Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, jag menar nu rent bokstafligen, att vi måste gå, ty hästarne ha inte tid till något i morgon midt i vårarbetet! — Dessutom har Bengt torpare också fått löfte om ett par för att sätta sina potatis – Det är heller ingenting att spatsera – den lilla biten. Jag tar skorna med mig i ett papper, liksom då jag var en liten flicka och gick i dansskolan. Hon skrattade. Men strax Alice hörde om bjudningen, hade hon tänkt på Felix, och om hon skulle råka honom der. Hon kunde icke hjelpa, att hon dessa sista dagar tänkte så mycket på Felix. Icke längre med den sorgsna bitterhet och det smärtsamma medlidande, som först gripit henne, efter det han den der eftermiddagen ändtligen hade talat. Nej, det var nu med en viss nyfikenhet, en besynnerligt glädtig nyfikenhet, ett slags feberaktigt och ändå kyligt intresse. Nästan hvar stund på dagen längtade hon efter att se honom, – hur han såg ut nu, hurdant uttryck hans ögon hade, när han talade med andra, hurdant hans leende var, när han log. Hon undrade hvad intryck det skulle göra, ifall hon sade honom det eller det, eller i fall hon såg på honom så eller så, eller ifall hon rörde vid honom. Utan att kämpa emot återföll hon i sin gamla flickvana att utmåla för sig scener – romantiska och rörande, detaljeradt utförda ända intill drägter och miner. Och gång på gång – ofta plötsligt, utan att vilja frammana det för sig – mindes hon hans blick, hans ansigte, blekt och förvridet, greppet af hans hand; – och i ångest, en ångest, som kom henne att sluta ögonen och småle med klappande hjerta, kände hon sig öfverallt förföljd af denne mans heta, flämtande åtrå, af hans intimaste och djerfvaste tankar, af hans drömmar, som han ej kunde styra. Hon hade nu engång, rädd och nyfiken, skymtat lidelsen – och utan att veta det, utan att vilja det, väntade hon. – Gratulerar, lilla Mia, gratulerar! – Nå, se der ha vi födelsedagen Sjutton år! Ack ja, det kan vara något att gratulera till. Midt på förmaksgolfvet stod fröken Mia och tog emot kyssar och handtryckningar.
På grund af den åsigt, att gratificationer icke utgöra föremål för anvisning af de till Försvarsverkets iståndsättande anslagne medel, hafva Rikets Ständers Revisorer gjort anmärkning emot 2:ne af Kungsholms Fästningsbyggnadsfond år i83a utbetaldte gratificationer, nemligen 600 R:dr till Majoren C. F. Meijer och 200 R:dr till Capitainen J. G. Schander, hvilka Officerare vid nämnde Fästningshyggnadsarliete haft befäl ocb tillsyn; men då de anmärkte Gratificationerne blifvit genom Eders Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 28 December berörde år beviljade, samt beloppen af desamma dessutom, i händelse de kommit, att såsom aflöning utgå, obestridligen bordt af Fästningsb3rggnadsanslaget anordnas, finner Förvaltningen, att emot utbetalningen af desamma, hvilken det oemotsägligen, på grund af Eder Kongl. Maj:ts höga rätt berott utaf Dess Nåd att, på sätt sorn skett, såsom vedermäle af tillfredsställelse med den utaf bemälte Officerare vid Fästningsbyggnadsarbetet ådagalagde förtjenst, i Nåder anbefalla, Rikets Ständers Revisorer icke till anmärkning hafva egt skälig anledning. Serskildt får jag, Cronstedt, i ämnet underdånigst afgifva medföljande yttrande. De 2:ne Remisshandlingarne återfölja och Förvaltningen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konungi Eder Kongl. Maj:ts undcrdånigste, tropligtigste tjenar» och undersåter CLAES CRONSTEDT J. II. Kreuger. G. E. Lundstedt. Carl Servais.. Eggert Elers. Joh. Carl Widin. Stockholm den 23 Februari i836. C. M. af Lehnberg.. Till Kongl. Majit underdånigst, angide af Rikets Ständers Revisorer gjorde anmärkningar vid i832 och i833 årens räkenskaper öfver 4;de HufvudTitelns anslag. ( 6 ) Stormägtigste All ernå dig sl c Ilo nuti g!
Läkare-vården ingalunda är för behofvet tillfyllestgörande, utan enskilde Läkare för menigheter eiler inrättningar måst anställas på dessas bekostnad, och denna utväg skulle utan tvifvel ännu vidsträcktare begagnas till fördel för den allmänna hälsovården, om icke svårighet mötte genom Läkares obenägenhet att åtaga sig sådane befattningar, då de icke derföre få beräkna befordrings-rätt vid ansökningar om andra Läkare-tjenster; så, och enär en sådan förmon synes desto heldre böra dem förunnas, som deras verksamhet och insigter ofta anlitas lika mycket, som vid förvaltningen af Läkaretjenster, hvilka af Staten bekostas, och deras befattningar dessutom äro fullt jemnförliga med Stads-Läkare-tjenster, för hvilka en sådan förmon redan är medgifven, få, på grund häraf och med anledning af derom väckt motion, Rikets Ständer hos E. K. M. i underdånighet anhålla, alt Läkare, som, efter enskilda aftal, anslällas hos menigheter eiler för Bruk, Fabriker eller andra sådane inrättningar å landet, för hvilka en större arbets-personal är upptagen, må, i rnon af befattningens vidsträckthet och vigt, åtnjuta befordringsrätt, med villkor, att, innan en sådan Läkare anställes, Sundhets-Collegium yttrar sig om hans competens, samt för öfrigt, att Läkaren, i fråga om vaccination, medico-legala besigtningar och sjukvården vid inträffande farsoter inom hans tjenstgörings-ort, är, lika med de på stat anställde Läkarne, skyldig att ställa sig till efterrättelse vederbörande embets-myndigheters föreskrifter. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 15 Juli 1840. 64 Expeditions-Ut skottets Förslag till lind. Skrijvelse N. o 41' N:o 41. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den i5 Joli 1840.
Det är derför, det fordras att vara herre öfver formen, det är derför det icke längre är nog att hitta de ord, som beteckna hvad vi vilja säga. Nej, nej. Dessa ord ligga nu på allfara väg, de ha mist sin skärhet, mist sin styrka: de äro ej längre hvad de voro. Derför måste vi förstå att väfva dem samman till en stil så fulländad, att den förmår fasthålla den flyktigaste stämning, ja så, att hvarje den finaste känsloskiftning kan dallra från dess strängar som en hemlighetsfull ton, förnimbar för den invigde. Ett språk som den råa hopen ej förstår men som smeker dess öra derför att det väcker aningar om en verld af skönhet. Det är så jag ville skrifva! Om någon stege fram till mig med denna uppfordran: »Säg mig hvilket som är verklighet, säg mig hvad som är dikt.» Då skulle jag önska att kunna svara: »Jag vet icke – ty allt är sanning.» Det gifves menniskor så blyga, att de öfverfallas at en oöfvervinnerlig bäfvan hvar gång de försöka att uttala sina tankar, och hvilkas språk derföre blir oklart, konstladt eller stympadt. En sådan menniska är mera än till hälften stum, ty fruktan för åtlöje tvingar henne att gömma sina ädlaste känslor i djupet af sin själ, och hon måste göra det, ty hennes tafatta sätt, hennes stammande tunga skulle ohjelpligen förderfva allt: hvad som hos en annan skulle vara sublimt, vore hos henne endast löjligt. En sådan menniska skrifver hellre än hon talar. Det är åtminstone en tröst att icke synas, och den finnes väl, som äfven genom den bristfälliga formen, skymtar hvad den stackars vanlottade velat säga. Tanken på att en sådan måste finnas har varit mitt sällskap, min tröst, min uppmuntran, det är denne jag söker genom dessa blyga sändebud för att öfverbringa min helsning, mitt tack och en ödmjuk tillegnan af dessa rader 6. Kirkegaard säger att det är stor skilnad på att erinra sig och minnas. Han har rätt. Erinringen frambringar konstverk, minnet endast fotografier. Det man minnes är ett frö som nedsänkes i själen.
Fidei - Commissarien , är ostridigt; men att Företrädarens Sterbhus e) skulle fä afbärga den wäxande grödan, eller ätnjuta laga fardag wid Egendomens afträdande, synes obilligt. Venna obillighet ökas, om, som ofta händer, ett enda af flera Syskon i ett eljest fattigt hus, gynnas af Fidei - Commiss - inrättningen , nästan pä bekostnad af de bfriges utkomst, och ofta utan nägon uteslutande förtjenst framföre dem. Dessa, stundom härigenom ! saknad af medel till den sorgfälligare upfostran» som kunnat dana dem till skickelig? och nyttigt medlemmar i Staten, skulle dock kan hända rrhälla ett betydligt bidrag till detta ändamäl, om dem, till laga delning med Fidei »Commissarien, förunnades inkomsten af Fidei» Commisset för ett Fardagsär. Mistningen häraf för Fidei - Commissarien work as mindre bet-ben hrt, 184 Dcn 6 September. het, helft har kanske, emot förmodan tidigt blifwik Ägare af Fidei-Commisset och i aila fall däraf äger ojcmnförliga fördelar framför sina Syskon. Till och Nied wore jag färdig att anse dubbla Fardagsär wara nödiga och billiga, wid afträde af Fidei - Commiss in, nom torftigare Sterbhus, där ett eller flera Syskon finnas. En Får, som ömt nitälskade för sina barns upfoftran, blott äger ett Mei - Commiss, hwars af, komft till äfwcntys är tillräcklig för delta ändamäl, skall dock, om han fränryckes dem innan han hunnit ppsylla denna ädlaste del af^sin bestämmelse, med djupaste smärtd skiljas ifrän dem, utan hopp att hans Lnsknjngar och företag nägonsin fullkomnassä wida des-^nftalt jag föreslagit, ej sär i hans sista stunder wara honom en tröst. Och eljest, lill huru stor del drabba e) fbljdcrne af hans förtidiga bortgäng Sam, hället? Och talar ej, utom detta , den allmänna nyt, tans kraf, äfwen mcnsklighetens?
Emellertid hade i Januari månad 1861 från Motala mekaniska verkstad till chefen för Statens jernvägsbyggnader inkommit anbud, att.för Statens jernvägar tillverka 20,000 centner skenor af den antagna modellen, efter ett pris af 7 R:dr 95 öre per centner, då skencrna skulle levereras fritt -ombord i Motala. Detta pris, med tillägg af frakt till Stockholm, öfversteg visserligen med omkring • -MprocöT>t det, hvartill Engelska skenor här samtidigt dermed kunde erhållas; men komiteradf» hvilkas utlåtande med anledning af nämnda anbud blifvit af Kongl. Maj-.t i nåder in ford rädt, ansågo likväl, med afseende å vigten att få en tillverkning i någorlunda s.or sfkala af jernvägsskenor utaf Svenskt material här i landet i gång äfvensom af fler'^ andra _&u£öfdärskäf, sig böra i underdånighe tillstyrka, att anbudet inåttewmtagas. Något kontrakt öm tillverkning af det ifrågavarande partiet jernvägsskenor hade emellertid icke blifvit afsjutadt; men i början af-påföljande Juni biefvo tvänne bland komiterade af chefen för Statens jernvägsbyggnader anmodade att undersöka—nagra till honom^iåfHrfotäls såsoih prof insända siwr, t^liyerkade af Svenskt tackjern och efter samm; modell, som de pfe, Statens jernvägar använda. Dessa pöfcfatiffirTTivilka bestode af ett både tätare och jjemnare jern, än Staten,?, från Englander^allna jernvägsskenor, hade ljVvat, tift följd clei-af att jernet i dem varf för mjukt, viat v&ig vara mindre styfva, än de; sistnämnda.
Inom länet voro å landet till beskattning uppgifne fartyg och båtar om 5 lästers drägtighet och deröfver år 1841, 327 stycken om tillsammans 7,407 läster, » 1850, 387 » » » 9,527 » » 1855, 427 » » » 10,449 » » 1860, 484 » » » 3 3,444 » liskefartyg häruti icke inberäknade. Om sjöfartens utsträckning, så väl i städerna som å landet, lemnar för öfrigt bifogade tabell N:o Tab. N:o 9 a. närmare upplysning. Beträffande särskildt ängfartygsflottan, hänvisas till hvad derom, under städerna Göteborg och Uddevalla, här nedan redogöres. Hvad angår sjöskador, inhemtas förhållandet af å följande sida stående tabell Litt. M. Tab. Litt. Handeln ä landet med landtmannavaror, såsom spanmål, lin, linfrö, fisk, åtskilliga slags ladugårdsprodukter, ved, timmer, tegel m. m. underlättas genom beqväma kommunikationer sjöledes, och afsättningen deraf i städerna, synnerligast i Göteborg, är under alla årstider liflig. De norra häraderna hafva derjemte, sedan genom Kongl. Förordningen den 24 Maj 1825 friare handelsförhållanden med Norge inträdt, förmånlig afsättning af landtmannavaror å detta rikes gränsorter. Endast i nordligare delen af länet kan äfven någon förtjenst genom landväga-forsling påräknas, och består denna uteslutande af plankors och bräders forslande från närbelägna sågverk till stapeleller afiastningsorterne vid kusten, mest på vinterföre. Antalet af dem, som enligt § 6 i Handelsordningen berättigats att i öppna bodar å landet försälja inhemska och vissa utländska varor, hade under sista femårsperioden ytterligare ökats med 8, så att det 1860 20 Göteborgs och Bohus län. Landthandel, Marknader. uppgick till 95, hvarförutom 29 idkade köpenskap med endast landtmannavaror, 19 afyttrade egna tillverkningar och 17 qvinnor idkade den i § 4 i Handelsordningen medgifna inskränktare handel.
Orsaken till eldens uppkomst har vid hällne undersökningar icke kunnat med visshet utrönas; men anledning saknas ej till det antagande, att den vållats af minderårige vallhjon, hvilka af oförstånd och för sitt nöje här och der upptändt eld. Atta pottaske-rajjinaderier finnas väl inom länet, men äro af ringa betydenhet. Ehuru af de hos Konungens Befallningshafvande tillgänglige primär-uppgifter icke erhålles säker ledning för bedömandet af de åren 1856—1860 å skogsprodukter gällande priser, synas dessa dock kunna sålunda antecknas: för en famn bokved 18 ä 25 R:dr, en dito björk 18 ä 20 R:dr, en dito al 10 ä 13,50, en dito barrved 9 ä 12 R:dr, stäf per 100 st. 2 R:dr, tunnbottnar per 100 st. Areal å nedanstående hemmans och lägenheters skogsmark. Skogbeväxte Utan skog. Tunnland. Flygsandsfält. Rofdjur. Fabriker. bandstakar 2,50 ä 3 Ridr, byggnadstimmer 12 k 21 R:dr tolften och derutöfver, en tolft bräder 2 ä 5,40, bjelkar 3 a 5 R:dr st., sparrar 2 a 3,25 st., läckten 1,12 ä 2 R:dr tolften, och ställningsspiror 2 R:dr.
För dem, som anmäla sig att »under kortare tid än sex månader utöfva bränvins-bränning, blifver den i tariffen utförda afgift i förhållandet till bränningstiden förminskad.» § 28. Skulle Kongl. Maj:t, med anledning af stadgandet i 7 § af denna författning, för en eller flera sfäder tillåta större pannerymd än 90 kannor, ankommer det på Kongl. Majit att, med ledning af här ofvan stadgade beskattnings-grunder, bestämma den afgift, som för sådan bränvins-brännings-redskap bör erläggas. § 29. Den till bränvins-bränning berättigade, som ej åstundar utöfva den i 3 § bestämda rättighet, med så stor pannerymd, tariffen efter egendomsvärdet tillåter, betale panneafgift endast i mån af den pannerymd, han nyttjar. § 30. I de händelser, då Kongl. Majit i Nåder finner nödigt att, för längre eller kortare - flör lill Bev.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Utlåtande, N-o 2. 17 tare tid, påbjuda bränvins-bränningens inställande, skal! pannerymds-afgiften förminskas med en sjettedel för hvarje månad, ett slikt förbud varar. Varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förslördt, ankommer det på Kongl. Maj:t att, i förhållande till tiden, hvarunder bränvins-bränningen i följd deraf måst inställas, afkortning eller restitution af påförd eller erlagd bränvins-brännings-afgift bevilja. För vinnande af sådan afkortning eller restitution bör ansökning derom, åtföljd af vederbörliga undersökningshandlingar om olyckshändelsens tillkomst och förloppet dervid, ingifvas till Kongl. Maj:ts befallningshafvande i länet, hvilken åligger att handlingaine, jemte eget underdånigt utlåtande i ämnet, till Kongl. Maj:t insända. § 3i.
Desse frågor äro ställde till så väl StatsUtskottets värde Ledamöter, som hvarje Representant af nu församlade Ständer; och då härvid tillika bör komma i beräkning, att Rikets Ständer på RiksStnten oafkortadt uppfört alla de per - Den 3 November e. m. söner, hvilka Högstssalig Hennes Kongl. Höghet Prinsessan Sophia Albertina uti sitt testamente förklarat böra, såsom Hennes Kongl. Höghets enskildta tjenare, åtnjuta de löner, hvilka de vid Hennes Kongl. Höghets frånfälle uppburit, samt Rikets Ständer sålunda ådagalagt sin vördnad för hvad en Wasaältens medlem förklarat vara sin yttersta vilja, så bör det icke kunna förmodas, att hvad en Konung af samma älskade ätt i sina sista stunder förordnat, kan öfverlämnäs åt glömskan, och anses icke förtjena ringaste afseende, blott för att få lumpna i5o R:dr B:co besparade i några få års tid. Jag anhåller vördsamt om remiss häraf till StatsUtskottet, jemte det jag får begära, alt StatsUtskottet täcktes låta denna min motion ostympad och ordagrant intagas uti det afgifvande Betänkandet, så att icke blott excerperade bitar, utan hela motionen oafkortad, må komma till Rikets Ständers kännedom. Lades på bordet. Herr Skogman, Carl David, hade inlemnat ett så lydande anförande:
I samma § finner jag vidare uttryckt, att minimisumman för en vexel skal vara 25 ndr sp. I fall, att blancoendossementer tillåtas, finner jag detta stadgande vara riktigt, men i händelse vexeln endast skall circulera namngifna personer emellan, finner jag stadgandet öfverflödigt, och kan icke i sådant fall finna någon grund hvarföre icke en fordringsägare skulle genom vexeldragning kunna realisera en fordran äfven på mindre belopp. Vidare anmärker jag emot sista mom. af samma §, att detsamma föreskrifver, att vexeln skall innehålla vexelgifvarens egenhändiga underskrift, ehuru 3 §'antydcr, att den kan utgifvas efter fullmakt eller pro cura. För tydlighetens skull ville jag dessutom gerna önska, att i denna 1 § funnes bestämdt uttryckt, att derest någon af de der stadgade formaliteter icke finnas i vexeln iakttagen, så förfaller dess natur af vexel och den antager då naturen af en vanlig skuldförbindelse. Ytterligare vill jag fästa uppmärksamheten deruppå, att i andra länders lagstiftning för vexlar finnes merendels tydligen uttryckt, att i vexeln skall uppgifvas hvaruti valuta är bekommen, antingen i varor, räkning eller contant. Ett sådant stadgande kan visserligen synas öfverflödigt, men man har tyckt sig deruti finna en ökad garanti derför, att vexlarne grundas på verkliga affärsslut. I vissa lagar finnes äfven stadgadt, att vexlar aldrig kunna dragas på samma ort, hvarifrån de äro utgifne, utan böra dragas från en ort till en annan. Jag vill icke bestämdt uttala den åsigt, att ett sådant stadgande är erforderligt, men säkert är, alt det förekommer missbruk af vexeldragning, och jag öfverlemnar derföre åt Utsk. alt pröfva denna anmärkn. Frih. Cederström, Jacob: Jag tror icke såsom den siste talaren, att det är nödvändigt att i 1 § införa orden ”den eller de personer”, då härom stadgas i den 2 §, och finner ej eller nödigt att införa ordet ordres, då enligt 4 § öfverlåtelse kan ske genom blott namnteckning in blanco.
Hvad åter/ sättet för densammas åvägabringande angår, har Utskottet funnit det af Herr Wallenberg väckta förslag icke vara så utveekladt, att detsamma kan af Utskottet understödjas. Den af Grefve v. Platen gjorda framställning, ehuru mera detaljerad, eger ej heller den fullständiga utredning, som för frågans bedömande erfordras. Att de s. k. Föringsmedlen, i stället att omedelbart tillgodokomma skeppsbesättningarne kunna för ifrågaställa Pensions-inrättning användas, anser väl Utskottet, lika med den sednare motionären, vara genom Konungs och Ständers härutinnan fattade sammanstämmande beslut afgjordt, likasom det synes Utskottet sannolikt, att något bidrag härtill jemväl kan vara alt påräkna af Handelsoch Sjöfarls-fonden; men i afseende å beloppet af den fond, som be höfves för att sätta anstalten i verksamhet, saknas all annan ledning för omdömet, än motionärens uppgift, att härtill skulle erfordras en summa af 45,OJO R:dr årligen. Till fyllande af denna summa har motionären, utom Föringen, uppgifven att utgöra omkring 16,000 R:dr årligen, samt ett bidrag till enahanda belopp från Handelsoch Sjöfarls-fonden, beräknat dels de afgifter, som för ifrågavarande ändamål till sjömanshusen af rederier och besättningar nu erlägges, ulan att någon utredning lemnäs om den ungefärliga summa, hvartill dessa afgifter kunna uppgå, dels öck af Tullmedlen hvad till fyllnad i den såsom erforderlig kalkulerade summan vidare erfordrades, hvilket behof Utskottet följaktligen icke är i tillfälle att ens approximativt bestämma. Enligt Utskottets tanka, hade ett fullständigt förslag till Pensions-inrättningens organisation bordt vara uppgjordt och ett reglemente för densamma utarbetadt samt Rederierne jemväl bordt höras, huruvida de, såsom billigt synes, vilja till Inrättningen lemna bidrag, innan fråga blifvit väckt om något tillskott från Statens sida. Utskottet finner alltså icke skäl att i ärendets nuvarande outredda skick tillstyrka något anslag för understödjande af den föreslagna Pensions-anslallen. Då emellertid
Men den lille dansken hade icke märkt hånet; med ett lycksaligt leende lät han sig bära rundt, eldad af punschen och värmd af ruset tog han den grofva farcen på fullaste allvar; han drack med alla, blef bror med alla och slöt alla i sin vidöppna famn. Denne nye representant för det ideella och höga hade finare nerver; han kände hånet och förnärmelsen i hvarje ord som ett brännande piskslag, han uppbjöd alla krafter för att komma lös, men ett tjog starka händer höllo honom kvar. När de ställde honom ner vid ändan af bordet voro sjelfva läpparne bleka som vax, och han såg sig med en förvirrad blick omkring efter en utväg att komma undan. »Skål, gamle slusk! Drick med mig», sade kandidat Gustafsson. »Nej.» — »Hva’ falls? Vill du inte dricka med mig? » — »Han dricker aldrig punsch», ljöd det från en annan. »Låt oss döpa hedningen», proponerade en tredje, »i Bacchi namn och safter.» Förslaget väckte stort jubel; tjugo händer grepo Krischan, lyfte honom upp och buro honom fram för att hålla hans hufvud öfver bålen, der den lille fete, rödskinande sexmästaren väntade med slefven i hand. Delinqventens kropp skakades under de våldsammaste paroxysmer af gråt, men det rörde icke de rusige kamraterna. Max kunde icke längre uthärda att se på. »Släpp honom! Skäms ni inte!» ropade han, trängande sig in i flocken. »Nej, hör på Röde prinsen!» lät det. »Skäms sjelf ska’ du få se hur godt det är!» »Släpp honom!» Blek i ansigtet och med lågande ögon grep han fatt i den närmaste, som var Gustafsson, och ryckte hans arm lös. Han släppte och vände sig mot angriparen, måttande ett slag åt hans ansigte. Max vek undan, men Gustafsson följde efter förbittrad. De andre hade släppt Krischan, intresserade af detta nya uppträde. I detsamma slocknade gasen; en lefnadsglad ungdom hade tagit sig för att vrida på kranen.
Plakat oell Bref öfverensstämde; alt Kronan från äldre tider utöfvat en med desse Författningar öfverensstämmande eganderätt öfver utmarken på ön, så att inga intagor hvarken lill hele eller odling fått derå göras utan serskild skatt, efter hvad Författningarne örn intagor å Kronans parker i allmänhet föreskrifva; att 1690 års skattläggningsmethod för Öland upptog, alt ”på Öland ingen skog funnes, än mindre några hagar till mulbete, som kunde skattläggas eller den öfriga skattläggningen förbättra;’’ att så väl häraf, som af de dels från Kammar-Collegium infordrade, dels af sökanderne sjelfve företedde skaltläggningshandlingar befanns, att någon ränta för mulbete icke blifvit hemmanen påförd eller vid skattläggningen till förhöjning i hemmantalet considererad; alt Kongl. Maj:t således funnit Dess och Kronans eganderätt till ifrågavarande utmark vara ostridig, och att den af hemmanen begagnade mulbetesrätt, ehuru de derifrån, såsom för deras behof nödig, lämpligen icke bort skiljas, likväl lagligen icke kunde anses bafva förändrat utmarkens bestämda natur af Kronopark, hvarå betesrätten uti 1664 års och sedermera utfärdade Skogs-Ordningar ansetts vara af Gunst och Nåd förunnad; samt att icke med skäl kunde påstås, alt den åsatte afgiften vore för dryg, vid jemförelse af den förmon hemmanen, genom eganderätlen till utmarkerne, vunnit, helst samma afgift utan verkan på bemmajiens bestånd utgått, oåktadt marken ännu icke kunnat blifva försatt i det förbättrade skick, hvartill den kunde uppbringas; och då således uppenbart var, alt hemmanen icke blifvit förr än vid utmarkens delning derföre . skattlagda, och deras rätt icke i någon måtto fanns för nära trädd, samt genom den äskade undersökningen på stället icke kunde vinnas någon upplysning i ämnet, föranledande till ändring i hvad rörande utmarksskatten blifvit stadgadt och i flere år gällt till efterrättelse; fann Kongl.