Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
"Dem ibland eder, som med sanning och ärlighet äro den goda saken tillgifne, och som med nit och trohet stridt för sin konungs sak, dem tackar jag ännu en gång för deras mod, för deras sjelfuppoffring. Men här finnas ock, Gud bättre, män af annat slag. Ännu har ingen qvinna i slottet uttalat ordet kapitulation, det var männen förbehållet att denna gång vara de mjukaste. Vore alla så till sinnes som jag, så skulle ej hertigen få in slottet så länge en hand finnes, som kunde kasta en kula åt fienden." "J veten ännu icke, eders frudöme", utlät sig nu Bengt Söfringsson, "att vi svårligen kunna kasta några kulor. De af hertigen köpta förrädarne, hafva icke allenast förledt folket att öfverlöpa, men äfven att förstöra skytteriet. Alla kanoner äro dels fyllda med sand och jord, dels förnaglade. Vi stå här redlöse, så herren sig förbarme öfver oss. Ingen utväg finnes att göra motstånd." Ett ögonblick gaf fru Ebba vika för sin djupa smärta och sade nästan bittert: "Ha, hvad kan icke menniskan uträtta med en fast vilja! Det har jag lärt mig af honom, som aldrig tvekade, aldrig bäfvade, när han skulle följa det rättas väg; och som aldrig räddes att öfver sig draga hertigens svåraste vrede, i sitt försvar för sin konungs rätt. Men J, J blifven för edra hufvuden, J bäfven för hertigens straff, och stån ovissa om J bören följa edert samvete och göra det rätt är och förtjena eder konungs nåd, eller om J bören underkasta eder hertigen, derföre att han nu står här närmast med sin här. Gingo väl alla förrädare hädan? Nej, jag förstår nu, att jag varit en godtrogen qvinna, som litat på falska vänners råd, och trott på dem, som voro min ädle makes fiender! Dock, förebråelser hjelpa intet, att klaga vårdar jag mig icke. Försvaras kan icke slottet, sägen J. Krutet förslår ej heller att spränga det i luften, dock kunde något dermed uträttas. Det nya slottet kunde väl dermed förstöras.
Icke man af facket, och föga bekant med de militära förhållanderne i allmänhet, skulle jag mycket tvekat att yttra ens den ringaste opposition i detta afseende; men så mycken aktning, och så mycken vördnad och kärlek hyser jag för indelnings-verket, att jag hoppas att ingen medlem af arméen skall förtycka, om jag yttrar att under nuv:de förhållanden och med de anspråk man nu har, det måste blifva svårt för ett indeldt kavalleri att uppfylla de fordringar man framställer. Om så är, synes det mig vara af särdeles vigt att fästa sig vid den siste talarens yttrande att tillökningen bör ske genom en värfvad trupp, och då jag fullkomligt delar hans mening att ett icke obetydligt bidrag för kronan skulle vinnas genom augmentsräntorne, så förvånar det mig så mycket mera att komitén icke kommit på den tanken. Jag har ett skäl till att biträda denna mening, och det är att, om vi vilja bibehålla den indeldta arméen, så böra vi icke öka bördorna för dem som uppehålla densamma; och just den tyngd, som drabbade de rusthållare, hvars reg:te sutte upp, skulle framkalla ett missnöje, som skulle skaka denna institution i sina grundvalar — och detta så mycket mera, som stark klagan redan förspörjes öfver denna börda. Och då man nu en gång ingått passevolans-kontrakt med rotehållarne för att minska deras utgifter, bör man väl icke nu åter öka desamma. Om, på sätt den siste värde talaren yttrat, en värfvad trupp kunde åstadkommas genom vakans-afgifter och augmentsräntor, så vore det enligt min tanke det bästa, och således att föredraga. Hvad nu särskildt Vestergötland beträffar, •—- der det ifrågav:de reg:tet skulle sitta upp, — så får jag upplysa att åtminstone en del af denna provins redan förut är särdeles betungad. Inom Elfsborgs län ligga flere hundrade man af Vestgöta reg:te, och det skulle blifva ganska svårt för allmogen att bära alla de onera, som medfölja rustningen.
Deremot, om Konungen skulle finna för godt, att hafva 2:ne Föredragande, bör detta icke vara Konungen betaget efter Grundlagen; ty det är förut yttradt, att en ganska duglig Föredragande i Commandomål kan vaxa en högst medelmåttig Föredragande i StatsRåds-mål. Jag anser således rättast, att Konungen må efter behag förena eller åtskilja dem. Tils 64 Den 1 December j. m. lika vore dock önskligt, om bägge vore Ledamöter af Stats-Rådet. Deruti ligger ett stort correctiv, då Föredraganden i Commandomål kunde borås gemensamt med Föredraganden lör Krigs-Ärenderne , och der lemna nödvändiga upplysningar, samt göra reda för sina Ärender i de ämnen , som äga sammanhang med StatsRådsmålen. Jag förklarar ännu en gång, att jag finner öfverflödigt yttra , hvilken af de framställda meningarne är min egen. Men hvilkendera som antages , anser jag i alla fall behöfligt, att nogare bestämma gränsen emellan dessa bägge befattningar. Herr Munck af Rosenskjöld: I Constitutions-Utskottet har jag icke varit af lika tänka med pluraliteten , i afseende på föreningen af de ärenders föredragning, som röia Landr-, och de som höra till Sjöförsvaret, jag vill endast tillägga ett skäl, som särdeles verkat pa mig, att då i en Constitntionel Stat alltid den möjlighet kan befaras, att Försvarsverket en dag skulle kunni komma att användas emot Nationens frihet, man likväl äger deremot en större garantie , om föredragningen af Krigs-Ärenderne är fördelt på flere händer. Af samma skäl anser jag äfven föredragningen af Stats - Råds-mål och Commandomål böra åtskiljas. Jag medger, att för den sistnämda föredragningen en bestämdare grund är nödvändig. Ett förslag derom har äfven blifvit i Constitutions-Utskottet framstäldt, ehuru det blef med 2:ne rösters pluralitet förkastadt. Man har sagt, att intet ansvar - Dm i December f. m. 65 svar finnes för hvad som uraktlåtes för Rikes sannskyldiga nytta; men 107 §.
Böter skola gäldas af den pliktfälldes egendom i löst och fast, så långt den räcker, med förvandling endast i mon af bristen; börande de fattiges rätt icke förr utgå, än målseganden sin andel njutit. Böterna förvandlas till fängelse, enligt deu grund, allmänna lagen för sådan förvandling utstakar. Under fängelsetiden bör fången till tjenligt arbete hållas. I de fall, då förbrytaren, jemte böter efter denna förordning, äfven ålägges böter för sabbatsbrott, böra förstnämnde böter försl uttagas oeh, i Bil, N.o 2, till Bevillning-Utskottets Skrifvelse, No 6. 33 händefee tillgång till sabbatsbroltsböterna saknas, skall förvandling af dem ske enligt allmän lag. § 72. Besvär rörande debitering och taxering af de för till verkning eller omdistillering af bränvin bestämda afgifter fullföljas i den ordning, som för behandling af frågor om debitering och taxering af allmänna bevillningen är föreskrifven. Handläggningen af de i § 49 omförmälde frågor angående afkortning eller restitution af påförde eller erlagde bränvinsbrännings-afgifter sker i den ordning, som för mål rörande afkortning af andra utskylder eller restitution af andra i kronans kassor lefvererade medel är föreskrifven. Besvär öfver Kongl. Maj:ls befallningshafvandes beslut i öfrige frågor enligt denna förordning anföras hos Kongl. Maj:t genom Dess Ci vil-departement inom den tid, som för besvär öfver Kongl. Maj:ts befallningshafvandes beslut i politiemål stadgad är § 73. Förbrytelser emot denna förordning böra, så i stad som pålandet, vid allmänna domslolarne åtalas och afdömas. Då den tilltalade skriftligen erkänner förbrytelsen, må han svara genom fullmägtig och personlig inställelse undvikas, der ej domaren finner sådan nödvändig. § 74. Denna förordning skall tjena till efterrättelse från och med början af år 18.., då hitintills) gällande föreskrifter i ämnet till kraft och verkan upphöra.
Och j 3 g vågar ännu en gång såga, hvad jag i början af Riksdagen på detta 2-56 Dea 11 April f, m. rum yttrat; det är Regenternes moralitet oell Svenska folkets ädelhet, sorn gjordt det möjligt för Svenska representationen, att tinder så många brister och ett så ouppfyllbart åliggande, bibehålla sin aktning Iios Konung och Folk, ehuru hon varit tvungen, att vidtaga åtgärder vid hvarje sedan nya Constifutionens införande timäd Riksdag, till uppehållande af en olagligt tillgripen Bank och tillfredsställande af brådstörtad! uppmuntrade, låhebehöfvande näringars häftiga fordringar; samt sålunda nödgats inverka på sjelfva måttstocken för all landets förmögenhet. Man har talat om, att utländskt mynt kan äfven tili intagas, silfver införas m. m. Jag hemställer huruvida det är möjligt att tänka sig, att metaller skulle kunna infÖrskrifvaS i ett land; der ej en Bankinrättning gör det möjligt, att göra dem räntebärande genom inväxling emot landets gångbara mynt. Jag skulle ju blott kunna få sälja obetydliga partier, eller belåna en fruktlös liggande valuta, om jag nu införde en större qvantitet silfver. Det öfriga låg dödt utan ränta. En sådan silfverintagning skulle så-t ledes gå i bredd med enskild misshushållning. En allmän åtgärd, en allmän inrättning, måste väl ej grunda sig på en så bedröflig omständighet. Tvärtom synes mig, en Bank vara ett nödvändigt vilkor för möjligheten att tänka sig folket verksamt för arman handels behållning ån lått afsåttlige och begärlige consumtionsvaror; men för en sådan Bank, år ett bestämdt mynt Den 11 April j. ni. mynt lika angeläget, som ett säkert hvalf och en helig hållen lag, lika nödvändig, som ett lås till hvalfvet. Man omtalar Statslån, man går till och med så långt, att man säger, att Statsskuld år en källa till rikedom.
Lx krotocollo ' 14. kellon. S. D Lemnade Borgare«Ständer, för stn del bifall till hivad Högloft. Banco - Utskottet i anledning af Högloft. Ridderskapets och Adelns Rcmift, uppä Herr Landshöfdingen och Riddaren Friherre Loife8 anförande om nödwändighcten af Län för lindrig ränta till Landtbrukets och alla Näringars upprätthällande och förkofran, samt att, till tvinnande deraf, räntan mätte nedsättas till 4 procent ä Riks-Oiscont-Werkets utläningar, uti Protocolls-Utdrag af den 12 nästledne Augusti yttrat emot antagandet af detta förslag; hwilket härigenom skulle de Respective Med, Ständen samt Banco-Utskottet wördsaim och wänligen meddelas. Idit supra. Lx krotocolicr bl. ketLrson. S. D. Med bifall till de skäl Högloft. Lagutskottet äberopat i dest den zo sistl. Augusti afgifne Betänkande, angäende rättighet för.Afgärda By, att söka Den 2 Octobn. 12V9 söka skifte med Bohl!'!) i Skog och Mark, gillade Stänget för Ull del, den af Utskottet tilstyrkte ändring l 4 § ig Cap, B-ggninga-Balken, hwilket skulle de respcctivc Med-Ständen samt' wcdcrbörande Utskott wördsamt och wänligea tiakännagifwas. bit supra. Lx brotocollcr II. ketarion. S. D. Efter uppläsande af Riksens Högloft.
Delta är väl 478 Den 23 Slars e. m. ingen summa att tala om, såsom verkande till någon kännbar förhöjning af skatterna. Då jag således tror försigtigheten bjuda att icke beräkna spanmålspriset alltför högt, och att lämpligare är bibehålla den hittills följda beräkning af 6 R:dr pr T:a, så anhåller jag om återremiss af denna punkt i Betänk. Frih. Raab: Jag instämmer fullkomligt med Frih. Åkerhjelm derutinnan, att försigtigheten bjuder att icke räkna inkomsterna för högt, utan snarare för lågt, men jag tror att man iakttager denna försigtighet då man beräknar spanmålen till mer än 1 R:dr under hvad medelpriset de sednare åren varit, och det är förhållandet när man beräknar den efter 6 R:dr 32 sk. b:koT:n. Frilen har upgifvit att differensen icke blir större än 45,000 R:dr b:ko. Nåväl, så mycket mindre kan väl Statsverket derigenom sättas i någon förlägenhet. I förlägenhet kan det i alla fall icke komma, ty det är icke blott brist i förslagsanslag, utan äfven i andra anslag, som ersättas af Riksg:s-Kont. och till yttermera visso anhåller jag att få upläsa 136 § af Reghtet för Riksg:s-Kont. så lydande: ”1 händelse Statsverkets till K. StatsKont. ingående inkomster, för något år, icke skulle upgå lill det sammanlagda belopp, hvartill dessa inkomster i Riksstaten blifvit af R. St:r beräknade, böt den brist, som, enl. Rikshufvudboken, härigenom uppkommer uti tillgångarne för Statsutgifternas bestridande K. Stats-Kontoret af Riksg:s-Kontoret ersättas”. Nu är sagdt af Frih. Palmstjerna att derest R. St:r redan hade bifallit förslaget att beräkna säden efter en tioårig markegångs medelpris, sä skulle Frih:n icke anse någon fara vara'förhanden att bifalla den högre beräkningen af spanmålens värde, eller 6 R:dr 32 sk. b:ko T:n. Hvarföre skulle det icke då vara någon fara? Jo, derföre att vid en sådan beräkning ingår det ena äret i det andra.
På grund af hvad här anförts, synes det mig derföre ur alla synpunkter, äfven den ekonomiska, föga välbetänkt att ej genast afse hela byggnaden för dess rätta och hufvudsakliga ändamål. Ty vore det ej bortkastad kostnad, möda och tid att nu för några få tiotal af år och med utsigt att snart åter nödgas göra omflyttning, för Riks—bibliotheket aptera en lokal, som dertill icke är ändamålsenlig, icke tillräckligt stor, ej kan utvidgas och sorn genast behöfves till det ändamål hvarför den bäst passar? 1 allo lämpligare och klokare än att för Riks-bibliothek vidare tänka på musei-lokalen torde deremot under ofvansagda förhållanden vara, att Rikets Ständer till de båda så nära beslägtade och hvarannan supplerande Riks-arkivet och Riks-bibliotheket, gåfve en ändamålsenlig och åtminstone för någon längre tid tillräcklig, gemensam byggnad, på hvars tomtplats derjemte utrymme funnes för framtida tillbyggnad. Då de långvariga stridigheterna bland fackmän om hvar Riksmuséet borde byggas nogsamt visat huru vanskligt det är att utfinna det ur alla synpunkter bästa läget för en byggnad sådan som den här ifrågasatta, vore det förmätet här föreslå någon viss plats derför. Såsom möjligen värda att diskuteras, torde emellertid kunna bland andra uppräknas: den af Konung Oscar till det allmänna skänkta vestra delen af Helgeandsholmen; de båda tomterna, som Kommers-kollegii oell Riksgälds-kontorets hus nu upptaga; högsta delen af Kongl. Skeppsholmen; Humlegården, f. d. Enkedrottning Desiderias stalltomt med bredvid liggande trädgård å Blasieholmen. På grund af färska exempel både i utlandet och hemma, tror jag en utan onödig prakt, men i enkel och allvarlig stil hållen byggnad, för det uppgifna ändamålet kunna, utan öfverdrifna kostnader, blifva både lämplig, tillräcklig och en prydnad för staden. Om Staten eller staden uppläte tomtplatsen, borde efter erfarenhet med, för exempel, Teknologiska institutet och Vetenskaps-akademiens nya byggnader, en summa af 400,000 R:dr R:mt blifva tillräcklig för byggnadens uppförande, helst om nämnda belopp finge ökas med försäljnings—värdet för det nuvarande Riksarkiv-huset.
Jag ber då få nämna att detta förefaller mig så mycket mera oväntadt som just motsatsen är en allmänt antagen financiell sanning, och att det är genom den bundna räntan som banken beröfvas förmåga att skydda sig på ett naturligt sätt. Vid en penningekris finnes nemi. nu ingen annan utväg är att alldeles afbryta, eller på godtyckligt sätt förminska lånerörelsen, i stället för att, såsom annorstädes sker, och som hvar och en torde erkänna vara mera billigt och lämpligt, endast höja räntan i förhållande till kapitalets verkliga värde för tillfället. I afseende på tiden för de förbindelser, på hvilka fria räntan skulle få tillämpas, anser jag emellertid att den bör bestämmas till 6 månader, ty om den inskränkes till endast 3, skulle det i min tanka medföra en allt för stor rubbning i våra financiella vanor och bruk. Jag vidhåller således min anhållan om R. o. Ad:s bifall till förslaget; men då Borgare-St. gjort en inbjudning att en ringa jemkning skulle göras i redaktionen, så får jag, (fastän jag visserligen icke finnér ändringen behöflig) likväl, till vinnande af öfverensstämmelse, och då förslaget härigenom kan anses blifva tydligare, anhålla att R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ts förslag, med den af Borgare-St. föreslagna förändringen. Gr. Mörner, Carl Göran: Min mening hade icke varit att deltaga i diskussionen, men då jag hört personer, på hvilkas omdöme Ståndet säkerligen fäster stort afseende, anse att det ligger någon fördel för jordbrukaren och den mindre industriidkaren deruti att den fria räntan icke skulle ega rum för andra papper än sådane, som äro ställda på högst 3 månaders betalningstid, måste jag deremot inlägga min protest. Dessa papper lämpa sig icke för våra affärsförhållanden, ty de blifva endast förmånliga för konsumenten, men icke för producenten, och aldra minst för den mindre jordbrukaren. Det är nemi. oftast icke låntagaren, som bestämmer vilkoren för lånet, utan den, som försträcker pengarne. Den täta omsättningen förorsakar både kostnad och tidspillan, och derföre tror jag, att de Hrr, som med afseende å inbjudningen från Bonde-St. hafva tillstyrkt inskränkning i den af Utsk:t föreslagna tiden, göra landtbrukarne en stor otjenst.
M:t äskat för åren 1854 med 1857 en summa af 12,000 R:dr årligen, eller tillsammans 48,000 R:dr. Med afseende å dessa arbetens gagn för det allmänna och då enahanda skäl gälla för detta anslags utsträckning jemväl till år 1857, som i fråga om en del andra anslag förekommit, hafva Rikets Ständer, som för ifrågavarande ändamål redan anvisat för innevarande år 12,000 R:dt, dertill ytterligare anslagit enahanda summa för hvarldera af nästkommande tre år, med tillsammans 36,000 R:dr, alt från Riksgäldskontoret utgå. v I sammanhang rned förenämnde anslagsfrågor har Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad å angelägenheten att förbättra den ställning, hvaruti truppen vid den värfvade arméen, i afseende å dess underhåll, sig befunne. Manskapet hade nemli - 374 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o i ii. gen, utom brödportion in natura, endast G å 8 sk. kontant om dagen i gage, omvexlande för olika regementen, så väl inom, som utom samma garnisons-orter. Då dyrheten å lifsmedel vore störst å dessa orter, insåges ock lätt, alt detta gage icke på långt när kunde förslå lill soldatens underhåll. Vid de för ifrågavarande regementen bildade mat-inrättningar sökte man väl genom en klok hushållning bereda truppen den största möjliga matportion, som för dess gage kunde erhållas, men det oaktadt och ehuru dessa inrättningar dessutom fått bidrag från andra anslags-tillgångar, hade dock den föda, som soldalen sålunda tilldelades, visat sig vara för hans lifsuppehälle otillräcklig. Det har derföre blifvit hos Rikets Ständer föreslaget, att sådane åtgärder måtte vidtagas, alt den värfvade krigaren finge en, efter dagliga lefnadsbehofvet afpassad, matportion in natura.
Verkets gamle chef, öfverdirektör Almroth, som alltid högeligen intresserat sig för Lea o c h hennes rika anlag, hade under hennes vistelse fallit ifrån. Och den nye — hur skulle väl hans tanke kunna falla på henne, en föga känd kvinna? Där funnos dock till sist gamla vänner, som ledde hans blick till det rätta, det enda hållet, o.ch Lea Lundgren förordnades att till en början bestrida myntgravörsbefattningen under broderns sjukdom. Och fyra år senare, då stickeln för alltid föll ur dennes hand, hade hon hunnit dokumentera sig därhän, att ingen tvekan gafs. * * * Men dessa fyra år och de, som närmast följde — hvilka järnprof ställde de icke på den » svaga » kvinnans arbetsduglighet och snillekraft! » I åtta år, de åtta första, » berättade hon själf, o c h hennes ögon lyste ännu af välberättigad stolthet vid mödornas minne, » arbetade jag som en slaf. Jag kan säga, att jag under denna tid fick » ligga i » under 18 timmar o m dygnet. Det var icke endast svårigheterna att själf sätta mig in i den till tekniken här hemma då ännu outvecklade myntgraveringens konst, jag fick själf utföra en massa snart sagdt handtverksarbete, som nu lemnas i andra händer, sedan elever hunnit utbildas. Jag var då den enda — och alla verks simplaste stämplar o c h sigill, postverkels gamla tidningsstämplar, allt måste jag själf utföra! » Men för denna förunderligt sega natur var hvarje ny möda endast en ny sporre till aldrig slappnande verksamhet. På den liden, då Lea Ahlborn — hon ingick år 1851- äktenskap med ornamentsbildhuggaren Karl Ahlborn — öfvertog sin faders värf vid » Myntet », stod konstens teknik, livad Tiorna. angick såväl stämplarnes gravering som deras härdning o c h myntens eller medaljernas prägling, på en jämförelsevis mycket ofulländad ståndpunkt. I den dag, som i dag namnes, anses Sveriges myntverk så långt ifrån stå efter, hvad de förnämsta utländska kunna prestera, att fastmer yrkesteknici från fjärran länder finna mödan värdt att företaga de långa resorna för att här studera fru Ahlborns verk.
Han såg hennes förlägenhet, och med den lugna ridderlighet som tycktes falla honom så naturlig, sade han enkelt: – Jag går hem längs genvägen. God afton, fröken Alice. Hon lade sin hand i hans. Han böjde sig ned och kysste den – varmt och vördnadsfullt. – Och så är ni ju inte ond på mig? hviskade han bedjande. Ni vet nog, att der var intet, intet, af det ni trodde Jag menar, det ni Han såg upp och mötte hennes blick. De tego båda i förvirring. De hörde Evas röst bakom häcken: Alice! Alice, då! – God natt, herr Lexow! Hon hviskade och ryckte brådskande sin hand ur hans. Anna Saxe var inbjuden att tillbringa sommaren på Vårnäs och efter första badterminens slut kom hon. Alice mottog hjertligt sin “bästa vän“ med många omfamningar och många välkommen, men redan första kvällen, då de hade föresatt sig att “ligga och prata“, blef hon förvånad öfver så litet hon hade att säga Anna, fastän de nu varit skilda åt i öfver två år. Anna var ungefär vid samma ålder som sin kusin Alice, men hon föreföll betydligt äldre; dels för det, att hon alltid klädde sig en smula gammaldags, dels derför att hon i hela sitt sätt var så ytterst tillbakadragen och stilla. Det händer ibland, att man i en skogsdunge kan träffa på en enstaka björk, som står påfallande allena, liksom genom en trollring skild från de öfriga träden, smärt och högstammig, med långsmalt afrundad krona, hvilken ej sträcker ut en enda gren åt sidorna, blott med all sin växtkraft skjuter uppåt i en riktning. Om en sådan ung björk påminde Anna von Saxe. Der var öfver hela hennes långa smärta figur något egendomligt reserveradt och oåtkomligt, på samma gång som något sökande längtansfullt i hennes sätt att föra hufvudet en smula framskjutet på den smala, böjliga halsen. Hon var mycket blond; håret, mjukt och lingult, skiftande som silfver i solsken, föll halflångt i oregelbundna vågor kring hufvudet. Ögonen voro blå, mörka, mycket klara; munnen, oftast sluten, var på engång känslig och energisk och leendet soligt blidt. Der var något mjukt och rent öfver hela hennes åsyn, något, som påminde om snö, men en snö man tänkte sig ljum.