Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De oansenliga myrorna väcka intresse genom sin klokhet och flit, de obehagliga långbenta steklarne genom den nytta de göra vid förstörandet af för fruktträden skadliga larver, spindeln genom sin konstfärdighet; troll sländan med sina fina, lätta vingar och fjärilarne behöfva hos barnen ingen rekommendation. Mera likvisst än af insekterna tilltalas barnen af fåglarnes glada skara. Må likvisst inga föräldrar tillåta barnen vare sig att samla ägg eller instänga de små sångarne i bur. Att söka väcka barnets intresse för djuren genom att låta det hålla åtskilliga sådana i fångenskap är att från början leda barnets känsla in på en falsk väg. Äfven utan att vara öfverdrifvet klemig, måste man inse, att det är ett grymt öfvergrepp af människan att blott för sitt nöjes skull fängsla ett djur, som fostrats i frihet. Annat är det, om barnen söka tämja fria djur eller söka vårda ett djur, som råkat ut för någon olyckshändelse. Det är ganska lätt att med ett utsatt bräde, på hvilket man utströr säd, dagligen samla hos sig en skara bevingade gäster, och åtskilliga af våra småfåglar blifva så hemmastadda, att de knacka på rutan, om ej bordet är dukadt, då gästerna infunnit sig. Den finske skaldekungen Euneberg ansåg sig ej för god för en sådan sysselsättning. Man berättar om en grönsiska, hvilken han vårdat, sedan den som fjäderlös unge föll i hans hand, och som sedan gladt sjungande troget följde honom i skog och mark; och under hans långa sjukdomstid, då han var fjättrad vid sängen, måste en spegel ställas så, att han i den kunde se sina bevingade vänner, då de vid hans fönster hemtade sin alltid färdiga frukost. Blommor och blad locka redan den lille treåringen; från smörblomskransen, som skö- terskan binder åt barnet, växer snart lusten att själf förfärdiga en bukett eller en krans att därmed fägna mamma. Må man då ej låta de enkla gåfvorna af » kattfötter » och smörblommor ligga att vissna på sybordet. De äro väl värda att taga vara på; de äro det första uttrycket af barnets vaknande intresse för naturens skönhet.
Jag tillåter mig nu att i afseende på de mot husvisitationsratten anförda omständigheter ingå uti svaromål. Hvad då heträtfar Hr Hallings reservation, så får jag nämna, att den ansvarspåföljd, som är bestämd för den tullbetjening, som i obehörig tid eller utan skälig anledn. företager visitation, icke har varit ändamålslös. Föreskriften uti 16 §:n Reg.Frn, som Hr Halling åberopat, att nemi. ”Konungen hör ingens fred i dess hus störa eller störa låta,” är ingen berättigad att tolka, men enhvar pligtig att förstå. Jag förstår denna § så, att den innefattar en motvigt mot konungamaktens missbruk ; men delta gi undlagsbud hvarken kan eller hör förstås sålunda, som skulle Konung och Ständer icke äga rättighet att vidtaga de mått och steg, som kunna finnas nödiga till befordrande af allmän säkerhet och ordning. Frih. Anders Cederström har funnit det bedröfligt, att i vårt tidehvarf upplyste och aktningsvärde personer kunna försvara någonting så rättsvidrig!, som husvisitationen eller störandet af freden i medborgares hus. Jag får anmärka, att det icke är gifvet, alt detta stadgande innefattar ett störande af hvad man hör förstå med husfred, det vill säga den laglydige medborgarens skyddande i dess hus; ty det innefattar blott ett stadgande till förekommande och beifrande af olagligheter. Jag finner beklagligt och bedröfligt, att personer med eljest aktningsvärda tänkesätt och sundt omdöme skola låta hänföra sig af en ide'e — jag vill till och med, om man så behagar, kalla den en skön ide'e — af nå got, der blott känslan talar, utan att rådfråga förnuftet. Man bör icke låta hänföra sig af sina känslor vid lagstiftning, aldraminst då fråga är örn polisförfattningar. Der bör förståndet, sjelfva det sunda förnuftet råda. Så hafva XJtsktn tänkt sig saken, då Ulsktn föreslagit sådana åtgärder, sorn lända till förekommande af olagligheter i den väg, som denna författning afser.
vidunder som du. På sex månader skapar man inte ett sådant VIOLA. flytande var det som tog emot mig i mitt nya smugit sig mellan mig och min make. Det är ni som lärt honom att beakta sina rättigheter Ni har vistats här alltid, min fru. Ert in hem och som sedan dess, lik en mörk skugga, som man, men som glömt lära honom hans skyldigheter som menniska. Det är ni, som i afguhonom till en pligtförgäten make, en dålig far för hans passioner. disk tillbedjan för det kön han tillhör, uppfostrat och god son, endast genom de eftergifter ni giort ska' få draga hvart du vill. Skrif under och jag lofvar att du med Alf VIOLA. REKTORSKAN. mor och kanske en dag känna hur mitt barns hjerta vändes från mig till den ärade, aktade fadern? Ni glömmer, min fru, att en af lagen För att lefva samma föraktade lif som min dömd man har inga, icke ens moraliska rättigheter öfver sitt barn. Alf blir nu min, helt och hållet min, och jag får uppfostra honom som jag vill i sanning framför allt. REKTORSKAN. denna! Befall henne då, Oscar, att skrifva under! Jag! Jag har redan befallt allt för mycket. OSCAR. Att stå maktlös inför en galenskap sådan som arbeta. Men hur ska' du lefva? Du är inte van att VIOLA. REKTORSKAN (till Viola). händer har din hustru nu i åratal arbetat för att kläda sig och sitt barn. Arbetat, du! OSCAR. Är jag inte? Ser du, Oscar, med dessa sina kring din mors axlar, var verkligen af mina egna Ja, just jag. Schalen, som du i går svepte VIOLA. händer, fast du trodde att jag villigt eftersade en kostat, ingenting fått kosta dig, ty jag har velat, var det ju det, som drog så stora summor ur hushållskassan. MILDE. VIOLA. förestafvad lögn. »Prinsens apanage» har ingenting att han skulle ha mig att tacka för allt, och ändå Nog barn! Du blir oädel. det skulle jag kunna förlåta dig; att du gjort mig vi ha talat ut. Det är sant. Att du gjort mig olycklig, Oscar,
— Nora och Fåsjön, — Lindesjöö och Väringen, — sjöarne Snyten och Åmänningen, — Filipstad och Sjöändans lastningsplats, — samt genom Tjufholmssundet lill Luleå, dels hamnarbeten vid Linköping, Calmar, Cimbritshamn, Landskrona, Ystad, Engelholm och Wisby; sammanräknadt 866,835 r:dr. i 2ulra klassen, för dels kanal-anläggning genom Kalfvesund i Bolins län, dels hamn-arbeten vid Hjo, Mariestad, Grenna, samt Wikens och Råå fiskelägen, dels ock muddring af Stångån mellan Linköping och sjön Roxen, samt rensning af Rörå-elfvens forssar i Norrbottens län, tillsammans 160,029 r:dr; i 3:dje klassen, för öppnande af segelled genom Ullereds sund i Wenern, r:dr 81,282: 32; hvarjemte Styrelsen inom linien omförmält väckte frågor om Strömsholms kanals ledning till Westerås, om kanal-anläggningar mellan Mälaren och Yngaren, mellan Asasjön och Åsnen i Kronobergs län, samt mellan sjöarne Norra Barken och Wessman, utan att för dessa företag föreslå statsbidrag till något visst belopp, mer än för det sistnämnde, hvartill Styrelsen, likasom vid 1844 års riksdag proponerades, beräknat 463,000 r:dr, fördelade på tolf år med 38,583 r:dr 16 sk. årligen b) till Vägarbeten i 1:sta klassen R:dr 453,201: i 2:dra klassen 109,474: 32.— i 3:dje klassen „ 30,425: oberäknadt sökt understöd för en väganläggning mellan Öfver Torneå och Pajala by, hvilket företag, enär nödig komplettering af undersökningshandlingarne icke blifvit af sökanderne verkstålld, endast inom linien upptagits; c) till Vatlenaflappning s-arbeten'.
Propositioner som under en mängd af Riksdagar påkallat Rikets Ständers åtgärd i ämnet; men svårigheten alt tillvägabringa någon ändamålsenlig förändring utan alt kränka vissa individers rätt, vitsordas på samma gång deraf att Ständerna vid alla dessa Riksdagar, ehuru de erkänt vissa al de öf verk lagade olägenheterne, icke förmått åstadkomma något sådant förbältrings-förslag som de vågat antaga. De hufvudsakligaste hindren häremot hafva varit de många och stora locala skiljakligheter vårt land nästan öfverallt företer, och dessa hinder har icke tiden, oaktadt de i stor skala fortgående odlingarne, kunnat håfva, hvadan de ännu qvarstå, och inskränkas icke till vissa orter eller endast finnas emellan den ena och andra provincen, det ena och andra länet eller häradet, utan mola ofla inom en socken samt ett och samma skifteslag. Af hvad jag nu tänker yttra emot Utskottens förslag får hvarken dragas den slutsats som skulle jag fullt godkänna gällande bestämmelser i ämnet eller i sin helhet klandra den föresiagne häiften-principen, emedan jag icke allenast anser förbättring af det gamla vara af behofvet påkallad, utan erkänner jemväl häiften-principen, så vidt den rättvisligen kan lililämpas, innefatta en så enkel, läLL verkställd, och för en hvar begriplig slängseigrund, att den, endast från eu sådan synpunkt betraktad, eger ett stort företräde; men sådant oaktadt och ehuru densamma skail af de fleste hushåll-sällskaper i Riket vara förordad, kan jag icke underlåta att dervid gorå åtskilliga anmärkningar: å Rikets verkliga slättbyggder, eller alla de ställen der jorden är af någorlunda jemngod beskaffenhet, och såsom följd hvaraf, icke allenast reguiiera skiften kunna deJegare tilläggas, utan älven mindre betydliga skillnader uppstå i areala innehållet till iika hemman, kan förslaget utan våda tillämpas, emedan det ligger i sakens natur att vid så beskaffade egofigurer, en större egendom skall vara angrän - 28 Lagsamt Allm.
Här har tal atö om åtskilligt, som jag förbigår, för att ej förlänga discussionen; men då jag i Be vi 11- ningsUtskoltet under förra Riksdagen bestridde bevillnings erläggande för så kalladt öfverflöd, hvarom var stadgadt uti 1818 års BevillningsFörordning; då jag jemväl i Förstärkta StatsUtskoltet i8a3 voterade emot detta beskattningssätt, hvilket äfven der med betydlig pluralitet förkastades och Den 3o Mars f. m. jag slutligen under denna Riksdag inom Utskottet varit af samma tanka; kan jag ej undgå att på det högsta bestrida den nu föreslagne beskattningen af öfverflödsartiklar, såsom vin, caffe, the m. m. helst hvarje consument, i följd af varans ökade pris, till säljaren betalt Tullen, och således redan till Staten erlagt bevillning för det öfverflöd lian förbrukar, samt förbrukningen dessutom snarare bör tillskrifvas vanan med flere omständigheter, än någon böjelse för öfverflöd och lux. — Lyckligt vore, om folkets förmåga stod i bredd med dess goda vilja att åtaga sig en bevillning, som motsvarade alla sig yppande behof; men ännu lyckligare folket, då Regeringen, under erkännande af den goda viljan, anser folkets välmåga för sin rikedom och hvarje skattdragandes förmögenhet såsom sin pålitliga skattkammare, i behofvels stund. Herr Hierta, Gustaf: Jag har trott mig, i afseende på ifrågavarande ämne, böra utgå från den grundsatts, att så länge icke myntets värde är bestämdt, så länge samhällsformerne äro så beskaffade, som de nu äro, och så länge representationen i Bevillningsfrågor beslutar på fyra Stånd, hvilket tvingar oss, att endast tänka på sådane bevillningsgrunder, som kunna af alla Stånden bifallas, samt slutligen, så länge de nödiga Statistiska upplysningar, som fordras, för att bedömma en beskattnings mer Den 3o Mats f. m. eller mindre användbarhet för landet, icke finnas; är det icke möjligt alt ordna ett nytt, förbättradt BevillningsSystem.
rVsä/grr ^v,o vsrskjuter cist, som bör viä Wensten, säsom stänäigt löns-anslag, bibebällas, ioks jirm tilläggas äs löner, som skola lörböjas, annorlunäa än i äen moii, äet ölverstigsr äen summa, bvarmeä aoooräen ärligen borg alr/nas; äsrak äter vors en löljä, std i äen mon linäring i vilkoren lör acsoräens altjsnanäs bsrsäes, regleringen äesto snarare, genom äe bögre lönernes minskning oeb äe lägres lörböpiing elter bestämma grunäer, kan till vägabringas. I ölrigt är Kongl. IVlajrts l^aäiga vilja, att Lbelen lör Livil-Departsmentet skall lemna 8tats-DtsKottet alla äe ytterligare upplysningar, som möjligen bunäs anses nöäiga lär äenna sngelägenbets oränrmäs pä äet mest anäamalsenliga sätt. Kongl. Naj:t lärblilver Rikets 8tänäers 8tats-Dtskott meä gil Rongl. lXLä osli önnest välbevågen. Datum ut supra. O^. /m. «/ /Vo^oco// ö/ven <7/r>//-^/'e/rr/e/r, m/o/' //a/rr ä/a/.t /ilo/n//rg6/r r/t/ ä ^too^/zo/ms ä/vtt r/e/r / ^'ö örtta/ r /§//. ärv aranäe: DK. Derr äustitie-Ltats-I^linistern ^ö>/re^/rrc///^ 8tats-Raäen:
Nej, om denna åsigt och denna afund torde hr Wirsén bli helt ensam. Går det icke bättre när man är en storskald, med alla Sverges damer och en stor del landets herrar som svurna beundrare, när man har en fast och briljant position på samhällstrappans högsta steg, när man inom societeten är fördelaktigt renommerad för hög grad af personlig älskvärdhet, fint urbant umgängessätt, sällsynt mild och behaglig karakter, sällskapstalanger af prima slag m. m. d.? Ah, hr Wirsén, så hr Wir9én underskattar sig sjelf. Det är nästan att gå med håfven. Också har jag mycket rigtigt lagt i min lilla skärf. Vore hr Wirsén fruntimmer, skulle jag nu komma med en förevitelse och det af ganska pikant natur: » Ah, jolie et tendre Juliette Comment peut-on être si coquette h Att hr Wirsén ej känner igen sina uttalanden i den form jag gifvit dem, är en ny olycka, men som jag bär ansvaret för. Det är naturligtvis min eländiga formgifning som gör att hr Wirsén ej kan känna igen sin tankes vackra barn. Ty icke vill väl hr Wirsén desavouera så högsinnade och granna saker, som han närande i sitt samtal med mig? Åhnej, det är nog min formgifning, som bär skulden. Men å andra sidan må man betanka att knappast C. Snoilsky har sådan form som hr Wirsén! Alltså fins det mildrande omständigheter för mitt klumpiga återgifvande af de Wirsénska sköna orden. Icke heller mins hr W. när vårt samtal hölls. Det är ju förklarligt att hr Wirsén ej kan minnas alla de gånger han sår ut sitt snilles gyllne frön eller erinrar sig den obskyra person, som hade lyckan höra på, men den som en gång haft äran och glädjen tala vid hr Wirsén — den glömmer det aldrig. Att hr Wirsén sålunda ej vill kännao vid mig, är ju mycket fattligt, icke riktigt smickrande för mig, förstås, men i alla fall mycket förklarligt.
Besto. Ékon.-Utsl::* Betänkande N:o 31. oriktigt begrepp om den verkan, skiftesförrättningarne på nämnde ö skulle utöfva på den skattläggning, hvilken öfvergått hemmanen, dels i farhågan, att de skulle leda till rubbning i eganderätten. Och då härtill kommer, att öns afskiljda läge hindrat den vid sina gamla vanor fasthhngande befolkningen från de iakttagelser i afseende på laga skiftens omisskänneligt välgörande inflytande på jordbruket, hvilka annorstädes verkat uppmuntrande och mången gång haft en jordegares förutfattade obenägenhet för laga skifte, sedan han nemligen med egna ögon öfvertygat sig om den fördel grannen deraf dragit, bör det icke väcka förundran, att åtminstone den mindre upplysta delen af befolkningen i fråga om laga skiftens nytta ännu vidhåller hvad som endast kan betraktas såsom en fördom. Men om lagstiftningen icke kan alldeles fritagas från att bära skulden härtill, på grund af de olyckliga undantagsbestäm melser densamma medgifvit, torde det ock tillhöra lagstiftningen att, när sådant påkallas, komma till hjelp med de medel, som kunna erbjuda sig. Det är i sådant hänseende numera icke nog med att, på sätt redan skett, upphäfva undantaget och påbjuda Skiftes-stadgans tillämpning; ty en annan omständighet har numera tillstött, som gör det svårare att försona det begångna misstaget: nemligen den sednast vidtagna förändringen i de lagbestämda grunderna för skyldigheten i afseende på egors fredande mot skada af kreatur samt hägnadsskyldigheten. Författningen i detta ämne gör intet undantag för Gottland — men huru skali den derstädes kunna tillämpas, utan att föranleda oräkneliga tvister! Åkerbruket på ön befinner sig icke på den ståndpunkt, att kreaturen kunna utfodras hemma i ladugården: betet måste derföre fortfarande anlitas. Men huru kunna, med iakttagande af den nyssnämnda författ ningens föreskrifter, beta kreaturen på egor af den beskaffenhet, som de ifrågavarande?
Under bett ttb, font förflutit frått jtfta Ofifdbagen tjär årdmexteit inom Oiifet i att män t) et ide marit mifigt)ttna»be. ttnbantag härifrån tjär lifmäl t)ufmubfattigeu imber ft|ltibna år inträffat inom ©fodljolmd od) mi^a betar af @ötf)eborgd od) Sotntd lätt. — 3)e titt Äottgl. Sftajitd bidpojttion för unbfättning mib mifmert ftättba mebel t)afma berföre ide i någon betpbligare mått marit antitabe. — Sitt närmare npplpd Sant titt fullo intöjl bet ViÄér1 ftatdlåit å 9,000,000 Sftarf hamburger Santo, forn, enligt Motigt, fttfmer. forbiitbelfe bett 9 gtbruarii 1858, ttpplåttabed f)od 9lorb SJlajit från @tatd Siaj:t, på beröm gjorb anföfning, imber ben 16 Siarö 1860 fafijlädt ftabgar för eit 35iifont Siajit, genom itåbig futtgörelfe ben 13 Siarö 1860, afittsgäibs t lontorets fafiftädt Sitfetö 0tänberö beflut, enligt fymlfet gudmäftige i 9iifögälbö*i«n»t)äg8Wn. fontoret ffude, till berebanbe af mebel för fortfättning af ftateitö jern Siaj:t, på gjorb anföfniitg, imber beit 27 berpåföfjanbe 5lpril mebbelat fin garanti å betta lån; lyoarjetnte ^ongl.
Jag läste dem bara af personligt intresse för honom och när det icke fins personligt intresse längre, så läser jag dem inte heller. Hvarför det inte längre fans personligt intresse? Derför att jag aldrig kan bry mig om menniskor längre än de fråga efter mig. Men det var ändå märkvärdigt, att jag kunde säga så; jag, som förr höjt Axel till skyarne! Nej, det var inte alls märkvärdigt och innebar icke det ringaste klander emot honom. Och jag värderar honom lika högt nu som jag någonsin gjort. Det var konstigt, när jag ändå säger att jag inte bryr mig om honom. Jo, på sätt och vis gör jag det ännu. Om han gåfve något lifstecken ifrån sig skulle jag tycka det var roligt samt också besvara det. Och att träffa honom skall naturligtvis vara mig ett stort nöje, men bref kände jag ingen lust att skrifva. Det är bara det, att när man ger mig likgiltighet kan jag icke ge annat än likgiltighet igen. Men det var eget. Mitt intresse hade ju en gång varit så lifligt. ”Ja – och du är naturligtvis alldeles säker om att det endast fans å min sida, ha, ha ha!” Den lilla gumman såg på mig med en undrande blick. ”Du är besynnerlig,” sade hon ogillande. ”Hm.” Nå men det tyckte hon åtminstone hon kunde vara så säker på, att jag saknar hans (jag höll på att skrifva dina) bref alldeles förfärligt. På det svarade jag icke och så försökte jag att inte skratta. ”Naturligtvis tror du att jag varit kär i honom eller att jag är det ännu.” Nåja, det ville hon inte neka, och min afmagring nu ”Ja visst.” Återigen en förtviflad kamp mot skrattet. Denna romantik är ett värdigt motstycke till Meyers. Gumman höll på att bli ond. Hon märkte att det hela tog mig, rent komiskt. ”Men du måtte väl veta att alla menniskor säga att du är kär i honom!” utbrast hon förargad. Ja Gud bevars! När ”alla menniskor” säga det, så måste man naturligtvis böja sig. ”De få hjertans gerna lof att säga det; det gör mig ingenting. Så länge bara inte han tror det. Ty det skulle förarga mig.” ”Nå men tror du inte att han trott” ?
Pehrsson kunde ej gifva någon närmare up lysning; men tillkännagaf, at han genast efter sedan olyckan blifvit förmärkt, efterskickadt hustru Maja Jonsdotter från Grindberga, och h(vilke)n nu närvarande, berättade at vid hennes ankomst till Sörtorp barnet ännu qvarlegat i sängen, af henne blifvit uptagit, lossadt ifrån bindeln och besigtigadt, hvarvid hon funnit någon rodnad vid ljumskarne och en blånad vid högra örat. Sockne skräddaren Jonas Olsson i Sörgölet och dess 2na lärgossar, som under tiden då olyckan skedd voro vid Sörtorp och nu äfven vid besigt-ningen, instämde till alla delar uti ofvanstående berättelsen; äfvensom hvad det sednare angår Eric Jansson och dess hustru Anna Larsdotter i Svcenstorp, hvilka IV2 dygn efter besedt barnets kropp. Nu, då ingen ting mera härom kunde utrönas och kronofjerdingsmannen Malmqvist ej hade vidare at påminna; så stadnade han, jämte socknemännen om den mening; at barnet af full våda olyckligen omkommit; helst modren af alla känd för et gudsfruktigt och fromt lefverne och ömhet om sina barn. Och skulle modren tillfölje häraf ej med tingsförande besväras, ej heller ställas på den vanliga pliktpallen; utan nästa söndag bak i kyrkan sitta och efter afkunnande från predikstolen med det i handboken före-skrifna formulairet, till församlingens gemenskap intagas, enligt Kongl: Maijts: Resolution af d: 22 Oct(ober) 1723. In fidem Carl Hallgren Efter vederbörlig tillsägelse ifrån predikstolen samlades församlingens ledamöter i socknestugan d: 25 feb. 1810. Och företrädde betjenten ifrån Eskilstuna Uttersbergs hustru, Rebecca Lovisa Källman, hvilkens barn, 7 veckor gamle sonen Gustaf, den 16 sistledne funnits död hos modren uti sängen, som sig då vid Horssnäs uppehöll. På tillfrågan berättade hon, at hon kl. mellan 1 och 2 om natten tagit barnet till sig uti sängen, efter kort sömn upvaknat och då funnit barnet vara dödt, at detta barn, alt ifrån födseln varit mycket sjukligt, hvarjemte hon tillade at det icke heller varit fullgånget.
M. fastställda roteringen i Halland måtte blifva gillad, eftersom den ej är befunnen med något fel eller någon enda oriktighet. Hr Dalman, Fredr. Wilh. Achates: Det var visserligen icke för mig förvånande alt i denna fråga igenfinna gamla motståndare, men jag kan dock icke neka, att den siste värde talaren gått längre än jag föreställt mig, dä han icke ens åtnöjt sig med bifall till K. M:s propos. Emedlertid och då saken är af stor vigt för en hel provins, der den rörer omkring 1100 hemman och eu ökad grundbeskattning af 12 till 13,000 r:dr årligen, så torde det tillåtas mig att något mindre fragmentariskt än de föreg:de begge talarne redogöra för ärendet. Hvad som skall undersökas är: Den 12 Augusti f. m. 189 l:o Huruvida utsockne-frälsehemmannen i Halland före antagande o/1809 arv Reg.F. varit ordinarie roterade eller enligt författningar ne ständig rotering underkastade? Uti denna fråga inhemtas af äldre handlingar, bland annat: att under Hallands förpantning till Sverige något kontrakt om utskrifning icke träffades med det adliga frälse!, hvaremot genom Roskildska freden 1658 och freden i Köpenhamn 1660 bekräftades, alt adeln i Halland skulle vara ”K. M. och Sveriges krona obligerade såsom Ilie till Danmarks Konung för t hetta skyldiga varit hafva”; hvilket ytterligare stadfästades genom K. M:s resolution d. 26 November 1660, hvarefter Malmö recess 1662 stadgades, alt adeln förblefve vid ”sitt vanliga rätt och maner ang:de rusttjensten och kneklehållet”. Detta blef uti handfästningen af d. 18 September 1662 på det sätt förklaradt, att ”utsockne-godsen skulle vid sina ärliga skatter mainleneras, och när något vidare skulle dem påläggas, ville K. M. med R. o. Ad. cornmunicera”.
De lemna troligen hemmet för att antaga tjenst bos andra. Jag skulle derföre vördsamt hemställa, huruvida del icke gick an alt taga bort ordet arbetsföra och nämna blott ett hushåll af 4 personer, eller möjligen lägga till en person och säga 5, om man så vill, men taga bort arbetsföra. 1 afseende på milt förslag till förändrad reduetion af 3 §:n erkänner jag visserligen, att enligt min grundsats boi - 29 Don 3 Februari f. m. de äfven sådana personliga förhållanden, sora Hr von Hartmansdorff' nämnt, komina under consideralion; men jag frukv tar det icke låter sig göra att få denna mening gällande och skulle åtminstone önska att tillfället icke afskäres att låta allmänna folknäringar komma i consideralion, äfven om de icke hero af hemmansdelens belägenhet, utan af gammal sed i orten, och derföre skulle jag till de herrar, sorn icke instämt med mig, vilja ställa den frågan, om de icke ville antaga mitt förslag till den redaetion af 3 §:n , alt de ord jag nämnt borttagas, och man säger: kail åbon af andra näringar hafva etc. Om man då, för att förekomma att sockenskräddare eller dylika personliga förhållanden må vinna afseende, säde: kan en åbo af andia ortens näringar hafva etc., så vore det tydligt att endast sådana näringar borde tagas i beräkning, som i orten blifvit sed, såsom t. ex. smidet i Osteroch Vester-Göinge härader och dylika näringar i en mängd andra orter. Jag skulle derföre vördsamt underställa dessa herrar, om de icke skulle anse sig kunna, äfven med bibehållande af deras princip, antaga denna förändring.