Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Björnstjernas och Herr Öfversten m. m. af Forssells sammanstämmande uppgif - 28 Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltens Betänkande, N.o 93. ler, en årlig besparing uppkomme, lill belopp af 171,412 R:dr, af hvilka, derest de till bildande af Folkskolor ansloges, hela Svenska folket, både för närvarande och för framtiden, skulle skörda de herrligaste frugter. Detta, jemte hvad anfördt blifvit vid målets föredragning till remiss, hafva Utskotten i öfvervägande tagit; och som den af Herr Gustafsson, i förenämnde måtto, väckta fråga redan blifvit, med anledning utaf regleringen af utgifterna under Riks-Statens Tredje Hufvudtitel, Rikets Ständers pröfning underkastad, så anse Utskotten samma fråga nu icke kunna till någon vidare åtgärd föranleda. Slockholm den 26 November 1840. Häremot anmäldes följande reservation af Herr Friherre von Kraemer: ”Jag får reservera mig emot detta beslut, emedan jag tror, att Statssamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, i stället för att åberopa regleringen af Riks-Statens Tredje Hufvudtitel, gerna kunnat ajslå ifrågavarande motion.” / 4 STOCKHOLM. Tryckt hos A. G. Hellsten, 1840. Statssamt Allm. Bes v.- och Ekon.-Vtslcottens Betänkande, N:o g4. i N:o 94. Ank. till Exp.-Utsk. elen 27 November, kl. 6 e. m. Betänkande, i anledning af framställda klagomål, rörande Jlustningsoch Boterings-besväret, samt föreslagna åtgärder till beredande af lindring derutinnan. Genom remisser, under serskilda dagar, hafva ifrån nedannämnde Riks-,Stånd, Statssamt Allmänna Besvärsoch Lkouoini-Utskotten lått emottaga följande, med ofvan uppgifna ämnen i beröring stående, motioner, nemligen: Från Högloft.
Huru mycket svårare skulle det då icke blifva, derest hvarje jordegare skulle vara nödsakad att anskaffa ett kapital, som motsvarade grundskatternas hela belopp för 20 år, efter markegångsförändring. Ville man ordna aflösningen på det sätt, att den skulle vara frivillig, så vunnes först och främst icke det dermed åsyftade ändamålet, eller penningarnes snara erhållande i och för jernvägsanläggningarne, och dessutom Den 29 November f. m. 461 skulle för vårt skatteväsende någon särdeles vinst ej upkomma, ty resultatet blefve endast, att den skattefria jorden ökades i samma mån aflösningsrättigheten begagnades, under det att skiljaktigheterna i jordbeskattningen ändock i allmänhet komme att qvarstå. Detta kan jag ej finna utgöra någon väsendtlig fördel, och får således afstyrka bifall till motionen, vid hvars remitterande till vederb. Utsk. detta mitt yttrande torde få åtfölja. Frih. Eaab, Carl Adam, anförde dels muntligen dels skriftligen : Till en början får jag förklara, att jag kommer att tala för motionen, ehuru ieke i dess nuvande skick, utan med vissa modifikationer. Jag vet alltför väl, att det gifves vissa företrädesvis ömtåliga ämnen, om hvilka man sällan bör tala, emedan de upväcka en allmän rörelse, samt att till sådana ämnen hörer frågan om skatterna å Svenska jorden. Så snart man förer talet på skatternas jemnande eller afskaffande, upstår genast ett häftigt tumult i sinnena. Denna fråga är i närvande ögonblick och har under många föreg:de Eiksdagar varit en särdeles förargelseväckande fråga, och orsaken dertill är utan tvifvel, att sjelfva saken i och för sig är hvad man kallar en förargelseklippa, hvarföre det vore bäst, om E. St-.r ju förr desto heldre toge ihop med saken, för att en gång ändtligen få slut derpå. Eedan vid 1809 års Riksmöte förspordes en högljudd klagan från BondeStis sida deröfver, att skatterna vore ojemnt och orättvist fördelade.
Folket vet således, att den militär'-styrka, sorn blir skickad emot det, den handlar icke på eget bevåg, ej heller uti någon mot friheten fiendtlig afsigt, utan den är ett medel, som den civila makten nödgas använda, för att betrygga den allmänna friheten, och som således hvarje vän af friheten skall finna sig uppmanad att understödja. Om icke precist samma lagstadganden kunna passa här som i F.ngland, så måste åtminstone grunddragen deraf bär kunna tillämpas. Hr Dalman: Jag ber om ursägt, alt jag ännu en gång anhåller om ett ögonblicks uppmärksamhet. Örn deli nya upprorslagen varit uppfattad i orden så, som Gr. Posse sednast nämnde, att dess mening var, så skulle jag haft föga alt dervid anmärka; men det är just dei före, ali den - 3o Den i5 Juli f. lu - na mening icke är uttryckt utan en helt motsatt kan deraf hemtas, som jag ansett den vara i hög grad förvillande. Den 6 §:n i lagen innehåller väl ett slags definition på upplopp; men dels är denna för det första ganska obestämd, då den slutliga qvalificationen består i det endast af auetoriteternas godtycke bestämmande begreppet: ’’att störn lugnet eller allmänna ordningen,1' utan att ens det i lng-comite'ens förslag efterföljande stadgandet att folket skall hafva ”trotsat med oljud, smädeord eller hot” fått qvarstå; dels har ett tillägg i 7 §:n influtit, som, efter min öfvertygelse, gifvit en ännu större latitud åt den i 6 §:n förekommande definitionen. Denna latitud har uppkommit genom tillägget af orden: "ställa sig till motvärn,” och underlåtenheten att bestämdt uttrycka att den civila myndigheten verkligen först skall hafva användt alla civila medel för att skingra folket, innan martial-lagen proclameras.
Af de tvänne öfriga, under arméens pensionskassas direktion nu ställda, kassor är den, till hvilken statsanslaget på 9:de hufvudtiteln för aflidne militärers i fattigdom efterlemnade enkor och harn ingår, ursprungligen förvaltad af statskontoret och bör sålunda kunna dit, utan olägenhet, åter förflyttas; och hvad slutligen angår den af framlidne grefvinnan Horn donerade fond, så torde jemväl denna kunna af nyssnämnda eller annat embetsverk, mot någon skälig mindre ersättning för uppbördsansvaret, till förvaltning öfvertagas. Det lörslag till en förnyad reglering af grunderna för pensioneringen af arméens befäl och tjenstemän, som kommitterade nu skola i underdånighet framlägga, hvilar ytterst på den af begge statsmakterna erkända grundsats, att det lika mycket är i statens intresse att pensionerna bestämmas så tillräckliga, att löntagaren ej nödgas i tjensten qvarstå sedan han icke vidare är fullt tjenstbar, som med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att han efter afskedet må kunna påräkna en tarflig utkomst för sin återstående lefnad. Jemväl hafva kommitterade ansett böra framgent bibehållas, äfven inom arméen, den allmänt antagna regeln, att dels lönerna böra läggas till grund för pensionernes bestämmande, dels rättigheten till pension i vanliga fall inträda först efter en viss lefnadsoch tjensteålder. Då kommitterade i sitt förut framställda förslag till reglering af lönerna vid arméen sökt afpassa dessa efter löntagarnes oundgängligaste behof i de tjenstegrader sådant varit möjligt, skulle kommitterade, genom att nu bestämma pensionerne alltför mycket lägre än den lön, tjenstemannen hade att påräkna efter afdrag af de utgifter, som af tjenstgöringen härflyta, uppenbarligen låta falla sig till last ett förbiseende af det med pensioneringen åsyftade, här förut omnämnda, ändamål.
Det torde derföre tillåtas mig anmärka: att Banko-Utskottets Memorial n:o 91 vid 1835 års Riksdag angår hvarken uteslutande förbudet för Fullmägtige i Banken och Direktörer vid dess Lånekontor att tillika vara Kommissionärer, ej heller ansvaret för öfverträdelse deraf, och icke ens har någotdera af dessa ämnen till sitt hufvudsakliga föremål; att deremot både utgångspunkten och hufvudsakliga ämnet för Memorialet varit: dels det af Rikets Ständers Revisorer framställda förslag, att det då redan befintliga lörbud i nämnda hänseende för Direktör skulle utsträckas jemväl till dessa lånemrättningars Kamrerare, dels ock aflöningsstats uppgörande; — men att. när detta förbud för Kamrerarne föreslogs af Utskottet och naturligtvis borde afhandlas i Reglementet på samma ställe, som det redan befintliga förbudet för Direktörerne. Utskottet, med yttrande, att i de fall, der förbud meddelades, äfven borde utsättas viss påföljd, hvartill den gjorde sig förfallen, som emot föreskriften bröte, tillika hemställde om det tillägg i Reglementet: »att, i den händelse förbudet funnes vara af Direktör öfverträdt, vederbörande
Få.r 44,674, - Svin 14,115, — Getter 4>°a, — närmare närmare öfver nära något öfver nära a 15 5 16 5 0«h 9 Och således, med undantag af ungboskapen, som med 91 stycken öfverstiger antalet af den uti 1828 års Berättelse upptagne, i allmänhet något mindre än det samma år uppgifne; dock torde äfven här den anmärkning icke sakna grund, att kreaturens antal, åtminstone hvad oxar och kor beträffar, är i verkligheten vida högre, än Tabellen utvisar. De enskilda Skogome hafva under senast förflutne fem år icke med mera omsorg än tillförene vårdade blifvit; och lärer man, förr än tillgången å skogseffeeten i orten blifver mindre, än den är, och prisen derå högre, ej få förvänta, att Allmogens uppmärksamhet skall fästas på en mera ändamålsenlig hushållning med denna sin Egendom, deraf Landtmannen, så vidt han ej är Stad nära boende, eller drifver Bergsbruk, för närvarande, med beräkning af huggningsoch försel-kostnad, genom afsalu, ej kan beräkna någon inkomst, och således ej äger annan nytta än fyllandet af eget husbehof. Å de för Eders Kongl. Maj:ts och Kronans räkning bibehållne kronoparken Tysslingen och Krämare-marken, den förre af 65o tunland 20 kappland, och den senare af 480 tunland 7J kapplands vidd, är det nya skogshushällningssättet, eller den så kallade trakthuggningen, införda och hafva Öfrige kronoskogarne i Länet, nemligen Jägarebacken, Hällebråten, HöjdeEdet, Silfvergrufvan, Sättran, Edsböle och Immetorp, tillsammans utgörande 1,661 Tunne19 kappland skogsmark, nu mera, i öfverensstämmelse med Eders Kongl. Majrts och Rikets Kammar-Collegii Circulaire den 14 April 1824 och serskilde af Eder Kongl. Majit i Nåder meddeldte föreskrifter, blifvit till skatte försålda, emot sammanräknade 28,091 Riksdaler 28 skill.
För öfrigt var, efter min tanka, Herr Munck af Rosenschölds yttrande så mycket mindre obehörigt i den fråga, hvarom han talat, som det rörde Tullmedlen, och således var en Bevillningsfråga, hvaröfver Riksens Ständer , enligt Grundlagarna, äga rätt ensamme besluta. Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard: Jag är alldeles af lika tankar med Herr StatsSecreteraren Grefve Mörner, att frågor om StatsRådets eller de Föredragandes göromål ej böra få framställas i Ståndens Plena, så vida dessa frågor innefatta ett klander eller en anmärkning. Men jag påstår, att yttranden, som innefatta blott låford om dessa Embetsmäns åtgärd, äfven der äro tillåtna, ty de äro icke i Den 31 Mars. 417 i våra Grundlagar förbudne. För öfrigt har jag förr förklarat, att min uppgift om Herr Baron Wirstns förslag till ifrågavarande Författning var grundad på en förmodan 3 och jag vågar anse min förmodan, att Herr Baron Wirsén föreslagit Författningen, lika så rimlig, för det Herr Baronen dä var tjenstgörande StatsSecreterare för Handelsoch Financeärenden, som Herr Baronens förmodan, att jag endast af StatsRådets Protocoll inhämtat kännedom derom , för det att jag var medlem af ConstitutionsUtskotfet. I öfrigt förenar jag mig med den varda Ledamot, som sist yttrade sig, att Baron Wirséns hemställan bör remitteras till ConstitutionsUtskotfet, i fall Ridderskapet och Adeln anser mig hafva genom mitt yttrande om Baron Wirsen i mitt Memorial handlat emot Constitutionen, Friherre af Wetterstedt, Gustaf: Jag var ej närvarande, då, uti sista Fleno, Herr Munck af Rosenschöld uppläste det Dictamen , hvilket gaf Pierr StatsSecreteraren Friherre Wirsén anledning att göra den anmärkning, som utgör föremålet för närvarande öfverläggning. Jag kan således endast grunda mina tankar på hvad jag nu successive kunnat inhämta af de tal, som blifvit hållna. Mig synes, att detta i början obetydliga ämne, endast härrörande sig från en anmärkning emot en mening i ett uppläst
Domböckers insändande från UnderRätterne till HofRätternes Ad* VOcatPispals-Contojr, har för ändamålet att Domböckerne må kunna af AdvocalFiscalen, pilcr Vice AdvocalFiscalen genomläsas, gran* skås oGh der det fordras åtalas. Möjligheten att alla Domböcker skulle kunna på sådant pått genomläsas, lemnar jag derhän; men hvar* je UnderDomare har alltid varit i ovisshet om jcke just hans Dombok var den sorn blef genomläst; och det kan icke betviflas, att ju sjelfva denna ovisshet ulgjordt en återhållande Den 24 Januarii. 231 Controll på hans varsamhet. Men allt detta liar förutsatt, och, om jag ej illa uttrycker mig, hvilat på den kännedom, eller den lätthet, att erhålla kännedom, om hvilka Mål blifvit af Parterne sjelfve till HofRättens pröfning fullföljde, som AdvocatFiscalen och Vice AdvocatFiscalen, såsom sjelfve Tjenstemän inom HofRätten, alltid äga: En omständighet, som dock skulle saknas, i förhalande till PoliceMål, om hvilkas fullföljande af Parterne sjelfve till Högsta Domstolen, HofRättens AdvocatFiscaler icke äga eller kunna, utan större omgång, erhålla kunskap. Mig synes också derföre, att PoliceProtocollernes insändande till HofRättens AdvocatFiscalers granskning, så länge desse icke tillika kunna känna hvad som blifvit af Parterne sjelfve, på annor och högre Ort, öfverklagadt eller icke öfverklagadt; vore en oformlighet. Så länge Besvär öfver Policekammarens Utslag gå directe till Högsta Domstolen, kan stället till Protoeollernes insändande, och deras granskning, ex nobile officio, icke blifva annat, än JustiticeCancellersEmbetet, der en sådan granskning visserligen vore af mycken och allmän nytta; men dertill fordras då, att Embetsmännens antal inom JustitireCancellersExpeditionen ökas, med ännu en Person, åt hvilken då också Lön skulle anslås.
Majit, att Rikets Ständer må för nämnde ändamål anvisa en summa af 9,400: Direktionen öfver Svenska Nykterhets-sällskapet har hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, att, då Direktionen saknade utväg för bestridandet af de utgifter, hvilka en ordnad och oafbruten verksamhet för nykterhetens befordrande kräfver, Kongl. Majit ville af Rikets Ständer äska ett årligt anslag af 1,000 rdr banko, att för nämnde ändamål af Direktionen användas. Med bifall till denna underdåniga hemställan, föreslår Kongl. Majit, att den begärda summan må för trenne år af Rikets Ständer anvisas med tillsammans 3,000: Tillsammans för tillfälliga behof rdr 215,S66: 32. — 78 Kongl. Majus Ndd. Prop. om Statsverk. 1850. nionde Sluivint-Tilelii omfattande Pensionsoch Ind r agning s-S t at e r n e. För de förra eller Pensions-Staterne, upptagas uti nu gällande Riks-Stat: Penningar rdr 121,800: — Indelda räntor med kronovärdi rdr 3,S90: 27. 7, men beräknade efter för slags-markegång till 24,992: 32. Indeld spanmål, 884 tunnor 16 kappar, å 6 rdr tunnan -5,307: — Summa 152,099: 32. — Då Kongl. Maj:t, efter att, med anledning af hvad Rikets sednast församlade Ständer i underdånighet anmält, rörande den af1 Kongl. Maj:t då väckta fråga om de, under namn af vakansoch liggetidssamt nådårs-besparing vid tillträdandet af civile och militäre tjenster, föreskrifna löne-innehållningars upphörande emot ersättning till vederbörande pensionskassor iför den andel de af dessa besparingar åtnjutit, hafva låtit verkställa ytterligare utredning i ämnet, under denna dag derom till Rikets Ständer allåter förnyad
Hofvet upphandla, böra vara upptagne; äfvensom alt den Hof-Inköpare, hvilken utom Länet reser till andre orter, än de i Passet utsatte, skall böta 5o R:dr, samt, om lian befinnes medföra andra varor, än som i förpassningen äro uppräknade, hafva varorne förverkat; alltså och då, genom 2 mom. i Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning den 3i Augusti 1815, är stadgadt rörande handel med kreatur, victualie-varor och andra inhemske landtmanna-produeter, att en hvar, som på landet Besv. och Occon. Utsk. bosatt är, och som, utan att hero af andra, eger lagligt skydd och försvar, (Städernes innevånare, hvilka med behörigt tillstånd drifva handel, härifrån icke undantagne) är berättigad att med sådane varor handel idka, dem från ort till annan transportera, upplägga eller i parti föryttra både i Städerne och på Landet, samt att utbyte af Landtmanna-producter är likaledes fritt och obehindradt; linner Utskottet icke skäl tillstyrka bifall till den ifrågavarande Motionen. En Ledamots serskilda mening i ämnet bilägges. Stockholm den 2 Maji 182g. Reservation: Af Herr Strehlenert, C: — Som Rikets Höglofl. Ständers Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskott synes vilja å Kongl. Commerce-Collegii Kungörelse den 22 Februarii 1802, jemte 2 mom. i Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning d. 3i Aug. i8i5, stödja sitt betänkande å min väckta Motion, rörande Norrländska Allmogens rättighet att i Stockholm försälja sina producter, och deribland Lin, för hvars försäljning jag, till förekommande af missbruk och intrång uti Linkrambandeis-Societetens rättighet för sitt bestånd, vördsamligen anhållit, alt vid til - 4o Desv. och Oecon.
Att vara gammal, fattig och beroende var ett intet mot detta! Hon sade hvarje stund, att hon hade det så godt och borde vara så tacksam — och ändå! Hon hade inte gjort sig några illusioner, men ändock föreställt sig, att det skulle bli så annorlunda — bli en så stor glädje att komma nära sonen och få se honom dagligen. » Aldrig har jag varit så långt ifrån honom som nu, » suckade hon och lät stickningen falla ur de trötta händerna. Hon också hade hört de raska stegen i trappan — hörde dem många gånger om dagen — men vid hennes dörr stannade de aldrig, för henne hade han ingen tid. Med förstånd och takt drog hon sig också tillbaka, då hon såg, att sonhustrun var afundsjuk om det minsta ord eller vänlighetsbevis från mannens sida. De ungas lycka var henne dyrbarare än allt annat. Hon skulle vara den sista att störa den. Om hon bara fått hjälpa till i köket, där Lina storgrät, under det hon lagade till fest; men det vågade hon ej, ty Thyra hade från första stunden visat, att hon ville sköta allt själf och ha hedern af allt. Om hon fått vara något för hans barn? Men här mindre än någonsin ville Thyra dela med sig, och Hugo hade rätt, då han med ej sä liten stolthet talade om, att » hon räckte till för allt. » Rummet med sina gammaldags möbler, familjeporträtt och samlade småting från flydda tider var vackert och hemtrefligt, då lampan var tänd. Om dagen var det tämligen mörkt och dystert, utan sol och utsikt. Då gick tiden i alla fall, ty hon kunde gå ut och hade vänner i månget fattigt hem — däribland Linas. Det var kvällarna, som voro så svåra! Hon hade, från första ögonblick hon tog gårdsrummet i besittning, blifvit ombedd att också anse våningen som sin. I början var hon äfven rätt mycket där inne, men så små- ningom hade det blifvit som det var. Var det hennes fel månne? Därpå grubblade hon ständigt. Framför henne låg ett gossporträtt — käckt, lefnadsfriskt och modigt! » Sådan var han då, och sådan var han ännu, hennes son! Mannen hade hållit, hvad gossen lofvade. Hvad var allt annat mot detta! Var det inte glädje nog? Visserligen! — Men ändå?! Hur hade allt kunnat förändras så?
Hon borde taga känuedom om allt och intressera sig för allt, på det hon må kunna samtala med sin far, sina bröder, sin fästman och sin make och dessa i henne finna en verklig kamrat och en bildad vän. Med ett ord: den unga qvinnan borde vara så väl väpnad för lifvet som möjligt och utrustad jemväl på mannens områden — det vore den emancipation, som alla intelligenta män omfattade såsom ett önskningsmål; så utrustad — låt vara till hälften emanciperad, till hälften fri — komme hon att spela den lyckligaste rollen i lifvet. H o n blefve nämligen derigenom för sin man en upplyst inspiratrice, en tillförlitlig rådgifverska, ett verkligt stöd i alla lifvets strider. Guido. I sitt första föredrag hade talaren sagt, att qvinnan vore i sin fulla rätt, då hon fordrade likställighet och frigörelse. Men lika fullt gåfves det menniskor med både intelligens och klokhet, hvilka anse, att qvinnan för att blifva sin sanna natur trogen borde starkt begränsa sina fordringar — att man måste noga skilja mellan emancipation och emancipation. Talaren framstälde den frågan, huruvida det vore önskligt att qvinnan begagnade sig af de rättigheter, som hon otvifvelaktigt hade, till likställighet med mannen i det offentliga lifvet, huruvida det öfver hufvud vore lämpligt att hon förändrade sina nuvarande lifsvilkor derhän, att de komme i öfverensstämmelse med de förhållanden, som betingades af en ny samhällsställning för henne. Innan han besvarade denna fråga framhöll han, att hon otvifvelaktigt borde hafva ett ord med att säga i offentliga angelägenheter, att flere länder tillerkänt henne rösträtt o. d. och att detta i viss grad förbättrat hennes sociala ställning. Men å andra sidan misstänkte han, att det allmännas tjenst ej öfverensstämde med hennes qvinliga natur, att hon i konkurrensen och likställigheten med mannen skulle förlora den hänsyn hos denne, hvaraf hennes naturliga svaghet vore i behof, att mannens ringaktning skulle träda i stället för hans vördnad och att den qvinliga intelligensens och det qvinliga hjertats förra instinkter under samlifvet med männen oupphörligen skulle stötas tillbaka af den manliga ensidigheten och kylan.
Vår natur måste såsom natur vara en drift och närmare bestämdt en bildningsdrift, hvilket innebär, att hos hvarje del fins en drift att förena andra delar med sig. Men såsom redan organiserad naturprodukt måste denna drift tänkas ha vunnit kausalitet, i det att alla delar äro på ett visst sätt förenade. Alltså består vårt väsen i syntesen af bildningsdrift och redan skedd organisation eller i driften att uppehålla den färdiga organisationen genom att direkt eller indirekt förena med den, hvad som för dess uppehållande är behöfligt. Själfuppehållelsedriften går på naturting såsom för organismen behöfliga, men är dock, emedan vår natur är ett verkligt inom sig slutet helt, själfändamål, så att den fordrar tillfredsställelse för tillfredsställelsens egen skull. Men jaget är såsom visats aldrig blott objektivt, utan äfven subjektivt, hvarför driften måste komma till medvetande, såvidt vi öfverhufvud reflektera (den senare restrictionen, emedan det subjektiva jaget verkar med absolut spontaneitet). Det omedelbara medvetandet om driften är, såsom ofvan visats, en känsla och närmare bestämdt längtan. I det i en högre reflexion reflekteras på längtan och därmed ock det naturting, hvarpå längtan är riktad, blifver den ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp om ett naturting såsom behöfligt för organismen eller ett begärande. Men därmed blifver ock driftens tillfredsställande, såvidt den är riktad på samma naturting, en handling, som är fri såsom bestämd af ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp. Sammanfattningen af allt begärande såsom egande sin rot i en i jaget liggande förmåga är begärförmågan. Såsom begärförmåga äga vi sålunda makt att genom ändamålsbegrepp bestämma öfver naturdriftens tillfredsställande. — Om nu resultatet af deduktionen sammanfattas, blifver det följande. Ett förnuftsväsen kan icke tillskrifva sig förmåga af frihet utan att fatta sig såsom med frihet uppkastande ändamålsbegrepp och såsom en drift att förena med sig naturting såsom behöfliga för organismen eller såsom driften till njutning samt hänföra bådadera på hvarandra, i det uppkastandet af ändamålsbegreppet riktas på driftens objekt, men driften bestämmes af ändamålsbegreppet så, att dess tillfredställande sker med frihet. Det förmedlande är känslan såsom identisk med driften38. Vi undersöka närmare innebörden häraf.