Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta arden grund, på hvilken jag bestrider, att Konungen i allmänhet må kunna öka tullen emellan Riksdagarne. Jag tror således, att B e ii 28 Octo b c r e. 1». 3og det erforderliga ändamålet är vunnit, blott ruan ändrar den andra meningen i Grunden, till undvikande af all misstydning af sammanhanget med den föregående. Onr man derföre tager bort orden: ”samt för ”befrämjande häraf,” och sätter i stället orden: hvarjemte Rikets Ständer anse sig böra åt Kongl. Maj:t öfverlemna &c., så tror jag, alt en tillräcklig m3gt är gifven, för att försvara vår bandel i anseende till reciprociteten med utländska Magter.. Friherre Cederström: I händelse den Tulltaxa, som från Utskottet blifvit öfverlemnad, innehöll ett maximibelopp af hvad som kunde och borde bestämmas i tull, skulle jag gerna förena mig om, alt icke någon förhöjningsrätt derutöfver borde åt Styrelsen öfverlåtas; ty jag har i detta afseende aldrig påstått, alt en obegränsad rättighet borde öfverlemnas, utan tvärtom bestridt en sådan, såsom constitutionsvidrig. Men annat är att bestämma en viss princip, såsom ett maximum, inom hvilket Konungen borde äga nedsätta eller uppflytta den tull, som är; ty då blir frågan endast: är den Tullbevillning, som nu finnes, det maximum, sora bör komma i fråga. Annat åter är frågan, huruvida man bör bestämma denna summa till 33f procent. Jag skulle tro, enligt den öfvertygelse jag äger, att ju lägre afgifler, desto större inkomster af tullen; och att man derföre bör 3io Den 28 Octo ber e. ra. fästa sig vid det minsta belopp, sorn kan anses tillräckligt. Det har blifvit yttradt af Herr Tham, att PresteStåndets beslut icke skulle vara tydligt, emedan deraf icke kunde slutas, huruvida de omnämnda 33 f procent skulle beräknas utöfver den närvarande tullen, eller vara ett maximum, räknadt efter värdet af varan. Jag finnér af ProtocollsUtdraget, att denna procent är på de nu i Tulltaxan bestämda värden, och jag anser alltså denna förhöjning icke farlig.
* ^vinnol^on / erenserv lit mer och mer återtager vår hufvudstad sin hvardagsprägel efter den jublande hyllningsfest, som ägnats vårt konungapar och hvari hela vårt land deltagit. Som en mäktig våg brusade öfver Sverige den glada hänförelsen, den lyste i illuminationens strålande emblemer, den sköt mot höjden i raketers och stjärnbågars gnistrande prakt, nu gömmes den i svenska hjärtans djup som en helig eld, den där gör oss starka och förhoppningsfulla till allvarets och arbetets dag. Det är ock med allvarliga och upphöjda syften, som kvinnor från alla delar af vårt land samt äfven representanter från broderlandet, Danmark och Finland samlats till den konferens, som anordnats af Svenska kvinnornas nationalförbund. För detta förbunds principer och ändamål hafva vi förut i detta nummer gifvit våra läsarinnor en redogörelse i den biografi, som åtföljer det å första sidan befintliga porträttet af lady Aberdeen. Som konferensen tager sin början just samma dag, som denna veckas nummer af Idun lägges i press, är det blott en flyktig skildring från dess öppnande som vår referent i dag kan lämna våra läsarinnor. Med varm samkänsla och förståelse vilja vi då först bringa deltagarinnorna — dessa nordens fridkullor — vår hälsning med de bästa önskningar för främjandet af deras sak: att i fast förening vinna allt vidare mark för humanitetens, barmhärtighetens och framåtskridandets intressen. Bland de mera bemärkta deltagarne i konferensen må bland andra nämnas: frö- kan Gina Krog, en ifrig och kraftig förkämpe för kvinnosaken i Norge. Själf fedaktris för denna rörelses organ » Nylænde *, har hon gjort sig känd för sina artiklars skarpt belysande och klara argumentering samt satiriska udd. Fru Margareta Wullum, äfven från Norge, står i spetsen för det s. k. sanitetsförbundet, en förening motsvarande Röda Korsföreningen här i Sverige, med den skillnad dock att den förstnämnda äfven under fredstid gifver det bistånd, som här hos oss reserverats för krigstid.
Herr von Qvanten, Carl Gustaf: Jag hörde yttras att Högvördiga PresteSlåndet icke Den 14 Martti. 447 antagit den föreslagna Redactionen af 38 §. Riksdagsordningen, och att ett sådant afslag således gör, utan påföljd, ehvad heslut i ämnet ock må tagas af ett annat Stånd. Om också denna underrättelse om PresteSlåndets heslut ägde Authenticitet eller vore annat än en förmodan, om också vårt heslut hlifver utan påföljd; så får jag dock förklara, att jag icke tror och icke önskar, att skäl af sådan natur någonsin måtte leda Ridderskapets och Adelns beslut. Må vi fastmera ådagalägga, att vi följa tidens Anda, och att i sjelfva det Stånd, hvilket borde, om egen fördel vore dess första bevekelsegrund, vaksamt afböja alla förändringar i vårt Representationssätt den Opinionen lika fullt lefver och äger anhängare, att en förändring i nu varande Representalions-sätt är af nöden. Såsom ett steg närmare intill detta ändamål anser jag den nu föreslagne ändringen med omröstningen per Capita i Utskotten. Hvad åter det af ConstitutionsUtskottet anmärkta Språkfel angår, att i Redactionen står Ståncletsj i stället för hvarje Stånds, så är det visserligen stort, som Språkfel betraktadt; men då man icke hör eller kan anticipera på nästkommande Ständers rättighet, och meningen i alla fall ej kan tagas på mera än ett sätt, så äger jag ingen betänklighet, att tillstyrka antagandet af Redactionen, ocorrigerad sådan som den sedan föregående Riksdag sig befinner. Friherre Mannerheim, Lars August: Jag 443 Den t 4 Martti. vill iclie uppehålla mig vid hufvudsaken, utan endast fästa Högloft. Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att, enligt Grundlagens tydeliga föreskrift, den från sista Riksdag hvilande nya Redactionen af 38 §. i Riksdagsordningen nu måste utan all förändring antingen med Ja antagas eller med Nej förkastas.
I anledning af gjord framställning om nödvändigheten af någon jemkning uti gällande Stadgar för Rikets Ständers BancoDiscontverk, i anseende till den emellan Ön Gottland och fasta landet, dels under vintertiden genom hamnarnes isläggning, ooh dels i andra årstider genom storm och motvind, stundom hämmade communication, hafva R. St., som ansett BancoDiscontverkets på Gottland befintliga Gäldenärers rätt vid dylikt förhållande lämpligast iakttagas på den väg, som för bevarandet af fatalier för Rättsökande derstädes är beredd uti w Kongl. Brefvet till E. K. Maj:ts och Rikets Svea HofRält af den 8 December 1749» nemligen genom presentatum å LandsCancelliet i Wisby, fördenskull funnit godt förordna samt bland reglementariska föreskrifter för BancoStyreisen intaga: 460 Exp. Utsh, Förslag till und. Sbrifp. N:o 191, att de BancoDisoont verkets Gäldenärer på Gottland, som genom hämmad Postgång äro satte ur tillfälle att besörja sina Iåns omsättande, må, der ej andra omständigheter sådant hindra , varda vid omsättningsrätten bibehållne, så vida de minst 3:na veckor före respitmånader, nes slut inlemna till LandsCancelliet i Wisby de bref till deras Ombud i Stockholm, som innehålla Lånehandlingarne, jemte afbetalningsumman samt förskottsoch öfverränta; hvarvid på enahanda sätt, som angående Rättegångsfatalier är föreskrilVet, nödiga Postpenningar skola, på förhand, till LandsCancelliet erläggas; samt att sådana Bref varda genom LandshöfdingeEmbetets försorg med först afgående Post, sedan communicationen åter blifvit öppnad, till sina adresser öfversända, med anteckning å hvarje bref af datum, då det till LandsCancelliet inlemnades; hvarjemte, vid samma tillfälle, en specificerad förteckning öfver dessa afgående bref alltid skall upprättas och till BancoDiscontverkets Direction, för vederbörlig controll, insändas. Detta sålunda vidtagna beslut få R.
Departements-chefen, Stats-rådet Almqvist, uppläste härefter till justering ett, enlighet med förut fattadt nådigt beslut, uppsatt underdånigt förslag till nådig skrifvelse lill Rikets Ständers Stats-Utskott, angående sökt förhöjning i anslaget för Svenska Trädgårds-föreningens Elev-skola; Och täcktes Kongl. Maj:t, med gillande af nämnda förslag, i nåder befalla, att skrifvelse, sådan den finnes protokollet bifogad, skulle, i öfverensstämmelse med detta förslag, lill Rikets Ständers Stats-Utskott allåtas. Ex protocollo. W T Strnkirk 4 Kongl. Maj.ts Nåd. Proposition N:o 59. Ank. till Exp.-Utsk. d. 19 Febr. 1857, kl. 12 m. Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, med förslag till Författning, angående ansvar för förfalskning och bedrägeri; Gifven Stockholms Slott den 2 December i856. Att vår nu gällande brottmåls-lag icke motsvarar närvarande tids fordringar, har länge varit insedt, och dess förbättrande har städse utgjort föremål för Kongl. Maj:ts omsorger. En fullständig ny straff-lag, i öfverensstämmelse med Lag-beredningens derom uppgjorda förslag, har ock särskilda gånger af Kongl. Majit blifvit till Rikets Ständers antagande framställd; men till följd af yppad tvekan å Rikets Ständers sida att i sin helhet antaga berörde förslag hafva dessa framställningar icke ledt till dermed åsyftadt ändamål, och erfarenheten har visat, att de former, som för dylika frågors behandling finnas stadgade, icke utan svårighet göra det för Rikets Ständer möjligt att i alla dess särskilda delar granska och besluta om lagförslag af så vidsträckt omfång. Emellertid hafva Rikets Ständer, lika med Kongl. Majit, erkänt brottmåls-lagstiftningens behof af en genomgripande förändring, och ett vigtig!, steg i denna rigtning har redan blifvit taget genom de af Rikets Ständer vid sista Riksdagen beslutade och derefter af Kongl.
Derigenom att en Societet blir bildad af olika Handtverkare, hafva de olika interessena ett annat inflytande på sakernas bedömmande, der gäller icke den regeln, att ute - 4g4 Den 12 November f m. sluta en frän mästerskap, för det de Öfrige Mästarne anse sig kunna fylla behofvet af consumtionen: der måste de öfrige Ledamöterne, som finna sökanden fullkomligt skicklig och kanske annu skickligare an de äldre, öfverrösta de andre, sorn vilja bibehålla den gamla rättigheten, I öfrigt är Skråinrättningen hos oss icke annat, än ett högst eländigt polisreglemente, som i alla tider blifvit af Ständer och Städernes innevånare vexelvis öfverklagadt, samt vexelvis forändradfc och återtagit. De farhågor man yttrat, att Städerne skulle lida genom en för talrik Handtverksclass, och Handtverkarnes utflyttning pä landet, äro ej grundade. Man skall tvärtom, vid granskning af förslaget, finna, att Städerne derpå skola vinna, och vinna mycket. Jag anhåller om proposition till bifall af Betänkandet, Herr •non Hartmansdorff: Någre Ledamöter hafva behandlat och vederlagt ämnen, som aldrig blifvit satta i fråga. Således har jag aldrig hestridt rättigheten för Handtverkare, att nedsätta sig på landet. Likaledes förhåller det sig äfven med möjligheten att antaga Mästare, så att allmänheten ej hlifver af Handtverkaren för mycket beskattad, ehuru, hvad denna beskattning angår, den torde vara mera inbillad och mera hvila på en iheoretisk slutsats, än på verkliga förhållandet. I Preusen hvarest Skräna äro upphäfna, kosta Varorna vanligen mera, än i det närgränsande Sachsen; hvarest de Den 12 November f. m. 495 bestå! I Herr Cedersclijölds önskan, att man måtte rätt uppfatta hvad som säges , instämmer jag äfven i afseende på honom. Jag har ej blott yttrat hvad som skulle inträffa, att Gesällerne icke komme alt äta vid Mästarens hord , utan att detta har inträffat, emedan många Handtverkare redan börjat behandla sina arbetare, såsom fabrikshjon.
Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t för Rikets Ständer i Nåder framlägga förslag till erhållande af tjenligare local för de uti Kongl. Museum förvarade Stats-Utskottets Utlåtande, N’.o 5/j. 9 förvarade samlingars och konst-alsters ändamålsenliga uppställning och ordnande, på det att ett National-Museum derefter småningom må kunna bildas, och hvartill måhända, i sådant fall, jemväl frivilliga bidrag torde kunna påräknas. Hvad vidkommer framställningen om ökadt årligt anslag lill kostnnderne för de i Kongl. Museum befintliga konstalsters behöriga vårdande och vidmaglhåilande; så enär det nuvarande ringa anslaget af 3o R-.dr till expenser och 5oo R:dr till taflors renovation, uppenbarligen är otillräckligt, hvilket möjligen skulle kunna leda derhän, att de dyrbara samlingarne lida skada, så finner Utskottet sig böra tillstyrka, att, för förstberörde ändamål, å Staten för Kongl. Museum anvisas ett belopp af 1,000 R:dr årligen, då de utgifter, hvilka blifvit bestridde utaf de expens-medel af 3o Rdr, som Museum erhållit af 2:dra IIufvud-Titelns anslag till skrifmaterialier och expenser, äfven borde af nämnde förhöjda anslag utgå och således nämnde expens-medel försvinna.
Enär häraf synes att Städernes Borgerskap hafva en ifrån äldre tider dem ålagd förbindelse, att utan serskild vedergällning biträda vid Värderingar, Inventeringar och Besigtningar för Kronans räkning, och Kongl. Maj:t i Nåder meddelt sådane föreskrifter, hvarigenom verkställigheten af detta åliggande blifver mindre tryckande, kan Utskottet icke tillstyrka det afseende å Motionen, att Städernes Magistrats-Personer och öfrige Borgerskap må vid slike förrättningar inom de Städers eller Fästningars områden der de äro boende, för ett sådant deras Borgerliga rättigheter åtföljande onus njuta någon vedergällning; men enär detta i författningarne grundade åliggande icke billigen bör medföra någon direct utgift, hvarföre ock Kongl. Krigs-Collegium tillagt Magistrats-Personer och Handtverkare Skjutsoch Tractaments-penningar efter Rese-Reglementet af den 27 October 1807, då de biträda vid förrättningar utom Städerne; anser Stats-Utskoltet, till undvikande af olikhet och osäkerhet vid behandlingen af dylika frågor, ett allmänt stadgande böra meddelas, som tillägger Magistrats-Personer och Borgerskapet rättighet att vid publike förrättningar utom Städernes områden tillgodonjuta Skjutsoch Tractamente efter Rese-Reglementet, och om utfärdande hvaraf Riksens Ständer lära hos Kongl. Majit göra underdånig anhållan. Stats-Utskottets JBetänkanden. a63 Hvilket vördsamt öfverlemnas till Riksens Högiofl. Ständers pröfning. Stockholm den i3 Martii i8a3. Ankom d. ly Mara i8a3. Utlåtande , i anledning af de från samtelige Respective Riks - Stånden till Stats - Utskottet remitterade Rikets Högiofl. Stånders Revisorers Berättelser, angående den så väl år 1820 som sednast år 1822 förråttade granskning af Riksgälds-Verket och General - AssistanceContoiret.
När så både tredje och fjerde dagen förflöto utan att hvarken den enskilda vänskapens outtröttliga letande eller polisens efterforskningar tjenade till det ringaste, blef det ingen ända på deltagande sorgebeklagelser. Ingelman var en så aktad man, en så aktad skald, och hade med sin enkla naturs eftergifvenhet skrifvit för en sådan mängd sörjande, vid makars, föräldrars eller barns grafvar, att han hade en särskild allmänhet af tacksamma personer, dem han hugsvalat. Försvunnen och återfunnen. Dagar, veckor, månader gingo, och det hade inträdt just ett sådant förhållande som Ingelman sjelf många, många gånger skildrat såsom det ohyggligaste, han kunde tänka sig, nemligen då en person plötsligt försvunne ur vänkretsen utan att man finge ringaste spaning på honom. Det var detta minne som jemte sorgen plågade min man och långa natten höll honom vaken. Jag hörde honom då, mer än en gång – säkert en reminiscens från den bortgångnes egen öfvertro – halfhögt yttra: »Ingelman, Ingelman, om du hör mig, så gif mig den allra minsta underättelse». Men allt förblef tyst ... Ingelman hade intet svar att gifva. Ett fjerdedels år förflöt. Nu hade både tidningarna och menniskorna i allmänhet längesedan upphört att gissa. Och vackert var att bland alla dessa förmodanden, rimliga och orimliga, intet enda påpekade den omständigheten att den gudfruktige mannen på något farligt sätt sjelf haft del i sitt försvinnande. – Det ansågs lika otroligt som att han råkat ega någon fiende; – han, som hvar man såg, skulle varit färdig att gifva allt det lilla han egde till en behöfvande like. Icke dess mindre egde han dock en fiende. Men den var ej att söka utom, utan inom honom. Han var tankspridd i hög grad. – Se der fienden! Den 10 mars 1845 flöt den så länge gömda hemligheten upp nedanför Gustaf III:s staty. Ack, han hade gått miste i den mörka aftonen (då fans ej den nuvarande gatu-upplysningen) och sjunkit ned i Norrström, såsom det antogs vid Rosenbad. Uret, som fans hos honom, hade stannat på tre qvart till 9.
Jag ser till och med ingen fara om hmad som ar stadgadt för en Tuigsskrifware skulle uphäfwas eiler ulwidgas, iy man bör rrv att hwarje Häradshöfding bör kunna urskilja och göra ett klokt wal af de personer, hwilka han till sitt biträde nyttjar, och den misttankan mä rväl ej äga ruin, att en Häradshöfding till oriktig Dom kan läia förleda sig af den, hwars ledare han sjelf är. Friherre Ltael von Holstein erindrade alt det ej wore pä supposikioner han wille grunda sitt bestur. För öfrigt trodde han, alt i denna fraga ingendera kunde öfwertyga den andre. Herr Grefwen och Landtmarffalken gjorde proportion pä betänkandet, hwilken med Ja och Nej beswaradeS. > Åtskilligt hördes erindra att detta mäl nu an. dra gängen wore före, sa ast det bestämdt borde afgöras. Herr von blautLvolst. Da i alla fall det ankommer pä hwar och en part att se uv wid de wal han gör af Advocat, utan att Lagstiftaren lärer behöfwa wara Förmyndare för sjelfmyndige personer, sy - Den 28 November. isis synes miq icke wädligt att äfwen med en annan öfwertygclse bifalla Lag-UkffottekS utlåtande. Wi haswa nu långt större angelägenheter all sysselsätta ost med, än att häröfwer med en votering borrttaga tiden. friherre 8taö1 von wolstein. Jag tror icke det. Det är wisst ett ibland be angelägnaste Riksdagsärender, alt fa fluk pä det oordentliga i lagsskipningen. Aovocater narra den enfaldige hopen, upwigla till ständiga protesscr, stifta oenighet emellan föräldrar och barn. Det kommer deraf att folk af all siags melie, Jägeri-Beljenter, folk som förlorat sine sysslor och utan bestämdt lefnadssätt, advocera. Sadant bör rätlaS.
Antalet af dem, hvilka vid bergsskolan sökte inträde, hade nemligen under de sednare åren varit i en ständig tillvext, och fråga hade derföre äfven blifvit väckt om undervisningens ordnande på det sätt att, i händelse af behof, tjugu elever skulle kunna emottagas hvarje, i stället för hvartannat, är med bibehållande af lärokursens längd af två år; men om bergsskolan i ett sålunda utvidgadt och med tidens fordringar enligt skick skulle fortfarande förblifva i Fahlun, vore en Stats-Utskottets Utlåtande N:o 197. 3 nära nog fullständig ombyggnad af de till skolan upplåtna hus och byggnader inom kort af nöden, till bevis hvarföre af skolans föreståndare blifvit anmäldt, att laboratorium och skolans alla samlingar och tillhörigheter funnes inrymda uti eldfarliga trähus; att erforderlig lokal saknades för modellers uppsättning; att mineralkabinettet vore till utrymmet för inskränkt och icke utan stor olägenhet kunde under den kallare årstiden begagnas; att lärarnes bostäder vöre kalla, obeqväma och bristfälliga, samt att åtskilliga uthus redan vid en år 1853 hållen ekonomisk besigtning förklarats vara så förfallne, att de måste från grunden ombyggas. Kostnaderna härför skulle utan tvifvel uppgå till ett ej ringa belopp, och sannolikt blefve för Staten utgiften mindre, om den byggnad, som för det Teknologiska institutet komme att i hufvudstaden uppföras, erhölle en sådan utvidgning, att der kunde anvisas de rum och lägenheter, sorn för undervisningen uti de vid bergsskolan nu föredragna ämnen må finnas erforderliga, i hvilket fall Staten äfven kunde beredas en oj oväsendtlig inkomst genom försäljning af de Kronan tillhöriga gårdar i Fahlun, som blifvit till begagnande af bergsskolan i nåder upplåtna. Då det anslag, bergsskolan af den såkallade afradskassan förut åtnjutit, numera äfven blifvit å Rikets stat uppfördt, hade fördelarne af skolans ifrågasatta förflyttning, utan att undanskymmas at några betänkligheter, för Bruks-societeten framträdt i deras fulla dager.
Ridderskap^ och Adeln, 1 kval med den skidnad emot nu , att Ridderskapet och Adeln var indelt i klasser, pä satt det vid Riddarhusets formerande var organiseradt; da deremot fran 1720 till 1772, da ingen klassfördelning existerade, blelvo Electorerne valde genom Bank nan. Jag kan för min del alldeles icke medgifva, att det nu föresl3gna valsätt af Electorer narmrreoch bättre uttrycker Ridderskap ts och Adeb s tänkesätt, än genom de hittills brukliga Bankman, heldsr d ssa val skola ske genast i början af Riksdagen, da ofta 6 a 700 ledamöter uppkomma, hvaribland en stor del ej möjligen kan hinna vara kände; då deremot Bankmän, hvilka väljas at hvarje Bärkafdelnmg , bade äro skyldige och äfven ha tillfälle till att göra sig underrättade om de personers <?genskiper och skicklighet som utgöra deras Bankafdelning. Hvar och en med den mindsfa Riksdags erfarenhet känner att da listor ä 25 å 36 personer skola uppgöras, forsta dagen af en Riksdag, i enlighet med Uppropshstan , hvaraf vanligen ej finnes mer än ett exemplar, så blir,det nästan tn omöjlighet för 6 a 700 personer att sjdfve författa sina listor; utan emottaga en stor del gerna de listor som händelsevis dera 232 D n 7 A 'nuti vid dörren presenteras, hvarigenom otviFvelaktigt uppstår, att den som vill gora sig besväret skrifva 2 å 3OO listor, eller mindre, deciderar Electorsvalet, utan att derför Ridderskap ts och Adelns tänkesätt är närmare bestämdt. Då dertill kommer ait fråga om förändrad representation varit väckt, och om den framdeles till Verkställighet befordras, rölvändigt på ett mer eller mindre direct sätt skall verka inom Riddarhuset, så vagar jag, pa alla dessa fran ställtfa skäl, till Högloli. Ridderskapet och Adeln vördsamt hemställa om tj hela bagan för det närvarande kunde förfalla och till nasta Riksdag blifva hv ilande.
»Det är så längesedan vi såg hvarandra – du är blek ... jag ville gärna höra, hur du har haft det, sedan vi ...» Han kunde icke finna ord. »Tack,» sade Ellen saktmodigt, »det är vänligt af er att fråga ...» Det var ingen bitterhet i hennes röst, då hon tackade honom för hans vänlighet. Och hon tillade, att hon hade det ganska bra, och att hon skulle gifta sig i nästa månad. »Ni skall gifta er – med hvem ... berätta!» bad Tomas. Och Ellen berättade det hon hade upplefvat, enkelt och undergifvet. Hon hade blifvit bekant med en urmakare, som just skulle sätta upp egen verkstad i vinter; han tänkte börja i smått, men med tiden kunde affären utvidgas, om det gick bra. Han var inte så ung, men det var en utmärkt snäll och bra man och mycket skicklig i sitt yrke. Hon hade inte sagt ja strax, men sedan hade hon betänkt sig närmare; och då hade hon insett, att hon knappast kunde göra något bättre än att säga ja, ty hon ville inte bli någon dålig flicka. För öfrigt tyckte han mycket om henne, och han hade lofvat att göra henne lycklig; men han var puckelryggig. Det var mörker och snö och regn, och den ena skumma och gråa dagen följde den andra tätt i spåren, medan staden sjönk djupare och djupare in i decemberskymningen. Tomas Weber flydde ensamheten och tankarne och lefde icke så, som man bör lefva. En morgon, då han vaknade – det var icke så tidigt – fann han ett bref på sitt skrifbord; värdinnan hade troligen lagt in det medan han sof. Det hade ett så mystiskt yttre som ett kärleksbref, och utanskriften var pedantiskt vårdad. Han bröt det och ögnade igenom det. Det var från tegelhandlaren. Han ville endast erinra om att lånet var förfallet redan för ett par dagar sedan. Men före klockan tre denna dag måste affären vara uppgjord, eljes skulle han tyvärr se sig nödsakad att ofördröjligen vända sig till någon af borgesmännen för utfående af sitt tillgodohafvande. Med utmärkt högaktning. »Redan – hur var det möjligt ...» Tomas kastade en blick i spegeln: han var gråblek. Därefter klädde han sig hastigt och gick ut. Han ville söka upp Hall.