Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Åberopande behofvet af en fullständig, i uppgifter pålitlig, samt på ett klart och redigt sätt utförd, handbok i Svenska Kameral-Lagfarenheten, har Riksdagsfullmäktigen Olaus Ericsson från Götheborgs och Bohus län, uti en hos Bonde-Ståndet väckt, till Utskottet remitterad, motion, påkallat Rikets Ständers uppmärksamhet å ett af Kongl. Sekreteraren Mag. J. A. Thurgren författadt, i Motionärens tanka högst förtjenstfull!, dylikt arbete, deraf Ira delen under loppet af år 1852 lemnat pressen. Detta arbete komme att lemnäs ofullbordadt, derest Rikets Ständer icke funne för godt att medelst ett lämpligt Stats-anslag godtgöra författaren de förluster, som utgifvandet deraf medförde. Tryckningsoch häftnings-kostnaderne för Ira delen af detta verk, hvilket skulle omfatta ytterligare 2:ne delar, hade uppgått tili närmare 3,000 Rrdr, i följd hvaraf arbetet blefve så dyrt, att någon större afsättning deraf icke kunde påräknas; och då härtill komme, att författaren, som vore lönlös tjensteman, å ifrågavarande arbete offrat flere års mödor, utan att deraf hafva skördat någon pekuniär inkomst, ansåg Motionären det vara med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att Staten understödde författaren med ett för ändamålet tillräckligt anslag, i hvilket afseende föreslagits ett belopp af 1000 Rrdr årligen under tre år, med hvilket anslag arbetet kunde antagas vara lill nästa riksdag färdigt och i bokhandeln att tillgå. Då ett visst årligt anslag är ställdt till Kongl. Majrts Nådiga disposition för befrämjande af Läroböckers och Lärda Verks utgifvande, och Utskottet föreställer sig, att understöd för nu ifrågavarande arbete, om detsamma finnes deraf förtjent, må kunna af berörde anslag utgå, bär Utskottet funnit sig icke böra något särskildt anslag för detta ändamål tillstyrka.
En redan långt förut uppkommen ögonsjukdom tog ock i så hög grad öfverhand, att hennes konstnärsframtid i betänklig mån hotades, men hennes verksamhetslust stridde i det längsta mot sjukdomens inflytande. Hon fortfor att arbeta så mycket som möjligt och lefde sitt tillbakadragna lif. Sällan kom hon på besök till fosterlandet, men år 1889 infann hon sig åter här och stannade ett helt år, hvaraf större delen dock icke i Stockholm, utan i Kalmar. Hon återvände till Paris, och ehuru hon i sistlidne december kände sig något opasslig, skref hon dock ännu för få veckor sedan till gamla vänner här, och intet gaf anledning att ana hennes snart förestående slut. Plötsligt kom underrättelsen, att hon den 20 januari aflidit i Paris. Christine Sundberg var en talangfull och samvetsgrann målarinna, hvilken med sin konst bidragit att göra det svenska namnet aktadt i främmande land och att äfven i fosterlandet bekräfta insikten om det kvinnliga konstarbetets värde. Hennes älskvärda personlighet och redbara karaktär skaffade henne vänner både i hemlandet och på främmande mark, och främst bevara hennes kamrater från studietiden henne i tacksam hågkomst. * * * Liksom Christine Sundberg, intog ej häller Amanda Sidvail någon plats på konstens tinnar, och den kvinnliga blygsamheten hindrade äfven henne att göra sig tillräckligt bemärkt, isynnerhet i hemlandet, men fint kännande, god och ärlig konstnärinna var hon, och om kon9tälskarne här hemma ej alltid fäste tillräcklig uppmärksamhet vid hennes talang, var denna så mycket mera erkänd i Frankrike. Såsom exempel därpå kan anföras, att det händt, det svenskar, som i Paris föreställts för franska konstvänner, mottagits med utropet: » A h, ni är landsman till mademoiselle S i d v a i l! Hvilken vacker talang! Hon har väl ett betydande namn hos er? » Tony Robert Fleury, den utmärkte konstnären och fröken Sidvalls lärare, påstod, att hon vore begåfvad som knappast någon annan af hans elever. Det omdömet bekräftadea äfven af hennes kamrater. Amanda Sidvail, dotter af fabrikör S. Sidvail, antogs vid tjugu års ålder till elev vid Konstakademien i Stockholm, hennes fö- delsestad, och utmärkte sig tidigt.
St:rs bifall d. g Sept. 1823 nedsatte den årliga Saltpetergärden ifrån 10 till 5 Marker på Hemmanet, hvarigenom den, i stället för vid pass 33,000, nu mera endast utgjorde hälften eller omkring i6,5oo LH, var förhållandet motsatt: till och med ett årligt öfverskott gaf Fonden med hvarje år ökad styrka. Nu åter företedde sig en brist af 73,000 R:dr årligen, hvilken naturligtvis skulle om några få år aldeles borttaga Fonden, och derefter för den så i militäriskt, som i economiskt hänseende igB Stats-Utskottets lika angelägna och vigtiga SaJtpeter-handteringens upprätthållande ett serskildt betydligare årligt anslag blefve oundgängligt. Till förekommande så väl häraf, som lill den ofvananförde bristens afbjelpande, samt på det ifrågavarande handtering måtte kunna i fördubbladt skick fortgå till den större utveckling som på de fleste Orter icke mera vöre tvifvelaktig, — i hvilket hänseende, en fortfarande inlösen af all inrikes tillverkad Saltpeter, till i Nåder fastställde nu gällande pris, vore lika oumbärligt, som kraftigt verkande — gåfvos, efter Committerades underd. tanka, endast a:ne utvägar: dea ena, att återföra Saltpetergärden tilldess förra belopp af Tio, eller höja den till minst Åtta Marker af Hemmanet; så vida icke K. M:t, vid öfvervägande deraf, att jordbruket ganska väl behöft den genom gärdens nedsättning vunna lättnad i sina tyngder, i Nåder funne denna utväg vara betänklighet underkastad: den andra åter, i verkställigheten med färre olägenheter förknippad, och till sitt föremål af nära gemenskap med det ändamål den skall uppfylla, nemligen: att för Saltpeter-yrket anslå den å PiiksStaten upptagne årliga inkomsten af Kruts och Saltpeters försäljande, hvilken sednare åtgärd, i Committerades tanka, kunde anses så mycket häldre lämplig och användbar, som all den inlösta Saltpetern till K. M:ts och Kronans förråder för Kruttillverkningen aflemnas.
Det är derföre, – just för att göra dig lycklig, – som jag predikar för dig Undergifvenhetens sublima dygd; denna själens tapperhet, genom hvilken man vinner inre gudomliga segrar, såsom hjelten vinner yttre. – Delen, för hvilken verlden icke kan evigt vrida och vända sig, måste tryckas och lida; måste genomgå graderne af sin varelse och upplösning. Alla Religioner hafva sett nödvändigheten af Smärtor. Alla predika också en Försakelse. Den kan vara en dum slafviskhet för en dåraktig Guds blinda nycker; men den kan ock vara fri, mild och väckt af en klar tanke. Försakelsen är alldeles nödvändig för det högsta lugnet; för den outsägliga salighet, som du ännu icke nog känner. Märk Naturens analogi! Hjelten rusar i faror och dödar – och är säll som en Gud. Jorden bar aldrig lycksaligare Christne, än dem som dogo i martyrqvalen. Asiens helgon i smärta äro ock helgon i sällhet. Jag känner – jag har personligen känt liknande menniskor, hvilkas själshöghet, hvilkas lugn, hvilkas inre, sublima sällhet jag hundrade gånger tillbedt och tillber. De väntade sig en himmel. Godt! du har den! en verkligare, ljusare, än deras. Behöfver du denna – gå! O min vän, nej blif! och begrip, att här ges en sällhet i plågor, en ära öfver all annan. Öfvertyga dig att du icke är vis, utan så långt alla dina smärtor antagit en karakter af ljufhet, af en innerlig, salig tillfridsställelse. Hvar är hjelten, som icke segrat mycket? Och gifves en högre seger, än den öfver ett qval, som tillintetgör de flesta själar? Fattigdom, lidande, plågor – hundrade gånger har jag brinnande önskat mig dem. När jag ännu sjelf var christen, bad jag Gud derom: för att nog kunna älska honom; vara ljuf och god; gudomligt dygdig och gudomligt säll! I saken misstog jag mig icke. Alla stora själar, alla vise hafva lidit. Men lidit – som stora själar och vise! Lidit – med en hugsvalelse ända till salighet! O, min vän! gå genom verlden.
Därför är det, som inom detta århundrade — kvinnans århundrade — ej ens tio kvinnor kunna nämnas, hvilka, i andlig energi och värdet af sin produktion, äro jämförliga med de manliga sckularsnillena inom litteraturen, konsten och vetenskapen. Och dessa få kvinnor, hvilka uthärda jämförelser, hafva antingen icke blifvit mödrar, eller hafva haft de egentliga modersomsorgerna bakom sig, då de skapat sina yppersta verk, eller åsidosatt dessa omsorger för att lyda skapardriften. Men, invänder någon, erkännas måste dock, att från och med vårt århundrade är den kvinnliga produktionens såväl kvalitet som kvantitet betydligt stegrad. Och däraf följer ju, att kvinnans nya bruk af sina själskrafter, hennes rikare mänskliga utveckling småningom måste komma att utjämna den ännu rådande skillnaden mellan kvinnans och mannens andliga höjd? Man glömmer emellertid, att denna kvinnans rikare utveckling kommer att ärfvas af söner lika väl som af döttrar. Om än framtidens kvinnosnillen — hvilket är i hög grad troligt — bli flere och uppnå en högre nivå, så böra framtidens manliga snillen också erhålla en i samma grad höjd nivå. Så- lunda kommer ingen väsentligt ändrad proportion att inträda mellan de båda könens intellektuella förmögenheter, lika litet som naturens fördelning af det produktiva arbetet, inom hvilket kvinnan i främsta rummet har att bära bördan af de nya lifven, mannen af de nya idéerna. Hoppet om kvinnans slutliga likställighet med mannen i andlig produktionskraft borde — om kvinnorna vore följdriktiga — hvila på den pessimistiska filosofiens lära om släktets frivilliga utdöende. Så vidt jag vet har dock den SchopenhauerHartmannska pessimismen få kvinnliga anhängare. Kvinnorna önska behålla kärlekens och nioderskapets lycka och dessutom blifva med männen andligt jämbördiga. De bekräfta därigenom en ypperlig manlig definition af begreppet » kvinna »: » En varelse, som när en man säger: två gånger två är fyra, svarar honom: Det där tror jag inte, och huru ni än bevisar, behåller jag min egen tanke om saken. » Kvinnorna äro numera matematiskt och vetenskapligt skolade. De tro på orubbliga naturlagar, bland andra också den, att man icke kan bruka en stor summa af lifskraft för ett ändamål och ändå hafva hela summan kvar för ett annat.
Den sol som upplyste rummet träffade med sina strålar väggar som från mäktiga, fotstjocka, blå och röda kristaller återkastade ljuset. Aluminoxiden hade genom några för själfva orten ägendomliga förhållanden kristalliserat ut sig till de mest praktfulla safirer och rubiner hvilka bildats så klart och regelbundet, att de icke hade behof af någon konstslipning. Det var skönt, öfverväldigande skönt, men värdet var nu icke så stort som det skulle hafva varit i forntiden, då ädla stenar hade ett helt och hållet konstladt pris. På tvåtusentalet gälde de icke mer än efter sin hårdhet och efter som de voro användbara till tekniska ändamål. Men anblicken i det starka ljuset från en konstgjord sol var så, för att använda ett gammalmodigt ord, trolskt, att Aromasia först ovilkorligen tillslöt ögonen och, när hon åter öppnade dem, stod slagen af häpnad. Hon hade aldrig skådat något dylikt, aldrig tänkt ens något därmed liknande. Hvilket utomordentligt väsen kunde väl hafva sitt hemvist i denna underbara praktvåning? Hon hade under sin häpnad icke märkt, att salen verkligen tycktes bebodd. Vid en af de skimrande väggarne satt en man framför ett af musslor, sjöstjärnor, ostron och andra hafsdjur af mindre slag konstrikt sammansatt bord, på hvilket ritningar, modeller, små maskiner o. s. v. lågo kringspridda eller stodo uppradade i viss ordning. Mannen satt lutad öfver sitt arbete. Ögonen stirrade på en liten maskin som stod närmast honom på bordskifvan. Hufvudet hvilade med rynkad panna i hans ena hand. Den andra handen ritade några figurer på ett papper. Det var väl trollkarlen själf, ägaren af detta förtrollade slott, herskaren öfver alla dessa blixtrande skatter? Han såg upp, märkte att han ej vore ensam, stirrade på Aromasia, syntes lika häpen som denna och utropade för sig själf: »Skulle viljetvingaren verkligen hafva fullbordat sitt värf!» »Oxygen!» utbrast Aromasia och stannade just då hon ämnat se sig närmare omkring i den prunkande salen. De voro bägge lika öfverraskade, tycktes det.
Och ehuru denna utväg, då angelägenheten fordrat en utsträckning till nära en tredjedel af det förra Befälets antal, kunde lenina ruin for någon farhåga, att utkomsten - f?88 Sen 14 Juli, kornsten för vederbörande i vissa grader skullo komma att blifva nog knapp, hyser Kgl. Majit l*kväl den Öfvertygelse, att medel skola utfinnas för tillfälliga rättelser, der de oundgängligast. kräfvas, samt denna väsendtliga tillökning uti Indelta Arméens Befäl således kunna vinna sin fullbordan utan någon ytterligare gravation för Staten. Ehuru Kongl. Majit anser gamla Stammen af Indelta Arméen i sitt nu varande skick innefatta den numeraire, som erfordras för ett fullständigt sammanhang medden öfriga delen af Försvarsverket, och som således icke i sin grund bör rubbas, torde likväl utredningen af Rikets närvarande ställning, jemte de rådande dyra priser på allt hvad som för Försvars-verkets vidmagthållande erfordras, göra det till en nödvändighet, att genom indragningar eller vägander på vissa år underlätta Statens bördor, och fylla hvad som, i följd af de långvariga krigen och derifrån oskiljaktig skakning uti Ståts-Verkets ställning samt uti den inre välmågan, under den första tiden derefter mäste brista. Kongl. Majit vill i sådant fall, vid verkställigheten deraf, med afseende på Stats Cassans fördel, förbinda ali den lättnad för Hans skattdragande Undersåtare , sorn omständigheterna .ma kunna, ■paedgifva, Hen penninge-löntagande Krigsmagtens vil* kor kräfva , snart sagdt, en allmän förbättring ; dertill erfordras surpmor, sopa öfverstiga hvad Kongl.. Den i 4 Juli, Kongl. Majit af Rikets Ständer anser Sig kunna fordra.
Vill man deremot tillintetgöra deras pröfningsrätt och förklara, att de blott, skola räkna ut medelpriset efter de pris, som om hösten varit gångbara, så behöfves ingen committé', utan uträkningen kan lika väl göras af en häradsskrifvare eller af landskamereraren. Detta är en nästan mechanisk åtgärd, hvartill liela besväret med committerades utväljande och sammanträde icke behöfves. Men om det vore gifvet, såsom jag tager för afgjordt, att committerade skulle få yttra något eget omdöme, så måste committe'en också sammansättas så, att en jemnvigt emellan begge parterna uppkommer. Att den skulle vinnas derigenom, att man i markegångssättningscommitte'en invalde ledamöter af BorgareSt., som ej hafva något dermed att göra, kan jag ej förstå, med mindre deras antal vore så stort, att räntegifvares och räntetagares meningar derigenom blefve utan inflytande på utgången, hvilket ej lärer vara meningen. Valdes till ledamöter blott räntetagare och räntegifvare, lika många af hvardera slaget, då återstår likväl svårigheten att få en opartisk ordförande. Är han blott löntagare, så har han samma interesse som räntetagarne; men i fall han tillika äger någon stor landtegendom, har han kanske ändå större vinst af markegångsprisets nedsättande än höjande. Om derföre en rättelse i committéens sammansättning behöfves, så är ingenting vunnet dermed , att R. o. Ad. förenar sig med BondeSt om en annan markegångssättningsdag; ty 75 § Reg.F. säger, att deputerade till markegångens bestämmande skola nämnas, på sätt hvarje Stånd särskildt för sig föreskrifver; och skola de väljas på annat sätt än hittills, så fordras dertill en förändring i grundlagen, som icke kan beslutas förrän vid nästa riksdag. Jag tror mig sålunda hafva, åtminstone för några afl!, o. Ad:s ledamöter, bevisat, att här möta svårigheter, sorn icke kunna för ögonblicket lösas.
Sara Widebäck förefaller mig, efter detta författarns resonnement, såsom en annan Ninon, och den idée, hon representerar, vara den: att emancipera qvinnan från slafveri,1 så inom som utom äktenskapet. Honni soit qui mal y pense. Imperial-upplagan ligger framför mig och med samma förundran, som Herr Hugo, återfinner jag berättelsen om Magdalena, som Furumo skuffade i sjön. Författarns mening måste då ligga djupare än blotta orden tillkännagifva, och med allvar vill jag derföre försöka att taga rätt på den. Om man undersöker hvad döden i sig sjelf är, så finner man, att den är det egentliga målet för allt lefvande; och att sjelfva kärleken och visheten – nemligen Gud sjelf – bestämt den till lefnadsmål. Att upphinna detta, ju förr dess hällre, bör väl anses för den högsta vinst, och den, som förskaffar någon dess högsta vinst, bör väl anses för dess bästa vän. Furumo ansåg sig för Magdalenas bästa vän. Men nu kommer en fråga: för att kunna hinna ett mål, fordras ju vissa ansträngningar, antingen för kroppen eller själen, allt efter som målet är satt för den ena eller andra? I allmänhet anses döden utgöra blott ett mål för kroppen, ty själen är odödlig. Om man med död menar förruttnelse och upplösning, så är det visserligen så; men döden är ju blott förvandling af lif, det se vi i hela naturens rike; likvisst återgår kroppen genom döden till ett blott stoftlif, för obetydligt, jemfördt med dess första lif, att kunna tagas i beräkning. Men hvad blir själen genom döden? henne har blifvit lofvadt ett bättre, ett herrligare lif efter den. Kroppen har således icke något annat mål, än att betjena själen här i lifvet, och själens ensamma är att genom döden komma i åtnjutande af ett herrligare lif.
Förslag lill und, Skri/v, No 3o2. tillhöriga , eller med Statens egendom lastade fartyg, efter vederbörande Auloriteters pröfning, om biträde varder anlitndt, till Bolaget betala ett sådant biträde i likhet med hvad för enskilda stadgadt är; att den Skeppare, som, efter inträffad strandning, eger tillfälle att erhålla Dykeriets Biträde, men hellre väljer, alt antingen inskränka sig till begagnandet af eget folk och redskap utöfver en tid af Sextio timmar, eller ock att fremmande personer anlita, bör, då han sådant oaktadt sedermera finnér sig nödsakad att hjelp af Dykeriet begära , i båda händelserna erlägga förhöjda afgiftertill Bolaget; samt att Bolaget, utöfver den för hvarje serskildt fall stadgade procent, må vara berättigadt att, i den ordning 7 §. af Reglementet föreskrifver, ersättning för utbetalda arbetslöner och vederbörandes Skjutsoch Tractaments-kostnader erhålla, så att Inventariernas slitning allena må under berörde procent anses inbegripen. I fråga om Lotsarnas biträdande vid bergning af Skepp och Gods, då strandning inträffar, hafva R. St. ansett betänkligt att sådant i underdånighet tillstyrka, utom i det enda fall, då all annan hjelp saknas och mensklighetens högsta pligt bjuder att rädda hvad som räddas kan. Att deremot, vid Exp.-Vtsk. Förslag till und. Skrifv. N-o 3o2. 9 vid vanliga strandnings-händelser, der hjelp antingen af Dykeriet eller Strandboér erbjudes, eller ock utan våda kan afvaktas till dess densamma hinner ankomma, tillåta Lotsarna tagä befattning med bergning af skepp och last, skulle ej blott föranleda till desse Tjenstemäns undanryckande från deras egentliga och magtpåliggande göromål, i och för hvilkas uppfyllande en oupphörlig vaksamhet och ständig närvaro å anvisade stationer är af dea största angelägenhet, men kunde derjemte, hos mindre välsinnade Lots-betjente, möjligtvis blifva en anledning att strandsätta
Befallningsliafvandes disposition, för nyssberörde ändamål, af Creditivet för Spannemålsuppbandling, anordna en Summa af 8000 Rrdr, samt förordnade tillika, att fördelningen af den anskaffande Spannemålen emellan de behöfvande inom Regementet skulle af RegementsChefen verkställas. I liqvid skulle Spannemålen beräknas till det pris, hvartill den med alla omkostnader uppgått, och tiden till betalningen, utom beräkning af ränta, borde enligt Regements-Chefens Förslag, bestämmas, med rättighet för undsättnirigstagaren att dessförinnan afbörda större eller mindre del af deras skuldbelopp, i afseende på säkerheten hvarföre ansvarighet af vederbörande Rotehållare skulle, så vidt sig göra lät, till vägabringas, emot det att desse berättigades, att, i händelse af betalningens uteblifvanrle utöfver förfallotiden, af Soldatens årliga lön innehålla ett motsvarande belopp. Samma år den a5 Maji, förordnade i Nåder Kongl. Majrt, att, i anseende till svårigheten för Gemenskapen vid Bohus Läns Regemente, att'förskaffa sig Spannemål till utsäde och lifsuppehälle, 200 Trr Spannemål skulle, emot enahanda vilkor som de här ofvan omförmäldta genom Kongl. Majrts Befallningshafvandes i Götheborgs och Bohus Län af de till Spannemåls uppköp för Länets behof anslagne medel anskaffas. ( 56 ) Med tillkännagifvande af desse serkilde anslag för nämnde aine Regementers Soldater, få Revisorerne tillika anmäla, att, efter hvad upplyst blifvit, de för Kronobergs Regemente anslagne 8000 R:dr skola blifvit ålerbetalde, ehuru serskild redogörelse derföre af Chefs-Embetet ännu icke blifvit afgifven. Hallands Län. Någon vidare anmälan i afseende på detta Län har icke förekommit, än att, efter hvad Kongl. Maj:ts Befallningshafvande den 8:de sistl.
BorgareStåndets beslut, ”böra ock de af Utskottet tillstyrkta Summor, för ofvanberörde Fouragering, å 3:dje HufvudTiteln upplagas, men den brist, som genom förhöjning i priset på Fourageringspersedlar något år kan uppkomma, fyllas och anvisas att utgå af Öfver skotten pä StatsVerkels inkomsterx emot det att den besparing, sora genom låga pris ett annat år kan ega rum, skall ingå till RiksgäldsContu» 5-14 Stats — TJts kottets ret vid lirjviden om Öfverskotten på StatsVerkets inkomster. ” Hederv. BondeStändcts beslut innehåller: Ståndet ''beslöt, att anslaget för hvarje bäst af det nu varande antal förblifver enligt 182a års Stat; och fastställdes ett lika anslag för den blifvande tillökningen i hästantalet; dock sålunda att det icke vidtager förr eller annorlunda, ån i den mohn, soni antalet ökas. I öfrigt beslöt Ståndet, att de möjligen uppstående Öfverskott på desse Anslag besparas och i RiksgäldsContoiret insättas, för att derifrån kunna uttagas och användas till Fourageringarne de år, som anslagen dertill icke kunna förslå; äfvensom Ståndet biföll Utskottets yttrande så väl om hemställan till K. M:t, rörande PnssevolanceContracts tillvägabringande, som ock, om ersättning för åtgången kostnad utöfver Stat för Värfvade Cavalieriets och Artilleriets hästars Fouragering.” Genom 3 Stånds beslut är således Utskottets Förslag i det bela bifallet; men, i frågan om fyllandet af den brist i anslaget, som genom högre priser på Fourageringspersedlar något år kan uppkomma, äfvensom 0111 hushållningen med besparingarne, skiljer sig Vä Hofi. BorgareStdndets beslut i så måtto ifrån H. Ridd. oell Ad.s samt Högv. PrestcStändcts att Vällofl.
Kammar-rätten prenumeration hvartdera revisionsåret för verkets behof skett a 6 exemplar af Postoch inrikestidningar samt af Stockholms Dagblad, en hvar af Kammar-rättens ledamöter, det oaktadt, till prenumeration för egen räkning å ett exemplar af nämnde tidningar, låtit åt sig af expensmedlen utbetalas, år 1850, 19 Rdr 32 sk. och, år 1851, 21 Rdr 32. sk., utgörande tillhopa för båda åren 206 Rdr 32 sk., med dervid åberopadt stöd af Kongl. Kammar-rättens stat, hvilken likväl härom ingenting innehåller. Itäkenskaperna för kolonien 8:1 Barthelemy hafva för år 1850 undergått granskning i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning, men för år 1S51 ej ännu blifvit derstädes reviderade. Förhållandet med inkomster och utgifter inhemtas af följande tabell: — 160 — Debet. år 1§5<>. år 1851. Balans från föregående året: Behållningar och fordringar Spanska Daler. Cent. 992: 21 v. Spanska Daler. Inkomster: Balans till paföljande året: Balans från föregående året: Utgifter: Aflöning till koloniens embetsoch tjenstemän Garnisons-kostnader Balans till påföljande äret: Den i sednaste revisionsberättelse omförmälda fordran för ett numera aflidne Kapiten Lyon lemnadt respenningeförskott af 650 Spanska Daler bar, på grund al Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse den 29 Augusti 1851, blifvit i koloniens räkenskaper för samma år affördt; hvaremot beträffande de af föregående Revisorer jemväl omnämnda, under titel: ”reklamationer emot Kongl. Maj:t,s och Kronans kassa”, i räkenskaperna balanserade poster till ett sammanlagdt belopp af 462: 65. Spanska Daler, förhållandet dermed befinnes oförändradt i de nu granskade räkenskaperna; vid hvilka Revisorerne för öfrigt icke funnit något att erinra. Ortopediska Institutet.