Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den en sådan befattning erhållit, äge samma ansvar och skyldigheter, som Stats-Secreterare. Omsorgen för allmänna undervisningen och uppfostran, fattigvården och Ecclesiastique-Verket vare alltid en särskild Person uppdragen, med säte och stämma i Stats-Rådet för de mål, som till dess befattning höra. Ej må fader och son eller två bröder på en gång vara ständige Ledamöter af Stats-Rådet.» Herr Lagman Sandberg åberopade sitt förut gifna yttrande, såväl emot innehållet af denna som följande 6 §, hvilken i sammanhang med den föregående blef sålunda redigerad: »Stats-Secreterare bibehållas för alla de förvaltningsgrenar, hvilka ingen särskild Minister fått sig uppdragne, och äge i sådant fall säte och stämma i StatsRådet för de mål, som till deras befattning höra. Hvarje Stats-Minister eller Stats-Secreterare, då han af laga förfall hindras att målens föredragning inför Konungen öfvervara, företrädes af det Stats-Råd eller den Person, som Konungen dertill utser, hvilken enahanda ansvar åligge.» Vid slutet af 7 S Regerings-Formen gjordes följande tillägg: »Till Ärendernes föredragande förordne Konungen, efter de i föregående §§ lagde grunder, Chefer» etc. lika med Konungens förslag. 526 Riksdagen 1812. Vid granskningen af 8 § yrkade Herr Doctor Wijkman och Commerce-Rådet Santesson, att tre Ledamöter af Stats-Rådet, utom Föredraganden, måtte, nu som förr och af samma skäl, tillstädes vara, då Konungen beslutar i de mål denna § omförmäler; hälst Stats-Rådets antal ej blifvit förminskadt. Herr Kammarherren Silverstolpe föreslog till billig jemkning imellan den säkerhet, Riksens Ständer vilja förvara, och den verksamhet, Kongl. Maj:t åsyftar, att en medelväg i dessa ömsesidiga fordringar måtte tagas, så att de närvarandes antal bestämdes till 2, utom Föredraganden, som utgjorde den 3:dje och genom sin upplysning och kännedom af Arenderne bäst kunde meddela underrättelser, ledande till att bestämma eller förena de bägge andra rådgifvarnes möjligen motsatta åsigter.
Till Doktor S. G. Troilius, såsom Sekreterare i Kommittéen, det honom tillkommande fyllnads-arfvode Enligt dito. Till Vaktmästaren J. S. Maniette Enligt dito. Betalning för tryckning och häftning m. m. af 450 exemplar utaf Herrar Kommitterades underdåniga Betänkande i fråga om ord - 50: Transport: 1,613:56. Maj:ls Nåd. 1859 Dec. 1859 Sept. Bih. 13 16 29 Transport: nande af den Medicinska undervisningen i riket: till Boktryckaren E. Westrell 508: 75. » Bokbindaren M.F. Enligt Kongl. Brefvet den 12 April 1859. Till Ledamoten i Kommittéen, Stadsläkaren, Doktor L. M. Althin; resekostnads-ersättning och traktamente Dito. Till dito, Professoren m. m. P. H. Malmsten, traktamente Dito. Kommittéen för uppgörande af förslag lill ett ändamålsenligt ordnande af Pensions-väscndet. Enligt Kongl. Brefvet den 1 April 1859. Tili disposition af Ordföranden i Kommittéen, Presidenten m. m. Herr Grefve C. G. Mörner; det Vakt mästaren vid Kommittéen tillkommande arfvode . 12:0 Kommissionen för utarbetandet af fullständigt Sammandrag utaf de, intill närvarande tid utkomna, ännu gällande Administrativa, Kamerala och Ekonomiska Författningar och Stadgar. Enligt Kongl. Brefvet den 1 April 1859. 3:dje qvartalets arfvoden till följande personer: Ordföranden, Professoren m. m. P. E. Bergfalk 875: — Ledamoten. Lands-sekreteraren J. St. Maj:ts Nåd. Skrifvelse M 115. Sept. Dec. 1859 Nov. Transport: Till vice Bibliotbekarien C. G. Styffe, arfvode för under Mars med Maj månader innevarande år lemnadt biträde åt Kommissionen vid de forskningar i arkiven, som för dess arbeten varit nödiga 600: J3 Dito.
Under anförande, att vid det treklassiga elementarläroverket i Arboga E. K. Majit, sedan ortens innevånare genom enskilda sammanskott beredt medel till aflöning åt en fjerde lärare, i nåder tillåtit, att undervisningen finge utsträckas äfven till fjerde klassens läroämnen, år vordet genom särskilda framställningar hos Rikets Ständer hemstäldt, att nämnda läroverk måtte till femklassigt, uppflyttas; Och hafva Rikets Ständer med bifall till ifrågavarande förslag, för Arboga läroverks utvidgning till femklassigt med rektor och fem kolleger, beviljat en tillökning i läroverkets anslagmed 3,500 Ridr årligen, under förutsättning att kommunen fortfarande bekostar såväl lärohus som bostad åt rektor. 28:o. Uti särskilda hos Rikets Ständer gjorda framställningar är föreslaget, att Rikets Ständer måtte anvisa medel för Enköpings treklassiga elementar-läroverks utvidgande till femklassigt med lön för rektor och fem kolleger. — Och har i afseende härå blifvit upplyst, att staden med bidrag från stiftets byggnadskassa låtit uppföra ett ändamålsenligt, för femklassigt läroverk afsedt skolhus med rymlig gymnastiklokal; samt att genom bidrag såväl af staden sorn af enskilda i orten deromkring boende personer från höstterminen 1862 en och från nästlidet års höst två lärare aflönats, så att för närvarande undervisning meddelades af fem lärare i fem klasser. Rikets Ständer hafva med anledning häraf för Enköpings skolas utvidgning till femklassigt elementarläroverk med rektor och fem kolleger beviljat en tillökning i skolans anslag af 3,500 Ridr årligen. Bill. lill Ii. St. Med anledning af gjord framställning om utvidgning af Arvika tvåklassiga läroverk, och sedan upplyst blifvit att kommunen nyligen låtit på egen bekostnad uppföra ett nytt skolhus, hafva Rikets Ständer funnit skäligt att för nämnda läroverks förändring till treklassigt med rektor och två kolleger bevilja 1,500 R:dr årligen. 30:o.
Det kunde för Thorild, så i sig sjelft, som i hänsigt till både hans och de allmänna sakernas hela dåvarande ställning, allsicke vara likgiltigt, om personer, hvilka gällde såsom hans lärjungar, så betedde sig, att en t. ex. ”förbannade all Nåd” (”hvarvid”, bifogar Thorild, ”hvar christen själ må rysa”); eller en annan påstod, att ”all monarkisk regering är i mer eller mindre mån despotisk, och en limiterad despotism” (”det är”, säger Thorild, ”en hvit svarthet, ett ljust mörker, en laglig laglöshet”); eller om någon dylik yrkade, att ”all Lag är helig, ty den är ett villkor för sällhet”, och en annan tvärtom, att ”all Lag är icke helig eller icke Rätt, ty den är ofta orättvis”. Thorild påminner fördenskull, huru han sjelf, i dessa trenne fall, hade utlåtit sig. I det första, eller om Nåden: ”En blott Nåd är orätt, emedan den är ett missbruk af makt, såsom varande antingen utan skäl eller emot skäl; men den sanna Nåden, eller Mildheten, är endast en högre Rättvisa, som rättar och måttar alla ofullkomliga lagar och domar i samhället”. I det andra, eller om Monarkien: ”Ingen lagbundenhet hindrar en Monark att vara Monark; så litet, som den hindrar någon annan att, i sin rätt, vara ensam Herre; hvilket Monark betyder. Och han heter icke Monark derföre, att han har ett laglöst välde, utan derföre, att han har det högsta välde; icke mot lag, utan enligt lag; icke flere, utan han den Ende. Gud sjelf kan icke afvika från sin egen fullkomlighets eviga lag; en god Husfader lyder oupphörligen Samvetets och Naturens.
INu gällande taxa bestämmer tullen derå till 2 r:dr, hvaremot Utsk. föreslagit dess nedsättning till 1 r:dr 24 sk. Alt meningen dermed icke kan vara, att försätta de mindre bemedlade i tillfälle att förtära utländsk ost, linner man genast ; ty äfven denna sistnämnda tull vore dä för hög. I sådant hänseende borde tullen nedsättas till 12 eller 16 sk.; men då inhemsk ost till betydliga qvanlileler kan fäs för 3 r:dr ä 3 r:dr 16 sk. af den beskaffenhet, som obemedlade på landel vanligen äta och för 7 ä 8 r:dr för sådan ost som vanligen här i Stockholm af förmögnare personer förtäras, så torde man tydligen finna alt den föreslagna nedsältningen i tullen icke medförer det åsyftade ändamålet. Något behof af en högre tull å denna vara blott såsom skydd för ladugårdsskötseln i riket, anser jag deremot icke vara för handen. För en vara som icke gerna kan tullförsnillas alser jag mera inkomsten för Slaten än skydd för sjelfva näringen och af delta skäl anser jag det bästa vara alt bibehålla den nuvar:de tullen. Den som utifrån vill förskaffa sig ett bättre slag af ost kan dessutom lika gerna betala 2 r:dr som 1 r:dr 24 sk. De åter som icke sätta värde på osten endast derföre att den är af en viss sort eller kommen från en viss ort, kan inom riket fä så utmärkt ost som ban någonsin kan behöfva. Hr Aminoff: Flere talare hafva yttrat att den på landet tillverkade s. k. skuraoslen, vanligen säljes för 3 r:dr b:co Ltt. Om nu den utländska osten skall kunna med fördel försäljas inom Sverige, så måste tillverkaren beräkna tullbestämmelsen, fraktkostnaderne och commissionsarfvodet m. m. hvartill kommer den undervigt osten kan undergå, synnerligen derigenom, alt den blifver allt mer och mer torrare. Tages nu allt detta i beräkning samt afdrages från ostens egentliga värde i hemlandet, och återstoden då utvisar, att osten derstädes kan betalas med fullt denna summa; så böra vi ej frukta för något öfverflöd af denna vara, från utlandet.
Uti till Heder v. Bonde-Ståndet ingifvet Memorial, har Daniel Danielsson från Örebro Län , under förmenande, att tiden för klanders anställande mot stängseldelning vore för lång, föreslagit, att berörde klandertid borde utsättas till nästa Ting å landet, samt att stämning i slika mål skulle få communiceras medelst uppläsning två gånger från Predikstolarna i de församlingars Kyrkor, der stängsel-laget vore beläget. I anledning af den förra anmärkningen, får jag yttra att, då, enligt sista inom. i förevarande §., stängsel-delning, hvilken icke blifvit som skiftesärende behandlad, alltid skall gå i verkställighet, ändå att klander deremot anföres, finner jag icke skäl att tillstyrka bifall till detta, utan alla motiv framställda, yrkande. Hvad angår Motionairens yrkande om serskildt stämnings-sätt i mål, som röra stängsel-delning , så enär uti Kongl. Resolutionen den 29 Maji 1752 finnes förskrifvet att, då tvist Härader och Socknar emellan uppkommer, eller eljest en hel menighet bpr stämmas, stämningen må i laga tid uppläsas från Predikstolarne i det Härad eller Socken, som tilltalas eller sökes, samt stämning i andra än dessa fall torde böra, i den ordning allmänna Lagen och serskilda Författningar utsätta, Svaranden tillställas, lärer någon serskild föreskrift i detta ämne icke erfordras, i följd hvaraf motionen äfven i denna del torde få förfalla. 14 §• Lagsamt Allm. Besv.- och Oecon.-Utshs Betänkande N:o.zo. og 14 §. Riksclags-Fulhnägtigen Danid Danielsson, jemte åtskilige Hushållningssällskap, hafva yrkat förändring uti den här utsatte tid, inom hvilken hägnad om våren bör sättas i fredgildt skick, och föreslagit, att denna termin jemväl för Svea Rike och Vermland borde bestämmas till den 10 Maji, helst det ofta inträffade, att jorden, serdeles i de södra delarne af Svea Rike, vid denna tid redan är fri från käle.
Majit ansett densamma böra utan Statsverkets betungande kunna småningom åvägabringas genom de förökade inkomster, som Kronans skogar under en omsorgsfullare vård antagligen skulle komma att lemna, hvaremot, intill dess densamma blefve genomförd, någon behållning af samma skogar att till Statens öfriga behof användas icke torde vara att påräkna, och Kongl. Majit vid sådant förhållande funnit lämpligt, att alla de inkomster, sorn frän Kronans skogar härflöte, också tillsvidare för skogsvårdens och skogsförvaltningens utveckling användes, samt det derefter torde vara egentligen från de norra länen, som förökade inkomster af kronoskogarna vore att förvänta, har Kongl. Majit, soms. utfärdat nådig förordning angående utsyningen Sammans. Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 7. 8 i dessa län, i sammanhang dermed och i öfverensstämmelse med Rikets sednast församlade Ständers i deras ofvanberörda underdåniga skrifvelse uttryckta mening, tillika föreslagit, hvad som äfven i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition vid beräkningen af Statsverkets inkomster blifvit iakttaget, eller att stubböresmedlen från de Norrländska länen, hvilka hitintills uppburits såsom allmänna statsmedel, ej vidare måtte så behandlas, utan jemte de medel af enahanda beskaffenhet, hvilka kunde inflyta från Stora Kopparbergs län, från början af 1867 ingå till skogsplanteringskassan, för att, på samma sätt sorn nämnda kassa, disponeras och användas; i hvilket fall det å Riks-statens 7:de Hufvudtitel för närvarande uppförda årliga reservationsanslag för skogsväsendets ordnande af 75,000 R:dr efter nämnda års utgång ej vidare torde blifva för ändamålet nödigt.
Om denna rättighet blefve Cabinettet i behörig ordning fråntagen, och Cabinettet ändå fortfore att afsända estafette!-, dä först kunde sådant kallas missbruk, Samma värde talare har under denna discussion inblandat frågan om den främmande ministrar här beviljade portofrihet. Detta ämne hör visserligen icke hit; men då det här blifvit omnämndt, bör jag upplysa, att denna portofrihet tillkommit i reciprocitetsväg derigenom, att främmande magter lemnat våra hos dem varande ministrar portofrihet, och deremot föreslagit, att deras härvarande agenter skulle reciprok! erhålla samma fördel. Detta arrangement har således icke tillkommit för att tillskynda cabinettscassan någon fördel. Jag fortfar att'anhålla om Hr Gr. o. Landtnäs propos. till afslag å ifrågavar. punkt. Gr. Cronhjelm: Jag skulle visserligen icke ännu en gäng hafva begärt ordet, om ej de båda sista värda tatarne efter mitt förmenande gjort en uppgift, som kanske kunde anses något inverkande på beslutet och som jag förmodar vara af något förvillande egenskap. Den ena, Frih. v. Schulzenheim, har sagt, att Cabinettet har rättighet att afskicka extraposter och alt denna rättighet är grundad på gamla författningar. Detta vill jag ej bestrida, men tror icke, att dessa gamla författningar handla om extraposter längre än till Rikets gränsor; men jag uppmanar den värde talaren att framtaga den författning, som tillåter Cabinettet att afskicka sina depecher till gränsorna och der fordra, att consulerna eller ministerresidenterna skola afskicka dem med särskildt betalad post, samt att denna kostnad skall drabba postcassan. En sådan gammal författning finnes icke, så vidt jag vet. I afseende på hvad Frih. Roye sagt får jag erinra, att han i sitt sista yttrande rnedgifvit, hvad jag yrkat; han har sagt, att öfverflyttningen af utgiften för portofriheten ifrån cabinettscassan till postcassan vore en oriktig öfverflyttning, för att gynna den ena cassan på den andras bekostnad.
Hvad man skall dömma, är endast Det, som rätt instämmes till Vitterhetens domstol: d. ä. som sjelft, rent och offentligen, bjuder sig till Snillets strid och ära; det, som omisskännligt röjer, att dess författare gjort – eller ämnar göra – Vitterheten till sitt yrke. Om allt annat bör Granskaren – af det enkla skäl, att det icke angår honom – antingen tiga; eller tala väl; eller ock anföra dess blotta lydelse ; hvilket sista dock (som naturligtvis bör ske redligt) ej är ”granska”. Skulle verkligen någon ren mening, någon pädagogisk välvilja, något nit af en mot det Icke-goda ifrande kärlek för det Goda, vara i den kritiska grymhet, som vi bekriga: så glömmer den, att lika litet i Vitterheten, som i andra vackra konster, någonsin en ny skönhet uppsteg genom en skräck för fel, eller genom något annat, än en glad tjusning för det Sköna. Så snart en större skönhet uppstigit, falla de mindre, – eller inses i sitt ringare värde, – utan någon grymhets minsta skrämsel. Sådan är Naturens milda ordning. Det, som upphöjer Vitterheten, är alldeles ingen pädagogisk förfärlighetskraft; det är endast den tjusning, som Snillets nya skönheter gifva. Tyranniet upplifvar ingenting. Tyranniet är intet annat, än det pedantiska i makt; om man icke uthärdar att förakta det, så tjenar det endast att gifva död och raseri. – Men den vittra Granskning, som hos oss är bruklig, hvad har den i allmänhet varit? Förgrymmade mesars triumf öfver svagheten; ett herradöme af vittert pack, der den ene stackaren förlustar sig att topprida den andre; eller, med sitt okynne vändt mot verkliga Snillen, en högtid för qvicka och halfqvicka nidingar. Detta om betydelsen af vår första lag: att ”veta, hvad man skall dömma”. De närmaste lagarne komma att bestämma, huru det, som skall dömmas, dömmas bör. Och om detta, såsom gifvet är, bör ske enligt Naturens sanna ordning: så blifver, i vår lagstiftning, den andra lagen denna: att dömma allt efter sin grad och sin art.
Då jag ieke haft äran deltaga i discussionen öfver alla punkterna i Betänk., får jag härmed nedlägga min reservation mot det beslut Ståndet fattat, och tillika beklaga att den majoritet, som ansåg sig kunna anslå en summa af 5,000,000 till södra banan, icke kunde anslå ett lika belopp till påbörjande af banan från Stockholm till Kathrineholm. B. o. Ad. åtskiljdes kl. | på 3 om morgonen. In fidem protocolli, Alberl Mundt. Plenum kl. 10 f. m. Just-, pleni-prot. för d. 0 sistl. Maj f. m. Uplästes ett af Hr Rosensvärd, Joli. Henr., inlemnadt så lydande Memorial: Som jag för en längre tid måste afresa från lmfvudstaden, anhåller jag vördsamt hos Högloft. R. o. Ad. att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig förtroendet att vara ledamot af Banko-Utskottet. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer att sammanträda till val af en ledamot i BnnkoUtsk. efter Hr Rosensvärd. Hr Hjärne, Harald: Då jag icke i går deltog i den dis cussion, som föregick de tre voteringar, hvilka bestämde utgången af denna fråga, anhåller jag nu att i förevande, för vårt land så vigtiga angelägenhet, få nedlägga min reservation mot det fattade beslutet. Jag beklagar att R. o. Ad., detta Stånd, inom hvilket så mycken sakkunskap finnes i militära ämnen, vid detta tillfälle förbisett eller icke velat inse den utomordentliga vigt, som f. n. ligger uppå att lemna anslag till en jernväg, som skulle förena hufvudstaden med det inre af Södermanland och Rikets sydliga provinser; utan i stället afslagit det af K. M. äskade och af Utsk. tillstyrkta anslagsbeloppet för denna jernbana.
Om wi göra en kort jämförelse emellan de olika upoffringar Rikets Högste Embetsman hafwa gjort, och de sombädeälegat och blifwit werkstäldta af mindre ansedda mcdborgs-clL38c-r, stall re8uitatet wisa ost den mest förmanande olikhet. Man fordrar och blir sällan bedragen i sitt hopp, dä man pä en lägre Befälhafwares heder later ankomma at med hwarje man til sista blodsdroppa förswara en post, om omöjligheten hwaraf han ofta sjelf är vfwertygad. Detta oagtadt upvffrar han häldre sitt lif, än han will bihehalla det utan ära och tilfredsställelse. En sädan är likwäl i fredstid sällan född af sin tjenst, under kriget stundom flere mänader i saknad af lifwets högst nödwändige behof. Böra wi wänta ost mindre af de personer, som i Staten äro omgifne af den glans och alt det anseende, hwartil nägon privat kan upstiga? Männe desie Embeten endast - Den 1 Juni!. ZZZ däst blrfwit inrättade för at i öfwerflöd och maklighet täta nägra framskrida et owerksamt lif. Eller är den fordran orättvis och förmäten, at sädane Höge Herrar, som af Konung och Medborgare fält alt hwad de möjligtwis runnat önsta i farans stund äfwen böra'maga något til sit Fäderneslands räddning. Kan det förundra någon, at min öfwertygelse är den, at om detze betydande Herrars steg warit ledde af en rverklig ära och Fosterlandskärlek, sa borde de åtminstone hafwa lemnat de platser der de redan nog länge njutit en tillräcklig lön, för at i öfwerfföd tilbringa sina öfriga dagar.
Det är så vanligt vid årsskiftena, att man knappast faster sig dervid, och lika vanligt är det att en stor del af dessa nyvaknade “ Skabninger “ efter en kort tid sluta sin efémera tillvaro i all tysthet, sörjde och saknade af få, och utan någon annan dödsruna än de qvarlefvandes lakoniska notiser med öfverskrift “ restitution af prenumerationsafgifter “. Många af dessa pressens dagsländor tillkomma uteslutande af spekulation, af naiv tro på att man på tidningar skär guld med täljknifvar, och med föresats att begagna alla lofliga medel för att nå detta lika lofliga mål. Men något tal om, någon tanke på en idé att kämpa för, någon bestämd mening att föra fram, saknas oftast. Prenumerationsanmälans gyllene löften äro skimrande äplen, som när man rör vid dem falla till aska, och den “ sanningens fana “ utgifvaren höjer, finner man vid närmare granskning tyvärr allt för ofta vara endast en ' grann klut med falska konstgjorda farger, en klut som under årets lopp * Af skäl, som icke äro svåra att gissa, har förf. önskat vara * anonym. Hans namn är eljest ingalunda obekant inom pressen, Red .. kan vridas och vändas, skifta farg som kameleonten, stickas i fickan eller hissas högt, allt efter omständigheterna, för att vid årets slut — om den fins qvar så länge — åter dyka upp med “ det sannas, det godas, det skönasu inskrift i feta typer. Så ökas år från år antalet af dem som skola föra folkets talan, hålla idéens fana högt, sprida kunskap och upplysning vida omkring, ända in i den låga kbjan på landsbygden och fattigmannens ruckel i gränden. Men läslusten och förmågan att betala, äro icke så stora, att de motsvara * den ökade tillgången på tidningar, och följden blir den vanliga, der efterfrågan icke står i proportion till tillgången, nämligen att tidningarne sjunka i värde och en konkurrens uppstår, som går öfver måttet af hvad tidningarne i flesta fall kunna bära. Deras ekonomi — som sällan från början är god — förvärras alltmera.
Öfver hela den halflandtliga stadsdelen ligger stämningen af helgdagsafton: hvarje husvärd sopar gatan utanför sitt hus, och ut igenom de öppna fönsterna höres öfverallt skurviskans skrapande. Det är en stilla, gul dag; ingen vindflägt, himlen en enda gul ensformighet, töcken och icke töcken, och nästan ljumt, – Truls går med uppslagen sommarulster och hatten ned i nacken. Lorens Ek och hans gamla mor ega långt ute mot Södervärns jernvägsstation till en miniatyrfastighet, som de ärft efter den aflidne maken och fadern, en hederlig taktäckare till yrket, – ett hus med en våning, tvenne fyrrutiga fönster jemte ingångsdörr, samt en vindskupa. Truls blir stående utanför fönstret, som ligger temligen lågt intill gatplanet, sätter ansigtet mot rutan och blickar öfver spjelljalousien in i rummet, som emellertid är tomt. Går derpå in genom gatdörren, hvilken efter gammaldags skick är försedd med en hjertformig glasruta på hvardera halfvan, stannar i en trång, skum gång med tegelstensgolf och lågt till loftet, samt hör en kvast gå värre med borste och skaft inne i köket vid andra ändan af gången. När han slår dörren i efter sig, blir det tyst, och i nästa ögonblick stickes ett hufvud ut genom köksdörren, – ett gammalt rynkigt gummeanlete med det grå håret i oordning. «God dag, mor Ek.» «God dag, kandidat.» «Lorens inte hemma?» «Nej, han är ännu inte kommen från byrån. Men han är här visst i samma ögonblick. Vill han inte stiga in så länge?» Mor Ek hade under tiden kommit ut i förstugan, och Truls hade räckt henne handen. «Ja, han ska inte ta mej i hand, för jag är våt,» sade gumman urskuldande och strök sig öfver armarne, hvilka till följd af skurbestyren voro uppkaflade ända till armbågen. «Det gör ingenting, för mig,» förklarade Truls och grep mot hennes vilja hennes hand, som han skakade. «Ja, då går jag in så länge och sitter, till Lorens kommer.» Mor Ek satte sopkvasten mot väggen och sprang tillbaka mot köksdörren.