Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer skulle bifalla denna StatsUtskottets plan i hela sin vidd, så blifver hädanefter icke Banken det Verk, der andra lån än på metaller kunna erhållas, och hvarigenom BancoUtskottets nu ifrågavarande förslag förföll. Skulle åter Riksens Ständer besluta, att Discontstyrelsen äfven hädanefter skall förblifva under Banken, så anser jag » alla fall det lånbiträde, sora genom detta BancoUtskottets förslag skulle Jordbruket och Näringarna beredas, blifva alldeles otillräckligt, och tror att, så framt man önskar någon verklig uppmuntran för inrikes producerande näringar* 460 Den 19 Juni. e. in. och vill återföra någon slags proportion i de tillgångar af publika medel, som hittills i Discontväg kunnat till handelsoch vexel spe. eulationer begagnas, och dem som för Jordbruket och bergshandteringen kunna med någon slags förmon ålitas, utlåningarne måste med hvarandra ställas i sammanhang, hvarigenom tillfälle beredes, att, i samma mån man mindskar Discontutlåningarna, tillgångar ökas för de stående lånen. Beträffande slutligen hus i städerna, så, då de i intet afseende kunna anses vara producerande och ägarne deraf dessutom hafva tillgång, att i Brandoch FörsäkringsContoiret erhålla-lån, finner jag icke något skäl att för dessa öppna nya tillgångar. Af alla dessa skäl instämmer jag med Friherre Cederström om återremiss ,j på det BancoUtskottet må blifva i tillfälle att i ett sammanhang utlåta sig om alla dessa frågor. Herr Manner stam, Johan: Den af Herr Påhlman gjorda erinran om ifrågavarande Betänkandes gemenskap med de öfriga frågor om lånbiträden af Banken, hvilka framdeles under denna Riksdag torde till bestämmande förekomma, förtjenar, efter min tanka, afseende.
Att någon sådan skulle finnas, som icke redan utgör föremål för inhemsk verksamhet hafva de dock ej förmått uppgifva, och jag vill derföre korteligen yttra några ord, huruvida tillräckliga produkter för liqvid kunna vara att hoppas af de näringar, som hufvudsakligen idkas af landets innebyggare. Dessa äro och förblifva väl fortfarande jordbruket, bergsrörelsen och trädvarurörelsen. Om den förstnämnda och hvad derutaf kan vara att hoppas, så vida icke tullagstiftningen så hos oss som i andra länder ändras, är förut anfördt. En hvar, sorn känner förhållandet med den del af bergsindustrien, som länge intagit ett af de främsta rummen i fråga om levererande af exportartiklar, — stängjerns-tillverkningen — torde kunna intyga, att denna näring icke under flera år för idkarne deraf i allmänhet, oansedt, ett fortsatt och lyckadt bemödande att nedsätta tillverknings-kostnaderna, visat sådana resultater, att de haft skäl till belåtenhet, utan har tvärtom hos mången tvekan uppstått, huruvida han längre kan och bör dermed fortfara. Hvad trädvaru-exporten åter angår, så fortgår den visserligen ännu och till årligen stigande belopp, men med de betänkligaste följder för landets framtid, efter den utredning, som åstadkommits af den komité, som för några år sedan fiå Kongl. Maj:ts nådiga befallning sammanträdde, och till hvars betänkande jag måste hänvisa dem, sorn önska taga närmare kännedom om tillståndet med vår skogshushållning. r> o Att vi sedan många år importera betydligt mera än vi exportera, ådagalägges klarligen om vi betrakta förhållandet med en artikel, som bättre än alia statistiska sifferuppgifter visar vår ställning till utlandet, i fråga om import och export, jag menar silfverförrådet i Rikets Ständers Bank. Det är obestridligt, att de varor, som från utlandet hit införas, mäste betalas med produkter utförda från oss. eller om dessa sednare icke räcka till, med det allmänt erkända betalningsmedlet silfver, såvida man icke kan förskaffa sig anvisningar derpå, betalbara i främmande land (vexla!).
Får hon icke bära de dyrbaraste kläder, de dyrbaraste nipper, juveler och andra grannlåter, så skall man se ett moln börja lägga sig på den äktenskapliga himmelen. Skall hon börja inskränka sig och eftergifva likar i rikare omständigheter, skall det ty värr alltför ofta blifva roten till en utvecklad misshällighet i lifvet, ja, hon skall nästan ångra att hon gift sig. Hvart vill sådant taga vågen? Hvart skall det leda att mannen sålunda låter sig beherrskas, i strid mot både kristendomens och naturens lagar? Hvad vill det blifva af ett samhälle, der mannen lemnar tyglarne ifrån sig i händernc på det svagare könet, för att endast släppa till fiolerne för tillfredsställande af qvinnans öfverdrifna begär efter lyx och paryr. Jag frågar, mine Hrr, om icke sådant kan gifva anledning till misshälligheter, till osämja och deraf följande skiljsmessor? Det hjelper icke att mannen förklarar sig icke hafva tillgångar, som motsvara, ty han får då se sura miner, höra bittra ord om: att han icke älskar henne mer som förr, att hon är olycklig, att hon kunnat taga en annan till man, som nog bättre skulle vetat att älska m. m., och — når detta icke hjelper, tillgripes skickligt spelade svimningar och dåningar, tills svagheten bringas till eftergifvenhet, om ock huset inom kort skall bringas till ruin. Jag säger detta, emedan jag vet det vara sanning, och mången här på detta rum skall inom sig erkänna sanningen af hvad jag sagt. Aktningsvärda undantag skall dock vara min förnöjelse att erkänna. Då man ser saken från en sådan synpunkt, kan man föreställa sig att mannen mister tålamodet, blir upbragt, och att både hustrun och barnen komma att slita ganska ondt. Men det förstås, qvinnan år ändock, påstår man, den ädlare delen; det kan icke komma i fråga att hon år den felande, utan det är mannen. Hvem är det då, som gör honom rå och våldsam, om icke qvin - Den 14 Mars f. m. lil nan? Ty hon vill icke underkasta sig den lydnad, sora hon år pligtig att skänka mannen; hennes högmod, hennes bristande bildning hindrar henne derifrån.
Jag vågar derföre hemställa om icke 3 §n af Tryckfrihets Lagen kunde såsom skärpning uti straff uptaga det tillägg, att författaren af en fortsatt smädelig tidskrift skall anses förlustig all vidare rättighet att skriften fortsätta. Jag förmodar samma ändamål innom lika tid kunna vinnas om Domaren i följd af sjelfva Lagen sådant Utslag meddelar och då samma Lag på flere ställen antagit den princip att enskildte förolämpande!! i tryck skola af målsägare sjelfve inför vederbörlig Domstol åtalas, inser jag ej något skäl hvarföre uti detta enda fall afvikelse från principen behöfver antagas. Dessutom tror jag det icke öfverflödigt att äfven nu stärka den allmänna grundsats, att ingen Medborgare bör till något slags straff kunna befordras, utan att vara genom laglig undersökning inför vederbörlig Domstol till brott förvunnen. Herr Borgmästaren Egge instämde med Herr Borgmästaren Ullberg att då enskild man i skrift förnärmas, bör målet uptagas vid laga Domstol och ej afgöras af HofCanzleren. Herr Assessor Arosenius: för min del finner jag att ehuru HofCanzleren må äga att skriften innehålla bör pröfningsrätten icke tillkomma Hof Canzlern förr än undersökning vid laga Domstol blifvit anstäld. Herr Regerings Rådet Hallenst jerna: förenade sig med Herr Borgmästaren Ullberg, äfven af det skäl att Hof Canzlern troligen skulle blifva öfverlupen af personer som i skrifter ansågo sig förnärmade och derföre begärte hans Embetes åtgärd. Herr Baron Adlerberg anmärkte att Lagen lätteligen kunde illuderas genom ett obetydeligen förändradt Titelblad på en skrift som fortfore att vara förolämpande, då författaren af en fortsatt smädlig skrift förlorar rättigheten att skriften vidare fortsätta. Herr Borgmästaren Egge anförde äfven som ett skäl till förändring uti den i 8 mom. föreslagne redaction, att genom HofCanzlerns pröfnings rätt skulle enskild man, uti ifrågavarande mål emot vanlig Rättegångs ordning hafva första forum hos Kongl. Maj :t. Herr Lagmannen Sandberg yttrade sig: Kongl.
För att stadgandet ej skall eluderas, mäste man fästa sig vid den, som besitter egendomen, och ej vid den, som sköter densamma, ty eljest skulle jag ju knnna låta min inspektor bränna bränvin och om det åtalas, värja mig dermed, att jag sjelf ej befattat mig med denna tillverkning. Meningen måste således vara, att bränvinsbränning ej får ega rum på en egendom, som, vare sig till större eller mindre del, tillhör någon af de uti detta morn. upräknade personer, och som jag anser ett dylikt stadgande obilligt och orättvist, har jag motsatt mig detsammas antagande. Man har yrkal att orden på landet skulle utgå, så alt förbudet omfattade hela domarecorpsen. Månne sådant låter sig göra? Det händer nästan beständigt, att HofRme förordna Fiskaler eller Notarier att hålla ling eller förestå domsagor å landet i ordinarie domares ställen. Om någon af de förre innehade egendom, hvarå bränvin tillverkades, skulle lian då vara förhindrad att emottaga ett sådant förordnande och fortgå på den bana han beträdt? Sådant är ju uppenbart orimligt, och det är derföre Utsk. begagnat de klandrade orden, hvarigenom utmärkes, att förbudet endast gäller de ordinarie häradshöfckne, hvilka hafva] Kongl, fullmakt, alt vara" domare å landet. Vidkommande Hr Ekströmers anförande måste jag erkänna, det jag icke kan fatta, hvarföre en domare, som med iakttagande af gällande föreskrifter tillverkar bränvin, icke skall med fredadt samvete och fullkomlig oväld kunna döma dem, som emot dessa föreskrifter bryta eller dem, som nyttja denna dryck, så att de blifva öfverlastade och under delta tillstånd begå lagbrott. Jag inser icke rättvisan af att beröfva en klass medborgare en rättighet, som tillkommer alla de öfriga, endast af den orsak, att rättigheten kan missbrukas och att först-berörde klass skall stadga påföljden af detta missbruk, och icke heller kan jag för mig göra klart, hvarföre man icke får tillverka en vara, hvars orätta begagnande kan medföra farliga följder. Allting kan missbrukas och jag tror icke, att det vore skäl att förbjuda t. ex. gevärstillverkning, derföre alt den lemnar vapen i händerne på en mördare.
Om man icke undersöker detta förhållande, utan blott håller sig till allmänna grundsatser, hvilka visserligen såsom sådane kunna vara riktiga, men som dock tåla att subsummeras under andra lika riktiga grundsatser, så tror jag, alt man i detta fall kan missledas lill att tro, det man icke behöfver tillse några medel för att förekomma en sig utbredande allmän lax. Det förhåller sig nemi. sä med denna lux, att den inledes, fiirst af dem, hvilka ettdera ärft eller förvärft stora inkomster, eller som få desse sig i hä'11- derne genom Statens lux i stora , löner och pensioner o. s. v., hvarefter den sedermera så småningom nedstiger till alla classer i samhället, emedan den ene icke vill vara sämre än den andre. Fortsätter man nu att mildeligen låta den första strömmen fortfara, sä hjelper hvarken lull-lagsliftning eller några andra åtgärder alt hindra denna lux. Delta har väl Hr Fåhraeus på sätt och vis medgifvit, dä han sagt, all luxen icke kan hämmas annorlunda, än genom efterdöme ofvanifrån; meri då ber jag dock att fä fästa uppmärksamheten på den sals, sorn synes behöfva en närmare bestämning, såvida den icke skall missförstås, nemi. att importen beror på det naturliga måttet för landels förbrukning, hvilket mått äter man i alla länder skall finna vara i tilltagande med den högre bildningen samt utgöra eli bevis pä denna bildning, som fordrade större njutningar. Om man nemi. vill bygga pä en sådan geuerel sats, så fruktar jag, att detta leder till ett förbiseende af nödvändigheten alt spara. Ty tror man, att bildning icke kan äga rum utan öfverflöd; tror man ätt bildning och öfverflöd äro på så sätt oskiljaktige; så tror jag ock, att man underlåter att taga sina mått oell steg till vinnande af de afsigter, hvilka Hr von Hartmansdorff och jag gemensamt hylla. Min mening härmed kan ingalunda vara, alt bildningen i detta land skall minskas: jag tror icke, att delar nödvändigt:, jag tror, alt den mäste stiga i bredd med en sann upplysning
Dedamöter ansett ifrågavarande arbete vara utaf det värde och den nytta, att den föreslagna summan borde till dess lifgifvande, såsom ett förlag, förskjutas, för att sedermera ersättas, och hvartill åter några Dedamöter trott, att den så kallade Bibeltrycks-tunnan , som af ålder varit anslagen , men sedan 1770-talet icke skall blifvit till sitt ändamål använd, kunna lemna tillgång, och hvarom upplysning ansetts nödig. Atimärkniogarng hos Högvördiga PrestStåndet och Vällofl. Borgare - Ståndet instämma deruti, att ofvanberö.rde Samlingar i afseende på Sveriges litterära heder, samt deras dyrbarhet och synnerliga värde, synas böra till Trycket befordras och att sådant desto heldre må understödjas med allmänna medel, som det dertill före - Den 7 Juli. 743 Föreslagna belopp af 2,000 R:dr vore ringa i jemförelse till ändamålets Vigt samt dessutom kunde blifva ersatt genom försäljning af arbetet. Beträffande den hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln nödiga funne underrättelse, angående så kallade Bibeltrycks-tunnan, har Utskottetskolat upplysa att densamma af Konung Gustaf I., 'Glorvördigst i åminnelse , vid LutherskaLärans införande, blef utaf Kronans Tionde-spannmål anslagen till tryckning och öfversättning • af Biblar, men i följd af Kongl. Brefvet till Kongl. Stats-Contoiret af den 2 Januari 1690, upphört att afsättas för omförmäldta ändamål samt nu upptages och beräknas bland Stats-Verkets Tionde-spannmåls-inkomst, och är Kronan behållen utom till den del, som, likmätigt högstberörde Nådiga Bref , användes till mindre lönte ScholaeLärares aflöning; hvadan någon särskild Fond eller tillgång under benämning af Bibeltryckstunna icke är att för ifrågavarande behof påräkna.
I motiverna till det af förenade Bankooch Lag-Utskotten vid 1844—45 Srens riksdag utarbetade laglörslag i förevarande fråga, yttrade Utskotten tvekan, huruvida privatbankerne skulla vilja fortsatta sin rörelse, om minimi-valörenf å deras sedlar bestämdes för hög. Att emedlertid denna tvekan med rätta icke lann rum i afseende på den af Utskotten, föreslagna och sedermera fastställda minimi-valören 6 riksdaler 32 skillingar banko, har visat sig, helst alla de privatbanker, hvilkas oktrojer kort derefter gingo till ända, begärt nya. De motiver, hvilka föranledde Rikets Ständers beslut i frågan vid nyssnämnde riksdag, hafva Utskotten funnit välgrundade; och om nu landets fioanciela förhållanden sedan dess icke undergått någon väsendtlig förändring, hvilket Utskotten, för sin del, anse icke vara ådagalagdt, så qvarstå också nämnde motiver i sin fulla kraft. Utskotten kunna således icke inse något giltigt skäl, hvarföre Rikets Ständer, på salt Herr Bergman yrkat, skulle ^ med frånträdande af det förut i frå, an fattade beslutet, tillstyika livad Kongl. Maj:t, påsatt förut är nämndt, i nåder funnit godt att afslå. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 StatsUtskottets Betänkanden under Lagtima Riksdagen i Stockholm 1828—1829. Fjerde Samlingen Andra Bandet Första Häftet af Bihang till Riks Ståndens Protocoll. STOCKHOLM, Tryckte hos Johan Hörberg, 1829. ' ' N:o 93. Utlåtande, i anledning af den lins Yällofl. BorgareStåndet gjorde anmärkning vid redar: t i 011 en af slutmeningen uti Utskottets Betänkande N:o 22, rörande SlottsSnickaren J.
De af Friherre Fock uti dess Memorial i egenskap af Ordförande i Kongl. Allmänna MagazinsDirecliolien, uppgjorde Calculer, kunna af Utskottet icke granskas och följaktlu gen icke bestridas, såsom upptagande ett ungefärligt behof af 120,000 Tunnor och tillgång af 80,000 Dito* hvilka beräkningars grunder, hvarken den enä eller den andra* Utskottet är i tillfälle bedomina, äfven så litet* som Herrar Landshöfdingars* för olika Län* så olika uppgjorda Reqvisiiioner. Men Kongh MagazinsDirectionens eget uppgjorda Resa b tat i stöd af de bifogade års-berättelser är* Besv. och Fhore. Utsk. Bétänkanden. 55 Ått 8 Län äkördar med öfverskotter till afyttring — att *7 Län, ehuru tilläfventyrs utan tillgångar till afsättning, likväl blifvit välsignade nied tillräcklig Säd, för egna behof; och att 9 Län behöfva större eller mindre undsättning till brödföda och utsåning för nästa år. —- Då riu 8 Län hafva öfverskott och 9 brist, synes det ena förhållandet någorlunda jemna det andra och sålunda ingen absolut brist vara att frukta. Dessutom kunde väl flere 'Calender, sorn visade det verkliga Resultatet, anställas, medelst Skördens och personalens jemförande; meri de fordra mera tids utdrägt och större tillgång till uppgifter, än Utskottet har varit i tillfälle att begagna. Dock må endast hämnas att, vid granskningen af de uppgifter man i detta hänseende äger, bristen endast på få ställen öfverstiger, mea y>å måriga itnderstiger én kappe på personen.
Nådiga upmärksamhet på den möjiiga händelse, att, i annseende till Upbörds - Terminernes framflyttande, en och annan Upbördsmän torde komma i belägenhet att begära ett sådant anstånd med redovisningen, som vederbörande Embetsman utan serskild Authorisation förut äga rättighet att bevilja. För öfrigt får StatsUtskottet tillkännagifva, att Utskottets ifrågavarande Utlåtande blifvit gilladt af Höglofl. Ridderskapet och Adeln den 2 7,‘de, af Högvördige PrästStåndet den 2 7:de och af Hedervärda Bondeståndet den 24:de nästledne JanuäTii. Stockholm den 12 Februarii *5i8. StatsUtskottets Betänkanden. 399 N« 93. Rikets Högloft. Ständers StatsUtskotts Utlåtande öfver de af Herrar M art. Thunell och H. IV. Eckhoff hos Wallo fl. BorgareStåndet serskildt ingifne och derifrån till StatsUtskottet remitterade Memorial, angående ersättning för de förluster, som Svenske Medborgare under de senare Krigsåren måst vidkännas genom SkeppsUpbringningar af de Utländske Makter, med hvilka Sverige varit i fredligt förhållande. Hos Wallof!. Borg areStåndet äro ingifne och derifrån tili StatsUtskottet remitterade 2:ne serskildte Memorial, nemligen: 1:0 Af Herr Martin Thunell, sa lydande! ”Bedan vid 1812 års Riksdag hafva Riksens ”Högloft. Ständer förklarat och ansett billigt, att ”de Svenske Medborgare, hvilke så oskyldigt lidit ”förluster, medelst upbrirtgninpar af Makter, med ”hvilka Riket varit i fredligt förhållande, borde ”derföre undfå ersättning, samt jemväl lofvat, att ”dertill anslå Fond, enär rätta beioppét vore utrönt, ”och vid sistledne 1815 års Riksdag, har Wäl”lofl.
Jag får dervid anmärka, att Banken och dess vinst är detsamma, likasom ett penningeverk och dess medel. Under det man håller på att hopsamla eller bilda dgnna fond, kunde den behöfvas. Behöfves den åter ej, förr än efter de fem åren, så har Staten nog penningar ändå. Alt åter i discontväg utlåna denna fond, förefaller mig såsom att, då krig inträffar, vilja utur diseontrörelsen indraga 1 million; jag tv i fia r att det skulle luta sig göra. Alla ville omsatta sina lån, och man afspisades med 200,000 32 H. 10 i46 Den 9 Julii e. m. R:dr. Jag är öfvertygad, att, då allmänna crediten behöfver begagnas, skall Banken först anlitas, samt hvar och en sedan bidraga till ordningens återinförande. Herr Hjerta_, Gustaf: Jag anhåller, att viddetta Utlåtande få framställa åtskilliga anmärkningar, som torde förtjena Ridderskapets och Adelns samt Utskottens uppmärksamhet. Fastän Utskotten i Tabellen Litt. B. uttryckeligen visa, att Bankens hela brist, för alt med säkra fordringar beläcka sine skulder, utgör allenast 891,958 R:dr eller högst 2 års Bancovinst, komma de till det besynnerliga resultat, att Rikets Ständer icke skulle afskrifva StatsVerkets skuld, utan tvertom reversera den, icke eller afskrifva en mängd andra poster, som onödigtvis föras i Bankens räkenskaper. Jag åter skulle tro, att om RiksgäldsContoiret uppdrogs, att lemna Banken 10 st.
» Än min make och jagl » utropade värdinnan med det mest förtjusande leende. » Är det möjligt? » utropade jag och herr v. Zsoltai, samtidigt, uppspringande från våra stolar. » Det är icke blott möjligt, utan bokstafligen sant », bestyrkte maken. Den gamle presten, som synbarligen längtade efter denna knalleffekt, skrattade hjertligt och högt, hvilket smittade hela sällskapet, herr v. Zsoltai undantagen, som med upprörd min hviskade några ord i den rodnande Klaras öra. Då munterheten hade lagt sig, tog han henne vid handen och förde henne till värdinnan sägande med rörd stamma: » Jag känner fröken Klara blott sedan några dagar, men ert lyckliga föredöme har öfvertygat mig, att der det finnes kärlek, är det synd uppskjuta bröllopet en enda minut, och derför ber jag att härmed få anhålla om fröken Klaras hand. » » Hvad hör jag? Åh Klara, du har ju aldrig sagt ett ord till mig derom? Ja, om ni äro eniga, så har jag ingenting deremot. » Den vackra Klara rodnade, sänkte ögonen — men motsade icke. » Men nu är det hög tid att jag går », menade pastorn och grep sin hatt, » eljest är jag rädd att jag ånyo kommer i den situationen att nödgas stifta ett olagligt förbund. » » Var inte rädd, jag har ingen laddad pistol här! » svarade herr v. Zsoltai skämtande — » men, inte sant — i morgon skall ni efterkomma min begäran. » » Vid dagsljus och efter lag och rätt, med största nöje! » Derpå aflägsnade sig pastorn, i det han önskade oss allesamman — och mig i synnerhet — en behaglig och lugn natt. Dä morgonen inbröt, fans det ett lyckligt par mera i verlden.Det engelska » Sweating » (utpressnings » eller egentl. utsvettnings-) systemet. Af Helen Zimmern. (Öfvers. från fÖrf: s handskrift af M — r). Det kan knappast bestridas, äfven af den mest förblindade optimist, att det omättliga krafvet på lägsta priset, utan hänsyn till sättet att erhålla det eller följderna, är det moderna industríela lifvets förbannelse.
Men den Israelitiska mannen, som slagen vardt med den Midianitiska qvinnone, het Simri, Salu son, en Förste öfver de Simeoniters fäders hus. Den Midianitiska qvinnan, som ock slagen vardt, het Cosbi, Zurs dotter, den en Förste var för en slägt ibland de Midianiter. Och Herren talade med Mose, och sade: Gör de Midianiter ondt, och slå dem; Förty de hafva gjort eder ondt med deras list, den de eder beställt hafva med Peor, och med deras syster Cosbi, den Midianitiska Förstans dotter, hvilken slagen vardt, på plågones dag, för Peors skull. Och skedde efter denna plågona, att Herren talade med Mose och Eleazar, Prestens Aarons son, och sade: Tag summona af hela menighetene af Israels barn, ifrå tjugu år och derutöfver, efter deras fäders hus, alla de som förmå draga i här i Israel. Och Mose, samt med Eleazar Prestenom, talade på de Moabiters mark, vid Jordan in mot Jericho, Med dem, som tjugu åra gamle voro, och derutöfver, såsom Herren hade budit Mose och Israels barnom, som utur Egypti land dragne voro. Ruben, den förstfödde Israels son. Rubens barn voro: Hanoch, af hvilkom de Hanochiters slägt kommer: Pallu, af hvilkom de Palliters slägt kommer: Hezron, af hvilkom de Hezroniters slägt kommer: Charmi, af hvilkom de Charmiters slägt kommer. Dessa äro Rubens slägter; och deras tal var tre och fyratio tusend, sjuhundrad och tretio. Men Pallu barn voro: Eliab. Och Eliabs barn voro: Remuel; och Dathan, och Abiram. Desse äro Dathan och Abiram, myndige män i den menighetene, som satte sig upp emot Mose och Aaron uti Korahs parti, då de satte sig upp emot Herran; Och jorden öppnade sin mun, och uppsvalg dem med Korah, då det partiet blefvo döde, och elden förtärde tuhundrad och femtio män; och voro till ett tecken.