Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilka följder skulle väl detta hafva för Nationen, utom detta oformliga och för dess anseende kränkande tillstånd! Icke heller är tidpunkten nu lämplig för denna operation; man måste först se de välgörande verkningarna af realisationen Kanske blifva de nu af den beskaffenhet, att ett nytt Riksmöte snart erfordras; och då torde det blifva särdeles besvärligt för Ständerna att hafva medgifvit åt enskilda ifrågavarande rättighet. Lika med Frih. Cederström finner jag vinstberäkningen och tror, i afseende på t hvad en värd talare, Hr Gr. Cronhjelm, yttrat, att han ej kunde inse den, lämpligast till vinnande af upplysning vända sig till Hr Frih. Rantzou, som med förslaget inkommit; och jag kan med lika uppriktighet som Frih. Boye förklara, det jag ej anser Frih. Rantzou afse enskild, fördel. Jag afstyrker förslaget. Frih Den 13 Mart f. m. Frih. Ehrenborgh: Det är ett uttryck i Gr. Cron* hjelms yttrande, som föranleder mig att åter upplaga några ögonblick af R. o. Ad:s tid. Jag fann nemi., att Hr Gr* föreställde sig, att garantien för realisationens bestånd, hvil* ken vi alla så lifligt önska, skulle så säkert finnas i Frih. Rantzous förslag, emedan Bankens förvaltning derigenom skulle komma att förbättras. Jag vänder mig i anledning häraf till den värde motionären sjelf, hvars antagonist jag, i brist på någon annan, nu blifvit, med dell fråga, om icke han delar med mig den Öfvertygelse, att en sådan garanti säkrast skulle vinnas genom en i grundlagsenlig väg beredd, än* damålsenligare administration för Banken? Om Frih. Rantzou, som i dessa ämnen äger både kunskap och erfarenhet, vill gå i befattning med tillvägabringandet af en sådan förändring af Bankens nuvarande styrelse, skall jag gerna, med hvad på mig beror, söka understödja den, så att vi en gång erhålla en Bankstyrelse, som förstår sin bestämmelse och leder Bankens functioner ändamålsenligt.
S. D. Till Stals-Utskottet remitterades en af Doktor Säve väckt motion, JM 130, om ett årligt anslag till löneförbättringar åt de svagast aflönade Komministrarne och Kapellpredikanterne i riket, tillika med ett af Prosten Sondén dervid afgifvet yttrande. 78 Prot.-Utdrag den 29 November 1862. S. D Till Bevillnings-Utskoltet remitterades Doktor Sandbergs nu väckta motion, JVS 125, om åtskilliga förändringar i Kongl. Förordningen den 7 December 1860, angående försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker. Från Vallöf,. Borgare-Ståndet. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet motioner, väckta: af Herr [Vitt, JVS 145, angående anslag till utvidgning af slöjdskolan i Carlskrona; af Herr Ljungberg, JVS 161, angående pension för Majoren i Arméen August Hahr; af samme ledamot, JVS 163, angående lönetillökning för Kammarskrifvarne i Kongl. Stats-kontoret; af samme ledamot, JVS 164, angående pension för extra ordinarie Kammarskrifvaren vid f. d. Kongl. Tabellkommissionen L. F. Montelius; af Herr Beronius, J\l 166, angående ersättning till f. d. Regements-läkaren vid Kongl. Dalregementet m. ra. B. F. Levin för af honom vid tjenstebyte erlagdt ackord; af Herr Gahn, JVS 170, angående ekplanteringsoch allmänna jagtkassornas öfverlemnande till Kongl. Majrts nådiga disposition, för skogsoch jagtväsendets ordnande, m. m.; af Herr Hjertström, JVS 173, om anslag utan återbetalningsskyldigbet till fullbordande af den s. k.
Skeppare, inhemsk eller främmande, som, för trängande orsaker eller till inhemtande af order för sin vidare resa, inlöper i svensk hamn, der sjötullskammare finnes, må derstädes, utan skeppsumgälders erläggande, intaga förfriskningar och anställa nödiga reparationer, samt jemväl, under iakttagande af hvad seglationsordningen föreskrifver1, och efter behörig märkrullas afgifvande, lossa större eller mindre del af sin last och intaga fyllnad deri, utan att erlägga tull eller annan afgift för mera, än sorn lossas eller lastas; men för fartyget belöpande skeppsumgälder skola, med iakttagande af hvad ofvanstående 4 § föreskrifver, betalas då lossning eller lastning äger rum. Dock må, under fart från en till annan utländsk ort, svenskt eller dermed lika berättigad! främmande fartyg, utan sådane umgälders erläggande, kunna lossa så stor del af innéhafvande laddning, sorn icke öfverstiger fjerdedeleh af fartygets lastdrägtighet, för utrönande hvaraf fartygets skeppshandlingar må tjena lill grund. Fartyg, inhemskt eller främmande, som i svensk hamn intagit en del af sin laddning, må i annan svensk hamn, der, enligt segla tionsordningen, lastning får äga rum, intaga fyllnad deri. På hvart och ett ställe erlägges ttill för hvad lastadt blifvit Då lossning eller lastning på flera ställen ägt rum, erlägges dock, i öfverensstämmelse med nyss åberopade 4 §, skeppsumgälder endast å första lossningseller lastningsstället, derom bevis på passet meddelas. § 17. Skeppare vare skyldig att, på sätt seglationsordningen stadgar, å märkrullan noga anteckna sitt förråd af lifsmedel, till mängd och beskaffenhet, vid den påföljd för uraktlåtenhet deraf, som högstberörda förordning bestämmer; och må det förråd, som för besättningens behof till begagnande om skeppsbord finnes nödigt, befrias från tull och andra afgifter i utlastnhigsorten.
Då således en verklig kännedom om fångens häktande icke blifvit af Rådstufvurätten förnekad, utan dess försvar läge endast i föregifvandet om den bristande officiella egenskapen af denna kännedom; ansåg jag mig böra hos Kongl. Maj:t underdånigst hemställa, huruvida en dylik undflykt rättvisligen kunde leda till befrielse, och om icke fast heldre det tillhört Rådstufvurätten såsom domare att arise sjg tillräckligen underrättad i ett ämne af denna beskaffenhet, för att vara skyldig att om förhållandet skaffa sig fullständig visshet, när Rätter! i enskild väg derom erhållit en oförneklig kunskap. Men i händelse Kongl. Majit ansåge nöjaktig bevisning emot de tilltalade icke på denna grund vara för hand, och deras fällande sålunda icke kunde af Kongl. Majit i Nåder bifallas; så ansåge jag mig böra till nådig pröfning öfverlemna, huruvida saken rätteligen kunde afgöras, innan utredt blifvit, genom hvilkens försummelse det kunde hafva inträffat, att officiel anmälan hos Rådstufvurätten saknats, eller om icke en sådan anmälan verkligen ägt rum. Till utredande häraf syntes rätta utvägen vara, att på grund af Rådstufvurättens förnekelse ställa till ansvar den person, hvilken enligt fånglistan införpassat fången till häktet, då denne person, stadsfiskalen på stället, så vida han ville freda sig sjelf från laglig påföljd, mäste låta sig angeläget vara att styrka, det harr om häktandet lemnat behörig underrättelse.
Särskildt har en talare, Frih. von Schulzenheim, uppträdt på ett sätt, med hvilket ingalunda Norrlands innevånare kunna finna sig belåtna. Till en början får jag, hvad den militära delen af frågan beträffar, — utan att derföre behöfva, som det heter, jerare in verba magistri —, til! stöd för min mening åberopa mig på 2:ne militära auktoriteter, vid hvilkas utlåtm man väl icke kan undgå att fästa något afseende. Dessa auktoriteter äro Generalerna Akrell och Hazelius, hvilka båda tillstyrkt den östra sträckningen. Härtill kommer ytterligare att, på sätt Gr. Taube anfört, alla offentliga auktoriteter, hvilka från år 1847 utlåtit sig i detta ämne, förordat samma sträckning, samt att först 1862 års komité frångått denna mening. Vid sådant löriiållande synes mig att äfven den af mig förfäktade åsigt har en auktoritetstro att stödja sig på. Med anledning af Frih. von Schulzenheims yttranden om Norrland, är jag dock i tillfälle att omförmäla, deiman, — utan att, på sätt bemälde Frih. antydt, vilja genast re-;a till Haparanda —, likväl allvarligt ifrågasatt en jernväg norrut till Sundsvall; och jag har hört sakkunniga personer uttala den oeftergifliga mening, att ifrågav:de jernväg icke bör gå längs kusten, utan genom den inre bördiga delen af Norrland, på det att någon konkurrens med ångbåtarne icke må ifrågakomma. Derför bör ock en sådan jernväg utgå från Storvik eller deromkring. Då Den 11 Maj f. m. 223 denna jernväg till Norrland sålunda skulle komma att utgöra en fortsättning af den norra stambanan, finnér jag, för möjliggörandet af båda dessa banors sammanbindning, allt skäl vara att draga denna norra stambana öster örn Sigtunafjärden. Om ock Norrland ännu icke Ilar så många innevånare, befinner sig dopk detta land i så stark tillväxt, att man måste något mer än tillförene göra afseende på dess behof. Frih. von Sclnilzenheims dåliga föreställningar om detta landskap torde möjligen förklaras af hans tillkännagifvande, att han lärt sig känna Norrland linder ett års vistelse i Lappland.
Jemte det Rikets Ständer, i anledning af ofvanberörde framställning, och med afseende å de bevekande skäl, som tala för meddelandet i detta fall af ersättning åt Friherrinnan Eneschöld, såsom oförskyldt lidande, dock utan att sådant må såsom prtejudicat för framtiden gälla, bifallit, att Friherrinnan Eneschölds ränteskuld till Ivrigsmanshus-Cassan må af Staten godtgöras, i hvilket ändamål Rikets Ständer skola gifva deras Fullmägtige i Riksgälds-Contoret nödige föreskrifter, hafva Rikets Ständer tillika skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, att ej allenast Krigs-Collegium måtte förstäudigas och påminnas, att icke, genom bristande tillsyn å underlydande Tjenstemän, så beskaffade bedrägliga förhållanden, sorn ifrågavarande, vidare må ega runi, utan äfven öfrige förvaltan - a44 Expcditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse N.o i54- de Verk, som hafva Cass eller penningar under deras vård, antin gen erhålla bestämda föreskrifter i de fall, der sådane ännu kunna erfordras, eller erinras om nödvändigheten att iakttaga gällande stadganden, på det både Statens och den enskildes rätt må behörigen vårdas. Rikets Ständer framhärda &c. v Stockholm den 9 October 1834- N:o 154* Uppläst och godkäsdt hos Ridd. och Adeln den 16 Oct. i834- Preste-Ståndet den 16 Borgare-Ståndet den 16 Bsnde-Ståndet den ao Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, med förslag till ändring i 5 $, i5 Cap. A rf da-Balken. (Lag-Utsk;s Betänk. N:o 125.) S. A. K.
Ständer anvisat till löneförbättring åt folkskolelärare, hade blifvit stadgadt, att vederbörande församling skulle till sitt folkskoleväsendes årliga behof, hvarunder väl icke torde böra inbegripas kostnader för uppförande af skolhus eller andra tillfälliga utgifter, hafva förut tillskjutit ett belopp, minst motsvarande dem församlingen förut anslagna andel i den personliga skyddsafgiften eller den nuvarande folk - 40 ExpeditionsUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 169. skoleafgiften. Af de flesta församlingar utginge redan ett tillskott till sådant belopp, och det kunde ej, då undantag medgifves fattigare församlingar, någonstädes kännas tryckande, om ett lika beskaffadt vilkor föreskrefves för undfående af understöd för folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet, helst församlingarne, enligt folkskolestadgan, egde att för tillskottets utgörande välja flera särskilda grunder. Med anledning häraf och då någon annan förändring i nu gällande bestämmelser för erhållande af del uti ifrågavarande anslag icke syntes af behofvet påkallad, har E. K. Maj:t, som äfven ansåge detta anslag böra vid dess nuvarande belopp, 75,000 Ridr, bibehållas, föreslagit Rikets Ständer, att, såsom vilkor för åtnjutande af understöd från Statens sida för folkskoleväsendets utvidgande och ändamålsenligare ordnande, för framtiden måtte stadgas, att endast de församlingar, sorn för aflöning af lärare eller lärarinnor redan tillskjutit eller åtoge sig att tillskjuta ett belopp, minst lika stort med folkskoleafgiften, skulle af ifrågavarande anslag erhålla del, hvilken i sådant fall skulle, såsom hittills, utgå med hälften mot hvad församlingarne utöfver berörda tillskott förbunde sig att i hvarje särskildt fall för angifna ändamålet lemna; E. K. Maj:t dock, hädanefter som hittills, öppet lemnadt, att, der särskilda förhållanden, ibland hvilka i främsta rummet borde räknas en församlings fattigdom, föranledde undantag från de stadgade vilkoren, ett sådant undantag bevilja.
* 0ni nu modets despotism iitginge från vårt eget land, s i vore det mindre att frukta; men - .bevars val! - sådana barbarer äro vi .val ej! En fraiisman skulle komma upp .til.l vår aflagsna nord och finna, att vi vågade lie en smak för oss själfva! Det kunde ju icke .gå .an - hvilka hottentotter skulle han ej då taga oss för! Nu däremot, nar. vi hedras af s&amp; fint besök, hvilkeii stolthet att kunna visa honoin, liur vi följa med vår tid, som det lieter, ocli hrilken iira för oss, att vi göra det så blindt, trots de olikheter, soin finnas mellan vart sknplynne, våra tiZkjå ?zgar, vårt klinrat! Dessa olikheter am i sjalfva verket så oöfverstigligt stora, att de förvandla inoderaseriet från att yara endast löjligt till en verklig fara för var nation. Ä r det shlunda icke vansinnigt och fördarfligt, nar ett litet land med begränsade tillgingar vill apa efter lyxen i ett stort land, ett land, hvilket liar råd att dagligen ge ut tio wdlionei * francs p i sin budget, och där - mark väl! - modevarorna likval äro betydligt bigigare iiii Iios oss? Om. någonsin siffror kunna tala så att de väcka till eftertanke, så vore det väl har. Och lika olika som v&amp;ra tillgingar, ar vist skapl.iine - till heder för oss! Hur passar t. ex. den ombytlighet, som hos parisare11 nästan öfvergått till omöjlighet a t t ' b e v w ~ ett inti.yck, till det segs fastliållande vid det bestående, som ar ett af fi; imddrageii i det srexska folklynnet? Svaret är, att i7i icke, utan att göra vad p$ var karakter, kunna följa dessa friininande moder, lirilka a.llt mer och iner Bli beräknade för dagen. De peleriner t. ex., hrilka i somras varit så omtyckta - hyr se de ut?
Man torde sålunda äga anledning att förmoda, det den af mig anmärkta slutmening i litte punkten tillkommit vid justeringen, och det synes då såsom borde man fästa mera afseende på betänk., sådant det från början tyckes hafva varit öfverenskommet, än ratta sig efter ett tillägg, hvilket troligen af förhastande eller förbiseende blifvit, om jag så får säga, i resumeen insmuget; ty då något spår dertill i sjelfva betänk, icke finnes, och denna punkt altså i nämnde afseende icke är med detsamma öfverensstämmande, hvilket alla de öfriga punkterna äro, så upprepar jag, att jag måste tro, det den korta, men vigtiga, tillsatsen vid slutet blifvit otillbörligen ditsatt. Jag bar ansett uppmärksamhet härvid nödig, pä det man måtte få tillfälle att fästa sig vid den skäliga anledning, som densamma lemnar, att icke skrifva tillägget på den verkliga majoritetens räkning. Jag har i öfrigt redan utvecklat skälen, hvarföre jag icke med min röst kan medgifva sedelemissioner i annan väg, än i och för vexlingen samt medelst lån på exportabla elfecter. Jag anser öfverflödigt att nu upprepa dessa, helst flera talare med större erfarenhet i ämnet och mera förmåga att uttrycka sig, än jag, tillräckligt ådagalagt grunderna för den åsigt, jag hyser. Jag anhåller således endast, att orden: ”förrän ett år förflutit från Ban”kens öppnande till utvexling af silfver,” må utur punkten utgå samt alt R. o. Ad. må stadga, att, om icke metalliska cassan uppgår till f af sedelstocken, några åtgärder icke må vidtagas till sedelstockens — jag anser detta ord vara bättre än rörelsecapitalets — ökande i annan väg, än medelst belåning &c. Detta torde få blifva contrapropos, i fall af votering. Ilr af Ekenstam, Isr.: Då den åsigt vann, för hvilken jag på f. m. talade, har jag för min del icke något vidare tillägg härvid att önska, utan ser helst, att hela litte punkten får förfalla.
I afseende på de föreskrifter, som i §§ 4—7 lemnäs angående sättet för uppskattning af fast egendoms värde, hafva hos Ridderskapet och Adeln Herr Bergenstråle, , A., (uti motionen N:o 88) samt Herr Ehrenborg, B., (uti motionen N:o^67) till Utskottets bedömande framställt åtskilliga erinringar, med hemställan att de måtte, i den män de befinnas grundade, vid Bevillnings-stadgans öfverseende iakttagas. Herr Bergenstråle i i ar yttrat, att köpeskillingsbeloppen utgjorde en högst osäker ledning för uppskattning af jordbruksfastigheters värden, i anseende till de under sednare åren högt uppstegrade försäljningsprisen, och ehuru det icke vöre ovilkorligen föreskrifvet att köpeskillingarne skulle ligga till grund för uppskattningen, hade de likväl flerestädes ansetts såsom den enda rätta. Blott den enkla föreskriften att egendom på landet skall uppskattas till sitt verkliga värde skulle säkrare hafva ledt. till ändamålet, isynnerhet om beredningsdistrikten icke gjorts alltför stora, ty vanligen egde allmogen temligen noggrann kännedom om sina sockenbors sädesproduktion, hötillgång m. in. Likaledes hade föreskriften om åbyggnadernas brandförsäkringsvärde, såsom ledning för uppskattning af mindre lägenheter på landet, blifvit af beredningarne i allmänhet sä uppfattad, som borde brandförsäkringssumman uteslutande anses bestämmande för sådana lägenheters värden, — en uppfattning så mycket origtigare sorn byggnader icke gåfve någon inkomst, utan tvärtom medförde kostnader för underhåll. Väl vore det billigt, att sådana omkring städerna belägna hus, som till sommarställen uthyrdes och således lemnade verklig inkomst, särskildt beskattades, men deremot borde byggnader, som af egaren beboddes eller begagnades i och för jordbruket, helt och hållet undantagas frän all uppskattning vid beräknandet af jordbruksfastighets värde. Herr Ehrenborg anser att, vid jordbruksfastighets uppskattning, man i allmänhet kommer sanningen närmast, dels genom beräkning af medelafkastningen dels och ännu säkrare genom uppskattning af dess areal eller taxerade mark.
— N:o 299. med förslag till sammanjemkning eller voteringsproposition, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut, angående ifrågaställd befrielse för förre Departements-cheferne i General-Tullstyrelsen, Presidenten af Billbergh oell CanceiliRådet Valerius samt Kamererare!), Kainmarrälts-Rädet Winroth oell Conlrollören Middendorff från ådömdt ersättningsansvar i målet, rörande den efter aflidne Tullförvaltaren Fine'r yppade balans. VIII. IX. E. 322. — N:o 300. angående anslag till en ytterligare Ca neeli isl-1 öu vid Rikets Ständers Justiliee-Ombudsmnns expedition. VIII. B. 230. Å. 235. IX. U. 532. A. 533. — N:o 301. i anledning af älerremiss å förslaget till första afdelningen af Riksgälds-Conlorets nya reglemente. VIII. B. 230. A. 237. — N:o 302. i anledning af erhällne ålerremisser ä Betänkandet N:o 216, angående väckt fråga om restitution af erlagde bränvins-bevillnings-medel. VIII. B. 230. A. 237. N:o 303. med förslag till reglementariska stadganden, angående Riksgälds-Conlorets inkomster. VIII. B. 230. A. 237. — N:o 304. i anledning af erhällne ålerremisser å Betänkandet N:o 265. angående ifrågastäldl låne-underslöd af allmänna medel för hamnanläggningen vid Warberg. VIII. B. 230. A. 238. E. 284. N:o 305. med förslag till stadganden i Riksgälds-Coulorels reglemente, angående de vid innevarande riksdag beviljade ut gifter samt anslagen till folkundervisningen m. m. VIII. B. 253. A. 267.
St. inse vigten att upprätthålla detta enda Stenkolsverk, beläget i Rikets bördigaste provins invid kusten, hvarifrån verkets producter kunna sjöledes transporteras, och att R. St., medelst anvisning af en sådan lånerättighet, med sorgfällighet vårda denna till förkofran öppnade nya källa, hvarifrån mångfaldiga näringsgrenar kunna hemta sin upprinnelse. Bolaget saknar utvägar vid en sådan inträffande händelse att förse verket med nödiga medel, och om det i brist på förlag en gång faller, uppreses det troligen aldrig mer. Directionen talar ej för bolagets egen förmån, utan för det allmännas, och hon har åtminstone trott sig uppfylla en medborgerlig pligt, då hon genom mig faster R. St:s uppmärksamhet på möjligheten af en sådan händelse, med det tillförlit till deras fosterlandskänsla, att verkets fall, genom saknadt förlag af en så obetydlig summa, må förekommas oeh dess ruiner icke öfverlenmas till efterkommandes betraktelser. Jag anhåller vördsamt, att denna framställning ma varda öfverlemnad till behörigt Utskott. (Afskrift) Bilaga. Direclionens vid Höganäs Stenkolsverk till K. M. under d. 11 Febr. 1B34- afgifna underd. berättelse. E. K. M. har uti skrifvelse d. 24 Mars i832 i Nåder befallt Direct. vid Höganäs Stenkolsverk att årligen, efter Den aj Februari i. 2o5 den allmänna bolagsstämman, till E. K. M. afgifva und. berättelse om arbetets fortgång och Stenkolsverkets tillstånd i alla dess delar, och Directionen går nu att uppfylla denna pligt. Redan under förra bolagets tid utgjorde tillgodogörandet af nedra kolflötsen uti Ryds schakt ett föremål för bolagets förhoppningar och ansträngningar. Flera gånger påbörjades, afbröts och förnyades derstädes försänkningsarbetet med stora uppoffringar, men alltid utan framgång genom ökadt vattentillopp, intilldess slutligen alla försök uppskjötos. R. St., med den ledning som blef dem gifven, fästade vid sänkningen i Rvds schakt den vigt, att ett bland vilkoren vid den under i8a3 års
Det är – som han uttryckligen förklarar – blott för dem, hvilka i lika hög grad som han själf äro kärlekens förtrogna, som han skrifver. Deras sinnens ömtålighet skulle allt för tydligt tal såra och utan svårighet varsna de verklighetens drag genom drömslöjans silfverskir. För dem är det öfverflödigt att skingra det vårliga soltöcken, som Dantes inbillning svept kring Beatrices öde, och hans stolta blygsel darrar vid tanken på, att menigheten på Florens’ gator skulle kunna hitta nycklarna till hans kärlekslifs gåtor. Så höljer sig Vita Nuovas stil i hemlighetsfull förklädnad, talar med dubbelmeningens högtidliga ironi, och låter det faktiska blott svagt skymta fram genom orden som bottnen genom en toskansk flods tyst glidande, stjärnspeglande vatten. Och tonen växlar med drömmens pulsslag. Den begynner lätt och naivt, när ungdomserinringen gjuter sitt aflägsna ljusdunkel öfver bilderna och stiger med ämnets allvar och smärtans närvaro till ett dunkelt majestät, med högtidliga upprepningar, en likformighet i tidsbeteckningar, och en parallelism i satsfogningen, som äro uttryck för den sibyllinska högtidligheten i denna själfbekännelse, som också är en väsendets och hjärtats omvändelseskrift. Språket är till sist – och det får man aldrig glömma – en primitiv mästares. Dante själf kände sig nog som konstnär, behärskande tidens hela artistskap, men versen och än mer prosan äro unga och nya, som blott i ett tungomåls första ålder. – En obestämd strålglans, en ordets gryningsstämning skimrar och darrar öfver verket. Diktionen får just därigenom sin särskilda charme, samma rörande förtrollning som så mången bleknad fresk mot svagt gyllne grund utandas ur linieföringens spenslighet och oöfvade melodi, ur figurteckningens och kompositionens försagdheter. Naturlig gratie och ungdomlig tafatthet smälta samman i denna stil. Man minnes stela gestalter, inåtvända leenden och lätt hoplagda, smala händer. Den Dante, som skref Vita Nuova är icke den vanlige, hvilkens dystra tänkarhufvud med det hårda medaljansiktet står för allas fantasi.