Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade mitt förslag i afseende å den Lsta §:n vunnit R. o. Ad:s bifall, skulle jag här hafva velat föreslå att ifrågav:de § mätte sluta med ordet »befattning.» H. V. 29 450 Den 14 Juli. Jag vill för öfrigt endast hos Utsk:ts ledamöter förfråga mig, huruvida det är meningen att bevilln:s-beredningarnes ledamöter icke skola åtnjuta samma skydd, som ledamöterne uti de i §:n uppräknade komitéer, eller om ett förbiseende här egt rum? Sedermera förekommer följande: »den, som i nämnd eller jury sitter.» I afseende å detta ordet nämnd, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att en tvetydighet kan uppstå, om det är blott domarenämnd, eller om alla de nämnder, som numera finnas, äro i detta ord inbegripna. Gr. Sparre: Såsom svar på Hr von Köchs förfrågan, får jag nämna, att med stadgandet i denna § är endast afsedt att skydda dem, som utöfva ett domare-embete, eller dem, som utgöra en beslutande myndighet, d. v. s. att med ordet »nämnd» här endast menas den nämnd, som finnes vid våra domstolar. För förbrytelser emot öfriga nämnder finnas straffbestämmelser i 5:te §:n. Hvad för öfrigt angår bevilln:s-beredningarne, så är det ingalunda af förbiseende, som de blifvit ur §:n uteslutna, utan har Utsk:t, med hänsyn dertill att nämnde beredning utgör en af nu gällande bevilln:s-förordning beroende institution, hvars fortfarande tillvaro kan vara tvifvel underkastad, icke ansett lämpligt att densamma intaga i en strafflag, som är afsedd att gälla för en längre tid. Hr von Koch: Då jag anser mig fullkomligen tillfredsställd med de upplysningar, som Gr. Sparre haft den godheten att afgifva, vill jag ej yrka någon förändring i denna §, utan anhåller jag om bifall till densamma. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef §:n af R. o. Ad. bifallen. 4:de §:n. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Då jag ej kan föreställa mig, att
Följande en plötslig impuls, tog jag fram min blankettbok, som jag städse bär i plånboken, och skref därpå en anvisning på en i mitt tycke obetydlig summa. Den måtte dock hafva haft ett annat värde i hans ögon. Ty hans ansikte lyste plötsligt upp, och det var med ett försök att återkalla sin gamla hjärtliga ton i rösten, som han tog min hand och tackade mig. Men i nästa ögonblick återfick han sitt förra uttryck och jag såg nu till min förvåning, att det var grubblande. Det var, som om han haft sin blick riktad någonstädes mot en osynlig makt i sitt inre, och de minuter han satt kvar, talande om likgiltiga saker för att, som jag förstod, ej allt för hastigt afbryta besöket efter mottagandet af penninghjälp, blefvo så långa, som om timmar glidit förbi. När jag nu betraktade honom, tyckte jag mig uppdaga en likhet mellan honom och en person, hvilken jag sett strax före ett utbrytande vansinne. Det var en man, som led af förföljelsemani och trodde sig vara ett guds redskap, en man, hvilken aldrig haft andra lidanden än inbillningens. Och i det jag jämförde mitt minne af denne man med mitt intryck af honom, som stod framför mig och med en omsorg, som om han varit rädd att förlora den, om han lämnat den ur sin hand, stoppade min anvisning i sin portmonnä, smälte dessa båda öden, inbillningens och verklighetens, samman i min föreställning, och jag undrade, om jag nu såg Tore Gam för sista gången. I ett slags begär att ej synas frånstötande, bad jag honom aflägga sin rock och stanna en stund. Han bar så tydligt prägeln af en slagen man, att jag icke kunde ens misstänka att något af hvad förr varit oss emellan, kunde komma tillbaka. Men som om mina ord väckt i hans tanke ett minne af något som han förut glömt, ryckte han till, och med brådskande min knäppte han rocken omkring sig. Det måtte hafva varit något pinsamt han erinrade sig. Ty han såg på en gång förvirrad och olycklig ut, och med en röst, som var helt olika hans föregående, frampressade han: »Min hustru väntar mig hemma. Jag blef förvånad. Ty jag visste ju att han ej bodde i Stockholm.
I öfrigt förklaras alla de särskilda, tid efter annan utkomna författningar, som angå Lagmansrätter, Riddare-Synerätter och Kämnersrätter hafva förfallit, i hvad de icke, så vidt de angå Kämner srätter, böra lämpas på Rådstufvurätt, såsom i de förras ställe utgörande förste domstol i stad; äfvensom alla de bestämmelser, hvilka, genom särskilda Kongl. Resolutioner, i afseende på en del Rådslafvur ätter gifna äro derom, att emot deras domar ej finge vädjas, der huf vudsaken ej ginge öfver eli visst' värde, till ali kraft och verkan upphof vas. 6:o De i fjerde punkten af denna Förordning stadgade lagförändringar skola från den 1 Januari 18 49 gälla för alla de mål, i hvilka vad emot Häradsrätts eller Råulstuf vur ätts dom eller utslag erlägges eller anmäles, så ock för de mål, hvilka efter nämnde dag från Kämnersrätt till Rådstufva - It. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber ätt else den 15 Nov. 1847. 69 rätt, eller frun Laginansrätt till Hofrätt oafgjorda öfverlemnas.
Dessutom eger Staten att som Krigsreserv disponera: 104,250 man beväringsmanskap, 2,483 reservhästar och 2,206 trosshästar, eller tillsammans Krigsreserv : 104,250 man skjutfärdighet egande beväringsmanskap och 4,689 hästar (2,483 hästar mer än för närvar.) a). Slutligen uptager den föreslagna organisationen en Landlstorm af 479,550 a) (hvilka äfven äro påräknade att ega allmän skjutfärdighet. Andra Afdelningen. Landt försvars-Depart: tel med tillhörande Expeditioner samt arméens Pröfnintjs-Iiomitéer. Siei>ttrl:irts stsmtnntisiilftiiei/f och hliggattden. Landtförsvars-depart:tet utgöres af en Chef och föredragande Stats-råd, hvilken tillika är Konungens rådgifvare i kommandomål, biträdd vid ärendernas handläggning af 3:ne Expeditioner, nemligen: Depart:s-chefens expedition, Depart:tets Kansli-expedition och Ueparhtets Förvaltnings-expedilion, samt vidare, i och för uplysningars meddelande och förberedande åtgärder, af de för hvarje af arméens hufvuddelar årligen sammanträdande Vröfnings-komitéer. Landtförsvars-depart:tet tillkommer: l:o) Ärenden, som röra landt försvarets ordnande och vidmakthållande samt den dervid anställde personal, dispositionen öfver de lill landtförsvaret anslagne medel och persedlar, fästningars byggnad och underhållande, äfvensom alla undervisnings-anstalter, kyrkooch sjukvårds-angelägenheter, pensions och välgörenhets-inrättningar för landtarméen och dertill hörande stater; 2:o) Frågor om landttruppers kommendering till tjenstgöring eller användande till allmänna erforderliga arbeten; 3:o Vården om de för landtförsvaret uplåtne boställshus och byggnader samt det kronan tillkommande inseende öfver styckebruken, gevärsfaktorierna och kruttillverkningen. Under Landtförsvars-depart:tet lyda; l:o)
Dessutom äro dessa Isländska Manuscripter ingalunda af den beskaffenhet, att de i vår Historia eller 0111 vårt Fäderneslands StatsFör - 618 Den 10 Januarii. fattning gifva något ljus, och i allmänhet icke svårlästa, utan sådana att blott någorlunda öfning med gammal skrift är nödig för deras dechiffrerande. Då bevarar Kongl. Bibliotheket gamla Codices för Sverige och dess Inbyggare af oändeligen högre vigtighet och vida svårlästare, än dessa Isländska Membraner, som t. ex. den ovärderliga Samlingen af gamla Svenska Lagar; den åldriga Liber Ecclesiaa Upsaliensis, m. fl. — Mig skulle derföre synas, som det vore vida ändamålsenligare, att med dessa 3ooo R:dr föröka Kongl. Bibliothekets Fond, då den är så högst otillräcklig och mesqvin, att vi för resande Utlänningar icke kunna svara på tillfrågan derom, för att icke göra Riket ock Fäderneslandet vanheder. — Dock att föreslå någon förökning af Fonden för detta af Wasahusets store Stamfader grundlagde och af den tappre Carl Gustaf så rikt förökade Verk, lärer icke vara värdt, då Sländerne tvenne Riksdagar å rad afslagit Projecterna härom och dessutom visat den ogunst för Verket, att de satt en af de, för dess rigtiga vårdande högst otillräckliga, fyra Embetsman på Indragningsstat. Det skulle derföre onekeligen för Kongl. Bibliotheket vara nog hårdt, om, linder så fatta omständigheter, man, mot dess Fond, 3nslog en dubbel summa till bearbetandet af vissa dess Skatter, genom en utom Verket anställd Person, Jag protesterar dock först och sist emot att blifva ansedd som Anhängare af Gustaf Benzelstjernas mening, det Isländska Littera - Den 10 Januarii. 619 turén hör föraktas, emedan den i det gemena Lefvernet allsingen nytta med sig häfver.
Och häraf synes svårligen annat kunna följa, än att personliga oförrätter äro en olägenhet, hvaraf tryckfriheten alltid hädanefter, såsom hittills, kommer att åtföljas, ehvad försök till deras förebyggande lagstiftningen ock må göra. Det botemedel, som efter alla dylika försök skall befinnas vara det kraftigaste, torde blifva det allmänna misstroende, sorn den alltjemt strafflöst upprepade personliga förnärmelsen måste ingifva läsare emot sagesmännens sannfärdighet och deras underrättelsers tillförlitlighet. Mot vissa oförrätter är det lätt att skydda sig genom offentliggörande af bevisliga och ostridiga förhållanden. I andra fall torde man slutligen finna, att smädelsen skadar mindre, ju mindre vigt vid densamma den förorättade sjelf fäster, och att den svårligen på något annat sätt blir fullkomligare oskadlig, än om den förorättade visar sig derom alldeles obekymrad. Det kan visserligen icke nekas, att äfven detta medel blir mindre verksamt, i den mån smädelsen nedtränger till en lägre publik, som ej räsonnerar, men i stället understundom kan uppretas till våldsamheter emot smädelsens föremål, särdeles när detta befinner sig i en fördelaktigare samhällsställning. Men i dessa fall skulle troligen hänförelsen lika litet återhållas af smädarens bestraffande, sorn af förnuftsskäl, hvarmed ofoget af hans tillmålen ådagalades. Häraf följer icke, att brottsligheten bör förblifva ostraffad, och att icke en kraftig tryckfrihetslag, tili brottets bestraffning och t afsk räckande från efterföljd, bör finnas och handhafva^; men svårligen må man deraf allena vänta sig det skydd man önskar, särdeles under de olyckliga omständigheter, då uppviglingar till samhällshvälfuing äro å bane, och försigtighetsmått emot egentligen vådliga missbruk blifva af nöden. Hufvudfrågan i förevarande ämne är dock af långt större vigt, än allt enskildt lidande; ty den gäller allmänna upplysningen och samhällets väl - R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelsc för år '1849. 7 färd.
Samt fluteligen följande tillägg wid flutet af 14. §- i Jnstructionen för Riksens Ständers Justitie-Ombudsman: Justitie Ombudsmannen äligge äfwen, att wid hivarje Riksdag för Riksens Ständer upp. gifwa, hwilka af Deras wid sist förslutne Riks. möte fattade beflut och gjorda hemställningar blifwit af Konungen gillade, utfärdade och i werket stälda. §. 14- Genom enhällig öfwerenskommelse hafwe Wi upptagit, och säsom Märt ansett, samt Kongl. Maj is Nädiga Sanktion erhällit pä det beflut, af Riksens Ständer wid sistlidne Riks. dag blef fattadt, att, dä genom Riktts nya Grundlagar Förenings, och Säkerhets Acten till fin kraft och werkan blifwit upphäfwen, och dermed de Författningar, hwilka derpä sig grun. vade, den, genom 1739 ärs Kongl. Förordning an. gäende Skatteköp, tilldelta widsträcktare disposi. tions-rätt öfwer Skattehemmans Skog, än ytterli. gare mä blbehällaS, samt de rättigheter, hwilka hittils ulkvmna Författningar, i detta afseende tillägga Skattemän, till oryggelig kraft och beständ för framtiden blifwa försäkrade och befästade. §- 15.
För att bekosta Magazinsrum, aflöna nödig betjening och betala räntor, erlägges för hvarje tunna spannmål, som utlånas, en ränta af två kappar. Hvarje låntagare äger ovilkorligt, att in natura återbetala, hvad han till undsättning bekommit, Denna enkla inrättning anser jag tillräcklig, att ersätta allt annat Magazinsverk, och dessutom icke så beskaffad, att den kan, såsom MagazinsDirectionens, föranleda på en gång Statsförlust och Folkets skuldsättning. Jag anhåller vördsammast, att detta mitt Memorial, må till behörigt Utskott remitteras, samt de öfrige Med-Ständerne communiceras, N:o 10. Herr Gripen/värd, Fredric Adolphi Hvem har ej känt olägenheterne af de in1 38o Peh 15 Fcbruarii' skränkningar, som vår nu gällande RrSnvins-. förordning stadgar, i afseende på rättigheter» att begagna pannor af hvad form och constru-* ction som man behagar. Då vi äga uppfinningar, hvarigenom minst 30 procent af ved och arbete besparas vid spannemålens förvandling till brännvin, är det nästan otroligt, att förordningen lägger hinder i vägen för dessa uppfinningars fria begagnande. Skälet säger man vara, att deri, som äger och nyttjar redskap af deri gamla vanliga constructionen, skulle vara obilligt beskattad, ifall han skulle betala lika mycket, i förhållande efter kannerymd, för sin rättighet att bränna, sorn en annan, hvars beqvämare redskaper, göra tillverkningarne lättare. Skall man lägga hinder i vägen för nya nyttiga uppfinningars spridande? skall man uppmon-^ trädet gamla odugligas bibehållande, genom beviljande af fördelar? kunde man icke af samma skäl lägga en skatt t. ex. på bruket af ny åkerredskap, hvarigenom jorden bättre häfdas, med mindre dragare och på kertare tid?
491 (till följd af kabinettskassans brist) samt om 100,000 rdr till en minnesstod uti bufvudstaden åt högstsalig H. M:t Konung Carl XIV Johan, vid hvilka motioner mig torde tillgifvas att jag något närmare vill fästa mig, helst motiverna särdeles för den sistnämnde (såsom man ock kan finna af sjelfva ämnet för de flesta andra motionerna) så tydligt synas vara välmening, en varm känsla för sanning och rätt och, hvad specielt angår Carl Johans-statyn, djup beundran för den store och gode Konungen samt en gärd af vördnad och tacksamhet åt den nordiska halföns återförenare, den segersälle, fridsälle och årsalle Konungen, hvilkens valspråk; »Folkets kärlek min belöning,» utvisade hans sinnelag, och som ock derföre, enligt min förmening, hade förtjent alt, medelst en af nationen upprest minnesstod, hafva erhållit ett sannt och värdigt, synligt uttryck åt efterverlden, — utom i historien, — af denna kärlek; och att detta hade lyckats till följd af den väckta motionen, ifall icke förhållanden mellankommit, som gjorde alt motionen måste förfalla, och om hvilka jag ej torde behöfva att mera än blott påpeka, — skulle jag nu kunna bevisa endast genom att nämna hvad trenne personer, på sin tid, ehuru på olika sätt, verksamme vid Riksdags-förhandlingarne, — till mig förklarat kort efter det jag tog mig friheten väcka denna motion; dessa voro nu mera aflidne Gr. C. H. Ankarsvärd och Ryttmästare!) Hallenborg, äfvensom ännu lefvande Kaptenen Silfverhjelm, eller att motionen en gång väckt ej kunde annat än bifallas. Sammaledes ang:de kabinettskassa-bristens ersättande genom bifallande af motionen om medel till s. k. hemliga fonder. Men jag har redan tagit Höglofl. R. o. Ad:ns tid uti alltför mycket anspråk, särdeles som jag har ett längre anförande att uppläsa, rörande sjelfva det ämne, som nu är i fråga, eller i ani. af Höglofl. Ekon.-Utsk:ls förev:de Betänk.
Må det äfven tillåtas mig tillkännagifva mine äsigter i detta vigtiga ämne. Härvid får jag först nämna, att så länge Försynen icke straffar landet med missväxt och folket icke upphör att arbeta, är det oförklarligt att man kan omtala någon verklig nöd, och det så mycket mera nu, som vi haft tre på hvarannan följande goda år, Jag minnes året 1783, då en del allmoge i flere af Rikets provincer måste blanda bark och ben i det mjöl, sorn begagnades till bröd, samt ibo8 och 1809 årens olycklige krig, då allmogen var nödsakad utgöra dryga krigsgärder, samt lemna det dyrbaraste den ägde, d. v. s., dess barn till Statens försvar, samt dervid höra och se dem omkomma af hunger, frost eiler fältsjuka. Då var det en verkelig nöd i landet. Desse tider äro nu försvunne, och att omtala alla dess rysligheter är hvarken öfverensstämmande med mitt begär, eiler ändamålet för mitt yttrande. Jag har blott i förbigående velat nämna detta, för att visa, att i Sverige för närvarande icke kan finnas någon verklrg n*d. Deremot är det i vårt land en allmän stagnation i handel, rörelse och näringar. Genom FilialDisconternes hastiga upplösning) samt deras fordringars snara inbetalning, och genom de till öfverdrift »JO Den 10 Februarii, under krigsåren uppjagade priser på egendomar, spannemål och öfrige landmanna piodueter, hvilka 6<-dermera fallit i förhållande till deras förra värden, har en nästan allmän pe•,« ningeförlägenhet uppkommit hvarigenom flere familjer blifvit ifrån välstånd törsaite i fat t i gdom, utan att sådant varit följder af de allmänna onera, sorn hemman från urminnes ti* der utgjort. Att afhjelpa denna förlägenhet bör vara hvarje vältänkande Riksdigsmans innerlig3 önskan och ifriga b mödande, likasom att dertill föreslå rätta sättet Efter m n tanka hafva Riksens Ständer, sjelf ve alltsedan t
Den dumdristighet och barnsliga oförskräckthet, hvarmed jag börjat min vandring, hade ökats, då jag ända hittills endast påträffat hederligt och välvilligt folk, men vid åsynen af krogen med dess gäster vaknade min naturliga räddsla, och för att icke behöfva skiljas ifrån min välmenande reskamrat och beskyddare, var jag nästan frestad att antaga hans för tredje gången upprepade förslag, att följa honom tillbaka till byn och försöka att få tjenst hos hans husbonde, som var farmer och just nu behöfde ett biträde åt sköterskan at hans mejeri. Jag tyckte mig imellertid ännu vara allt för nära Percys egendom och lady Hawerfields graf, för att kunna stanna, jag drefs af en rastlös oro att komma vidare, och sedan Ned helt rörd i flera omgångar skakat min hand till afsked och noga beskrifvit den väg jag borde taga, smälde han på sina hästar och försvann i ett moln af dam på en motsatt väg. Ifrig att snart komma ifrån den otrefliga krogen, skyndade jag med snabba steg framåt den vackra gräsbevuxna gångstigen genom skogen, som Ned utvisat, och inandades med välbehag den ljumma, af barrträden parfymerade luften. Det syntes imellertid, att den väg jag vandrade äfven brukade befaras af vagnar, ty spår af hästskor och hjul urskildes tydligt i det korta afnötta gräset, och vägens bredd och jemnhet gjorde den äfven fullt tjenlig dertill. Solen stod ännu högt på himlen, när jag skildes ifrån Ned, i skogen herrskade likväl en så djup skymning, att man kunde tro den redan nedgången. Denna halfdager ökade likväl endast ännu mera behaget af den fina gräsmattan med sina grupper af ormbunkar mellan de höga träden, som stodo raka och prydliga som i en park. Jag hade gått oafbrutet ungefär en qvarts timme, då jag hastigt hörde steg bakom mig och såg trenne persoaer komma gående på vägen nedanför den backe jag just nu kommit uppför. En obehaglig känsla intog mig vid deras åsyn, ty ehuru hastigt jag betraktade dem, igenkände jag dem likväl genast.
Enligt 1816 års BevillningsSammandrag utgjorde de, efter denna Artikel Skattgifvande Personer, följande antal: 396,682 Manner 196,282 Mågai, Söner och Drängar öfver 18 Sr 592,964, å 1 Rdr 59,610 Magar, Söner och Drängar ifrån 15 till 18 år, å 32 sk. 418-521 Hustrur 246,984 Sonhastrur, Döttrar och Pigor öfver 18 år 665,505, d 24 sk. 59,775 Sonhustrur, Döttrar och Pigor ifrän 15 till ig år, a 16 sk. - Hvilken Summa dock, med anledning af V. Art. 3 uti 1815 ärs Bevillniugs-Förordning, blifvit minskad för medgifne lindringar till 966,445 R:dr 16 sk. Och, som ändring i afgifterne nu icke blifvit gjord, påräk^, nas att utgå uti jemn Summa - “ 2 Art. Afgift af Lön, Egendom och Rörelse, m, m. Med anledning af 18.16 års Bevillnings-Sammandrag , upptages Bevillningen af Embetsoch Tjenstemäns Löner öfver 1,200 R:dr d 3 procent till - 56,350! Likaledes af Löner från 600, till och med 1,200 R:dr, å 2 procent, till 30,220: Af Löner från 300 till och med 600
38 skriften i 59 § af Konkurslagen den 12 Mars 1830, det sålunda yppade förhållandet hos Kongl. Hof-Rätten ofördröjligen anmäla, eller ock erforderlig underrättelse, medelst afsagdt beslut, vederbörande parter genast meddela, samt Rättens Ordförande och Ledamöter i öfrigt icke ådagalagt sådana omständigheter, som förmådde urskulda det från och med elfva och en half til! och med tolf och trefjerdedels månader långa uppehållet emellan målens öfverlemnande till pröfning och deras afdömande, hvilket långa uppehåll Ordföranden, oansedt föreskriften i 85 § af nyss åberopade lag, låtit komma sig till last och hvartill Ledamöterne måste anses genom underlåtna erinringar och anmälanden hafva varit i mindre mån vållande, och då det utaf en tillförordnad Ordförande föreburna skäl, att han af Borgmästare-Embetets förvaltning i förening med egna tjenstegöromål varit förhindrad att i god tid afkunna domar i två konkursmål, dem han i följd af särskildt förordnande redan ifrån början handlagt, icke kunde lända till hans urskuldande, heldst han icke ens framdragit gällande ursäkt för det att samma konkursmål, hvilka öfverlemnats till pröfning, det ena nio och en half, och det andra nära elfva månader förr, än han inträdde i utöfningen af Borgmästare-Embetet, icke dessförinnan varit af Rådstufvu-Rätten med slut afhulpna, Kongl. HofRätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, funnit rättvist döma RådstufvuRättens Ordförande och Ledamöter att böta: den ordinarie Borgmästaren, femtio Riksdaler, två Rådmän hvardera tio Rdr samt en tillförordnad Borgmästare femton Rdr, allt Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Wexjö stad och Advokatfiskals-Embetet; dock att den andel af böterne, hvilken skolat tillkomma Rättens Ordförande och Ledamöter, skulle tillfalla Kronobergs .Läns Lazarett. Öfver detta Utslag har klagan ej blifvit förd.
Den 25 April e. m. 313 Sådan var den tanke, som töresväfvnde mi» vid upgörandet af instruktionen för de Engelska ingeniörerna: att genom. Lagadalen nedföra en bana till någon lämplig punkt i midten af Skåne, helst trakten af Ringsjön och derifrån låta densamma utgrena sig till provinsens vigtigaste kuststäder; sådan var uprinnelsen af det s. k. Lagadalsförslaget — och jag erkänner öppet att, utom lättheten att i denna riktning framdraga en jernbana, bevekte mig dertill S:ne andra ganska talande omständigheter, den ena att jag år 1852 icke kunde föreställa mig att Svenska folket, skulle vilja eller mäkta, om äfven småningom, bringa till utförande en systematiskt ordnad jernvägsplan — hvarföre jag äfven då grundade min plan på ett sammansatt vattenoell jernvägssystem, på våra stora insjöars, synnerligen Wetterns, förbindande med hafvet genom jernväg Det andra skälet, hvarföre jag vid denna tidpunkt föreslog Lagalinien, var den på kännedom om Smålands brutna oell bergiga naturbeskaffenhet hos mig rådande öfvertygelse!! alt en jernbana utan oerhörda kostnader annorstädes än i Lagadalen icke skulle kunna genom denna provins framföras. — Förhållanderua hafva sedan dess betydligt förändrat sig. Jernvägskomitéen har, efter verkställda noggranna undersökningar, lyckats framlägga en plan för den södra stambanans framdragande genom Småland i en östligare riktning än Lagadalen, och detta förslag medför i min tanka så stora, så öfvervägande fördelar, att jag, med den kännedom om förhållantlerna jag varit pligtig att förskaffa mig, skulle anse mig förråda mitt fäderneslands sanna och vigtiga intressen, om jag icke här upträdde för att lifligt förorda detsamma. Jag ber om ursäkt, Mine Hrr! för denna kanske nog långa inledning — men den har varit nödvändig, icke blott för att ådagalägga min egen ståndpunkt i en fråga, uti hvilken jag hittills, såsom det icke kan vara Eder obekant, tagit en verksam del, utan äfven för att inför huset förklara upkomsten af det s. k. Lagadalsförslaget, och jag öfvergår nu till sjelfva ämnet.
KO^SL. 3/ /./7 8 lVndrAK M-'//r-e7so /7K 7l//.ets Kdude»', uugtteur/o //-nAou om /ruut/ deu /remmcrus-eouruo r deml/nnd nt/AAttuc/o /»oter°/u^soc/r 7l Us.' /ugs-s/:/re/,' 6//veu Koe/dro/ms Kott deu 27 7n/>/un>/ 78 /t 8edan, genom lien provisionella Rote-jemKning, som, till följd af Kongl. Näjits Mdiga Rref clen 2i duni 1828 , dlilvit verkställd, demtlands Rältjä gare-kegementes nummer-starka ldilvit nedsatt fran 1000 till 800 man, oell de derigenom upplromne vaeanta rotar, jemte förut oroterade Ileminan, anslagna till de ^varlllilna stam-rotarnes understöd, med ett Indraga af 8 R.dr Lör tunnlandet, samt det upprättade interims-roterinASverliet, med den dervid föreslagna afgift, under villtor af Regementets sk^ldigllet till aetiv tjenstgöring, lalifvit af Kongl.