Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han roar sig med barnsakerna, ser jag, och mor är lika tålmodig.” Gubben Askenberg nickade vänligt åt Arve, då denne klappade honom på axeln och frågade hur han mådde. ”Åh, präktigt!” sade han, ”jag har slagit hela fru systers regemente och lagt det i vinterqvarter här i min ficka,” tillade han litet saktare och skrattade sjelf rätt godt åt sin tapperhet. Arve smålog sorgligt. Det grämde honom att se denna beklagansvärda skugga af en fordom så manhaftig sjöman. Josefina ordnade emellertid bordet. Den lilla familjen satte sig deromkring; och sedan gamla Annickas fisk fått det vanliga berömmet, frågade fru Kathrina, hur det hade sig med beslaget och hvems godset varit. ”Jo, det tillhörde kapten Rosenberg, som nyss kommit hem med sin skonert; och mor kan tro det var en kostlig historia. Jag gjorde först visitation på Tistelön, ty jag trodde både att han hade smuggelgods och att han redan fört det i land. Men jag hade knappt gjort början dermed, då jag, af Haraldsons tjenstaktighet att visa mig omkring, förstod att der icke fanns något att dölja. Och som jag händelsevis råkade att genom dörren till ett annat rum få se några ljus på ett besynnerligt sätt uppsatta i ena fönstret, tänkte jag straxt att det var en signal åt skonerten och begrep då att de gömt eller ernade gömma varorna på annat håll.” ”Sedan jag ännu en liten stund, för att föra dem bakom ljuset, fortsatt visitationen, tog jag afsked, liksom jag varit öfvertygad att der icke fanns något vidare att uträtta. Jag styrde söderut, men vände snart och lade mig på utkik. Icke långt derefter hörde jag sakta årslag och ett slags läte rätt väl härmande lommens skri. ’Aha,’ sade jag till Mårten, ’der ha vi det! Pass på nu, om vi ej förnimma någon återsignal!’ och knappt var ordet ur munnen, så fick jag höra skriket af en fiskmåse.
Den ständigt underhållna stridsmakten är den ordnade, tillredda, i alla sina fogningar starka ram (cadre), i hvilken de uppkallade stridskrafterna samlas, infattas och organiseras; den stam, med djupa rötter, som fasthåller rörliga, smidiga och fruktbärande grenar. Obegränsad utskrifning, förr allestädes det vanliga sättet att anskaffa manskap, numera endast fortfarande i Ryssland, är öfverallt annorstädes afskaffad, såsom underkastande befolkningen godtycke och osäkerhet. Värfning, förr mera allmänt bruklig, är numera dyr under fred, och, utom vissa gränser, icke möjlig under krig, kan således endast för en del afkrigsstyrkan begagnas, och användes såsom ensamt anskaffningssätt endast i England, men med kända olägenheter. Konskriptionseller allmänna 6ei'ärmysförfattningen, som lagligen ålägger hela befolkningen vissa års vapenpligt, är derföre det naturliga, minst kostsamma och enda säkra sätt, att under alla omständigheter erhålla tillräckligt manskap. Den möjliggör derigenom ett långvarigt och ihärdigt försvar. Ett i vapen öfvadt folk är enda vilkoret för en mindre stat att i våra tider kunna bevara sin sjelfständighet. Men just derigenom bär denna författning en stor och folklig prägel. Den uttrycker, att medborgarens första pligt är att försvara sitt land. Den gör krigsmannen till medborgare, medborgaren till krigsman, gör den senares sak, känslor och behof bekanta för det folk, han tillhör. Då vapentjenst blir en nationalpligt, blir kriget en nationalhandling. Detta lyfter folkkänslan, underhåller de krigiska minnen och föreställningar, hvilka civilisationen af många skäl betager, och bereder villighet till de stora uppoffringar af alla slag, ett krig fordrar. Antagen i Europas alla land (utom England och Ryssland) är beväringsförfattningen äfven hos oss grundvalen för vårt försvar, den källa, hvarutur våra stridskrafter uppvälla, och hvilken såsom sådan måste med omsorg hägnas och vårdas, så att dess flöden uppfylla sitt närande ändamål. 38
Men,” tillade Carolina, då hon eftertänkt det sjelfviska i denna slutsats, ”hon skall slutligen fly till den evige Förbarmaren, och bedja att han renar hennes kärlek, och vänder Waldemars hjerta till den han inför Gud och menniskor lofvat sin tro.” ”Ack, Carolina! jag känner att du har rätt, och jag vet att Maria skulle kunna göra det, ja, mycket mera; ty hon är rik, som du, på allt hvad själen och hjertat eger ädelt, samt af en bättre natur än vi andra. Men jag, Lina! Du begriper ej mina qval.” ”Jo, jag begriper och fattar dem; men berätta mig nu allt vid ditt besök. Fanns intet hopp från deras sida till utsigt af en anständig brytning?” ”Nej, icke det ringaste; du skall få höra allt hvad som passerat.” ”Då jag på morgonen anlände, kom den redlige gubben med det välvilligaste leende emot mig. ’Nå, kommer du ändtligen, min son?’ sade han och införde mig i sitt arbetsrum. Här utvecklade han ställningen af vårt hus. Han hade redan innan min hemkomst, på vår fars begäran, med Lindman genomgått alla böckerna. Han är utnämnd till din förmyndare; och önskar att du, tilldess bröllopet inträffar, förblifver hos honom. Hela lösöreboet blir försåldt att betäcka skulderna. Sjelfva gården hoppades han dock kunna rädda åt oss, och föreslog mig att låta vår gamle, hederlige Lindman tills vidare hafva den på hälftenbruk. Jag svarade ja till alla hans förslag. ’Gud vet, min son,’ sade han, med ett mildt förebrående leende, ’affärsman måste du ej vara. Men var trygg; sakerna hvila i din tillkommande svärfars händer; annars skulle jag vilja råda dig till litet mera försigtighet. – Då han ej kunde upmuntra mig, sade han vänligt: ’Min bäste gosse, äfven jag förlorade en gång en kär, mycket kär fader; men det måste vara måtta med allt här i verlden, således äfven med sorgen. Jag var, vid den tiden, förlofvad med min nu bortgångna, evigt saknade maka; derföre bemödade jag mig att för hennes skull qväfva min smärta. Och ser du, Waldemar! så bör äfven du göra.
Till diverse och i förslaget specificerade extra utgifter, hafva comitterade tills vidare ansett ett årligt anslag af i,5oo R:dr erfordras, hvilket Utskottet ansett böra nedsättas till 1000 R.dr årligen, med hemställan, ”att denna summa må beviljas endast till nästkommande Riksdag, emedan Utskottet förmodar, att, då inrättningen vunnit stadga, dess inkomster skola blifva tillräckliga, att dermed bestrida dylika utgifter.” Emot denna inskränkning borde jag minst hafva något att anmärka, då comitterade sjelfve i underdånighet hos Kongl. Majtt anmält, att Den 5 Juli i e. rn, 73 detta anslag troligen innan nästkommande Riks; möte skulle kunna nedsättas, i rnon af det större förtroende inrättningen vinner och de större afgilter, man, i anledning deraf, billigt vis kan ålägga dem, som densamma om vård för sjuka husdjur eller skoning anlita. Men dels är denna tidpunkt, enligt min tanka, ännu icke inne; och dels har vid beräkningen af detta anslag ingått, att allt, hvad som erfordras till tomtens planering, dess förseende med behörig stängsel och andra återstående mindre, men oumbärliga förändringar och reparationer å inrättningens nuvarande byggnader och lägenheter, sknlle utgå af det anslag till nybyggnad , som blifvit åskadt, men af Utskottet afstyrkt, under förutsättande att någon passande lågenhet i dess ställe för inrättningen skulle kunna upplåtas, till hvilkens någorlunda förändrande till sitt ändamål, äfvenledes utgifter ej torde kunna undvikas; och kan jag således, underså förändrade omständigheter, så mycket mindre önska, att den af Utskottet på extra utgiftstiteln föreslagne inskränkning måtte bifallas, som öfverskottet, hvilket derpå möjligtvis kan uppkomma, är, så vidt jag kan finna, den enda tillgång, af hvilken de uppräknade utgifterne skola kunna bestridas. Att lön må anslås för en Djurläkare i Norrbottens
Hvad åter den sednare, eller SkårgårdsFlottan beträffar, så, enär detta vapen lika litet kan agera i öppen sjö, som den förstnämnde uti skärgården, och enär en sådan af största behof påkallas, till betäckande af Årméeris flsnque, landstigningars befrämjande eller förekommande Cömmiinicationers och transporters obehindrade gång emellan fasta landet och Arméens serskilta fördelningar, äfvensom den seglande flottan; 404 Vsn 30 Augusti /■ m, att genom omvexlande positioner, hos fienden väcka osäkerhet, och diversioner i sammanhang med Armeens rörelser, och sluteligen att göra den fiendtliga SkårgårdsFlottan fullkomligt overksam, utom andru krigstillfållen, såsom anfall emot befåstade orter rn. in. hvilket inom detta Hus vöre lika onödigt som öfverflödigt att uppräkna. Min afsigt med detta anförande har varit, att öfvertyga om Rikets behof, af så vål en Örlogssom Skargårds-Flotta, och må det tillåtas mig till ytterligare styrka för denna öfvertygelse anföra följande historiska facta, nemligen : Att efter Konung Carl XILs död, sedan freden med de största uppoffringar kunnat erhållas, insågo då varande Ständer nödvändigheten att i nion af tillgångarne anslå medel, ej allenast till ÖrlogsFiottans uppbyggande, utan ock, åtog sig hvarje Provins en frivillig extra gård, till byggnad af Galerer, de enda då kände Skärgårdsfartyg, i saknad hvaraf kusternes härjande och brännande af fienden icke kunnat förekommas, och som bekant år, fingo desse Galerer namn efter Rikets Provincer.
N:o 92, om belöning till Fullmägtige i RikagäldsContoiret för deras hafde moda med utr redningen af f. d. FilialDisconterne. 93» rörande anstånd med inbetalningen af innevarande års allmänna Bevillning. d. 14 April 1823. Från Högloft. Ridder skåpet ocb Adeln. S. D. Vid förnyad föredragning af ConstitutionsUtskottets den 29 sisth Martii, under N:o 5 aflåtne , samt d. 3 dennes på bordet Jagde Memorial, innefattande hemställan och Deputerades förordnande till uppsigt öfvar -Trot Vtår, i. 14 April i8äj. JSJ Grundlagarnes felfria tryckning, fann Ridderskåpet och Adeln för godt, att, med bifall till ConstitutionsUtskottets berörde hemställan, samt under instämmande i BorgareStåndets, uti ankommet ProtocollsUtdrag af den 7 dennes e* m. tillkännagifne beslut, öfverlemna denna befattning åt Riksens Ständers Committerade till tryckfrihetens vård. S. D. Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets, den ig sfstl. Martii afgifne, samt d. 7 dennes eftermiddagen på Bordet lagde Betänkande, i anledning af de utaf Grefve Spens, Carl Gustaf, dervid gjorde anmärkningar, till Utskottets återremitteradt. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos följande från nedanriämnde Utskott inkomne, samt d. 7 dennes eftermiddagen på bordet lagde Memorial och Utlåtanden: från Lag .Utskottet. Af d. io sisth Martii. N:o 14) om Domares skiljande från befatta ning med värdering af fastighet, som pantovis Lagfares. N:o 15, om afskaffande af den stadgade plikten för den, som icke vid andra uppbörds-mötet sig infinner och anmäler sin oförmögenhet att Utskylderna erlägga. 13® Fron Utdr. d. 14 -dpril 1823.
Å andra sidan söka också föräldrarne vanligen ut stycken, som kunna bjuda de små mycken ögonfägnad och skrattretande pointer, men hvarifrån skulle då det hälsosamma inflytandet på förstånd, känsla och hjärta härleda sig? Tvärtom måste känslans ästetiska bildning och uppfostran till det ädla och sköna lida därunder. Jag förnekar visst inte, att äfven vi vuxna gärna hjärtligen skratta åt upptågen och vitzarne i dylika stycken. Men barn stå, särskildt på grund af sin härmningsdrift, på ett helt annat sätt under desammas inflytande och missbruka, hvad de höra. Och så få vi äfven besinna, att dramerna liksom romanerna försätta åhö- raren i en främmande, från verkligheten oftast vidt skiljd värld; att de med lifvets verklighet obekanta barnen ta dessa framställningar för sanning och vid utträdet i lifvet engång kunna genom sådana förryckta åsikter ställas helt oskickliga att reda sig, ja, kunna förspilla hela sin lefnadslycka. Hvarför skulle vi inte bespara våra barn en sådan strid och disharmoni mellan drömmen och verligheten? Och till sist är ej att förgäta, att teaterbesöken hos våra barn kunna uppväcka känslor och begär, som helst borde förblifvit outvecklade. Det är förvånande, hur likgiltig man plär vara just i denna punkt, ehuru väl knappast någon finner det i sin ordning, att redan barnen erhålla inblick i könsfrågor. Det må gärna vara, att de därvidlag sakna klara begrepp; men genom att åse scenens förälskelser och åhöra de förälskades språk masts nödvändigt barnen väckas till aningen om sexuella känsloströmningar. Det hemlighetsfulla öfver dessa för dem hittills fördolda förhållanden eggar den unga inbillningskraften; drömmande sitta de där sedan — obevakade af de vuxne — och samtala med andra barn om sina gjorda upptäckter inom en värld, full af den förbjudna fruktens lockande behag. Och detta allt skulle icke vara skadligt? På barnaliteraturens område bemödar man sig numera att gifva de unga en sund läsning.
Ett motsatt förhållande skulle endast tillskapa lagbrytare, försvaga det mellan landsmän nödiga förtroendet, försvåra styrelsens annars så enkla åtgärder till den nödiga uppsigtens iakttagande och till en stor del upphäfva inrättningens åsyftade ändamål. Och skulle äfven detta försigtighetsmått anses möjligt, på bekostnad af alla dermed åtföljande moraliska, politiska och commerciella olägenheter, så skulle erfordras ett så stort antal af Bevakningsoch Uppsyningsmän, att kostnaden för deras underhåll icke kunde uppvägas af de väntade fördelarne, men hufvudlandet ändå icke vara desto säkrare för möjligheten att få emottaga förbjudna varor, så snart de uti öns bäggo betydligaste hamnar äro till införsel tillåtne. Alla halfva mesurer böra, efter Ut - Bein. och Ekon. Viik. Betänkfinden• 1047 skottets tanka, i dylika fall undvikas. Os gagna sällan, men bidraga nästan alltid till hufvudafsigtens förfelande. Beträffande åter de reglementariska föreskrifter, hvilka, så väl i allmänt som enskildt hänseende, kunna erfordras, för den nu tillstyrkta porto franco inrättningen; så hafva Utskottets Ledamöter derutinnan varit a £ olika meningar, och, som vid derom anställd votering 2:ne Stånd stadnat emot tvl, får Utskottet, enligt Riksdagsordningens föreskrift, till Riksens Höglofl. Ständer framställa följande 2:ne alternativer. 1:0 Att endast till Kongl. Maj:ts Nådiga godtfinnande öfverlemna detaillerne af alla slags reglementariska föreskrifter, samt till följd deraf icke afgifva något derom utarbetadt förslag, såsom dels icke påkallade af behofvet, innan hufvudsaken ännu blifvit bifallen, dels skulle kunna synas förnärmande Konungens höga rätt, att härutinnan vidtaga de åtgärder, Kongl. Maj:t i Nåder finner vara de lämpligaste. 2:0 Att, då inrättningens egentliga beskaffenhet och framgång, så väl som förekommande af dess missbruk, hufvudsakligen beror på de reglementariska åtgärder, hvilka såsom villkor för dess fastställelse kun* i»48 Besv. och Elion. tjuk.
Det var i den gamla damens tycke mycket opassande å hvardera sidan och hon ämnade just ge sin systerdotter en vink derom att unga flickor icke brukade fria sjelf, då Erik raskt uppsteg och, fattande den ännu djupare rodnande Aina vid handen samt glädtigt nickande åt Birger, med strålande anlete och fri från all förlägenhet förklarade att Aina och han voro trolofvade. Han utbad sig de båda tanternas välsignelse, "ty Jenny, den skalken, har gifvit mig sin välsignelse på förhand." Nu följde omfamningar och kyssar i tillbörlig mängd. Tant Betty tycktes liksom ha förutsett att så ske skulle, men den nog mycket öfverraskade riktiga tanten utbrast, likväl i den vänligaste ton i verlden: "Ja, det der hade jag bort förutse, då du i ditt bref till Jenny ordade så mycket om fennomanskorna." Den goda damen sökte derefter med sin blick Jenny, men mötte icke sin systerdotters öga. Hvad tant Agatha deremot såg tillfredsställde henne icke, ehuru hon ganska väl drog sig till minnes att Jenny för längesedan förklarat att hon och Erik blott höllo af hvarandra som kusiner. Nu lutade Jenny tyst sin panna mot Ainas axel: den öfvergifna, såsom tanten tyckte, stödjande sig på den lyckliga. Men denna bittra föreställning gaf dock snart rum för hennes hjertas behof att deltaga i det unga parets sällhet. Icke länge dröjde heller Jenny i Ainas armar utan hon lyfte åter sitt lilla hufvud, och skakande trotsigt sina mörka lockar tryckte hon ett ögonblick derefter med en blick full af tro och hopp Birger Ros' hand och skyndade sedan att muntert lyckönska de två tanterna. Qvällen förflöt under hvarjehanda glädtigt samspråk; blott öfver Birger Ros' breda panna hvilade ett moln som hans starka vilja förgäfves sökte förjaga. Han var öfver hufvud taget ganska fåordig och då hans blick någon gång, liksom af en händelse, mötte Jennys, kunde den anande flickan, trots alla hans bemödanden att dölja det, upptäcka att ett djupt vemod åter tyngde på den älskades själ.
Nu fruktar jag, att detta icke allenast är händelsen med alla dem, som vilja förstå någonting annat, än fullständigt framlagde förslag, utan att det äfven är hela Svenska folkets belägenhet, hvad denna fråga beträffar, att det icke förstår hvarom fråga är. Det är icke gerna möjligt, alt rent kunna förstå hvarandra, äfven då man uttryckt sig så många gånger, som t. ex. Hr von Hartmansdorff liar gjort det på detla rum. Jag tillstår, att jag icke förr än i dag har rätt uppfattat hvad sorn varit hans mening. Jag vill icke dermed säga, att jag nu fullkomligt uppfattat hans mening, ty, — för att begagna en bild, som den värde ledamoten nyss sjelf framställt, då han liknade Ståndet vid en balk, classen vid ett capitel, och individen vid en §, — då sä inträffar, alt denna § kan vara sådan som Hr von Hartmansdorff, d. v. s. en hel bok, så ser man huru långt man kan komma i försöken att uttyda den rätta meningen af dess ord. Nu tror jag, om det tillätes mig alt vara uppriktig, att större delen af 11. o. Adis önskan är att komina från denna sak, möjligtvis på det mest diplomatiska sätt, som man kan hitta på, och jag kan då icke nog tillstyrka 11. o. Ad. att antaga Ilr Åkermans förslag; ty det är så rymligt, att 8 å 10 särskilda förslag lätteligen skulle kunna uppgöras under samma program. Det är detta, hvarpå jag velat fästa R. o. Adis uppmärksamhet innan matklockan slär, emedan det kan vara vigtigt alt länka på till e. m., om del är skäligt att afgifva en sådan gemensam tanka. Är del skäligt, är det med Ståndets värdighet förenligt, å la bonne heure, då må man göra det; men må det tillåtas mig att säga min tanka: att då vi under de 3:ne föregide dagarne hafva sysselsatt oss med verkliga förslag och nu endast sysselsätta oss med fraser, så hafva vi gjort alldeles motsatsen af hvad den bekante Engelske Poeten Pope säger man bör göra, nemi.: ”to go from sounds tho things”.
Angående tiden, hvarifrån beräkningen häraf må ske , hemställer Utskottet, att den , efter vanligheten och den verkliga arbetstiden, må vidtaga för både Arfvoden och Tractamenten , som tillkomma Ståndens Secreterare, Cantzli-och Vakt-Betjening ifrån och med Fjerde dagen före Riksdagens utblåsning, men för Utskottens först med antagningsdagen , samt för dem alla räcka till och med Åttonde dagen efter Riksdagens slut; derjemte Utskottet föreslår såsom billigt, att uppå dessa Arfvoden och Tractamenten lemnäs förskott, beräknade till och med den Trettionde innevarande April månad, att, efter den dagens förlopp , utbetalas i enlighet med specificationer på Personalen, som från Herr fiandt* mar* t % ' ;:A / 1 Den 8 MajC 173 Marskalken och Talemannen, samt Utskottens Ordförande aflemnas till det Verk, der betalningen utgår ; hvarefter återstoden utaf dess Arfvode n och Tractamenten icke förr, än sedan Riksdagens slut, må utbekommas. I Öfrigt, och om vid något Utskott, göromålen blifva så öfverhopande , att dem antagne Cantzli Betjeningen skulle behöfva hjelp vid Renskrifningen, torde, efter hvad Utskottens Ordförande sig förbehållit, anmälan om ersättning deraf framdeles få göras; äfvensom ock da erforderliga medel till skrif-materialiers anskaffande samt andra nödiga utgifter för Ståndens och Utskottens Cantzliers behof böra utgå af Riksdagskostnads. summan, Utskottet tillstyrker, att desse utgifter, såsom tillförene, måga ersättas efter af Secreterarne gifvande verificerade Räkningar, tillika af Herr Uandtmarskalken och Talemannen för Stånden, samt Ordföranden i Utskotten för deras Cantzlier, genom påskrift godkännas. Stats-Utskoitet hemställer allt detta vördsamt till Riksens Höglofl.
Oaktadt Kongl. Förordningen den 21 Februarii 1789 i 5 §. lemnat bestämd föreskrift, att räntan af skattehemman, som från Kronan lill Frälseman öfvergått, skall utgå på lika sätt sorn för Kronoskattehemman är vordet fastslälldt, hade likväl Kongl Majit, genom Dess Högsta Domstol, uti meddelad Dom i ett enskildt mål mellan en ränteegare och innehafvare af Frälseskattehemman, förklarat, att dessa hemman, hvilka år 1686 blifvit till frälse utbytta, borde, i öfverensstämmelse med de den tiden om räntepersedlarnes utgörande gällande Författningar, vara pliglige, att för byggningshjelps-räutan erlägga lösen efter markegångspris. Af farhåga, att enahanda Domslut i mål af lika beskaffenhet allt framgent skola utfärdas, hvaraf följden förmodas blifva Frälseskatte-egarnes fullkomliga undergång, helst priset på ved, af hvarjehanda orsaker, inom Länet stigit till en ovanlig höjd, hafva Motionairerne yrkat, att genom Förklaring öfver Kongl. Förordningen den 21 Februarii 1789 stadgas måtte, att Frälseman utaf Frälseskattehemman icke må ega fordra räntans utgörande till högre belopp än det _, hvarmed den utaf Kronooch Kronoskattehemman utgöres _, i följd hvaraf byggiungshjolpen, som af Kronooch Kronoskattehemman efter Kronovärdie med förhöjning af alterum tantum utgår, skulle af Frälseskattehemman på lika sätt utgöras. Detta mål, hvilket ansetts tillhöra Utskottens gemensamma pröfning, innefattar, efter Utskottens omdöme, en rättsfråga, som, i händelse den i behörig ordning väekes, hör bedömas efter redan i ämnet meddelade stadganden och så mycket mindre bör föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd, som någon lag i ämnet numera icke kan stiftas, utan att träda en - 2S Lagsamt Allm. Besp.~ och Oecon.- Utsk:s JSetdnla/ide JY:o 24. dera partens rätt förnär. Vid hvilfet förhållande
Jag försäkrar er, att min son var sjukare än er man, och nu är han så frisk, att han i vå- ras gifte sig. » Den, som talade, var elt äldre högrest fruntimmer med krithvitt hår o c h ett energiskt utseende, mildradt af ett omisskänneligt moderligt väsen, som verkade ytterst tilldragande. Hon hade för några dagar sedan kommit till Menton för att hälsa på en väninna, och hon hade genast visat sig vänlig mot sin unga landsmaninna, s o m bodde i samma korridor, och som hon mött, ibland där, ibland ute i trädgården, där hon satt vid den sjuke mannens rullstol, följande hans minsta rö- relse med ångestfull uppmärksamhet. En gång förut hade öfverstinnan råkat fru Berg ensam härute, o c h då hade hon också närmat sig henne med några vänliga, hoppgifvande ord. Det hon sagt var tröstande, det märktes på det ifriga: » Ar det möjligt — lika sjuk s o m min m a n? » Öfverstinnan nickade o c h satte sig ner på den stol, fru Berg ställde bredvid sin. » Ja, han var alldeles uppgifven af läkarne. Ernst var klen från barndomen, den ende af mina barn, som var det. Mina två döttrar äro alldeles friska, de brås på mig, under det min son Ernst, skriftställaren, tagit efter sin far. » » Dog han i —? » Hon hade synbarligen lika svårt att uttala ordet, s o m öfverstinnan att höra det, ty denna svarade ett ' hastigt j a. Och sedan i samma andedrag:, » Ni kan inte tänka, hvilken skötsel o c h försik tighet det ville till, för att Ernst skulle få Iefva. A j o, stackare, ni kan nog tänka det! Det hade väl aldrig gått, o m vi inte tagit honom med oss till södern, sedan min man blef förbjuden att stanna vintrarne öfver i Sverige. Ernst var femton år, när vi foro till Algier, så voro vi en vinter i Egypten o c h den sista, min man lefde, på Sicilien. Sedan har jag följt ut med Ernst hvar höst. Antingen hit eller till Nice, Cannes, S:t R e m o, Bordighera, Pegli, Nervi. Så nog känner jag till Rivieran.