Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den i September e. m. 109 jag yrkal, icke matte blifva undertryckt, såsom den siste talu rens mening synes vara, -förunderligt nog, sedan lian talat för alldeles samina mening, sorn den jag yttrat. Upplästes lill justering och godkändes följande voterlsproposition : Den som vid den blifvande voteringen rör:de LagUlskls betänk Nio gg anser, att contra-proposln bör blifva lill bifall å betänk., voterar js 1 den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anser R. o Ad., att vid den blifvande voteringen contra-proposln bör blifva till afslag å betänkandet. Eller voteringens slut, befunuos rösterna hafva utfallit, sorn följer: Ja — 13. Nej — 42. I anleda, häraf upplästes till justering och godkändes följande voterls-proposition: Den sorn anser de vid LagUlskls betänk. N:o gg gjorda anmärku:r föranleda dess återremitterande, voterar ia» den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, afslår R, o. Ad. ofvannämnda betänk. N:o i>g. Efter voteringens slut, befunuos rosterna hafva utfallit, solli följer: Ja — 1?. Nej — 3g. Ead.es inorialer, bctuiikln och ullatti!, nemi. från Co n stil utionsUts kottet: N:o 2g, i anleda, af tre Stånds återremisser på niet}), N:o 11 , ang:de riksdagars återkomst hvart tredje ar; N:o 3o, i anledn. af återremjsserna på mern. Nio 14, röride tiden för riksdags fortfarande; N:o 31, ang:de erhållen återremiss af Utskls mein.
Instämmande i den af Kongl. Maj:t sålunda yttrade mening, att berörde anslag, såsom numera till beloppet tillförlitligen kändt, må till viss summa å Stat uppföras, i stället för de såsom ersättning förut anvisade föislagsanslag, som för domsagorna under Svea Hof-Rätt beräknats till 8,100 R.dr, för dem under Götha Hof-Rätt till 9,500 R:dr och för de under Skånska Hof-Rätten lydande domsagor till 3,400 R:dr, anser Utskottet tillika, att dessa ersättningar icke vidare behöfva i Riks-Staten utföras, utan kunna lämpligen med de för hvar och en af Hof-Rätterne med derunder lydande Justitife-Stat bestämda lönebelopp sammanslås; hvadan Utskottet tillstyrker, att, såsom ersättning för förlorade Tingsgästnings-penningar, må för den under Svea Hof-Rätt lydande Justitise-Stat uppföras R:dr 10,128: 45. 1. den under Götha Hof-Rätt „ 10,149: 19. 1. och under Skånska d:o 4,016: 23. 2. 12:o I afseende å förslagsanslaget till ersättning för Nämndemäns i Stora Kopparbergs Län förlorade inkomster, genom extra grufvehjelpens upphörande, 92 R:dr 34 sk. 6 r:st., anser Utskottet det vara lämpligt, att, i likhet med hvad rörande ersältningssummorna för förlorade
Jag skulle tro att det vore nyttigt, att de erhöllo en sådan rättighet. Om man vid denna Riksdag vill utöfva någon rättvisa emot jordbruket, hemställer jag till Hrrme om det icke vore skäl, att ådagalägga det i denna fråga. Här är nu tillfälle till att bereda detsamma någon lindring, hvarföre skola vi då icke omfatta det? Här har blifvit åberopadt den del af Hr Bergenstråles reservation, hvaruti finnes upräknadt, huru enskildta personer, kronan, samt det allmänna skulle genom en förhöjd lega få förökade utgifter. Det är visserligen sannt, men är det derföre billigt, att de hemman, som händelsevis ligga vid de ställen, der K:s Befhtde behagar förlägga gästgifvaregårdar, skola komma lill hjelp för gäldande af utgifter, som dem egentligen icke tillhöra? På dessa skäl, och för att få ofvannärande missförhållande af hjelpa yrkar jag, i likhet med Gr. Sparre, återremiss på denna punkt. Jag ber dock att få fästa synnerlig vigt deruppå att jag icke yrkar någon allmän förhöjning af skjutslegan, utan endast en förhöjning på de ställen, der det för entreprenaders åstadkommande kan skäligen anses behöfligt. Hr Tersmeden: Jag har begärt ordet i anledn. af en värd talares yttrande, att det förslag, som jag tagit mig friheten väcka icke kunde utgöra föremål för discussion, enär detsamma skulle vara afgjordt genom R. o. Ad:s bifall till Utsk:s afstyrkaude hemställan ang:de första punkten i afseende på Johannes Nilssons, Johan Bergströms m. fl. motioner. Jag tager mig härvid friheten anmärka, att dessa motionärer egentligen endast yrkat att hålloch reserv-skjutsen vid hvarje gästgifvaregård skulle på entreprenad utbjudas, hvaremot Utsk. i den punkt, med hvilken vi nu sysselsätta oss, tillstyrkt att vid gästgifverigårdar,» der entreprenad -icke eger rum, skjutsen må höjas till 20 sk. och der entreprenad finnes eller kan inrättas, till 28 sk. Det är i anledn. af denna punkt och icke till följd af någon annan, som jag framställt mitt förslag.
— I sammanhang med gjordt tillkännagifvande, att Fonderna i så väl Allmänna och Handels-Disconlen, som för belåningen af publika papper blifvit under loppet af sistnämnde år så medtagne att utlåningen kunnat sträcka sig endast till hvad i Cassorna för hvarje Discontdag influtit och hvaraf följt, att Låne-handlingarne, serdeles i Allmänna Discont-rörelsen, måst hvila en eller flere Discontdagar innan utlåningstillgången medgifvit deras föredragning i den ordning de inkommit, men att genom, skedda inbetalningar utöfver beloppet af inkomne låneansökningar under de sista månaderna af året, Allmänheten dock åter kunnat erhålla consecutivt lånebiträde utan uppskof, så att alla under dessa månader inkomna låneansökningar kunnat förekomma och afgöras på den Sessionsdag, till hvilken de blifvit — 4<> — ingifna och icke någon måst i brist af lånemedel blifva qvarliggande, bär Bireelionen andragit, alt ehuru detta förhållande med inbelalningarne val synes utmärka ett förbättradt tillstånd med penningeväsendet i Landet, la^- sökningsvägen dock, då den måst begagnas, icke beredt särdeles skyndsamhet, i synnerhet hvad Götheborgs och Bohus, Elfsborgs och Skaraborgs Län angår, hvarest flera äldre mål ännu skola bero på verkställighet af begärd handräckning, ehuru påminnelser från Ombudsmannen icke uteblifvit; att penningebrist och låga priser på Landtmanna-Productionerna allmänneligen öfverklagas i dessa Provincer, hvilka omständigheter vålla, att utmätningsawetioner föga och, på sina ställen, alldeles icke besökas, hvarigenom händer, att utmätt Egendom mångfalldiga gånger förgäfves utbjudes, men att till en del också en mindre drift vid executionen torde vara orsak att lagsokningarne på några ställen blifva fleråriga ulan att ändock slut kan vinnas. §• 9- Gotha Canal-Verk.
Det var ingen liten skara af barn och löst folk från gatan, som kommit in på gården för att höra musiken. Fast de voro väl ej komna endast och allenast för musikens skull. Den blinde och hans flicka voro ej de enda i truppen. Midtemot Hede stod en figur i trikot och paljetter och nakna armar, som han höll korsade öfver bröstet. Han såg gammal och sliten ut, men Hede kunde ej låta bli att tänka, att det var en baddare att hafva hög bröstkorg och långa mustascher. Och där var hans hustru, liten och fet och ej heller så särdeles ung, men strålande lycklig öfver sina paljetter och gungande gaskjolar. Under musikens första takter stodo de stilla och räknade. Så fingo de ett huldt småleende öfver läpparna, togo hvarandra i hand och dansade fram på ett litet lapptäcke. Och Hede märkte, att under alla de ekvilibristiska konststycken, som de nu utförde, stod hustrun nästan stilla, medan mannen ensam arbetade. Han hoppade öfver henne och hjulade rundt om henne och slog volt öfver henne. Hustrun gjorde nästan ingenting annat än kastade slängkyssar åt publiken. Men egentligen tänkte ej Hede mycket på dem. Hans stråke hade börjat flyga öfver strängarna. Den sade honom, att det ligger lycka i att strida och eröfra. Den ville nästan prisa honom lycklig öfver att allt stod på spel för honom. Hede stod där och spelade mod och hopp för sig själf och tänkte ej på de gamla lindansarna. Men plötsligen märkte han, att de blefvo oroliga. De upphörde att småle, de kastade inga slängkyssar åt publiken. Akrobaten hoppade galet, och hustrun började gunga fram och åter i valstakt. Hede spelade på allt ifrigare. Han öfvergaf Friskytten och stormade fram med en gammal strömkarlslåt, en sådan, som brukade göra alla människor galna, då den spelades på ett gille. De gamla lindansarna förlorade alldeles sin fattning, de voro ingenting annat än flämtande förundran. Och det kom ett ögonblick, då de ej mer förmådde stå emot. De togo ett språng framåt, rätt i armarna på hvarandra, och så började de dansa vals midt på lapptäcket. Så de dansade, så de dansade!
Jag har ej dermed åsyftat någon åtgärd, hvarigenom den enskildes frihet skulle förnärmas, ännu mindre någon tvingas till gudsfruktan, eller stadganden inledas, omöjliga att vidmagthålla eller inför det allmänna vettets domstol försvara. Väl skulle det måhända varit önskvärdt, om hela söndagen kunde från ofvan antydda resor och färder befrias, på sätt en högt aklad minoritet inom Utskottet äfven yrkat; men derest detta skulle möta alltför många betänkligheter, så kunna sådana, af någon betydenhet, svårligen deremot finnas, att gudstjenst-timmarne fredas från dessa söndagligen återkommande emigrationer med hvad derutaf följer. Det behöfves dertill ingen ny lagstiftning, utan endast att Kongl. Maj:t täckes uttryckligen förklara, att M. B. lil: 8, hvarigenom alla resor till lands eller vatten förbjudas, innan Gudstjenst är ändad, skall på oftanämnda förhållanden ovilkorligen tillämpas, och derjemte, behagar omgärda förbudet med straffbestämmelser mägtigare än de närvarande att förskaffa det aktning. Och det är till framkallande af ett sådant nådigt beslut jag ansett det vara Riks-Stånden värdigt, att i denna fråga till en början uppträda. Den här äskade tillämpningen göres, som allmänna erfarenheten vittnar, icke sjelfmant; och i alla fall är det å öfverträdelsen, för andra förhållanden stadgade, vitet mycket för ringa. Vill man således saken, så måste någon liknande utväg vidtagas och jag vet verkligen ej om Rikets Ständer kunna för ett högre syfte begagna sin underdåniga petitions-rätt. Så länge ock Staten erkänner ofvannämnde lagbestämmelsers gällande kraft, huru kan den utan sjelfmotsägelse tillåta att den, till och med å dess egna banor och af dess tjenstemän, öppet ölverträdes. Med hvad sken af billighet förbjuder den, att näringställen - Allm. Besv. och Ekon.-Vt skott ds Betänkande N:o 38. 9 ställen få vara öppna under Gudstjenst-timmarne; men tillåter flytande och farande krogar och värdshus, under samma tid, emottaga en mångdubbelt större publik.
Det är rigtigt och af allom kändt, att Riksens Ständer, vid 1809 års Riksdag, åtogo sig Extra Rotering å all oroterad Jord i Riket: I följd häraf utkom befallning till Herrar Landshöfdingar att låta verkställa densamma efter de grunder, sorn Konungen i dess Skrifvelse anbefalt. Om den innehållit att 8o3 R:drs behållen In - Den 19 Januarii. 63 komst skulle bli grunden lill hvarje Rotes sammansättning, känner jag intet men det vet jag, att intet mer än 2 hela Hemman fingo högst anslås till en Rote: Hvaraf tyckes kunna slutas att antingen måtte en sådan måttstock alldrig varit gifven eller ock har den, sorn föreslagit densamma, varit mycket okunnig om Skånska Hemmanens beskaffenhet, åtminstone i den magra delen af Landet, hvilket häst deraf kan dömmas, att många icke af egen gröda kunna föda sig \ af året, utan mäste genom egen Industrie suppleera hvad som brister uti Jordens afkastning, hvadan ock på flera Possessionatcr som gjort försök att arrendera hort Hemmanen åt Bönderne, för nära hälften af den Summa, som nu såsom behållen Inkomst upptages, måst återtaga dem, sedan de icke kunnat utfå Arrendet. Af denna anledning var det, som en del Skånska Possessionater vid 1812 års Riksdag, erbödo att åtaga sig ständig Rotering i stället för Extra, derest de finge Roteringen jemkad för de svagare Rotarne samt derigenom nedsatt till 1800 Man. Den åtgärd Konungen härvid tog, för den gången, har Friherre Björnstjerna alldeles förbigått; den är likväl af högsta vigt att känna; Konungen lät till de Roteskyldige framställa den Propositionen, som de ofvannämde Possessionater gjort, om de den samma ville antaga.
163 reda tillgång till anställande of en eiler tvänne nya lärare samt ökade löner åt de nuvarande, yrkat att anslagssumman för Institutet mätte under nästkommande statsregleringsperiod förhöjas från 45,000 tt:dr lill 00,000 R:dr Hunt; b) inom Preste-, Borgareoch Bonde-Slånden af Doktor Wensjoe, N:o 141, Herr Rinman, N:o 275, och Biksdagsfullmägtigen Nils Olsson från Malmöhus län, N:o 412, hvilka lästat uppmärksamheten derå, alt antalet af döfstumma barn inom riket, enligt Statistiska Cenlral-byråns uppgifter, vid 1855 års slut uppginge till 549 emellan 1—15 år eller omkring 2 75 inom lämplig undervisningsålder, och att undervisning för närvarande lemuades ål 99, deraf 05 underhölles på Statens bekostnad, men att då olvariberörda nybyggnads fullbordande medtagit största delen af Institutets egna kapitaltillgångar, hvaraf den årliga räntan likväl så väl behöfts för att bidraga ej allenast till bestridande af de för
Angående 1712 anbefalde Konung Carl XII:te, genom bref från Bender, KammarCollegium att uppgöra förslag till förenkling och dervid taga i frägastaide åt öfvervägande, om icke nyttigast vore, alt räntorna sattes lill en viss mansräntorna”' summa penningar, i ett för allt. 1 anledning häraf infordrade Kamförenklande. marCollegium yttranden från alla Gouverneurer och Landshöfdingar, och, sedan Konungen år 1715 påmint om denna Nådiga befallnings fullgörande, afgaf Collegium den 12 April 1716 underdånigt Utlåtande jemte förslag till nya Jordeböcker för vissa Län, hvarefter den 20 Juni och 30 Oktober 1716 enahanda förslag för åtskilliga andra Län jemväl ailemnades. Dessa Jordeböcker voro grundade derpå, att räntepersedlarne förvandlats till penningar efter medium af 10 års markegång; dock att Militiaelndelningen förblef orubbad. Inan Kongl. Maj:t af Collegii förstnämnda underdåniga Utlåtande erhållit del, anbefaldes, genom Nådigt Bref af den 11 Maj 1716, att räntorna för samma år borde efter dervid fogadt formulär uppbäras, och sedermera blefvo, under den 13 December 1717, de nya Jordeböckerne i Nåder gillade. — Den sålunda faststälde methoden, som år 1718 af KummarCollegium vederbörande meddeltes och i anledning deraf vanligen blifvit benämnd 1718 års Jordeboks-Method, synes dock icke i alla Län hafva kommit till verkställighet. Af 2 i Kongl.
och abstrakt, att man kunde tro, att du också skrifver Jo nog begriper jag, att du resonnerar så konsekvent böcker. Men jag undrar, hvem du har att ställa bakom dina ord? Du bad mamma låta mig komma hem, fast du resonnerat dig till, att jag var en odugling. Nog var det konsekvent! Du ville följa mig till Amerika för att stå till svars inför dig själf, men du vände om igen, så fort du fick din vilja fram. Nog var det konsekvent! Du lofvade dig själf att bli ett stöd för mamma, när jag bar mig illa åt, men det är inte en timme sen du tänkte springa din väg med Gustaf... Ja, ja, jag såg nog, att du hade hatt och kappa på dig... Nog var det konsekvent! VÄRFLOD SIGRID. Jag har velat det bästa, jag kunnat. KRISTOFER. när har du känt dig lyckligast? När du har resonnerat SIGRID, stiger upp. Ingen tviflar på dina afsigter. Men hör du, säg mig, som en bok eller när du har handlat som Sigrid German? Jag har ingenting otaldt med dig, Kristofer. KRISTOFER, ropar tvärt. Wolff! SIGRID, vill gå. Nej, Kristofer, nej! KRISTOFER, griper hennes arm. ge sig af här, som vilja det, så blef jag väl ensam till sist. (Ropar.) Wolff! Stanna! Vill du också springa din väg? Skulle alla SJUNDE SCENEN DE FÖRRA. WOLFF. Wolff kommer ut och stannar vid dörren. KRISTOFER. Sigrid så konsekvent, att hon inte vill förlåta dig. Hjälp dig nu själf, Wolff! Dina böcker ha gjort FJÄRDE AKTEN WOLFF. ningar ha rört sig omkring dig, Sigrid. Om du blott vill förlåta mig, skall du aldrig behöfva återse mig. SIGRID. Jag skall gå. Alla mina bästa afsigter och förhopp hoppningar, när hvad du gjort krossat alla mina. KRISTOFER. Hvad vill du jag skall tro om dina afsigter och för sig själf efter sina afsigter, men andra efter deras gärningar. SIGRID. Hör du inte hur konsekvent hon ärr Hon dömer
Det väckte skickade författarinnan några planscher, hvarbarndomsminnen. Dessa minnen fylla oss ännu, de unga damernas förvåning, när Fiyxell utom hon skref » De tvänne guldhjärtana eller när våra hjässor börjat gråna, med den innergaf sin svenska grammatik, att också modersGuds öga vakar » och » Lorenzo och Roshilda ligaste tacksamhet mot författarinnan, som gaf målet skulle studeras som andra språk. I sveneller Marmorgruppen », båda utkomna 1859. oss dem, men också med den önskan, att dc skan invigdes ej heller Emily Nonnen genom Sedan följde I860 » Rubinringen eller Sanninbarn, som växa upp kring oss, må få de djupa läxor om språkets genus, numerus och kasus, gen segrar », 1863 » Familjen på Örnaholm elsanningar, som i dem innehållas, med på deras utan genom läsningen af Atterboms Lycksaligler Lifcets skiften », 1864 » Granatkorset eller lefnadsväg, och därför äro vi nog dristiga att hetens ö, hvilken hon fann så intressant, att Ros och Lilja », 1865 » Flyktingarne eller Valbedja den åldriga författarinnan att i sin lefhon studerade den med tillhjälp af ordboken. språket öfver dörren », 1866 » Taltrasten, tidnads höst återgifva de unga sin sommars fagra Hon var då 13 år gammal. skrift för barn och ungdom » samt 1868 » Lifblommor. Hur sällsynta sådana böcker då voro i Gö- vets skola eller Ädel säd och rika kärfvar »,. Denna vår önskan blir också snart uppfylld, teborg, kan man ana, när man hör omtalas, att alla dessa utkomna på C. J. Arwidssons förlag. i det att en förläggare, som länge sökt efter vid början af 1820-talet fanns ett tryckt exemFå böcker ha i vårt land af ung och gamde i bokhandeln utgångna böckerna, anhållit plar af Tegnérs Axel, hvilket ägdes af landsmal mottagits med sådan tacksamhet som dessa. om att få utgifva dem i ny upplaga. höfdingen och gick i lån inom societeten.
Der borta vid villan, som han nyss lemnat, satt imellertid Arabella ännu qvar under syrenhäcken i trädgården. Hennes händer voro sammanknäppta öfver knäet, hennes hufvud nedsänkt, och på kinden syntes ännu spår af halftorkade tårar. Hon hörde hofslagen af de främmandes hästar, hon hörde deras muntra skratt, deras utbytta afskedshelsningar med hennes mor och såg de ridande skymta förbi genom löfven, och det tycktes, som om ett rop ville bana sig väg öfver hennes halföppna läppar. Hon reste sig upp, sträckte armarna en sekund åt det håll, der de försvunnit, och såg sig sedan omkring liksom rädd att vara observerad öfver sin egen alldeles oväntade och omotiverade rörelse. Hvad föregick då inom detta hjerta, som slog så hårdt innanför den korslagda spetshalsdukens dyrbara veck? Om man kan säga, att Astley icke gjorde sig reda för sina känslor, så var detta i ännu högre grad fallet med Arabella, och i fall det verkligen gifves menniskor, om hvilka man kan säga, att de gå som i sömnen, att hela deras lif är dunkelt och sväfvande som en dröm, så tycktes det bokstafligen vara händelsen med henne. Det ligger mycken sanning i uttrycket ”det dunkelt sagda är det dunkelt tänkta”, ty den klara, lifliga och djupa känslan finner alltid ord, den måste hafva ett utbrott, och der tystnaden och orörligheten äro absoluta eller öfvervägande, der är mer än sannolikt, att både tankar och känslor äro svaga och dunkla. Arabella hade aldrig hittills känt någon liflig rörelse, hvarken af sorg, glädje eller kärlek, och den första aningen derom, hon under Astleys sång och vid hans djupa själfulla blickar erfor, slog henne sjelf med en så stor förvåning, att sjelfva överraskningens ytterlighet hastigt tycktes sänka henne tillbaka i hennes vanliga lugna passivitet. Åtminstone var, då hennes mor ett ögonblick derefter kom för att söka henne, all rörelse försvunnen eller beherrskad. Hon svarade icke ett ord på dennas anmärkningar om Camerons djerfhet och egenkärlek, och de båda damerna följdes åt tillbaka in i salonen, utan att den oroliga lady Hamilton fått sina misstankar om dotterns känslor hvarken skingrade eller bekräftade.
St. samlas, contracten måste fullgöras, eller verkstäderna stanna, att det således mäste finnas medel jemväl för detta femte år, och det går ej an att inskränka anslagen till endast fyra år, med mindre än att man vill tvinga Styrelsen till en urtima riksdags sammankallande, emot grundlagens tydliga afsigt; ty grundlagen afser ej urtima riksdagar annat än för urtima behof, och det kan ej vara ett urtima behof att anvisa medel för årliga utgifter. Jag anser olagligt, att R. St., i frågor, som ovillkorligen skola regleras, statsreglerat endast för fyra år och ej för fem år. Jag anhåller således hos Hr Frih. o. Landtm., att, sedan propos. på sjelfva anslagets belopp blifvit framställd, vi måtte erhålla propos. på, att detta anslag skall årligen utgå i fem år, i stället för fyra, såsom Utsk. föreslagit och PresteSt. beslutat. Efter jag har ordet, begär jag att få upptaga några af de yttranden, som här blifvit framställda af Gr. Anckarsvärd. Grefven har fått uppgifter om kostnaden af gevär och åtskilliga vapen inom Preussen af en, tillförene inom Sverige ganska aktad man, Hr General Hellvig; men han förbiser, att det ej är enskilde personer, som der tillverka gevären, och har ej upplyst oss om Hr Hellvig i sina uppgifter beräknat folkets aflöning, hvilken, jemte hela embetsmannapersonalens, utgår af statsverket, eller huruvida endast varan är beräknad. Om beräkningen der, likasom i de uppgifter, hvilka blifvit lemnäde om de Franska priserna, endast afser sjelfva varan, så är det naturligt, att priset blir mindre, tyda finnas inga fanx frais, utan endast hvad som för sjelfva materialierna blifvit betaldt. Samma förhållande blir således i alla dessa fall gällande. Samme värde ledamot har sagt, alt år i8t5 hade armeen fullt antal brukbara gevär.
Ifrån denna synpunkt hafva äfven stiftarne af nu gällande Konkurslag utgått. De hafva öfverlemnat åt borgenärerne att utse gode män och sysslomän att förvaltningen besörja, och att i sådant afseende meddela föreskrift. Lagstiftaren har endast ansett sig, med afseende å frånvarande borgenärs och gäldetiärens rätt, böra meddela vissa föreskrifter till afvärjande deraf, alt någons rätt må blifva, förnärmad, dock titan att i någon måtto inskränka den frihet i förvaltningen, som till befrämjande af allas gemensamma fördel nödvändigt erfordras. Således har, enär flere borgenärer före inställelsedagen kunna vara okände, i fråga om valet af gode män. Rätten blifvit ålagd t, dels att pröfva, huruvida borgenärer må åt en god man anförtro förvaltningen af afträdt bo, dels ock att utsa någon eller några, alt deltaga i förvaltningen, om, då god? män höra väljas, blott få borgenärer sig infunnit, hvilka ega ringa fordringar, eller om boets förvaltning ej kan dem med säkerhet betros. Med denna i sakens natur grundade frihet å borgenärernes sida vore det emedlertid ofövejnligt, om ftåp dt t allmän,nas eu inblandning i deras opiförmälda enskilda angelägenhet, emot deras vilja, egde rum. Det är borgenärers egen fördel, som beror på den skicklighet och det nit, hvarmed de af gäldenäreq afträdda tillgångar förvaltas, och det tisåste a Litsa deslobeldye, antagas, att de vaka deröfver, att förvaltningen varder ad dem, åt hvilka den blifvit ombetrodd, omsorgsfullt besörjd.