Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Reutersköld, GeneralLöjtnant Lefrén, Generalmajor af Dalström, GeneralLöjtnant Akrell, öfverste Carl af Forssell, Gen.Major H. G. af Melin samt Öfverste J. A. Hazelius, hvilka intyg skola såsom bilagor till StatsUtsk. jemte denna motion öfverlemnas. Den 26 November1 e. m. 413 Det är för denna Major von Konows efterlefvande enka Maria Sophia Lönrot, född 1795, jag härmed vågar taga E. St:rs deltagande i anspråk. Då en fosterlandets son nied sin person manligt och ärofullt löser den ed han svurit att värna sin fädernejord, dess sjelfständighet och ära, då anser jag det vara Statens pligt att mot näringsbekymmer, åtminstone mot nöd, betrygga hans och de värnlösa medlemmarnes af hans familj framtid. Men om ock man kunde, med reglementen och författningar i handen, juridiskt bortresonnera denna Statens pligt, så tror jag dock ovedersägligt qvarstår, hvad med Statens ära så nära står tillsammans, att ur billighetens synpunkt bör behjertas ett behof, sådant som det ifrågavar:de. För inlösen af en hedersskuld bör aldrig, får aldrig medel fattas, och aldra minst kan detta vara fallet i närvande tidpunkt, då jag nu af de sju milhrs öfverskott, som KiksStaten utöfver alla begärda anslag utvisar, såsom årligt understöd till Majoren von Konows Enka vördsamt begär endast den ringa skärfven af 300 R:dr r:mt. Att Major Konows Enka är i största behof af denna hjelp, kan vitsordas af Landslnn öfver Stockholms län, inom hvilket hon är bosatt. Eedan vid mannens död var armodet dess hyddas gäst, och med endast 40 E:dr b:ko årlig pension, förutom stundom någon tillfällig mindre gratifikation, har äfven verklig nöd nu trädt inom hennes bonings dörr, så att hon i bokstaflig mening tidtals t. o. m. saknar bröd för dagen. Målande ord äro öfverflödiga der den nakna verkligheten alltför bjert sjelf talar. Hr af Dalström, Gust. Jakob:
Banco, anser Utskottet brukets fördel icke hafva blifvit af Fullmäktige förbisedd, då de beviljat nämnde ersättningsbelopp, till undvikande af de obestämde kostnader, sorn borlflyttandet af åbyggnaderne vid Hogelbv krog, om det för Brukets räkning verkstälts, kunnat medföra. (r835 ars Rev. Berättelse, pag. 4<>) 5:o Revisorerne hafva anmärkt, att, sedan Pastoralierne från Tumba hemman, intill år 1818 beräknade i ett för allt till omkring 3o R:dr Banco, uppå begäran af dåvarande Pastor i Botkyrka och Salems församlingar, blifvit förhöjde till ett belopp af 17 tunnor Råg och lf tunna Korn, hvars värde skulle af hvarje års markegångspris bestämmas, så, fastän Bruksförvaltaren år i832, då ombyte af Pastor skett, hos Fullmäktige sig förfrågat, huruvida nyssnämnde fördel kunde vid ny Pastcs tillträde nedsättas, hade den tillträdande Pastorn dock blifvit tillagd enahanda förmoner med bans företrädare. Enär det beslut, på grund hvaraf nuvarande Kyrkoherden uti Botkyrka och Salems församlingar från Tumba åtnjutit enahanda löne-inkomsler, som bans företrädare, är vordet af Fullmäktige faltadt den 2g Mars i832, samt Rikets senast församlade Ständer, med bifall till Banco-Utskottets under N:o 21 afgifna Betänkande, frikallat Fullmäktige från all £ih. till R. St. 4 Banco Utskottets Betänkande, N:o 29. ansvarighet från <le af elem intill slutet af Januari månad 1834 vidtagne, uti deras Protocoll antecknade, beslut och åtgärder, kan Fullmäktiges onvörmälde beslut numera icke utgöra föremål för Utskottets bedömande; likväl har Utskottet härvid velat upplysa, att, sedan Rikets Häglof].
Onekligen är denna utväg ganska beqväm; men jag kan för min del icke medgifva, att Utskotten på detta sätt uppfyllt sitt åliggande, eller att det kan vara Riksens Ständer värdigt, att så lösligen behandla en fråga af stor vigt, i synnerhet sorn allmänna tänkesättet synes vara tämligen stadgadt, att straffbestämmelserne mot Lurendrägeri och Tullförsnillning erfordra jemnkning och rättelse, som ock varit Kongl. Majrts Nådiga syftemål med alla dit hörande Handlingars öfverlemnande tili Riksens Ständers pröfning. 228 JBevillnings-Utskottets Herr Friherre Gederström anförde, *’det Herr Friherren, som i öfrigt gillade Herr af Wingårds ofvanberörde framställning, icke kunde förena sig deruti, att Beredningens ifrågasatte Förslag till en förnyad Förordning mot Tullförsnillning, åtföljer Betänkandet till Riksens Höglofl. Ständer, enär samma Förslag icke blifvit af Utskotten förut granskadt och godkändt, utan vore Herr Friherren föranlåten, att mot Beslutet i denna del sig reservera. ” Uti denna Herr Friherrens reservation, instämde Herrar Gyllenswan, von Törne och Huldberg. Ut supra. Ex Protocollo A. H. Lagerlöf Utdrag af Protocollet, hållet uti Riksens Höglofl.
Hvarje sann människovän bör arbeta på bran vinsförtäringens förminskande och, om möjligt, dess utrotande. Under detta bemödande hänvisar man till viljans förädling och förståndets upplysning. Sedan det första menniskoparets daning, har den Gudomliga anden verkat till viljans förädling; men den i verldsordningen nödvändiga viljans frihet motstår med framgång dess inverkan hos enskilda. Förståndets upplysning har tillvuxit och växer med allt större kraft; men de, som man aktat för mest upplyste, äro ofta brottslingar. En vis lagstiftning är derföre nödvändig för samhället, på det att brotten må hämmas, dygd främjas. Ibland lagstiftningens flera områden är det så kallade ekonomiska al ganska stor vigt, emedan derpå bygges folkens yttre välstånd, med deraf flytande fördelar både för enskilda och samhället. Och uti denna ekonomiska lagstiftning intager åter det, sorn rörer bränvinshandteringen, ett serdeles vigtigt rum inom vårt fädernesland genom serskilda förhållanden. På det denna i sig sjelf skadliga handtering måtte blifva oskadlig, så vidt möjligt är, och i viss rnon gagnelig, måste lagstiftningen derom vara grundad på sanning, det är på vetenskap och erfarenhet, hvilken sednare efter yttre förhållanden jemkar den förras läror; samt dertill på rättvisa i afseende på både tillverkare och afnämare, så att de förre behandlas lika af lagen;så att de senare, då de anse bränvin nödigt, må på lofligt sätt kunna bekomma denna vara; och så att dess, för goda seder förderfliga, verkningar i möjligaste måtto förekommas eller hämmas, genom hinder for lönnkrögeri, näpst för drin - 46 Bevilln.- Lagsamt Allm. Besv - o. Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 1. karen och lättade utvägar för honom att återvända från lasten, äfven om den redan blifvit hans andra natur, genom sinlighetens segrande öfvermakt, och således, i likhet med hvarje ovanas inflytande, verkat ett sjukligt behof, som ej kan afvisas.
Intet underhaltigt horde fd plats i ett urral, afsedt ej blott ntt tillfredstiilla utau ocksH att uppfostra en nngdomlig sinak. Hnt ' vets hjtiltiar. Heriittelse friin c ' le St01.a Bankariie nf R~rrl !yrrrd Iiiplim-j. h e r s. af Ahiwitz K o h e) w t. fiis 2 kr. Allt, som forut blifvit sagdt om Rudgnrd Kiplings originellil, raclmi och ledign stil samt om h a m ovanligt sto1.a tolatlg att gifvu lif, fiirg och HskAdlighet gt de bilder hun framstiiller, k: m i fnllnstc lnAtt tilliimpas iifven pii ofranniimnda arbete. DH vi stigit ombord pb den amerikanska fiskarskutan DHEir B r i r, kiinna vi oss riktigt owfl8ktade af de friskn hafsvindan~n samt gaoska snart hemmastadda i v4r n p omgifning. Skntan iir pB va.g till de stora Bankame, den triangelfornliga striicka nf, \ rlantiaka hafvet, hvilken under de tider F$ iiret, dii torsken g i r till, ar liksom ofvers&amp;llad af fiskarbltw. Vii1 trifvas ri med v %ra kainrater ombord, dessa frommu, gnclfruktiga, orubbligt lugna och mycket vidskepiign sjijbussnr, l ~ i l l ~ i ~ ~ rahet aldrig iir af den art-, att den sirar riir sedliglletskiinsla. Och den fortriifflige gamle Disko, hefalllafvaren pb skutuu, han, m u wkii. ' ude sorn en tors$, ngr han tiinlrte pd torsk)), honom htilla vi riktigt af och tycka oss hafva mycket att I2rn af hans enkln I v f - nadsvishet.
Både dessa herrar dogo barnlösa, och det var, då den siste af dem år 1801 dog, som vapnet krossades, således icke utan giltig anledning, då han i Riddarhusets handlingar var antecknad såsom den sista af sin ätt. Det oaktadt lefde ätten ånyo opp efter år 1809, och hufvudmannen för Gälaredsgrenen utbekom, utan att något bevis för lagligheten deraf finnes, och således enligt mitt förmenande genom ett misstag, polett å Riddarhuset för ätten JM 1. Herrar Lilliehöök af Gälared ansågo sig nemligen, såsom bland alla Lilliehöökar närmast beslägtade med Fårdalagrenen, böra ärfva denna ättegrens representationsrätt för ätten JM 1, och emedan de sjelfva ansågo saken så och slägtledningen mellan de olika ätterna enligt genealogierna var tydlig, har under en längre följd af år ingen kommit att bemärka det orätta deruti, då ätten JM 1 var utdöd och således ingen af dess medlemmar längre kunde försvara sin rätt. Påtagligt är likväl, att om år 1801 icke Fårdalagrenen utan Kålbäcksgrenen utdött, skulle Lilliehöökarne af Gälared obestridligen hafva ärft Kålbäcksgrenens representationsrätt för ätten JM 66, ty för denna sistnämnde ätt hade de förut flera gånger representerat och denna ätt ansågos de före år 1809 tillhöra enligt alla de fullkomligt sammanstämmande officiella uppgifter, som Bil. till Höglofl. Ridd. o. Adelns Prot. vid 1862 års Riksdag. 2 18 Riddarhus-Utskottets Utlåtande JK 4. rörande denna fråga finnas i behåll för tiden före år 1809. Man finner nemligen ingenstädes uppgifvet, hvarken att Gälareds-grenen någon enda gång före denna tid representerat å ätten JYs 1, eller att Gälareds-grenen eller någon af dess medlemmar blifvit räknad till nämde ätt.
För att närmare utreda förhållandet härmed anhåller jag att framdeles till Höglofliga Stals-Utskottet, dit denna motion torde remitteras, få aflemna alla till frågan hörande handlingar och inskränker mig nu: att till väganläggning mellan Jörns och Arvidsjaurs kyrkor begära ett anslag af 15,000 R:dr Runt. Stockholm den 50 November 1862. P. A. Nyström, från Westerbottens län. Af Olof Lindström från Westerbottens lån, om försäljning af de dt militie-slaten anslagna boställen. Ingen, som bor i närheten af militieboställen, torde kunna neka, att desamma gifva allt för låga arrenden i förhållande till boställenas verkliga värde samt i jemförelse med den ränta, man i allmänhet kan beräkna af fäst egendom. Vid betraktande - Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 513. 833 laude häraf och då boställenas värde mäste skallas så mycket högre med afseende å de friheter, sorn äro dem förlänade, såsom frihet från indelning, rotering m. mv torde Statens behållning af utarrenderade militieboställen näppeligen uppgå lill mera ån 2 procent. Mig synes orätt, ali Staten så illa använder sitt kapital, under det den nödgas upplåna penningar mot vida högre ränta; och får jag fördenskull föreslå : alt de af Staten utarrenderade militieboställen måtte, såsnart nu gällande arrendekontrakter tilländalupit, för Statens räkning å auktion försäljas. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålies. Stockholm den 50 November 1862. Olof Lindström, från Westerbottens län. Af Carl Påhlgren från Elfsborgs län, om förklaring af 12:te och ändring i 14 § af gällande stängsclförordning. Kongl.
Mina skäl dertill äro: dels att i denna Författning uttryckligen afses och nämnas personer, hvilka redan äro med döden afgångne, dels att densamma gifvit anledning till åtskilliga olika tydningar och missbruk, som genom någon omarbetning kunnat för framtiden förekpmmas.” Härmed förenade sig /. A. Zetterberg och Er. Andersson. La"-Ulskotlc[s Betänkande, IV: o 125. Uti förestående reservation förenade sig F. von Zweigbergk, med del tillägg, att, sedan det blifvit upplyst, det förenämnde Författning tillkommit på ett grundlagsvidrigt sätt, så bar ban ansell, att nödvändigheten fordrat dess omarbetning. Af Herr Ekholm’, att ban varit frånvarande, dä beslutet togs om detta Betänkandes sammanfattning, och i skiljaktighet derifrån hufvudsakligen instämde med hvad Herr Friherre Cederström i dess motion yrkat. Änk. till Exp.Utsk. Hen 19 Sept., kl. 12 ml dä. Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring i 6 Cap. Missgernings-Balken. Till Lag-Utskottets handläggning hafva, uti berörde ämne, blifvit remitterade följande motioner: d) från Högloft. Ridderskapet och Adeln: r:o af Herr Grefve Anckarsvärd, Carl Henric, sorn anfört, att bebestämdhet i lagbuden vore ett bland det lagbundna samhällets oundgängligaste behof; och då, i afseende pä 5 Cap. i §. Missgernings-Balken, förekomme, alt följderna af dess tillämpning oeftergifiigen fordrade, att detsamma erbölle en tydligare ordställning, än den nuvarande, yrkade motionären, att, i stället för nämnde §, måtte i nu gällande lag införas följande, uti io Cap. Stralf-Balken af förslaget till allmän Criminat-lag, befintlige stadganden: "i §• Förgriper sig någon emot Konungen med våld eller annan misshandel å hans person, dömes till fästningsstraff.” ”a §•
Madam Björkelund, hvilken såväl i egen som andras tanke var en särdeles vis matrona, hade redan, långt förrän de tvänne märkliga åren togo sin början, sett och gissat hvar skon klämde, då löjtnanten under middagarne envist stirrade på apelskogen i den gröna lådan, suckande allt djupare för hvarje litet skott, som friskt sköt upp, och då han under söndagseftermiddagarne gjorde sina små kaffebjudningar på jakten, der han likväl visade sig som värd endast till namnet. Men madam Björkelund hade svurit på för såväl sin gubbe som grannarne, att hon var viss om att löjtnanten aldrig skulle få mod att fria. Detta visste hon icke blott af sig sjelf, utan äfven af korten, hvilka, hur ofta de än blandades, aldrig gåfvo annat än nej. Men en afton, då korten åter gifvit samma ovänliga utslag, mumlade likväl löjtnanten, då hon satte in vattenkarafinen för natten: ”Madam Björkelund!” ”Var det något?” ”Det är gjordt.” ”Åh knäfveln! Har löjtnanten riktigt pressadt ut meningen?” ”Tydligt.” ”Till mamsell Helena?” ”Förstås.” ”Och hon har svarat?” ”Ja!” ”Nå, det var galant nyhet ... Än fosterföräldrarna?” ”De också.” ”Utan invändning?” ”En hake.” ”Kunde just tro det – och den haken lyder väl på att Säg sjelf ...” ”... ändra lefnadssätt.” ”Jo, så vill det till! Men hur skall löjtnanten gå i land med det?” ”Det blir icke konstigt” ”Hm, vanan är konstigare än allt konstigt.” ”Jag gör en ny.” ”Låt oss hoppas på det Och löjtnanten flyttar icke härifrån?” ”Aldrig.” Härmed var allt förklaradt, och dagen derefter var det som kruset och buteljen kastades i sjön, sedan löjtnanten först tömt dem till ära för sin blifvande ställning och sina goda föresatsers varaktighet. Från den stunden fanns ingen lyckligare och förnöjdare menniska än den hederlige, stillsamme och tystlåtne Borgman.
Man tog afsked, och en stund därefter vandrade mostern och Agnes uppför gatan, som ledde till deras boning. Det var ljumt och friskt på en gång. Bodarna voro stängda. På en och annan trappa stod en ensam manlig figur och rökte, blickande upp mot den ljusa himmelen, som var alldeles prickig af matt glänsande stjärnor. »Moster», sade Agnes om en stund, »om man älskar en människa, som är af olika tro, är det ej då en pligt att söka glömma honom?» Mostern såg förvånad ut. »Det kan åtminstone vara en pligt», sade hon. Agnes böjde på hufvudet och gick en stund som i tankar. När de kommit hem, sade hon: »Glömma kan man nog ej. Men försaka måste man.» Som en blixt hade det slagit Grane, när han kom hem, att han ej glömt Agnes under det myckna, som sysselsatt honom på den sista tiden. Han märkte själf, att han sökte henne, och Agnes njöt däraf, väl med en tillsats af bitterhet, men det kunde dock ej vara henne förmenadt att åtminstone lära känna honom. En större utflykt var beramad till en ruin, belägen i den lilla stadens granskap. Ett helt sällskap ungdom, försedt med behöfliga förkläden, hade tidigt på morgonen begifvit sig på väg. Först dagen därpå skulle återfärden ske. Natten skulle tillbringas i ett par nära belägna bondgårdar. Det var en solblank sommardag, uppfriskad at hafsvhiden, som behagligt kylande blåste genom den gamla borgen. Man åt middag i det gröna, tillbragte eftermiddagen med hvarjehanda nöjen och samlades mot aftonen för att supera på en slags terrass med utsigt åt hafvet. Agnes stannade kvar med de äldre för att göra i ordning supén, under det att det öfriga sällskapet begaf sig upp i den öfre våningen af ruinen för att betrakta solnedgången. Solens nedre rand snuddade nästan vid vattnet, himlen var fläckvis beströdd med hvita molntappar. Lugnt och blått sträckte sig hafvet, det vida, stilla hafvet framför dem.
Hr Biskopen torde gått väl långt, då han uti sin andeliga ifver frånkänner Utsk:s majoritet att få vara vältänkande män , på den grund , alt de icke skåda föremålen i likhet med Hr Biskopen, som jag fruktar icke skulle finna sig belåten, om man, till följe af åsigternas olikhet, skulle emot Hr Biskopen använda enahanda slutsatser ; men för oss, tidens söner och lekmän, skulle det icke anstå, att emot våra motståndare nyttja ett sådant språk, som det Hr Biskopen ansett passande både för sig och kyrkan. Hr Biskopen har yttrat: "att Konungen äger efter grundJ'lagens egna ord allena styra Riket, — och alt dessa ord "äro heintade ur Svenska folkets hjeltan, och äfven ifrån I’åIder varit nationens lösen och föreningsord." Den i Julie. m. Det ur just delta Hr Biskopens oförtäckt uttalade begrepp om allenastyrandet lins oss, som sedan 3o år orsakat missförhållandena, varit anledntn till striderna, och påkallat den närmare utveckling Coust.Utsk:s så mycket klandrade betänk, redan åstadkommil, och hvarvid det uträltat mycket om det förmått försätta frågan uti en klarare åskådlighet, för att såmedelst omsider bringa ilen till ett slutligt afgörande. Jag har redan i det föregtde, efter min uppfattning, sökt förklara allenastyrandets princip, sådan den i våra grundlagar förefinnes, och såsom den uti alla constitutionella länder anses och förstås; och jag har under hela min parlementariska bana troget iakttagit alt läsa 4 §:n Reg.Ftn, såsom den bör läsas, då man med dess tolkning menar ärligt.
Komma till henne när man ville, fann man henne med nya testamentet eller någon andaktsbok uppslagen framför sig. Hon läste med förkärlek Kierkegaard, och då hon, som ofta hände, hos honom eller i bibeln påträffade punkter, som hon icke förstod, brottades hon med sin tanketröghet i dagar och nätter, tills hon slutligen fick ett slags ljus öfver den dunkla punkten, hvilket fick gälla för det rätta. Sådana dagar var det icke värdt att tala till henne, man fick endast enstafviga och förströdda svar, ögonen hade ett spändt inåtvändt uttryck, hon hade all sin uppmärksamhet hårdnackadt koncentrerad på en enda mörk fläck i sin tankeverld, hon kände livarken hunger eller trötthet, hon satt der i sin länstol med boken framför sig, och det låg en fruktansvärd energi redan i hennes sätt att hålla handen knuten så hårdt, att naglarna rände in i köttet. Hon hade mycket att lära sig begripa, ty hon hade från början ej varit någon religiös natur och hade i ungdomen helt och hållet lemnat dessa ämnen å sido. Det var, som hennes forna vänner påstodo, en slump, som gjort, att hon råkat kasta sig på religionen; den hade blifvit hennes fixa idé, och man var å hennes vägnar glad åt, att det ej i stället råkat bli snålhet eller dryckenskap hon slagit sig på, efter det nu nödvändigt skulle något vara. Egendomligt nog tycktes hennes gudsfruktan ej ha gjort henne mera menniskovänlig än förr. Hon var visserligen hvad man kallar » god mot fattiga », till och med i ovanligt hög grad, och använde större delen af sina räntepengar till en ganska praktisk och förståndig välgörenhet, men hon tycktes endast handla så, derför att det stod föreskrifvet i bibeln, icke af något inre behof. Det var icke medlidande och menniskokärlek, som dref henne till de fattiga kojorna, det var hennes fixa idé. Och hon hade ingenting att säga till de nödstälda, som hon besökte; då hon gick, lemnade hon qvar sina matkorgar eller sina penningar, men icke ett enda hjertligt ord, icke en värmande, upptinande blick, och de Guds ord, hvarmed hon någon gång lät gåfvorna beledsagas, kändes somsvidande kindpustar.
Då således de jernvägar från Dalarne, hvarom nu är fråga, enligt Utskottets åsigt, oaktadt sin längd och anläggnings-kostnadernas betydliga belopp, icke äro att anse såsom stamlinier, och då dessa sednares sträckning, dimensioner och anläggnings-sätt m. m. icke komma att ega något väsendtligt inflytande på de förra, har Utskottet, med afseende derjemte å de förhållanden, som genom vederbörande embetsmäns och embetsmyndigheters anställda undersökningar och meddelade yttranden blifvit utredda, trott sig ega all anledning tillstyrka Rikets Ständer, att, redan vid denna Riksdag, bevilja och anvisa de medel, som kunna erfordras för anläggningen af en ändamålsenlig jernväg från Dalarne, helst, i betraktande af hvad härvid är utredt och upplyst, denna jernvägs fullbordande, så snart omständigheterna möjligen medgifva, synes företrädesvis angeläget och maktpåliggande, ej allenast för den ekonomiska ställningens förbättring och näringslifvets utveckling inom nämnde vidsträckta landskap, utan äfven för dess naturprodukters och slöjdvarors inverkan på rikets allmänna handelsrörelse och bergshandtering. Betydligheten af de varu-qvantiteter, som, enligt här ofvan anförda beräkningar, redan under nuvarande besvärliga och tidsödande kommunikationssätt, fraktas till och från Dalarne, gifver visserligen anledning till den förmodan, alt vid den tillväxt i all rörelse, som af underlättade ändamålsenliga kommunikationer städse framkallas, trafiken, åtminstone efter någon lids förlopp, skall kunna sysselsätta 2:ne jernvägar, ledande till så skiljda slutpunkter och genomgående trakter med så skiljaktiga naturprodukter, som de jernvägs-anläggningar, hvilka nu föreslagits från Dalarne till dels Mälaren, dels Östersjön; men innan åtskilliga andra delar af riket ännu kunnat för - Siats-Utskottets Utlåtande, JW 274. ses med derstädes jemväl behöfliga förbättrade kommunikations-anstalter, anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka de för dessa företag afsedda tillgångars användande, till understöd för 2:ne större jernvägs-anläggningnr från en och samma provins.
Maj:t, som funnit detsamma böra hädanefter benämnas Rikets Ekonomiska Karteverk, den 15 sistlidne April meddelat de närmare föreskrifter i ämnet, som innefattas i Kongl. Maj:ts under samma dag till Öfver-Direktören vid Landtmäteriet aflåtna, i Svensk Författnings-samling intagna, Nådiga skrifvelse; och vill Kongl. Majit härmed i Nåder äska att, med bibehållande under oförändrad rubrik: »Till bearbetande af Rikets ekonomiska karteverk», af det på ordinarie stat under titel: »För Socknekartors upprättande» nu uppförda reservations-anslag af 6,000 R:dr, Rikets Ständer må till enahanda ändamål för nästkommande statsregleringsperiod till Kongl. Maj:ts disposition fortfarande anvisa ett årligt extra anslag af 15.750 R:dr, eller för 3 år tillsammans 47,250 R:dr. ■iainK-slateriia I liänen. Då Landsbofdingarne i Norrbottens och Jemtlands Län, hvilka hvardera i årlig lön uppbära allenast 6,750 R:dr, respenningarne deruti inberäknade, äro svagare allönade än öfrige Landshöfdingar och onekligen i behof af någon skälig tillökning i sina inkomster, vill Kongl. Maj:t härmed i Nåder äska, att åt hvardera af bemälde två Landshöfdingar må anslås en löneförhöjning af 1,250 R:dr, så att deras aflöning, med inberäkning af respenningarne, kommc att uppgå till 8,000