Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr, Rustnings-kostnadeu för hvarje Nummer fran 128 R:dr lill i65 R:dr, Pastors-aflöning från 16 R;dr lill 20 R:dr pei mantal, Comministers till 3 R:dr, Kyrkobetjeningens från 2 till 3 R-dr, Fattig-Försövjningen från 1 lill 2 R:dr, Skjutsningen från 1 till 25 R:dr, Väghållningen från i5 till 20 R:dr samt de under rubriken ”diverse a foster, onda och besvär” upptagna kostnader från 5 till 8 R:dr, allt Banco. Den vanliga års-afgiften för Vacante Rotar har i sednare Contraeter blifvit betingad lill 83 R:dr 16 sk. Banco. Medelpriset för en Soldats och en Rote-BåtsmanS ärligt, underhåll, med 6 Tunnor Spannmål, 2:1m lass Hö 1 a 2 tjog Halm, 2 ä 3 Famnar Ved, ett vissi qvantum af Arter, R0fv<?r och Agnar, årligt byggnads-underhåll vid Torpet och täppor derstädes, sorn' mar-bete för en Ko och några Får, beklädnad, penninge-Iön, Mötes-Pass*' — 29 — Volanceoch Enöres-medel, tillsammans, efter de sista 5 årens Markegångspris, synes hafva varit ungefär 83 R:dr 16 Banco eller för hvarje roteradt tantal vid pass 3o R:dr, hvarigenom uppkommer en sammsnräknad kostbads-summa af 84>538 R:dr 16 sk, Banco för de i Länet befintliga 9^7 Soldat-Rotar och 58 Båtsmans-Rotar. I och för Rustningen kan kostnaden beräknas, i anseende lill Dragonen likasom för Soldaten, med afdrag af Mötes-Passevolancen 7 R:dr, till 76 R:dr 16 sk.
It. o. Ad. har redan vid denna riksdag handlagt sådana frågor, och kommer otvifvelaktig! att framdeles handlägga dylika frågor, då det är alldeles omöjligt alt sluta ett StatsUtskts betänk., utan en und. hemställan lill K. M., såvida ämnet skall få en rimlig handläggning. Elt sådant förtroende Statsmakterna emellan måste existera, ifall man skall kunna hoppas, att i alla frågor komma till det nyttigasle resultat , oell att behofvet deraf skall ganska ofta uppstå vid statsreglerm , kan lätt inses af hvar oell en, som behagar närmare betrakta saken. Hr Rosenblad: Jag instämmer visserligen så till vida i hvad Frih. Sprengtporten yttrat, att jag anser StalsUtsk. vara ganska väl berättigadt att till R. St:s pröfning framställa äfven önskningsfrägor, så snart de blifva upptagna i den form, som för sådana frågor är föreskrifven; men det oaktadt, tror jag icke, alt andra sådana frågor böra underställas R. St. än de, som verkligen kunna föranleda någon åtgärd å K. M:s sida, oell då tror jag, på sätt Hr von Hartmansdorff anfört, alt den här förekommande icke kan föranleda någon åtgärd; ty man behöfver icke mycken kännedom i dessa ämnen, för att finna, alt, i händelse blott de allmänna samlingar, som finnas här i staden, skulle förenas på ett enda ställe, hvilket visserligen i sig sjelf vore det lämpligaste, såsom vid det förträffliga bibliotheket i Paris; så fordrades dertill åtminstone några hundra tusen r:drs kostnad, för att till en början uppföra byggnader till inrymmande af de spridda samlingarna Då det nu är så svårt att ordna samlingarna, anser jag mycket bättre, att de förblifva åtskiljda, i hvilket fall det måste vara lättare att få dem ordnade af den ringa personal, som dertill finnes att använda.
•Enc&amp;.a, ocn l&gt;tU6 3u mina i Sttt &amp; a£Ea 6fiote 6pa3a nj-efctBEaS v Sttt vli^ve / t. vilda 6onSe-tfct.| ?uei. ! » en aj; Sen tptfca Baelien B-on Éofcb / aUEt femjte ©cd 6natt Bott. Se66 JiEaaan tcfie m e t a Pt-öte6; men ttEE en 6ttEEa 6t * anS6å3S a|; 6t) aEEet inom en Ut-ten ftofct Iit066a3 » 6.ogfen6 BEomma |:ote6. har du hört talas om dagsländorna, 6 dessa flyktiga, luftiga, skimrande varelser, som födas m e d solen o c h som dö med d e n? V i d ett skogkransadt, träskartadt vatten söka de vanligen sitt hemvist. M e d solens första strålar födas till ett kort l i f myriader varelser der nere vid den lilla, mörka sagofulla skogssjön. D e lyfta pröfvande de lätta vingarne, undrande blicka de ut i den obekanta, skimrande verld, som ligger framför dem. D e sväfva lyckliga och jublande i det klara solskenet; hvad bekymrar dem deras lifs korta varaktighet, de lefva som månget menniskobarn endast för stundens fröjd. H v i l k e t lif! hvilket j u b e l! hvilken rörelse! Beundra deras genomskinliga vingars mångfärgade prakt; betrakta dem, men vidrör dem ej, du förkortar då deras dagslånga tillvaro. Skulle man tro att dessa rörliga, j u b - lande varelser innan natten faller på ej mer finnas till. Se de sväfva ännu så sorgfria, de lefva i ett glädjerus, deras vingar bära dem ännu så kraftfullt. M e n » olguden förer sina ilande skymlar mot vester.
Alt Jury eller Nämnd, bestående af nio Personer, hvilka sammanträda vid den Domstol, där brott emot denna Lag åtalas, oc/i där genom förhör med Parter ne, Åklagarens slutpåstående och den tilltalades förklaring, ransaka ningen fullbordas barf Hvilken nya Redaction , uppå derom aE Herr Grefven och LandtMarskalken fram tälld Proposition, af Ridderskapet och Adeln bifölls § 5• Morn. 2. Af detta Moment hade en så lydande Redaction blifvit föreslagen: 55Den som kallas till Ledamot i Jury , må ej utan laga förfall uteblifva och åge Domaren genom vite eller annan laglig påföljd, en uteblifven Jury-Ledamot till inställelse förpligta. Parten gulde Resekostnaden för de af honom tillkallade Ledamöter i Jury. Om Förrättningen uppehälles genom någon Ledamots förfallolåsa ut eb lif vande, ersätte lian de tillstädeskomne Ledamöters Resekostnad. Ej må Part till Ledamot i Jury någon utom Lånet boende tillkalla. Domstolen må ej till Ledamot i Jury namna annan Person, ån som bor inom den Jurisdiction, där målet år anhängigt. Herr Nauckhoff, Carl Ulric, hemställde att den nya Redactionen måtte afslås, emedan det, enligt hans tanka, icke vore rättvist att en 472 Den 14 Martii. Part ej finge till Ledamot i Jury någon utom Länet boende tillkalla, hellst Parten, som skulle gälda den tillkallade Ledamotens kostnader, borde lå välja hvilken som hellst, för hvilken han hyste det mesta förtroende. Herr Grefven och LandtMcirskcilken gjorde Proposition till bifall af den föreslagna nya Redactionen. Ropades Ja och Nej. Hvarefter Herr Grefven och LandtMarskacken hemställde, om Ridderskapet och Adela behagade afslå Redactionenhvilket bifölls. §, 5. Mom. 3.
4» 5 de brott och olyckor, som hafva sin upprinnelse i bränvinets missbruk, hvilket, åtminstone i städerna, ansågs varn i tilltagande, tiilverkningsafgiften måtte förhöjas till 75 öre per kanna af sistberörda normalstyrka. Detta förslag, hvaröfver, sedan tvä Kiks—Ständ bifallit meri två Riks-Ständ förkastat detsamma, omröstning skedde i förstärkt Bevillnings-Ulskott, vann icke Rikets Ständers bifall. Vid sistlidna riksmöte väcktes al enskilde motionärer förslag om tillverknings-afgiftens förhöjning enligt Kongl. Mnjrts förenämnda nådiga Proposition, men framställningen alslogs äfven då, efter omröstning i förstärkt Bevillnings-Utskolt, med 60 röster mot 59. Under sådana omständigheter och då de skäl, som framkallade ofvanberörda nådiga Proposition, fortfarande ega giltighet; då erfarenheten under de 11 år, den nya lagstiftningen tillämpats, ingalunda gifvit bekräftelse åt de förespeglingar om smuggling och lönnbränning i stor skala sorn framställdes emot förslaget om förhöjd beskattning; då brämmslillvei knings-algiften i brödrariket, hvilken 1848, vid införandet af enahanda lagstiftningsprinciper i ämnet, med dem, hvarpå den Svenska blifvit väsendtligen grundad, bestämdes till endast 4 sk. per pott eller 36.94 öre per Svensk kanna af meranämnda uormnlslyrka och som sedermera vid Storlhingen 1851,1857, 1860 och 1863 successivt blifvit förhöjd tilli 6, 8, 10 och lOf sk. per pott, i närvarande stund uppgår till 97,9 öre per Svensk kanna af nyssnämnda normalstyrka; samt då bränvinets fördyrande genom ökad beskattning icke längre torde böra uppskjutas, — lår Kongl. Majit, som uti Dess nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och helio! den 27 sistlidne Oktober, vid bräm instillverkningsafgiltens beräkning förutsatt en till 75 öre förhöjd afgift per kanna, härmed förnya sitt förslag:
O O O ' o o flottans officerskorps kunnat minskas med R:dr 1,000: — äfvensom, i följd af åtskilliga på indragning stållde tjenstemåns afgång, å aflöningsanslaget för flottans civilstat uppstått ett årligt öfverskott af R:dr 1,362: 52. eller tillhopa R:dr 2,362: 52, hvilket belopp alltså nu borde från anslaget: »Aflöningsstater för Flottans stationer» afdragas; och hafva Rikets Ständer medgifvit, att icke blott omförmålda öfverskott, utan äfven vidare genom tjensteindragningar uppkommande dylika besparingar må å Femte Hufvudtiteln qvarstå för att användas till befrämjande af de nu beslutade 4 Expeditions-Utskottets Förslag till under d. Skrifvelse, N:o 68. personalregleringarne inom sjöförsvaret tillhörande stater och korpser, intilldess medlen för sådant ändamål icke vidare behöfvas. 6:0. Vidare har Eders Kongl. Majit föreslagit, att hvad af de under rubriken aflöningsstater uppförda 40,446 kubikfot oindelt spanmål för närvarande ej behöfver för nämnda stater begagnas, ändock må, såsom hittills egt rum, på Hufvudtiteln qvarstå, såsom fortfarande erforderligt till minskande af bristen i det otillräckliga natura-spanmålsanslaget på flottans underhållsstat; och hafva Rikets Ständer till denna nådiga framställning lemnat bifall. 7:o. Under titeln »Aflöningsstater» har Eders Kongl. Majit jemväl gifvit tillkänna, att den af Rikets
Att så ock är förhållandet, därom vittnar Georgina Sonimelius-Bolleros hela konstnärsbana, under hvilken bon ofta mäktat höja konstnjutningen till en andaktsfull beundran af det sköua, i hvars tjänst hon med sin sällsynta röst långt utom fosterlandets gränser bäfdat den svenska sångens anseende. GernandU Sommelius-Bottero. våning. Sjutton år gammal kom hon till Stockholm, där hon under framstående lärares ledning idkade pianostudier med den framgång, att hon inom kort vann inträde som elev vid musikkonservatoriet. Här studerade hon nu ett par års tid med nit och ifver till sina lärares — särskildt fröken Thegerströms — fullkomliga belåtenhet. Men Georgina drömde dock aldrig den drömmen att en gång, väl utexaminerad från akademien, få annonsera om pianolektioner i Hernösand eller Örnsköldsvik. Det var teatern, som med underlig makt lockade hennes håg. Så blef hon en dag af en sjungande väninna tillspord om hon hade röst. Det vet jag ej, blef svaret, ty jag har aldrig försökt att sjunga. — Ack, sådant är bara ett tilltag, menade den frimodiga kamraten. Georgina funderade på saken och gick sä en afton dristeliga upp till fru Jeanette Jakobsson. Hon uppmuntrade vänligt hennes » tilltag » och meddelade heune de första grunderna i sångens konst. Sedermera kom Georgina Sommelius under fru IDUN 500 Mitt h e m är så ringa, d e s s dörr är så men aldrig en kärare boning jag såg kring hela den grönskande jorden. låg, D ä r lefver mitt minne, där föddes m i t t där lärde jag blicka till h i m m e l e n opp och älska mitt hemland i norden. PStenhammars ledning, och efter flere års trägna På hösten sistnämnda år drog konstnärsparet studier debuterade hon, på sin berömda läratill Corfu, återkom våren 1 8 S 5 och sjöng sedan rinnas tillstyrkan, å K. Stora teatern, om vi i Genua, Firenze, Pistoia och Siena. Hösten ej misstaga oss, år 1878 såsom Margareta i 1 8 8 7 reste de till Malta, kommo på våren föl» Faust ».
Men hennes mun satt på sned åt det andra hållet, och så blåste hon i andra väggen, så att skinnet på hennes pösiga kind knottrade sig som huden af ett plockadt höns, och de långa strårna på hennes kindvårta flaxade som sju vimplar i storm. Under tiden stod Lucia midt i salen och log, fast Nils Springepilt nu släppt hennes hand, ty han höll på med att ösa sin påse full med guld inför de vrålande trollen. » Skynda på, småsven, nu brinna ljusen ned! » sade Lucia. » Då gå vi. God natt, och tack för oss! » sade Nils och knöt till säcken. Och så gingo de. Men då det blef mörkt i grottan igen, fingo trollen åter sin rörelseförmå- ga och smögo sig i de båda barnens spår, utan att våga komma för nära ljuset. Detta blef dock allt mattare; den ena vaxstapeln efter den andra brann ned. Det gick långsamt med återfärden. Guldet var tungt, och prinsessan var trött, och paddorna kröpo för deras fötter. Allt närmare kommo trollen, fyllande bergets alla skrymslen med sitt tjut. Nu var det blott en enda liten vaxbit kvar. Lucia darrade, men Nils tryckte ännu leende hennes hand. Den sista lågan fräste upp, glimmade till och — slocknade. Vrålande och jublande störtade trollen fram för att kasta sig öfver barnen. Men mot dessa trängde en stråle af morgonens röda, uppgående sol, i hvars sken de stego ut ur bergets inre. Denna stråle träffade äfven trollen, som trodde att det ännu var natt, och att skenet var den sista uppflammande glöden af Lucias slocknande ljus. Fortfarande vrålande: » Släck det! » tumlade de förblindade af solen öfver hvarann, och helt öfvergjutna af morgonens skimrande strålar förvandlades de till fyra stenblock, som blefvo liggande utanför trollbergets vägg, hvilken åter slutit sig. Springepilt log, vände sig från dem och fattade åter Lucias hand. » Kom nu, kungadotter, » sade han, » så gå vi tillbaka till borgen. » » Och friköpa alla trälar, » tillade prinsessan leende.
Följaktligen är det den filosofiske moralistens uppgift att bestämma och förklara principerna för det uppförande som måste iakttagasi ett idealsamhälle, under det han på samma gång bör om * sorgsfullt fasthålla skilnadén mellan absolut etik och relativ etik, hvaraf endast den senare ännu kan af oss praktiskt tillämpas. Detta fasthållande vid etikens relativitet är den mest framstående punkten i detta verk och är just det vigtiga drag som hittills varit forbisedt af alla moralister, i det de behandla god t och dåligt liksom om dessa termer voro de samma vid alla tider och under alla omständigheter. Utrymmet tillåter emellertid icke, att vi närmare inlåta oss på detta tilltalande arbete. Ett af de mest intressanta dragen deruti är Herbert Spencers beskrifning af det sätt h varpå, då lifvet blir mer och mer utvecklad t, de särskilda funktionerna i vår natur, de fysiska, biologiska, psykologiska och sociologiska också skola hvar för sig hinna sin bästa utveckling. Sällhet uppstår af utöfvandet af våra förmögenheter, och sällhet är resultatet af allt verkligt godt uppförande. Också antager Herbert Spencer att sällhet är ett vitnesbörd om godt uppförande. I två förträffliga kapitel, skrifna i hans bästa stil, framhåller han striden mellan egoism och altruism samt hinner till en försoning mellan dem båda. Kär menniskan blifvit mera utbildad för det sociala förhållandet, skall den skenbart permanenta kampen mellan egoism och altruism försvinna. Huru aflägse ett sådant tillstånd än må vara, föreställer sig Herbert Spencer att hvar och en af de faktorer, som skola frambringa det, måste redan vara i verksamhet hos de högst stående naturer, men det hvartill de bästa menskliga naturer äro i stånd, det ligger i stort taget inom menniskona-turens förmåga. I kapitlet om relativ och absolut etik framställer Herbert Spencer en klar skilnad mellan det fullkomliga uppförande, som är ämne för den ena, och det ofullkomliga uppförande, som är ämne för det andra, i det han visar att menniskornas handlingar, under det nuvarandeöfvergångstillståndet, kan i många fall endast hinna till att bli mindre dåligt. Han håller före, att en stor del af förvirringen i den etiska spekulationen beror på det faktum, att menniskor anse att i hvarje fall ligger det absolut rätta inom vår förmåga.
Utglfnlngstid: hvarje Tryckeri Aktiebolag. Fredagen den 9 mars 1894. Idun ensam kr. p l. • liiuns helgfri fredag. - r a d Zander. då ned till Bärarp i Halmstadtrakten o c h uppsatte där en helpension, dit dessa sände sina döttrar att uppfostras. Arbetet där började m e d 12 hel pensionärer. R y k t e t om denna väl ordnade läroanstalt spridde sig snart, och tilloppet af lärjungar blef, år efter år, allt större, så att man snart, måste tänka pä bättre utrymme. Som detta icke lät sig göra på Bårarp, förhyrdes I8Ö2 stora man byggnaden på Partilled och skolan flyttades dit. Den yngsta systern, Vilhelmina, äfven hon rikt begåfvad o c h utmärkt som lärarinna, hade ett par är förut ingått äktenskap o c h bosatt sig i Ö r e b r o. Det var således endast modren (fadren dog redan 1852) o c h de tva andra döttrarna, som, it följdes till Partilled. II:infanns utrymme nog, präktigt läge, frisk luft och vackra promenader. Hit sände nu äfven mänga ui \ - teborgsfamiljer sina barn, och skolan stod alltjämt i nivå med sin tids kraf. Både frän Finland och Norge komuio elever för att åtnjuta uppfostran. Det var nämligen c j blott bokliga studier, som här bedrefvos med allvar, skicklighet och omtanke. Före A l l t i d glad är allt för farligt, A l l t i d s o r g s e n ä r ej f ö r s v a r l i g t, ståndarinnorna • sörjde lika samvetsgrant för, att de åt dem anförtrodda unga flickorna icke skulle sakna hemlifvets fröjder o c h behag, o c h väl kan man säga, att de voro som mödrar f ö r de unga. Deras egen sunda, friska o c h för allt skönt vakna lifsåskådning verkade välgörande och förädlande på det unga släktet. Musik o c h sång odlades flitigt. Få barnens kroppsöfliingar lades särskild vikt, o c h denna omständighet fick ett resultat, som systrarna Z a n d e r väl ej ens kunnat d r ö m m a o m.
Vid den behandling af statsreglering»- och andra Statsverket rörande ärenden, som, i följd af 30 § Riksdags-ordningen, åligger Stats-Utskottet, har under innevarande riksmöte, enligt Kongl. Maj:ts nådiga förordnande den 21 Oktober nästlidet år, Herr Stats-kommissarien och Riddaren A. V. Kock tillhaudagått med de för Utskottet i berörda ämnen erforderliga upplysningar; i anledning hvaraf och då, på sätt vid föregående riksdagar egt rum, någon lämplig ersättning för bemälde Stats-kommissaries nitiska och för Utskottet gagneliga biträde bör vid riksdagens slut lemnäs, Utskottet, jemte upplysning att vid sednaste riksmöte ett gratifikations-belopp af 3,000 R:dr i sådant hänseende anvisades, ansett sig, i betraktande af den kortare tid, som denna riksdag upptagit, böra föreslå, att ett belopp af 2,730 R:dr måtte såsom gratifikation till Herr Stats-kommissarien Kock för hans i omförmälda afseende iem nade biträde anvisas till utgående från Rikets Ständers Riksgäldskontor. Stockholm den 11 Oktober 1860. Bih. till R. St. Ank. till Exp.-Utsk. den lt Okt. 1860, kl. 2 c. m.
Hon drager små fina och smärtsamma rynkor i pannan, ser sig åter omkring, hälften skyggt och hälften för att göra bekantskap. Af blyghet fins det icke ett spår. ”Det gör så ondt i min hand,” säger hon sakta, liksom ut i luften, så kan hvem som vill taga fast hennes yttrande och knyta ett samtal vid det. En medlidsam blick från mig är emellertid enda svaret. Hon sitter tyst några ögonblick, nervös, orolig. Detta stadsbarn är icke af dem som äro vanda att tiga. ”Har han skadat sin hand?” vänder hon sig till arbetaren. ”Ja.” ”Fått den i någon maskin?” ”Ja.” ”Någon svår skada?” ”Krossad.” ”Nu nyligen.” Han talar med ansträngning, kort, kärft som vid ett polisförhör. Svetten bryter fram på hans panna; han tar upp en ren, blårutig näsduk och stryker öfver sitt bleka ansigte. Det är en bred hand, vand vid arbete, men icke grof och vanskaplig som en jordarbetares. Hon skakar på hufvudet, de mjuka läpparne skälfva. ”Jag har så ondt i min hand,” hviskar hon åter, sakta, klagande, som ett förklemadt men tåligt barn. Hon är icke vacker, dertill äro dragen för litet utpräglade, färgerna för obestämda. Ingenting annat än vekhet i linierna, och så ett förunderligt tycke! Det lockar och drager, detta blekhyade ansigte, det är som en oläst bok, man undrar och gissar. Hå! Jag sitter der och målar för mig hennes hem, jag vet ju så väl hur det ser ut, – och hennes lif, hennes framtid. Det är det gamla vanliga – naturligtvis. Hon är en ibland tusen. Jag sitter och ser på den hand hvarmed hon stöder den andra, hvilken hon ännu skakar smått, som när man söfver ett lidande barn. Handen har en vacker form och smala spetsiga fingrar, den känner lika litet till handskar som hårdt arbete, den brukar aldrig sqvalpa i vatten, aldrig diska, tvätta och skura. Det är något hos henne af en vildfåle, men en som är foglig och mild af naturen.
Enär skadeståndet då mäste mätas efter dens eller deras personliga omdöme, åt hvilken eller hvilka pröfningen deraf är öfverlemnad, har Lagberedningen ansett lämpligast uppdraga denna mätning åt en serskild Nämnd, i afseende å hvars organisation och verksamhet bestämmelser blifvit meddelade uti ofvanåberopade kapitel. Till karakleren skulle denna Nämnd blifva en art jury. Dess användande i likartade fall med nu ifrågavarande är likväl icke något nytt i vår lagstiftning. Genom lagen den 20 November 1845 om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof öfverlemnades redan åt en serskild Nämnd eller jury att bestämma den ersättning, som skall gifvas för jord eller lägenhet, som, enligt denna lag, Bih. lill B. St:s Brot1850 & 1851. 7 Samt. 1 Afl. 12 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. mäste afträdas; och det nu framstälda förslag afser följaktligen endast en utsträckt tillämpning af en utaf lagstiftaren godkänd princip. Behofvet af en sådan utsträckning har äfven alltmer och mer visat sig i lagskipningen. Det ofvanomförmälta fall, då storleken af en timad skada ej kan genom formlig bevisning utredas, eller då bestämda grunder för mätning af skadeståndet saknas, inträffar nemligen icke sällan. I dessa fall har emedlertid domaren vanligen redan skjutit saken under pröfning af gode män till än större, än mindre antal, allt efter sakens beskaffenhet, med rätt för parterna att hvardera välja lika många och för de sålunda valde, att gemensamt tillkalla en ytterligare; och detta medel för rättvisans befordrande, som nödvändigheten framkallat, har i lagskipningen vunnit den häfd, som vore det genom uttrycklig lag anvisadt.
Men då jag således icke har något emot bifall till SlatsUtsk:s ifrågavar. betänk., så mäste jag här polemisera icke emot Utsk:s majoritet, utan emot en af dess ledamöter, Ilr Prosten Doctor Stenhammar, som har företagit sig en undersökning på egen hand, i ändamål att söka bevisa, att någon annan undersökning vore helt och hållet öfverflödig, och att det förhållande, som nu äger rum, är både rätt oell billigt, hvaruti han blott ville medgifva några undantag lill förmån för åboerne, så vida kyrkorna dertill samtyckte. Hvad lian i sistnämnde afseende yttrat, synes dock icke hafva baft något inflytande pä PresteSt:s beslut, utan har detta Stånd endast fästat sig vid den undersökning, som D:r Stenhammar verkställt, men icke funnit några förändrade föreskrifter i afseende på ifrågavar. kyrkohemman vara nödige. Jag vill då företaga mig en undersökning af denna undersökning. Den värde reservanten utgår från det factum, att kyrkorne af gammalt haft rätt till landgille af dessa hemman, (d. v. s. till en del af hemmanens ränta) och söker derefter visa, att af denna rätt följt kyrkans rätt till slädsmål (d. v. s. till viss afgift vid hvarje åbo-ombyte). Detta vill reservanten styrka med företeende af Christian IV:s recess af är 1043, jemte några, åren 1009 och 1670, af Kongl. Commissarierne i Skåne, Halland och Blekinge fällda resolutioner. Derpå följde vidare ett försök alt ur denna kyrkans rätt till städsraälet härleda för henne sjelfva städselrälten, d. v. s. rättigheten att antaga åboen å hemmanet; en rättighet, som ända till år 1643, då ofvannämnde recess utfärdades, och sedermera så länge dessa provinser hörde under Danmark, utöfvades af Konungens länsman, d. v. s. landshöfdingen, men dock blott för Kyrkans räkning.