Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit i Nåder lillkännagifvit, att sistberörde serskilda tillökning i anslaget till Pensioner för Militaire Embetsoch Tjenstemäns Enkor och Barn fortfarande är behöfligt, och hvilket förhållande ytterligare styrkes deraf, att det senast församlade Krigs-Befälet uti gjorde, till Rikets Ständer öfverlemnade framställningar sökt visa behofvet af ökade Statsbidrag till Arméens Pensions-Cassa, hvaröfver Utskottet afgifvit serskildt Utlåtande under N:o 5y, så får Utskottet tillstyrka: att den, på sätt omförmäldt är, vid sista Statsregleringen uppförda tillökning med 7000 R:dr i anslaget för Militaire Embetsoch Tjenstemäns Enkor och Barn, må, under enahanda vilkor, som då fastställdes, fortfarande intill nästa Riksdag utgå, och att således anslags-summan under Sjunde Titeln må fastställas lill 63,000 R:dr. Stockholm den 3 Maji 1834- Bihang till R■ St. Bata Afd. 2 Bata Håjlet. 3 i 8 Stats-Uts kottets Utlåtande N:o SS. Sjunde Hufv u d - Ti teln. Penningar enligt i83o Stats-Utskottets förslag. Förhöjning. Minskning. års Riks-Stat, Pensions-StaternePensions-Staten för Civile Embetsoch Tjenstemän 25,000 — 25,000 Dito för Civile Embetsoch Tjenstemäns Enkor och omyndiga Barn 15,000 15,000 Dito för Militaire Embetsoch Tjenstemäns samt Under-Officerares Enkor och omyndiga Barn 23,000 o 3 onn Summa 63,000 — 63;000 —• _ SI OCK HOLM, Kongl. ■St ats-Ut skottets Uttalande IV:o 86, i N:o 86. Antom till Exp. Ulsk. den 6 Maji kl. i e. m.
Den hemtar sitt stöd i den oomkullkastJiga erfarenhetsläran, att hvad vi ej kunna göra nu, kunna R. St. icke med större lätthet göra en annan gång. Desamma svepskäl alt hindra bifallet skola då framkallas; desamma hinder och svårigheter för besluten skola då framställas, sorn nu; desamma scrupler för de till civil-lagen hörande straffbestämmelsernas lämpliga afgörande, sorn nu, m. m.: och dessa skola säkert då ännu mera lyckas att öka förbistringen, genom de ännu mera höjda ropen på en ny codifiering, som i all sin välmenthet — det må nu vara efter det Franska eller det Uaytiska mönstret — likväl alldeles icke kan anses vara af någon förtjent vigt för oss. Det är just derföre, som jag anser det ännu nödvändigare, att R. St. besluta sig till ett kraftfullt steg, för att återbringa ordning och reda i vårt lagväsende; och jag utbeder mig i följd häraf, alt' LagUtsk. benäget mätte föreslå R. St. alt för de arbeten, som vid utredningen af detta ärende mäste ifrågakomma, begära Utsk:s förstärkning med tre å fyra ledamöter af hvarje Stånd; samt att Utsk. sedan måtte föreslå R. St. att, såsom deras beslut, till K. M. öfverlemna det af comiterade uppgjorda förslaget till civiloch bröttin åls-lag, med lind. anhållan, att, ifall K. M. skulle, efter Högsta Domstolens hörande, anse sig kunna dertill lemna sitt samtycke, antingen i sin helhet, eller till vissa delar, den nya lagen måtte träda i kraft från och med den i Jan. i845, då R. St. förmoda, att de förberedande åtgärder för fängelsesystemets förändrande måtte kunna vara utförda, sorn det nya straffsystemet erfordrar; och hvarom R. St., i och för nödiga medels anordnande, torde få emottaga Konungens nåd. proposition. För den händelse, alt Konungen icke sknlle samtycka Den aa April. 343 lill förslaget i sin helhet; loide R. St. böra anhålla, alt II.
S3ilj. tfa SR. @t. spröt. 1805—1866. i:a ©ami. 2:a -i -| 82 S3erattetfe om pmab t dtifet ocp befå ocp å ben f. f. Sitta ©mattan etter Sjitngå peb titt farn manå 619 tnnnt. 22,5 fappt., pmarförutom af förra fronoaltmänningen Drenningåpult 1408 tnnnt. 18,i fappt. bltfmit för enapanba mebel titt bronan återinlöfta; Dd; pär ©fogåftpretfcn anbefatttå att för befja bronan numera tittpöriga områbenå berebanbe titt ffogåbörb mibtaga erforbcrtiga åtgärber. git)gfanbs> ©eban i fråga om framtiba mårben af fXögfanbSfätten i ($Briftian Defja fammanträben pafma atta utfallit få att be förmenta cgarne titt fätten mägrat att bern tilt bronan öfmertåta meb unbantag af egarne titt ben f. f. SOtagnarpå plam tering, pmitfa bod berför äffat ett prtå forn ej funnat antagaå. frågan om öfmertagaube för åtronanå räftttng af bern btanb befja fätt, forn funna anfeå tillpöra enffitba jorbegare, par fåtebeå för närmaranbe författit. Deremot pafma egarne titt ett i nämnba Sätt å bparne (Slimminge od) Sittarpbå områbe på febnare tiber uppfommet ftpgfanbåfält af omfring 100 tunntanbå rpmb erbjubit fig att utan töfen öfmertåta eganberätten titt famma fätt på bronan ocp betta anbub par btifmit antaget. Sifatebeå pär Jtronan i öpattanbå
Första frågan är här om utländsk skuld är nödvändig för det föreslagna ändamålet; härtill vågar jag svara nej! — ty dådet är af erfarenheten fullt ådagalagdt, att jernvägar i allmänhet ieke bära sig sjelfva, än mindre lemna något öfverskott, så måste naturligen amortering och ränta på de lån som uptagas, betalas med något annat än hvad jernvägarna kunna gifva, och då detta andra genom skatter måste utskrifvas, så vet jag sannerligen icke något hinder för, att i förskott uptaga dessa skatter och dermed fullborda jernvägarna, likasåväl som att först lana och sedan beskatta landet för att betala dessa lån. Men. säger man, vi måste hafva utländskt lån för att utifrån kunna taga materialier och machiner. Härtill får jag svara, att begge delarna kunna anskaffas inom landet, och om man med deri vanliga frasen, att man skall taga varan der den fås för bästa priset, vill framhålla detta såsom en misshushållning, så vågar jag påstå, att med Sveriges outvecklade industri och i vår handelsställning till utlandet är denna sats fullkomligt grundfalsk; ty så länge våra egna arbetskrafter icke äro fullt uptagne i och för bearbetande af egna produkter till afsalu i utlandet, och så länge dessa produkter alltid till en stor del blifva osålda, så är det större vinst att använda en osäljbar dyrare vara, som man förut eger, än att skuldsätta sig för att köpa en mindre dyr. Det är således icke landets intresse, icke jernvägsarbetenas intresse, som fordra utländska lån, utan landet och jernvägarna få blott Den-15 Februari f. m. 465 blott skylta för ett annat intresse, som beklagligen blifvit alltför maktigt i vårt land, nemi. handelsintresset, och för att göra detta intresse smakligare, har man sökt att draga med sig ett ännu mäktigare intresse •—- de skuldsattes. De skuldsatte näringsidkarne. säger»man, måste hafva penningar in i landet, ty eljest gå de under och näringarne med dem. Men att dessa intressen äro himmelsvidt åtskilda, behöfves icke många ord för att bevisa, ty då näringsidkarens fördel är, att få penningar, som stanna i landet, så är det handelns, att de så fort som möjligt försvinna, — jag menar har importhandeln.
Enligt 1812 års beslut fick RiksDisconten utlåna ända till 4,800,000} men, som sagdt är, med villkor att indraga, i samma mån som CanalDirectionen ©kade sin lånrätt öfver 200,00® Riksdaler. Det nu gifna förslag kan således med större skäl kallas en mindskning, än en ökning för RiksDisconten, om man ej vill kalla det, enligt verkliga förhåilandet, en till ordning ledande reglefing. Verkliga maximi-summan må nu vara störte eller mindre änden jag supponerat, så blifv-e r förhållandet proportionsvis enahanda. Jag bör ej obemält lemna, att, ehuru detta Betänkande icke förr än nu till Riksens Högloft. Ständers afgörande förekommit, togs likväl beslutet mycket länge sedan, långt förr än någon fråga om ökad Disconträtt för Götha Canal möjligen kunde föreses; hvilket anmärkes, oaktadt dessa saker icke hafva med hvarandra någon gemenskap. Friherre Mannerheim: Hvad angår den af Grefve Lilliencrantz anmärkta olägenhet, att tillgångssumman, i fall saken förblefve i sitt förra skick, kunde med hvar Discontdag varie - 102 Den 3 Juni e, m. ra, är densamma i sin verkan af ingen bety, denhet, enär RiksDisconten är i den belägenhet, att hvar dag göra sig derom underrättad. Beträffande åter farhågan för det nu existerande Rörelsecapitalets förmindsknjng, tror jag, att då Götha CanalDiscont i dag fått tn förhöjning, hvilken visserligen af låntagare kommer att begagnas, är det cj rådligt att bifalla en ytterligare penningutsläppning från Banken, hvilken, genom ökning af dess Rörelse* capital, skulle fälla värdet af dess sedlar; och tillstyrker jag derföre, för mindel, att Memorialet matte afslås % Friherre Boije , Ludv:g:
Rikets Ständer hafva derföre ansett det vara följdriktigt, alt jemväl ifrågavarande, särskilda öfverdomstol för pröfning och afgörande af frågor, rörande krigsmäns fel och förbrytelser m. m., må komma ali upphöra, hvarom förslag vid flera förflutna Riksmöten varit hos Rikels Ständer väckta samt underdånig framställning blifvit under den 19 December 1840 från Rikets då församlade Ständer till Kongl. Majit adalen. Om det ock må vara nödigt, att flere män af yrket deltaga i handläggningen af ifrågavarande mål uti första domstolen, der undersökningen 96 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 58. i målet eger rum oell hvarest, i anseende härtill, en mera speciel sakkännedom hos domstolens fleste ledamöter må erfordras, så synes deremot dvlika måls handläggning i andra instansen, som hufvudsakligen har till föremål att tillse, huruvida gällande lagbud blifvit riktigt tillämpade, kunna utan någon olägenhet försiggå i Hof-rälterue, likasom tredje instansen för upptagande al dessa mål utgöres af Högsta Domstolen; hvaremot det synes vara mindre lämpligt, att en sådan pröfning af Under-rätts beslut verkställes af en domstol, hvilken, såsom Krigs-HolVällen, bland sina ledamöter blott har en lagfaren person. Då Rikets Ständer således tro, att ifrågavarande mål lämpligen kunna och böra till Hof-riitterne öfverflyttas, men det ringa antal ärenden, som härigenom komme att tillfalla hvardera Hofrätten, ej torde medföra någon så betydlig tillökning i göromål, att bildandet af särskilda afdelningar för handläggning af dessa mål, hvilket skulle medföra betydlig kostnad, må, på sätt hos Rikets Ständer blifvit ifrågasatt, anses erforderligt, samt del torde blifva behörigen sörjdt derför, ali tillräcklig sakkännedom ej må, vid meranämnde måls pröfning i Holrälterne, komma alt saknas, om dervid förfares på enahanda säll, som i 20 § Regerings-Formen är för sådana måls behandling i Högsta
Hon bjöd dem ofta och många åt gången på stora supéer, der de blefvo trakterade med alla möjliga läckerheter, och hon spelade då sjelf dansmusik för dem: de tre små valser och två polkor, som voro frukten af åtskilliga års ihärdiga spellektioner. Hennes far, den tjocke bryggaren, stod då lutad med armen på pianot och betraktade oafbrutet tangenterna, hvarpå hon klinkade med sina små fingrar, och när hon sedan steg upp och strök upp sitt guldarmband på armen och ringde med sina örhängen, vände han sig till de unga flickorna i salen och sade: »Ja, vid Gud, Berta är ett geni, ett riktig reelt geni.» Men Berta slätade ut sin klädning, slog honom öfver handen och sade skälmaktigt: »Men pappa då!» och så tog hon så många af flickorna, som hon kunde nå om med sina små armar, om lifvet och sade: »Kom nu, flickor, och ät konfekt! Så skall jag sedan spela en vals igen.» Om hon läste på sina lexor, visste ingen, men att hon aldrig kunde dem var ett faktum, men hon hjelptes med hviskningar af alla, som sutto omkring henne, och fick en del af det nödvändigaste proppadt i sig på qvarterna. Så snart någon lärare eller lärarinna blef det ringaste otålig, stack hon genast fram underläppen, och stora, runda tårar föllo som perlor ned under hennes långa ögonhår. Hon såg så rörande och olycklig ut, att det nästan alltid hade till följd, att man sade till henne: »Se så, Berta, var nu inte ledsen! Vi skola väl försöka reda ut det!» Och så redde alltid läraren eller lärarinnan ut det, och Berta sände dem en tacksam blick och satte sig, betydligt lättad, men lika ovetande som förut. Hon var en af dessa, som ha hvad skolbarn kalla »medhåll» af alla, både lärare och kamrater, och hon gjorde egentligen ingenting derför. Hon stälde sig aldrig in, hon kunde aldrig något hon var icke rolig, icke glad eller praktisk. Hon gick endast omkring; med sin långa fläta och sina stora blå ögon och var allas favorit. Sofia Lindholm såg upp till henne som till ett högre väsen.
— Ja, det är sannt, du var ju ännu här, när vi återkommo. — Ja, jag bäddade här sedan och var icke ur rummet mer än den stund, då jag hemtade friskt vatten i karaffinen. — Men det var troligen tillräckligt för att någon skulle kunnat smyga sig in. — Jag kan icke tro det, jag råkade en af uppassarne i korridoren, han kom just med vattenflaskan, och jag vände om genast, — sade Johan med nedslagen min. — Nå det är således en vanlig tjuf, som helsat på oss; så mycket bättre, vi skola då lättare upptäcka honom, — sade Alf med ett temligen misslyckadt försök till munterhet. — Det tror jag ej, kom ihåg min ring, som jag äfven förlorat på samma sätt vid Gustafsberg. Besynnerligt, jag tänkte verkligen i går flera gånger på möjligheten att förlora dessa saker; det var en aning, som imellertid icke gagnade till någonting. — Jag går genast och anmäler saken i polisen. — Nej, vänta, det tjenar till ingenting, jag har en synnerlig motvilja att göra offentlighet af dessa spökerier, — sade Malkolm tvekande. — Spökerier, hur kan du begagna ett dylikt ord? Jag har sannerligen mycket liten aktning för sådana spöken, som medtaga silfverserviser; dessutom, antingen du nu sammanställer denna stöld med papperslappen eller ej, så är det ju gifvet, att vi vilja söka alla möjliga upplysningar derom, eller hur? — Ja visserligen, men man skall skratta åt mig. — Det är ju endast silfret, det är fråga om; vi nämna ingenting annat, och ehuru det är en dyr förevändning eller anledning att få den fördömda skurken fast, så är den imellertid ganska lämplig. — Ja du har rätt, gå då Johan! Betjenten, som ingenting begrep af de båda herrarnes samtal, gick, och Alf återtog: — Denna stöld synes mig vara ett mycket dumt streck af din hvita pierrot, och jag erkänner, att det helt och hållet förvirrar mina förut fattade föreställningar om honom. Han har troligen råkat i frestelse att agera en smula på egen hand och i eget interesse, och detta skall fälla honom, derom är jag öfvertygad.
Direktör och förste Lärare deltagit i dess grundläggning och ledt undervisningen och arbetena vid densamma. Hufvudsakligen genom hans nit, kunskaper och oegennytta har denna läroanstalt erhållit sina dyrbara samlingar och kunnat verka utöfver hvad man af dess inskränkta tillgångar haft rätt att vänta. På grund häraf oeh då Professor Palmstedt uppnått en ålder af 65 år, får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte å allmänna indragningsstaten låla uppföra bemälde Professor till åtnjutande af en årlig pension af 1000 r:dr banko. 41:o. Till Utskottets handläggning har ifrån högvördige Presteståndet'blifvit öfverlemnad en af Doktor Björling väckt motion, hvaruti, med afseende å angelägenheten deraf, att någon anstalt blefve beredd, hvarigenom gamla, afskedade folkskolelärare kunde tillförsäkras bestämd rättighet till understöd för deras återstående lifstid, hufvudsakligen blifvit föreslaget: att staten måtte småningom bilda en fond för gamla folkskolelärares pensionerande och att början med denna fonds bildande måtte ske ju förr desto hellre ; att penBih. till R. St. Prut. 1850 $ 1851. 4 Sami. 1 Afd. 32 Haft. 4 26 Stats-Ulskotlets Utlåtande, N:o 90. siouerna måtte bestämmas till minst 100 r:dr årligen och fria husrum, som af sockriarne borile bekostas; samt att folkskolelärare först efter fyllda 60 är och långvarig tjenstetid borde komma i åtnjutande af dylikt understöd; och har motionären, förden händelse Rikets Ständer skulle anse den föreslagna åtgärden icke nu vara behöflig, begärt, att inom nästa riksdags början mede! måtte beredas, att, med den ofvan föreslagna summan 100 r.-dr banko, årligen pensionera folkskoleläraren i Sätterbo församling af Westerås län, Nysselitis, enär han, efter all anledning, blefve urständsatt att sköta sin syssla.
Strauss’ bibelkritiska teser såsom af den framskridnare europeiska vetenskapliga teologien allmänt erkända sanningar, var den banan oåterkalleligen stängd för honom. Han gjorde nu ett slag öfver till de filosofiska arkaderna, slök pensum i en munsbit, tyckte att Hegel var «rolig» och en «djefla karl» samt blef den mest respekterade gästen vid den hegelianske professorns tebjudningar, ehuru han dref med gubben, men förderfvade derefter allt för sig genom en skandal utan like hos den boströmianske kollegan. Den «svenska nationalfilosofien» blef hans alldeles speciella älskning, – d. v. s. såsom objekt för hans galghumor; och denna kärlek öfverflyttade han till dess representant vid universitetet. Denna senare var en företeelse, som Nisse aldrig kunde se, utan att bli stående med händerna i rockfickorna och käppen under armen och cylindern djupt ned i pannan samt betrakta med djup stum förvåning eller små stilla utrop, såsom när man ser en rigtigt rolig tax löpa förbi. Mannen var en ytterst soignerad sjuttioåring, som imiterade hofman och verkligen gjorde intrycket af en markis från ancien régime, hvilken omsatts i det stockholmska och dervid ohjelpligt misslyckats. Han var ytterst svag för det «sköna»; malicen påstod, att en väl sydd frack inte vore så alldeles ovigtig för en tentand. Nisse anmälde sig till högsta betyget. Dagen kom; och Nisse infann sig. Han hade länge och omsorgsfullt förberedt sig till den högtidliga akten och dagen till ära: under en hel vecka hade han inte låtit raka sig, han hade hemtat fram den smutsigaste stärkskjorta han kunnat finna, tagit på sig en sedan länge aflagd svalstjert, hvilken egentligen endast var en komplex af punschfläckar, samt liksom af förbiseende glömt knäppa på sig mer än en manchett. Professorn blef fullkomligt stel vid synen och lade hela rummet mellan sig och den förfärliga uppenbarelsen, hvilken han med en elegant handrörelse bad taga plats och till sin skräck såg slå sig ned helt hemmastadt å den bekvämaste sittplats som förefans.
Af vackert svart tyg, t. ex. tibet, syr man ett bra långt, randigt, osneddadt förkläde med en eller flere rynkrader upptill. Linning af svarta sidenband, så långa att de räcka till en rosett i ena sidan. Nedtill pryder man förklädet med en 1 qvarters bred bård, eller smalare o m man så tycker, den bör vara af javastramalj o c h broderad med persiskt ullgarn i flere färger, antingen i fornnordisk stil eller någon ranka eller dylikt. Sammaledes kan man göra af bomullstyg, med hvit bård broderad med bomullsgarn. Bägge sorterna kunna tvättas. A. G. H. Pelsrem eller resskärp. Härtill tager man vanlig stramalj och syr derå ett vackert korsstygnsbroderi med sefirgarn; så låter man sadelmakaren förfärdiga ett läderbälte, något bredare än stramaljen, enär en kant af bältet skall stå utom å ömse sidor, o c h hvilket bör vara försedt med spännen och remtyg. Härå fastsys sedan arbetet. — Man kan äfven sticka resskärp, vanlig afvig och rät stickning, o c h bör det göras bra bredt, en half aln ungefär, det töjer sig på längden på breddens bekostnad. A. H. Puddingsfrack. Tag af något hvitt tyg en remsa, 10 cm. bred och 80 cm. lång. Brodera härpå med kulört garn samt sy hakar vid ena ändan, vid den andra sys tråhylsor på flere ställen med 1 tums mellanrum, så fracken kan passa till formar af olika storlekar. Utilis. * T. * A. XLI. Hexepåse. Gör af en pappbit en rund botten, något mindre än vignetten med gudinnan Idunas bild, som pryder » Iduns » första sida. Kläd denna pappbit med siden samt tag en sidenremsa 44 cm. lång ' och 12 cm. djup och sätt rynkad rundt om botten, vik af upptill till dragsko, och tag till rynkband någon snodd eller smalt band med tofsar i hvardera ändan; pryd äfven botten med en tofs. Nu är påsen färdig, men så kommer det hexlika.
Ni bli idel fruntimmer där i sommar, ty husets herre • — det är jag — reser om ett par veckor till utlandet och kommer ej åter förr än på höstsidan. » » Ni får således ej strejka, » tillade han skämtsamt, » och skrif ver väl, så snart nå- gonting kan afgöras? » Ja, Annie skulle skrifva. Idun PRENUMERATIONSPRIS PR ÅR: IDUN KR. 5: — IDUNS MODETIDN. MED PLANSCHER OCH HANDARB. IDONS MODETID. — &gt; 5: — &gt; 3: — OCH 15 MARS UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG HVARJE TRÄFFAS SÄKRAST KL. 12:TE ÅRG. KOMMISSIONARER BYRÅ OCH EXPEDITION: KLARA S. ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALLDELES SÄRSKILDT FÖRMÅNL. VILLKOR. STOCKHOLM, LÖSNUMMERPRIS: 8 ÖRE. UTSTÄLLNINGEN AF KONUNGENS PORTRÄTT. M REDAKTÖR UTGIFNINGSDAGAR '. UTAN PL. DEN ED A N L E D N I N G af vår konungs nyligen firade 70-års födelsedag har Svenska konstnärernas förening i dessa dagar öppnat en utställning af äldre och nyare porträtt af konungen, därmed på samma gång invigande REDAKTIONSSEKR. RIKS 1 6 4 6 sin präktiga utställningslokal i det nya konstnärshuset. Den rikhaltiga samlingen erbjuder ett dubbelt intresse: på samma gång man får följa utvecklingen af konung Oscars yttre från späda barnaår, genom ynglingaoch mannaålderns kraft, intill de senaste årens grånade själfullhet, har man ock en öfversikt öfver den konstnärliga porträtt-teknikens utveckling under samma tid, från de äldsta dukarna af I NYA KONSTNÄRSHUSET AF KONUNGENS KUNGL. HOFBOKTRYCKERI.
Han är tokig ibland och klok ibland, och när han är klok, visas han för allt folket, ty ingen får tro annat, än att knoppen är i ordning – då skulle mekaniken icke kunna fungera. Nedanför äro två hjul, som gripa in i hvarandra med kuggar, och af hvilka det ena, Struensee, drifver det andra, drottningen. Men båda påverka på hvar sitt håll kungen. – Min käre vän – säger Rantzau ironiskt – förklaringen tycks mig ännu mera invecklad än själfva mekaniken. Jag skulle vara er mycket förbunden, om ni ville uttrycka er något mera populärt! – Som ni behagar! Jag menar, att själen i det hela är Struensee; men allt hvad han vill, vill också drottningen. För att få kungen i rörelse, måste de emellertid smuggla sina idéer in i hans hjärna så obemärkt, att H. M:t tror sig ha utspekulerat alltsammans själf. Detta går så till, att Struensee först, genom en mängd samtal på sidan om själfva ämnet, lägger alla premisserna tillrätta i kungens hjärna. Sedan instruerar han drottningen och hon kittlar sin gemål under peruken, tills premisserna helt mekaniskt yngla en konklusion, som ger monarken en förnimmelse af fadersglädje och manbarhet – väcker föreställningen om, att hans hjärna arbetar. Han presenterar då, glädjestrålande, sin idé för drottningen, som, hänförd, uppmanar H. M:t att snarast möjligt realisera den. Så återvänder bortbytingen vanligen, i form af en kunglig befallning, till sin naturlige fader, som lojalt åtager sig hans vidare befordran. – Är detta klart? – Klart som vatten – he! Klart som lilla Holsteins öga. Jag tackar er! – Ingen orsak. Jag ansåg det vara min plikt att säga er allt, eftersom ni ju hädanefter skall höra till de invigda. Vi återse hvarandra snart – på Traventhal. Tre skator ställa till en nervretande konsert i ett äppelträd alldeles utanför fönstret till Rantzaus sofrum. De tjattra så ifrigt, som om de disputerat om högviktiga angelägenheter, och utskratta hvarandra som gamla vänner. Rantzau, som redan hunnit in i sin paulun, måste öppna fönstret och schasa dem.