Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är blott wid de Staten tillhörande medel och deras redovisning, som jag ernat göra anmärkniu. gar och stall sävant ej eller widare, wid förefallande tillfällen, underläka. Herr Landt Marskalken erinrade, att hwad redan befunnes i ett lusteradt protocoll intagit, icke kunde derutur borttagas, men hemställde till Ridderstapek och Adelns bifall, a t, enligt Friherre LtaLIs yttrade afsigt, den del af hans dicra men, >om rörde det ämne han nämnt, mätte anses såsom förfallen, sch Siats-Ulstot ek derom underrättas för att i stlr swar uppä remissen ät delta ämne icke nägot afseende lemna. Bifölls. Justerades Pleni Protocollct för d. 22 Juni;. Under justeringen af dek mäl i samma Pro, , ' lscoll, Andra DelN s i. Den z Iulii. tocoll, som angar Tull-Arrende-SocierelenS arrende-sumina anmälte och yttrade sig Arfherre 8taö1 von IstoIIstein: Det är icke r afsigt art rubba der beslut Rioderjka et och Adeln tagit, att ingen uplysning af Stals-ltt stöllet stulte begäras rörande afskrifningen för Tull-arrendeSocieteren, ä arrende summan för Tullarne, del ar blott för att wisa, det jag icke utan anledning gjort denna motion, fast upgifken ej kunnat wara bestämd och med fullkomlig säkerhet, i anseende till bristande handlingar. Jag har i berta amne sökt förstaffa mig närmare kännedom pä åtskilligt fatt, för att kunna wederlägga hwad som emot min uppgift blifwit anfördt, men särdeles har jag hämtat grund härtill af Riksdags-Beslutet den 2 Maji ?8i», hwarest i 27 H. 4 mom. det sä lyder: som ivi af ml omne handlingar inhämtat, att GeneralTull-arrende-Societeten, för förlorade tullinkomster fran Finland, erhållit en ärlig afskrifning af Fem tiotwätusende kwähundrade mtaliosyra Riksdaler En skilling
Bland dessa sednare måste jag, tyvärr, äfven finna Sverige, och detta fastän bevärings-inrättningen hos oss existerat i ett halft århundrade, Prygelstraffets qvarstående är äfven utan tvifvel en af de förnämsta orsakerna, hvarföre nämnda, med våra nationella förhållanden så öfverensstämmande och för värt försvar så nödvändiga institution ännu pä långt när icke erhållit den behölliga utvecklingen, ja fortfarande af allmogen betraktas med en sådan ovilja, att Bonde-Ståndet vid flera tillfällen försökt afskudda sig den för hvarje medborgare vigtiga och heliga pligten att med egen person försvara fosterjorden. Och likväl finnes intet folk i verlden, sorn i ari' frän lädren har en sä naturlig böjelse och fallenhet för krigareyrket som det Svenska. Den lätthet och hastighet, med hvilken landets ynglingar bildas till ganska hjelpliga rekryter och läras uppfatta disciplinens fordringar, är lika känd sorn förvånansvärd samt har ofta väckt utländningeus beundran. Utom denna naturliga fallenhet skulle äfven hela vår krigs-organisation, med dess i förhållande till andra länders sä ytterligt korta öfningsmöten, vara ett oting. Och likväl är bevärings-inrättningen icke populär, eller kan någonsin blifva dot, så länge man genom prygelstraffets bibehållande systematiskt motarbetar den medfödda hågen lör krigareyrket. Med rätta säger bonden: ”jag sänder ruin son till öfning,smötena att såsom fri man lära sig försvara sitt fädernesland, men ej pä vilkor att han under tiden skall underkastas, möjligheten af att undergå ett vanärande straff, hvarifrån numera de värsta brottslingar äro befriade.” Han ansträn - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 111 - 227 ger sig ofta öfver liöfvan för att friköpa sonen från en förpligtelse, hvilken han annars i,/le flesta fall säkerligen med nöje skulle se honom utöfva. Afven de högre folkklasserna göra af samma skäl allt för att undandraga sig bevärings-skyldigheten, hvilken härigenom får utseende af en börda, som blott linnes till för den mindre bemedlade delen af nationen.
Stas samtycke, här utöfvat genom den gjorde eftergiften, är alltså ingen annan än den, som både kan och lagligen får utöfvas af hvarje enskilt man, som eger domfäst fordran hos annan. I det ena fallet lika väl som i det andra är det ett ädelmod, en frikostighet, men ingalunda någon nåd, som man visar sin gäldenär. Sträcker sig likväl detta ädelmod, denna frikostighet derhän, att andras rätt derigenom trädes för nära så har också gifvaren iklädt sig ersättningsansvar för den skada han derigenom förorsakat, alldeles så, som K. Statskont. tvifvelsutan skulle påslå emot Staten, om denne af ädelmod emot tredje man vidtoge sådana åtgärder, hvarigenom K. Statskont:ts embetsoch tjenstemän skulle gä miste om större eller mindre del af de löneinkomster, som blifvit dem tillförsäkrade; Och man kan vara förvissad derom, att den underordnade plats, som K. Statskont. nu gifvit frågan om mitt actoratsarfvode, ehuru det utgör en mig tillförsäkrad löneinkomst, ingalunda skulle, örn frågan gälde K. Statskontits egen aflöning, af detta Verk såsom riktig erkännas. Om nu häraf är uppenbart, att K. Statskont., emot sakens rätta och verkliga beskaffenhet, ställt min rättighet till åtnjutande af denna löneinkomst i beroende af Konungens benådningsrätt, så följer af sig sjelft, att den bevisning också är oriktig, som K. Statskont., lill stöd för sin åsigt, velat hemta från 2:ne anförde exempel, då eftergift skett af ådömda medel, utan något förbehåll till åklagarens förmån. Det ena exemplet är den eftergift, K. M., på grund af R. St:rs beslut, genom Nåd. bref af d. 5 Sept. 1851, beviljade af en upbördsbrist hos Kronofogden Huss. — Men om min rättighet till actoratsarfvodet i detta balancemål varit underordnad K.
På alla dessa skäl och under åberopande för öfrigt af hvad förra Betänkandet i denna del innehåller, anse Utskotten sig icke kunna frångå deras förut framställda mening, innefattande afstyrkan å det gjorda förslaget om nådår å ecclesiastika lägenheter lill förmon för Folkskolorne, äfvensom Utskotten icke heller finna lämpligt, alt i allmänhet tillstyrka det ett års inkomst af lediga Klockare-beställningar måtte anslås för samma ändamål, enär inkomsterna af dessa tjenster på de flesta ställen i Riket lära vara så ringa och obetydliga, alt de knappast uppgå till nödigt belopp för tjenstens ordentliga bestridande; helst då härtill kommer, att intet hinder möter för communerne sjelfva i de församlingar, der Klockare-lönerna kunna vara betydligare, att, vid inträffande ledighet af sådana beställningar, öfverenskomma, i samråd med vederbörande, örn ifrågavarande disposition af löne-inkomsterne och härom göra underdånig hemställan hos Kongl. Maj:t, som icke lärer underlåta, att derå fästa allt det Nådiga afseende, som det vigliga ändamålet kan påkalla. Sedan Utskotten sålunda utlåtit sig öfver de anmärkningar, som emot Betänkandet blifvit gjorda, anse Utskotten sig böra tillägga, alt Utskotten icke af dem funnit sig föranledda att frångå de grunder, som i detsamma blifvit framställda. Utskotten hafva deruti hemställt, såsom synnerligen magtpåliggande, att, genom ett vaksamt nit å Regeringens sida, communerne uppmuntras och uppmanas alt besörja Folkskolors inrättande. Utskotten hafva äfven ansett sådana inrättningar böra bekostas of communerne sjelfve, men Utskotten hafva derjemte tydligen anfört deras tanka vara, att Staten, som sorgfälligt bör vaka öfver verkställigheten, äfven bör mellankomma med bidrag vid de serskilda tillfällen, då ändamålet icke karn på annat sätt vinnas.
Ll:t 1 underd:bet öfverlemna, att, efter vetenskapsmäns börande, utsätta en lill'- drig slagskatt inberäknad 1 sjelfva mintet, till förekommande af detsamma; utförsel eller nedsmältning, anse Utskotten ifrågavarande motion nu ej kunna till någon ytterligare åtgärd kran L. Lt:rs sida fösanleda. Ds serskilös Notioner som öfver öettu ämne klifvit lill 8tatsock Lgnoo - Iltskotten remittergcie, nemi. trän II. II. 0. r>f Hr von <)vgnten ll., frän Vällofl.
Jag yrkar vördsammast 2tne nya hofrättsposter med löner på stat uti K. Götha Hofrätt. I frågan om löneförhöjningen för vaktbetjeningen ber jag, att i korthet få nämna följande: vaktmästaren bar nu 180 r:dr, hofrättsposterne hvardera i3o. Jag har föreslagit den ringa tillökningen af allenast 20 r:dr för hvardera. Vaktbetjeningen i Götha Hofrätt har icke andra sportlar, än sigillpenningarna. Dessa lemna årligen en behållning af 3o, högst 4o r:dr för hvar och en af vaktbetjeningen. Rum, ved och alla lifsförnödenheter hafva uti Jönköping stigit betydligt under de sednare 4 åren. Vaktbetjeningen är i verkligt behof af löneförbättring. ' Uti StatsUtsk:s utlåt. N:o 54, ang:de regleringen af anslagen å riksstatens femte hufvud titel, har Utsk. tillstyrkt, att vaktmästaren vid K. Museum måtte åtnjuta enahanda aflöning med vaktmästarne uti Cancelli-expeditionerna samt vid K. Bibliotheket, och följaktligen i lön och beklädnadshjelp årligen erhålla 266 r:dr 3? sk. b:co. Hvarföre har Utsk. förnekat Hofrätternes vaktbetjening samma uppmuntran , samma välvilja? Ännu ett exempel: af BancoUtsk:s utlåt. N:o 17 inhemtas, att detta Utsk. för vaktmästaren vid R. St:s låne-contor i Götheborg tillstyrkt en förhöjning med 100 r:dr uti de löneförmåner, han hitintills åtnjutit, och att hans lön sålunda bestämmes till 3oo r:dr b:co årligen. Är det då billigt, är det rättvist, att en hofrättspost, med daglig och trägen tjenstgöring, skall åtnöjas med allenast i3o r:dr? Jag förnyar mitt vördsamma yrkande om bifall i allo af den lönereglering för K. Götha Hofrätt, som jag uti min motion åberopat, och förmodar, att de af mig nu framställda anmärkn:r emot StatsUtskls utlåt.
Skulle under årets lopp någon anledning till missbelåtenhet med eller misstroende för en eller annan eller alla de utsedde Deputerade förekomma, äga de öfrige Banco-Fullmägtige, då minst 6 derom ense äro, rätt och skyldighet, att ifrån befattningen skilja den eller dem, med hvilken eller hvilka Banco-Fullmägtige icke finna sig belåtne samt nytt val i den eller de afgångnes ställe genast förrätta. Bih. till R. St. Då Deputerade blifvit utsedde och sedermera när någon förändring inom Deputerade inträffar, underrättas Bankens eorrespondenter i Hamburg derom, med afseende å den signatur på vex.lar och bref, som deraf blifver en följd. 9:o Så väl Banco-Fullmägtige, som Deputerade, äro i och för deras utöfning af ifrågavarande växel-handel, ansvarige enligt allmän lag och serskilde gällande författningar; åliggande det den Deputerad, som icke tillhörer Banco-Styrelsen, att aflägga Tysthets-ed, innan han i befattningen inträder. 10:o De Protocoller, som i afseende å denna rörelse föras hos Banco-Fuilmäetige hållas hemliga, och få icke, utan serskildt tillstånd af Banco-Utskott eller Fullmägtige, offentliggöras. Stockholm den 29 Oclober 1844. Reservationer. Af Herr von Hohenhausen, M. Ssom ansett, att det af Utskottet nu föreslagne sätt för bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska cassa hör medföra större utgifter for Banken, än directa köp af metallisk valuta ; Af Herr Friherre Stjernstedt, J.
Han hade sagt, att ingen älf stängde den af honom angifna leden. Det gällde nu att finna ett vadställe för stridsmännen, och det var ingen lätt sak. Tor gick ut i älfven och undersökte bottnen med tillhjälp af sin staf, »väghjälpens träd.» Han fann ett vadställe och anvisade det. Själf beslöt han gå fram i det djupa vattnet där nedanför. Han såg med nöje, att Egil och Tjalve och deras kämpar icke visade tveksamhet. Med god förtröstan stego de i vattnet, och vadandet började. Tor gick lugn och trygg, men måste ha blicken riktad ej endast på forsen och på sina ledsagare, utan ock på motsatta stranden och landet där bortom, ty det tycktes honom, att det myllrade någonting mörkt där borta, som kunde vara en annalkande jätteskara. Ofvanför fjällbranterna, hvarifrån skummande strömmar vräkte sig ned i älfven och ökade dess vattenöfverflöd, såg han jättinnor stå, som nog bidrogo därtill. Det var Greip och Gjalp och deras leksystrar. Alfkämparne satte med kraft fötterna mot älfbottnen, och som stafvar nyttjade de sina spjut, som de strömledes sköto ned mot den steniga bottnen. De flockade sig tillsammans till ömsesidig hjälp, så godt som vadställets smalhet tillät det. Främst gick Egil. I midten af de andre den hurtige Tjalve. Klangen af spjuten, när deras metallbroddade ändar stötte mot bottenstenarne, blandade sig med dånet af hvirflarne, som brusade kring älfvens klippblock. Men floden steg oupphörligt i höjd och våldsamhet. Tor själf, den storvuxne Odenssonen, märkte, att han måste använda sin inneboende förmåga att skjuta i höjd i mån af vattnets ökade djup. Mycket värre var det för Egil och hans stridsmän. Strömgången vardt för strid för spjuten, som de stödde sig mot. Hvirflarne ville beröfva dem fotfäste och lyfta dem med sig, vattnet höll på att växa dem öfver hufvudet, och det yrande skummet slog hvita dok öfver deras hjälmar. Så kom en hafsflod-svällande bölja, som de icke kunde motstå; hon nådde själfve Tor till skuldrorna.
Då härtill komme, att valet af examensämnen är för den blifvande filosofie-kandidaten i det närmaste fritt, endast han undfår sammanräknadt det stadgade antalet af 12 betyg, vore det tydligt, att filosofiska graden, hvilken sökes af många, som ej hafva för afsigt att egna sig åt elementarundervisningen, numera icke ensam ger visshet derom, att hvarje graduerad är i besittning af den bildning, som för skollärarens magtpåliggande kall är fullt ändamålsenlig. En annan garanti för lämpligheten af elementarlärarens theoretiska bildning måste derföre sökas, och härvid framställde sig visserligen i första rummet don utväg, att för hans såväl theoretiska som praktiska utbildning inrätta särskilda, fristående anstalter. Dylika bildnings-anstalter ansågo dock Kongl. Maj:t så mycket mindre här böra sättas i fråga, som, på sätt Iiommitterade anfört, sådane ej utan betydliga kostnader och stora svårigheter skulle kunna åstadkommas, och de ej heller annorstädes, der de blifvit försökta, motsvarat do förhoppningar man dervid fästat. Deremot syntes det af Rikets Ständer afsedda ändamål på ett fördelaktigare sätt kunna vinnas genom anlitandet af redan befintliga läroanstalter sålunda, att åt dem, hvilka egna sig åt lärarekallet, tillfälle bereddes vid universiteten att erhålla den theoretiska bildning, och vid Rikets elementarläroverk att förvärfva den praktiska insigt, som båda vore för dem lika nödiga att besitta, innan de på eget ansvar iklädde sig en lärares mångsidiga pligter. Hvad den theoretiska bildningen beträffade, hade Kongl. Majit funnit, att ehuru den filosofiska graden, såsom ofvan blifvit anfördt, icke ensam kunde anses tillfyllestgörande, vore dock, äfven i dess nuvarande organisation, studierna till densamma af den beskaffenhet, att det utgjorde en kärna, omkring hvilken de speciela vetenskapliga öfningar, som för lärarekallet äro behöflig», lämpligen kunde sluta sig; och borde dessa öfningar i främsta rummet afse att framkalla, befrämja och leda ett sjelfständigt studium och att utveckla den sjelfverksamhet, som för den blifvande läraren är af högsta vigt.
Men en fortsatt afvoghet, stolthet, fiendskap fordrar desto större ansträngning, ju oftare hon har den förorättande eller förorättade för ögonen, och i ju närmare förhållande de båda stått eller stå till hvarandra. Då uppdrifver hon sjelf sitt sinnes bitterhet, genom att åter för sitt minne framkalla alla de anledningar till harm, hon möjligen eger, och berusar sig af dessa minnen, för att glömma hvarje anledning till försonlighet och välvilja. Hvad som snart förvärrade det unga parets belägenhet, var den bestämda riktning Märthas obelåtenhet erhöll. I glädjen öfver sin lycka efter den lillas sjukdom besökte hon åter Lina oftare, och hennes man måste några gånger följa med. Hon räknade på att få visa, huru väl allt var, och njöt nu en liten triumf i stället för den förödmjukelse, hon visste sig hafva lidit genom sin förut illa dolda harm. Derunder ville hon visst icke glömma den gamla vänskapen, ehuru hon numera ej anlitade den för att förtro Lina några hemsorger, äfven sedan dessa redan börjat infinna sig ånyo. För sådana förtroenden, ehuru i mildrad form, vände hon sig numera till sin mor, eller rättare styfmor, en mera än femtioårig beskedlig gumma, till hvars nära staden belägna landtgård hon nu och då gjorde hastiga resor. Och mannen? Han följde med till Lina, om ej just blott för att göra sin fru till viljes, likväl för att betaga Magnus alla misstankar och för att – ja för att åtminstone se henne och drömma och tiga. Synnerligast för Magnus’ skull bemödade han sig åtminstone första gångerna att vara rätt artig och vänlig mot sin fru, ehuru han åter i sitt sinne fann detta orätt för hennes skuld, och det derföre tillgick litet tvunget. Men han ville numera handla manligt och dölja allt – och dock ville han, att någon skulle ana, att allt var förställning; ty att inför henne gälla såsom helt och hållet förändrad, det var likväl en alltför stor förnedring, en alltför stor uppoffring. Han trodde sig finna en medelväg, då han hittade på rådet att medföra Nanna och sysselsatte sig oupphörligt med henne – ej blott af klokhet, ty han älskade barnet ömt. Modren njöt till en början häraf.
Och just nu – medan fru Emerentia uppdukade tebordet – var det stora ögonblick för hand, då Blenda, iklädd sin luftiga och eleganta ”grefvinnemarkisinne”, kostym, stod framför spegeln och med djupaste uppmärksamhet mönstrade den tillkommande grefvinnan. Om man finge tro det småleende, som då och då flög öfver hennes läppar och förskönade hennes ansigte, så var det säkerligen icke till för liten belåtenhet som granskningen utföll. ”Ack, så söt du är – ackurat så lefvande som en morgonrodnad och så mjuk din växt syns i den der rôben!” utlät sig fru Emerentia, i det hon – oupphörligt lemnande hvad hon höll i händerna – trippade rundt omkring sin dotter. ”Jag säger, du lilla, att de ljusröda bandrosorna taga sig alldeles gudomligt ut! Och så säger jag att hvar menniska, som får syn på dig, bör kunna svära på – så framt de äro någon smula fysionomister – att du är född till furstinna, ehuru du också kan nöja dig med att bli grefvinna Och sådana tofflor med perlbroderi – du gjorde ganska rätt i att du behöll dem sjelf, när folk icke skämdes att så missbjuda madam, som skulle sälja dem.” ”Vet mamma hvad jag tycker klär mig aldra bäst?” inföll den lilla behagsjuka, under det hon öfver sin hvita underklädning jemkade tillrätta den långa, öppna peignoiren. ”Nej, du lilla men det vet jag, att om jag icke vore rädd att téet komme för nära inpå gröten, så att jag icke orkar att äta så mycket som jag ärnar, kunde jag gerna stå här och gapa på min lilla grefvinna tills i morgon så dags Men hvad tycker du klär dig mest?” ”Den här spetsmössan!” ”Du säger något – den är allt sprättig sådan smak, sådan smak!” ”Jag tog också mönstret i en af de förnämsta nipperbodarna, och just efter en, som bars upp till ryska ministerns fru.” ”Jo, jag tackar – mössa efter ryska ministerfruns!” Fru Emerentia neg och fällde händerna med ett slags andakt tillsammans.
2. hvilken sistnämnda summa alltså utgör den brist i Riksgäldskontorets tillgångar och öfriga inkomster, som måste betäckas Transport 1,355,774: 33. 2. Slals-Ulskotteli Memorial, N:o 371, 15 Transport genom den allmänna bevillning, Rikets Ständer vid denna Riksdag skola sig åtaga, för att erläggas för 1855 och påföljande år, till och med det, hvarunder nästa Riksdag slutar. Dessutom och då Rikets Ständer, enligt Förstärkta Stats-Utskottets Memorial N:o 370, anvisat ett, i öfverensstämmelse med Regerings-formens 66 § utgående, årligt anslag till ränteoch kapital-liqvider för de medel, som, emot Riksgälds-kontorets derför utfärdade obligationer, komma att upplånas för jern vägs-anläggningars utförande, samt bestämt detta anslag till 5 procent å det belopp, som skall upplånas, måste hvad som erfordras till sagde liqvider för den upplåning, hvilken kommer att ske i anledning af de för dylika anläggningar nu beviljade stats-bidrag, jemväl utgå utaf nu ifrågavarande bevillning. För bestämmandet af det bevillnings-belopp, som för sådant ändamål måste utgöras, torde Utskottet böra erinra, hurusom de för jernvägs-anläggningar under denna Riksdag anvisade lån och anslag, uppgå till ett sammanlagdt belopp af 6,833,333 R:dr 16 sk., hvaraf torde komma att genom Riksgälds-kontoret i upplåningsväg anskaffas och i stadgad ordning tillhandahållas, under år 1855 » 2,500,000: * » år 1857 » 3,000,000: hvadan och med beräkning af 5 procent årligen å upplå nings-summorna, anslaget till kapitaloch ränte-liqvid erna för dessa medel bör utgöra för år 1855
De af Kongl. Maj:t utsedde Committerade hafva föreslagit, att enskilde personer skulle inbjudas att deltaga i Banquen Och derstädes in-» lemna reda penningar; hvarefter Banquen skulle Styras, så väl af Riksens Ständers Fullmägtige, sorn af de enskilde delegarneS ombud. Denna Utväg, hvars ändamål skulle vara, att, genom lielgdeti af ett afslutadt contract och förbindelsen ått detsamma till alla delar uppfylla, Undanröd» ja farhågorne för vidare ålitande af BanquenS Credit, och befria Riksens Ständer från en odelad omsorg för densammas upprätthållande ( Råneo-Utskottets Hetting anden • har bordt först förebomma til! granskning. Der* vid hafva viii Stslci 11 ige betänkligheter yppat sig; men Utskotten hafva undgått ett närmare utredande af dessa omständigheter vid öfvervägande af Beg. Formens föreskrift uti 72 §, der det heter: Riksens Ständers Banque förblifver nedanefter som den hittils varit, under Riksens Ständers egen garantie och vård, så att den ostörd må förvaltas af de Fullmäktige, hvarje Stand dertill förordnar, efter de ordningar, stadgar och reglementen, hvilka redan gjorde äro eller vidare af Riksens Ständer göras kunna; egande Riksens Ständer allena rätt, att genom Banquen utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket ma erkännas, Med dessa stadganden hafva Utskotten icke trott sig kunna förena begreppet om enskilde delegare i Banquen.
Har jag gjort det, så har jag vetat af detta fynd förut, och varit betänkt på, att ingen annan skall komma mig i förväg. Af ålder hafva jordens innandömen ansetts tillhöra Kronan och de hafva nplåtils åt de personer, som tagit reda på dem. Således kan jag icke finna, att min äganderätt är störd deraf att andra hafva rätt att uptaga grufvor på min mark, då jag alltid har min jordägande rätt deri. Hafva dessa grufvor något värde, så slärkes eller ökes egendomens värde derigenom, att jag såsom jordägare har min hälft i dessa grufvor. Hafva de åter intet värde, så är jag icke förpligtad att inlåta mig i företaget, i hvilket fall hela skadan drabbar inmutaren. Jag kan följaktligen icke finna, att Grufve-Stadgan medför något intrång i äganderätten, såvida jag är skyddad i mitt hus eller trädgård eller sådant, som icke i penningar kan upskattas, utan är mera för mitt ngreraeröent, och jag härförutan för all skada på mina ägor är försäkrad om er sättning. Frih. Cederström bar gjort en jemförelse emellan Grufve-Stadgan och Expropriationslagen, enl. hvilken sednare jag måste afstå en del af min jord emot bestämd ersättning; men, säger Frihm, detta är till fördel för det allmänna och icke för enskildte. Häremot får jag anmärka, att Grufve-Stadgans föreskrifter ingalunda äro till fördel för enskildte, irtan för industrien i allmänhet, ty ostridigt måste det allmänna hafva fördel deraf, att sådana mineralier uptagas ur jordeo, hvilka kunna vara för industrien af vigt. Här är endast fråga om, i hvad raan utmålsförfattmn bör inskränkas.