Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då någon del af besättningen alltid måste finnas å fartyget för tillsynen af detsamma, m har man ej kunnat såsom en allmän föreskrift stadga att sjöförklaringen skal! af hela besättningen beedigas, utan öfverlemnat detta åt domstolens pröfning of omständigheterna vid de af befälhafvaren medhafde vittnens berättelser, likasom man, ifall domstolen så aktar nödigt, medgifvit den rätt att höra andra personer, som om olyckan kunnat hafva något att upplysa. Emedan sjöförklaringen ej är annat, än en instruktion af processen, ett af tillfället påkalladt upptagande af vittnesmål, hvilket ofta sker i frånvaro af den andra parten, kan man naturligtvis ej låta saken afgöras efter den bevisning, som vid detta tillfälle ävägabragts; och ehura detta är i sig sjelf klart, har man dock, lör att aflägsna allt tvifvel, infört en ut trycklig tillåtelse af motbevisniugs åstadkommande (<§ 38). En stor del af sjöförklaringens vigt såsom bevisningsmedei beior deraf att den sker någorlunda snart efter olyckstillfället, så att omständigheterna dervid äro i friskt minne hos dem, som afgifva eller bestyrka denna förklaring. När olycka skett å utrikes ort, måste således förklaringen afgifvas inför utländsk domstol och då enligt utländsk rättegångsordning, enär svensk lag ej kan föreskrifva regel för utländsk domstol. Förslaget bar dock, för sådant tillfälle, infört några bestämmelser, syftande att göra den i utlandet afgifna sjöförklaringen så pålitlig som möjligt [§ 39). Befälhafvarens ställning till rederiet är ett sammansatt förhållande af locatio conductio operarum och mandatum. Så har den af ålder varit ansedd och jemväl blifvit i förevarande förslag uppfattad. Hans rättigheter och skyldigheter såsom rederiets tjenare b stämmas någorlunda af sakens natur; om vidden af hans befogenhet såsom rederiets ombudsman kunna olika meningar uppstå.
Våldet undergräfver näringsfliten och det allmänna förtroendet förstör krediten både utoch inrikes, samt hämmar samhällets fredliga oeh lofliga utveckling för framtiden. Smaperscdlarnes förvandling till ständig penningeskatt gör f. n. i verkställigheten nästan ingen ändring, emedan de, på sätt den K. propos. (sid. !) och 10) omförmäler, lösas med penningar och således ”redan nu i allmänhet undergå ringa eller ingen förändring lill sitt värde.” Genom denna åtgärd vore ”följaktligen någon rubbning af grundskatternas belopp i det hela, vare sig lill förlust för Kronan eller de skattdragande, icke alt befara”. Den praktiska nyttan, af detta förslag, är således ingen. Ifvartill tjenar det då, om icke tilt att hugna räntegifvaren med införandet af en grundsats, på hvars fullständiga genomdrifvande lian bygger stora förhoppningar för framtiden, men hvilka icke kunna verktiggöras, utan det allmännas förderf? Skall då ingenting göras i skatteförenklingsväg? Jo, runtcpersedlarne böra förenklas, göras färre till antalet, och hvad beskaffenheten angår, ändras efter omständigheterna och orternas näringsfång, till sådana varor, som lättast kunna utgöras och användas, eller afsältas. Derpå blefve hvarken Kronan, Räntegifvarne eller Indelningshafvare^ lidande, för ögonblicket, eller i framtiden; ty då de ständiga skatterna vore bestämda och beräknade i nödvändighetsvaror, som framgent bibehöllc sitt värde: så vore Den 3 Maj. 203 detta oberoende både af metalliskt och sedelmynts skiftande pris. Dertill hörer likväl alt Markegungssätlningen sker i närmaste öfverensstämmelse med de allmänna prisen. Också förklarade PresleSt., i sin underd. skrifvelse, d. 23 Oktober 1848, alt det, endast under detta uttryckliga förbehåll, tillstyrkte upsägningsrältens uphörande. I hvad mån klagomålen, öfver räntelagarnes prejerier, äro grundade, och huru de säkrast skola förekommas, torde bäst utredas, om räntegifvarne blefve hörda.
Hur kan döden vara så bottenlöst förtviflad för dem, som tro på ett återseende? Det måtte allt vara illa bestäldt med tron i dessa ögonblick, när förintelsen af personligheten försiggår med orubblig konseqvens inför ens ögon. Fadern, som eljes hade isländarens yttre känslolöshet, var nu mjuk. Han tog de två sönernas händer och sade: Gud har hemsökt oss; nu skola vi hålla tillsammans som vänner. Menniskorna gå i sin sjelftillräcklighet och tro sig nog, så kommer slaget, och man ser hur man behöfver hvarann alla. Låt oss vara upprigtiga mot hvarandra och öfverseende. Gossens sorg tog af i ett ögonblick. Han hade fått en vän, och en mägtig, klok, manlig vän, som han beundrade. Huset kläddes nu med hvita lakan för fönstren. Du behöfver icke gå i skolan, om du icke vill, sade fadern. Om du icke vill! Det var ett erkännande af hans vilja. Så kommo tanter, slägtingar, kusiner, ammor, gamla tjenare, och de sade alla välsignelse öfver den döda. Alla räckte händer till hjelp att sy sorgkläder: der funnos fyra små barn och tre stora. Der sutto unga flickor och sydde i den sjuka dagern, som föll genom de hvita lakanen, och de talade halfhögt. Det var mystiskt, och sorgen fick ett helt följe af ovanliga förnimmelser. Aldrig hade gossen varit föremål för så mycket deltagande, och aldrig hade han känt så många varma händer, hört så många vänliga ord. Om söndagen läste fadern en predikan af Wallin öfver texten: Vår vän är icke död, men hon sofver. Med hvilken oerhörd förtröstan tog han icke dessa ord bokstafligen och hur visste han icke att rifva upp såren och på samma gång läka dem! Hon är icke död, men hon sofver, upprepade han gladt. Modern sof nog derinne i det kalla förmaket, och ingen väntade väl att se henne vakna. Det led mot begrafningen. Grafplats var köpt. Svägerskan satt med och sydde. Hon sydde och sydde, den gamla modern till sju medellösa barn, den förr rika borgarmodern, sydde åt barnen i det äktenskap, som brodern förbannat. Så steg hon upp och bad att få tala vid sin svåger.
Eller en rhinoceros i kamp med två tigrar, eller " snillet kufvadt a.f v&amp;ldetn, allt framstäldt i brons, gips och marmor? Men jämte detta besynnerliga huru mhnga förtjiisande vackra konstverk! Jag erinrar mig särskildt en ung ståtlig elsasskvinna, lätt igenkänd på den stora elsassrosetten, som stöder en ung döende krigare och utmanande vänder sig mot den osyulige fienden. Gruppen stod på en särdeles bemärkt plats, och i den unga flickans stränga, trotsiga, förbittrade ansigte stod revancheidén skrifven med tydliga drag. Det vore viil ocksii underligt om inte den skulle lemna niigot s p k efter sig i konsten. Der stanna vi ovilkorligeri inför den sittande statyn af George Sand, skulpterad af Millets mästarehand. Hvad hon ser nobel ut med sitt smala ansigte, sitt viigiga hiir och sina fina händer! Och der ha vi en Anakreon, vinlöfskransad, hållande en ung flicka om halsen. Aldrig har jag sett lefnadsnjutningen SA väl skildrad i just det flyktiga moment, då den ännu är ädel och ej har ett spar af cynism i sig. Man ser pii honom, att " vin fröjdar miinniskans hjärtan, men det ligger ett svalg mellan honom och Bacchant-ruset. - I ena ändan af galleriet är den skandinaviska skulpturen uppställd. Den innehiiller ju miinga förträffliga konstverk, men hvad den p&amp; det hela ser tam ut i jämförelse med den franska konsten och dess våldsamma dj ärfhet! Mest späda, ungdomliga gestalter samt porträttbyster. Den Hasselbergska " Snödroppenn symboliserar förträffligt den nordiska konsten: bitter kamp f ' ör att ffi finnas till, vemodigt skön, men utan glöd. För att nu lemna expositionen och tala om niigot annat, så har jag en g&amp;ng här varit med om en besynnerlig föreläsning. Låt mig först beskrifva lokalen.
Afven vid 1834 och 1835 arens riksdag yrkade jag, att man borde fixera lånerörelsen och aflemna vinsten lill Riksg.eont., hvarigenom i min tanka samma resultat skulle vinnas, alt rörelsecapilalet cj undergick annan förändring, än den naturliga, som silfvervexlingen medförde. Denna grundsats har äfven BancoUtsk. i sitt betänk, nu antagit; den utgör en medelväg mellan de skilda opinionerne, hvaraf den ena önskar sedelstockens ökning, den andra deusammas minskning; men BancoUtsk. har, som jag i min reservation äfven uttryckt, felat i principens tillämpning, ty delta förslag åsyftar visserligen en fixation, men tillstyrker en allt för stor sedelstockens ökning, innan principen skall vinna tillämpning. Hr Bråkenhjelm har visserligen motsagt denna mening, men jag ber, att han måtte fästa sin uppmärksamhet på den utredning af dessa förhållanden, som finnes i BancoUtskts betänk, pag. 54, hvilken visar, att en ökning skulle kunna äga rum af 4,600,000 r:dr. Frän denna summa kan, i min tanka, icke afdragas mera, än 595,000, och den föreslagna ökningen skulle således kunna blifva 4 millioner. Jag bestrider denna grundsats, och hänvisar till det förslag, som jag 'gjort, och anser, att Ständerna borde bestämma det till 20 millioner. Men denna fixation af rörelsecapilalet skulle, efter hvad äfven Hr von Hohenhausen antvdt, icke innebära någon egentlig garanti för framtiden, emedan det lika väl, hädanefter som hittills, blefve till Sländerne öfverlemnadt alt vid kommande riksdagar öka detsamma. Jag tror således, att en väsendtlig brist i betänk, qvarstår, då man bibehåller Sländerne vid fullkomlig frihet att, hädanefter som hittills, vid hvarje riksdag fatta nya beslut i detta hänseende.
För ali tillvägabringa en riklig jordebok eller 42 Den 1 Augusti. liggare, och som väl aldrig för all tid kan förblifva varaktig, emedan sådant är omöjligt, enär årligen förändringar förekomma, så att om man icke behöfver livart 10:de år upprätta ny jordebok, bör sådant likväl, efter min öfvertygelse, ske hvart 20:de; ty denna handling behöfver af häradsskrifvare på landskontoren och i kamm.coll. så ofta anlitas, och så många anolationer deruti införas, att den icke kan vinna långvarig varaktighet utan nya upplagor. Alt 1825 års jordebok i allmänhet Ar den mest felaktiga, är kändt, och det synes som om den såsom sakkunnig antagna ko roitéen hade bordt upplysa om orsaken lill delta förhållande. Enl. hvad jag redan nämdt, var 1795 års jordebok den sista 5 års jordebok, hvarefter frän och med 1796, jordeboks-förändringsextrakter årligen inlemnades, så väl till kamm.coll., som bland verifikationerne till landsboken, men någon granskning af dessa jordeboks-förändrings-exlrakter har icke företagits förr än efter 1831, då en massa af oriktigheter i dem förekoramo, och hvilka utgjort föremål för pröfning af kamm.coll. från och med dem som för år 1826 inlemnades. Orsaken hvarföre coll. icke sträckt sin granskning ända till dem, som för 1796 och sedan inkommit, var att coll. ansåg dem böra i ett sammanhang med 1825 års jordebok komma under granskning, och denna granskning af jordeboken blef, på sätt komiterade upplyst, af K. M. inhiberad. Nu bjuder oss Utsk. och komiterade på alt emottaga 1825 års jordebok såsom liggare efter jemförelse med de förändringar som från 1795 lill närvartde dag inträffat. Af hvad jag yttrat, lärer likväl, som jag hoppas, all fråga om bifall till detta Utsk:s hemställan eller komiterades förslag, böra för närvar:de förfalla och H.
De erhöll0 ett siirskildt eftertryck geiiom den intensiva, ifriga, men nästail aldrig ahöga stämman, samt de uttr~clrsfulla atbörderna ined de ytterligt sma, tunna händerna, dar tidrorna svällde och lmlsatione~ blef synbar vid l~ivar-je lifligare rörelse. Hvm man s&amp;g den Lilla; späda gestdten med de fsigelsnabba, endast i större sallskap till följe af i i i r s p t h e t iiiigot tvuiigna rörelserila, med de strålande ögonen, mellan hvilkn taukearbetet griift en fika, djup sqm ett arr diis visste maii att nagot. saktal af intresse - tar a bane. T; taii att i ininstii maii vare sig docera eller söka dominera, blef hon dock alltid omedvetet medelpiiiikten, den, som kring sig samlade intresserade lyssnare. Genom sin fullt olromtlade anspriikslöshet och hj6rtlighet gjorde hon iifyen de eiiklaste maiinislror meddelsmma och förstod konsteii att lyssi~a, ehuru hon sallaii fick ö f ~ a den, ty man hörde helst henne sjalf tala, frauiför ' J l t berätta. ' Med diktarlynnets säkra blick för det hos eii person., en situation, en tid intressanta och kiiniieteckiiaiide, enadehon eii sälhynt makt att lefrandegöra det sedda. genom saniina enkla mdande fiaiiistillning. som tjusar oss i hennes land~ma11~ som hennes egen författarstil. Hos slaverna driijer, spontan och oreflektei-ad. d e i episka styrkii: lrvar,. liksom hos dem 5niiu finnes den innerliga enhet uePlan tanke och lränsla, som vesterlandets kulturlif i saknar. Sonja Kovalevsky 7iiilzde sina tankar el sina kiiiislor, hvilket gaf henne ett sareget beliag, ligt för dem, som ej erfarit det. '
Emedlertid, då det, såsom hörande till min tjenstebefattning, åligger mig att vara ledamot i kyrkorådet öfver Wisby domkyrka, så får jag här lill prolocollet lemna den upplysning, att nyssnämnde domkyrkas inkomster äro af beskaffenhet, alt de omöjligt förslå till hennes underhåll, hvilket torde bäst bevisas deraf, att alla reparationer, såväl af kyrkans inre, såsom af orgeln etc., som ock af dess yttre, hittills alltid och i allo måst utgå förmedelst taxation af sjelfva staden. Såsom ledamot af kyrkorådet öfver Wisby domkyrka, anhåller jag alt till prot. få afgifva denna upplysning, stående det Hrnne fritt att derå fästa det afseende de behaga. Den motion, som af Hr Biskop Hallström blifvit väckt, innehöll, att Wisby domkyrka skulle fä tillgodoräkna sig de 93 t:r spanmål, hvilka nu af stiftets pastorer under namn af bibeltryckstunna erläggas; men som dessa 93 t:r voro anslagne till skollärares löner vid Nya Elementarskolan kunde de naturligtvis icke för det begärda ändamålet anvisas. Då frågan förra gången förevar, upplyste jag om den tillgång af 104 t:r, som yppat sig, och hade jag dervid den äran hos B. o. Ad. göra framställning derom, att af dessa 104 t:r måtte anslås 50 t:r till underhäll af Wisby domkyrka med hvad dertill hörer, på det att, då tillgång finnas, denna kyrka icke måtte i detta hänseende vara den enda vanlottade bland alla Rikets öfriga stiftskyrkor. Jag kan nu icke annat än vidblifva hvad jag då yttrade och får således till R. o. Ad. hemställa, det R. o. Ad. mätte för berörde ändamål bevilja 50 t:r spanmål, att af Wisborgs kungsgårds arrendemedel utgå. Hr von Hartmansdorff: Det har blifvit anmärkt, såsom ett skäl, hvarföre Wisby domeller stiftskyrka icke borde få något anslag af Slaten, att ön Gottland fordom hörde under Linköpings stift, och följaktligen hade sin domkyrka i Linköping.
Sos Borgare-Ståndet bar, i anledning af yttrandet, angående föreslagna arfvodena för en Exsecutions-fogde i Carlskrona för uppsigt öfver Länsfångarne i Rådstuguhäktet derstädes 100 R;dr, samt till fångvaktraästaren vid samma häkte 78 R:dr ä2 sk. blifvit upplyst, att en del af närande häkte är till begagnande för Länets behof anslagen, och derföre bör såsom Länshäkte anses. Vid det sålunda numera utredde förhållandet, har Utskottet, ehuru förra yttrandet blifvit hos Ridderskapet och Adeln och Preste-Ståndet lemnadt utan anmärkning, samt af BondeStåndct bifallet, funnit sig böra, med frångående af samma yttrande, tillstyrka, att de uti Kongl. Maj:fs Nådiga Proposition upptagne nyssomförmäl da arfvoden, må till 2:dra Hufyud-Titeln få Öfverflytta*. Kronobergs Län. Härvid ar uti BondeStåndet af en ledamot erinradt, att den foreslagfte liusIiyrés-ersättningen borde utgå af anslaget för Kronans hus och byggnader; men då Utlåtandet i denna del blifvit af öfrige Stånden lemnadt utan anmärkning, finner Utskpftet sig böra dervid förblifva. Stats-Utshottets Utlåtande, N:o iq3. 23 Christianstads Län. Hos Hidderskapet och Adeln, samt BorgareStåndet är anmärkt, att häktet i Engelholm verkligen är Kronoeller Länshäkte; och har Utskottet vid nämnde förhållande, i öfverensstämmelse med hvad här förut i fråga om personalen vid häktet i Carlskrona är yttradt„ funnit sig, oagtadt förra Utlåtandet är af PresteStåndet lernnadt Utan anmärkning, och af BondeStåndet bifallet, böra hemslälla, att de för Betjeningen vid förstnämnde häkte af 8:de Hufvud-titeln utgående arfvoden af tillhopa 266 R;dr må till 2tdra Hufvud-titeln , öfver Hy t tas. Götheborgs och Bohus Län.
Konstitutions-utskottet har tagit detta ärende under pröfning, och dervid funnit: att de af anmärkaren såsom Rikets Ständers citerade ord i deras underdåniga förslag till Förordning om bränvinsbränning och försäljning, väl förekomma i Bevillnings-, Lagoch Ekonomi-utskottens utlåtande N:o 1 vid sednaste riksdag, men deremot, efter äterremiss, blilvit uteslutna af dessa Utskott sjelfve i deras förnyade utlåtande, och ej heller sedermera af Rikets Ständer i nämnda deras förslag intagna ; att, hvad angår de sersilkda “privilegier1', traktörerne i Stockholm skulle innehafva i afseende å utminutering af bränvin, dessa traktörer, enligt 1770 års reglemente, endast ega rätt att utminutera bränvin i förening med mat, hvilket, enligt Kongl. Resolutionerne den 4 Juli 1790 och 27 Oktober 1813, bör så förstås, att försäljning af bränvin jemte mat, får ske endast under måltidstimmarne, hvilka timmar åter genom Öfverståthållare-embetets kungörelse den 4 Juli 1817 blifvit bestämda till två timmar hvarje morgon, middag och qväll; att på traktörs-societetens underdåniga anhållan om upphäfvande af denna kungörelse, Kongl. Majit under den 17 November 1837 förklarat, att de näringsidkare, som ville åtaga sig en serskild så kallad arrendeafgift, skulle vara berättigade att hålla asina gästrum öppna hela dagen igenom; att, i stället för denna arrende-afgift, nu den s. k. minimi-afgiften inträdt; att således för de traktörer, som icke vilja er lägga minimi-afgiften, ingen inskränkning skett i den rättighet, de före arrendeafgiftens erläggande åtnjutit; att deremot ett utvidgande deraf egt rum, då måltidstimmarne för middag nu blifvit bestämda till trenne; och att Magistraten och Borgerskapets
775 för godt på det sätt bifalla detta Utlåtande, att de deruti förekommande frågor varda i hela deras vidd till Königh Maj:ts visa och Nådiga afgörande oell reglering öfverlemnade, utan hinder af serskilta grunder eller föreskrifter, endast under förbehåll, att den för ändamålet ansiagne summa af ib,666 R:d 32 sk. ej må vid utgifternes bestämmande öfverskridas. S. D. Upplästes och lades till Handlingarne förstärkta Stats-Utskottets utirler Nas 312» 3 13» 344* 345 den 7.de i denna månad afgifna Memorial, med berättelse om utgången af Utskottets, till följe af Riks-Ståndens beslut, och enligt de af dem godkände voteringspioposuioner, anställde omröstningar i frågorne, angående 1. Riksens Ständers Revisorers rätt, att indraga hälften af Creditivet i Banken för Allmänna Magasins-Directipuen. 2. Creditivet i Banken för Manufaktur-Difkontfonden. 3. Grunderne för en förnyad Tull-taxa och 4. Bevillning för Consumtion och öfverflöd. 5. D. I anledning af derom väckt fråga fann Bonde-Ståndet sig föranlåtet att, såsom närmare förklaring öfver dess den 7:de i denna månad, rörande tillökta dagtraktamentea för Tjenstemän och Betjening vid Respektive Riks-Stånden fattade beslut, upplysa: att tillökning för Bonde-Ståndets ordinarie Cancellister vid sisth Riksdag på det sätt tillkom, att, vid Riksdagens slut, 6 extra Cancellist-Afloningar åt Bonde-Ståndet anslogos, beräknade ifrån Riksdagens början, och) då de extra Cancellister sorn vid Ståndet då biträdde voro antagne under Riksdagens lopp, 77 G Prot. Utilr. d. 11 Julii 18 18• och vid aflönings-repartition dem emellan fulla sunsman således icke åtgick, uppstod härigenom ett öfverskott, som på ordinarie Cancel 1 i .stern e fördelfes, och hvarigenom desse hvardera erhöllo a R:d
Hvad ansvarighet man ikläder sig, när man på annan man öfverlåter ett af tredje man utgifvet skuldebref, är en fråga, som ofta nog blifvit omtvistad. Ligger det i sakens natur eller, såsom man äfven uttrycker sig, är det regel, att öfverlåtaren ansvarar för utbekommande af det öfverlåtna, derest han icke uttryckligen fritager sig derifrån? Eller är regeln tvertom, att öfverlåtaren icke ansvarar, om han ej dertill uttryckligen förbinder sig? Till öfvervägande af dessa frågor har anledning förekommit i den rättegång, hvarom här nedan förmäles. Så vidt de framlagda frågorna blifvit af allmänna lagen besvarade, synes det hafva skett i Utsökningsbalkens 4 Kap. 6 §, hvilken handlar i allmänhet om invisningar, ehuru icke särskildt om skuldsedlars ölverlåtande. Lagens föreskrift på detta ställe är, att om man fått invisning å viss man, men icke får betalning af honom, man då skall njuta utmätning hos den, som invisningen gaf, men att om denne förebär, det den, som invisningen fått, varit vållande, att betalningen i rättan tid ej följt, utmätningen ändock skall gå för sig, och invis - nmgsgifvaren Sedan stå fritt att söka domaren och vinna det åter, om han gitter. Regeln tyckes väl härigenom vara utan tvetydighet uttryckt, nemligen att ansvaret, i brist af deremot stridande uttryckligt förbehåll, alltid åligger invisningsgifvaren, och att det ej kan upphöra på annat sätt, än att invisningstagaren sjelf bevisligen vållat, det betalning uteblifvit. Då nu annan lag än denna icke finnes om ansvarighet för invisningar i allmänhet, och således äfven öfverlåtelse!- af skuldebref måste under samma lag hänföras, enär de i sjelfva verket ingen ting annat äro, än en af de särskilta förmer, hvarunder invisningar kunna förekomma; har jag funnit mig äga skäl att antaga, det öfverlåtarens fortfarande ansvarighet för öfverlåtet skuldebref hörer till regeln, och befrielse derifrån ej annorlunda kan äga rum, än att den skall vara uttryckligen förbehållen och betingad.
När min stackars onkel på så sätt blef störd i sina studier, kunde han råka i raseri, önska de gamla hexorna med deras flaskor så långt vägen räckte och jaga bort dem. Denne onkel har haft ett stort inflytande på min andliga utbildning, och jag har i detta fall oändligt mycket att tacka honom för. Huru olika våra åsigter än voro, och hur ömkliga hans literära sträfvanden än föreföllo, så ha de kanske ändå hos mig väckt lusten till mina första skriftliga försök. Onkel skref en gammaldags torr kanslistil, sådan man får lära sig att skrifva i jesuiterskolorna, der latinet är hufvudämne. Han hade svårt att försona sig med mitt sätt att uttrycka mig, hvilket föreföll honom alltför lekande, alltför lätt, alltför oomständligt. Men af den ifver, hvarmed han anvisade mig medlen till andlig fortkomst, hade jag den största nytta. Han skänkte gossen dyra och vackra böcker; han stälde sitt eget bibliotek, rikt på klassiska verk och broschyrer i dagens frågor, till mitt förfogande, han tillät mig till och med att rota om i kistorna på Noaks-arkens vind, der salig morfars böcker och papper voro förvarade. Hvilken hemlighetsfull tjusning jag erfor som barn då jag fick vistas dagen lång på den der vinden, som egentligen var ett stort vindsrum. Det var just icke någon prydlig tillflyktsort, och den beboddes icke af någon annan än en tjock angorakatt, som just icke höll synnerligen strängt på snyggheten — det var blott sällan, hon med svansen sopade bort en smula dam och spindelväf från det gamla skräpet, som låg samladt här uppe. Men mitt hjerta var så blomstrande ungt, och solen sken så muntert in genom de små gluggarne, att allt tycktes mig öfvergjutet af ett fantastiskt skimmer; sjelfva den gamla kattan förekom mig vara en förtrollad prinsessa, som nog helt plötsligt, befriad från sin djurhamn, skulle visa sig i all sin ursprungliga skönhet och härlighet, medan vindskammaren förvandlades till ett praktfullt palats — alldeles som det plägar ske i alla gamla sagor.