Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gudskelof, af dylikt har jag ingen egen erfarenhet, men jag har hört kvinnor tala därom samt säga: A c k, om min man ville gifva mig en bestämd summa, både till hushållet samt mina egna och barnens klä- der! Hvad det skulle vara bättre, emot att som nu få bedja o m hvarje sak. Nu vill jag framlägga ett litet förslag, grundadt på det sätt hvarpå min man och jag ordnat penningfrågan sedan många år tillbaka och funnit oss väl af. Vi ha bestämdt en viss summa till hushållet, som jag emottager 2 gånger i må- naden, den l:sta och 15:de. Detta måste nu räcka och gör det äfven vanligen, ehuru det kan hända, att jag efter en liten bjudning eller annars vid något tillfälle kommit på en mindre balans, men då måste den repareras under nästa månad. Till större fester räcka ej dessa penningar, utan önska vi en sådan, måste den frågan gemensamt af handlas. Äfvenså har jag till barnens och mina egna vanliga kläder en viss summa, som jag kvartalsvis får, men som icke heller är beräknad till dyrbarare kläder. Till en sidenklädning eller finare kappa får jag således särskildt, men, som sådant ej så ofta förekommer, har det ej förefallit mig svårt eller tungt att vid behof bedja därom. Att jag på något sätt skulle anse mig aflönad, därför att dessa bestämda penningar tilldelas mig att själf svara för och efter behag utgifva, har aldrig fallit mig in och kan icke heller nu göra det, men däremot anser jag det för en så stor lättnad för en hustru att själf få bestämma om sina utgifter, emot att gå till mannen efter hvar krona, så jag ville råda alla makar att så ordna sig. Äfven för mannen själf är j u bekvämare och behagligare att bestämdt veta, huru mycket som får gå åt till de olika posterna, hushållet samt fruns och barnens kläder. Ert förslag att makarna gemensamt skulle rådgöra om behofvet af någon önskad sak och lämpligaste sättet att anskaffa den kan ju icke gärna hänföras äfven till den vanliga klädedräkten, blott till någon dyrbarare del däraf, och förfaller således i det afseendet.
På de af Utskottet uti Betänkandet pag. i3 anförde skäl, i anledning af väckt motion i ämnet, anser Utskottet sig böra vidblifva, hvad i afseende härpå blifvit föreslaget, pag. 26 och 27. Inspectorer. Hos Ridderskapet och Adeln är anmärkt, alt sista momentet.: ’’De jordegare etc.” borde förtydligas, samt deruti bestämmas, huruvida tjenstemän, m. fl., som sjelfve bruka jorden, äro fria från Rällare-bevillning. Utskottet har, i anledning häraf, funnit ett förtydligande nödigt, och får derföre hemställa, att sista momentet må erhålla följande förändrade lydelse: de egare eller innehafvare af jord, som sjelfve densamma bruka, och således icke hafva bos sig anstälde rättare, skola ifrån den för rättare stadgade bevillning vara befriade. pag* 57. Kamererare och Secreterare, Frälse Inom Ridderskapet och Adeln är anmärkt, att ordet ”frälse", borde utbytts emot ”enskildte.” Bcvillnings-Utskottets Utlåtande, N;0 2”. 3r DS ordet 'fralse,” iden bemärkelse, det bär förekommer, är en i vissa landsorter allmänt vedertagen och känd term, torde anmärkningen få förfalla. pag. 28. S<jlfpeter-sjudare, private. Ilos RidderskapeC och Adeln bar blifvit anmärkt, alt dessa borde vara fria från serskild bevillning. Med afseende derå, att Sallpeter-näringen, sedan Kronans ^inköpspris å Saltpeter blifvit nedsatt, betydligen aftagit, finner XJtskolletskäligt, det afgiften, enligt denna §., för private Saltpetersjudare nedsälles; och lår derföre vördsamt föreslå, alt näst efter Saltpetersjudare, Kronans må få upptagas: Private R:dr 2: — pag. 28.
Och draga din kjortel uppå honom, och omgjorda honom med ditt bälte, och gifva ditt välde uti hans hand, att han skall vara deras fader, som i Jerusalem och Juda hus bo; Och skall lägga Davids hus nyckel uppå hans axlar, att han skall upplåta, och ingen skall tillsluta; att han skall tillsluta, och ingen upplåta. Och jag vill inslå honom för en nagla på ett fast rum, och han skall hafva ärones stol uti sins faders hus; Att man skall hänga uppå honom all hans faders hus härlighet, barn och barnabarn, all små tyg, både dryckekar och allahanda strängaspel. På den tiden, säger Herren Zebaoth, skall nagelen borttagen varda, den på det fasta rummet står, så att han skall söndergå och falla, och hans börda förgås; ty Herren säger det. Detta är tungen öfver Tyro: Jämrer eder, I skepp på hafvena; ty det är förstördt, så att der är intet hus, ej heller far någor dit; utu det land Chittim skola de varda dess var. Öarnas inbyggare äro stilla vordne; de köpmän af Zidon, som till sjös foro, uppfyllde dig. Och allahanda frukt, som växer vid Zihor, och säd vid älfvena, det förde man derin öfver stor vatten; och du vast Hedningarnas stapol vorden. Du må väl förskräckas, Zidon; ty hafvet, ja, den fastesta vid hafvet säger: Jag är intet hafvandes, jag föder intet, så uppföder jag ock inga ynglingar, och uppfostrar inga jungfrur. Såsom man förskräcktes, då man hörde om Egypten, så skall man ock förskräckas, då man får höra om Tyro. Farer till sjös, jämrer eder, I som bon på öarna. Är icke detta eder glädjestad, den sig berömmer af sinom stora ålder? Hans fötter skola föra honom långan väg bort till att vandra. Ho hade det betänkt, att thy krönta Tyro skulle så gå, efter dess köpmän äro Förstar, och dess krämare de härligaste i landena?
Yid granskning af Herr Ekholms Mai ion, har Utskottet trott sig finna, alt densamma, emot lydelsen af 5i §. Riksdagsordningen,innehåller flere mål af olika beskaffenhet, nemligen uti irsla momentet ett Förslag, att Rikets Ständer måtte lill Kongl. Majit framföra en underdånig önskan, att ingen hädanefter må lill högre civila embeten, såsom civila StatsRådsoch Landshöfdinge-platser, med flere, utnämnas, utan alt han aflagt de piofaf skicklighet, hvilka för erhållande af underoiilnade beställningar i samma embelsbana blifvit föreskrifne, och hans förI jensi blifvit pröfvad under tjenstgöring i lägre grader, aldra momentet åter synes, i öfverensstämmelse meik det bland anledningarne lill Motionen anförda klander, alt Konungen ej iakttagit 28 §. Regeringsformen, innebära ett serskildt dylikt klander, att Konungen utsträckt sin makt utöfver hvad denna §. med gifve r, då Motionären, i underdånighet önskar, att Konungen ej, såsom i senare tider skett, måtte, emot denna §:s lydelse» befatta sig med utnämnande af sådana lägre tjenstemän, som förut blifvit af underordnade aucloi beier utnämnde; och i 3:dje momentet uttrycker Motionären en önskan» att ingen hädanefter måtte till tjenster förordnas för obestämd lid, längre än sex månader» Iivari, om denna önskan skall leda till efterföljd, äfvenledes är en inskränkning uf den i stöd af 28 §. Regeringsformen af Konungen utöfvade makt» 6 Allm, Besv.- och 71 kon,- Utskottets Memorial, K;o 1. Utom elen så beskaffade afvikelsen från åberopade 5i §.
Kaffe serverades, och man satte sig i soffor, fåtöljer eller fönster, allt som det föll sig. Albert och Alexis visste ganska väl sin plats. De blandade sig föga i den öfriga societén, utan underhöllo sig mest med hvarandra. Att någon «bondblyghet» å deras sida emedlertid ej kom i fråga, hoppas jag man redan känner dem tillräckligt för att ej misstänka. Det var väl åtskilliga unga ofrälse herrar tillstädes, militärer, civila tjenstemän, till och med prester; men ofrälse personer af vanlig natur, då de komma i aristokratiska sällskaper, skämmas gerna för hvarandra och kommunicera sig derföre med hvarandra så litet som möjligt. Det ögonblick på dagen var nu inne, då det sänker sig en viss tunghet öfver menniskan, hon må vara i stort eller litet sällskap. Under digestionstimman råder vanligtvis en viss misantropisk sinnesstämning, och den regerade nu som bäst i den Tunanäsiska kretsen. Baronen gick omkring och talade med hvar och en några ord, för att sedermera vara fri på aftonen. Omsider kom äfven turen till våra artister, och baronen sade till Albert, i det han pekade på en på väggen hängande oljemålning: «här skall jag visa herrn en tafla, som han såsom kännare kan veta att värdera. Det är en äkta Correggio. Jag köpte den i Paris för några år sedan för trettitusen francs. Det tycks väl vara något mycket penningar, men man sade mig ändå att det var en lycklig handel.» «Utan tvifvel,» svarade Albert, och tillade sakta: «för säljaren.» Äfven friherrinnan gjorde en rund med sin runda person. Oaktadt alla försök med ett nytt engelskt snörlif, deruti planchetten hade snart sagdt ett vanligt stångjernsstyckes tjocklek, hade det dock ej velat lyckas att helt och hållet åtskilja hvad som fanns ofvanoch nedanför skärpet, utan sammanflöt den himmelska välsignelsen, och bekräftade, att hvad himlen förenat, kan ej af menniskor åtskiljas. Hela hennes väsende var nu så artigt och kompläsant, att till och med sjelfva mungiporna voro på väg att göra visit hos öronsnibbarne.
Jag hade icke ämnat att yttra mig vid remissen af ifrågavar:de K. propos. emedan, — jag får öppet bekänna det — jag ännu icke bildat mig någon fast öfvertygelse derom, huruvida den nåd. proposin borde förordas eller icke. ålen då Gr. af Ugglas har framställt åtskilliga anmärkmr emot den K. proposm, finner äfven jag mig föranlåten alt i största korthet vidröra detta vigtiga ämne. Till en början anser jag mig böra förklara, att jag bedömer frågan ur en h. o. h. praktisk synpunkt. Del var en lid närmast före Riksdagens början, då man temligen allmänt hoppades, alt genom en nära nog radikal förändring af nu gällande bränvinslagstiftning kunna bilda någon fördämning emot den förderfliga rusdryckens öfversvämningar, men redan under de första dagarne af Riksmötet och ännu mera sedan K. M:s nåd. propos. afgifvits, kunde man ganska tydligt märka, att en emot ofvanomnämnde förhoppningar föga gynnsam opinion inom vissa RiksStånd började att utveckla sig. För min del får jag åtminstone bekänna, alt jag redan fruktar, att man mäste betydligt pruta på de förhoppningar man hyst i aUeende å Ii agans behandling och de slutliga resultaterne deraf. Del är icke min mening alt lill besvarande .uptaga de anmärkn:r, Gr. af Ugglas framställt emot den K. proposai, emedan jag hälst såg alt ingen diskussion i hufvudsaken ännu ägde runi. Jag vill blott i korthet erinra, att det synes mig ligga en motsägelse deruti, att Hr Gr:n på samma gång han förordar bränvinsbränningens skiljande från jordbruket och husbehofsbränningens uphörande, ändock finnér den sistnämnde näringens föreslagna beskattning vara för hög. Det faller af sig sjelft, att om man vill fasthålla principen, all husbehofsbränning bör få ega rum, man äfven mäste låta densamma fortfarande vara fästad vid jorden och behandla frågan ur synpunkten af ett privilegium för jordbrukaren.
Deremot, då jag tager för afgjordt, att icke något Stånd förändrar sin en gång uttalade åsigt, sä torde det vara för R. o. Ad. angeläget att vid den 57 § fatta ett sä beskaffadt beslut, som, i någon öfverensstämmelse med det, hvaruti Högv. PresteSt. stannat, kan uppfylla hvad som vid saknad af den 56 § blifver nödvändigt; och som hvad i 57 § afhandlas, är en ren bancofråga, enär det rörer hvad Banken skall iakttaga i händelse en eller annan privatbank kommer att upphöra, sä blifver denna fråga troligen föremål för votering i förstärkt BancoUtsk., såvida icke något af de öfriga Stånden skulle vilja frånträda sin mening. Hr von Hohenhausen utgår från eu annan synpunkt än jag, vid bedömmande af förhållandet med privat bankerne. Jag anser nemi. dessa banker hafva varit ganska gagneliga. Jag anser, alt den lag för privatbanker, som vid denna riksdag måhända kommer att stadfästas, är af den beskaffenhet, att ingen privatbank kan i öfverensstämmelse dermed fortfara eller framdeles uppstå. Hr von Hohenhausen åter anser, alt verkan af denna lag blott skall blifva en inskränkning i privatbankernes, enligt hans förmening, hittills allt för stora inkomster. Dä jag således icke kan med Hr von Hohenhausen instämma i afseende på den verkan, som den nya lagen kommer att utöfva på privatbankerne, så kan jag icke eller med honom instämma deruti, att mom. a) i denna 56 § bör afslås, utan anser jag tvertom, att detsamma bör af R. o. Ad. bifallas, såsom af BancoUtsk. ganska välbetänkt, alldenstund Utsk., som i allmänhet i detta utlåt, yttrat sig öfver lånerörelsen i landet och dess behofver, icke har kunnat eller bort förbigå den frågan, huru och på hvad sätt de förhållanden, hvilka skulle uppkomma i händelse privatbankerne upphörde, skulle komma att inverka på Riksbankens ställning.
Lika stor villfarelse och ännu större än den förvexling, som sker emellan grundskatter och bevilln. eller afgift efter inkomst, är den förvexling, som göres emellan jordbrukare och jordägare; ty emellan dem är en ganska väsendtlig åtskillnad. Jordbruket kan florera, under det jordägarne äro skuldsatta eller tvärtom. Men det synes, som man ej ville erinra sig, att innan jorden kan haf - 3o4 Den a3 Octobcr f. ra. va något värde i löp, måsle den först betala brukningskostnaden och räntan på förlagscapitalet. Den jord, som ej mäglar det, är knappt värd att odlas, an mindre alt köpa. Det är endast öfverskottet, den rena behållningen af dess production, som bestämmer jordens försäljningsvärde eller dess köpeskilling. Men då är det också klart, att ingen betalar mer, än som motsvarar detta öfverskott, och jordägaren kan, ehvad han köpt en egendom lill högre eller lägre pris, ej begära mer än vissa proc. af jordens sålunda bestämda rätta välde, hvilka proc. i allmänhet alltid och allestädes måste, enligt sakens natur, understiga landets vanliga penningeränta, så att, om till exempel denna vore 5 proc., bör för capitaler, använda till jordegendoms köp, liögst kunna beräknas 4 proc.' o. s. v. Jordbruk och jordegendom äro således två olika saker, fastän de ofta här i Sverige äro förenade i samma hand. Så orimligt det vore att begära, det man skulle kunna lefva af räntan på ett capital af endast några hundra r:dr, lika orimligt vore det, om detta lilla capital lägges i jordegendom, att deraf, såsom jordägare, förvänta sitt nödtorftiga uppehälle. Den, sorn ej har större capital att nedlägga i jordegendom, mäste lefva af sin arbetsförmåga, och sådant är äfven förhållandet i andra länder. Jag har sett länder, der jordägande äro ofantligt rika, men jordbrukarne klädda i trasor; och andra förhållanden kunna föranleda dertill, att jordbrukaren vore väl behållen, fastän ägaren fattig, gäldbunden eller i concurstillstånd.
Emellertid hade hennes samtal med kaptenen dock åstadkommit ett visst nyfiket intresse för Förste Konsuln och hans omgifning, detta nya Paris, om hvilket ingen på les Fougères anade något. Ändtligen, sent en afton, rullade vagnen in på Paris’ gator. Edmée var så trött, att hon knapt hade något intresse deraf — hon halfsof med hufvudet mot Valentines axel. Denna långa resa i köld og fuktighet med tvungna uppehåll på obekväma gästgifvaregårdar, hvilkas förråder blifvit uttömda af förbimarscherande soldater, så att der knapt kunde uppdrifvas en måltid mat till fredliga resande, hade nästan uttömt hennes annars ganska goda krafter. Allt detta nya i förhållanden, menniskor och meningar, som öfverallt mötte henne och oblygt välte sig in på henne, tröttade og irriterade henne också i hög grad. Bara en sådan småsak som de långa räkningarne med värdinnan och postiljonen, hvilka alltid med småaktig omständlighet skulle afgöras i assignater, med tusentals francs åt gången, var henne emot. Det upprörde henne att öfverallt höra soldaterna skråla «Marseillaisen» och till och med «Ça ira», hvilka hon lärt sig att afsky som hymner till djefvulen, att behandlas med den affekterade, näsvisa oförskämdhet «patrioterna» ännu ansågo för sin pligt att visa en cidevant noble, en «från Vendée»; att i värdhusstugorna, der hon och Valentine, med de ömma fötterna insvepta i för tillfället lånade täcken och filtar, sutto vid elden och värmde sig, medan hästarne ombyttes, vara tvungen att höra på alla möjliga råheter och okvädinsord mot Bourbonerna och emigranterna. Hon lärde sig nästan att afsky Förste Konsuln, som abbé Bernier dock alltid talade så vackert om, blott emedan alla dessa menniskor höjde honom till skyarne. Landet var förfärligt, men städerna, de reste igenom, gjorde ett nästan ännu sorgligare intryck på henne. På les Fougères, om de också emellanåt varit utblottade på allt, de hade åtminstone varit ensamma, ej känt den skammen att hvart ögonblick trampas på tårna af pöbeln.
Jag tror tvärtom att åt Herr Järta intet bör vidgöras för RegeringeFormens författande emedan det ej var han forn författade den/amma, utan endast gemensamt med många andra dertill utsedde delade besväret, och bland hvilka framledne RiddarhusSecreteraren Silfverstolpe torde hafva lika stor, om icke större, förtjenst än Herr Järta, och när Herr Silfverstolpe som tjenade till slutet af sin lefnad och ej i några förmonliga vilkor efterlämnade Enka och Barn, icke såsom Författare af RegeriogsFormen kom i åtanka af pension, så vore det väl högst olämpligt att nu efter 14 års förlopp ensamt vilja belöna Herr Järta för hvad flere, med onekeligt lika stor arbetelust som han deltagit uti. Redan för flere veckor sedan har ett Riksstånd bestämt afslagit ifrågavarande pension,och har säkert gjort det med mångdubbelt skäl, ty just detta Riksstånd äger hvar och en i sin hembyggd troligen ofta tillfälle att hos -inhyses nödtorftiga sa armodet i hög grad och husfäder, som oaktadt de ej hafva utsigt för Den i6 September e. /», .l^y morgondagens föda åt det käraste de äga Jina hartig ändock skatta till Staten och följaktligen äfven bidraga till utgörandet af bättre lottade Medborgares pension. Det vore väl om detta motskäl äfven togs i öfvervägande af de män, om pä detta rum sådane finnes, som o - aktadt de inse obilligheten af att gifva Herr Järta 2000 R:dr Banco årligt underhåll, sorn oaktadt de inse vådan af detta skadliga prejudikat, ändock af gammal vänskap till den ifrågavarande personen söka understödja denna efter min tanke onödig» gåfva på äfven den nödlidandes bekostnad. Bilaga till PleniProtocollet för den 18 September, formiddagen. Friherre Ahcharfvärd, Carl Hindric-.
I anledning af det utaf riksdagsfullmäktigen Strindlund väckta förslag angående allmänna bevillningens inlefvererande till Kongl. Stats-kontoret, skall utskottet, som till behandling fått emottaga andra motioner af rakt motsatt syftning, afgifva serskildt yttrande; och beträffande slutligen den af samma motionär gjorda framställning om användandet af Riksgäldskontorets nuvarande tillgångar till Iiqviderande af samma verks i motionen uppgifua skulder, så får utskottet förklara, att utskottet finner sig så mycket mindre kunna understödja denna framställning, som densamma strider emot Rikets Ständers rörande berörde skulder och deras betalning meddelade beslut; lärande dessutom de tillgångar, som härtill uppgifvits kunna och böra användas, så vidt de äro eller före nästa riksdag blifva disponibla, behöfva för andra ändamål tagas i beräkning. I enlighet med här ofvan yttrade åsigter, anser sig Utskottet alltså böra hemställa, att 1845 års revisorers samt merbemälde riksdagsfullmäktiges framställningar rörande förändrandet af Riksgäldskontorets nuvarande organisation må förfalla. 20 Slate-Utskottets Utlåtande, N:o 78. 11: o. Angående de från trycket utgifna utdrag af Riksgäldskontorets räkenskaper. (1845 års rev.-berättelse sid. 18—19; fullmäktiges utlåtande, sid. 68, 1847 års rev.-berättelse, sid. 25; fullmäktiges utlåtande, sid. 95; kommissariatets förklaring, sid. 104).
Återstår disponibelt af MagazinsFonden 7i4>725:34. io. Betan kan den, N:o 208. 34g Efter livad Utskottet uti inledningen till detta Betänkande anfört, har det gemensamt med flera Utskott emottagit Remiss å K. M:ts vid denna Piiksdag aflåtne Proposition rörande Magazinslnrättningen och kommer att gemensamt med dem afgifva yttrande rörande samma Propositions innehall ang:de de anstalltcr, som, i händelse af allmännare missväxt, höra vidtagas till landets bispringande. Meri då samma Nåd. Proposition jemväl innehåller förslag till den Fonds slutliga utredning, hvarmed Magazins-rörelsen alltsedan åri8i5bedrifvits, och detta ämne lämpligast tillhör StatsUlskottets behandling, sora följt och tagit kännedom af Verkets förvaltning under den förflutna tiden, anser Utskottet sig ensamt här äfven böra afgifva yttrande öfver de åtgärder, hvilka mest ändamålsenligt befordra den önskade utredningen. Efter hvad Utskottet redan omnämnt och hvad de underd. Berättelserna om Allmänna Magazinslnrättningens förvaltning ådagalägga, har denna Fond alltsedan år 1824, då Inrättningen öfvertog förvaltningen af StatsVerkets Spannmål motgodtgörelse af 1 R:drB:o för hvarje till StatsVerkets behof utlefvererad t:a Spannmål, årligen haft förlust, härrörande dels af omkostnader i och för sjelfva utredningen och dermed sammanhängande realisation af tillgångarne samt balanceposters afskrifning, dels af Hufvudboksvärdenas nedsättning till öfverensstämmelse med verkliga pris, dels ock af de löpande utgifterna för aflöningar, Expectancc-arfvoden och Pensioner m. m. samt af den kostnad fonden fått vidkännas i och för Spanninålsrörelsen för StatsVerkets räkning, till hvars 35o Stats-Utskottets betäckande nämnda ersättning icke varit tillräcklig. Häraf liar ock följden varit, att fonden år ifrån år förminskats och skall, om samma förhållanden fortfara, troligen snart försvinna.
Märker du något der borta?» ’Ja,’ svarade prinsessan, ’det är mycken rörelse i min faders gård, och se, nu hålla de på att kläda hela gården svart.’ Gubben sade: »detta är din styf-moder och hennes tjenare. Nu vilja de föregifva för din fader, att du är blifven död.» Häröfver gjordes konunga-dottern ondt i hågen, och hon bad så innerligen vackert: ’låt mig gå, låt mig gå, att jag må spara min fader en sådan sorg!’ Men gubben höll henne tillbaka, och sade: »nej, vänta! Ännu är det för tidigt. Vi vilja först se huru allting aflöper.» Åter förlopp en stund, solen steg på himmelen, och luften fläktade varm öfver fält och skogar; men konunga-barnen och den lille gubben sutto alltjemnt qvar på berget der vi lemnade dem. Då fingo de se hvar ett litet moln steg upp längst borta vid himla-randen; det lilla molnet blef större och större, och kom allt närmare och närmare framåt vägen, och allt som det rörde sig, märkte de huru det blixtrade af vapen, och sågo hjelmar nicka och fanor svaja, hörde slammer af svärd och gnäggande af hästar, samt igenkände slutligen konungens eget baner. Då kan man veta huru konunga-dottern blef glad, och längtade nu bara att få gå ned och helsa sin fader. Men gubben qvarhöll henne, och sade: »vänd dig om, skön jungfru! Ser du något vid kungs-gården?» ’Ja,’ svarade prinsessan, ’jag ser min styf-moder och mina styf-systrar, huru de komma ut, och bära djup sorg-drägt, och hålla hvita dukar för ansigtet, och gråta bitterligen.’ Gubben återtog: »nu låtsa de gråta öfver din död. Vänta ännu en stund! Vi ha icke sett huru allting aflöper.» Något derefter sporde gubben ånyo: »skön jungfru, se dig om! Märker du något der borta?» ’Ja,’ svarade prinsessan, ’jag ser hvar de komma bärande med en svart lik-kista. Nu låter min fader öppna den. Se, drottningen och hennes döttrar falla på knä, och min fader hotar dem med svärdet.’ Gubben sade: