Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har deremot satt i fråga, att husbonden skulle förbindas alt förebygga den nöd, som framdeles kunde komma att träffa tjenaren och arbetaren i allmänhet, och jag tror att denna utväg vore i många hänseenden fördelaktig, då det alltid är lättare att förekomma en nöd som man fruktar, än alt afhjelpa en som redan förefinnes. Det är på denna väg jag trott att man i framtiden skulle kunna öfvergå till den frivilliga fattigvården och återkomma till ett mål, som torde vara högst önskvärdt, och hvarifrån man aldrig borde aflägsna sig. Jag medgifver dock att omständigheterna tvingat till ett annat håll. Utsk. har emellertid alldeles icke framhållit denna sida af saken, eller besvarat den frågan, huruvida det vore möjligt alt på denna väg komma lill den frivilliga fattigvården. Jag har också i min motion anmärkt några omständigheter, som jag tror vara af vigt att taga i betraktande, och deribland har jag framhållit huruledes olägenheterna, som mycket öfverklagas af det förhållande, att stora landt-egendomar skötas med statfolk, skulle småningom uphöra, om husbonden ålades att bereda hvar och en af sina tjenare'en lifränta. Vidare har jag sökt deducera, att genom insättningar i Ränteförsäkringsanstalter för tjenare skulle vinnas en rättvisare grund för de kostnader, som göras för den fattigare klassens underhåll på ålderdomen; ty då hvar och en vore skyldig att för sina tjenare göra insättningar till visst belopp för hvarje tjenare, så blefve kostnadens fördelning grundad på det antal tjenstehjon hvar och en behöfde, och denna grund tror jag skulle vara mycket lämpligare än de många olika grunder, som nu vid fattigvårdsbidrageris fördelning tillämpas. Den nuv:de fattigvårdslagstiftningen innefattar en motsägelse, som man har svårt att häfva. Oaktadt menigheterna hafva sig ålagdt att bekosta sina fattigas underhåll, hafva de dock icke den rättighet, som synes vara deremot svarande, att kunna vägra inflyttning bland sig. Denna stridighet kan svårligen undvikas under den legala fattigvården; men den synes mig skola bortfalla, om en frivillig sådan kunde åter införas. Den egentligen legala fattigvården är icke heller så gammal i Sverige.
Otvifvelaktigt är, att från England er1- 311 D e 11 2 .1 u 111 e. m. hålles bättre gjutstål än i Sverige kan åstadkommas, men icke destomindre liar ståndet bibehållit skyddstullen å denna vara, på det att näringen må kunna utvidgas och förbättras. Hvad filar angår, så är det klart, att den, som vill hafva bättre filar än som tillverkas i Eskilstuna, köper dem ifrån England. Han är således icke utestängd från deras erhållande. Het hade varit bättre, att Utsk. föreslagit olika tullafgifter på olika slag filar. Då hade icke ojemnhet uppkommit, hvilken fabrikanterne inom Eskilstuna omförmält, nemi.: alt då ett slags filar drager blott 3 procents tull af värdet, andra åter draga 33ä:dels procent. När nu Bevilln.Ulsk. icke gjort urskiljning, mellan dem, och den icke här kan af Ståndet ögonblickligen göras, inser jag ingen lämpligare utväg vara för handen, än alt bibehålla det skydd, tillverkningen hittills haft, och hvarom jag anhåller, alt propus, mätte framställas. Hr Rosenblad: Jag kan icke annat än gilla att förfatlarue till Ulsk:s förslag icke gjort den skilnad i olika värden, som Hr von Hartmansdorff här har önskat. Sådant hade endast medfört, att all ärlig och ordentlig tullbehandling blifvit nära nog omöjlig. Hvad åter beträffar det ifrågavarule skyddet, så tror jag, att det äudatnålsenligare vinnes genom att bereda utvägar medelst utrikes resor för våra konsterfarue arbetare i Eskilstuna, att göra sina arbeten, sä vidt möjligt är, jemngoda med de utländska. Genom en sådan åtgärd tror jag, alt ganska stora fördelar skulle uppstå, men deremot alt man gör sig en ganska stor skada genom alt betala dyrare en god vara, till följd af högre tullbestämmelser, än att köpa en sämre, mot lågt pris, och af sådan anledn. förenar jag mig med dem som anhålla om bifall till Utsk:s förslag. Gr. Gyldenstolpe:
Möter för Adelsman, sorn' sig sålunda anmält, icke något hinder att säte och stämma på Riddarhuset under mötet intaga, varde hans namn och värdighet antecknade uti en för sådant ändamål inrättad uppropslista och honom tillställd en med Riddarhusets sigill påtryckt pollett med påskrift af ättens nummer och namn, den antecknades förnamn samt nummer på den bänk, hvarest säte för ätten är anordnad t. Under loppet af Adelsmöte må anteckning jemväl verkställas och polletter utdelas af Riddarhus-Utskottet, hvilket den i nästföregående § omförmälda pröfning då tillkommer; börande nämnda Utskott för sådant ändamål sammanträda en half timma före början af hvarje Ridderskapet och Adelns sammanträde. § 13. Har ättemän i behörig ordning antecknad blifvit, ege i sådant fall hufvudman rättighet att, på grund af behörig fullmakt, säte för annan ätt intaga. Har hufvudman fullmakt utgifvit, vare han för det Adelsmötet skiljd från rättigheten att deruti taga del, så framt icke fullmäktig aflidit, sin rätt förlorat eller sin pollett till Riddarhus-Utskottet återlemnat. Dör den, som fullmakt utgifvit eller blifver han nämnda rättighet förlustig, lemne fullmäktig det säte, han på grund af samma fullmakt innehaft. § 14. Uppvisas vid en och samma anteckning två eller flera fullmakter för samma ätt, varde alla, ehuru af behörig man utgifne, ogillade. Anmälas sådana fullmakter vid olika anteckningar, galle den som först uppvisad blifvit. § 15. Den, hvilkens anhållan om pollett icke blifvit beviljad, eller som anser sig ega anledning klaga deröfver, att pollett blifvit obehörigen utlemnad, vare berättigad, om han det äskar, att få Riddarhus-Utskottets Betänkande N:o 9. förhållandet genom Ordföranden i Riddarhus-Direktionen eller Riddarhus-Utskottet anmäldt vid först inträffande sammanträde hos Ridderskapet och Adeln, på hvars afgörande frågan beror. .§• 16.
Vidare om en cistern, hvilken funnits i 'Attarin-moskén och återgaf helsan åt hvar och en sjuk, eho det vara må, som tvättade sig deri, äfven förstörd af Fransoserna. Dessutom om många andra under. Detta allt berättade han såsom sanning och tycktes sjelf tro det med ren barnslig enfald, men hade dervid en högst rolig humoristisk min, och när jag liksom af förundran skrattade deråt, skrattade han med högst hjertligt. Öfverhufvud förekommer mig denne Mahmod såsom en af de älskvärdaste personligheter jag anträffat. Gick bittida upp till Mohammad, der jag i det vanliga sällskapet blef sittande till middagen. I dag var här äfven gubbens yngste son, en gosse om 15 år, särdeles väl uppfostrad, artig och anständig; han heter Ahmad. Vidare kom dit den samma häftige 'alim, som för några dagar sedan ansatt mig med frågor i grammatiken. Nu började han strängt ansätta mig i frågan om deras religion och frågade mig till hvilken madshab jag hörde. Dispyten blef något häftig, emedan han är en het man. Men man kommer ej långt vid dispyter med dem, ty de säga alltid: så står det i Koran och det är Herrans oföränderliga ord. Mannen är dock präktig och jag tycker om honom, öfverhufvud var jag i dag värre ansatt än förr. Mohammad sjelf är den ende, som aldrig plågar mig med slika saker, ehuru han aldrig vägrar svara på frågor, dem jag gör honom i hvad ämne som helst. Han blir mig ock alltid den käraste och mest aktade af mina bekanta här. På eftermiddagen efter 'asr kom han upp till mig med sin son Ahmad, satt här en stund och drack kaffe &c. Gick till konsulatet för att träffa Spitznagel; men oaktadt jag sprang der oupphörligen, var jag ej i stånd att råka honom på hela dagen. Gick derföre af och an, var en stund i Attarin och drack kaffe med muezzin, som erbjöd sig att följa med till Kairo och hvart helst jag skulle resa och slutligen hem till mitt land. På eftermiddagen gick jag upp till Mohammad, men träffade honom just ej lägligt, emedan de som varit här och gjort sin zijaret, ännu ej alla hunnit bort.
Vid sådant förhållande och enär Kongl. Majits i ämnet meddelade nådiga Resolution synes Stats-Utskottet vara fullt öfverensstämmande med hvad Rikets Ständer för sin del i frågan tillförene jaeslutat, hemställer Utskottet, att förevarande framställning må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende. Stockholm den 31 Januari 1860. Rih. lill R. St. Prof. 1851) di IStiO. Ank. till Exp.-Ulsk. den 1 Febr. 1860, kl. 2 e. m. Memorial, i anledning af återremiss å 6:te § af det i Stats-Utskoltets Utlåtande N:o 15 framställda förslag till förnyad Instruktion för Rikets Ständers Revisorer vid granskningen af Riksgäldskontorets ställning och förvaltning. (R. A.) I anseende till de inom Bonde-Ståndet framställda anmärkningar vid de af Stats-Utskottet i nämnde § föreslagna bestämmelser rörande resekostnads-ersättningen till Revisorerna, har omförmälda utlåtande i denna del blifvit af bemälde Riks-Stånd till Utskottet återremitteradt; men som, enligt Utskottet tillhandakomne protokollsutdrag, de öfriga 3:ne Stånden, genom bifall till 16:de punkten, i samma utlåtande antagit Utskottets nyssberörda förslag och förevarande fråga således är af Rikets Ständer afgjord, så kan, emot 73 § Riksdags-ordningen, Bonde-Ståndets beslutade återremiss icke föranleda någon Rikets Ständers vidare åtgärd. Stockholm den 31 Januari 1860. Stockholm, tryckt nos Sam. Ant. till Exp.-Utsk. den 20 Febr. 1860, kl. 10 f. m.
Om ifrågavarande rättighet, hvilken för särskilta locala omständigheter måste i vissa afseenden vara af mera vigt för den ena än för den andra Tandsorten, är af synnerlig nödvändighet'för Skåne, hvars åkerbruk och boskaps-skötsel effei enskiftets införande derstädes redan gjort betydliga framsteg, och snart skulle vinna en stor tillväxt, så framt Tandtmannen ej. bringas i förlägenhet om afsättning, skulle en slik frihet, i allmänhet medgifven , äfven medföra en förmon, lig verkan på andra Landsorters production, hvars J&m 5 Juli. hvars tillväxt förgäfves kan förväntas, så lang* Jordbrukaren ej Jernnäs obehindrad i sina spesulationer, och saknar det lockande föremål till vinst, som kati uppmuntra honom till idoghet i sitt mödosamma yrke. Att rigtigheten af dessa principer redan i äldre tider blifvit erkänd, derom vittna flera i -detta ämne vidtagne Författningar och deribland 179g års Sjötulls taxa, genom hvilken utförseln af lefvande kreatur oell victualier lemnades obehindrad, men hvilken frihet sedermera, enligt Kongl. Brefvet den ix November 1800 , upphörde, och Utskottet tror sig på cfvananförda skäl böra vördsamt tillstyrka Riksens Ständer , att hos Kongl. Maj:t i underdånighet yttra den önskan , att nämnde Taxa må i denna del till sin fulla kraft och verkan återställas, samt följakteligen så väl Skåne, som hvarje annan ^Landsort vara tillåtet, att ifrån vederbörliga Tullplatser utföra sina produeter af lifsmedel och lefvande kreatur , får af spansk race endast undantagne, samt att en slik tillåtelse ej må i andra fall blifva underkastad rubbning eller inskränkning, än så framt särskildta orsaker dertill oundvikligen föranleda; och ehuru Utskottet ej anser sig äga anledning hemställa, att en slik utskeppning må få Tullfritt Verkställas, tror Utskottet likväl afgiften böra i ett lämpligt förhållande efter omständigheterna lin* dras, och ej öfverstiga det belopp, sorn i före* nämnde Tull-taxa nu är stadgadt.
S9 följt, att Sverige besöktes af ett jemförelsevis högst ringa antal franska fartyg; att kotmnitterade ansåge upphäfvandet af detta hinder för en Migare handelsförbindelse med nämnde land synnerligen önskvärdt, särdeles som en betydligare afsättning af svenska så väl metallsom trävara-effekter i Frankrike torde kunna påräknas, sedan i detta land en icke oväsentlig lindring blifvit beviljad hufvud' sakligen för jern-effekter; att derjemte sedan längre tid qvarstode ett påbud att salt icke finge hit införas med Danska fartyg, hvaraf följt att, när sådant skedde, ofrihets-tillökningen blifvit tillämpad på en nations fartyg, som i alla andra fall tillhörde de mest gynnade; att fördelen för svenska statskassan af nu för ofria fartyg utgående förhöjda tull-afgift, jemte den så kallade extra licent-afgiften för jern-effekter, som med ofria fartyg utfördes, icke vore af någon betydelse i jemförelse med de hinder och den osäkerhet i den lofliga handeln, som af dessa och likartade undantags-förhållanden vållades; att uppoffringen i afseende å lastpenningar blefve mer än ersatt, derest franska fartyg i förökadt antal kunde besöka Sverige och derifrån utföra landets produkter, samt att den föreslagna förändringen skulle bereda en icke oväsentlig lättnad i tullkammare-göromålen, i det att afgifts-beräkningen icke berodde eller behöfde uppehållas af en förutgående granskning, huruvida den utländske skepparen medhade de dokumenter, som efter olika bestämmelser för nästan hvarje nation nu voro föreskrifna och hvilkas kontrollerande från svenska tull-auktoriteternas sida, derest afgiften till svenska statskassan blefve för alla nationers fartyg densamma, syntes temligen öfverflödig, och allt hvad dervid behöfde iakttagas vore, att erhålla en tillförlitlig grund för skepps-umgäldernas beräkning, hvilken vore gifven i det allmänna stadgande, att det utländska farlygef, derest det ej redan vore försedt med svenskt mätarebref, måste, för erhållande deraf, härstädes undergå mätning.
1858 som vaktmästaren fröken Lindboms Det Segerdahl vid samt Skogsinstitutet under kommit och i Segerdahl-Nordström städse friluftslifvet beröring angenäm eller med. hela särdeles tilltalande, på intet Skogsinstitutet, hända kunde äga anledning då de enda fruntimmer hvilka idkade i hufvudstaden, denna idrott. Vintern 1865 litteraturen så dem, liflig hennes uppträdande sätt af familjerna Sprittande dotter började gå på skridskor på isen nedande i är h e n n e s k o n v e r s a t i o n, för och veterligen voro i där h o n sköt sin ryktbara ränna på skidor i backarna i n o m institutets sport högdjur m e d ränta, när fru Nord1 8 8 4 f l y t t a d e till M a r g r e t e l u n d Det var » karlavulet, » har hon som man må- att f ö r m o d a. i Sandaskogen med » Jägaren » sin första Hugo (3:eårg., älg. Samzelius. Sillhofvet (utanför Hellstrandska huset vid Nybroviken) dit han han och på kungliga upprepade skridskobanan, gånger inbjöds, skridskoåkningen rent visade af s å s o m Moderns plikter mot sina döttrar skön k o n s t. åkte såväl enskildt s o m offentligt inoch Andra allmänheten v i d ett par u p p - visningar m e d hans elever. dock äldre anor bland skridskogången och af såsom i föregående Jakten har Emellertid århundraden och så, förblifva kommer att lär det väl denna aldrig i Dianas fotspår. Ar 1868 Sanda i Södertörn i dennes broder. sköt h o n särdeles de Eedan kvällarne sträcket brukade hon » kullor » helt såsom byte. på Ej bland En ga ett Skogsinstitutet familj i S. 1874 år Haddorps län, och bosatte Upsala. i Frida direktören för Östergötlands På slättlandet på, plikter föräldrar kunde m o t sina barn. flertalet Mig synes, borde vid allt f r a m h å l l a s uppfostföräldrars plikTill förklaring plikter m o t barnen, ingående. hvar människa inser, faktorer resultat. * Detta poem har sin lilla förhistoria.
Läkare hade ingen aflöning, utan biträdde endast för sin undervisning; då deremot å GarnizonsSjukhuset varit intagne ända till 282 personer dagligen, endast Karlar, deraf ^:delar ansågos kunna gå uppe, åto full portion, inberäknad frukost, som ej bestås på Lazarettet, och sleto Sjukhusets kläder; de sjuka vårdades i omkring 5o å 60 Rum och de begagnade eldstädernes antal hade varit 91; 8 UnderLäkare och 6 Medicinaldrängar ägde aflöning; samt Medicamenter, för de utom sjukhuset skötteMilitairer år 1828 ensamt uppgått till i836R:dr 20 sk. Och har, på grund af allt detta, Herr Grefven yrkat, att GarnizonsSjukhusets Anslagssumma, på sätt K. M:t i Wäder äskat, ifrån 3i,3ig R:dr 9 sk. 4 r:st. till 37,5oo R:dr måtte förhöjas. Utskottet kan visserligen ej neka, att kostnaden för en Sjuksäng per medium bör blifva något högre vid GarnizonsSjukhuset än vid Seraphiroei-Lazarettet; men då sjuknummern år 1825 per medium dagligen \ 712 Stais-Utskottets vid det förra utgjorde endast i45 och år 1826 i53, ehuru den sedermera varit större; får Utskottet, under förmodan, att densamma åter skall kunna förminskas till det förut påräknade antalet af 160 och derunder, erinra, att, sedan ifrån Anslaget R:dr 31,3ig: 9. 4- afgått generela Utgifter, som till sjuksärigskostnaden ej kunna hänföras, nemi. Aflöning för SjukhusDirectionens Tjenstemän, Commissarie!!, SjukhusSkrifvaren, 2 SjukhusLäkare och 8 Underläkare samt en Vaktmästare hos Directio nen R:dr 2,58o: Medicarnenter för Convalescenterne, och sjuka af Regementerne utom Sjukhuset „ 2,5oo: 5,080: Återslå .
Den frivilliga insättningen kunde naturligtvis blifva mycket större och styrelsen sålunda mycket snarare nödgas börja operera, i samma mån sjelfva bancoförfattningarna kunde gifva allmänheten någon särskild anledning till oro för realisationens bestånd, eller till speculationer på Bankens bekostnad. 4:o Hvad verkningar skulle Bancostyreise 11 s försök, att under dylika omständigheter bibehålla den metalliska cassan i förhållande till sedelstocken såsom 2 till 5, hafva på den allmänna rörelsen och näringarna? När man besinnar, huru redan från början förhållandet emellan den metalliska cassan och sedelstocken dagligen måst vara förändringar underkastadt, kan man lätt föreställa sig, hvad omak vederbörande skulle få med oupphörliga proportionsräkningar, och till hvad vångel proportionens bibehållande skulle föranleda. Och när man föreställer sig, hvilka ofantliga ansträngningar Bancostyrelsen skulle nödgas göra för att, under de utslitna sedlarnas ingång i Banken, söka bibehålla den metalliska cassan i förhållande till sedelstocken såsom 2 till 5; så måste man häpna för den förvirring, nöd och elände i hela landet, som nödvändigt skulle deraf föranledas, och fasa för de blodsugande speculationer, hvartill samvetslösa capitalisler skulle blifva af omständigheterna inbjudna. Af allt, hvad jag nu anfört, drar jag sålunda den slutsats, att ingen viss proportion emellan Bankens metalliska cassa och sedelstocken bör bestämmas såsom gräns, hvarunder cassan icke må sjunka, utan fast hellre ett minimibelopp derför utsättas, t. ex. 2 millioner r:dr silfver. Hr Stråle, Nils Wilh.: I det hufvudsakliga får jag instämma med den sist talande ledamoten. Jag tror för mia del, att Utsk. såsom garanti för silfverutvexlingens fortgång antagit en oriktig princip medelst stadgandet af ett förhållande emellan metallisk cassa och sedlar såsom den norm, hvarefter Bancofullmägtige skola rätta sig i afseende på silfverfondens förstärkande.
Cederström icke godkänt, får jag tillkännagifva, att StatsUtsk. omöjligen kan undvara Cancellistei nas biträde; ty Utsk. har ännu icke antagit någon Notarie, så att, utom Secreteraren och Kamereraren, hela Betjeningen består af Cancellister. Jag tror dessutom, att Cancellisternas tjenstgöring icke kan bestridas af renskrifvare, legda för dagen; det torde inses af hvar och en, som arbetat i Utskott, att en sådan renskrifning skulle blifva såväl tidsödande som osäker, och allt det biträde, Cancellisterna måste gifva, då Notariernas antal icke är tillräckligt, förutsätter, att de måste bibehållas, på det icke ärenderna må afstadna. Beträffande StatsUtsk. skyldighet att hålla sig till Riksd. Ordn:s föreskrift, har Frih. Cederström förekommit mig, och jag har i detta afseende intet att tillägga. Att Utskottet, som således icke kunnat afgifva något förslag till bestämda arfvoden för Cancelli-betjeningen, kunnat föreslå förskotten till högre belopp, det inser jag fullkomligt; men Utskottet ansåg det vara lämpligare, att de summor, som vid Riksdagens slut borde anslås till hvarje tjenst i Ståndens och Utskottens Cancellier, då skulle blifva bestämda till något högre belopp, än det som kunde anslås, om förskotten vore så höga, att föga derutöfver kunde anvisas. Gr. Cronhjelm: I afseende på hvad Frih. Palmstjerna nämnt om antalet af Betjeningen i StåndsCancellk rna får jag erinra, att Notarierna väl icke varit eller kunnat behöfvas vara så många i de andra Stånden; men att antalet af Cancellisterna, eller rätteligen deras arfvoden, varit lika stort hos de öfriga Stånden som hos R. o. Ad., nemligen 6.
De förfoganden, Eders Kongl. Majit helt nyligen anbefallt i afseende å framtida ordnandet af dessa lokala afgifter ,måste, om kännedom derom meddelas den Franska regeringen, ytterligare häfva hvarje tvifvel i detta hänseende. Då de ifrågavarande afgifterna, härstädes alltid låga, såsom Frankrikes härvarande Minister troligen inhemtat, likväl utgå efter olika grunder i olika städer och äfven för tullfria varor, skulle ett förbehåll om afgifternas begränsning till någon viss procent af tullsatsen, huru låg denna procent än bestämdes, omöjliggöra en rättvis fördelning på varutrafiken af de bidrag, som för dennas egen skull böra utgöras; och då af det här redan antagna system följer, att fullkomlig tullfrihet mer och mer bör utsträckas till en mängd artiklar, kunde till och med befaras, att dessa åtgärder i riktningen till en vidgad handelsfrihet blefve hämmade af ett förbehåll, tillkommet just i ändamål att lindra handelns bördor. Komiterade föreställa sig, att en antydan på dessa förhållanden skall vara nog för undanrödjande af de å Frankrikes sida i detta hänseende omförmälda betänkligheter. Innan komiterade öfvergå till närmare redogörelse angående de särskilta tullsatser, som enligt deras tanka vid traktaten kunna ifrågakomma, torde en trän Frankrikes sida framhållen önskan, att de varuartiklar, hvilka med handelstraktaten afses, måtte för begge de förenade rikena bringas till lika benämningar, icke böra helt och hållet lemnäs å sido, ehuru en närmare kännedom om de Förenade Rikenas inbördes och hvartdera rikets inre förhållanden gör hvarje utveckling af hindren för en sådan ”likabenämnings” tillvägabringande i sammanhang med Franska traktatsförhandlingarne öfverflödig. M Så önskvärd den åtgärd vore, hvarigenom de Förenade Rikenas tulltaxor kunde bringas till fullkomlig likhet beträffande så väl varuklassifikation som avgifter, erfordrades dock härtill icke blott gemensamma förberedande arbeten af sakkunnige män från begge rikena, utan ock samtycke från de begge ländernas särskilta representantförsamlingar och regeringar.
Cassa-Creditiv hafva blifvit föreslagne att tilldelas åt Privat-Associationer, åt Ilypotheks-Föreningar, åt Privat-Banker samt åt andra Bolag eller enskilde personer, i den ordning och mot de vilkor, som för hvar och en af dessa blifvit uppgjorde, efter som de funnits förtjente af en ömmare omvårdnad. Efter mitt omdöme borde icke den ena ega något företräde, åtminstone ej ivilkoren, framför den andra. Under en sådan åsigt har jag bestridt Hypotheks-Föreningarnes frikallande från erläggande af en half proc. på den creditivsumma, som dem kan blifva beviljad, och jaganser, att de, icke mindre än andre creditivtagare, böra denna afgift till Banken erlägga. För öfrigtfår jag förklara mig instämma i den utaf Herr Kammarherren af Harmens vid denna punkt gjorda reservation. Mot af:de punkten. Min reservation vid Betänkandet N:o 6 får jag, i afseende på räntans förhöjande öfver 5 procent, å nyo åberopa.” Af Herr Lake. ”Att en realisation är af beliofvet påkallad, är hvad allmänt erkännes, det är endast fråga om garantien för dess bestånd, om sättet och tiden då den bör ske, som jag i tankan skiljt mig från Utskottets majoritet. Jag har vid de anmärkningar öfver Banco-Utskottets Betänkande, som återremitterades ifrån Borgare-Ståndet, tillkännagifvit min tro, att första vilkoret för en Banks varaktighet och credit är förtroendet. Jag har trott, att detta förtroende vinnes på en annan väg än genom skuldsättningssystemet, jag upprepar det ännu, att jag anser hufvudändamålet ernås, om understöd för vår handel och näringar, för Bergverk och Jordbruk, meddelas; om hinder och förbud till bruk och nyttjande af en hop utländskt öfverflöd beslutas; om Tull-Lagar beredas, som i sina följder lätta och betrygga vår industri.