Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Lervagnen », såsom originalet egentligen heter, utgör ett af de allra älsta prof som världsliteraturen känner af dramatisk diktning och uppgifves vara författadt af den indiske konung Sudrâka omkring 100 år före Kristi födelse. I den form hvari skådespelet nu framfores, har det visserligen undergått åtskillig scenisk modernisering, men denna har inskränkts till det minsta möjliga och lär i det hela vara rätt oväsentlig. Den säkra karaktärsteckningen, den handlingens lifliga och konsekventa utveckling och den djupa fond af ursprunglig poesi, som möta oss ur detta förstlingsalster af dramatiskt författarskap, stå alltså odeladt kvar för detsammas egen räkning — ett beundransvärdt och intressant vittnesbörd, hur föga seklers gång rubbat i sättet att känna och tänka inom de allmäntmänskliga, de centrala lidelsernas område. Vasantasena — den sköna, men lågättade bajadéren, hvilken luttras, höjes och till sist segrar genom makten af sin rena kärlek till den ädle brahmanen Kaiudatta — hade i fröken Soanström fått en representant, som, om icke i alla, dock i flere hänseenden lyckligt skildes vid sin uppgift. Af den yttre fägringen gaf hon ju lätt en tillfredsställande bild, och för den skärhet och hjärtats renhet, som omstråla den unga kvinnan äfven midt under hennes förnedring, fann hon intagande uttryck, f de starkare passionerade scenerna räckte hon ej alltid till, men hade ock där flere goda moment. Med hänsyn till de unga och för så pass fordrande uppgifter opröfvade krafterna förtjänar hennes framställning obetingadt erkännande. Hr Palmes Karudatta förde med sig denne skådespelares kända både fel och förtjänster: värme och innerlighet, men brist på friskhet och kraft. Af Samsthanaka — den fege vällustingen, hvilkens låga lidelser uppländts af Vasantasenas skönhet, och hvilken därför traktar efter rivalens ofärd — hade hr Hillberg utmejslat en genialisk karaktärsfigur, rik på briljanta detaljer och dock sammangjutet hel — en af den utmärkte skådespelarens ypperligaste skapelser.
Engelska Statsskuld - systemet skulle efter ofvan gifne definition, kunna heta en stor byggnad af fattigdom , hvilande på grundvalen af en stor rikedom. 5:0 ”Med befrielse från rr.onopoliska fjetfrar, med vidgadt utrymme för den idoges kraft och arbetshåg, med vissheten om ostörd besittning för sig och efterkommande af det område, hvarpå denna kraft användes, och med skäliga, icke hardt eller ojemt tryckande beskattningar, gå Jordbruk och Närings-företag af alla slag, med vida säkrare steg till en stigande förkofran, än den, som genom utsträck - Den 15 April. ta Låne-Systemer på artificiel grund möjligen vinnas kan.” Jag finner väl uti denna satts ingenting egentligen att bestrida, ehuru jag hade önskat en större bestämdhet, men då det icke är mig obekant, att mången med inflytelse på de beslut, som komma att tagas, anser såsom ett hufvudsakligf fel uti vårt Hushålls-Systeme, att jorden är skuldsatt, utbeder jag mig att öfver detta amne få yttra några ord. Det har visserligen funnits en tid då jordegendom var gäldfri, icke allenast här i IVorden utan ock i alla Europeiska Stater på norra sidan om Alpeme, men då var också Jorden skattfri. Skälet till så det ena, sorn det andra, var att i dessa nybildade Stater, handel, slöjder och mynt länge voro okända ting. Varor kunde endast mot varor erhållas; biträde i arbete och all slags tjenst endast genom förläning af Jord på lifstid eller evärdelig besittning. Jorden blef vid Staternas stiftande delad emellan Regenten och Folket. Den förra fordeldte sin lott uppå dem, hvilkas tjenst han till Statens styrelse och försvar behöfde. Så uppkommo förläningar, dem Regenten gaf, under-förlänir.gar som Länsherrarne gåfvo; så uppkommo Lägenheter, Tilldelningar och Torp, under ägarne till de större Jordlotter. Den ig April. I den mohn som yttre händelser och krafter förmådde väcka och utveckla froen till en fullkomligare Stats-Organisation, förändrades också dessa förhållanden.
Jag är också Prest, me» har ännu aldrig funnit mig frestad ali åberopa privilegier nar fraga warit att tjena Skaten. Om förhörs-boekerne wörö fä inrättade och förda, att de kunde tjena till ledning ivid mantalsskrifning, kunde Presteus n ärmars wrd mantalsskrifningen wara öfwerflödig; men sörhörs-böckerne ärv icke sa beskaffade, att de kunna begagnas Man förklaring. När förhörs-boken ar enda förteckningen man har öfwer folker och enda controllcn pä mantalsskrifnaren, ar dek angelaget att del infordras uplysningar vm huru de sörås och akt nödige rättelser anbefallas. Grefwe Do D Oarckje: Wid det nu upläste markeliga protocolls Utdrag ifrån det Högwsrdiae Prrste-Sländet, torde det tillälas mig anmärka, at, till ordning och säkerhels winnande, är dei at hö ,-, sta nödwändighet att kyrkoböckerne och husförhörslängder wid mantalssirifningar äro att ti tgä, och ingen kan säkrare derwid gif.va uplysniiigar än Pastor, hwars owilkorliga pligt der är akt dede längder föra. Jag känner nogsamt, att 8 mom. as 1723 ars Prejierfkapet nädigst förundke priviw Andra DelN o 4r - 6^2 Den. ro Augusti' gier, frikänner dem ifrän att wid mantalsstnfningarne sig infinna, men dä samma moment ålägger dem, att ivid påfordran tili Mantals - LommistarrenS efterrättelse, antingen kyrkoboken eller ett extract derutur att utgifwa, trodde jag ej Högwördige Preste-Sländec skulle anföra sine privilegier för art motwerka ett npgifwtt medel ti t allman och enskilt nytta.
För denna orsak är det, man i första hand mäste tillse att Vexelbanken uprätthålles. I andra rummet, kommer frågan att förskaffa näringarne de lån de behöfva. Antingen skall man först skydda deri, som har något och vill behålla det, eller skall man först gagna den, som har något mindre och vill förvärfva något mer. Delta är klart, att man skall lemna utrymme åt en hvar, att kunna förvärfva, men hufvudsaken är att skydda den, som har något, ty hvartill tjenar det för en annan att förkofra sig, om han i sin ordning åter mister hvad han förvärfva!. Derföre måste eganderätten framför allt hållas i helgd. Tily förutan finnes ingen upmuntran för den, som intet har, att något förvärfva. Det är beklagligt att höra sådane satser drifvas, sorn jag trodde vara begrafna, eller åtminstone afsomnade, t. ex. den att Bankostyrelsen skall styra kursen, samt hålla sedelstocken vid ett visst belopp. Innan realisationen verkställes, kunde man hafva något skäl att säga: sedelstocken skall hvarken ökas eller minskas. Men numera, då det beror af hvar och en att gå till banko-luckan och der, mot insättning af silfver, uttaga motsvarande belopp i sedlar eller omvändt, tillbyta sig silfver för sådana, huru kan man då vilja ålägga Bankofullmäktige att hålla sedelstocken vid ett visst belopp? Sådant är ju omöjligt. Hvad är det väl för ondt deri, att sedlarne varda flere, när varu-utförseln blifvit större och den utrikes rörelsen följagteligen lilligare? Följden af den större varuutförseln 1847 var den, att folk här i landet fick så mycket penningar att röra sig med att flere mill. lågo outlånta i Banken och andra kassor. Hvad ondt var deruti att man slapp låna penningar? — Och likväl äflas man med att styra kursen, — styra handeln! Nu yrkar man, att Banken skall, når det blir ondt om penningar i landet, gifva ut mera sedlar, på det att näringarne icke måtte bringas i trångmål. En sådan föreskrift vore detsamma som att säga åt den enskilde:
Framför dessa sågs en yngling (Paris), lutad mot sin staf, leende betrakta gudinnorna, och upmärksam lyssna till den tvist man af deras gester kunde sluta till, att dem emellan föreföll; obeslutsam vägde han länge i sin hand ett gyllene äpple, skönhetens pris, och anledningen till deras tvist, närmade sig sluteligen gudinnorna och räckte med ett artigt knäfall äpplet till den sköna Venus. Synbart sågs nu afvundsjukan framlysa i den stolta Junos anlete, som, förtörnad och rufvande på hämnd, skyndsamt satte sig i den char, hvilken, förespänd med tvenne prunkande påfåglar, stod väntande invid hennes fötter. Rideau'n föll. Sedan denna korta föreställning, försiggått, upphissades till yttersta öppningen af taket den strålande kronan; de flesta ljusen i fönstren utsläcktes, sålunda, att endast en behaglig halfdager qvarblef i rummet, och nu uppdrogs för sista gången Rideau'n. Emilia! Emilia! tänk dig det lilla anspråkslösa pittoreska stycket, aftryckt på tittelbladet i förra häftet af "Runebergs dikter" det vi tillsammans med outredd känsla så ofta beskådat, detsamma stod nu fullkomligt träffadt, en herrlig själfull tafla för mitt öga! Den lummiga björken, den lilla skogsdungen, den lugna viken, den nedgående solen, hvars strålar darrade i den glittrande böljan, och sluteligen den ensamma Svanen, hvilken lycklig och obemärkt sakta framgungade på vikens klara yta. Just då den snöhvita simmarn blef synlig, hördes af en späd melodisk röst, med innerlig känsla framsjungas "Svanen" författad af den Finska skalden, men då den sista versen, densamma hvilken under titelbladet, står upprepad med högre, ännu mera klingande röst, afsjöngs, och Svanen derunder liksom med ädlare resning i silfverböljan framkretsade, då uppstod ibland åskådarene ett länge tillbakahållet, ovilkorligt sorl af beundran, hvarunder den ljufliga rösten småningom förklingade; och Svanen, skymd af småskogen långsamt försvann.
Då märkte jag, att flodens storhet ej låg i dess bredd. Detsamma kan bokstafligen sägas om dess storlek; ty den har ända ifrån Strassburg minst 15 à 20 fots djup midt i rännan, och strömmen är utomordentligt stark. På aftonen gick jag ombord på ett af ångfartygen, och, då jag i den sköna, stjernklara Septemberqvällen satt på akterdäck vid min halfva flaska Asmanshäuser, offrade jag, enthusiastisk som en äkta tysk, hälften af mitt andra glas åt den milda flodguden. Månen lyste matt på vestra himmelen. Den försvann. Det var Kölner-dômen, som trädde mellan henne och min blick. Följande morgon såg jag ur min säng Rhein glittra mot solskenet och dess stränders beundrande och förnöjda bebyggare hvimlande fram och åter på bryggan mellan Köln och Deutz. Ingen stad i Tyskland har det, så att säga, mystiska behag, som Köln. Lika gammal med kristendomen, har staden inom sina murar hyst Trajanus. Ännu finnas der minnesmärken från Constantin d. St. Julianus byggde åter upp dess förstörda befästningar. Medeltiden såg öfver denna den katolska kristendomens hufvudstad i Tyskland korsen af 80 à 90 kyrkor höja sig, och Kölnerborgaren var, likasom dess biskop, den mest aktade i Tyskland. Albertus Magnus och Thomas af Aquino, Pipins af Heristal gemål och grekiska prinsessan Teophano hafva här sina grafvar. Ännu har staden mycket att ses, som vittnar om dess fordna glans, men den enda domen skymmer bort allt det öfriga. Man blir ej mätt uppå att betrakta den, och det är ett ständigt nytt nöje att vandra under dess hvalf – men man lemnar den åter med nedslaget sinne, ehuru med omättad skadelust. Denna nyfikenhet är lätt förklarlig. Man anar, att man har något stort framför sig, men man finner dess storhet först efter lång bekantskap.
Ora nu detta inträffar, sä förlora väl ränletagarne äfven genom småpersedlarnes förvandling något; men efter hvad jag redan nämnt, dessa utgöra blott ^:del af räntan, och denna uppoffring är, för så vidt jag fattar, nödvändig, för att utan orättvisa emot räntegifvarne åstadkomma förenkling, som på ett eller annat sätt måste ske. Man må icke förundra sig om räntelagarne säga nej till en förändring som hotar dem med en alltför stor förlust, helst de frukta, att genom statsbankrutter eller penningevärdets fallande,deras inkomster kunna alltför mycket förminskas, eller att Slaten som också är räntetagare, kan komma att på detta sätt vidkännas förluster. Jag har förgäfves sökt efter de skäl, på grund hvaraf komiterade eller StatsUlsk. icke antagit detta förmedlings-förslag. Det hufvudsakligaste skäl som blifvit anfördt deremot är, att derigenom icke skulle åstadkommas likhet för räntegifvarne, ali en del skulle njuta större fördelar än andra, alt på somliga orter en sådan förenkling är gjord, på andra icke. Men jag svarar: der förenklingen redan gått för sig, der behöfves ingen vidare åtgärd. Att man icke kan göra likhet i beskattning, det hafva alla talare medgifvit. En sådan likhet, om den också vore rättvis, kan icke vinnas så länge de sammanlagda räntorna i de eröfrade provinserna utgör 18 r:dr och i Stockholms län 180 r:dr. Huru vill man då kunna åstadkomma jemnlikhet i beskattningen; men någon för - Den 31 Juli. 407 enkling i skatteväsendet kan väl vinnas, och delta är hvad som i synnerhet fordras. Ehuru jag således icke kan gilla Utsk:s förslag, så vill jag likväl ännu en gång göra det förklarande, hvarmed jag började, nemi. att jag på det aldra högsta nitälskar för något åtgörande i detta afseende. Jag har den öfvertygelsen, alt det vore af den mest skadliga verkan, om II. o. Ad. icke ville göra något åt saken.
Gyldenstolpe känner sältet för balansers upkomst bättre än jag, hvars tjensteåliggande det är, att i sådana mål föra Kronans talan och således är i tillfälle att bedöma orsakerna till dessa beklagansvärda händelser. Men jag kan försäkra den värde Gr:n, att hufvudsakliga anledningen till den af mig omnämnda balansen var just den omständighet, att penningarne direkte influtit till upbörsmanuen. Hvad äter beträffar Gr. Gyldenslolpes svar å mill yttrande om nyttan af bankoattester, hvilket svar bestod deruti, att en kassaförvaltare skulle kunna begagna sådana attester tvenne gånger och således jemväl på detta sätt öfva försnillning, får jag fästa den värde ledamotens upmärksamhet deruppå, alt en bankoattest vanligtvis ärställd på den person, sora gjort insättuingen. Skulle en npbördsman väga att för andra gängen begagna en attest, som tilläfventyrs ej blifvit af vederbörande makulerad, så skulle ovilkorligen bedrägeriet uptäckas derigenom att insättarens namn icke svarade emot namnet på den person, för hvilken attesten andra gängen blifvit begagnad, hvilket naturligtvis måste tilldraga sig den konlrollerandes upmärksamhet. Om det icke varit penningeverkens säkerhet, som föranledt den nu gällande föreskriften om penningarnes insättande i Banken, så hade utan tvifvel hela föreskriften aldeles uteblifvit. Med mitt yrkande, att stadgandet måtte förblifva oförändradt, har jag ingalunda afsett någon förminskning eller förökning af vederbörande tjenstemäns besvär. Hvad jag hufvudsakligen afsett, är penningeverkens säkerhet, alt de derstädes anstälde upbördsmän icke måtte komma i tillfälle att tillgripa verkens penningar, hvarigenom de göra sig sjelfva olyckliga och tillskynda verkena förluster. Jag har, utan att deri blifva vederlagd, yttrat, att denna skada är vida större, än den utgift Banken får vidkännas för aflönande af det ringa antal tjenstemän, som erfordras för att låta del förblifva vid den gamla ordningen. Den 14 Oktober f. ni. 215 Frih. Tersmeden:
På grund häraf anser jag mig böra föreslå: att ansvar för Biribioch andra äfventyrliga spel af ofvann:da beskaffenhet endast äger rum för värden och dem, som i egenskap af bankörer sköta spelet eller dervid biträda, men icke för punktörerne; att detta ansvar bestämmes, efter omständigheterne, första gången från 25 till och med 100 R:dr b:ko och andra gången eller oftare från 200 R:dr till och med 500 R:dr b:ko; hvarjemte de penningar, som af de sakfä 1 Ide blifvit å spelet vågade, äro förbrulne; och att ansvar äger rum för hvarje särskild gång åtal göres och den tilltalade om förbrytelsen öfvertygas. Vid meddelandet af förändrade straffbestämmelser för äfventyrligt spel torde icke böra förbises, att uti berörde K. Förordna jemväl igenfinnas bestämmelser, som tillämpas på lagöfverträdelser af väsendtligt olika natur med här ofvan antydda, nemi. der spelet helt och hållet tillfälligt ägt rum och der de å spelet vågade insatser tydligen utmärka, att afsigten icke varit annan än ett, om äfven lättsinnigt, tidsfördrif. Att föreslå någon förhöjning uti ansvaret för förseelse af sådan beskaffenhet är icke min afsigt. Dessa motioner begärdes på bordet. Hr Montgomery, Gustaf, hade inlemnat följande motion: Om det å ena sidan är en sanning, att ett folks skönaste och ädlaste statsutgifter utgöras af do summor, som offras i och för utvidgade och förbättrade upfostringsanstalter, så är det å andra sidan lika angeläget och vigtigt att tillse att desamma begagnas till ändamålsenliga och icke, under larfvén af tanklös välmening, för tidsvidriga, olämpliga eller rent af missbildande skolor. Det är mer än 30 år sedan jag på en så beskaffad, ensidig lärdomsanstalt dristade fästa R. St:rs upmärksamhet. Många röster förenade sig då redan med min i uttalande af samma öfvertygelse.
Med afseende å hvad i ärendet förekommit och Stats-kontoret i underdånighet anfört, vill Kongl. Majit härmed föreslå Rikets Ständer alt, äfven om Kongl. Majits till Rikets Ständer dels förut, dels under denna dag aflålna särskilda nå diga framställningar i (råga om pensioner åt Förste Landtmätare och AlVittringsstyresmän icke skulle vinna Rikets Ständers bifall, Tunell i allt lali må, sedan han frän sina båda befattningar såsom Förste Landtmätare och Styresman för afviltringsverket i Westerbottens län blifvit entledigad, uppföras å allmänna indragningsslatcn lili åtnjutande tinder sin återstående lifstid af en mot förste landt - Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 61. 3 mätare-lönen och hälften af slyresmanna-arfvodet i det närmaste svarande pension af Tvåtusen Femhundra Riksdaler årligen, alf utgå från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked varder honom beviijadt. I)e till ärendet hörande handlingar skola vederbörligt Utskott tillhandahållas; och Kongl. Maj:t förbi i Iver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. C A11L. G. Lagerstråle. Utdrag af Ur okolle t ofver CivilÄrenden, hållet inför Hans Majit Honungen i Stats Rådet ä Stockholms Slott den 29 December 1865. Närvarande: flans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, flans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld och Carlson.
Till pröfning företogs LagUtsk:s den 22 sisth Aug. och den 2 Sept. på bordet lagda utlåt. J\:o 110, i anledn. af Den 5 September e. m. 155 g jorda anmärkn:r vid Utsk:s betänk. N:o 56, öfver väckta motioner om upphörande af kämnersrätter, lagmansrätter och riddaresyne-rätler, samt ändring eller upphäfvande af åtskilliga lagens runi ronde rättegångsordningen. Frih. Boye, Ludv.: f öfverensstämmelse med den opinion jag hall äran framställa, då detta ärende förut förevarit, får jag erinra R. o. Ad. derom, att i civil-lagförslaget, hvarutur detta förslag är lånadt, står detsamma lili sammanhang, såväl med permanenta häradsrätter, som med förändring af imfrätternas loealer och antal Då skulle det hafva någon reson med sig; nu deremot, så lösryckt som det är, fruktar jag att dess antagande blott skulle föranleda större olägenheter. Jag har förut haft äran nämna, att, enl. Just.Statsministerns officiella berättelse till K. M., har det hittills alltid handl, alt af de från häradsrätterna till lagm.rätterna vädjade mål hafva från 75 ända till 80 proc. fallit undan, utan att vidare från lagm.rätterna fullföljas. Om man 1111 tager bort lagm.rätterna, så skall deraf otvifvelaktig! följa, att hofrätterna blefse öfverhopade med göromål, och följden deraf skulle blifva, att förstärkning af hofrätterna, om ej fördubbling af deras antal, måste vidtagas. Ännu en annan olägenhet förekommer. Förra gången, då detta betänk förevar, hade LagUtsk. varit betänkt på att förena tillstyrkandet i denna fråga med ett annat förslag, nemi. att parten alltid skulle fullgöra häradsrättens beslut, innan målet fick fullföljas till hofrätt. Denna del af LagUtsk:s förra betänk, är bär utesluten. Jag drager ej i betänkande alt förklara, alt i min öfvertygelse blifva olägenheterna deral större, än man 1111 föreställer sig.
Längre sträcker sig ej deras verkan. På andra sidan och då man för Statens säkerhet ansett det vara nog, t. ex. vid transporter af arrenden eller vid tillträde af vissa tjenste!* etc., att Konungens Bef:li:des, domarens i orten, borgmästarnes ensamt eller borgmästarens och magistratens gemensamt, betyg utfärdas öfver vedel hörandes vederhäftighet; så vet jag icke hvarföre ej ett så beskalfadt intyg skulle vara tillräckligt för bankens säkerhet. Jag vet icke hvarföre en person, som i hast behöfver penningar och hvars väl måhända beror på denna hastighet, och som till på köpet är allmänt känd för vederhäftighet, icke skall kunna få gå till borgmästaren för att erhålla ett betyg, som formaliteten fordrar, utan att han skall nödgas vänta härpå till dess rådstufvudag inträffar, i stället för att med dagens post kunna expediera allt hvad för lånets erhållande är föreskri Tvet. En sådan föreskrift kan ej sägas vara gjord för att betrygga bankens säkerhet, utan snarare för alt försvåra rörelsen. Föreskriften lior och kan ej gå ut på annat, än att förekomma det personer, som äro komne på obestånd, må kunna åtkomma lån ifrån banken; men för personer, som i dag äro fullt vederhäftige och fä betyg derpå men i morgon blifva utfattige, derigenom t. ex. att skepp förlisa eller elden förstör deras egendom, det kan alldeles icke den rå för eller svara för, som utgifvit vederhäftighetsbetygen. Jag tillstyrker således bifall till Utsk:s betänkande. ITr Westfelt, Nils: Jag är hufvudsakligen förekom men af den sista värda talaren, med hvilken jag anhåller att få förena mig, och vill blott besvara Hr Stuart i afseende på hvad han yttrade om den mindre nödvändigheten för 110 Den a December e ra. Malmö lånecontor af vederhäftighetsbetyg, i anseende till dess obetydliga omfång jemförelsevis med disconlverket i Stockholm, att, livad sistnämnda verk angår, detsamma gjort ojemförligt större förluster på låntagare an conloret i Malmö, samt att i allm. diseonten här recoinmendationer mången gång gälla mer än ali vederhäftighet.
Riddcrstapcts och Adelns beflut härutinnan instämma. Z:o Hwad Ater angär Wälloft. Borgare-Ständets yttranden, rörande befrielse ifrän Minimi-afgift för hus i Stäcerne samt för Aeademierncs Hemman och tillhörigheter, fann Ständet det samma wara fullkomligen örwerensstämmande med StändetS uti ProtocollS-Utdrag af den .Zl nästlidne Martii meddeldte beslut härom. gro Uti Hederwärda Bonde-Ständets i:sta Anmärkning, 694 vcn 17 Apeik. Ning, att orden: af hus fä rväl i Städevne sam pä Lan, Set stulle ändras till fä af hus i Städerne fsm uthyrde byggnader ä Landet: kunde Preste-Ständet icke sig förena, dels emedan cn sädan ändring war stridande emot Stan» dets beslut om befrielse för hus i Städerne ifrän Mini» mi-afgift, dels och af den orsak, att hyror för uthyrde byggnader ä Landet, säsom de der hwilka ibland Egarens ärliga bchällning böra beräknas, äfwen utom i frägawa» rande tillägg komma att taxeras. §:o Med Hederswärda Bonde-Ständet förenade sig Preste» Ständct till alla delar, r afseende pä bemälte Ständs andra anmärkning, rörande de personer och Lr» *er, hwilka ifrän Bewillnings erläggande skulle njuta befrielse. llt §ux>rs. S. D Efter upläsande af Riksens Högloft. StänderS Stals-Utstotts Memorial af den o; nästlidne Martil, rö» rande ätstillige, i Hederswärda Bonde,Ständcts anmärk^ rstngar öfwer Utstotters Betänkande angäcnde Stats-Re» Zlcringen, af Riksdagsmannen l?> Oxelberg Utstottet°g or» de tilwitelser, fann Preste-Ständet sig af bäde pligt, bö»jelse ochöfwertpgelse päkallas att förklara, det