Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att ifrågavarande tjenstemän, som icke annat än undantagsvis kunna till någon förmånligare plats avancera och med hvilkas befattningar de största mödor och uppoffringar äro förenade, böra så aflönas, att de åtminstone hafva att påräkna en tarflig bergning, torde icke kunna bestridas, utan åsidosättande så väl af billighetens fordran, som af det allmännas intresse. Härvid bör jemväl i betraktande tagas, att läkaren måste genomgå en lång och dyrbar lärokurs samt att, sedan de för hälsovården å landet anställde läkares antal, såsom under sednare tider skett, betydligt ökats, provincial-läkarnes inkomster af enskild praktik blifvit i icke ringa grad förminskade. Då dertill kommer, att sådane tjenster understundom måst, i brist af sökande, i längre tid stå obesatte, synes en förbättring af provincial-läkarnes lönevilkor vara af högsta behof påkallad. Utskottet anserlönerns för de ordinarie provineial-läkarne skäligen böra bestämmas till 666 r:dr 32 sk. samt arfvodena för extra provincial-läkarne till 500 r:dr hvardera. Då nu, enligt hvad det den Nådiga propositionen bilagda Statsråds-protokoll af den 9 November nästlidet år närmare utvisar, behofvet af nu varande extra provincial-läkare-beställnlngars i Hudiksvalls och Undersåkers distrikter uppförande på ordinarie stat blifvit till fullo ådagalagdt, och dessa platsers innehafvare följaktligen böra komina i åtnjutande af enahanda lön, som öfrige ordinarie provincial-läkare, blifver den tillökning i anslag, som erfordras för att höja aflöningarn# till nyssnämnda belopp 19,906 r:dr 32 sk. årligen.
Nio 409, bade Vällofliga Borgare-Ståndet, som vid pröfning af anslagen under Riks-Stalens Åttonde Hufvud-titel, eldigt Statsutskottets Utlåtande Nio 125. bifallit 105:dje punkten uti detta Utlåtande, hvarigenom var tillstyrkt att till uppförande enligt godkänd plan af en nybyggnad för det högre Elemenlar-läroverket i Örebro mätte anvisas en summa af 70,000 Riksdaler att i mån af behof från Riksgälds-kontoret utbetalas, inbjudit Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet att i detta Borgare-Ståndets beslut sig förena. Ståndet alslog inbjudningen och lade Protokolls-utdraget till handlingarne. S. 1). Genom Protokolls-utdrag Nio 470 hade Vällofliga Borgare-Ståndet, som vid pröfning af anslagen under Riks-Slatens Åttonde Hufvud—litel enligt StåtsUtskottets Utlåtande Nio 17f! bifallit 24 punkten uti detta Utlåtande, hvarigenom Utskottet hemställt, att Rikets Ständer lill uppförande i enlighet med godkänd ritning af ett nytt Läroverkshus i Fahlun måtte anvisa en summa af 44,000 Riksdaler att i mån af behof från Riksgälds-kontoret utgå, inbjudit Höglofliga Ridderskapet och Adeln, samt Bonde-Ståndet att i detta Borgare-Ståndets beslut sig förena. Ståndet afslog inbjudningen och lade Protokolls-utdraget lill handlingarne. S. 1). Föredrogos Stats-Utskottets nedannämnda Utlåtanden: Nio 184, angående ersättning för sådana al Kongl. Stals-kontoret förskottsvis bestridda utgifter, för hvilka Statsanslag ej blilvit af Rikets Ständer beviljade; bifölls; Bih. till B. St. Prot. i859 f 1860. 9 Sami. • Frof-U Idrag 20 September iSOU.
Då det förra nemligeu innehöll ett ovilkorligt berättigande för vaktkarl eller fångförare att skjuta på rymmande fånge, omfattar åter K. M;s nu afgifua Nåd. Prop. att till rymnings förhindrande endast det våld, som nödigt är, må anvädas. 362 Den 24 Mars e. m. Emellertid synas de farhågor, förstnämnda lagförslag med skäl framkallade, hafva gjort ett så djupt intryck, att man under inflytelsen deraf vill motsätta sig snart sagdt hvarje förslag till lösning af hufvudfrågan. Åtminstone förekommer det mig som skulle reservationerna inom Högsta Domstolen och Lagutskottet, äfvensom Hr Dalmans anförande, hafva sin egentliga tillämpning på 1823 års förslag, men deremot icke böra hindra antagandet af före v: de förslags 57:de g. Den rätt, samma § tillerkänner fångbevakning, har veterligen icke blifvit bestridd eller förnekad inom Europas fleste civiliserade länder. Inom vårt land åter visa sig begreppen i detta hänseende hafva varit mera obestämda. 1734 års lag innehåller härutinnan icke någon fullt afgörande föreskrift. Den stadgar dock uti 29:de kap. Usta g:ti Missg.Balken, att den, som far efter att fånga den, som lagliga gripas må, slår eller skjuter åt honom eller dem honom värja vilja och i misshugg dödar en annan, skall, om sådant pröfvas hafva skett mot hans vilja och upsåt, böta endast vådabot (20 daler); hvilket stadgande synes föranleda till antagande deraf att det använda våldet ansetts vara i och för sig lagligen befogadt. Men först i Lagberedningens den 25 Nov. 1844 afgifna förslag till lag om verkställighet af fängelsestraff, § 26, uttalas med uttryckliga ord den grundsats, att elter varning det våld må brukas, som nödigt är för att hindra fånge från rymning ur straffinrättning.
Svart är hans långa hår, blåsvart det krusiga skägget kring hans läppar, svart, stolt och ändock skygg den blick han riktar på riddaren. Han tiger, men pater Henrik talar i hans ställe: „Dessa menniskor bedja om er nåd, ädle herre, och om tillstånd att uppslå sina tält i er skog, ty de ämna stanna här några dagar, hvarefter de åter skola fortsätta sin vandring. Ty ni må veta, ädle herre, att dessa menniskor äro af ett folk, hvilket Gud förnekar ro och hvila, dömande dem att från slägte till slägte vandra från land till land. Besynnerligt är deras öde, och vigtigt att betänka, ty det vittnar om Guds allmakt och stränga rättfärdighet, och om vår heliga läras evigt beståndande sanning. Dessa vandrande menniskors fäder bodde, såsom denne man, bland dem en höfding, berättat mig – deras fader bodde för ett tusen tre hundra och mer än fyratio år sedan uti Egypti land. De voro ett ansedt folk af Ismaels, Abrahams och Hagars sons stam, samt egde fasta boningsplatser i välsignade bygder, icke eftergifvande Gosen i fruktbarhet. Då kom en dag till deras landsändar en vandringsman, följd af en qvinna med ett spädt barn i sina armar. För sig och de sina begärde vandringsmannen skydd under deras tak mot natten och ovädret. Men alla vägrade och visade honom den ene till den andre. Men främlingarne, som de sålunda bortvisade från sin tröskel, voro den helige Josef, himladrottningen Maria och verldens Frälsare. Och till straff för denna synd dömde Gud dem och deras barn att hemlöse kringirra i tvåtusen år, utan annat hopp för sitt lif än främlingars barmhertighet. Mer än hälften af deras mödosamma väg är nu fulländad, men ännu skola 23 slägter, räknade till 3 på århundradet, dö på den väg, som återstår, innan de hunnit det mål, hvarefter de längta: fäderneslandet och försoningen med Gud. Ädle herre, detta folk, som beder om er gästvänskap för några dagar, har genomtågat många länder och icke utan bönhörelse anropat många furstar om samma nåd.
Det är visserligen icke ovanligt att då sjuk sjöman qvarlemnas å utrikes ort, hans inneslående hyra användes så långt den förslår till betäckande af kostnaden för sjömannens vård och underhåll. 1 öfverensstämmelse med den af Hr Justitierådet Alexanderson, vid lagförslagets granskning i Högsta Domstolen, yttrade mening, finner jag dock föreskriften om förpligtelse för en å utrikes ort qvarlemnad sjuk sjöman alt sjelf vidkännas sjukvårdskostnaden, stå i strid med de eljest i denna § följda grunder, och får jag på grund häraf samt med alseende å hvad Hr von Ehrenheim nu i ämnet yttrat, förena mig i den af honom framställda begäran om åtcrremiss af nu föredragna §. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 63. Bifölls. § 66. Hr af Ström: I afseende å kostnaden för sjömans be grafning är för närv:de genom Kommers-Colkii på K. Brefvet grundade cirkulär af d. 29 Augusti 1781 förordnadt.. att denna kostnad skall ersättas af den dödes lagligen försålda qvarlåtenskap, så långt den förslår, och återstoden af det sjömanshus, hvarifrån sjömannen sist utgått. Enligt lydelsen af lörev:de § synes emellertid som Utsk:t haft fiir afsigt att pålägga redcrierne den sjömanshusen sålunda tillhörande ersättningsskyldighet. Deremot bör icke heller vara något alt erinra, eniir billigt är att rederiet bidrager till kostnaden för begrafning af en i dess tjenst alliden sjöman lill så stor del, som icke kunnat med sjömannens qvarlåtenskap betäckas, samt för öfrigt sjömanshusens tillgångar i allmänhet äro ganska inskränkta.
Duns Uu^:d lor cle omnumncle sdudnernus dorlurdiAunde Irlilvid ^jorclu; men, enur desummu snurure gro udd lredrukdu susom lrisdorisku minnesmurken, un soin konsdulsder, udd uoosdulla i edd Museum, lrvurdill clerus kolossulu sdorlelc, som erlordrur m^cked sdoru utrymmen lor udd rudt lrumlrringu sin verkun, oeksä AÖr clem nnndre lum^li»u, su kun clen sulundu unordnude sdoru sulen ieke UN868 sdu i nuAOd clirecd summuniruvA mecl lr^AANuclens undumäl. 8kulie derlore Dclers I^onAl. Nu^:d duckus unnorlundu lresluda om cle ilruAavurunde lrilclernu, lorsvinner kosdnuden lor summu sul; 2:0
Härvid förekommer först Utskottets sid. 13 i Betänkandet framställda förslag, angående tull-taxans uppställning och formela beskaffenhet; innefattande dels att de vid införsel tullfria varor, som nu äro å en särskild förteckning upptagne, skulle, med iakttagande af behörig alfabetisk ordning, införas uti införsels-tarifen’ dels ock, att den i taxan förekommande kolumnen för varors tullvärden borde der-’ ifrån uteslutas; i sammanhang hvarmed Utskottet ock hemställt, att böter i konfiBih. till R. St. Brot. 1856 <Sf 1857. 5 Sami. 1 Afd. 20 Haft. \ 2 Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 23. skations-mål måtte beräknas efter den värde-summa, hvartill i beslag tagna varor vid stadgad besigtning och värdering uppskattas. Ridderskapet och Adeln har bifallit dessa förslag; äfvensom Bonde-Ståndet gillat förslaget, i fråga om tullfria varors upptagande i sjelfva taxan, men deremot förklarat hvad Utskottet i öfrigt hemställt icke kunna godkännas, i följd hvaraf tullvärdes—kolumnen borde i taxan qvarstå. Presle-Ståndet har, med afseende å det nära sammanhang, som egde rum emellan frågan om de särskilta tilläggs—afgifternas upphörande och Betänkandets öfriga delar, återremitterat dessa och således äfven nu ifrågavarande förslag, utan att likväl några särskilda anmärkningar emot samma förslag blifvit framställda; och har Borgare-Ståndet åter, efter vunnen kännedom om första behandlingen hos öfrige Stånden af frågan, angående städernas tolag, beslutat, att låta handläggningen af Betänkandet till dess öfriga innehåll hvila, till dess sig visade, huruledes frågan om tolagen blefve af Rikets Ständer slutligen afgjord.
Urstotket tror att ändamalet, förekommande af brott, »vinnes icke genoin en förhöjd bestraffning, utan genom den säkra och snara »verkställighet Domaren dera leinnar, och är öswertygadt, att »ned den rättelse t Kongl. Förordningen den »? April i7zz om fylleri och drockenstap, som omständigheterne pakalla, nu stadgade påföljder stola anses »not mindre brott och förseelser, (da »verkelig »vanart och gröfre brott med härdare straff beläggas) fullkomligt svarande, och således uppfylla hwad dermed asvftas. Pä sädane grunder, och dä genom en förhöjd Bewillning, genoin pälagor af alla stag, dem Statens behof fordra, sedelstocken »näste framdeles ansenligen minstas, och föijagteligen waru-wärden nedsättas, äger Utstottet en förökad anledning, att för närwarante icke tillstyrka bifall ä Herr CommerceRädet Santessons »notion, i öfwertygelse, att wid den orna» betning af Lagen i hela dest »vidd, hwarmed Lag-Committeen nu Mlsättes, sadane straff och Den 9 Julli. 1467 och påföljder förestås, som, svarande emot brottets art och beskaffenhet, stola freda frän förakt för straffet, och således betaga den yppade farhäga, att Lagbrotten lättas och animeras; Hivilket dock Riksens Högloft. Stander »vördsamt underställcs. Orebro den 7 Julii i8»2. PäHögkoch Ridd. och Adelns Pä Högwörd Prest-SänLedamöters magnar, dets Ledam. magnar, bl. k. Ztrömkelt. ^ok». k a k. westlen. Pä Walloch Borgare-StanPä Hcderw. Bonde-Stän dcts Ledam. »vägnar, dets Lcdain. magnar, ^ kl. tion Hvist. dockers darsson. KV'stiUIZren.
Och kalla till sig mycket trefligt sällskap att prata med på spiritistisk väg.» »Hm, altid skall ni då gäckas med mig, för att jag en gång olyckligtvis i ett obevakadt ögonblick anförtrodde er, att jag var spiritist. Vet ni icke, herr Livin, att det kännetecknar okultiveradt folk att göra narr af det, de ej begripa, och okultiverade vilja vi två väl minst af alt vara eller hur?» »Nej ni har rätt! Gräla på mig bara! Det käns så godt att få bannor – det har jag aldrig fått. – Nåå det var då för väl i alla fall, att ni ändrade beslut och kom ner. Annars hade jag väl förgåtts af ledsnad härnere.» »Skall det vara en artighet, det der?» »Naturligtvis och mitt hjertas uppriktiga mening dessutom.» »Nåå i så fall måste jag väl vara lika uppriktig och bekänna, att ni icke får fatta orsaken till, att jag blef synlig, som någon särskild gunst för er. Anledningen dertill var den, att jag just nyss helt oväntadt fick telegram, att min kusin kommer hit i dag.» »Jaså! Med hvilket tåg kommer hon då?» »Hon, hon! Det är en duktig, fyrtiårs enkling. Grosshandlar Rapp, han som har de stora jernbruken i Vermland, ni vet.» »Såå!» »Ja, jag skall just nu gå ner och möta honom. Adjö då så länge, vi träffas i middag åtminstone. Jag antar, att han och jag dejeunera på mitt rum. »Farväl!» »Farväl!» Värdigt som vanligt reste hon sig och gick upp mot hotellet med denna sakta vaggande, lätjefullt cadenserade gång, som var egendomlig för henne, men han satt qvar i en oklar, harmsen känsla af, att deras angenäma förhållande skulle störas af den ankommande tredje. En stund efter dinern! Nere på båtbryggan stå Gerhard och grosshandlar Rapp och prata, väntande på Camilla, som gått och hemtat några öfverplagg i och för en båtfärd på sjön, som de tre ämnade företaga samman.
Af dessa räkenskaper synes, hvad som åtgått, och man undviker sålunda att lemna kännedom om förråden åt dem, som på intet vis derom böra underrättas, och hvilken kännedom kunde medföra ganska obehagliga följder. k ?8- Hr Cederschjöld: Då man utaf räkenskaperna ser, att en besparing finnes uti gamla passevolancefonden, uppgående till mer än 290,000 R:dr, och denna besparing nödvändigt måste hafva någon ägare, vare sig de, som dertill bidragit, eller Statsverket; så anser jag det vara nödvändigt, att R. St. komma i erfarenhet af, hvarest dessa medel finnas och huru de för framtiden blifva använda. Uti 58 §. Reg.F. stadgas, att derest genom tractater med främmande magter några medel skulle till Riket inflyta, skall för dem på enahanda sätt redovisas som för öfriga statsinkomsterna. Men när redovisning skall äga rum för medel, som tillkomma Statsverket genom tractater med främmande magter, bör väl ännu mer en sådan redovisning ske för medel, sorn. influtit genom tractater med Svenska medborgare; och under denna kathegori ligger helt visst gamla mötespassevolancefonden. Om man icke vill medgifva, att de, som dertill contribuerat, skulle återfå denna besparing, blir andra alternativet ovedersägligt, att den mäste tillfalla Staten. Jag nödgas derföre anhålla, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen. Gr. Den io April f. m. 65 Gr. Cronhjelm: Jag begär att fä instämma uti elen af den siste talaren yttrade princip, att lill dessa medel mäste linnas någon ägare. Jag anser dem icke kunna vara Konungens eller Regeringens enskilda, utan tror, att de rätteligen utgöra allmänna medel, enär de tillkommit genom allmänna bidrag. Dessa 298,622 R:dr äro i närv. ställning, då Staten är belastad med en icke obetydlig skuld och inskränkningar lill följd deraf fordras, ingalunda att försmå, helst då nya anslag äro begärda. Jag tror, att Ständerna icke kunna annat än taga i anspråk medel, som äro af allmän natur och till Statsverket influtna.
— Men till ett sådant mål verkade äfven, såsom rätteligen blifvit anmärkt, i ganska väsendtlig mån Feodalismen, hvilken, sättande länsbandets sammanhållning öfver allt annat, sträfvade att åstadkomma förmögenhetens fördelning på så få händer som möjligt. Inflytandet deraf på de oäkta barnens ställning blef ock märkbart i samma mån, som feodalismen slog mer eller mindre djupa rötter. Detta inflytande spåras ännu i flera af de Tyska lagstiftningarne, och framför allt i det Engelska rättssystemet, hvars omenskliga hårdhet emot de oäkta födde med skäl blifvit betecknad såsom en af de mörkaste fläckarna i det Engelska samfundslifvet. I de flesta andra kristna länder är dock arfsrätt nu mera oäkta barn tillerkänd. Danmark har, såsom ofvan är nämndt, i detta hänseende förblifvit sin forntid trogen. Norige har gått ett steg längre, och genom en den 31 Juli 1854 utfärdad författning är derstädes stadgadt, att oäkta barn tager arf efter moder och mödernes fränder likasom äkta barn, samt efter läder och fädernes fränder till hälften emot äkta barn, om sådant finnes, och likasom äkta barn, om sådant ej är till, så framt fadern muntligen eller skriftligen hos Rätten erkänt barnet såsom sitt. Sverige står dock i detta hänseende ännu qvar på den under medeltiden af katolska kyrkan lagda grund; och om än vår lag genom de utvägar, den anvisar en fader att få sitt oäkta barn inför lag betraktadt såsom äkta, icke är fullt så hård som den Engelska, på feodalistiska åsigter grundade, rätten, så är detta en följd af inkonseqvenser i lagen och af saknaden utaf en följdriktigt genomförd princip. Eller hvilken skulle väl denna princip vara?
Akademien eger anförtro det närmare inseendet öfver Samlingarne - 300 Arfvode för Vaktmästare samt för den person, hvars biträde fordras vid Djurs och Foglars uppstoppning - qoo uppstållningskostnad , årligt underhåll och medel till framdeles skeende uppköp - 400 Tillsammas g00 R:dr. Hvilken Summa skulle, intill dess den vid nästa Riksdag kunde blifva å Stat uppförd, af Extra Utgiftsmedlen, qvartaliteter anordnas till Vetenskaps Akademiens disposition. I sammanhang härmed har hos Stats - Utskottet förekommit en af Vetenslc. Akademien gjord särskild framslällning, den Kongl. Majit i Nåder till Utskottet öfverlemnat, att i/fGG Stats-Utskottets Betänkanden. erhålla ett årligt anslag af 4,500 R:dr till utvidgande och underhållande af de till ett Riks-Musaeum utaf Herr Hof-Marskalken Friherre Paykull öfverlåtne ansenliga Samlingar i hvilket betydliga anslag skulle anvåndas, dels till Loner för flere Tjensteman till Samlingarnes vårdande, dels till deras underhållande och förökande. Utskottet har icke kunnat tvifla, att Riksens Hoglofl. Stander skola finna angelågenheten och nyttan deraf, att de betydliga samlingar uti Botanik, Zoologie och Mineralogie, som genom enskild frikostighet blifvit till Vetenskaps Akademien ofverlemnade, bora vårdas och tillökas, samt hållas tillgänglige för Vetenskaps Idkaren, och att kostnaderne härtill \måste af det allmänna vidkännas; men då hvarken behofvet synes påkalla en i detta afseende så vidsträckt anstalt, som den Akademien föreslagit eller Statens tillgångar medgifva så stora årliga utgifter, utan hufvudsakliga ändamålet torde kunna vinnas med en betydlig inskränkning emot forslaget, har Utskottet, som deremot icke kunnat anse de hittills af Extra Utgiftsmedlen anviste q00 R:dr om året vara härtill tillråcklige, trott sig bora tillstyrka, att hädanefter må på y:te Hufvud-Titteln och Staten för Vetenskaps Akademien uppforas och anslås:
För min del hyser jag det innerliga förtroende till vår Styrelse, att den icke utan maktpåliggande skäl på Europas fosterland blottställer oss för en så mäktig fiende utan förbund med andra makter, men huru skall ett sådant förbund åstadkommas, om vi icke visa oss villige att icke allenast med ord utan äfven med handling deltaga i de Europeiska politiska striderna. Jag befarar, att vi icke på annat sätt skola ernå det önskade målet, men deremot är jag fullkomligt öfvertygad derom, att, då de öfriga makterna, Ryssland och England, hvilka, lika med oss, böra hafva det intresse, att Tyskland icke får tillegna sig större delen af Danmark, finna oss villige att ifra för Danmarks oberoende dessa makter å deras sida i diplomatisk väg göra allt hvad på dem ankommer och ännu mera, då vi framträda med en väpnad styrka, för att gifva kraft åt våra ord. Hr von Hartmansdorff har emot StatsUtsk. anmärkt, att genom sitt utlåt. Utsk. skall på sätt och vis 528 Den 11 Maj. hafva föranledt R. St. att yttra sig öfver ktig och fred. Härvid torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att SlatsUtsk., vid afgifvande af sitt bifall, liar, som mig synes, med all nödig försigtighet tillvägagått. Utsk. har nemi. yttrat, ”alt ehuru nogsamt inseende ärendets grannlaga och maktpåliggande beskaffenhet, Utsk. likväl med liflig öfvertygelse om Svenska folkets vilja och förmåga, att, för upprätthållande af fosterlandets sanna ära och betryggande af dess sjelfbestånd underkasta sig de uppoffringar, sorn omsorgen för dessa nationens dyrbaraste intressen kan påkalla, och med full tillförsigt derjemte till K. M:s visa bedömande af de åtgärder, som, för uppnående af nämnde vigliga ändamål, må vara behöllfga eller lämpliga, icke tvekat alt lilltsyrka, det R. St. måtte till bestridande af kostnaderne för nödige förberedande rustningar och andra åtgärder, som af de politiska förhållandena kunna påkallas till K.
Följden häraf är ej svår att förutse, nemligen att tvenne skördar af ek återstå, den ena just nu, den andra när de nu såsom tiilvexande utmärkta träden hunnit tillräcklig storlek, och sedan har denna nyttiga skog, denna landets prydnad, försvunnit. Om utsigten för framtiden, sådan den af mig nu blifvit visad, är mörk och nedslående, så är den dock tydlig och klar och blir en sanning, så framt ej oförtöfvadt tjenliga åtgärder vidtagas, för att rädda hvad sorn räddas kan af deri försvinnande skogen.” — Vid,hemmanet Gråshult i Loushults socken säges angående dess kohage: ”1 denna vidsträckta betesmark, som utom de anmärkta ekarna eger ett stort antal (aldraminst 1,000 stycken) vrakekar af mer eller mindre värde och användbarhet för bostället, upptäcktes ingen enda ektelning, knappast någon ek under femtio års ålder, allt bevis på ekskogens förfall och säkra undergång. Såsom redan förut blifvit anmärkt, är dock detta icke något enstaka fall. utan kan snarare anses vara allmänna förhållandet i både större Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 54. 103 och mindre betesmarker, såväl på det ena som andra bostället. Om den såkallade ”Kungs-skogen” eller Sönnarslöfs ohra i Gerds härad säges: ”Kungs-skogen, fordom en stor och vacker bokskog, utgör nu en vidsträckt betesmark, endast bevuxen med enris och der och hvar med en liten lund af bokar. Kronan skall numera blott ega en liten del deraf, hvilken tillhör Gräsma boställe och är alldeles utan träd.” Innevarande år har jag besigtiga! Kronans skogar i norra delen af Kalmar län, och fann tillståndet der icke bättre än i Skåne. Det är dock icke ensamt Kronans boställsskogar, som blifvit på detta sätt handterade. Nej, hela vår skogshushållning eller, rättare sagdt, skogsmisshushällning, är inrättad efter samma grundtanke, att blott använda hvad som finnes, utan tillbörligt afseende på framtida behof.