Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De ofvanför angifna grunderna för att namnen Varin och Vilin ej blott kunna vara, utan verkligen också blifvit nyttjade som synonymer till namnen Varmund och Vilmund, inbjuda till att beakta de omständigheter, med hvilka namnet Varmund i öfrigt blifvit i sagorna förknippadt. Äro dessa omständigheter sådana, att äfven de hänvisa på något sammanhang med Lodbrokssagan och med Rökstenens inskrift? Om en konung Varmund, som af Saxo blifvit inställd i den danska regentlängden, berättar denne följande: Varmund (Vermundus) var konung i Danmark. Hans styrelsetid hörde till de längsta, lyckligaste och lugnaste, som varit omtalade. Vid framskriden ålder fick han en son, Uffo. Medan denne ännu var barn, hemsöktes Danmark med krig af sveakonungen Athislus, en af tidens väldigaste stridsmän, skrytsam, men ridderlig och i tvekamp oförliknelig. Varmunds jarl Frovinus ryckte honom till mötes. Athislus nedlade Frovinus i envig, och i det slag, som därpå följde, öfvervann han danska hären. Detta var icke den enda fäjd, hvarmed Athislus hemsökte Danmark. Frovinus’ söner jarlarne Keto och Vigo befriade slutligen Varmund från den orolige grannen. De begåfvo sig hemligen till Svealand, öfverföllo Athislus, då han var ensam i en skog, och lyckades, två mot en, fälla den fruktansvärde. Konung Varmund belönade bröderna för hvad de gjort; men mången tyckte, att de brutit god kämpased, som ställer en mot en. Uffo visade därefter ett besynnerligt lynne. Gossen upphörde att tala. Han gick inbunden och dyster. Aldrig såg man honom le, aldrig deltaga i de unges lekar. Så växte han upp och kom tidigt till utomordentliga kroppskrafter, ehuru han aldrig syntes öfva dem. I sin höga ålderdom hade Varmund blifvit blind. Då sände en saksisk konung, hans granne i söder, bud och affordrade honom hans rike, eftersom han var oduglig att längre styra och värna det.
Att ' . N. och N. N. erkänt innehållet af förestående Löftesförbindelse och Banco-VtsA:s Memorial, N:o 116. 21 densamma egenhändigt undertecknat, betyga, såsom på en gång närvarande vittnen, N. N. N. N. Att N. N. och N. N. hvar för sig äro fullt vederhäftige för hvad de här ofvan borgat, intygar N. N. På Embetets vägnar. Ankom till Exp, Utsk. d. n Febr. 1830. Memorial, angående afskrifning utaf upplupen Ränta å den Capital1Skuld j hvarföre Majoren Friherre C. W. Gripenstjerna hos Banco-Discont-Ferket häftar.
Af denna korta Historiska framställning synes det, att redan den tiden, då vår nu gällande kyrkolag blef utgifven, man var allmänt öfvertygad om företrädet af den styrelse öfver alla sådana inrättningar, hvilken, med kännedom af Local-förhållanden, och ett alltid lifligare intresse för afhjelpandet af den för ögat varande jemmern, vore i det bästa och närmaste tillstånd att dertill ofördröjligen vidtaga nödiga och ändamålsenliga utvägar. Om uti tidernas följd omständigheterna påkallade och klokheten ålade en allmän öfverstyrelse, för att erhålla enhet i behaodlingcn och Controll på verkställig - 5(58 Bese. och Ekon. TJtsh. Betänkan den. heten; så har man ändå alltid varit betänkt på uppdraget alden närmaste vården åt på stället varande Äuctoriteter, hvilket äfven inhemtas af nugällande Instructions 5 §'. sorn ålägger Konungens Befallningshafvande och Biskoparne uti hvarje Län och Stift att med vederbör andes samråd deröfver hafva tillsyn.. Men det vill synas, som ändamålet derigenom förfelats, att man för mycket inskränkt de sednares åtgärder, derigenom bundit deras händer, att uträtta hvad ögonblicket fordrar, och i dess ställe uppdragit dessa åtgärder åt en öfverstyrelse, hvilken äfven med bästa vilja och sorgfälligaste bemödande icke möjligen skall kunna sträcka en så beskaffad uppmärksamhet uti detailler till alla serskilda inrättningar af detta slag inom ett så vidsträckt Rike. Öfverinseende, Controil och utfärdande af allmänt gällande Instructioner är något helt annat än deras verkställighet och dertill nödiga medels disposition, hvarförutan ännu aldrig någon inrättning kunnat behörigen vårdas eller vunnit allmänt deltagande och förtroende. I full enlighet med den af Memorialens författare yttrade öfvertygelse, att de till dessa Barmhertighets-verk anslagna medel blifvit hitintills så samvetsgrant, och oegennyttigt till sina rätta ändamål använde, som någonsin möjligheten och en så beskaffad vidsträckt styrelse tillåtit, kan likväl
Om här vore någon officer inom R. o. Ad., sora yrkade att reg:?schefslönerne skulle blifva mindre och öfverskotta fördelas på de lägre officerarne, månne det talade för motionen att hon vore sålunda tillkommen? Jag skulle ej tro det. Hvad hafva väl regementena vunnit derpå, att chefslönerue vid indelta armeen blifvit så förminskade, som de nu äro? Utan tvifvel hafva regementena förlorat derpå att icke mer äga chefer, som äro i ständ att hålla ett hus såsom de fordna cheferne, hvilka kunde hos sig hafva hoppgifvande ynglingar ibland de unga officerarne, hvilka saknade annat hem. Detta, säger jag, är en stor förlust för arme'en. Den yngling, som utbildas hos en god och duglig chef, kan blifva något af. Gör man äter chefen sjelf så fattig, att han ej kati taga en eller annan utmärkt, men obemedlad yngling under armarne, så får ock Rikets tjenst umgälla det. Om saken i sig sjelf är oriktig, så är det desto oriktigare att sätta henne i fråga ibland chefslöuerne, som hon ej låter sig verkställa utan PresteSt:s samtycke, alldenstund 4 § i dess privilegier lyder sålunda : ”Wi efterlåte ock nådigst åt alle Wäre Biskopar, Superintendenter, Theologi* Doctores, Professores, Pnepositi, Paslores i städerne och på landet, Leclores i gymnasierne, Rectores och Con - Den 9 April f. m. 191 rectores i scholarne och alle prester i gemen, måge oförändradt njuta oell behålla efter gammal häfd, sina biskopsstift, prajbende socknar och hemman, prestegårdar i städer och på landet, indelningsstommar vid deras annexer, tomter, capellanshemman och boställe, klockarebord, utjordar, ängelegar, torp, bergsbruk och qvarnställen, med alla deras tillhöriga ägor och lägenheter, hvad namn de ock hafva kunna, som anten urminnes häfd är på, eller af andra lagliga skäl kunna bevisas dertill lyda.
Och hvem har för öfrigt icke hört omtalas den frejdade småländska prestostenLingon och blåbär exporterar Småland i stora mängder till Tyskland, i stället för att, liksom importörerna, pressa vin af dem. Men vår anpart af » vinet » erhålla vi nog i alla händelser. Smålands kräftor äro de yppersta i Sverige, hvad beträffar så väl storleken som den fina smaken och den ymniga fetman. Säfsjötrakten i synnerhet förser de flesta skånska restauranter med kräftor, kräftstjärtar o c h kräftsmör samt drifver äfven export på utlandet. Det » magra Hallands eger sin största betydelse genom det laxfiske, som bedrifves i provinsens fyra största åar: Lagan, Nissan, Ätran och Viskan. Bland dessa åar är Lagan den mest gifvande, o c h det mesta, som fortares af » Halmstadlax », fångas i nämnda å och icke i Nissan, vid hvilken Halmstad är belägen. Man skulle kunna tro, att laxfisket vore en för Halland inkomstbringande näring, men detta är ingalunda förhållandet, ty enligt statistiska beräkningar hade laxfångsten ända till medlet af förra årtiondet ej uppgått till öfver 70,000 kronors värde om året. Den enda som icke torde beklaga sig däröfver, är Halmstadlaxen, hvilken är den mest välsmakande (och dyra) af alla nordiska laxsorter samt den skönaste i färgtonen. Äfven Blekinge fångar lax, som visserligen icke står i så högt anseende som Hallands, men däremot utgör en hufvudnäring för landskapet. Laxfisket i Mörrumsån, där en laxodlingsanstalt är inrättad, är icke obetydligt. Under sextiotalet skrefs i Lund till och med en afhandling för filosofie doktorsgraden därom. Men kustbefolkningens viktigaste inkomst utgöres emellertid af torsko c h siWfisket, och af » Karlshamnssillen », som dock ofta fiskas så långt borta som vid tyska kusten, beredas och insaltas till försäljning ungefär 30,000 tunnor o m året. Hvem har icke hört talas om Ölands kroppkakor, detta vidunderliga och svårsmälta konglomerat af ägg, fläsk, medvurst, mjöl, potatis, mjölk, salt, peppar och nejlikor!
Denna fråga har naturligtvis aldrig utgjort föremål för Konungens beslut, då han gifvit sitt samtycke, antingen den blifvit af Ständerna föreslagen och af honom fastställd, eller på grund af en K. propos. af Ständerna antagen. Frågan är helt enkelt den, huru bör från den ena riksdagen till den andra förhållas; ty vid påföljande riksdag blifver Ständernas röst inhemtad i frågan. Det medgifves gerna, att i 87 § Reg.F., der ordningen för lagfrågor eljest är fastställd, finnes icke omnämnt, huru tillgå skall då Högsta Domstolen i förväg gjort en lagförklaring, ty derom är särskildt stadgadt. Konungen har i detta fall icke mer än 2 röster vid en förklarings afgifvande, som gäller intill dess Ständerna vid nästa riksdag pröfvat densamma, eller genom stillatigande densamma gillat. Man måste emedlertid erkänna, att lagförklaringar, som fordom blifvit af Högsta Domstolen afgifna, i många fall varit nödi - 356 Den 21 September f. m. ga och nyttiga, och de böra val då icke undanrödjas, derföre att det icke står tillsammans med Konungens allena-styrelse af riket att endast hafva 2 rösler i förklaringen af lagens rätta mening. Vi måste absolut skilja dessa båda begrepp, ty Konungen i Högsta Domstolen är icke regerande Konung utan dömmande Konung. Det är den dömmande Konungen, som bar blott 2 rösler, ty man antager, att de 12, som sitta bredvid honom, skola hafva samma intresse som han att stadga det rätta, emedan grundlagen stadgar för dem ansvarighet. Om de skulle tillstyrka en tolkning af lagen, som vore skadlig för medborgare, föijer ock deraf, att medborgarne veta att göra sig af med sådana domare. Delta förslag har flera gånger förut blifvit af II. St. afslaget, och jag hoppas att det äfven sker denna gång. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag beklagar, att jag vid detta tillfälle icke kan instämma i den mening, som blifvit yttrad af Frihme Palmstjerna och Gederström.
Men såsom ett bevis mot talarens sats om belåtenhet, vill jag blott antyda det factum att, så lange besväret finnes qvar hos allmogen, måste det ovillkorligen vara en vinst för den skjutsskyldige, att få skjutsa så ofta som möjligt, så vida han har garanti att icke få sina hästar förstörda, d. v. s., i godt väglag, äfven emot den minsta möjliga skjutslega, ty han måste i alla fall vara beredd på skjutsning och får icke använda sina hästar till andra arbeten. Ett annat förhållande inträffar onekligen, då skjutsen är ett frivilligt åtagande, och det sålunda beror af landtmannen att sjelf bestämma nyttan eller vinsten af sitt arbete. En värd ledamot Gr. Brahe har önskat sig en upplysning, huru det kunde vara möjligt, att Kungsskjuts i Stockholms län uppbådades på 7 mils afstånd. Såsom egendomsinnehafvare inom Stockholms län kan jag svara, att det för Landshöfdingen måste blifva oundvikligen nödvändigt, att göra en sådan uppbådning, icke allenast af Kungsskjuts, ulan äfven af kronoskjuts; emedan eljest dessa mycket tunga onera ständigt skulle drabba de närboende, och det är för jemnandet deraf, som Landshöfdingen är nödsakad, att göra uppbådning från längre håll. Att trupper kunna transporteras sjöledes, och att för deras marcher i fredstid aldrig kronoskjuts borde behöfvas, är min öfvertygelse. Jag bade under sista sommaren, eller i Augusti månad, tillfälle alt höra det stora missnöje i landet kring Westerås och mot gränsen af Nerike, som yttrades deröfver, att en commendering då begagnade marche forcee, fastän ångbåtar dagligen voro i rörelse på samma linia. Man förundrade sig högligen öfver clt sådant arrangement, och att auctoriteterna, som hade befattningen dermed sig uppdragen, alldeles förbisett det lättaste och minst kostsamma i detta afseende, samt förmodade alt General-adjutanten för Arme'en icke kände förhållandet och det stora missnöjet deröfver. Efter det vid detta tillfälle är taladt om kronoskjuts, måste jag åberopa samma åsigt, som jag tillförne yttrat, nemi. att kronoskjuts aldrig borde under fredstid äga rum.
Det iir en gammal erkänd sanning, ntt det sköna, likasoni del sanna och det goda, trifs i mhgn former, och det iir, niir detta klöfvcrblad af sant, go&amp; och skönt döljer sig iindrr en anspr5kslös yta, det r, nar gnldet befinner sig i en ansprsksllis infattning eller iip~ilhiiladt inetl slagg, &amp;: r rlngars prosnister helst leta frniii det. Ett exempel liiirpi 51 den nyn no~ellsninling af Ernst I.iindqria med samma titel soni en föreg5eiirle, niindigen l ' rofilcr, 0111 hrilken nigra ord hBr skall yttras. I vissa af de här föreliggande beriittelsenia gSr författnren nog 15ngt i sin böjelse för att afvinna det osynipatiska ett högre intresse. S9 nlir Iinn i rii af novellerna, knllnil ~I) iinipetler~, tager till sin hjelte en half idiot, och berittar drng nr denne driftkukus Iefnad, Iivilka utgöra en serie nnekrloter snarare i n verkliga knraktiirsdrag, soiii lielysa 1) ildeii af inenniskan. Här torde ocksS en alltför 19ng iit \ ' eckIingshistoria vara inrymd i skizzens tr9ngn ram, hvaraf följden blir, att ilet blotta relatcrnndet nf fakta och p i: hiindclser intager för stor plats och &lt;lessiitoni dessa in5ste I&gt;er.ïttas med en n9got torr knapphiindighet.
Det förhållande, hvaruti vi nu stå, är uppkommit derigenom, att man missförstått Rikets Ständers rätt att utgifva sedlar. Det har gått så långt, att myntet alldeles försvunnit ur landet, och ej kunnat komma i fråga vid transactioner man och man emellan. Sedan vi nu afhjelpt detta, när vi åt Konungen öfverlemna att sanotionera en lag, som bidrager till att bibehålla värdet, och man begär att Konungen skall utfärda en myntfot, så att skrot och korn bestämmas för framtiden, synes allt gjordt, som begge Makterne hafva att gora. Detta allt finnes i mynt* bestämningslagen. Den har jag ej bestridt. Nu har förekommit, jemte denna, fråga om en lag för Banken. Är denna ett nytt privilegium? Om sä vore, skall, då Grundlagen yttrat hvad deremot strider, den först ändras. Är åter detta en botoch bättringsförsäkran för framtiden? Ja, det är det; men jag vet ej, att det behöfver erkännas på annat vis än genom grundsatserna. Om Rikets Ständer göra sig reda för grundsatsen, anser jag det vara tillräckligt. Men under sådana förhållanden uppstå äfven andra omständigheter. Jag skall visa, att jag ej vill framhärda att göra gällande en öfvertygelse, som skulle skada den sak, hvilken dermed har sammanhang. Här uppstår nu det fall, att två Stånd så afgjort frågan, att en lag skall existera. PresteSlåndet har ncmli - 9° D c n 13 Ja n uar i i f. m. gen bifallit Utlåtandet, och BondeSlåndet har deruti gjort förändringar, I sådant fall vore det rättast, tror jag, om Ridderskapct och Adeln ej sätter sig emot denna lag, men gör den sådan, att den icke innebär någon afsägelse af den grundlagsenliga rätt, som Rikets Ständer enligt 72 §. äga, och som de böra behålla, icke för att kunna göra förändringar, hvilka kunde tillämpas af Domstolar, emedan Rikets Ständer gjort dem , utan för att ensamme få föreslå de förändringar, som behöfvas, Jag skulle derföre vara beredvillig att frångå hela saken, om jag ej en gång hade begärt afslag, och öfVerlemnar nu åt pluraliteten att bestämma den.
Tre timmar hade hon sofvit; först klockan half två hade hon fått kärlen torkade, ty föregående afton hade det, likasom så ofta förut, varit främmande, och därförinnan hade hon i tvänne nätter fått vaka för Lillis skull, då frun varit på bröllop och barnet ej velat nöjas med sockertotten. Var det underligt om hon var sömnig? Hon var bara tretton år. Och hennes fötter värkte alltid om morgnarna, så att hon knapt kunde stiga på dem. Silja, som sof i samma säng, sade att det var emedan hon växte. De borde koppas, menade Silja, men Emmi fruktade att det skulle göra ondt. De voro ju nog så magra redan, skulle det ännu tagas blod ifrån dem? Medan hon sof värkte de aldrig, men såsnart hon vaknade, började det igen. Fick hon sedan somna, upphörde värken strax. Äfven nu, där hon satt i sängen, värkte det i dem från knäna och ända ned till hälen. Och hufvudet var så tungt, så tungt, att hon omöjligt orkade lyfta upp det. Skulle hon någonsin i världen bli så lycklig, att hon en enda morgon finge sofva tillräckligt? Emmi gned sina fötter. Hufvudet tyngde nedåt, så att hakan vidrörde bröstet, och ögonen slötos. Händerna hängde orörliga, hon andades djupt och långsamt. Efter en liten stund föll hon tillbaka mot kudden. Det ringde ånyo. Silja skuffade henne med armbågen i sidan. Det är då märkvärdigt att man inte kan få den tossan att lyda. Upp med dig! Hon skuffade henne ännu engång med sin hvassa armbåge i bröstet; det gjorde så ondt, att Emmi skrek till. Huru många gånger skall man väcka dig, innan du ids stiga upp? Emmi stapplade upp ur sängen; hon var alldeles yr i hufvudet och höll på att falla omkull. Skölj ditt ansikte med kallt vatten, så klarnar du bättre, rådde Silja. Men Emmi fick ej tid därtill, ty klockan hördes ånyo. Hon fick kjolarna på sig, slätade med båda händerna sitt hår, gned sig i ögonen och skyndade in. Jag har ringt tre gånger, sade frun. Emmi svarade ingenting, utan tog blott Lilli, som låg bredvid modern, i sina armar.
Inom det moderna samhället visar sig denna motsats icke blott på det sociala området, utan äfven på den politiskavädjobanan. Så t. ex. fann man Napoleon III söka stödet för sin regering hos landtbefolkningen gent emot städernas oroliga och lättrörda arbetareklasser. I Belgien har striden mellan land och stad varit särdeles häftig och har flere gånger framkallat stora svårigheter, såsom 1857 och 1871, då allvarliga oroligheter i BrUssel och andra större belgiska städer nödgade konungen att afskeda ministérer, hvilka understöddes af landtbefolkningen, och detta oaktadt de hade majoritet inom representationen. Se vi på vårt grannland Danmark, så har antagonismen mellan land och stad der tagit stora dimensioner och företer förhållanden hvilka i många afseenden kunna anses likartade med våra. Striden der är ungefär jemnårig med landets fria författning. Redan vid valet till den grundlagstiftande riksförsamlingen skilde » bondesönernas sällskap » sin sak från de liberale, hvilka, oaktadt de närmast tillhörde och representerade städerna, dock hittills troget hade understödt sällskapets sträfvanden att gagna landtbefolkningen. Man började redan den gången att bilda ett särskildt bondeparti, och från detta svaga frö har den så ödesdigra striden och motsatsen allt mer utvecklat sig, tills den, tack vare oupphörliga agitationer, nått så långt, att den stora majoriteten af valmän i Kjöbenhavn och alla större städer äro lika så deciderade » högermän », som det stora flertalet af valmän på landet äro » venstermän ». Och hvilken strid sedan! Det kommer icke i fråga att synnerligen fästa vigt vid hvad som af regeringen föreslås, utan hvem som föreslår saker och ting. Sådana bagateller som en utredning af sakförhållanden har icke kommit i fråga inför den patenterade danska parlamentarismen, ty man dömer och pröfvar der » alldeles utan hänsyn till sakens realitet », och betraktar frågorna — äfven de vigtigaste — ur synpunkten af hvilka personer som sitta vid konungens rådsbord.
Hvadan och då Ja vunnit, InförselTulIen för Kläde och Dråp är, efter ett medelvärde af 6 R:dr per Aln, bestämd till 2 R:dr. Detta allt har Förstärkta StatsUtskottet skolat hos R. H. St:r vördsamt anmäla. Hvarjemte bifogas ett vid förrättningen till Förstärkta StatsUtskottet inlemnadt Utdrag af V. BorgareStåndets Prot. den i3 sisth Januarii med Bilagor i afseende på de under N:s 12, 18, 35, 37, 38, 89 och 43 upptagne VoteringsPropositioner. Utdrag af Protocollet, hållet hos Vällofl. BorgareStåndet vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den i3 Januarii i83o. S. D. Beslöts, att genom Utdrag af Protocollet till Förstärkta StatsUtskottets Ordförande meddela, att BorgareStåndets ledamöter af Utskottet icke deltaga uti omröstning, på grund af de Voteringsproposition ner, som äro af BevillningsUtskottet uppgjorda, i anledning af skri jagtiga beslut, i afseende på de Varu - 3a8 S t a t s - U tskottcts artiklar, hvarå Utskottet tillstyrkt tolags upphörande, oell hvilka VoteringsPropositioner Ståndet, enligt till BevillningsUtskoltet meddeladt ProtocolIsUtdrag för d. 17 December 182g, icke annorledes godkännt, än under åberopande af dess fattade beslut, att Ståndet, med ogillande af BevillningsUtskottets yttrande, att frågan om Tolags upphörande på de i sådant afseende uti BevillningsUtskottets Memorial, N:o 54> uppräknade Varu-artiklar, kan genom tre Stånds sammanstämmande beslut afgöras, funnit denna fråga ickeafStåndet underkastas omröstning i Förstärkt Statsutskott, utan, såsom varande af Privilegiimåls egenskap, böra i öfverensstämmelse med ii4§- RegeringsFormen behandlas; Varandes de VoteringsPropositioner
Soin, enligt protokollsutdrag af den 14:de, 15:de och 19:de nästlidne September, Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden, och således Tre Riks-Stånd godkänt Banko-Utskottets i Memorial N:o 53 framlagda förslag till voterings-proposition, i anledning af framställningen i 28 punkten, 2 moni. af Betänkandet N:o 35, hvilket Memorial blifvit af Bonde-Ståndet afslaget; så har Förstärkta Banko-Utskottet, denna dag, anställt omröstning öfver omförmälda Proposition, så lydande: Den som bifaller Utskottets af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet gillade framställning om införande i blifvande reglemente af detta stadgande: “Af allmänna Diskont-fonden skola Fullmägtige, under hvartdera året 1864, 1865 och 1866, innehålla Två Hundra Tusen Riksdaler, hvilken innehållning verkställes på sätt och i den ordning, Fullmägtige lämpligast anse; dock under förbehåll, att någon minskning icke sker i den andel af fonden, som med 150,000 Riksdaler är för Wisby Lånekontor afsatt;" röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, besluta Rikets Ständer, att berörda stadgande icke skall i Banko-reglementet indvta. Omröstningen, deri 118 ledamöter deltagit, har, sedan en sedel blifvit aflagd och förseglad samt en sedel kasserats, utfallit med 36 Ja och 80 Nej; i följd hvaraf Rikets Ständer beslutat i öfverensstämmelse med Nej-propositionen; hvilket Förstärkta Utskottet får hos Rikets Ständer anmäla. Ank. till Exp.-Ulsk. den 3 Okt. 18ö3, kl. 1 e. m. Memorial, med anledning af Riks-Ståndens beslut öfver Betänkandet N:o 36, angående uppställningen af 5:te och G:te afdelningarne i Banko-reglementets 6:te artikel.
Armfelt vid sin sida, följd af sin uppvaktning, sina akademister och sina hofmän. – Äfven damer synas hafva varit i det lysande auditoriet. Upsalas lärda värld var helt säkert talrikt representerad, om den ock ej uppträdde, rädd som det berättades »att i en sådan lyster samling exponeras». Närvarande voro naturligtvis prokansleren ärkebiskop Uno v. Troil, som »crachanerad och skrattande satt på trappsteget af katedern» och rektor magnifikus E. M. Fant. I katedern satt som præses, i stället för Skytteanus, som undanbedt sig hedern, And. Hernbergh. De ordinarie opponenterna voro Herr Mag. Docens Pehr Kölmark och Herr J. T. Nathorst. Primus opp. Kölmark – född i Carlskoga 1750, doc. i Theor. Phil. i Upsala 1786, lektor i Carlstad 1794, prestvigd, professors caracter 1809, slutl. contraktsprost i Fryksdalen, † 1839 – hade efter att med utgifna disputationer vållat strid mellan filosofiska och teologiska fakulteterna i Lund ankommit till Upsala. Redan 1784 hade han utgifvit en Inledning till Philosophien och Moralen, och var som tänkare en eklektiker, som utgående från Locke med dennes läror sökte sammansmälta element från Wolff och Kant. Han var sympatiskt stämd mot Thorild, som synes af nedanom publicerade bref om disputationen. Andre opponenten var som öfligt är en vän till författaren. John Th. Nathorst, son till den från Breslau inflyttade kirurgen med samma namn, var född i Stockholm 1760, blef 1786 provinc. kirurg i Stockholms län, sedermera under kriget öfverfältkirurg, slutligen regementsläkare vid Smålands Kavalleri och dog i Wexiö 1798. Ovisst är, när han gjort bekantskap med Thorild, men han var litterärt anlagd, »hade ett lyckligt snille och lätt skrifart» – det enda som han tryckt, Tal, hållet på Konungens födelsedag den 24 jan.