Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ledamöter att i vissa voteringar deltaga; samt flere än tre Statsråd att vara närvarande i StatsRådet, — Den andra thesen, som Utskottet i denna §. söker försvara, är den, att den af Riksens Ständer gifne Instruction för Revisor erne nödvändigt fordrar Konungens sanctian. Jag vill bär något närmare skärskåda Grundlagens ordalydelse i detta afseende, I RiksdagsOrdningens 68:de §. stadgas, att Revisorerna skola efter af Riksens Ständer utfärdad Instruction öfverse &c. Rikets Ständer äga sig sålunda förhehållet att utfärda den. Men att utfärda cn Instruction, är något helt annat än att föreslå den: det innefattar sjelfva promulgeramiet. Detta kan man finna af 74 §. RiksdagsOrd - 200 Den 5 Mars f, m, ningen, hvarest det heter: De allmänna Stadgar och Förordningar , hvarom Konung och Ständer under Riksdag gemensamt be slutit, skola dock endast i Konungens namn, och med Dess underskrift utfärdas. Men när nu denna rätt, sora på detta sednare ställe endast är gifven åt Konungen, är på det förra lemnad åt Ständerne, ser jag ej hvarföre Konungens sanction skulle i detta fall behöfvas; och tror att den år 1812 var ganska Öfverflödig. Deruti styrkes jag så mycket mer, som ingen ännu ens bjudit till att bestrida Ständernas rätt att enligt Grundlagarnes enahanda ordalydelse sjelfve verkligen utfärda vissa andra föreskrifter samt till och med allmänna författningar. Sålunda ålägges det i RiksdagsOrdningens 66:te §. Riksens Ständers BankoFullmägtige att, jemlikt vid hvarje Riksdag af BancoUtskottet utfärdadt Reglemente, förvalta Bankens medel &c. Likaså är det i 67 §. om Fullmägtige i RiksgäldsContoiret sagdt: Desse Fullmägtige skola likaledes vara tre af hvarje RiksStånd, med åliggande, att uti allt ovilkorligen sig rätta efter de Instructioner Riksens Ständer för dem utfärda.
Jag re’n i trädens skygd den tysta mullhög skådar, Der jag naturens skuld skall återbörda få Och en lycksalig hamn mot lifvets stormar nå. Glad kastar jag en blick på detta fridens läger, Och med förnyad kraft mitt rörda hjerta säger: Se denna tillflyktsort, som Ödets Herre gaf, En gräns för ditt förtryck, ett slut på lifvets smärta; Ljuf och högtidlig syn för hvarje dygdigt hjerta, Då brottets uslingar med rysning se sin graf. Du, lifvets Upphofsman, som skänkt mig hvarje dag! Jag lyssnar till din röst, jag lyder ditt behag: Tag denna suck emot i ditt fördolda Höga; Se denna varma tår i mitt förgråtna öga; Den gjuts med känslans kraft, den tränger från min själ, Då svag jag stapplar fram mitt yttersta farväl! Du hulda, i hvars sköt jag sällheten fått smaka, Farväl, bedröfvade och älskansvärda Maka! Barn! minsken eder gråt vid eder faders död: Med döden kämpar han, er gråt hans kamp försvårar; Farväl! jag lemnar er, med förbön och med tårar, Åt faderlösas far och enkors fasta stöd. – Hvad? fly de för min blick, det glada hoppets strålar? Och hvadan denna syn, som jemmer för mig målar? Jag skådar – fattigdom, med suckan i dess spår; I nödens blekhet klädd, hon till min hydda går. Till örat tränger sig min sorgsna makas qvida; Och rysningsfull jag ser, hur hon och barnen lida Det hårdaste af allt: en saknad, följd af nöd; De gråta min förlust – och gråta utan bröd. Gud! jag försmäkta vill: må detta hjerta brista! Ack, bortryck denna bild från ögat i mitt sista! Men – nu jag irrar mig; hvi svigtade mitt mod? Förbarmaren är stor! Förbarmaren är god! Han räknade min dag, då jag begynte vara; Han på min sista suck skall lika nådigt svara; Och skulle han ej då uti ett mildt förvar Ta dessa lemningar af en försvunnen far? Jo! lugnt mitt öga sluts, nöjd flyr jag denna hydda; Den, som bevarat mig, skall äfven dem beskydda”.
Städjan till Harplinge Kyrka dr betalt med 8 Ä:dr 16 sk., som härmed quitteras af Harplinge Prästeg. d. 25 Junii 1801, C. H. DalinJ v. P. L. Att Förestående Askrift är lika lydande med Originalet, intygar Ex officio Pehr Hison Ström. 41 H. 5 66 Den io September f. m. N:o 4- Afskrift. Upvist vid i8o3 ars Mantalsskrifning i Särdahl den i5 December 1802, betygar A. Halldin. Såsom Fjerdedels Kronooch Kyrkohemmanet N:o 2 i Skie Jöns Arfvidssons gård uti Harplinge Socken, hvaraf Pastor i Harplinge är förlänt ett Lispund Smörränta, dymedelst blifvit Städjefallen, att förre Åboen Jöns Ingemarsson, som haft lifstidsstädja, uppdragit Hemmanet åt dess Son Drängen Jöns Jönsson emot vissa förmåner, dem han sig förbehållit; fördenskull updrages och städjes härmed honom Drängen Jöns Jönsson den af detta Ett Fjerdedels Hemman, Pastor i Harplinge anslagna ett Lispund Smörränta, att tillträda, nyttja, bruka och bebo i 20 års tid, så framt han alla deraf gående skatter och utlagor i rättan tid betalar samt Hus, Ägor och Gärdesgårdar efter lag vidmakthåller; Kommandes lian efter öfverenskommelse för ofvannämnda Smörränta städja betala. Till yttermera visso varder denna städjesedel med mitt namn å PastorsEmbetets vägnar underskrifvit och med mitt Sigill hekräftadt. Harplinge Prestegård d. 8 Julii 1802. Carl Henr. Dalin, Vice Pastor och Nådårspredikant. (L. S.) Städjan till Pastor är betalt, sorn quitteras. Harplinge Prästeg. d. 8 Julii 1802. Ingeborg Christina Kallerin.
LandsStats Tjenstemän, anser Stats - Utskottet icke äga ruin, annorlunda, än i ett sammanhang på det hela. Och, då en allmän Reglering af Styrelse-Verket i alla dess grenar föreslår, så kan emedlertid någon åtgärd till förändring uti nuvarande Lönings-sättet för Landt-Stats Tjenstemännen på Gottland serskildt, desto mindre af Utskottet tillstyrkas, som de, till den af Herr Landshöfdingen Friherre Cederström föreslagne Lönförbättringen uppgifne HemmansRäntorne äro bland Stats-Verkets inkomster beräknade och användandet deraf skulle fordra en motsvarande tillökning i Stats-intraderne, hvartill i Statens närvarande förlägenhet Utskottet nu, såsom i flere dylike fall är yttradt, icke kan gifva anledning. 19:0 Kongl. Maj:t har vidare, genom Nådig Remiss af den 13 nästledne Januarii, till Stats-Utskottet öfverlemnat Landsliöfdingens i Östergöthlands Län m. m. Herr Carl von Nieroths underdåniga anmälan huruledes, då Kronofängelset derstädes består af 9 rum, belägne i 2:ne serskildte Byggnader, behofvet skall fordra en tillökning af 2:ne Fång-Vaktkarlar, utom de förut varande, hälst då fång-rummen merendels äro uppfyllde af arrestanter, minst 2ine Vaktkarlar jemte Vaktmästaren hvarje dag erfordras för bevakningen och det icke vore att förvänta eller begära, det en så beskaffad tjenstgöring skulle kunna bestridas af 4 personer, hvarigenom de nödgades hvarannan dag och natt vara på vakt. Stats-Vt slottets Betänk anden. Dä för närvarande på Östgötha Läns Stat finnas bestådde Löner för en Läng-Vaktmästare och fyra Vaktkarlar, saint detta antal
Deremot q vars tår det äldre lagbudet i sin fulla verksamhet för alla dermed åsyfLade händelser, antingen då fråga är om lego-aftal i stad, eller om sådana städjo-aftal å landet, der den numera medgifna inteekningsrätten icke blifvit begagnad. Begge stadgandena ega, till följd häraf, sin fulla tillämplighet bredvid hvarandra; och då någon villrådighet hos domaren om en sådan tolkning icke eller skäligen kan förutsättas, tror Utskottet sig härmed hafva tillräckligen besvarat och vederlagt den ifrågavarande anmärkningen. Vidkommande slutligen påståendet att Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805, angående hvad domare har att iagttaga vid beviljande af lagfart, icke skulle kunna oförändrad bibehållas i bredd med stadgandet i föreslagna författningens 5 §.; så och då föreskriften i nyssberörde Förklaring, att, när lagfart sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen böra uppvisas, samt innehållet deraf kortligen i lagfarts-protocollet antecknas, icke förändras derigenom, att den tid bestämmes, hvarinom den lagfartssökande, som icke innehar åtkomsthandlingar eller dem vid ansökningen ej uppvisar, bör sådant fullgöra, helst förbudet för domare att meddela uppbud, förrän förre egarens åtkomst blifvit styrkt, qvarstår, synes anmärkningen i denna del äfven böra förfalla. Utskottet vidhåller alltså sitt förut afgifna Betänkande, hvilket således till Rikets Ständers pröfning ånyo vördsatnligen öfverlemnas, endast med den rättelse, hvartill ofvan anmärkte tryckfel föranleder. Stockholm den 29 November 1844. Re - 9 La«-U iskottets Memorial, N:o 49- 'Reservatio n, af Herr Grefve Mörner: ”För min del är jag ifrån pluralitetens beslut uti detta Betänkande i så måtto skiljaktig, att jag anser anmärkningen derom, att 16 §:n i 16 Gap. Jorda-Balken icke blifvit till ändring föreslagen, hafva förtjenat en större uppmärksamhet.
Då, enligt nu gällande grundlag, Konungens beslut ej äro gällan - 20 Lag-CJtskottets Betänkandej N.o 123. de utan alt vara af vederbörande föredragande contrasignerade, lära orden: "med Råds råde” böra uteslutas. 11 §, Utskottet anser att ordet ”spö” bör utbytas emot ”kroppsplikt,” hvarigenom Domaren mera blifver i tillfälle att efter omständigheterne lämpa bestraffningen; deremot Utskottet finner hvad i öfrigt blifvit emot redactionen af denna §. anmärkt ej föranleda lill någon åtgärd. Med afseende på den förändrade redaction 6 Cap. Missgernings-Balken, enligt Utskottets tanka, skulle komma att erhålla, synes från öfverskriften lill detsamma ordet ”myteri” kunna utgå och benämningen ”oloflige folksamlingar” i stället tillsättas. I anledning af Herr Friherre Boijes yttrande, att underdånig anhållan borde Hos Kongl. Majit ske om uteslutande från tjenstgörings-reglementet för arméen af der befintlige stadganden rörande uplopp, får Utskottet slutligen erinra: att berörde, år 1819 utfärdade reglemente i detta hänseende endast innefattar åtskiliige af General-Adjutanten för arméen meddelade föreskrifter, huru krigsbefäl och manskap skola vid våldsamma uppträden sig förhålla: att så beskaffade föreskrifter icke kunna såsom lag anses eller ega någon gällande kraft emot de lagbud, som antingen redan finnas eller framdeles blifva af Konung och Ständer uti förevarande ämne stiftade, utan måste ovilkorligen med allmänna lagen öfverensstämma: saint att det icke lärer vara lämpligt eller behöfligt, att Rikets Ständer taga någon befattning med de rättelser i tjenstgörings-reglementet, som af ändringar i allmänna lagen kunna blifva en följd.
— I afseende på sjelfva saken bar jag, med åberopande af hvad jag förut yttrat, ingenting annat att invända, än alt förslaget endast kan bifallas reservationsvis, för den händelse att 5 års markegångs-pris blifva af, emedan om det ej inträffar, mäste de årliga markegångs-prisen efter grundlagen samt Konungs och Ständers beslut tjena till efterrättelse, ty genom ilrågavar. beslut kan icke någon ändring ske i 75 §:n Reg.Ftn Om Konung och Ständer besluta markegångssättning för 5 år, så är det en annan sak, men intilldess ett sådant beslut fattas, lärer väl icke nu förevar. förslag, om R. o. Ad. vill bifalla det, kunna godkännas annorlunda än villkorligt. Hr von Troil; Jag tror mig, då jag förra gången tog mig friheten uppträda, hafva för R. o. Ad. framställt både huru riksmarkegången nu bestämmes, och äfven huru det skedde år x8l*5. Frih. Cederström har tyckt 111ig icke vara nog tydlig i den förra delen, och har derföre gatt mig tillhanda med dels återupprepande och dels vidlyfligaie utvecklande af hvad jag då beskref. Jag får derföre hembära Friherren min tacksamhet. Frih.'n har icke yttrat sig om den beskrifning, jag afgaf om riksmarkegångens uträknande år 1815. Ilan lärer således i afseende derpå ej haft något att invända, och när Presidenten i Kammar-colltm sålunda vitsordat min uppgift i denna del, förmodar jag R. o. Ad. så mycket mindre kan finna betänkligt att bifalla livad jag yrkat. Hr von Hartmansdorff: Om R. St. skulle vilja godkänna det förslag Ulsk. afgifvit, så är, efter mitt förmenande, intet hinder deremot i sjelfva ordalagen; ty der står: ”må intill nästa riksdag fastställas ett genom sistförflutna 5 ”arens markegångssätlningar uppkommet medelpris.” Årliga markegångssätlningarne åter kunna ej upphöra, förrän y5 §:n Reg. F;n är förändrad.
Att en kungörelse införes i Stockholms post-och inrikeslidningar, Finnlands allmänna tidning samt Hamburger-correspondenten, uppmanande alla som förmena sig äga dylika i laga ordning bevakade, men ännu icke afgjorda fordringsanspråk, vid förlust af all vidare talan, inom slutet af år 1849 dem å nyo anhängiggöra inför Stockholms kämnersrätt eller den domstol som då kan vara lista instansen för Stockholms stad, medelst stämning å K. kammar-colhm och riksg.kontoret. 3:o Alt vid afgörande! af dessa fordringsanspråk allmän lag 462 Den 23 December e. m. samt särskildt i afseende på dem utfärdade K. general-resolutioner och förordnanden skola tjena till efterrättelse; 4:0 Att för öfrigt i afseende på liqviden af de fordringsanspråk, hvilka kunna genom laga kraft vunnet domslut fastställas, de i riksg.konUs närvar, reglemente faststälda grunder skola tjena till efterrättelse, för så vidt icke särskildt öfverenskommelse mellankommer. Om remiss till Statsoch LagUtskm anhålles. Begärdes på bordet. Gr. Posse, Fredr. Salomon: Vid sist!, riksdag inlemnades en motion ronde räddningshus för vanvårdade barn, men R. St. funno icke godt att deråt lemna bifall. Sedan den tiden hafva på många ställen dels blifvit inrättade sådane och dels äro andre under anläggning. Mänga tillfällen inträffa, då personer, genom tnlemnande på dessa räddningshus, skulle räddas ifrån olyckan, som blir deras lott om de ej få någon uppfostran. Till deras inackorderande finnas likväl inga tillgångar, så framt icke R. St. skulle vilja dertill anslå medel. Jag har hört mig före vid de räddningshus som finnas, och vet derigenom att, emot en afgift af 100 r:dr b:co om äret, hvarje individ som vore i behof deraf kunde der få intagas. Med anledn. häraf får jag, under anhållan om remiss deraf till vederbör. Utsk., vördsamt väcka följande motion: Alt ett årligt anslag af 5000 r:dr b:co måtte af R. St. beviljas sami under K.
Härefter stulle det stä hwar och en fritt at genom trycket göra de anmärkningar kunnoge, som deremot funno aga rum, eller ock insända dem til Comitdn, hwilken älage at öfwer alla anmärkningar yttra sig, dä arbetet öfwerlemnades lil Riksens .Ständers granskning, som borde ste wid nästa Riksdag efter det arbetet frän trycket utkommit, derest Riksdagen ej inträffaoe innom et är derefter, hwilken tid til anmärkningars författande torde wara nödwändig. Wid Riksdagen borde detta arbete med anmärkningar och yttrande granskas af et Lagutskott, som ensamt i detta fall stulle äga rätt, at för SLänderne gransta och antaga de nya Lagarne, utan at de sedermera behöfde i Ple. na förekomma annorlunda, än för at underrätta - 402 Deri 21 Iulir. rätta Ständen om, hwilka delar af Comrttns arbete, som i grund af gjorde anmärkningar blifwit ändrade; hwarefter det skulle öfwerlemrias til Konungen med underdänig anhållan om desi höga stadfästelse och befallning om kungörandet. I afseende pä de Ekonomiske delarne, borde ester min tanka sälunda tilgä, at utom de projecter, som af enskilte personer i desie ämnen kunde blifwa til Comité» ingifne, borde den öfwer alla Eeonomiske frägor infordra Landshöfdingarnes yttranden hwar och en för sitt Län , och desis yttranden borde wara beledsagade med nägre Länens inbyggares tankar i de upgifne ämnen. De särskildt Economiske Författningar för hwarje landsort, som Comiten fann äga rum, kunde särskildt tryckas och et exemplar deraf tilsändas hwarje Kyrka, der Sockneborrne hade tillfälle at dem granska, och sedermera til ComitLn insända sine anmärkningar, hwarefter alltsammans komme at til Ständernes Utffott öfwerlemnas. Sälunda utarbetade Lagar blefwe säkert de mest fullkomliga för wärl land.
K. 923,264 24 i samt Rdr 2,765,751 i 4 Allmänna Indragnings Staten, Euaga» vilk. L. - 485,822 18 Z Tillhopa Stats-Werketsärligautgister Z 251,573 19 7 Harull kommer älwen warder ester StakSpris, för ofwanberörke OfwerskoltS - Spannemal utgörande - ^ 11,930 88 Rdr 3,263,503 28 Z EnarnuSkatSwerkesS Ordinarie Inkomster. esler hwad osman anfördt är, be-äknas till 1,320,224 5 7 Samt h rull lagges beloppet af Transp-1,320,224 5 7 Den 22 November. 1205 TranSp. 1,320,224 5 7 Sjö- och LandlTnllarne, CharläSigillatä - medlen, Post-medlen,HaSbehofe-Vränwins Afgiften, Stockholms SlottsByggnads ^ hj lp, samt Med:c:nalFonden, salom äfwen päraknade Inkomster för Skais-Wcrkclaf 1,472,621 14 5 —2,792 845 20 — Sä blifwer dcn ärliga Slaks bristen, som af Bewillnings Summan kommer ait utgå - « 470 6z8 8 3 Summa 3,263 zoz 28 3 Denna Statsbrist är wäl alisa något större, än inncwarande ars, scm blifwil parä^nad till 403032 Rdr Zv tz.; men grunden dertill ligger deruti att Skarö - Werkec för nästa är får nya och tillökade utgifter, som innewarande är icke warit päraknade eller nrgätl: och deste kesta uti en större Summ.-, än detta ar till förfw» r?«anstalrerne, emedan de innewarande ar till storsta delen warit besörjde af Kigs Fonden, hwi!'en » ga ' särffildte Mede!, Utom Stat. kli äel.ga uri^erhä et för s. d.
D å matsmältningsarbetet i magsäcken n å t t denna punkt, öppnar sig magporten, och det tillräckligt fint fördelade eller smälta af födan öfverföres i tarmen, ej på en gång, utan i små portioner m e d uppehåll af Vs till några minuter. I tarmen fortsattes och afslutas matsmältningsarbetet. Tarmkanalen utgöres af ett långsträckt rör, som genom olikhet i byggnad och funktion består af två ' väsentligt skilda delar, tunnoch groftarmen, åtskilda genom en klaff eller valvel, som medgifver en strömning från tunntarmen till groftarmen, men ej i omvänd riktning. Tarmslemhinnan är tätt besatt med rörformiga körtlar, som af söndra tarmsaften. 1 tunntarmens öfre del, tolffingertarmen, inmynna utförsgångarna för lefvern, som afsöndrar gallan, och bukspottkörteln eller pankreas, som afsöndrar bukspotten. Människogallan är i friskt tillstånd till färgen guldgul, af en fadd, bitter, något sötaktig smak. Inkommen i magsäcken, som den under abnorma förhållanden stundom gör, förändras den till sin färg af magsyran och blir grönaktig, såsom man ofta får se den vid de s. k. gallkräkningarna. Gallans betydelse för matsmältningen har varit underkastad mycken tvist, och ännu är dess uppgift ej fullt klargjord. Ägghvitan löses ej af gallan, hvars största betydelse inom kroppens hushållning torde vara att underlätta fettets tillgodogörande, ej så att fettet direkt löses af gallan, utan snarare genom dess närvaro i tarmen fördelas i en fin emulsion, som lättare kan genomtränga den fuktiga tarmväggen, då galla är närvarande.
Delta måste bero på beskaffenheten af meningen att uträkna, och således böra icke andra personer sättas i vittnens ställe än sådana, sorn äro qvalificerade nog för att bedomina frågan. Detta ställer nämnden i en blandad beskaffenhet att vara både vittne och domare. Att åter nämnden skall finna svårighet uti att uttrycka sin öfvertygelse, derföre att beslutet knndeleda till olika grader af straff, kan jag icke inse, ty nämnden dömmer efter sin öfvertygelse. Uti denna öfvertygelse får icke ingå en enda smula af verkan utaf denna öfvertygelse, utan blott hvad som efter nämndens tanke tinnes vara faciiskt — det förhållande, som nämnden anser vara rätt. På dessa rnkla asigter föreställer jag mig, att, genom den förändring Const.Utsk. föreslagit, ingen fördel skall kunna hemtas. Det är mig väl bekant, att svårigheter vid nämndens sammansät(ning ägt rum; men jag anser icke att dessa svårigheter genom detta förslag varda afliulpna; troligen hafva de härledt sig ifrån Den So Januari f. ra, andra omständigheter, hvarföre jag äfven anser att Coust.- Utskts förslag icke medför någon fördel. Frih. Rehbinder, Fredr. Wilh.: Det är hufvudsakligen med anleda, af Frih. Boyes yttrande jag fur anföra, att jag, i motsats mot honom, anser att juryn alldeles icke bör hafva sig bekant hvilken straffbestämmelse domaren tillämpar. Juryn är en samvetsmen icke en juridisk domstol, och bör således endast rådfråga sitt samvete, huruvida den anklagade är skyldig eller icke. Skulle domaren på förhand tillkännagifva det straff, som i förra händelsen komme att tillämpas, så vore det en möjlighet att juryn, för att sauvera den tilltalade, förklarade honom oskyldig, på det han ej skulle komma alt ådömmas det stränga straffet. Under anhållan i öfrigt att få förena mig med Hrr von Hartmansdorff och Lagerhjelm, begär jag afslag å Utskts betänkande. Frih. Boye: Till svar å hvad Frih. Rehbinder anfört, får jag säga, alt han ganska rätt uppfattat saken.
Längre han härdar ej ut. Af kärlek han trånande smältes, Liksom det gula vax i grannskap af lindriga lågor, Eller ett morgonrim, upplöst af den ljummande solen. Eko, den föraktade, sörjer honom dock. Hon upprepar sorgset det farväl, han säger till bilden i källan, innan Natten de ögon slöt, som egarens fägring beundrat. Och när han nedförd blef i de underjordiskas boning, Speglade han sig ännu i stygiska vågen. Najader Högljudt sörjde sin bror, afskärande håren till offer. Likså Dryaderna sörjde och Eko besvarade ljudet. Redan beredde de bål och bår och skakade facklor. Kroppen ej återfanns: en gullgul blomma i stället Viste sig: hvita blad omgåfvo den nedersta ringen. Ättlingarne af denna blomma kallas ännu i dag efter den yngling, hvars död gaf henne tillvaro, Narcisser. Efter några ögonblicks tystnad sade Julia: – Nåväl, Ismene, nu är ordningen först hos dig att yppa de tankar, som denna berättelse uppväckt i din själ. – Mina tankar? genmälde Ismene, skakande sina lockar med djupsinnigt utseende. – Jo, vet du, jag har hvälft många, ganska aktningsvärda tankar rörande just den stackars Narkissos. Först och främst ångrar jag uppriktigt, att jag kallat honom narr, ty en narr dör ej af kärlek – icke ens till sig sjelf. För det andra beklagar jag Ekos sorgliga öde. Hon besvarade klagoropen kring den döde, som förskjutit henne; hon besvarade dem helt visst med smärtsammare ton än hon emottagit dem. Hon kände intet agg, ingen bitterhet, endast kärlek, kärlek in i sista stunden, den goda olyckliga Eko. Men för det tredje bör detta lära en flicka att icke slösa sina känslor på ett kallt och likgiltigt föremål, utan spara dem åt ett tacksammare, som känner sin skyldighet att med suckar och slaftjenst söka vinna dem ... Eko, är det icke sannt? ropade Ismene bort emot aulan. – Sannt! upprepade genljudet från aulans pelargång. Ismene klappade händerna af förtjusning och fortfor derefter:
Af-dbtla förhållande torde synas, att det kunnat vara en möjlighet, att Landshöfdingen tvekat, huruvida honom ålåg att beordra den skjuts, som beböfdes; och en sådan tvekan hade jag icke ansett olämplig, desto hellre, som den tågordning, hvilken ännu gäller, i 5 §:n, hvilken innehåller föreskrifter om commenderingar till hvarjehanda förrättningar inne i landet, stadgar, att inga trupper må få begagna skjuts utom för befälets och trossens behof, i hvilket fall hästarnas antal kunnat blifva nedsatt till 4: nio t hvad reqvisitionen innehöll. Denna reqvisition inträffade dessutom i ett ögonblick, då allmogen skulle företaga vårsådden; och det är ganska säkert, alt i den ort af Wermland, der skjutsen uppbådades, blef allmogen hindrad alt verkställa sitt vårutsäde, och att det på mångå ställen blef osådt, emedan straxt derpå följde ett 14 dagars regn. Ett sådant förhållande kunde icke annat än vacka 22 2 Den 19 Februari e. m. missnöje. Åtskilliga, som kunde sina rättigheter, förklarade sig icke vilja åtlyda en sådan uppbådning; och må jag nämna, att, oaktadt anställda lagsökningar till indrifvande af den lega, sorn blifvit utbetald för dem, som icke till skjutsningen inställde sig, någon påföljd för uleblifvandet icke inträffade. Nu torde herrarne finna att, om under 3o år, eller alltsedan 1809, denna fråga förb Ii fvi t i samma skick, som den varit i enlighet med 1791 års tågordning, om beständiga löften om en ny tågordning varit det enda som vankats; så har under tiden praktiskt utbildat sig rättigheten att begagna hästar, eller använda s. k. marche force'e, i sådana cathegorier, som äro i rak strid med nämnde 1791 års författning.