Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
$ hvarföre det torde vara sannolikt, att sistnämnde RiksStånd biträder Ridderskapet* och Adelns i ämnet fattade beslut. v Herr Grefven och LandtMarskalken tillkånnagaf att, enligt hvad hos Herr LandtMarskalken blifvit anmäldt, BondeStåndet äfven skall antagit ExpeditionsUtskottets förslag till underdåniga lyckönskningsadresser, i anledning hvaraf Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade den af Lten 10 Februarii. 565 Grefve von Platen gjorda nyssbeicjrde framställ* liing bifalla. Ropades Ja, Föredrogs å nyo och bifölls StatsUtskottet* den 5. dennes afgifne, och följande dagen på borr det lögde Utlåtande, angående tryckning af Rorgareoch BondeStåndens Protocoll, jemte Bihanget till samtelige RiksStåndens Protocoll vid innevarande, samt utdelning af nämnde Stånds Protocoll och Bihanget för sist förflutne Riksdag. Grefve Spens, Carl Gustaf: Såsom ett tillägg till det nu beslutna steget, att nedsätta priset å RiksStåndens Protocoll, för att så medelst befordra deras afsättning och Kringspridande, får jag ödmjukligen föreslå att anhållan må å vederbörlig ort göras om Protofrihet för de exemplar af berörde Protocoll och Bihanget dertill, som arktals försäljas, hvilket efter min öfvertygelse skall ännu mera befordra afsåttningen i landsorterne; och torde detta mitt förslag varda till StatsUtskottet reuutteradt. Grefve De la Gardie, Jacob: Med anledning af StatsUtskottets nyss bifallne Memorial, angående tryckningen af RiksStåndens Protocoll m. m. får jag föreslå, det RiddarhusUtskottet må anmodas att upplysa, huruvida af de uti Riddarhusets Archiv qvarvarande exemplar af Ridderskapets och Adeln#
Det enda vöre örn, så* som Friherre Cederström yttrat, det skulle be* stämmas, att silfver-uppköpen skulle ske i ett visst förhållande till den cours, sorn för dagen, eller qvartalet är gällande, och likaledes att realisationen skulle på samma sätt ske efter den då möjligen blifvande coursen. Då vöre det första alternativet lika med det andra; men för säkerhetens skull är detbäst, att ani taga det senare. Herr von Hohenhausen: Jag instämmer med Herr Lefrén deruti, att uti detta Betänkande icke är bestämdt, till hvad cours-belopp ut* .Växlingen skall ske, och att det således vid en' kommande votering skall afgöras, om det skall blifva 128 eller 140 skillingar eller mera] men; i afseende på en framtida realisation, haij Herr Cedersckjöld ganska riktigt upplyst, att om förtsa alternativet nu antages, skall deri ske efter samma grund. Herr Stråle: Man synes hafva fattat Ut", skottens Betänkande så, att samma grund skulle följas för en framtida utvexling, sorn för inköpet■ af silfver, men. det är icke så* I Betänkandet står, att samma grund skall följas, som bestämmes för inväxlingen af silfver. Detta är två helt olika saker. Om inköpet sker till högre eller lägre cours, be-ror blott på, om exporten varit större eller mindre, men Hln 15 Julii f. ni. $ilfvérfonden blifver likväl alltid ökäd. Silf, ver-inväxlingen deremot eller rättigheten att uttaga sedlar mot silfver, innefattar ovilkorli. gen ett bestämmande af myntvärdet, som icke kan blifva bättre; ty om vi genom en lycklig handels-conjunctur komma derhän, att få en öfvervigt i handel, skola möjeligen flere millioner silfver ingå uti Banken emot sedlar. Om det då vore möjligt, att det åter kunde utgå efter ett lägre pris, skulle en ren förlust uppkomma för Banken. Derföre, i den stund man biiallit tredje puncten, har man äfven sagt, att BancoSedeln ej kan blifva bättre*
för vissa tjenster, och mången gång hade han måst ur egen kassa bistå de uselt aflönade elementarlärarne. Vid sina besök i Paris hade han alltid öfverlupits med en massa behöfvande landsmän; derför kunde han så väl vitsorda nödvändigheten af höga löner för våra å utländskt ort befintliga diplomater och gillade nog icke den af Hedlund framstälda förklaringen, eller att det var ryktet om ankomsten af en för rikedom och välgörenhet så allmänt känd grefve, som framkallat en exceptionel tillströmning af tiggare. Allra minst ville Sparre vara med om någon sorts reduktion i löneförmånerna för landets främste ämbetsman, d. v. s. h. m: t konungen, eller undanrödjande af något, som kan bidraga till spridande af glans, äfven en skenbar, kring kung och konungahus. Ständerna, hvilka i följd af böndernas underordnade ställning voro åtskilligt släpphändte med statens medel, hade som ett betecknande testamente efter sig vid den sista riksdagen af sin tillvaro beviljat en förhöjning af civillistan från 630,000 till 800,000 kr. Dessförinnan hade de 1862 i tillfällig hjelp anvisat en millionför att förebygga en aflfarskrach för konung Karl XV. Men å andra sidan var det ett af 6o-talets populärare sätt att såsom riksdagsman hålla radikalismens fana högt att motionera om nedsättning af första hufvudtiteln. Alla dessa försök ledo dock af det gemensamma stora felet att misslyckas, och först vid 1873 års riksdag dref man det till en kompromiss, hvarigenom statsutskottet enhälligt tillstyrkte en obetydlig nedsättning af 100,000 kr., mot att den nya konungen tillförsäkrades sin civillista orubbad under sin regeringstid. Ehuru denna nedsättning egentligen ej gjorde skäl för en sådan benämning, enär förhöjningen till Karl XV,af 170,000 kr.
1:0 Constitutions-Utskottet, som utgöres enligt Tryckfrihetslagen ansvara. 2:0 Constitutions-Utskottet åligge att äska §• Utsk, Betänkanden. någon Riksens Ständers pröfning underställas. 3:o Då hos Riks-Stånden olika meningar §• 3o. i:o Stats-Utskottet, som skall bestå — genom Bevillningen böra fyllas. 2:0 Detta Utskott, som skall äga tillgång 3:o 1 händelse hos Riksens Ständers Plena enligt 67 kunna förrättas. §• 3*. De här förut afskiljda Momenten förses med N:s 1:0 och 2:0. §. 33. Enahanda numerering iakttages vid denna §. §• 34- 1:0 Allmänna Besvärsoch Economie-Ut skottet på sätt som för Lagfrågor är stadgadt. 2:0 Vilja Riksens Ständer hellre än — beslutande rätt bör afgöras. §• 36. 1:0 Utom förenämnda — som röra Konungens yttranden. 2:0 Stånden kunna äfven enskilta besvär och angelägenheter. 5:0 Skulle Riksens Ständer finna flera Utskott sin afgörande rätt till Con stitutions-Utskottet. Coust. Utsk. Blifva göromålen inom något Utskott — stadna Två Stånd emot Två, för falle frågan. 1:0 Alla Riksens Ständers Utskott — till Ståndens Plena inkomma. 2:0 Intet Utskott, Constitutionsoch Banco-Utskotten — till detsamma omedelbarligen öfverlemnas. 1:0 Konungens Propositioner till deras Betänkandens afgifvande. 2:0 Hvarje Riks-Stånd vare obetaget — underrättelse härom meddelas. 3-.0 Vill Utskott återlemna något ■ — hvarthän frågan bör förvisas. 1:0 Hvar och en allmän fråga — skall beslut ovägerligen fattas. 2:0 Då saken från Utskott återkommit med dertill hörande Acter och Handlingar. 3:0 Återförviser något Riksstånd kraft och verkan till expedition betagas. 1:0
N:o 66, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. om åtgärders vidtagande för att underlätta pennineestäliningen och rörelsen inom landet. Detta Utlåt, begärdes på bordet af Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman, och Frih. Paykull, Johan Gustaf, hvarefter yttrades af Gr. Löwenhjelm, Carl Gustaf: Utan att i ringaste måtto misskänna ledamöters af delta Stånd fullkomliga rättighet att begära bordläggning af förevide Betänk., tror jag mig dock böra till 366 D en 22 December. Ståndet och dess ledamöter hemställa, huruvida icke vigten af ärendets skyndsamma behandling skulle kunna medgifva ett afstående från bordläggningen sålunda, att, ehuruväl Utlåt, bl ef i gårdagens plenum upläst, det ånyo finge upläsas. Jag grundar denna min framställning derpå, alt det som i Betänk, anföres är ganska enkelt och föga kompliceradt, äfvensom de punkter hvaraf det består äro blott 4. Jag tror att det går ganska lätt taga reda på dessa, a 11rahel 1st, och derpå anhåller jag att ledamöterna täcktes upmärksamma, som om hufvudsaken väl alla RiksStm lära vara ense, och om penningarnes användande kommer att stadgas genom de föreskrifter som af R. St;r för BankoFullmägtige varda fastställda. Häri synes mig för de Hrr, som begärt målet på bordet, vara fullkomlig garanti, att icke det är fråga om någon slags öfverraskning eller något förlöpande. Vi hafva god tid innan ärendets syftemål kan vinnas, och jag tror att det skall göra god verkan i landsorten, der hopp och tröst väntas härifrån, om vi nu sätta verket i gång, aldraheldst då, såsom jag nyss nämnde, jag icke dervid kan hysa den ringaste betänklighet, då föreskrifterna komma att af Ständerna närmare bestämmas. Jag får således vördsammast upmana de närv:de flrr:ne att, såvida mitt anförande baft någon vigt och något värde, afstå från sitt yrkande, och, om detta bifalles, anhåller jag att Utlåt, i sin helhet måtte upläsas och derpå [öretagas till behandling. Frih. Paykull:
När jag åter kom ned, reqvirerades jag in till min far för att som vanligt till cittran, ungefär af min egen storlek, sjunga om Alonzo den tappre, en ballad, för hvars inöfning under en äldre, mycket musikalisk broder, jag af min far erhållit den första specieriksdalern och det säkra löftet att jag, då jag fylt tolf år, skulle få börja att resa med honom. Från alla dessa pressningar, som pågingo omkring ett år, kastades jag på en gång in i den mest obegränsade frihetsperiod. Kriget bröt ut, alla vanliga förhållanden upplöstes, och inqvarteringar af officerare svämmade öfver hvarje rum. Till och med min mor måste flytta ur sin sängkammare och hålla sin nattro, när det betods någon – på ett stort bord i det inre stora visthuset. Vindarne och brygghuset blefvo anslagna åt soldaterne och endast min far fick behålla sitt rum. Min lycka var obeskriflig. Inga lexor mer, inga potatisskalningar efter ordres, inga lykthållningar. Frihet, bara frihet ...! Jag formerade först åtskilliga bekantskaper i de nedre inqvarteringsregionerna och blef i synnerhet mycket betagen i ett par gamla krigsmän, som jag fann vara i behof af något bättre än hvad som bestods dem. Jag sprang derföre omkring i köket, der regeringstömmarna nu i det närmaste fingo öfvergå i hvilka händer som hade tid och kraft att qvarhålla dem, men pigorna hade nästan alltid varit mig i förväg i de höga förrådsskåpen, dit jag med så stor svårighet spetade upp. Dessa damer hade nu haft den grymheten att öfverge sina vanliga kurtisörer, sjömännen, hvilka egde tillräckligt med mat hemma, för att i stället låta kurtisera sig af de under detta krig farligaste matfriare, nemligen herrarne vid Royal suèdois, som hade sitt läger af granris och jordkojor mycket sinnrikt ordnade i rader utåt en skogstrakt utanför Norrtullssidan.
Betänlanden, N:o 334* 55 Då Utskottet i berörde Betänkande upplyst, att Utskottet ännu vore i saknad af erforderlige uppgifter från flera Authoriteter och derjemte uppgifvit förslag, huru så väl fullständig kännedom om antalet och dispositionssättet af Kronans Byggnader skall vinnas som ock enhet beredas i afseende på desarnmas vårdande och förvaltande, anser Utskottet, lika med hvad inom Hederv. Ståndet vid motionens väckande blifvit yttradt af RiksdagsFulhnäktigen Nils Strindlund, det begärda meddelandet som nu måste blifva ofullständigt, icke uppfylla det af Motionären åsyftade ändamål; hvaremot Stats-Utskottet vid nästkommande Riksdag då ÖfverlntendentsEmbetet hunnit samla och ordna Förteckningarne å alla under dess inseende ställde Hus och Byggnader, blifver i tillfälle att i detta ämne meddela fullständig upplysning. få dessa skäl kan Utskottet icke tillstyrka bifall å Hans Janssons berörde Motion. N;o 335* Memorial, ang:de Statsregleringen i allmänhet samt beloppet af den intill nästa Riksdag erforderlige Statsbrist-Sumraa. J)å det åligger Utskottet, att uppgifva den Summa, som, utöfver vid denna Riksdag för Statsoch Riksgälds-Verken beräknade Ordinarie och Extra Ordinarie inkomster, erfordras, till bestridande af de utgifter, hvilka R. Sl:r fastställt att, från och med år 56 Stats-Utskottets i83o intill nast skeenda Statsreglering, äga rum; får Utskottet nu vördsamt anmäla följande i afseende på den verkställde Statsregleringen uppkomne förhållande: StatsVerkets Inkomster, hvilka vid i8a3 års Rikdag beräknades till 6,467,867: 2g. 10. hafva , sådane de af R, St:r nu blifvit påräknade och i Bilag.
St. föreslogs, Styrelsen varit fullt berättigad att vägra dess införande uti författningen, emedan jag aldrig kan frångå, att detta stadgande 92 Den 4 December «. m. utgör ingrepp i Konungens prerogativer; men ett sådant afslag å Styrelsens sida vidlogs icke då förordningen första gången öfverlemnades till K. M., utan förordningen utgafs i sitt oförändrade skick, hvilket äfven sedermera efter flere riksdagar fortfarit, dock med den skillnad, alt, ända till och med 1835 år$ riksdag, alla sådana emhetsoch tjenstemän, hvilkas fullmakt innehar en skyldighet att vid påfordran tjenslgöra, befriades ifrån den ifrågavar, bevillningen. Dessa embetsman voro naturligtvis antingen surnumerära officerare af lägsta graden i armeen, eller officerare, som i armeen ägde högre grader, än som svarade mot den af dem uppburna lön, eller ock civile tjenstemän, som innehade fullmakt pä högre tjenst, än den, hvars lön de uppburo. Med ett ord, ända lill iS35 års riksdag voro inga andra underkastade bevillning af karaktersfullmakt, än sådana som blott hade resolution pä namn heder och värdighet, utan skyldighet att vid påfordran i en eller annan väg tjenstgöra. Jag bestrider visserligen icke den åsigten, att äfven dessa resolutioner aldrig bort beläggas med bevillning, emedan om, såsom icke lärer kunna bestridas, dessa karaktersfullmakler utgjorde ett nådebevis å Konungens sida, ett stadgande om bevillning på desamma alltid måste betraktas såsom ett indirect ogillande omdöme öfver dessa slags resolutioner; men dä K. M. en gång tillåtit delta stadgandes införande i författningen, och dä man med säkerhet kan sluta dertill, att inga andra erhålla öppna bref eller resolutioner å karakter eller namn, beder och värdighet af tjenst, än sådana personer som sjelfva söka desamme, torde jag nu få inskränka mig till hvad min reservation innehåller, eller att detta stadgande måtte förändras lill öfverensstämmelse med 1830 års bevilln.förordo.
Ja, vid de tider, då hon fälde fjäder och ingen uppstående stjert hade, var det icke så utan, att sjelfva hans figur hade en likhet med hennes. Hur det nu var, så kunde han få de andra ungarne att ligga dubbla af skratt, kanske icke allenast åt hans prestationer, utan ännu mer åt den harm de antogos väcka hos hönans egarinna. Denna gaf honom endast sitt tysta förakt, men innerst inne med hat i sitt hjerta. Det är dock möjligt, att hvad mor Malena tog som hån, icke var annat än hans ungdoms inneboende lifsglädje eller ett oskyldigt tidsfördrif. Han drog emellertid nytta af alla hönans små svagheter och förlöjligade dem. Ibland kacklade hon till, högst omotiveradt, och började springa omkring i rummet på ett narraktigt sätt, som verkligen icke anstod en ärbar gammal hönsmatrona. Pojkbytingen kunde göra detta efter med utbildadt mästerskap, springande omkring som en galning på sin halfva af rummet och uppgifvande höga skrän. Men det fins ingen fullkomlighet utan sin vank, och trots sina goda sidor egde hönan ett verkligt karakterslyte, för hvilket icke ens mor Malena kunde blunda. Det var en högst lättsinnig sällskapssjuka. När hon på soliga dagar släpptes ut — och det var nödvändigt, på det hon skulle få rulla sig i sand samt plocka mask; hennes helsa fordrade det, och eljest klagade köparne öfver att hennes ägg voro för ljusa, — då behöfdes det bara att hon inne på Nils Mattssons gård hörde hönsflockens kackel och tuppens galande, så glömde hon både pligt, tacksamhet och uppfostran, kröp genom första bästa hål på planket och var försvunnen tills man hemtade henne. Det var icke något trefligt göra att gå in på Nils Mattssons gård och återfordra sin egendom. Nils Mattsson var en barnlös gammal enkeman, arg som en bandhund och snål som en varg. Och hvar gång mor Malena kom för att hemta sin skatt, tröstade han henne, högt skrikande, med att nästa gång skulle han »slå både armar och ben» af det förb—de kreaturet.
— Brukar det ofta ske stölder här? — frågade Alf, interesserad af saken vid minnet af Malkolms förlorade silfver och misstänkande ett sammanhang imellan de försvunna juvelerna, rocken och den hemlighetsfulla papperslappen, som gaf honom en svag förhoppning att kanske på detta sätt få en slutlig lösning af den gåta, som han nyss i skogen funnit ännu mera invecklad än någonsin. — Nej, åtminstone icke medan jag varit här förr än just nu. Man förmodar att någon varit gömd inne i rummet, redan innan ladyn kom hem, och den stackars damen har haft spasmer hela dagen af förskräckelse vid denna tanke och har nu flyttat till Langenau, ty hon ville icke en minut stanna i samma rum. — Men huru skulle tjufven då kommit ut? — Genom fönstren möjligtvis. — Det tyckes mig likväl bra halsbrytande. — Ja, man kan icke förklara saken ... han borde hafva kunnat flyga, i fall han verkligen gått ut derigenom. — Det kunde varit två personer, och en stege satts upp utanför — inföll en annan af uppassarne. — Ja, polismannen, som var här, trodde detta också. Men jag tyckte, det skulle varit besynnerligt, om ingen sett eller märkt något dervid: man kan väl icke handtera en så lång stege hvarken så tyst eller så hastigt, att icke någon i huset skulle hört buller. — Och man har icke misstankar på någon särskildt? — Nej, man har ingen anledning dertill. — Det är besynnerligt, — sade Alf, i det han aflägsnade sig. Då han kom in i Malkolms rum, fann han denne ännu vaken, sittande i soffan med en bok i handen, och förtjust att genast kunna meddela sina intryck, utropade Alf: — Så lyckligt, att du ännu icke lagt dig; jag får då tillfälle att ännu i qväll gifva dig den förklaring jag lofvade i morgse öfver orsaken till mina glada förhoppningar, då jag reste. — Ah, jaså. Nåväl, huru hafva dessa förhoppningar realiserats? — sade Malkolm gäspande och lade bort boken, under det han med ett slags faderlig välvilja granskade Alfs glänsande ögon och blossande ansigte, som bevisade den lifliga rörelsen inom honom. — Åh, illa, fördömdt illa!
Inträffar ock någon gång, att sterbhusdelägare efter en person, af hvars rikare tillgångar böterna kunde utan förfång för borgenärers betalningsanspråk gäldas, till följd af det, efter min åsigt, rätta lagbudet undgingo att se den aflidnes qvarlåtenskap minskad genom böternas utbetalning; så vore olägenheten der - 15 af —, om denna följd ens kunde få sådan benämning —, en obetydlighet i Statens intresse i jemförelse med den oreda och skada ett motsatt lagbud kunde åstadkomma inom den vida större kretsen af mindre lyckligt lottade. Emot den lefvande förbrytaren må Staten vara sträng; efter hans död må brottet snart lemnäs åt glömskan.» Justitierådet Berg deltog ej i den af Högste Domstolens öfrige Ledamöter vid förevarande § gjorda anmärkning, så vidt enligt densamma genom laga kraftvunnen dom ålagda böter, till gäldande hvaraf tillgång finnes eller för hvilka den bötfällde ställt borgen, skulle vid hans dödsfall blifva till förmån för hans arfvingar eller löftesman efterskänkte. Af det för åtnjutande af den här omförmälda preskription stadgade vilkor, att den tilltalade under de tio år, som förflutit efter föröfvandet af det brott, derför han vore åtalad, icke begått ny förbrytelse, som kunde åtalas och vore med straffarbete eller dödsstraff belagd, syntes följa, att, om målsäganden eller åklagaren ville bevisa, att den tilltalade under de tio åren gjort nytt brott af förenämnda beskaffenhet, åtalet för det äldre brottet borde tillsvidare blifva hvilande. Men till följd häraf skulle, i det fall, att frågan derom, huruvida den tilltalade begått nytt brott eller ej, först i sista instansen gick honom emot, åtalet för den äldre förbrytelsen ej förr, än efter längre tids förlopp, ånyo komma under behandling, hvaremellertid den bevisning, som vid åtalets början möjligen funnits att tillgå, lätteligen kunde hafva gått förlorad, A andra sidan åter, om förste domstolen ansett nytt brott vara af den tilltalade föröfvadt och förty upptagit åtalet för den äldre förbrytelsen, kunde inträffa, att i sista instansen en motsatt åsigt gjorde sig gällande, i hvilken händelse någon ransakning om det äldre brottet lämpligast bort icke hafva ägt rum.
538 Den 22- Augusti e. m. eller ock att på sådane fästa Kongl. Maj:ts uppmärksamhet, då de såsom nu, sannolikt blifvit antingen förbisedde, eller ock bortskymde af Embetsmanna-Betänkanden. Det torde således vara öfverflödigt att anhålla det Kongl. Maj:t i detta ämne täcktes höra Länsstyrelserne. Deremot tror jag, att Utskotten fästat för liten vigt på angelägenheten af att höra ortens innevånare. Innevånare i orten kunna blifva hörde, utan att Kongl. Majit derföre inhämtar det rådanda tänkefättet inom orten, } * Jag skulle derföre våga tillstyrka att Riksens Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla , att så väl de väckte motionerne , som flere Riksdagsmäns ifrån de Norra orterne sammanstämmande yttranden, gifva, anledning till den förmodan, att den förändrade Länsfördelningen till åfventyrs icke motsvarar de landsfaderliga afsigter, som dermed af Kongl. Maj:t tvifvelsutan varit åsyftade; samt att Riksens Ständer i anledning deraf i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit i nåder täcktes tillåta innevånarne, att ('antingen genom Socknestammo Protocoll, eller ock genom Deputerade, valde af innevånarne sjelfve, utan att Länstyrelserne sig med valen befattat) till Kongl. Maj.t frambära deras underdåniga önskningar och åligganden i afseende på regleringen af Länsfördelnlngen. ~ Utom det förtroende och den tillgifvenhet sorn Regeringen derigenom skulle vinna hos Den 21 Augusti t. rru 2*9 detta redeliga folk, och utom den indragning af ett LandshöfdingeEmbete som deraf torde blifva en vinst, är jag öfvertygad, att Riksens Ständer derigenom skulle hafva befordrat en af de vigtigaste angelägenheter för Jemtland och Härjeådalen. Jag anhåller derföre om återremiss af Betänkandet. Bilagor till Pleni-Protocollet för den 25 Augusti, eftermiddagen. Nio i.
Ur klippbrottet skymtade en skugga. – Vinden säger: „min moder födde mig en natt på kyrkogården. Hon sökte der sin makes graf, men han var icke död.“ – Hörde du vinden säga detta, underlige gosse? Hvad säger han då nu? – Vinden säger: „Min fader var en riddare, som färdades vida, ostadig i sinnet och trolös.“ – Då liknar ju vinden sin fader. – „Min moder sökte honom och vandrade från land till land, men fann honom icke. Sjelf trodde hon sig älskad och sökt af honom. Hon trodde honom mycket olycklig, och hon grät öfver honom; hennes tårar föllo som dagg på ängen, som regn på bergen.“ – Sade vinden detta? Men hvad säger han nu? Nu höres hans röst omild i skogen. – Vinden säger: „Min fader var icke olycklig, ty han hade glömt min moder och sökte henne alldeles icke. Han älskade en annan, som kom från norden. – Vinden har en trolös fader, sade riddaren. – Men hör, hur det klagar i skogen! Det är åter vindens röst. Hvad säger han nu? – Vinden säger: „jag är ammad vid ett suckande bröst; jag vyssades med klagosånger. Min moder är mycket olycklig.“ Riddaren sänkte sin panna och lade armarne öfver bröstet. – Sorgbarn, sade han, – du som förstår vindens språk, hvad berättar han nu, ty nu ropar han, nu vredgas han, och trädens kronor skälfva. Skuggan flyttade sig närmare intill de samtalande. Sorgbarn svarade: – Vinden säger: „min fader ville i dag döda min moder; han sköt en pil mot hennes bröst, men hon flydde. Hvarför hatar du min moder? Hvad hafver hon brutit mot dig? Svara mig, riddare!“ Riddaren sänkte hufvudet mot sitt bröst och frågade: – Sorgbarn, sade din moder, att det var natt, då du föddes? Sade hon, att hon framfödde dig bland de dödas grifter, medan hon sökte din faders graf? – Ja, svarade Sorgbarn dystert. Riddarens barm häfde sig, och hans röst blef djupare.