Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var godt att åter komma om bord och få värma sig framför kaminen, ty jag hade frusit hela dagen värre än hemma hos oss. Lågo hela dagen om bord i högst fult väder, så att jag på hela tiden nästan ej alls var uppe på däck. Jag började i dag ett bref hem till Conradi. (Utdrag ur detsamma ofvan; Detta bref är förut tryckt i Helsingfors Tidningar 1844 N:o 15, 17.) Foro upp till staden på Stambolssidan igen och gingo fram ända till bron, som går öfver hamnen; passerade den och hade nu den vackra utsigten af örlogshamnen och det höga land som begränsar den åt NO. Skeppen voro aftacklade till största delen, men sågo dock bättre ut än jag väntat. Sedermera gingo vi upp och jag fick nu höra att ångfartygen i morgon skulle gå till Egypten. Som jag nu egentligen hade ingenting att uträtta här och äfven vädret vaf så fult, att man föga kunde röra sig ute på de smutsiga gatorna, beslöt jag att resa af, hörde mig derföre om hos ångbåtsdirectionen, men uppsköt dock afgörandet till följande dagen. Vi hade vid genomvandringen genom Stambol kommit förbi ett bibliothek, der jag på Arabiska frågade om vi kunde komma in. Med den största välvilja bjöd man oss in, men som jag hade hällor och ej kunde få mina skor af mig, fick det bli om intet. Mannen frågade mig dock på Turkiska, ty han tycktes ej kunna mycket Arabiska, hvad för böcker jag önskade, och då jag i hast först kom på Beidavi och Hariri, ropade han in åt bibliothekarien, som sade att de funnos, men fordrade nödvändigt att vi skulle ta af oss skorna för att slippa in. Vi hade aftonen förut knappt hunnit till sängs, så blåste upp en liten SV kultje. Ankaret lyftades och vi seglade några kabellängder fram, då det åter lugnade af och vi måste låta ankaret gå igen. Men om morgonen blåste upp en friskare NV, hvarföre vi åter gåfvo oss till segels. Nu var afskedets timma. Wiklund var så verkligen hygglig att han ej tog någonting af mig för passagen. Honom, hans treflighet och ovanliga karladuglighet torde jag länge komma att sakna, och aldrig skall jag glömma den.
M:t för endast några månader sedan utfärdat en Förordning i ämnet, R. St:r nu skulle framkomma med förslag att ändra den. Jag ber då att få fästa uppmärksamheten derpå att i 1856 års skolstadga grekiskan var fri, samt att detta först i den af 1858 ändrades. Det riickte dock icke längre än till 1860 innan R. St:r anhöllo att få dispensen tillbaka, och denna begäran förnyades sedan 1863. Nu anser Gr. Sparre det vara orätt att framkomma med samma Den 17 Mars f. m. 423 sak igen, då K. M:t redan fästat afseende vid R. St:rs önskan; så är dock icke förhållandet. K. M:t säger visserligen: »grekiskan skall icke vidare vara obligatorisk»; men hvilka slippa den då, jo endast nöt. Det finnes väl ingen far, som uppskattar sin sons själsförmögenheter så lågt, att han sjelf vill förklara gossen för ett nöt, och äfven om så vore, må man icke föreställa sig att ynglingen derför slipper grekiskan, nej visst icke; frågan skall i alla fall underställas kollegium och om detta bifaller, kan biskopen ännu förvägra saken. För att visa huru föga lämpligt detta stadgande är, skall jag bedja att få anföra ett exempel. En yngling här i staden önskade slippa grekiskan, hans målsman anmälde detta för rektorn, inen denne svarade: »det får han visst icke, han är intet dumhufvud, han är tvärtom ganska snäll i grekiskan.» Gossen deremot förklarade då alt han hädanefter aldrig skulle kunna sina grekiska lexor, och har hållit ord. Hr Huss anser det vara omöjligt att ordna saken, utan att upprätta 3:ne linier; detta åter skulle kosta mycket penningar; här är dock flera gånger visadt att så ej behöfver ske. På klassiska linien, användes till exempel i 5:te klassen 4 timmar på mathematik och 6 timmar på grekiska, summa 10 timmar i veckan; hvad hindrar då de ynglingar, hvilka önska befrias från grekiskan, att, med realisterne, läsa 7 timmar mathematik och 3 timmar engelska, summa 10 timmar; jag finner detta vara ganska lätt.
Att antaga ett högre lefvererings-anbud framför det lägre, strider likaledes, om icke emot ordalydelsen, åtminstone emot tydeliga meningen af RegeringsFormen, som säger i 16 att vrångvisa och orätt skall förhindras; i 60 §. förbjudes utfärdande af monopolier till förmon för enskilt man, äfvensom i 64 stadgas, att anordnade medel skola till pröfvade behof och således icke derutöfver användas. Detta allt har jag anfört, för att visa, det Utskottet hänfört under 107 sådant, som, om det är felaktigt, bordt hänföras till 106 §. För det andra får jag anmärka, att, då Utskottet funnit skäl, att med afseende på en anmärkning ställa StatsSecreteraren Qviding under RiksRätt, efter 106 §., och då nu förekomma så många andra lika beskaffade ämnen, synes det mig så mycket mera olämpligt, att hänvisa dessa ämnen till olika pröfnings-ställen och former, som det skulle kunna hända, att de mål som sålunda blifvit olika remitterade, icke kunde särskilt betraktade synas göra tillfyllest för den felaktiges endtledigande, ehuru de sammanlagde hade kunnat göra det. Jag känner väl, att Allmänna Lagen ej är gällande för ConstitutionsUtskottet, men en derifrån hämtad analogie hade dock härvid kunnat gifva en nyttig ledning åt Utskottets omdöme derom, att förseelser på en gång anmärkte, äfven i ett sammanhang böra komma under pröfning.
Där kunna familjens medlemmar på mångfaldigt sätt lätta arbetet eller spara stegen för hvarandra; där finnas tillfällen att försvara den oskyldigt angripna; att ställa till rätta en oordning, som annars skulle vållat ledsamheter; att uppmuntra eller trösta med ord, blick, leende; att dämpa tvister eller häjda förtal och tomt prat, genom att föra något bättre på tal. Vid arbetet, i kamratkretsen, i lifvet skall vanan att gå vår väg fram i värksam välvilja göra lifvet ljusare, rikare, skönare för vår omgifning och därigenom för oss själfva. Alla inse nog nu, att det icke var öfverdrift i mitt påstående att man – om också under enformigt arbete, tunga sorger, tryckta förhållanden – förmår lefva ett rikt lif! Den fattigaste skall kunna äga mer af tillvarons värkliga skönhet och rikedom än den, som synes besitta allt världens goda, men som icke har en lefvande själ att omfatta det med. Ty konsten, naturen, böckerna, människorna äro våra, blott i den mån vi själfva älska dem. Hängifvenhet är villkoret för all tillägnelse, vare sig af kärlek, godhet, vishet eller skönhet. Endast den, som ger, äger något ... Detta är en af lifvets skönt allvarliga sanningar, hvilken vi visserligen kunna meddela hvarandra som ett råd, men hvilken hvarje människa hvar dag af sitt lif själf måste efterlefva för att värkligen inse. Fästvanor. När Verner von Heidenstam i sin geniala studie öfver Svenskarnas lynne framhöll vår brist på sund konservatism, träffade han därmed äfven grundorsaken till den poesilöshet, som blifvit följden af vårt hänsynslösa handhafvande af gamla minnen och gamla seder. Kvinnorna, hemlifvets och sedens skaparinnor, hafva framför allt skuld i att den vackra, starka konservatismen dör ut, att hemlifvet allt mer saknar den fasthet och skönhet, hvilka gifva djup åt hemkänslorna och åt fosterlandskärleken. Jag vill här endast uppehålla mig vid en enda sida af den nämda hänsynslöshetens utplattande invärkan, nämligen den, som yttrar sig i utplånandet af de gamla fästseder, hvilka fordom voro orubbliga grundlagar i hemmen.
Icke heller får man af hans utfall mot Thorild, som till gengäld straffade honom med benämningen ”Sumpens Genius”, föreställa sig, att han någonsin hade genom egentlig tanka fästat sig vid denna vitterhets smak oeh grundsatser. Det var blott en hyllning åt den stora hopens skrattlust; hvilken dessutom, i slik rigtning, var privilegierad af Stockholmspostens kritiska orakel. – Inför en nutida recensent är, i alla fall, hans största fel bristen på poesi: d. v. s. på denna inre, grund-äkta, ur djupet af en sann skaldesjäl framqvällande poesi, som allena gör både skämtet och allvaret sköna; den poesi, som – för att här taga exempel af verkliga skalder – är ej mindre närvarande i en Lopes flygtiga utkast, än i en Calderons grundliga utarbetningar. Envallssons författar-värde är således (vi hålla med derom) icke ett af de stora: men det är likväl ett värde; och detta bör komma honom till godo. Att skrifva för theatern, var för honom lika mycket en födkrok, som ett nöje; denna hans ställning få billige domare ej förgäta. Men redan för blotta öfversättningarna af åtskilliga sångspel, som i sitt slag tillhöra första ordningen och med rätta gjort oräkneliga åskådares och åhörares förtjusning (sådana som t. ex. ”Konung Richard Lejonhjerta”, med Gretrys musik), skulle han, i förevarande bildsal, förtjena en tacksam minnesruna. Ännu afgjordare framstår hans rättighet dertill, när vi betrakta de utmärktaste bland de skapelser, i hvilka han är (mer eller mindre) original. Än i dag kunna vi hjertligt skratta vid den tokroliga ”Iphigenie den Andra”, der sammansättningen alltigenom yrar af glädje. Stycket är visserligen blott en farce: men en, som ovärderligt roar,– till och med vid blotta läsningen; också har den på theatern hvarje gång beledsagats med lika oafbrutna skrattsalvor.
Län den 10 Febr. 1824, dels genom Kongl. Brefvet af samma dag till Landshöfdingen i Norrbotten, och dels genom Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse deli p Februarii *827, redan blifvit förordnadt och föreskrifvet; men att, då Kongl. Brefvet af den 10 Febr. 1824 stadgar, att afvit t ring s-verket bör företagas i de trakter, der afvittringen mest är behöflig, samt de bästa od/ings-lägenhe ter förekomma, och sedermera efter hand inom Länet fortsättas, dock att serskild uppmärksamhet i detta fall bör fästas pä angelägenheten deraf, att de trakter, der Bergsi a gshanclteringen kommer att införas, blifva af vittrade, just härutinnan läge binder i vägen för Konungens Befallningshafvande att, utan serskild föreskrift, låta företaga afvittring inom Lappmarken, sorn hvarken erbjuder de hästa odlings-lillfällen, jemförelsevis emot det nedra eller kust-landet, eller är den trakt, der Bergslagshandteringen kan införas eller i längden med bestånd utvecklas; och vid detta förhållande, samt då Luleå Lappmark är depositions-orten för de stora skatter af rik jernmalm, som det nedra Jandet tillkommer att förädla, och det endast vore möjligheten af transporter dit, som Motionairen velat förvara genom begäran af ett serskildt tillägg i de stadgande!!, hvarpå Besv. och Oecon. Utsk. Utide. 13 afvittringens företagande derstädes beror, äfvensom den summa af 5,ooo R:dr, som för afvittringen i de 3 nordligaste
Memorial, med hemställan om intagande af en ny Paragraf i andra Afdelningen af fjerde Arti - Banco-Utskottets Memorial N-o 146- 11 kelu af det nja lianco-Reglementet. Sedan Rikets Ständer numera bifallit Ut skottets, i dess Betänkande N:o 114, gjorda tillstyrkan om en viss Prasseriptions-tids utsättande för inlösen af Bankens ännu utelöpande, på Daler Kopparmynt utställda Sedlar, så får Utskottet vördsamt hemställa, att till ifrågavarande Afdelning i Banco-Reglementet måtte fogas följande §., innehållande nämnda Rikets Ständers Beslut. §• 7. Banco-Fullmägtige åligger att tili Kongl. Maj:t med underdånig anhållan ingå, det Kongl. Maj:t täckes i Nåder bifalla Rikets Ständers Beslut, som utsätter en Prrescriptions-tid af fem (5) år, under hvilken Bankens på Daler kopparmynt utgifna sedlar få i Kronans uppbörd emottagas, äfvensom att Kongl. Maj:t behagade, genom Nådig Kungörelse, låta till allmän efterrättelse komma, så väl detta Beslut, som Rikets Ständers fastställande af en Praescriptions-tid af tio (10) år, räknad från den dag Kungörelsen utfärdas, såsom den termin, efter hvars förlopp om förmälda Sedlar af Banken icke vidare inlösas, Hvilket Rikets Ständers upplysta pröfning vördsamt underställes. Stockholm den 8:de Mars j83o, STOCKHOLM, tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet, i83o. Banco • Ankom till Exped, Utskottet den 10 Mars 183°. Memorial, med förslag till det blifvande Banco-Reglementets 5\te Artikel. XJti denna Artikel föreslås vördsamt, afl under Rubrik : Fastställde och medgifrie serskilde utbetalningar, anordningar får välgörande ändamål, inre Detail-förhållanden och Oeconomie-ärenden intagas följande stadganden t Allmän bestämmelse:
eller noj smnt for nngdoln att Iiise om dylika subjelrt. I slrolan finnas de alslrviirda och vii1 tecliqade uugn flickorne~ Molly, Cecil och Kate. Den senare 5ir en liflig irliindslra, soin viiljer Molly till sin viin och fortrogna och anf ortror henne sitt forfliltna lifs historia. Nn upptriider Matilda, bergttelsens bof. Hon hnr osedd lyssnat till de bBcla fliclcornas samtal och sprider ut i skolan det enligt eugelsk uppfsttniug forklenliga I.-ylrtet, att Iiates morfar a]: en fattig boude och att hon sjdf kanske iir frielev i skolan. For svenska fliclror ar ju detta l~~clrligtvis intet f brlrlen ancle, Bvarfor hela upptriiclet slrall foref alla clem besynnerligt. Matilda lyclrcis .inbilla hela skolan, att Molly ej inotsvarat det for 313 troende hennes viin fattat ' for henne, och att lzon apridt nt detta fasliga rglcte. i h t e tror ej l&amp;ngre pB Molly. Matilda miiste slut1.igen bekiiana, att hon lyssnat och Ijugit. Sin ondslzas mgtt rAgaidoclr Matilda uuder jnlferierna, som hon tillbringar vid nn liten badort, tillsainnlnns med de ofvan onltdade flickorna och Cecils brijder. Nan tyclrer, att det uiistan 81. ofvei: mensklig godhet af Molly att tilldtn den forskriickliga Natilda att fo1,jw med till hafslrusten. SkoInns hogt %l.slzade foreutBndarinna har nu skrifvit ett bref till Cecil, hvill-iet l~andlar om I h t e s fnttigdom och mojligheten att lOta heme blifva Irvar i slrolan.
N:o 218- 521 E. K. Majrts Befallningshafvandes, jemlikt Nådigt förordnande, i underdånighet afgifna berättelser, angående förvaltningen af erhållna contanta anslag, m. m., StatsContoiret hos E. K. M., jemte anmälan, att en ordentlig och tillfyll estgörande revision, på grund af dessa handlingar , icke kunde företagas, i underdånighet föreslagit så väl grunden för en blifvande liqvid öfver hvad i undsättningsväg utgått, som äfven de åtgärder, hvilka i detta afseende vidtagas borde; att E. K. M., under den 10 April sistlidet år, dels, med förklarande af Dess Nådiga bifall till StatsContoirets omförmälde förslag, meddelt bestämda föreskrifter, i afseende på upprättandet af ifrågavarande liqvid , dels ock , i anledning af Presidenten, Grefve Adelsvärds aflemnade redovisning för verkställd upphandling af utländsk Spannmål, för Statsverkets behof, serskildt i Nåder stadgat, bland annat, att, genom merbemälde Embetsverks försorg, en liqvid skulle uppgöras öfver den vinst, som uppkommit genom begagnande, för serskilda Staters och Corpsers bebof, af de införskrifna qvantiteterna råg och korn, i stället för motsvarande qvantiteter af Kronans behållna Spannmåls-räntor, som eljest måst in natura levereras, vid hvilken liqvid upphandlingsprisen å den utländska Spannmålen, med tillägg af alla omkostnader, men utan beräkning af Tull och Convoy-afgifter, komme att jemföras med Markegångsprisen å råg och korn i de Län, der de införskrifna qvantiteterne af dessa Sädesslag Bihang t. R. S:s Prot. iOule Sami. 66 522 Exp. Utsi. Förslag till unch Skri/u.
i Maj år 1858 för trafiken öppnade, öfverlemnade i Augusti månad samma är Kongl. Maj:ts Befallningshafvande till Styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader embetsåtgärd en af bolagets direktion till Kongl. Majit ställd underdånig ansökning;, hvaruti Direktionen ånyo framställde behofvct för bolaget att erhålla understöd frän Statens sida, och dervid hufvudsakligen anförde: att då till kommunikations-företaf get i dess helhet af allmänna medel endast beviljats ett lån ä 150,000 Riksdaler Riksmynt, hvilket måste amorteras genom årlig inbetalning af G procent, samt in* tressenterne sjelfve tillskjutit 150,000 R:dr nämnde mynt, men af dessa samman* lagde 300,000 Riksdaler, ett belopp af 208,302 Riksdaler 32 öre blifvit användt vid Forshaga och af 64,158 Riksdaler 77 öre till förberedande arbeten vid Dejefors), hvadan blott en behållning af något öfver 27,000 Riksdaler förefunncs; vore det icke möjligt att de återstående arbetena vid sistnämnde station, efter Majoren Lilliehööks sednaste beräkning uppgående till en kostnad af 309,378 Riksdaler, skulle af bolaget kunna utan ytterligare understöd utföras så, som den i nåder gillade planen föreskrefve; att bolags-intressenterne derföre samt för att vid Dejefors bereda åtminstone någon lättnad i trafiken och på samma gång tillgodogöra sä väl den exproprierade marken, som det derpå redan nedlagda arbetet, varit betänkte att vid nämnde station, i stället för kanal, anlägga en jernväg förbi vattenfallet derstädes, ehuruväl en sådan jernväg icke syntes komma att motsvara den nytta, som med visshet vore att påräkna af en kanal, hvarigenom ali omlastning undvekes på mer än 6 ils oafbruten båtled ä den lifligt trafikerade Klarelfven; samt att bolagsmännen befarade att deras ansträngningar varit fruktlösa och att de använda kostnaderna ej skulle fullt motsvara hvad som afsetts och påräknats, derest icke de svårigheter, bolaget genom förändrade förhållanden iråkat, blefve behjertade; anhållande, på grund häraf, Direktionen, enligt bolagsmännens uppdrag, att Kongl. Maj:t måtte antingen i nåder föreslå Rikets Ständer att, såsom ytterligare understöd till fullbordandet af morberörde kanaloch slussbyggnader, bevilja eli summa af200,000 Riksdaler Riksmynt utan återbetalnings-skyldighet, eller ock, utan rubbning i vilkoren för återbetalning af det län bolaget undfått, i nåder medgifva, att bolaget finge vid Dejefors, i stället för kanal, bygga och framgent underhålla jernväg till trafikens betjenande, mot den taxa ä afgifter derför,
Utskottet föreslår, att vi, i likhet med hvad som skedde år i823, skola anslå 1 R:dr för hvarje tunna på löner tilldeldt Spannemål utöfver hvad. Kronan äger behållit, för den händelse, att Markegången skulle öfverstiga 6 R:dr. Jag anser detta ej nödvändigt, särdeles som räntornes högre markegång då bör gifva tiMräckliga tillgångar att betacka denna brist. Men som denna tillgång1 först blir synlig i följande årets räkenskaper, torde man böra berättiga StatsContoiret, att gifva invisningar på RiksgäldsContoiret för hvad som kan brista, då RiksgäldsContoiret' deremot får ersättning i de större öfverskotten följande året. Jag anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition derpå. Friherre Palmstjerna: I anledning af den siste värde Ledamotens erinran, får jag äran upplysa, att det ytterligare Utlåtande af StatsUtskottet, som Herr Rosenblad omnämt, icke är att anse såsom något särskildt Betänkande, utan endast en bilaga, innefattande upplysningar till den af Utskottet föreslagne StatsReglering, och hvilken bilaga således icke fordrar någon annan åtgärd, än att läggas till handlingarne; men skulle Herr Rosenblad, i anledning af de upplysningar Utskottet der Den 16 Octo be i’ f. m. 323 meddelat, vilja göra några nya framställningar, kunna de rättast oell lämpligast ske i lorm af nya motioner. Herr Rosenblad: Jag skulle tro, alt då HufvudTitlarne sista gången äro före, de äfven böra definitift afgöras. Om det icke är sannolikt, ar det åtminstone möjligt, att Riksmarkegångstunnans uppstigande öfver 6 R:dr per tunna, kan förorsaka brist i Statsanslagen, och jag upprepar ännu en gång, att jag ej yrkar, det några särskilta medel härföre skola afsättas, utan blott att, i händelse af verkligen inträffande brist, den bör ersättas af RiksgäldsContoiret. Herr Tham, Wolrath:
Derjemte hafva afvittringsoch skattläggnings-förslag blifvit upprättade : för Gnarps sockenj der den mark, som blifvit öfver sedan de gamla hemmanen erhållit hvad dem borde tillkomma, dels tilldelats angränsande hemman i Njurrunda och Attmars socknar af Medelpad, och dels blifvit af Gnarps Socknemän bibehållen, allt emot ökad skatt af 1 | mantal, hvarå Eders Kongl. Maj:t den 24 Juli 1841 meddelat fastställelse; för TVittersiö Krono-allmänning i Hamrånge socken, hvilken blifvit, enligt Landshöfdinge-Embets den 6 Juni 1840 gifna utslag, indelad emellan 12 hemmansägare och 5 nybyggare emot en åsatt tillökt grundränta af 10 R:dr 37 sk. 8 r:st. Specie eller nära 1 I Mantal; för Ofvanåkers Krono-allmänning, sorn delats emellan 71 nybyggare samt åtskillige gamla hemman, emot en skatt, motsvarande för de förre 10j8A:dels, och för de sednare A-:dels mantal, hvarom Landshöfdinge-Embetet den 29 Oktober 1840 meddelat utslag; för Hanebo socken, der icke någon öfverloppsnrark tillfallit Kronan, men ökad skatt blifvit åsatt en del gamla hemman med 1 ||.dels mantal, enligt J.andshöfdinge-Embetets utslag af den 28 December 1842; för Alfta socken, hvarest efter det förslaget blifvit af Eders Kongl.
Om domens rättvisa voro meningarne genast delade; men visst är, att detta qväde, oaktadt den allbekanta fyraradiga mönstring der det sjelft bröt stafven öfver sin upphofsmans dåvarande kritiska vishet79, försvarar en plats bland hans snillrikaste skapelser. För oss är ej svårt, att fatta det rent i dess egenskaper af konstverk. Men hvem kan undra, att Thorild, – här så gränslöst förlöjligad för – Det stora Tyska språnget Till källan af det sköna, Det ädla och det sanna, aldrig förmådde så uppfatta det? Från denna dag var, emellan dem, hvarje brygga till förlikning upprifven. Kellgren hade oförtäckt och oafkortadt tillkännagifvit, för hvad han ansåg Thorild; denne töfvade icke, att med lika fullständighet yppa, för hvad han ansåg Kellgren. Häftigast och hårdast gjorde han det i en orimmad ”Straffsång”, som likväl ej förr än på följande året utkom, – och då i Strengnäs; emedan den var så bitter, att alla hufvudstadens boktryckare funno dess tryckning betänklig. I allmänhet uppträdde han nu klädd från hufvud till fötter i harnesk, och med fullt uttalad afsigt, att inom Sveriges vitterhet tillvägabringa en omhvälfning. Märkvärdig är härvid Kellgrens liberalitet, att allt framgent, gång efter annan, i sitt dagblad mottaga uppsatser och poemer, dels af Thorild, dels af Thorilds beundrare, och (oftast) af en syftning, som var än på direct, än på indirect väg polemisk. Så införde han af Thorild, under just de närmaste veckorna efter sitt stora anfall, i N:o 272 ett åt inledningen till en ny Gefle-tidning utdeladt beröm, der den önskan och förhoppning yttras, att ”landets vett” måtte stiga, på det betydenheten af vissa i hufvudstaden ”hopskockade småsnillens impertinenta öfverton måtte sjunka”. Vidare, från samma hand, i N:o 278 en anmälan af Werthers (nyss i öfversättning utkomna) Lidande, med denna början: ”Ack, läs det – allt, hvad själ och en bättre känsla har!
Man hav här klandrat det Regeringen icke förr begärt anslag tili Waxholms fästning, utan i det 'tället uppfört en fästning inuti landet. Jag gillar fullkomligt detta klander, men resultatet deraf blir för mig, att jag önskar det Waxholms befästande malte så fort som möjligt tilivägabringas, och på detina giund biträder jag det anslag, sorn Utsk. i detta afseende til Ist y 1 k t. Hr Hjerta: Sedan jag sist hade ordet, har jag ob.revera t en sak i Utsk:s betänk., som ger mig ■anledn. att begära en upplysning af Hr Lefren. Hr Lefren förklarade nemi., att efter de nyaste och säkraste vettenskapliga undersökningar, samt Hertigens af Wellington uppgifter, skulle en fästning ej kunna fullständigt motsvara sitt ändamål (åtminstone en sjöfäs tu i 11 g), såvida den ej äger vallar af minst 4o fots höjd. I Ulskts förevar, betänk, finnes äfven ibland annat omtalad en tornbyggnad å tallholmen, hvilken skulle komma att kosta 210,000 i:dr. Om nu denna tornbyggnad skulle komma att stå ensam på ifrågavar. holme, utan några omgifVande vallar, så skulle den, efter lii Lefrens egen slutsats, och Hertigens af Wellington auctoritet, icke vara något pålitligt värn, och då synes som de, hvilka uppgjort planen härtill, icke så mycket hafva följt den nyare befästningskonsten och Hertigens af Wellington theorin-, utan endast i allmänhet hvad som fordomdags gjordes af våra förfäder, såsom det står i visan, att de byggde vallar, skansar och torn, och att vi således ännu i dag ha samma lag. O111 man nu borttager denna tornbyggnad med 25o,ooo r:dr, så kan man, ulan något hinder i öfrigt, komma till ungefär), samma resultat, som BorgareSt»