Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r; då blir deraf en nödvändig följd att de personer, som redan äro i åtnjutande af pensioner skola beröfvas desamma, ehuru de fått löfte att behålla dem tills barnen fylla 14 år. Utsk.-s förslag innehåller, »det E. St:r behagade för sin del besluta, att den från K. Serafimer-Ordens Gillet utgående upfostringshjelp, utgörande omkring 12,000 R:dr b:ko årligen, måtte, fördelad emellan samtlige länen efter deras folkmängd, dock så att de Skånska länen, såsom hittills, undfå tillsammans 4,000 R:dr, deraf Malmöhus 3,000 och Christianstads 1,000 R:dr, ställas till Länstyrelsernas disposition, för anskaffande af lämpliga fosterföräldrar i främsta rummet åt vanartiga och kringstrykande barn, och i andra rummet för andra fattiga fader och moderlösa barn;» Om uti detta förslag hade influtit: »att dessa medel skulle i den mån de blefvo tillgängliga för nämnda ändamål disponeras,» så hade man icke behöft beröfva de redan pensionerade deras understöd. För min del önskar jag afslag på hela förslaget, men om K. o. Ad. skulle finna lämpligt att i någon mån antaga detsamma, så är det af största vigt att man gör det af Gr. Mörner föreslagna tillägget: att dessa medel måtte få användas icke blott åt vanartiga och kringstrykande eller åt fattiga faderoch moderlösa barn, utan äfven efter LänsStyrelsernas bepröfvande åt sådana fattiga, som enligt nu gällande reglemente deraf kunna komma i åtnjutande. Frågan är visserligen icke i sig sjelf af synnerlig vigt, men då jag anser att dessa medel hittills blifvit använda på ett ändamålsenligt sätt, och då jag icke kan inse att en förändring i detta afseende skulle medföra någon fördel, så får jag hos Hr Gr. och Landtm, anhålla om afslag å ifrågavane Betänk. Hr af Sillén, Gustaf Otto Probus: Hufvudsakligen måste jag naturligtvis vara af samma tanka som det sammansatta Utsk., hvilken godkänt den af mig framlagda motion om förän drade grqnder för användandet af den från K.
1822 stodo de till ornkr. 83 proc.; 1824—26 varierade de emellan 97 och 81 eller med 13 proc.; och från 1829 till 1831 föllo de med II proc.; 1845 stego de upp till 100; 1846 föllo de tili 97. Nu stå de till 94, och hafva under några veckor varierat med 2 å 3 proc. Går man till de Franska fonderna, så finner man der en ännu större variation. Efter 1830 års revolution stodo de till 100; sedan föllo de ända till 7 4, men stego under loppet af 8 eller 10 år. så att — om jag minnes rätt — de på 1840:talet stodo vid 116 ä 117. Jag nämner detta blott för att visa, det man icke bör för mycket lita på några statspapper, och i dem nedlägga sina silfvertillgångar. Frågan är nu egentligen, om man bör inom landet uptaga de 5 millionerna. Jag har ingenting emot ett inhemskt fondsystem, men jag tror, att de, som nu ifra derför, göra sig illusioner. Det är visserligen sannt, att summan, relatift till våra tillgångar, eller rättare till våra skulder, icke är särdeles stor, men dsn torde icke 486 Oen 15 Febru-ari f. m. kunna här erhållas, såvida man icke sätter räntan så hög, att derigenom måste åstadkommas en rubbning i vår penningeställning. Någon särdeles svårighet att placera penningar på inteckning förefinnes nu icke, och för dem, som ej tycka örn denna utväg, tinnes redan tillräckligt många slag af obligationer ändå. Det linnes nerol. Hypotheksföreningarnes, Jernkontorets, Vattenledningsoch Gaslysningsbolaget^ obligationer ro. fl, så att på värdepapper är ingen brist. Jag tror också, att då innehafvare af obligationer, som under sednare år behöft sälja dem, förlorat omkring 10 proc., man dermed äfven mistat lusten att köpa nya.
Raab, såsom innehafvare af den i Högsrums socken belägna Kungs-ladugården Halltorp, 3A mantal, hvarå besittningsrätten, jemlikt Kongl. Brefvet den 30 Augusti 1743, blifvit upplåten till Majoren Sven Aderman, dess hustru och barn, måtte, enär ej mindre Åderman, ändess hustru och barn, aflidit, förpligtas till E. K. M. och Kronan genast afträda nämnde Kungs-ladugård, och derjemte kännas skyldige godtgöra Kronan årliga alkastningen af egendomen för den tid, de densamma innehaft, efter det Majoren Ådermans, dess hustrus och barns rätt dertill upphört, bemälde Härads-Rätt, genom utslag den 16 Juni 1832, hvilket af Calmar Läns och Ölands Lagmans-Rätt, medelst dom den 17 derpåföljde October, blifvit faststäldt^ förklarat, att, då Kronofogden Eneman icke på något sätt visat sig berättigad lill det af honom åberopade fullmägtigskap för E. K. M. och Kronan, Härads-Rätten icke kunde stämnings-påståendena ideras dåvarande skick till pröfning upptaga; så har hos Rikets Ständer fråga blifvit väckt om laga åtgärders vidtagande, på det omförmälde Kungs-ladugård kunde, jemte tillhörande inventarier, Lill Kronan återvinnas och ersättning tillika Stats-Yerket beredas för egendomens afkastning under den tid, densamma af obehörige personer innehafts, eller från och med år 1827, intilldess Kungs-ladugården blefve till Kronan återställd. Enär, så vidt de i detta mål Rikets Ständer lillhandakomne handlingar föranleda, det vill synas, som, genom högstberörde Kongl. Bref af den 30 Augusti 1743, besittnings-rätten till Kungs-ladugården Halltorp blifvit endast i44 Expeditions-Utskottcts Förslag till und. SkrifvelseNio pS.
Banco, Utskottets ProtocollsUtdrag har redan mer än öfwerflödigt uplyst fbrhällandct af benna sak; det wore onyttigt att nägot derwid tillägga, det är säledes endast wid fbljderne, wid fortgängen och wid afflutanbct af denna sak, som jag ämnar fästa och uppehälla mig. Jag är wisst af ben tankan att tagne beslut böra förblifwa bergfäste, men jag kan e) blifwa af den, att ett Rikets Ständers Utstött bör owarsamt taga sädane, som kunde hindra dem, att sedan, som nu stedt, genast beswara och tillredsställa stna Principalers önskningar och fordringar. Mine Herrar! Bestnnen sjelfwe wäban af säbane händelser, och de som nu stg förete, och ligga under wära ögon, om de skulle kunna, som jag aldrig förmodar, godkännas eller winna Burskap och framgäng. Jag ingär ingalunda i pröfning, af deras upsät som isral i denna sak, att hindra det enda som stuteligen stall afgöra hela den upkomne twisten; men jag uphör aldrig att yrka, att alla handlingar i detta ämne böra allmännc göras; och jag smickrar mig med det hopp - Den 16 September. 509 hopp, att Hbglofliga RIbdcrskapet och Adeln ej undcrlä* ter att dertill taga de mäst kraftiga stch. Det är re dan mer än uplyst, iner än uppenbart, att Rikets StänderS Fullmägtige i Banqnen ej följt instructivner och föreskrifter; att Herrar Revisorer lätit till en stor del af dem, pä sig ircrka igenom en känd Embetsmantiltagsenhet och magtspräk, allt wädcligc, högst owäntade och bekymmersamma, händelser, och dplika framtida försök böra pä det sorgfälligaste och kraftigaste sätt fö, rekommas och förebyggas.
Om upphörande af direkt bevillning af kapitaler har lins Höglofliga Kidderskapet och Adeln Herr Grefve Hamilton, M. W., uti motionen N:o 70, väckt förslag pä den grund att denna beskattning skulle innefatta en orättvisa, dä, enligt motionärens antagande, de som använda kapitalerna, såsom egendomsegare, arrendatorer, industri-idkare m. fl., icke egde åtnjuta minskning i sin bevillning för de räntor, de hade att erlägga på de för deras näringars bedrifvande upplånade kapitaler och hvarigenom således samina inkomst komme att flera gånger beskattas. I nära sammanhang med sistnämnda motion står en af Herr Friherre Sprengtporten, J. fF., uti motionen N:o 89, bos Ridderskapet och Adeln, bland annat, framställd anmärkning derom, att saknaden i Bevillnings-stadgans 3:dje § af ett medgifvande, sorn åtminstone indirekt funnits i äldre Bevillnings-förordningar, för fastighetsegare att i sin bevillning njuta afdrag för bevisliga räntebärande skuldei, föranledde dertill, att, dä sådant afdrag icke egde rum, den ene fastighetsegaren, och företrädesvis deri mest skuldsatte, finge vidkännas tyngre skattebörda än den andre, hvarförutom Staten under sådana förhållanden komme att uppbära dubbel bevillning af samma förmögenhet, i första rummet af fastigheten och dernäst af det i fastigheten intecknade kapital. Med anledning af sistnämnda anmärkning, hvilken jemväl utgör ett af stöden för Herr Grefve Hamiltons yrkande om kapitalbeskattningens upphörande, torde Utskottet böra, med hänvisande för öfrigt till sednaste riksdags förhandlingar i ämnet, återkalla i minnet, hurusom vid behandlingen af frågan om bevillningen af fast egendom, beräkningen af jordbruksfastigheternas afkastning, örut antagen till 4 procent, nedsattes till 3 procent och bevillningen, efter den för all inkomst uppställda lika beräkningsgrunden eller en procent, i öfverensstämmelse dermed bestämdes till Tre öre lör hvarje fulla Ett hundra K:dr af uppskattningsvärdet.
Apotlieksvaror, hvilka, enligt gällande taxa, för såvidt de deri icke äro specificerade, endast 1’å införas af Apothekare, eller dem, som erhållit Sundhets-Collegii tillstånd alt med sådana varor idka handel, samt, ehvad de äro att anse såsom enkla eller sammansatta, dervid åtnjuta tullfrihet så vid insom utförsel. Som emedlertid flere bland de lill ospecificerade apotheksvaror liänförlige artiklar lära vara äfven lill andra behof erforderliga, har den omförmälde inskränkningen i införselsrättigheten synts Utskottet mindre lämplig, äfvensom Utskottet trott dessa varor icke böra utan all afgift få införas. I följd häraf hemställes, att rubriken och bestämmelserna måtte blifva: Apotheksvaror i denna taxa ej specificerade: enkla medicinalier 100 Rdrs värde io Rdr införsels-tull, sammansatta 100 Rdr värde 20 Rdr införsels-tull, men tullfrihet bibehålies vid utförsel. Bark, Ek-. Med afseende å det alltför höga tullvärdet samt å den under sednare åren försvårade afsättningen å denna vara, har Utskottet ansett nedsättning böra ega rum i tullvärdet från 2 till 1 Rdr tunnan, och i den till 24 sk. tunnan nu bestämda utförselstull till 12 sk. Bilder: andra slag, hvilka Utskottet, med fäsladt afseende å den förändring, som blifvit föreslagen vid ”arbetad alabaster”, ansett böra tullbebandlas efter vigt med 1 Rdr 12 sk. värde och 12 sk. införselstull per U, i stället för nu gällande förtullningssätt efter värde med derå stadgad 10 procents införselsafgift. Bleckslagare-arbeten, ej specificerade, olackerade, lackerade.
Nej! Inte med hufvudet, men med hjertat; derför har hon mindre hufvud, men större bröst än vi! Onda aningar plåga mig! Stackars Thorfinn! ORM. THORFINN. ORM. THORFINN. Hon är på loftet! Kalla hit henne! Hon är visst sjuk! Hon skall komma! Det vill du ej! THORFINN blickar skarpt på Valgerd. VALGERD. Hörde du mitt ord? THORFINN. Mitt barn Orm! När hon kommer skall du bjuda henne dricka ur hornet för Asa-Odin. THORFINN. 218 Räfven vädrar mot vind jag förstår! Var beredd de komma. Om du är hård mot barnet, Thorfinn, får du med mig att göra! VALGERD och GUNLÖD inkomma, den sednare synes sömndrucken. ORM. TRORFINN. ORM. Välkommen hem, fader! Är det sanning? THORFINN. GUNLÖD. GUNLÖD tiger. Du är sjuk? THORFINN. GUNLÖD. Jag mår ej rätt väl! Jag fruktar det! THORFINN. ORM. Gunlöd nu skall du tömma det signade hornet för Odin, som räddade din far ur sjönöd. lögn ty hela ditt lif har varit så! Jag skall offra den barnsliga vördnaden kärleken har jag aldrig känt och visa dig, hvilken oerhörd skuld du samlat öfver ditt hufvud. Vet! Du har lärt mig hata ty när gaf du mig kärlek du lärde mig frukta den store Thorfinn Jarl och du har lyckats ty jag bäfvar för din hårdhet och jag hyser vördnad för dina många år och dina stora bragder men du lärde mig aldrig älska min far! Du stötte bort mig hvar gång jag ville komma till Dig Du förgiftade min själ men nu ser Du Guds straff. Du har gjort mig till en niding ty så är jag i detta ögonblick, men jag kan ej annat. Hvi hatar Du min tro jo den är kärleken och din är hatet! O fader! Fader! Jag ville bli din ålders tröst jag ville kyssa molnen från din panna jag ville smeka dina hvita lockar och komma
M:s nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof äskar dessa 200 r:dr blott derföre att anslaget å G:te bufvudtiteln till skrifmaterialier och expenser skulle befrias från detta belopp. Följaktligen visar det sig, alt 6:te bufvudtiteln på sistnämnde anslag lemnat tillgång för denna hyresersältning hittills; och sorn detta är ett förslagsanslag, sä torde ingen svårighet förefinnas att ju samina titel äfven hädanefter dertill förslår, så vida ej lämpligt skulle synas alt rum för Tabellcomniissionen lemnades i ett af Kronans Inis. Hr von Hartmansdorff: Enär tillgång blir till medel för denna utgift, så bar jag intet annat skäl att vidare påyrka ätcrremiss, än det, att jag anser rättare vara att begagna den öppna utvägen att anslå medel till ett erkändt behof, än att genom ett förslagsanslag skyla den utgiften vid statsregleringen: men då penningar fäs, skall jag icke besvära med begäran om återremiss. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla första punkten af StatsUtskrs förevar, utlät. Ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter II. Ex. förklarade, det lian funnit denna propos. vara med öfvervägande ja besvarad. 2:0 K. General-landtmäteri-contoret. Afven denna punkt blef af R. o. Ad. bifallen. 3:o Landtstaten. Denna punkt bifölls med undantag af mom. litt. f, ronde åtskillige löneförbättring åsyftande motioner, hvarom uppstod följande discussion: Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Som allmän regel måste man visserligen godkänna Ulsk:s grundsats, alt icke föreslå Ständerne sådana anslag, hvilka icke ingått i Konungens nåd. propos. , ang-.de statsverkets tillstånd och behof; dock torde medgifvas, att denna regel, likasom alla andra reglor, för någon gång tillåta undantag, och tillfälle för ett sådant anser jag nu vara för handen.
Diskont-kontoret företes, Kollegium må äga alt, genom kungörelse i Postoch inrikes tidningar, förständiga vederbörande att, inom natt och år derefter, sådana attester lill nämnde Kontor aflemna, för att få det insalta beloppet sig tillgodoberäknadt, samt att, om någon attest icke inom den sålunda förelagda tiden aflemnas, summan må från balansen afföras och såsom inkomst å Diskontens vinstoch förlust-konto upptagas; hvarefter det må bero på särskild anmälan hos Kollegium och pröfning af för handen varande omständigheter, huruvida innehafvare af utelöpande Banko-attest, som icke inom den kungjorda preskriptionstidens förlopp sig anmält, må för det insatta beloppet blifva godtgjord. 2:o Vid granskning af gamla ull-diskontfondens räkenskaper, hafva Revisorerne fastat uppmärksamhet dervid, att, under en längre tids förlopp', denna Diskonts årliga inkomster, hufvudsakligen beslående i afgifter för sortering, värdering och magasinering af ull, visat sig otillräckliga för betäckande af de å samma fond anvisade kostnader, så att den tidepunkt snart torde vara alt emotse, då, efter det alt samtliga kapital-behållningar medtagits, fonden befinner sig urståndsatt att fullgöra de densamma åliggande förbindelser; och som det, af sådan anledning, tillförene väckta förslag, att gamla Ulldiskonten måtte med Manufaktur-diskonten sammanslås, och de af den förra fonden hittills bestridda utgifter af den sednare öfvertagas, icke kunde af Revisorerne understödjas, dels emedan Manufaktur-diskontens tillgångar syntes fullt behöfliga för de med denna
Under den härefter skedda föredragningen af Förslaget till Tulltaxa, godkände Ståndet hvad Utskottet föreslagit uti Tariffen så väl för Införselssom för Utförselstullen i fråga om dels tullfrihet för vissa artiklar dels ock om de för andra artiklar bestämda tullsatser, så vidt icke Utskottets förslag stöde i strid med Ståndets förut fattade, här ofvan omförmälda beslut, dock med undantag för nedannämnde artiklar, hvilka Utskottet föreslagit måtte få tullfritt införas i Biket, men å hvilka Ståndet för sin del bestämde följande tullsatser, nemligen å fläsk 3 öre pr U.: ä Hudar och Skinn, vdlsaltade och andra slag, 50 öre per centner; å Humle 1 R:dr 50 öre för centner, ä Jern, gjutet Tack, och barlast samt kasserade kanoner, bomber, mörsare och kulor, 15 öre centnern; å Koppar, rå eller går ad, smidd, valsad eller gjuten, plåtar och andra ämnen för bearbetning, bleck och spik lill fartygs förhydning äfvensom Kopparnickel, Kopparskrot eller gammal koppar samt Kopparaska, en efter de särskilda sorternas värde lämpad, med den stadgade utförselstullen å uppgifna slag af koppar jemförlig tullsats; å Hästkreatur 10 R.dr, Oxar 4 R:dr; Kor och ungboskap 2 R:dr och andra fyrfotade djur 1 R:dr pr 6tycke; Kött alla slag 1 R:dr 420 Prot.-Vtdrag den 23 och 25 Maj 1860. för centnern; å Lin, hächladt och ohäckladt, 1 Rdr 50 öre för centnern; å Ost, alla slag, 5 öre pr B; Smör, 5 öre S:
Uti till Eders Kongl. Maj:ts Ecklesiastik-Departement ingifven skrift hafva de i slutet af nästlidne Juni månad på Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning i Stockholm församlade rektorer från de högre Elementar-Läroverken i riket anfört: att ehuru gällande Läroverks-stadga tillförbinder innehafvare af rektorsbefattning att, jemte fullgörandet af den honom i egenskap af lärare åliggande undervisningsskyldighet, med all möjlig uppmärksamhet följa undervisningens gång i det hela, ordna densamma på bästa sätt, gifva nödiga anvisningar och råd åt lärare, taga kännedom om lärjungarnas framsteg och skriftliga arbeten, samt i öfrigt söka befrämja uppnåendet af det Läroverket föresätta mål, likväl ett stort antal andra för en rektors egentliga embetsutöfning främmande bestyr, såsom t. ex. utskrifning och kopiering af protokoller, läseordningar, räkenskaper med dertill hörande verifikationer, lönerequisitioner, årsberättelser, kataloger, embetsskrifvelser. afgångsbetyg m. m. i betänklig mån toge hans tid och uppmärksamhet i anspråk; med anledning hvaraf och då det vore i hög grad angeläget, att rektorsembetets vigtigaste åligganden ej behöfde stå tillbaka för en ofta brådskande expedition af en mängd ärenden, hvilka visserligen stöde i samband med skolans verksamhet och sålunda fortfarande måste utgöra föremål för rektors behandling och företagas på hans ansvar, men dock vore af sådan beskaffenhet, att deras omedelbara, ofta med stor tidspillan förenade, utförande mycket väl kunde fullgöras af en annan person, rektorerne funnit sig böra göra framställning om behofvet af ett årligt anslag till arvode åt ett af rektor, helst bland läroverkets lärare, utsedt biträde, som skulle gå rektor tillhanda vid utförandet af ofvan omförmälda sekreterareoch kamererare-göromål; varande i afseende å arvodets belopp föreslaget, att detsamma måtte bestämmas att utgå till hvarje högre Elementar-Läroverk med 150 R:dr, såvida lärjungeantalet utgjorde 200 eller derunder, samt att ökas med 50 R:dr för hvarje deröfver stigande hundradetal.
Då man inte kan förutsäga mynt och varors värde i framtiden vill Vi inte utsträcka arrendetiden till obestämd tid. Längsta tiden bör vara 50 år. Skulle innehavaren avlida får arrendatorn bruka jorden 5 år till. Arrendekontrakten inlämnas till tinget. Norrköpings slott den 13 juni 1800. GUSTAF ADOLPH Förordning om lagfart och börd av jord på landet, Norrköpings slott den 13 juni 1800. Då det visat sig att den långa tiden innan lagfarten är säker på en fastighet, har medfört att köparen inte vågat förbättra eller göra uppodlingar. Vi är betänkta att genom att inskränka lagfartstiden undanröja dessa olägenheter. På alla orter där trenne ting hållas och jorden utbjudas tre gånger skall vid fjärde tinget lagfarten anses vara avslutad. Den som vill stämma köparen skall göra det då. Detsamma gäller orter där man har två ting. Då är lagfarten befäst vid tredje tinget. Värderingar på pantsatt egendom skall ske inom 8 månader. Besluten skall spikas upp på Rättens dörr. Köparen och säljarens namn och den summa som fastigheten blivit utbjuden. En likadan förteckning skall efter avslutat ting läsas upp från predikstolarna i det Härad där fastigheten är belägen. Norrköpings slott på rikssalen den 13 juni 1800. GUSTAF ADOLPH. Kungörelse hur med betalningen av lån i bancomynt på två år kommer att förbehållas, Norrköpings slott den 15 juni 1800. Förmögenhetsavgiften som Rikets Ständer beviljat för att realisera Riksgäldskontorets kreditsedlar kommer att göra att det blir större behov av speciemynt. De som har lån i speciemynt kommer att bli lidande. För att undvika detta skall räntan betalas med bancomynt under kommande två år. Om lånen återbetalas är man pliktig att göra detta i kreditsedlar. Norrköpings slott den 15 juni 1800. GUSTAF ADOLPH Sveriges Rikets Ständers bevillning för nästkommande år 1801 och de påföljande åren intill nästa Riksdag, Gjord och samtyckt vid Riksdagen i Norrköping den 15 juni 1800. Vid Riksdagsbesluten 1789 och 1792 har vi åtagit oss att betala Rikets skuld samt påfört den Riksgäldsverket.
Och då skall han säga mig det. Jag vet detta, så säkert, att hela min energi spännes af denna tanke, blir vaken och lefvande. Jag glömmer nästan att tänka på mig själf. I stället kretsa mina tankar om Pierre, och jag vill finna ett medel att åter få hans blick ljus och hans tankar lugna. Jag är fylld med en fruktan, hvilken är af helt annat slag än den föregående. Jag fruktar nu att lämna honom ensam, jag ville städse hafva honom i min närhet, och jag skulle vilja tala till honom, om jag ej fruktade att blott göra det onda värre. Vi träffas ju aldrig ensamma förrän om aftnarna, och då säger Pierre ingenting. Han är vänlig, men hans vänlighet har något liflöst öfver sig, som om någonting inom honom slocknat, och när han försöker vara munter, märker jag att han egentligen söker öfverdöfva den stämma, som icke vill tystna, och som hela tiden plågar honom själf. Jag blef viss på min sak i går, när Elsa och jag sutto bakom soltältet på verandan, och Pierre kom hem från sitt arbete. Han gick uppför gången, och när han fick se byggningen, stannade han och betraktade den. Jag satt hela tiden och berättade för Elsa om något, som hade passerat i våras i Paris, och jag fortsatte med min berättelse, när Pierre kom, för att han ingenting skulle märka. Men genom ett litet hål, som barnen rifvit på tältduken, kunde jag se Pierre. Han stod först stilla, som om han betänkt sig, vände två gånger om för att gå upp till byggningen, men slutligen vek han in i en liten berså, från hvilken man kunde se rätt upp till byggningens fönster. Där satt han en stund och stirrade upp mot vårt hem, och jag skall aldrig glömma det uttryck, jag såg i hans ansikte. Det var hopplöst och undrande, nästan bedjande som ett barns och dock bittert som en mans, hvilken känner sig sviken. Utan att han visste det, berättade han mig då, att han gick ensam och stred med sig själf likasom jag, fastän på annat sätt. Och jag förstod med ens, att när han frågat mig, hvad jag tänkte på den morgon, då jag räknade dagarna i min almanacka, hade han icke trott på mitt svar. Eller han hade trott på det först.