Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionären ansåge derföre en reglering af samtlige pastoraterne i riket vara af behofvet högeligen påkallad, ej allenast såsom ledande till en jemnare och billigare fördelning af presterskapets löneinkomster, utan jemväl såsom höst gagnelig och nyttig för församlingarne sjelfve, så väl i afseende på pastoral-vården, som med hänsigt till de många olägenheter, hvilka uppstå för församlingsboerne i de större pastoraten, deribland ej minst det långa afståndet mellan en del af sockneboerne och pastor, hvarigenom desse, då de skola besöka honom för alt söka någon hans embelsåtgärd, nödgas företaga långa resor samt följaktligen försätta mycken tid. Af dessa skäl föreslog motionären, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära, det Kongl. Maj:t täcktes för beredande af en jemnare fördelning af presterskapets aflöning, låta reglera alla rikets pastorat på så sätt, alt de större deraf så till vidd som folkmängd förminskades och de mindre proportionaliter förstorades, äfvensom samtlige annexer och sacellanier kornnie att utgöra sjelfständiga gäll och utvidgas till det omfång och den folkmängd, att en kyrkoherde kunde deraf ega sin anständiga utkomst, i följd hvaraf kapellans-beslällningarne borde helt och hållet försvinna. Adjunkternes löner borde ock fixeras till visst belopp, som ej vore alltför knappt motsvarande deras lefnadsbehof; och borde, för beredande af denna pastorats-reglering, i nåder nedsättas en kommitté, bestående ej endast af prester, ulan åtminstone till halfva antalet af lekmän, hvilken kommitté skulle undersöka och föreslå grunderne för nu föreslagne pastorats-reglering. Uti denna motion har J. P. Andersson från Östergöthland sig förenat.
Hafva de Barnagodset under samnad hand, svare the då för förvaltningen, en för alla och alla för en, och uppfylle allan skada, ther then omyndige något theraf lidit; dock vare then ene ej skyldig alt umgälla then andres förseelse ellef vårdslöshet, 214 Exp. Utsk. Förslag till and. Skrifv. N:o 287. theri han ej tagit del, eller som han ej förekomma kunnat, eller att betala then del i skadan, som hos then andra kan brista. Then förmynderskap väl och troliga förestått, njute then lön och vedergällning, som Katten pröfvar skälig, utan han sig annorledes åtnöja låter.” Rikets Ständer framhärda etc. Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 21 Dec. 1829. Preste-Standet d. 23 Borgare-Ståndet d. 23 Bonde-Ståndet d. 28 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse om utsträckning af arfsrätt för Sido Arfvingar i fjerde och fjermare led. S. A. K. I afseende på den om Sidoarfvingars inbördes arfsrätt i aldra och 3:dje §§. al 3:dje Cap. ÄrfdaBalken gifna föreskrift, att representations-, eller, såsom den ock benämnes, 1stadar ätten, upphörer med Sj^skons barn, så att Syskons barnabarn och fjermare afkomliugar äro uteslutna från rättigheten att träda till arf i deras aflidne Faders ellei Moders ställe, hafva vid innevarande Riksmöte framställningar blifvit gjorda om den klagan, som länge försports öfver nämnde Lagstadgande, såsom en orättvis och till vidriga Exp. Utsk. Förslag till und. Skrifv.
Han kunde gå och se ljus ut, som om han bure på någon stor och hemlig lycka, blott han en kväll fått sagdt några ord, hvilka han visste hade gladt detta barn, och skymtat i dess öga denna tillgifvenhetens uppmärksamhet, hvari låg en ängslan att icke ha gifvit full vedergällning: och han kunde bli nervös af sjukligt grubbel i misstanken om att han på ett eller annat sätt, med en min som han icke kunde minnas hur den var eller med ett tonfall som han efteråt fick för sig hade ljudit sträft, hade gjort barnets känsliga organism ondt, och han kunde, på natten sedan han kommit hem till sig, gå timtals upp och ned i sitt rum, utan ro eller sömn, om han fått för sig någonting sådant. Kort sagdt: han konstaterade nästan alla den första, omedvetna förälskelsens symptomer; men på samma gång funnos i hans känsla samma trista medlidsamhet och samma smärtsamma vällust, hvilka i en ymnig magnetisk utströmning drogo honom in mot de kvinnor han älskade; och då han blickade in i detta sensitiva-anlete och dessa sensitiva-ögon, kunde han förintas i ett sorgsenhetens nirvana, hvari han icke hörde annat än ett dämpadt spel i fjerran af den melodi som är lifvet, – så smärtsamt ängslande, som då det är natt omkring dig, och tyst, och du så plötsligt hör en snyftning och icke vet hvarifrån den kommer eller hvem det är som gråter.“ Det var redan november, träden stodo nakna och bladen ruttnade på marken, våta och smutsiga. Parken var folktom, nu på denna årstid; min vän och jag voro ensamma, der vi gingo tysta fram på gångarne, som bugtade sig hit och dit. En våt senhöstdimma hängde tungt ned inne öfver grenarne, det var som om sjelfva den grå luften sänkt sig och tyngde på det spensliga kvistnätet, och vätan gled ut i droppar, som växte och växte, lossnade och föllo. Det var fram mot kvällningen, i den sena eftermiddagstimman innan skymningen kommer.
Om denna sistnämnde tillverknings rätta belopp saknar man väl tillförlitliga upplysningar, emedan de berättelser angående produetionen af Husväfnader, som inkomma från Landsorterne, merendels alltid i en sammanräknad summa innefatta beloppet af både BomullsYlle och Linnetillverkningar och för öfrigt äro grundade på uppgifter, hvilka , såsom utan all Controll meddelte af enskildte personer, måste vara så mycket mera opålitliga, som man ej saknar skäl till den förmodan, att verkliga förhållandet blifvit af mången förtegadt, under farhåga, att kännedomen om en större tillverkning skulle kunna föranleda till en högre beskattning. Jag anser det emedlertid vara vida mera sannolikt, att Linnetillverkningen i det hela under de sistförflutne åren blifvit ökad, än att densamme aftagit; och att detta förhållande äger rum i anseende till Kronobergs och VästerNorrlands Län, ådagalägges tillförlitligen af officiella Handlingar, som utvisa, att i förstnämnde Län tillverkningen af Linneväfnader, som år 1819 utgjorde 456,141 alnar, uppsteg år iSai till 506,842 alnar, och att de premier, som efter Författningarne bestås för fina Lärftsväfnader, uppgingo i VesterNorrlands Län år 1817 till 3001 R:dr 17 sk. 7 rist; men år 1821, till 3,317 R:dr 45 sk. 6 rist och således det sena - 318 Den 19 Julii f, vi'. re äret till 316 R:dr 27 sk. 11 r:st mera afl under det förra. Den mindre fördelagtiga ställning i hvil-J ken Näringarne uti åtskillige Rikets Städer sig befinna, härrör af orsaker, som ej stå i någon förbindelse med de TullEörfattningar, som hittills varit gällande, och det blefve säkerligen ett missiyckadi bemödande, att söka befordra deras uppkomst genom en tillåten obehindrad införsel af främmande Maoufäcturvsror.
Eller också händer det, och stället om de själfsvåldiga och bortskämda bardet ofta nog, a t t en hel del tanter och farbröder nen, fruktar jag a t t m e r än e t t af dessa kommer för a t t visa föräldrarne en artighet begåfva barnen. att t ä n k a som s å: » Det gör ingenting, om j a g bryResultatet blir detsamma — barnen blifva rika p å ter sönder leksakerna, då få barnhemsbar ' na dom, leksaker. H u r u skulle det vara, ifall lilla Mia, och jag får nya. » J a g såg en gång, hurusom en då en och samma julafton tillfört henne en hel gosse, hvilken likvisst ej var hvad m a n kallar rad dockor, tillfrågades, om hon ej skulle vilja elak, utan endast bortskämd, med sin knif gjorde gifva en af de n y a dockorna å t t. ex. tvätthustruns skåror i pärmen p å en skolbok, och jag förebrådde lilla bleka, sjukliga flicka, som ingen docka fått honom det. Svaret blef: » Hvad gör det? Den — alltid känner m a n väl till någon fattig familj är så gammal och ful. När den h ä r blir slut, får — eller hvarför icke å t en liten tös på Eugeniajag en ny. » J a g frågar: är icke detta ett sätt h e m m e t eller annat b a r n h e m? Och lille Olle att bedraga föräldrarne? Kanske rå emellerse ' n, som fått en sådan mängd af tennsoldater, tid dessa själfva för, då barnen resonnera på piskor och snurror och roliga gubbar m. m. — ett dylikt sätt. Barnen få aldrig bannor, då visst kunde också h a n dela m e d sig! Kanske de förstöra sina tillhörigheter, och det går allt tycka de små a t t börja med, a t t det d ä r ä r en för lätt a t t få nytt, nytt, nytt, bara m a n pekar orimlig begäran, m e n då vädjar m a n till deras på en sak. Så länge man h a r pappa och mamma, goda hjärta. Något tvång bör icke komma i fråga, är det godt och väl.
Du skall få låna af mig. Men tala ej om det! Förstår du? Tala ej om det! Cannabis såg sig försiktigt omkring, gick till sin sjöbod, afröjde i ett hörn sjögräset, lyfte en lös stock i det otäta golfvet, framdrog därunder en halfmurken kista och valde därur två böcker, som han lämnade Hagar med ny förmaning om tystlåtenhet. Det var grammatikan och Eutropius. Den fattigaste bland fattige hade också en dold skatt, som han omsorgsfullt gömde för allas blickar. Det var hans kära gamla skolböcker. Och nu hade han fått det som han i långa år efterlängtat, det som han så länge förgäfves sökt, en verklig elev, som kunde hvad dessa stenar och buskar icke kunde: höra, tala, förstå, lära. Den trasige stackarens magra ansikte lyste af glädje. Han skulle uppbjuda all sin skolmästarekonst för att göra något af denna elev. Frågan var blott, om icke stenar och buskar åter skulle tränga sig fram mellan mästaren och den lefvande, talbegåfvade lärjungen. Lyckligtvis hade han själf insett, att hans hufvud var klarast i tidiga morgonstunden. Hagar lyckades öfvertyga sin Hackspet, att snarorna borde hvarje morgon efterses. Antingen de gåfvo fångst eller icke, låg alltid ekstocken tillreds vid sundet, och kort därefter hade skolmästaren sin elev vid sjöboden. Den eländigaste, den mest förtorkade, den af alla stoftets maskar förhärjade, af alla vandrares fot förtrampade grenen från kunskapens träd hade ännu bevarat ett grobart frö, som slog rot i ett annat, nästan lika skyddslöst, åt alla vindar prisgifvet människoväsen. Sammansvärjning och möte. Hufvud hade hon, det visste han mer än väl, men hade hon hjärta? Det var långt lidet på sena hösten, när tullnären Lydik Larsson åter satt ensam vid den stora öppna spiseln i Turholms sal.
Att sjelfva vårt språk numera synes mindre tjenligt till lagstiftning, än fordom, har af flera redan blifvit anmärkt; och märkvärdigt är, att man äfven i Tyskland, der språket under sednare tider erhållit en så stor och mångsidig utveckling, gjort samma anmärkning. Sammanfattar man nu alla dessa omständigheter, synes mig visserligen deri ligga ganska giltiga skäl att vid lagstiftningsförsök iakttaga stor försigtighet och, så mycket möjligt är, söka undvika mera ingripande reformer i lagverket, hvarigenom lika mycket, om ej mera, står att förlora, än att vinna. Det Den 2.4 April. Det vore visserligen i sin ordning att har äfven företaga en granskning af de nya lagförslagen; men då densamma här borttoge alltför mycken tid, och det ännu torde vara för tidigt att här falla ett omdöme om halten och värdet af detta förslag, vill jag blott inskränka mig till em undersökning, huruvida förslaget till civillag innefattar blott partiella ändringar i vårt nuvarande rättssystem eller der äfven förekomma förändringar i de vigtigare rättsbegreppen och grundprinciperna. Såsom högst vigtig förändring måste, så vidt jag kan linna, anses, att mö vid 25 år varder myndig. Följderna af detta stadgande äro vigtiga och ingripande i liera afseenden. De inverka ej blott på Fäderneväldet, utan äfven på qvinliga bildningen och sedligheten. Till vigtiga nyheter torde också böra hänföras, att arfsrätten för större delen af folket blifvit förändrad; att testamentsrättigheten, dä bröstarfvinge finnes, blifvit inskränkt till blott hälften af testators egendom; att den nu befintliga skillnad emellan ärfd och förvärfd egendom i afseende på testainentsfriheten blifvit upphäfd; att förbud emot ocker blifvit ur lagförslaget uteslutet. För att närmare upplysa om sättet, huru Lagcommittecn framgått, torde det vara lämpligt att betrakta ett visst rättsförhållande, sådant det befinnes i vår nu gällande lag och i det nya förslaget. Jag vill härtill välja ett af de vigtigaste i personrätten förekommande ämnen, nemi. äktenskapet.
M:t behagade i Nåder tillåta, att det för Landtmäteristaten förut iakt - ^2 Stats-Utskottets tagne och för den öfrige LandsStaten nu bibehålla* aflöningssätt för samma åtgärder må tjena till grund. 18:0 K. M:t har behagat meddela R. Stir, att K. M:t, i anseende tilt missförhållandet emellan de vid Landshöfdinge Tjensterne varande Lönevilkor, förvissa af desse Tjenster alldeles otillräekeliga och för andra åter utöfver behofvet bestämda, likaledes föranstaltat om project till en lämpelig och billig jemkning och reglering härutinnan, hvilken dock efter hvad föreses kan, så utfaller, att något tillskott icke synes blifva erforderligt, utan att bristerne kunna, i hvad sora lämpligen synes böra bestås vid en Tjenst, fyllas af Öfverskottet deruti vid en annan, äfvensom att denna lönereglering, lika med de förut omförmäldte, kommer att grunda sig derpå, att de indeldte lönerne försvinna. Och har, i sammanhang härmed K. Mit äskat R. Stirs bifall, att i mohn som de indeldte lönerne vid Landshöfdinge-tjensterne kunna med innehafvarnes begifvande eller vid deras afgång upphöra och till Statsverket ingå, ett Contant belopp svarande emot samma löner, efter ett medium af de senare ro årens Markegångspris beräknade, må af StatsVerket i stället utbetalas, I anledning häraf och som något förslag till ifrågavarande lönereglering ej blifvit Utskottet tillställdt har Utskottet ansett sig böra inskränka sitt yttrande till endast det tillstyrkande: att R. St:r hos K. Mit i underdånighet anhålla, att med begagnande af de för Landshöfdingarne på Stat Betänkande n, N:o 128. i33 nu befintelige anslag utan vidare utgift för Statsverket en för desse Embetsman lärapelig löne-reglering vidtages.
LILLA MEA. På ängens gröna, blomsterströdda gräsmatta lekte en skara glada och ystra barn, med rosor på kinderna, skalkar i ögonen och solsken i sinnena. Ängen var endast genom ett staket skiljd från den lilla kyrkogården med sina många kors och kullar. Här, bredvid en af grafvarna, låg lilla Mea ensam, utsträckt i gräset. De bruna ögonen stirrade tanklöst i vida rymden, läpparna, från hvilka aldrig hördes något barnsligt, glädtigt skratt, voro buttert slutna, och hela det lilla bleka ansigtet uttryckte ingenting annat än missnöje och trumpenhet. “Vill du ej komma och leka med oss?“ frågade pastor Klints muntra och lifliga dotter, Laura, i det hon sprang ifrån de andra barnen och tryckte sitt lilla ansigte mot staketet, för att rigtigt kunna se på Mea. “Nej“, svarade lilla Mea, kort och ovänligt. “Men hvarför vill du icke det? Du är då alltid så besynnerlig, Mea!“ “Jag tycker ej det är roligt att leka.“ “Icke roligt att leka!“ Det hade Laura hört henne säga förut, men kunde aldrig rätt klart begripa möjligheten af en dylik onaturlighet. “Hvad tycker du då är roligt, det skulle jag just vilja veta?“ “Ingenting – utom att sofva“, svarade lilla Mea, och ett uttryck af vemod och trötthet, vackrare än den förra butterheten, skimrade fram i hennes bruna ögon. “Att sofva!“ Laura stirrade en lång stund i mållös bestörtning på Mea. Derefter skakade hon sitt hufvud och sprang tillbaka till de andra barnen. Men hon kunde ej glömma lilla Mea. Hvilken besynnerlig flicka hon var! Att sofva var just nättopp det ledsammaste Laura visste; hur hängde hon icke läpp och såg surmulen ut, då hon blef tillsagd att gå till hvila om qvällarna, och hur längtade hon icke efter att en ny, rolig dag skulle börja! Att sofva var i Lauras ögon detsamma som att försaka, och försakelse var just ej i hennes smak. Det var ej underligt att Laura tänkte så, ty hon hade ett lyckligt hem, ömma föräldrar, glada syskon, solsken i hemmet och solsken i hjertat. Och hvem önskar väl att sofva då solen skiner?
Hvar skola näringarna finna förläggare; hvar äga eller erhålla credit? Sådant öde träffade Frankrike genom assignaterna; men Holland, Tyskland och Italien fingo förse med nya capital. Jag har sagt: med realisation, eller densamma förutan, böra vi bereda stadga i myntvärdet, och visat behofvet af att antaga den föreslagna grundlagsförändringen; med realisationen för dess bestånd, utan realisation för möjligheten af att, den förutan, kunna uppehålla myntvärdet, och bör för detta sednare fall närmare förklara mig. Ett sedelmynts värde beror hufvudsakligen på 2:ne vilkor: behofvet af reelt mynt eller silfver och det förtroende, 4 H. 16 Dcn ii Mars f. m. man hyser till Banken eller sedelutgifvaren. När fri utvexling finnes och äger bestånd, äro båda dessa fordringar uppfyllda; men äfven den förutan kan sedelmyntets värde uppehållas, om landets handelsställning är sådan, att guld och silfver, hvilka äro en allestädes afsättlig vara, tillflyta landet såsom en ersättning eller mellangift för det högre värde, hvartill landets exporter uppgå emot det varuvärde, nämnde metaller oräknade, landet importerar. Från den orimliga förutsättning, som i äldre tider gjorde sig gällande, att ett rike en lång följd af år kunde ständigt fortgå i skuldsättning hos utländningen, hvilken fördom försvunnit såväl genom en renare statshushållnlngs-theori, som genom en mera klarseende erfarenhet, hafva de flesta theoretici, Engelsmän och Fransoser, i triumphen öfver villomeningens störtande äfven förkastat all verkan af handelsbalancen och dess inflytande på rörelsecapitalet. Från en ytterlighet har man gått till en annan.
Stö od) ©äfeitebö t)äraber titt en bontfaga förenad, Silfen regteriitg tifrnäl ej tan tomma tid fitdftäitbig iverfftättigfjet fört*, än be förut tittfatte ^ärabö^öfbingarne i Ättdingö od) SBebenö t)äraber afgå. ©ötheborgd od) S5of)ttö län t)ar btifmit inbetabt t fem bomfagor, befiå Somhaftpattben i betta t)ärab från tjcuften afgår, betd od att, i t)änbelfe Äoitgl. 9Jtaj:t fratnbeted finner lämpligt, att ©art 3ot)aitö förfamlittg i jubiciett f)än Oxie od) 0ft)ttd t)äraber toib tändfängetfet t SMtnö hafina gemenfam tingöftab för behanbtittg af brottmål, efter tt)t) i $ong(. ^ör Så ej mittbre ftongt. 9Jtaj:tö SSefallntttgdhafmanbe i ^attanbd tän^f0^.1' än toeberböranbe Sotnare anmält, att ben genom Äongt. SSrefmet ben 22m-|/^bcti SSerättelfe om Ijmab t Otilet ocf) befd Siarö 1798 leutnabe tidåtelfe, att fommartingen inom gauråd, hunble o ocb 5t^r(tabö gräber finge tidé mibare inbragad, mifat ftg merla bin
Hvad Ekman serskildt beträffar gjorde Stats-kont. visserligen den und. hemställan, att han måtte få behålla ett aflöningen motsvarande belopp att utgå af Stals-kont:s öfverskoltsmedel, meu härvid inträffade den oturen för Ekman, att de af Stats-kont. npgifna öfverskoltsmedel i verkligheten icke fuunos till, hvilket hade till följd, att den för honom gjorda und. framställningen ej kunde i nåder bifallas. I anledn. af hvad sålunda inträffat, ingingo Ekman och Forssberg med underdanhållan till K. M. att de måtte bibehållas vid de för dem bestämda arfvoden. K. M. biföll delta för år 1852. År 1853 förnyade de samma anhållan, men fingo då afslag. Således hafva desse tjenstemän ifrån början af år 1853 varit i mistning af den aflöning, de förut hade ifrån allmänna Magazins-kont., och hvilken aflöning, enl. R. St:rs fattade beslut, icke skulle från dem fråntagas, förr än i mån af deras afgång. Den 22 April e. m. 345 Statslltsk. har stödt sitt afstyrkande af motionen på följande skål, nemiatt för det första de af R. St. begagnade orden: ”i mån af afgång egentligen icke hade afseende å de tjenstemän, hvilkas förordnande kunde när som helst förklaras slutade, och på hvilkas vilja att afgå det ingalunda kunde få bero om och när Statskont:s nya organisation och lönereglering kunde sättas i verket, utan hufvudsakligen anginge förut upgifne 3 personer och de tidpunkter, då de vid upnådd pensionsålder m. m. kunde afgå.” Nu är likväl förhållandet alt, på sätt jag förut nämnt, det var just om den summa, som innehades af Ekman och Forssberg jemte 3 andre tjenstemän, om hvilken R. St. hade sagt, att den skulle få användas endast i den mån, som den biet disponibel, genom de ifrågavande tjenstemännens afgång och det synes äfven utaf den af K. M. vid denna Riksdag atlåtna Nåd.
Ulsk:ns förslag går derpå ut, att det skall bero på gode män och skiftesman, huruvida afträdaren måste åtnöja sig med det af dem bestämda penningevärdet eller om han skall få laga hvad sorn i sjelfva verket utgör hans egendom. Då det är möjligt alt han i framliden sjelf behpfver sin skog för att verkställa byggnader m. m. dvl., sä föreslår man ett stadgande, hvarigenom han mister sin skog. Mig synes således, att de olägenheter i afseende på framtida skogslrehof, snm möjligen kunna komma att drabba den nya egaren, äro mindre värda upmärksamhet, än den existerande rättighet, som den afträdande egaren af skogsmark innehar, och hvilkens rätt i alla fall skiftesstadgan på ett ganska hardt sätt behandlar. Sedan man i mansåldrar sparat sin skog, skall man vid ett skifte förlora densamma, samt öfverlemna den åt grannarne, hvilka, kanhända just i förhoppning att fä bättre lotter, hafva utplundrat och förstört sina egna skogar. Upkomsten af ett sådant missförhållande skall betydligt,underlättas, om icke delegarne hafva beslutande rätt i denna fråga, ulan sådant -öfverlämnäs ål gode männen samt skiftesmannen. Alt hvarken tillträdaren eller afträdaren skall få innehafva hvad han ärligen köpt och förvärfva!, utgör slutpunkten af Utskms förslag; till följe hvaraf jag på del högsta anhåller att R. o. Ad. malte afslå detsamma. Gr. Sparre: Den siste värde talaren har sagt, att vid ett skifte egaren af en väl vårdad skog kan gå i mistning af densamma. Ja visserligen, men del är icke den enda olägenhet, som drabbar honom; han kan åläggas att flytta från sitt hus, samt att afträdaden gård, hvilken han förbättrat och på hvilken han nedlagt sitt arbete; men det är ur synpunkten af allmän nytta, som han utsätter sig för dessa olägenheter. Det är sagdt att detvore hardt för egaren att mista sin ståndskog, hvilken han behöfver för husbyggnad o. s. v. Ja! just med afseende derpå har det blifvit öfverlemnadt åt gode männen samt skiftesmannen att pröfva huruvida ersättning bör åt honom i skog eller penningar lemnäs.
Föredrogs ånyo och bifölls Banko-Utskottets Memorial, JM 71, med förslag till förändring af § 4 af lagen för Rikets Sländers bank. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Lag-Utskottets Betänkande, JM 73, i anledning af motion angående giltigheten af Kongl, brefven den 7 Juni 1733 och den 24 Januari 1740, i fråga om handräcknings meddelande för barns befordrande till dopet. S. D. Föredrogos ånyo Expeditions-Utskottets Memorial: JM 13, till Bonde-Ståndet, i anledning af äterremiss å skrifvelse-förslaget JM 121. Lades lill handlingarne. JM 14. angående anvisande af medel till arfvodes-förhöjningar för tjenstemännen å Utskottets Tryckeri-afdelning. Bifölls. Från Vallofl. Borgare-Siandet. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets Memorial, JM 170, med förslag till sammanjemkriing eller voteringspropositioner, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande åtskilliga af de åttonde Hufvudlitein tillhörande anslagsfrågor. Härvid förekommo: Punkterna 1 till och med 7. Lades lill handlingarne. Punkterna 9 till och med 12. Gillades. Lades till handlingarne. Godkändes. Vid i anledning häraf företagen pröfning af Ståts-Utskottets i 72 punkten af Utlåtandet JM 139 gjorda tillstyrkande, blef detsamma af Ståndet afslaget. Punkterna 16 till och med 24. Godkändes. Lades lill handlingarne. Bifölls. Det slutliga meddelandet sid. 18. Lades till handlingarne. S. D. Föredrogos ånyo Sammansatta Stats-och Banko-Utskottets Utlåtanden: JM 47, i anledning af väckt motion om ändring af remedium i vigt och finhet för hela, halfva och fjerdedels specier m. m.