Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet af ofvan anförda grundlags-stadganden anser sig i allo förhindradt att med motionerna i denna del någon befattning taga. Hvad åter angår det sednare förslaget i Lars Magnus Knutssons motion , rörande minskning i biskoparnes löner; så och då motionären sjelf härutinnan icke framlagt något förslag, hvilket ej heller Utskottet, i ärendets outredda skick, tilltrott sig kunna åstadkomma, helst dertill erfordras, och blott efter längre omgång och lid kan erhållas, en mängd noggranna och mera speciella upplysningar för ett fullt rättsenligt bedömande af ärendet i hela dess vidd, anser Utskottet sig icke kunna i vidsträcktare mån understödja detta motionärens förslag, än att vördsamt tillstyrka, det Rikets högloft. Ständer måtte, genom underdånig skrifvelse, hos Kongl. Majit anhålla, l:o alt Kongl. Maj:t täcktes låta Allm. Ucsv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 68. 9 Såla företaga en fullständig undersökning i afseende å biskoparnes löneförmåner, hvarigenom deras rätta belopp blefve ulröndt, och derefter till Rikets näslsammauträdande Ständer framlägga nådigt förslag lil) en sådan ny reglering af desamma, att stiftens styresmäns löner Liefve mindre höga och Kunnare fördelade, än sorn för närvarande eger rum; samt 2:o afl alla de genom den föreslagna regleringen ledigIditvande prebende-pastoraler måtte, vid nuvarande biskopars frånfälle!), sned egna kyrkoherdar förses och öfriga då möjligen uppkommande disponibla tillgångar användas till löneförbättringar ål de prester och skollärare, sout deraf kunna företrädesvis vara i behof. Slockholm den 31 Mars 1848. Reservationer. Emot första punkten af delta betänkande, hvarigenom Utskottet förklarat sig, af anförda skäl, förbind rådi alt. taga någon befattning med den väckta liågan om biskops-embetenas afskaffande, anmäldes följande reservationer : l:o af Herr von Engeström:
Hon reste sig hastigt och gick in i mannens rum. Han låg på soffan och läste tidningar, d. v. s. han sof. Vid det buller Selma gjorde med dörren, vaknade han och skyndade att taga upp sin tidning, som sjunkit ned mot golfvet med handen som höll den. »Pål, jag har något att be dig om», började hon utan förberedelser och satte sig på en stol bredvid soffan. Patronen såg upp med en blandning af glädje och förskräckelse. Hvad kunde hon ha att be om? Ett uttryck af vaksamhet lyste ett ögonblick upp i hennes ögon, men försvann genast. Skulle han misstänka? Ja något, – blott icke det rätta. Endast en qvinnonyck. »Det är någonting jag så rysligt gerna vill», sade hon lågt, böjde sig ned och stödde armbågarne mot sina knän, medan hon knäppte händerna samman och från hvarandra i tanklös lek. Hon tystnade, som om hon icke vågat fortsätta. Patronens fantasi jagade upp sig till de otroligaste gissningar, men också han teg. Fast han var rädd för hennes förslag, längtade han att hon skulle tala igen, ty det låg något i hennes ton, som ... »Ja, du tycker naturligtvis att det är mycket barnsligt, men jag har nu en gång fått det för mig.» Det tycktes vara en annan röst än Selmas, så mjuk var den. Patronen skulle velat draga henne till sig, smekande, jollrande, men han kände en obestämd farhåga. Det måste ju vara något så omöjligt, efter hon bad! Ovissheten brände och eggade. Han var så öfvertygad om, att det var något till hvilket han måste säga nej, men hvad skulle han icke velat gifva för att kunna säga ja och se henne stråla upp i hängifven tacksamhet. Hvad kunde det vara? Det kom något återhållet i hans röst, då han talade; han såg ned i tidningen, och det var icke långt ifrån att Selma på allvar funnit honom tillvinnande. »Hvad är det du önskar så mycket?» sade han. »Jo, ser du, det har allt blifvit förskräckligt tomt efter Elvira och Richard ...» Hon tystnade. »Nå?» »Jag har aldrig varit i Stockholm.» »Är det det du vill?» »Ja.» »Ingenting annat!» Han skrattade med innerlig lättnad.
„Ack!“ svarade englarne, sorgligt leende, „vi kunna ej gifta oss, vi måste ju dö!“ Och på allt sätt och på alla sidor, kom denna död emot dem, hård, sträng, all glädje förbjudande och förstörande, förvandlande allt i skymning och natt. Denna död, som föreföll dem så frugtansvärd, skulle de likväl lära att älska. Plågan – lifvets vilkor och lifvets fasa, som hittills ej vågat nalkas dessa ljufva englavarelser, grep nu med hyäne-klor i deras bröst. Jag hade hört dem säga: „vi skola dö!“ med ett uttryck som klagade, „vi måste lemna festen.“ Kort derpå, ack, hörde jag dem säga samma ord, men med en ton, som uttryckte: „vi skola hvila oss!“ Kort var Gudskelof denna plågotid; hvilan kom ännu innan grafven, och blott ett sagta nästan smärtofritt tynande förde dem oförmärkt ned för dessa lifvets stränder, der de ännu skulle plocka några blommor. Emedlertid hade de lidit, vunnit erfarenhet, och från deras ögon försvann bleknande den prisma, som klädt hela verlden i purpur. De sågo sig om, ... och försvunnet var paradiset, ... de sågo tårar, brott, smärtor, rysligheter, dem deras vanmägtiga händer förgäfves utsträcktes till att hjelpa. Menskliga eländet, hvars innehåll de nu först lärde känna, uppsteg lik en mörk phantom, och utbredde öfver hela den sköna jorden ett sorgedok. „Menniskorna lida (sade de), djuren lida, allt som andas lider eller skall lida, – o! här är ej godt att vara; – här är lidandets hem!“ och de önskade ej mer att lefva, – “blott (tänkte de) för att kunna något litet trösta och hjelpa. Men det är ju så litet vi kunna!“ och en vemodig tankens blick omfattade jordklotet. Vid denna tid började en god och upplyst andans man undervisa dem, i den religion de voro döpte till. I deras englarena själar, som i den goda jorden Evangelium omtalar, växte den himmelska säden, och bar hundradefaldt frukt.
Den, som ”utgifver annan orlofssedel eller annat afskedsbetyg, än tjenstehjon ”förtjent, eller orlofssedel eller afskedsbetyg, icke innefattande de ”uppgifter 21 och 22 §§ derom föreskrifva, bote 6 r:dr 32 sk. etc.” Detta stadgande är, enl. min åsigt, tillräckligt; och jag har med min motion icke velat sammanblanda något förslag, åsyftande ett tillägg till denna, K. M:s Nådiga Lego-stadga. Men tillätes mig sådant, skulle jag vilja till Utskrs pröfning framställa huruvida icke, derest de af mig nu föreslagne tjenstehjons-böckerne komma att införas, 21 § af förenäinnda stadga borde erhålla förändrad lydelse; så att orlofssedel eller det blifvande tjensle-betyget icke behöfde innehålla något rörande tjenstehjonets frägd, utan endast uptaga dess namn och ålder, stället, der det (jent, jemte vitsord om tjenarens skicklighet i hvarjehanda arbeten, eller 4 Art. 21 § Legostadgan sålunda förändras: 21 §. Tjenslebetyg, som tjenstehjon af husbonde, enligt 41 § undfår, skall innehålla: l:o Tjenstehjonets namn och ålder samt ort och ställe, der det tjent. 2:o Huru länge det varit i husbondens tjenst. 3:0 Hvad slöjd eller annat arbete det kan förrätta; och 4:o intygande om dess ledighet att annan tjenst antaga. Ang:de tjenstehjonets frägd och öfrige förhållanden under tjensletiden behöfile derigenom icke något utsättas uti det blifvande tjenstebetyget, men skedde troligen, ifall husbonden med godt samvete kunde lemna tjenaren ett välförtjent godt vitsord i detta hänseende. Frägdebetyg meddelas ju i alla fall, på grund af gällande författningar, af vederbör, presterskap eller af socken-nämnden kanske rättare, serdeles vid afflyttning från socknen.
Jag vill icke inlåta mig i sjelfva hufvudfrågan, emedan personer, med mera sakkännedom än jag äger, vidlyftigt undersökt densamma; men i anledning af Grefve Horns yt - Den 6 April e. m. 377 trande får äfven jag förklara, att jag anser det jiafva varit nog tidigt och brådskande, att, året före en Lagtima Riksdag, utfärda en ekonomisk Författning, så vigtig och ingripande i enskilda rättsförhållanden, sorn denna. Jag har tillförene yttrat, att jag väl anser Kongl. Maj:t böra utöfva den ekonomiska lagstiftningen i sådana händelser, der uppskof icke kan äga rum; men der det kan ske, der barde mera varsamhet, och Ständernas föregående hörande, iagttagas. Motsattsen har nu inträffat, och man har sett Författningen föranleda till en allmän klagan bland dem den närmast rörer nemi. Allmogen. Ett sådant exempel torde för framtiden böra tjena till varning, att ej göra likaså, i ämnen af sådan vigt. Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelm: Efet är icke min afsigt, att nu upptaga Ridclerskapets och Adelns tid med vederläggning af de afgifne yttranderne i frågor af den grannlaga natur, som blifvit framställda. Jag yrkar derföre återremiss, på det de gemensamma JJtskotten mätte blifva i tillfälle, att besvara de anmärkningar, som förtjena det. Jag har blott begärt ordet, för att få tillfälle förklara, att jag anser anmärkningarne enrot SkiftesStadgan kunna delas i 2 Classer, nemligen de generella och de speciella. När Rikets Ständer nyss voro samlade till denna Riksdag, gjordes i alla Stånd sådana generella anmärk - 378 Den 6 April e. m. ningar och jag tror mig icke träda sanningen för nära, då jag säger, att dessa mäst varit föranledde af det man ifrån man i omlopp satte allmänna omdöme, att Stadgan icke vore duglig, ehuru få personer ännu tagit kännedom om den. De speciellare åter hafva varit föranledde af serskilte uppgifne fall.
De uppgifter angåenDe lagjfipningen, font från Domstolar od) anDra mpnDigljeter årligen meDDelaö 3uffitie»5Departemcntet od) Där till eteifer.ats allmänna berättelfer fammanföraö, in!)emta», att antalet af Dem, font t 3vifet blifroit faffällDe för brott emot allmänna jtcajflagarna od) för öfvoerträDelfcr af politi» efonomi» od) anDra fåDana författningar, unDer åren 1841—1846 tillmäpt, men att tillöfningen för året marit ommeplanDe emellan olifa flag af förbrptelfer. SDå lifmäl De grun» Der, efter fyrotlEa Dega uppgifter orDnaö i tabeller, fåfom beroenDe af nu gällattDe ftrafflagaré föreflPrifter, jfilja fig, i affeenDe å bvottenö förDelning od) begreppet om Deraö ftörre eller minDre firaffbarbet, från De reglor, forn DermtD följaé i främntanDe länDer, funna tfrå» gamaranDe uppgifter, miD jemförelfer meD motfmariga förlpållanDen 1)0» anDra folf, icfc meD full fäferget tjena till leDning för omDömet om feDernaö tilljlånD od) lagarnaö f>elgD i ©mertge. Sfteti, om äf» men affeenDe f>ärå tcfe åfiDofätteé, fan man icfe unDgå att finna, Det De egentliga brotten unDer ofmanberörDe tiD marit t tilltaganDe.
Utskottets uti de 2ine sista momenten af nu ifrågavarande Utlåtande afgifne yttranden, i anledning af Riksdagsfullmägtige Lars Rasmussons , Olaus Ericssons och Olof Benj amins sons, äfvensom Herr Friherre Tolls motioner, så har Utskottet dervid icke något att tillägga. Stockholm den 25 September iS/jo. Alik. till Exp. tits Ii, d. 26 Sept., lil. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Majds Nådiga Skrifvelse angående de rust hälls-nummer vid Bohus Läns Regemente, hvilka, i följd af vägran att ingå på hustvacance-afgiftscontractens förlängning, komma att till Cavalleri återgå. (I. A.) Sedan Kongl. Maj:t, under den 17 sistlidne Mars, gifvit Rikets Ständer tillkänna, hurusom åtskillige Rusthållare i Bohus Läns Regementes Södra Balaillon förklarat sig icke kunna ingå på det lill dein framställda förslag örn förlängning på 5 år af nu gällande häst-vacance-conlract, och att Kongl Majit funnit en af Rusthållarne för 20 nummer af nämnde Regemente sedermera gjord underdånig ansökning att, med återkallande of denna deras vägran, få antaga det af Kongl. Majit framställda förslaget, icke kunna i annan händelse bifallas, än så vida de rustande lör de öfriga 38 ruslhålls-nummer, hvilka vägrat att contracteu förlänga i berörde ansökning sig jemväl förenade, så har Kongl. Majit, uti en till Rikets Ständer aflåten och från samtlige Riks-Stånden till Stats-Utskollei remitterad Nådig Skrifvelse af den 4 derpåföljde Maj (Införd under Nio 60 uti na Sami. na Aid. af Bihanget till Riks-Ståndens prot.) meddelat Rikets Ständer, alt 6 Stals-Utskoltcls Utlåtandej N.o 331. då endast Ruslhållarne för 11 af ofvannämnde 38 nummer velat på contracts-förlängningen ingå och Kongl.
Jag vill icke uptaga R. o. Ad:s tid med yt terligare votering, men hvad formen beträffar, vill jag anmärka att det är obevist huruvida frågan är afgjord eller icke af nämnde Stånd. För att gå de önskningar, som blifvit uttalade, till mötes, förenar jag mig med Hr Stjernsvärd. Jag anser likväl att det fördelaktigaste för frågan hade varit om kontra-propos. blifvit så, som jag hemställt. Uplästes till' justering och godkändes följande voter:s-propos.: Den som bifaller Allm. Besv.- och Ekou.Utsk:s Betänk. N:o 112, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, afslås föremde Betänk, och bifaller R. o. Ad. det af Hr Stjernsvärd framställda och i l:sta punkten af Betänk, uptagna förslag om aflåtande af en underd. skrifvelse till K. M., ang:de utfärdandet af nya Krigs-artiklar m. m. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 43. Nej — 6. Uppå härefter framställd propos. bifölls Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s Utlåt. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande StatsUtsk:s den 7 och 10 dennes på bordet lagda Utlåtandé N:o 125, i fråga om sättet och ordningen för utbetalningen och förvaltningen af de till Statens jernvägsbyggnader anslagne medel. Usta punkten, ang;de utbetalningen af de ifrågav:de medlen. Gr. Sparre, Erik: Den vid detta Betänk, fogade reser vation uplyser, efter mitt förmenande, ganska klart, huru med denna sak sig förhåller. Sedan R. St:r beslutat att anslaget för jernvägsbyggnader intill slutet af nästa statsregleringsperiod, hvilket af K.
Och syntes nu de ankommande allt närmare, en släda med en officer uti, och tvenne kosacker till häst. Margaretha bleknade allt mer och mer, men sjöng dock med bleka läppar. Såg jag ock väl hvem som kom, men visste jag ock att ingen undflykt gafs. Således hade jag nu sett denna hjerteliga önskan uppfylld, att Margaretha var blefven min hustru, hvaruti åter Herren Guds stora, mig alltid så underligen bevisade nåd, sågs uppenbar. Hade ock slädan och ryttarne hunnit fram till oss, innan psalmen var slut, och steg officeren ur slädan, och förande först handen till sin mössa, korsade han sig och stod orörlig, till dess sången var slutad. Steg han så fram till Margaretha, räckande henne ett bref och sägande på bruten svenska, det han ansåg sig brefvet rätt framlemna. Kastade Margaretha ögonen på brefvet och ropade helt högt i glädjen, ithy att hon sin moders signet och handstil igenkände. Uti brefvet stod på följande sätt: Margaretha, min högt älskade dotter! Sedan vår Herre i sin vishet så behagat, att jag så malheureusement dig, min kära dotter, bortmistat, utan att veta hvarest du i den stora calamitet, som oss öfvergått, kan refugiera dig, och jag med din kära syster Cecilia underbarligen har blifvit från all fara sauverad, så att vi oss i all säkerhet befinna; så vill jag det min allraangelägnaste soin vara låta, att äfven befria dig, min kära dotter, från all vidare inquietude om oss.
Justititie-statsministern yttrar uti sin underdåniga berättelse af den 9 November 1837, att han, i anledning af nyssnämnda förhållande, vore sinnad att af domhafvanderna begära, att i uppgifterna måtte upptagas allenast de inteckningar, som under hvarje år blifvit beviljade. Alt omförmälda förhållande emedlertid äfven efter berörda år fortfarit svnes deraf, att uti o 7 Justitie-statsministerns cirkulär-bref af den 24 Maj 1843 ånyo erinras, att uti ifrågavarande uppgifter skola ”beräknas endast de inteckningar, som under året första gången äro beviljade”. Beloppet af förnyade inteckningar skulle särskilt antecknas, men i hufvudsumman för de beviljade icke inbegripas. — Angående förnyade inteckningar förekomma likväl uti Justitiestatsministerns berättelser intill 1857 icke vidare upplysningar, än de under första åren af en del domhafvande meddelade. Några bland dessa hafva ock för vissa år dels uppgifvit beloppet af de inteckningar, hvilka till följd af uteblifven förnyelse under året förfallit, dels vitsordat, alt inteckningar, särdeles bland allmogen, ganska ofta blefvo infriade, utan att lill dödning hos domstolen anmälas och att sålunda stundom inträffade att inteckningar af sig sjelfva förföllo till sammanräknadt större belopp för året, än det som till dödning vid domstol förekommit. 77 Förestående förteckning visar väl, att under åren 1832—1834 beloppet af beviljade inteckningar uppgått till mer än dubbelt af de dödade; men tillika är upplyst, att bland de förra blifvit inräknade förnyade inteckningar, och alt sådana till betydliga belopp förfallit, i följd af uteblifven förnyelse. Tillökningen kan således icke hafva varit betydlig. Vid sådant förhållande, och då det för 1831 angi Ina skuldbelopp sannolikt blifvit beräknadt något högre än det verkliga, torde icke kunna antagas, alt, vid 1834 års utgång, den i jordegendom intecknade skulden i rundt tal utgjort mera än r:dr 107,000,000.
De konstanta voro Myro och Praxinoa; de improviserade voro tvenne unga syriska slafvar, som den qvinliga kitonen och de enligt sednaste damemodet friserade lockarne klädde förträffligt. Mellan dessa olika slag af damer visade sig under samtalets gång intet spår af afundsjuka, men många af starka sympatier och en allt intimare förtrolighet. Och när inga dissonancer från detta håll störde glädtigheten, hvarifrån skulle de då komma? Vi veta, att dagen var mulen, men äfven om morgonsolen skinit med sin klaraste glans, så skulle svårligen en stråle funnit väg genom de tjocka tapeter, som betäckte salens fönster. Den upplystes af lampors festliga sken. Också fanns ej heller, sedan två till tre timmar förflutit, någon i sällskapet, om icke Annæus Domitius, som klart erinrade sig, att det var full dag derute. Dertill bidrogo icke blott lamporna, utan snarare ännu mer de ljufva, förrädiska viner, hvarmed man flitigt fyllde de bekransade bägarne. Samtalet blef naturligtvis allt lifligare, allt mer sprittande. Karmides hade öppnat den med en gäspning, det sista spåret af en under oroliga drömmar tillbragt natt; Olympiodoros med en poetisk utgjutelse öfver morgonen och morgonrodnaden, företrädesvis den, som strålade på de fyra damernas kinder. Annæus Domitius, den af statsgöromålen nedböjde, var icke otacksam för sina gästers bemödanden att förströ hans sinne. Hans glädtighet vexte med de öfriges. Vi vilja anmärka, att Annæus Domitius bland nyktra menniskor var prokonsul, patricier och Romare; sjelfve hans förtrogne unge vän Karmides erinrade sig blott ur dimman af grundliga rus en faunartad Annæus Domitius. Men en sådan fanns och väntade blott på tjenligt tillfälle och lämplig omgifning, för att afkasta masken och framträda i hela sin befängdhet. Under hofmannen dolde sig en naturmenniska, som, när hon släpptes lös, gaf sig luft i gestalten af den råaste, barockaste, mest otyglade munterhet.
— 1 Vitterhets-, historieoch antigvitetsdito » 175—176. Akloralsråkning, Iiammar-rältens » 211—214. 269—270. Albreklsunds kanal » 124. 247—248. Allmänna barnhuset » 193—197. Allmänna fattigvården i Slockholm » 211. Allmänna garnisons-sjukhuset » 95—96. Allmänna hospitalsoch barnhus-fonden )) 182—183. Allmänna Institutet för döfstumma och blinda » 217—219. 36 — 280 — Allmänna magasins-fonden sid. Utlåtandena. — ■— ärendena » 21—25. Allmänna vägoch vattenbyggnader » 118-124. 247—248. Amiralitets-krigsmans-kassan » 117-118. Anordningar å extra utgifts-anslagen » 10—11. 224—225. — ä Imfvudlitlarnes besparingar » 11. — å öfverskollena » 11. Arbetsinrättningar och fängelser » 134—144. 245—247. Bilagorna litt. N. och 0. vid Arfv oden för Re visor ernes biträden » 221. Arméens pensions-kassa » 112—116. Bilagan litt. M. vid » 116. Ar tillen-afdelning, Krigs-kollegii » 60—61. 235—236. Bilagan litt. I. vid » 68. Assurans-medel, Postverkets » 39. Avesta Krono-inspchlion » 26. 227. Balanser, proprie 213—214. Balans-relationer, Fång-styrelsens » 141—142. 246. — Krigs-kollegii » 66-68. 239. Barken och Wessman, jernväg mellan dessa sjöar » 123. Barnbördshuset » 192-193. Barnhus, Stockholms allmänna » 193—197.
4iXif. O-E :Jj \t ,.UPO Höinod fcfV feevJwo • • 4 —h—VVr» ;;V; • IfiJj »ts-:- s .'fccjplffjsflr "4^nÅ fl f : - ' ' iu'i ■!/' 5,;- AUL.*£a!g!sH' ; Joins . -»'..iL • >:. ■ .. , i ' »: *■ p S • •'. - 'Vr*aiil -Ju.i'v ■ i> i? VA '-»P :f '»'Rägc; rftr d -.jih ; yjvx . fXM f» VlrCR.- y|i* JiWJWtS? ^ i V JPV 143 -1& <U3;qS-,i :-»i‘-) !.•'. V-SHi .ffttiir. ■■ ^ vi.ai.a, - -i-i; ilsraqqp I -iy':n ,:s;, '■ ‘He jhan ' ' ■ i ' ifif tsllv Jint ' V ‘icuLgcg norj ?•* t; ■ - ■ . ■ \ " . _ . ■ - to ■ •' Länets allmänna beskaffenhet. Sed an Nordmalings socken Sr 1810 lill Westerbotten, och landskapet Jemtland till särskilt Län afskildes, beslår Wester-Norrlands Höfdingedöme endast af landskaperna Medelpad och Ångermanland. Dess läge är emellan 62 gr. i5 min. och 64 gr. 3o min. nordlig latitud. Det gränsar i söder till Helsingland i Gefleborgs Län, i vester till Jemtland, i norr till Westerbottens Län och i öster till Bottniska viken. Länets största bredd är, i norra Ångermanland, ifrån Grunsunda sockens hafsstrand rätt i vester till Jemtlands gränsen 16 mil, och i södra Ångermanland från Hernösand till samma gräns, nordvest vid Tåsjö socken, omkring 3o mil.
Om hon hyst några illusioner med afseende å kvinnosakskvinnornas förmåga att förstå bokens allvarliga mening, så blefvo dessa illusioner snart skingrade. Hon utbrister sålunda (aug. 1886):6 »Björnson skrifver till mig: ’De vil få månge bud af taknemmelighed fra kvinder for det frigjörelsens ord De bragt dem.’ Ja, A:s artikel är ett af exemplen härpå! Det är de s. k. frisinnade kvinnornas, deras, som borde anse mig som sin medkämpe, protest mot allt hvad verklig frisinthet heter, deras, som skulle stenat Fredrika Bremer, om de varit hennes samtida, eller åtminstone sagt, att hon fördärfvade kvinnosakens sanna utveckling, men som nu, när hon är död och hennes idéer gamla, inrätta ett förbund med hennes namn! Artikelförfattaren har nog rätt i att detta förbund icke skall bli fru Edgren synnerligen tacksamt för hennes skildring. Kvinnornas tack! Jo pytt! Blommor på min graf om 50 år kanske!» Och hade A. Ch. Leffler redan förut misstänkt, att kvinnofrågan icke längre var en frigörelsefråga i djupare mening, så blef hon från denna tid viss i sin öfvertygelse och än mer besluten än förut att lugnt gå sin egen väg. Själfva stridsfrågan lämnade hon, öfvertygad om att tiden skulle ge henne rätt. Nu skall kanske ett lugnt ord i frågan kunna bli hördt – helst när det är diktarinnans eget. Hon skref (1886): »Jag har sökt att så noga, som låg inom min begränsnings möjlighet, lefva igenom den skildrade konflikten och jag har kommit till det alldeles positiva resultatet, att en bättre lösning än den gifna ej var möjlig. Om allt annat i boken kan jag tveka, men icke om det rätta i lösningen. Jag vet, att jag kommer att bli utsatt för det vulgära missförståndet, att jag vill predika att nu är det mannens tur att försaka sin lifsgerning för kvinnans, sådant som naturligtvis aldrig fallit mig in. Men jag menar, att när en måste försaka, så bör det (eller låt mig icke säga bör, för att ej bli oklar, så måste det, menar jag) vara den, som oberoende af könet, har den mindre utpräglade intellektuella individualiteten.