, enligt min mening, höjdpunkten af hans diktning. Den är i konstnärligt afseende utan vank och lyte: i komposition, i karaktärsteckning, i naturmålning. Den eger en dramatisk spänning, som annars ingenstädes hos Geijerstam. Berättelsens tvenne personer äro icke endast hautrelieffigurer, som så ofta hos denne författare, långt mindre kropplösa abstraktioner, utan fristående figurer med skarpa konturer. Stilens robusta, tvärhuggna kraft och de med en stämning af vild och kärf energi mättade själsanalyserna, enkla men djupa, återkasta öfver scenerier och situationer en egendomligt hemsk, hvass dager. Det är svårt att välja exempel, ty novellen är jemngod från början till slut. Det är att hoppas, att Geijerstam fortfarande skall utöfva sin diktning på det område, han genom »Fattigt folk» beträdt.
än hos Lommi-S^riatet, och de wanlige utbetalningarne lika wäl hädanefter som hittils kunde af Herrar Fullmägtige anordnas; och da de öfrige föreflagne liapponer clii-eQs jnlemnades lil Herrar Fullmägtige, i stället för at emorragas af commissLiistet, samt nagra andra Berättelser, enär alla Handlingar och ^ablc-ausr för Herrar Fullmägtige sjelfwe more ar tilgä, icke behöfdes; funno ofwanbemälte Herrar, Lommissariats inrättande icke wara ländande til mera nytta och gagn för contoiret, än som i alla fall kan winnås Utan commissarie, hwilket således endast ffttlle tilssynda Löntoirek en ny kostnad, som, enär ämnen dertil af LxpeÄcimer icke wörö at lilga, blefwe vundwikelig, utom beräknande af de olägenheter, som ffulle upkomma derigenom, at siere de betydligaste mender, wid hwilka Herrar Fullmägtige altid sjelfwe lågt hand, wörö främmande för de Lomoirets Embetsmän och ännu mera för personer »rom Merker, hwilka til commissarie-sytzlorne kunde komma Uti fraga. Deremot förklarade Herr DirE?uren 8vsäenslM-na, under åberopande af Högloft Stats-Utffocrets Betänkande och sitt lil Högloft.
Det är sannt, att den går till samma ändamål, då den lemnäs åt AmiralitetsKrigsmansCassan, men det är dock fråga om en verklig förändring, enär den nu går till KrigsmanshusCassan, och det är, efter min öfvertygelse, nödvändigt att båda StatsMagterne yttra sig öfver hvarje sådan förändring. Öfvertygad om nödvändigheten häraf, anser jag icke någon annan åtgärd behöfvas, än blott ett enkelt bifall till Konungens proposition i ämnet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å Utskottets senare Utlåtande i afseende å fördelningen af per-mille-afgiften. Ropades Nej. Hvarefter Hans Excellence föreslog bifall till Kongl. Maj:ts Nådiga proposition i denna del. Bifölls. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken erinrade, alt i SlatsUtskottets under N:o 145 först meddeldte Betänkande, rörande Sjunde HufvudTiteln slu teli - Den 12 Octo ber e. m. 8t teligen förekomme en af Utskottet gjord hemställan, att den i samma Betänkande omförmäldte brist af 2,1 \l\ R:dr 6 sk. 6 r. må till det belopp, som den efter utredning af besparirigarne å ännu reserverade Pensioner kan finnas utgöra, af öfverskotteu å SlatsYerkets inkomster afskrifvas; och blef, uppå af Hans Excellence derom gjord proposition, Utskottets berörde hemställan af Riddcrskapet och Adeln bifallen. Föredrogs ånyo StatsUtskottets ej mindre den 18 sistlidne April under N:o 147 afgifne, och den 7 derpåloljde Maji eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, angående RiksStatens Åttonde HufvudTitel för Allmänna och Extra utgifter; än ock under N:o a5o meddeldte, och den 14 sistlidne September eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, öfver de vid berörde Betänkande gjorde anmärkningar. Första Punkten. Lyshållning med flere utgifter för Kronans Publike Hus i Stockholm. Andra Punkten.
Kollegii tillstyrkan, under den 6 Februari 1857 i nåder förordnat om den jemkning i länets nya båtsmans-indelning, att från längden öfver hela rusthåll skulle uteslutas ett sammanräknadt räntebelopp af 9 Daler 23 öre samt i följd deraf 4 rusthåll söndras och från längden alföras, derest icke uti samma längd andra lägenheter kunde i stället för de uteslutna insättas, äfvensom att från ofvan - Stats-Utskottets Utlåtande M 79. 11 berörda vakans-förteckning skulle utgå räntor till ett belopp af 63 Daler 1 öre 10 penningar, hvadan nya indelningen i det hela minskades med en räntesumma af 72 Daler 24 öre 10 penningar; hvarjemte Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet anbefalldes alt, sedan, så vidt sig göra läte, till ersättande at de sålunda från vissa af de nya bålsmans-rusthållen uteslutna lägenheter andra bland de i vakansförteckningen uppförda passande hemmansdelar blifvit använde, samt, i händelse en eller annan af ifrågavarande rotar icke skulle på det sättet kunna kompletteras, de till sådan rote hörande hemman eller lägenheter till nyssberörda förteckning öfverförts, med förnyad så väl indelningslängd som vakans-förteckning, till Kongl. Majit i underdånighet inkomma. Dessa under den 18 December 1857 af Kongl.
Sysselsatta med förberedande arbeten till detta underdåniga utlåtande, för hvarsafgifvande blifvit infordrade flera, till en del ännu icke inkomna upplysningar, hafva komiterade, på derom emedlertid erhållet föranledande, nu till särskild behandling upptagit omförmälda hos Eders Kongl. Majit af Borgare-Ståndet i underdånighet anmälda fråga. Yid en återblick på den historiska utvecklingen af hithörande lagstiftning, finner man, huruledes, på grund af statsekonomiska och religiösa åsigter, som nu mera icke ega några försvarare, all ränta å ut lanta penningar inom de kristna samhällena varit intill reformationen förbuden. Under ingen tid vet man att omtala ett så högt drifvet procenteri, som just under denna lagstiftningsperiod. Ända till 200 procents ränta betingades. Då slutligen rättigheten att taga ränta i lag medgafs, kunde denna rättighet icke på en gång lemnäs obegränsad. Lagstiftaren, som i de flesta länder till en början bestämde ett, efter nuvarande förhållanden visserligen högt, men, i betraktande af procenteriets föregående öfverdrifter, ganska begränsadt maximum, sökte snarare att deri göra ytterligare inskränkningar. I den mån näringsväsendet ådrog sig regeringarnes uppmärksamhet, och den åsigt vann insteg, att lagstiftningen, i stället att endast gifva skydd åt en fri näringsutveckling, borde genom lagarne ställa näringarne under ett allt ordnande och bestämmande statsförmynderskap, blef ock till näringarnes befrämjande ränteaftalets frihet begränsad; Och det är först på den aldra sista tiden, som ett allmännare erkännande of icke blott gagnlösheten, utan äfven skadligheten af denna inskränkning börjat göra sig gällande uti den Europeiska lagstiftningen.. Mindre än i de flesta andra länder har räntelagstiftningen hos oss undergått förändringar. Den allmänna räntefoten blef nemligen redan genom Stadgan den 25 Februari '1598 bestämd till sex procent.
Jag kan sannerligen inte påtaga mig rollen af ett oskäligt djur. Och därtill här återtog hon den höghetsmin, som aldrig förfelade sitt intryck på andra än Oxenstjerna därtill har jag ej förr af eder lärt mig att ljuga. Skulle jag säga åt en man eller kvinna, åt hvilken jag visat mitt förakt: förlåt mig, det var ett misstag, det var hästarnas fel; jag hyser för er all möjlig égard och beder om ursäkt för mina hästar! Om så är, återtog rikskanslern kallt, återstår intet annat, än att jag sänder en kammarherre till fursten och låter säga honom hvad min pligt är att säga. Jag skall intet besvära med vidare frågor i detta ärendet och önskar eders majestät en rolig godnatt. Kristina tog en bok och sökte förgäfves glömma detta förtretliga ämne. Vara drottning och icke få åtnjuta den simplaste undersåtes rätt att visa sitt förakt för hvad man anser föraktligt! Vara drottning och höra en tjenare säga: ni har begått en dårskap, ni måste förödmjuka er, ni måste straffa en oskyldig eller bedja den ni föraktar om ursäkt! Och när drottningen säger: det vill jag inte, svarar tjenaren: då gör jag det i ert namn. Nej ... absolut makt eller ingen. Engång med regeringens tyglar i mina händer, vill jag se den djärfve, som vågar säga till mig: du vill icke, men jag vill, och jag gör det. I dessa tankar stördes hon af ett utrop från Hagar i rummet bredvid: Nådig fröken! Hvad går åt Fido? Drottningens favorit, den spanska pudeln från Ludvig XIII, numera en förtrogen äfven till Hagar, vred sig i dödsryckningar på golfvet. Ende djurläkaren, Anders Månsson Biever, efterskickades, men förmådde ingenting uträtta. Fido hade inom en kvart timme slutat sin hoftjenst i Sverige och sitt än icke sexåriga lif. Hvad är detta? frågade drottningen. Fido följde mig på ridturen och var vid det bästa lynne. Biever svarade: Han måste hafva öfverkommit något hastigt dödande gift. Gift? Och i de kungliga rummen? Detta måste förklaras. Betjeningen utvisades. Man fruktade fru Beatas mellankomst.