Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Men I är mycket mån om mig, kan man höra! Hon lät spolen hvila och fäste sina bruna ögon med ett sällsamt leende uttryck på honom. Han såg åt annat håll. — Farväl jungfru! — sade han liknöjdt och reste sig. — Farväl! — sade hon och såg icke på honom, när hon svarade. Anders talade härefter en stund med de gamle inne i stugan. När han gick, tyckte han sig se genom inhägnaden, hur Elsa följde honom med ögonen. Grannarne ha rätt, tänkte han. Hon vill endast hafva roligt med karlarne utan att gifva dem något igen, — fast mig skall hon inte fånga. Några dagar förflöto, innan han ånyo besökte Lars Skeppares stuga. Men han hade lofvat gubben att hjelpa honom med fisket, och detta löfte måste han hålla. När de gåfvo sig i väg, hjelpte Elsa dem att bära ned näten i båten samt att länsa den från vatten. — Så tyst I ha'n blifvit, junker — sade hon leende, då de skulle stöta ut båten. — Tron I att det nappar bättre, jungfru, om man pratar och grufvar sig? — Det fån I försöka — svarade hon stolt och vinkade med handen till afsked. Det var sent när de återkommo. De hade haft god fångst, och det dröjde länge, innan de hunnit bära allt samman uppför berget. När Anders skulle gå, sade Lars med en nick åt Elsa: — Du kan följa honom flicka och ro öfver till Kornhamn, så slipper han väsnas derborta vid bommen. Knektarne äro fulla så här dags, och det kan lätt bli krakel. Hon steg upp och följde honom tigande. Äfven under öfverfarten hade de intet att säga hvarandra. Vattnet kom i månlysta vågor och sqvalpade sakta mot båten och det var detta, som tycktes taga deras tankar i anspråk. När de hunnit öfver till andra stranden, krokade Elsa fast båten vid en påle och tycktes vänta, att hennes följeslagare skulle hoppa i land. Men i det stället gick denne öfver till hennes plats i fören af båten. — Mins I den der qvällen jungfru, när I slog grannens katt? — frågade han och sökte hennes ögon. — Hvarför skulle jag inte det? — I såg då så underligt på mig? — Gjorde jag? blef junkern stucken kan hända?
När vi kommit ner i staden hvad Hawthorne säger o m romarinnorna: » De ljuga beständigt, och o m de någon gång tala sanpasserade vi ett litet torg, där människor samlat sig framför en svart madonnabild o c h musik toning, förbryllas deras hjärna, så att de komma af nade, icke just vacker, till madonnans ära. Det sig midt i meningen. » Renlighet o c h ärlighet i handel höra icke heller till neapolitanarens starka var herdar från Abruzzerna, som här bestodo musiken. De komma årligen att tillbringa julveckan sidor. Och ändå — trots det att han bedrager och i Neapel, att sjunga julsånger o c h förtjäna en slant. förtretar främlingen — måste man finna honom De gå i o c h ur hus, liksom fordom våra stjärnälskvärd. Själf ler han så godt och anser sig ha gossar o c h återvända först på nyåret till sina utfört en berömlig gärning, om han riktigt lyckats lura o c h preja en furestiere (främling.) Man kan hem i bergstrakten, stundom medförande en kassa på hundra lire, för dessa fattiga bergsbor nästan gärna säga åt en neapolitanare: » Du är en tjuf, en förmögenhet. De se pittoreska ut i sina sanen lögnare! » Han endast småskrattar. Men säger daler o c h i kors lindade remmar kring benen, man, att han är un stupido, un ignoranie, blossar korta jackor o c h toppiga hattar, men säckpipan vreden upp i hans ansikte, och må man då taga är ej angenäm att höra, ej heller deras sång. Ofsig tillvara för hans dolk. Det är för honom en tast åtföljas fader o c h son. Den gamle sköter ambitionssak att icke anses dum. säckpipan, gossen sjunger. I fiske o c h trädgårdsodling är han mästare. Det Naturligtvis försummar ingen främling att bevar eget att se, huru i Neapel under januari må- söka det gamla Luciakvarteret.
Directionen föranlåten till den vördsamma anhållan hos Herrar Fullmägtige, att ej mindre detta Protocol 1 s-Utdrag än medföljande afskrift af Directionens till Herrar Revisorer i ämnet afgifne Utlåtande, hvari namnen likaledes äro uteslutne, måtte i fortsättning af Revisions-Berättelsen äfven, tryckas, och således, på samma gång med denna sednare, blifva Allmänheten meddelade. Herrar Revisorer hade väl också, ehuru nu först i deras Skrifvelse VIII till Herrar Banco-Fullmägtige, anmärkt som en stridighet i Directionens pröfnings-grunder, att någre Länesökunde fått afslag på det skäl_, att de icke visat sig vara Borgare. Men sorn i detta fall icke något visst Lån är såsom exempel uppgifvet, kunde Direclionen så mycket mindre linna lämpeligt, att häröfver inför en Allmänhet ingå i någon slags förklaring, som sådant svårligen stöde att förena med den grannlagenhet, Direclionen för sin del aldrig uraktlåter, att icke otvunget yppa eller ens gifva anledning till yppande af enskilde personers Credit-förliållanden med Banken. Hvilket genom Utdrag af JVotocoIlet expedieras skulle.- Ut supra.. Ex Protocollo Carl af Georgii. Af förekomne anledningar har Rikets Höglofl.
Borgare-Ståndet anmärkt, att det tillägg måtte göras, att berörde Comité bör bestå icke blott af Embetsman, dem Kongl. ]Viaj:t förordnar, utan ock af Riksens Ständers Ledamöter, och hvartill Eullmägtige i Banken och Riksgälds-Contoiret kunde utses; af hvilken anledning ärendet blifvit till Utskottets ytterligare åtgärd ute rför vist. Och Deri b Juni. 377 Och ehuru Utskottet funnit dessa Anmärkningar förtjena uppmärksamhet och afseende, har likväl, enär de 3:ne öfriga Bespectiva Stånden gillat och bifallit hvad föreslaget är, Utskottet ansett sig, emot 6g §. i Jtegerings-Forroen, Icke kunna till ytterligare handläggning frågan upp. taga, hvilket Utskottet vördsamt får gifva Vällofl. Borgare-Ståndet vid handen, samt äfven hos de öfriga Stånden anmäla. Stockholm den 7 Juni 1815. På Höglofl. Ridd. och På Högvördiga PrestAdelns Ledamöters Ståndets Ledamö vägnar ters vägnar Carl De Géer. Gustaf Murray. På Vällofl. BorgareStåndets Ledamöters vägnar Carl Fr. Landberg. På Hedervärda Bonde» Ståndets Ledamötersvägnar Jon Jonsson. C. Tunelius. Uppläst hos samteliga Itiks-Stånden dea 8 Juni. Vördsamt Memorial. Att uti Expeditions - Taxan den 27 Maj 1801 Lösen för första arket af de Protbcolls-Utdrag, som 378 Den 3 Juni. som innehålla ett eller flera Utslag, är bestämd för Häradsoch Berg-Tings-Rätterna till if> sk., men för Kämnärs-Rätterna endast till 12 sk., hvilken lösen nu, enligt Kongl. Förordningen deri 3 December 1812, erlägges med Femtio procents förhöjning, har Rådmannen G. Kjellander uti ett till Vällofl Borgare Ståndet ingifvet Memorial framställt såsom en olikhet, hvilken fordrade rättelse; äfvensom tillika yrkas, att den, uti nämnde Taxa, Kärande
Ibland SlatsUtsk:s ledamöter vet jag icke heller mer än en eller högst två, som har någon sådan praktisk kännedom om Ingeniörs-vetenskapeu, alt han skulle kunna utföra ett sådant arbete, och en af dessa ledamöter har jag sjelf hört under hand förklara, att han ansåg delta StalsUtsk:s förslag i verkställigheten vara lemligen vågadt oell äfventyrlig! för framtiden. Jag hoppas att jag icke begår någon indiscretion, då jag utan anförande af luns namn omnämner delta. Pä grund häraf vågar jag till R. o. Ad. hemställa, huruvida det kan vara riktigt alt man, innan man har afgjorl någonting i det enskildta eller materiella af frågan, börjar roed att fastställa den grundsatsen-, att Staten skall genom egen försorg utföra alla hufvudsakliga jernbanor, och hvad slags garanti nian har derför, att den beräknade kostnaden af 47 milhr skall räcka. Hvad garanti har man, om förelaget skall börjas genom Statens försorg, att icke dessa jernbanor börjas samtidigt på många punkter, och när de äro halffärdiga, så äro anslagen slut, på samma sätt sorn det tillgått i afseende på neutralitetens u prutt hål lande. Jag anhåller, att icke några andra slutföljder dragas af jemförelsen, men då Regeringen kommer med begäran om nya anslag, så fordrar nationaläran alt folket skall mola Regeringen, och man kan icke lemna ett sådant arbete halfgjord!, ty då skulle man få vidkännas håde förlusten af hvad som redan är gjordt och skammen för missräkningen, hvilken då mäste framdragas för utlänningen. När de .47 milhne väl vore begagnade, så skulle man redan svara för en årlig utgift af 2 milhr till räntor och amorlissement, och likväl finge nationen troligen ikläda sig en lika stor summa ånyo för fullbordandet af dessa företag. Hvart skulle detta taga vägen?
Karna kommer in med ölstånkan, och strax derefter bäres maten in: smör och fint bröd, ett fat med sofvel och kokt korf, och så sjelfva hufvudrätten, lutfisk med potatis. Ola gårdsdräng reser sig och går fram till bordet. Det är signalen. Hvar och en intager sin plats. Ola ensam vid öfversta bordsändan, midt emot honom, vid den nedre, Gamle-Ola, fordom gårdsdräng, nu blott ett inventarium. En plats står tom. Från köksdörren höras ifrigt hviskande röster. Det är Väfve-Greta, som krusar och inte vill gå fram till bordet. Gumman skall vara anspråkslös: hon vill också äta i köket. Men det kan naturligtvis inte gå an; hon är ju bjuden som gäst. Hon har hvarken man eller barn och skulle väl inte sitta ensam i sin stuga sjelfva julafton! Och nu krusas det på det ifrigaste. Det är hushållerskan som gör slag i saken. »Nu talar vi inte mer om det, för der ser Greta sin plats», säger hon med en tillgjord renhet i uttalet, som skall säga att hon är van att umgås med »bättre folk». Och så kommer Greta till bords. Ingen af männen bryr sig om att se åt henne, då hon sätter sig i deras lag. När det inte är fråga om kurtis, är bonden stel emot fruntimmer, och någon »artighet mot damerna» kommer aldrig i fråga. Man gör sig inte till, utan låter qvinfolken komma i andra hand, helt naturligt. Gårdsdrängen tager för sig, de andra äfvenså och man börjar äta med en långsamhet, som om det vore rent af motbjudande. Etiketten föreskrifver detta. Gårdsdrängen är icke allenast den som leder arbetet, vid högtidligare tillfällen är han derjemte ceremonimästare. Och en gårdsdräng af gamla skolan vet att hålla på sin värdighet. Ola skulle aldrig förlåta om någon brast i vördnad emot honom. Der sitter han vid bordsändan, godmodig, bottenärlig och dum. Han liknar en gammal gumse. Den tröga minen, den långdraget böjda näsan, den fåraktigt hopsnörda munnen och detta smutsgula hakskägg göra likheten slående.
Hr Grefven instämmer i StatsUtsk:s utlåt, om sjöförsvaret emot linieskeppen, emedan dessa ej kunna uppbringas "till ett rimligt förhållande emot grannens anfallsmedel i denina väg,” och längre fram, ”att vi ej kunna mäta oss med 4 Den 2 September f. m ''fiendens anfallsmedel i denna viig,” och han hetntar stöd för dessa satser derifrån, ”att tankarne inom vapnet visa ”sig så delade emellan linieskepp och skärgårdsflotta.” Helt naturligen har jag då eftertänkt hvilka officerare inom vapnet varit af olika tankar, och med någon förundran finner jag då, att tills dato jemnt ingen befinner sig i denna cathegori; ty mig veterligen hafva blott Irenne personer uppträdt i samina syfte som Hr Grefven, (vänne af dem genom skrifter eller muntligen här på Riddarhuset; men begge hafva redan, den ene lill och med ganska längesedan, lemnat sjörensten. — Deri tredje, Hr Gr. Glaes Aug. Cronstedt, har satt sitt namn på titelbladet af en ryktbar vorden brochure, hvilken (jag kan ej underlåta alt här säga det) sårat min nationalkänsla, då han sid. 3 och 4 säger: "Del saknade Finland, måhända dock med mera "skäl sa k na d t genom de minnen, hvarmed det vid "moderlandet var fä sta dt än i militäriskt och politiskt afseende.” Jag vågar hoppas, att .Svenskar tänka annorlunda, ty från detta yttrande till loftal öfver den, som allmänt erkännes hafva vä Ma t Finlands förlust, är knappt eli steg. Men äfven denna andor är ju ej mera qvar i sjörensten. Han har beliöft att derifrån vara skiljd, för att publikt erkänna det han tinder en lång embetsmannabana handlat emot bättre vett. Jag beklagar konungar och folk, sorn häruti fått en föga angenäm, men dock lärorik lärdom. 1 sitt på Riddarhuset den i Dec. 1828 upplästa memorial yrkade Gr.
Hon slutade med att afsky allt hos honom: hans grofva, starka röst, hans tunga gång, hans stora händer, hela den väldiga kämpaskickelsen. Hon önskade honom intet ondt, hon ville ej skada honom, men hon kunde ej mer nalkas honom utan att erfara en känsla af rädsla och afsky. Hennes kufvade hjärta hämnade sig. »Du lät mig ej älska,» sade det, »men jag är ändock din herre, du skall sluta med att hata.» Van, som hon var, att ge akt på allt, som rörde sig inom henne, märkte hon väl, hur denna afsky blef allt djupare, hur den växte för hvarje dag. På samma gång var det, som om hon nu skulle vara för evigt fastbunden vid hemmet. Hon förstod, att det skulle vara bäst, om hon rest ut bland människor, men härtill kunde hon ej förmå sig nu efter sjukdomen. Det skulle aldrig komma någon lindring i allt detta. Hon skulle blott bli allt mer plågad, och en dag skulle hennes själfbeherskning ge vika, och hon skulle bryta ut mot sin far och visa honom sitt hjärtas bitterhet, och så skulle det bli strid och olycka. Så hade våren och försommaren gått. I juli hade hon förlofvat sig med baron Adrian för att kunna få ett eget hem. En skön förmiddag hade baron Adrian sprängt in på gården, ridande på en präktig häst. Hans husarjacka hade lyst i solen, hans sporrar och sabel och gehäng hade glittrat och strålat, för att ej tala om hans eget friska ansikte och leende ögon. Melchior Sinclaire hade själf stått på trappan och tagit emot honom, då han kom. Marianne hade suttit vid fönstret och sytt. Hon hade sett honom komma och hörde nu hvarje ord, som han talade med hennes far. »Goddag, riddar Solsken,» ropade brukspatronen emot honom. »Tusan så grann du är. Du är väl inte ute på friarfärd heller?» »Jojo män, farbror, det är just hvad jag är,» svarade han och skrattade. »Är det ingen skam i dig, pojke? Hvad har du att föda hustru med?» »Ingenting, farbror. Hade jag något, skulle tusan gifta sig.» »Säger du det, säger du det, riddar Solsken.
Af Utsk. är jemväl erinradt att den omnämnda afgiften skulle vara obillig, enär dels FörmyndareKammarens öfriga inkomster un - 400 Den 18 Juli. en lång följd af år i allmänhet varit tillräcklige att betacka FörmyndareKammarens omkostnader och utgifter och hela den nya pålagan således skulle komma att till Barnhuset ingå, dels ock afgiften skulle utgå äfven i den händelse att de enskilde förmyndarne för de af dem utlånte medlen icke kunnat erhålla högre ränta än 4£ proc. Det torde tillåtas mig att först söka undanrödja sist nämnde anmärkn. I detta afseende förekommer att den af Utsk. citerade punkt af 5 § innehåller redan i början att det ej är fråga om andra låneeller säkerhets-handlingar, än sådane, som löpa med annan ränlefol än den här ofvan i allmänhet bestämda, eller 4^ proc. På alla sådane låne-dokumenter, uti hvilka 4^ proc. ränta är föreskrifven, kan således ej blifva fråga att göra något afdrag, men nu kan annan räntefot, än den i allmänhet bestämda vara antingen högre eller lägre än 4J proc., och som man kan tänka sig möjligheten deraf att omyndigas medel vore till följd af någon testators föreskrift eller annan orsak utlånte emot lägre ränta än 4| proc., och något afdrag å denna ränta ännu mindre borde kunna ega rum, så har ytterligare blifvit i sednare delen af punkten tillagt att afdrag först då får göras, om föreskrifven ränta ej understiger den ofvan i allmänhet bestämda. Vid en ordagrann tillämpning af § kan således intet afdrag komma att drabba sådane omyndiges medel, hvilka äro utlånte emot 4^- proc. ränta eller derunder, och något klander emot föreskriften således icke ur denna grund härledas. Till bemötande af hvad Utsk. i öfrigt anfört om afgiftens obillighet skulle det kunna vara tillräckligt att hänvisa till den utredning af ärendet, som genom Ekon.Utsk. är vorden åstadkommen.
De måste anlita den förvånade sjömannen, som ändtligen lyckades afskära det motspänstiga föremålet, med den framgång, att en bit af skons häl delade klackens öde. Nu kan jag gå, sade drottningen tillfredsställd, profvande skon. Se här, barfot! Och hon räckte Hagar ett guldmynt. Hagar kände sig förödmjukad. Med nådig frökens tillåtelse vill jag gifva den granna penningen åt Norrköpings fattiga, svarade hon. Är du högfärdig? Och Kristina genomborrade sin medtäflerska i stolthet med en blick af förakt. Min sko vore ej värdig en så hög ära, om den såldes, svarade Hagar, i det hon återlämnade den kungliga ringen. Drottningen vände henne ryggen och tog Herman Flemings arm för att gå. I detsamma trampade hon på en bok. Jag har tappat min Tacitus, sade hon. Fleming böjde sig ned, upptog boken och räckte den åt drottningen. Det är Tacitus, anmärkte han, grimaserande med sitt trumpna löje och en blick på Hagar, ty han igenkände det våta föremålet från Andromedas förstäf. Men detta är icke min bok! utropade Kristina. Denne romare var vackrare inbunden, än hennes egen. Förlåt, sade Hagar, den är min. Om hon vid dessa ord röjt det aflägsnaste spår af triumf eller högmod, hade där åter stött kant mot kant, och den lärda unga drottningen skulle lika litet förlåtit en täflan i lärdom, som en täflan i stolthet. Men hvad än Hagar kände, förstod hon att dölja det. Hennes ord voro en skolflickas, ingenting mer. Och du läser Tacitus? frågade drottningen samma fråga, som Fleming gjort. Det är mycket där, som jag ännu ej rätt förstår, lydde det kloka svaret. Tacitus har alltid, för tankens djup och uttryckets koncentrerade korthet, ansetts såsom en af de mest svårläste romerske häfdatecknare. Kristina visste detta af egen erfarenhet. Du kan följa med mig till staden, sade hon, åter ögonblickligt omstämd. Jag vill se huru du reder dig med den benige herren. Anblicken af några ryttare på afstånd påskyndade drottningens steg. Innan kort satt hon i slupen, som med snabba årtag förde henne till Norrköping.
Alt genom vissa lämpliga inskränkningar härutinnan, den fattige, men idoge arbetaren, skulle betagas utsigten att erhålla hemvist och att kunna ärligen försörja sig, vore icke att befara, helst denne, ehvar han vistas, sällan eller aldrig blefve blottställd för nöd; utan vore det egentligen den lättjefulle och oduglige, som begåfve sig från ett till annat samhälle, för att lefva på andras bekostnad. För de socknar, hvarest, till följd af frikostiga bidrag och en hushållsaktig förvaltning, en väl ordnad fattigvård redan funnes, gingo de väntade frugterna af desse anstalter förlorade genom den fria inflyttningsrätt, som nu blifvit medgifven. Dessa stadganden syntes icke eller väl stå tillsamman med den hittills antagne bestämmelsen, att fattig-kassans fonder äro församlingens egendom, hvilken det således icke är tillåtit att mot egarens vilja honom afhända; äfvensom härvid vore förbisedt, att de kostnader, hvarje socken måste bestrida för de inflyttade hjonens försörjning, i sjelfva verket icke äro annat, än en olaglig beskattning på socknens invånare. Åtskillnaden emellan vistelseoch mantalsskrifningsort å ena, och försörjnirigsort å den andra sidan, den invecklade lagstiftningen och de godtyckliga stadganderna om sättet att utfinna den rätta orten för fattighjonens försörjning, de besvärliga, nästan omöjliga uppgifter, som i detta hänseende blifvit äskade af församlingarnes presterskap, alla dessa omständigheter utgjorde föremål för en skälig klagan öfver författningens olämplighet i desse delar. I och med detsamma det medgåfves en sockens medlem, som der vistas och mantalsskrifves, att tillika hafva en annan försörjningsort, då fattigvård af honom behöfde anlitas; på samma gång blefve det ock för lagstiftningen omöjligt, att, genom bestämda stadganden undanrödja den oreda, som uppkomme af flyttningar från en ort till en annan, och att förebygga vidriga tvister emellan socknarne.
Blifver utgången ändå tvifvelaktig, afgöres frågan af Provins-rådet. XXIV. Vid val-sedlarnes öppnande skall så tillgå, att ett af omröstnings-vittnena upptager en valsedel i sender, öppnar och öfverlemnar den till Ordföranden, som med hög röst uppläser den och vidare gifver den åt ett annat omröstnings-vittne. Utgången af hvarje omröstning skall straxt offentligen kungöras. XXV. Hos de val-församlingar, som äro delade i flera sektioner, sker val-sedlarnes öppnande sektions-vis. Byrån tillkännagifver utgången af valet och bekräftar det med sin underskrift. Val-protokollen öfverlemnas genast derpå, utaf byråerne för hvar afdelning, till hufvudbyrån, som, i församlingens närvaro, verkställer öfver-räkning af rösterna. XXVI. Ogiltige äro de val-sedlar, hvilka icke innehålla något antagligt votum (suflarge valahle), eller i hvilka den omröstande gifvit sig tillkänna, eller sådana, som ej äro handskrifna. XXVII. Bilaga lill Allm, Besv.- och Ehon.-Ulskls Bet. JVI 1 27. XXVII. Ogiltiga val-sedlar ingå ej i beräkning vid bestämmande af absolut eller relativ majoritet. XXVIII. Giltiga äro de val-sedlar, som innehålla färre eller större antal namn, än vederbör. De sista namnen, bildande ett öfver-antal, räknas icke. XXIX. Ogiltiga äro alla vola, som icke innehålla tillräcklig tydlighet (désignation suffisante). Byrån beslutar i dessa liksom i alla andra fall, likväl med öppen rätt till klagan (sauf recours) hos Provins-rådet. XXX. Vid första omröstningen anses den ej vald, som icke erhållit mer än hälften af rösterna. XXXI. Om hela det antal ledamöter, som skall väljas inom distriktet, icke vid första omröstningen blifvit utsedt, skall byrån upprätta en längd öf\er de personer, hvilka erhållit de flesta rösterna. Denna längd skall innehålla två gånger så många namn, som det återstår ledamöter alt välja. Omröstningen får icke afse andra än desse kandidater. Valet sker efter de flesta rösterna.
Detta antagande har dock Utskottet funnit utgöra ett misstag, beroende af en alltför trång bokstafstolkning, och icke vara förenligt med det af lagstiftaren i 40 § af Rättegångs-Balkens 47 Kap. uttalade allmänna bud, att »qvinna må ej mindre än man vittne bära.» Härigenom har en förklaring gihits öfver de ställen, der lagstiftaren, af omsorg att så mycket som möjligt undvika det från fremmande språk lånade ordet person, i stället vid fråga om bevisning genom 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 45. vittnen begagnat sig af ordet man. En afvikelse från anförda allmänna sats borde åtminstone vara tydligaie utmärkt än på detta ställe genom uttrycket »trovärdiga män», der epitetet trovärdiga ej synes innebära annat än att vittnena, jemte det de äro ojäfvige, tillika skola hafva förmåga att med säkerhet bedöma innehållet af den handling, som svaranden i händer ställes. Saknas denna förmåga, är personen, det vare sig man eller qvinna, olämplig som stämningsvittne: finnes den åter hos en qvinna, är det svårt att inse något enda skäl, hvarföre lagstiftaren här skulle velat göra ett undantag från omförmälda, i 17 Kap. 10 § Rättegångs-Balken uttalade allmänna regel. Utskottet anser derföre den äskade lagförklaringen obehöflig, och hemställer på sådan grund, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende. Beträffande åter Herr Komminister Beckmans och Riksdags-fullmägtigen Paul Hedströms förslag, så har Utskottet funnit den förres framställning till en del kunna anses beröra samma fråga, som den sednare väckt, nemligen en förändring i stämningssättet för det fall, att svaranden har kändt hemvist i riket, men derstädes icke kan anträffas. Gällande lag stadgar i 11 Kap. 7 § Rättegångs-Balken, bland annat, att om den, som stämmas skall, ej är hemma i sitt hus, han må stämmas ehvar han finnes, samt att, om någon håller sig undan, förty att han väntar stämning, och det hr veterligt, att han i häradet eller staden vistas, stämningen må fästas å hans husdörr.