Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen talar ock gällande lag om sakers pröfning af gode män; men den afser dervid blott serskilta förhållanden såsom då parterna om ett dylikt hänskjutande sig förena med utfästelse att åtnöjas med gode männens beslut, i hvilket fall detsamma må, enligt 4 kap. 15 § Utsökningsbalken, gå till utmätning; — då efter förrättadt arfskifte fråga om jemkning uppstår, på sätt i 13 kap. 1 § Arfdabalken sägs; eller då, efter 15 kap. 4 § Handelsbalken, ersättning skall bestämmas för skada, som bolagsman genom bedrägeri och för sin egen nytta den andra tillskyndat. Möjligtvis torde dock dessa serskilta stadganden till en del hafva föranledt det allmänna hänskjutande till gode män, som, enligt hvad nämndt är, i lagskipningen för närvarande äger rum; men, om än ett dylikt förfarande må anses öfverensstämmande med gällande lagstiftning, har likväl erfarenheten visat hurusom detsamma varit otillräckligt för åsyftade ändamålet. Rättigheten för den part, som ej åtnöjts med gode männens åtgörande, att det klandra hos domaren, har nemligen ej kunnat honom betagas; och då har domaren åter blifvit försatt i enahanda ställning, som gifvit anledning till gode mäns anlitande. Han måste nu pröfva om gode männen rätteligen bedömt och uppskattat den lidna skadan, eller m. a. o. sjelf bestämma skadeståndet; men äfven nu saknas bestämda grunder för sådan pröfning, sådant bestämmande. Det subjektiva omdiimet måste derföre fälla heslutet; men detta står ej väl tillsammans med den grundsats att domaren blott skall döma på grund af lag och sakens utredda beskaffenhet. Dessutom möter i detta fall en annan omständighet, som ej mindre förtjenar uppmärksamhet. Frågan om skadeståndsheloppet kan nemligen fullföljas i högre domstolar. Dessa blifva då försatta i samma brydsamma ställning som underdomaren. De sakna likasom han bestämda grunder för deras pröfning, och hafva således ej eller annan ledning än det personliga omdömet. Olikhet i beslut är följaktligen i sådana fall Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. 3 icke sällsynt, utan att skäl finnes till antagande af ett rättvisare beslut i sista, än i första instansen.
År 1864 hade anmält sig 2,214 sökande, af hvilka 1,125 tilldelats understöd, hvartill, utom de af Rikets Ständer för året anvisade anslag, tillgång mäst beredas från Invalidhus-fonden, och år 1865 omkring 1,300 sökande, af hvilka endast 969 erhållit understöd med i allmänhet 10 R:dr för hvar och en. Då detta, utgörande ungefär 2| öre om dagen, syntes vara nog knappt för män, som numera saknade all arbetsförmåga, har Kongl. Majit föreslagit, att till landtvärnsmäns understöd måtte å Allmänna Indragningsstaten för år 1867 uppföras ett belopp af 20,000 R:dr; hvilket i följd af den starka afgång, som årligen måste bland dem inträffa i anseende till hög ålder, snart nog för följande år borde kunna förminskas. Då de understödsbelopp, som, på sätt ofvan är anfördt, hittills utaf ifrågavarande anslag kunnat komma nödställde landtvärnsman till del, obestridligen Varit allt för otillräckliga att kunna anses motsvara behofvet, tillstyrker Utskottet, att till understöd åt de sedan 1808 och 1809 års krig qvarlefvande landtvärnsman, som deraf äro i behof, må för år 1867 å Allmänna Indragningsstaten uppföras, til! Kongl. Majits nådiga disposition, ett belopp af 20 000 Ridr. 16:o. Under åberopande hurusom Rikets Ständer vid 1856—1858 årens riksdag beviljat nödigt anslag till förhöjning af pensionen för dem af armé - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 74. 19 befälet, hvilka från och med år 1858 toge afsked och vore berättigade till pension ur Arméens Pensionskassa, har uti en hos Borgare-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion (N:o 162) Herr C. F.
Derefter tillföll den Grosshandlanden H. W. Peilj hvilken den 24 Februari 1783 försålde huset lör 40,000 R:dr tiil II. K. II. Prinsessan Sophia Albertina, som inköpte detsamma, i ändamål att, genom tillbyggnad, åt sig upprätta ett, till beboende enligt dess Höga värdighet, passande palats. Genom Förordnande af den 17 Mars sistnämnde år förordnade H. Iv. H., att detta hus, hvilket hon skulle bebo i sin lifstid, efter hennes död skulle tillfalla Hertig Carl Gustafa! Småland och efter honom den äldste manlige arfvingen, man efter man, utan att det finge af någon, till mer eller mindre del, abalieneras, eller mera än af en på samma tid egas; att, i händelse Hertig Carl Gustaf aflede utan manliga arfvingar, egendomen skulle tillfalla den äldste Svea Rikes Arl-Furste, som näst efter Kronprinsen egde rätt till Kronan; att, i händelse ingen Arffurste funnes, egendomen skulle tillfalla den äldsta Kongl. Prinsessan, som löfde ogift, och om hon ej heller funnes till, Kongl. Maj:t och Kronan till dess Riket hugnades med Arffurste eller Prinsessa; hvarefter Konung Gustal den Tredje låtit på egen bekostnad ombygga huset samt anslagit Statsmedel till gamla husets inredning samt 1,000 R:dr årligen till husets underhållande.
500 kronor kontant! Hvar i all världen skulle jag ta dem ifrån! Att Ruffen gjort hvad han gjort, var redan så rent onaturligt mycket, att det aldrig kunde komma i fråga att vidare söka pungslå honom. För öfrigt skulle det inte löna. Jag har visserligen just presis 500 kronor på sparbanken, men de pängarna är det sista jag har, som riktigt är mitt, och att ta ut dem för att hjälpa en vildt främmande karl ur klistret, smakar mig inte alls! Men kanske att redaktörer alltid sitter i klistret? Värst är, att jag har så många grubbor att stoppa de där fattiga styfrarna i. I Anna Ene till exempel, som jag riktigt är skyldig en ersättning för alla fula tankar jag hyste vid Kungabesöket. Nu är hon visst alldeles ovanligt rask, ligger nästan aldrig på soffan och försäkrar alltjämt, att hon inte alls behöfver någon badresa. — Men jag känner till sådant där, jag. Bäst det är ligger hon där, ty man kan inte göra hvad man inte orkar till mer än en viss tid, vara en älskande kvinna hur mycket man vill! Senare: »Jag ska låta ödet afgöra, om jag ska skicka de 500 eller inte. I middags sa jag åt Ruffen. »Ska jag, ska jag inte, Ruffen lilla?» »Du ska inte», sa Ruffen. Det afgjorde saken. Pängarna afgick i morse. Och nu gäller det att skaffa prenumeranter för brinnande lifvet. Här prenumererar folk lyckligtvis aldrig mer än på kvartal. Senare: Ingen människa vill prenumerera på Jockmocks Allehanda!!! De utlösta herrarna ska visa att de är karlar för sina hattar och har satt upp de andra. Nå ja, herrar är ju alltid karlar för sina hattar; skada bara, att de så ofta måste lyfta på dem för oss fruntimmer. Prenumeranter måste jag ha! Hvad ska redaktören eljest föda sig på, om han också får tidningen gratis. Så’nt här små-krig tycker jag för öfrigt är riktigt roligt! Riktigt pin roligt! Senare: I går skickade jag drängen ut med sirkulär af följande lydelse: »Alla de af stadens damer, hvilka önska prenumerera på Jockmocks Allehanda för nästa kvartal, inbjudes i morgon förmiddag kl. 11 på kafferep hos undertecknad.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels afslag å §:n och antagande i stället af den motsvarande l:sta §:n uti IL M:ts förslag, dels §:ns återremitterande, och dels slutligen af Erih. Cederström, Thure, att, med ogillande af § n, sådan den blifvit af TTtskit föreslagen, §:n 1 uti det af Hr Rosenqvist framlagda förslag till dissenterlag måtte af R. o. Ad. antagas. Sedan Erih, Cederström härvid begärt ordet och förklarat sig afstå från sitt särskildta yrkande och instämma uti den gjorda begäran om §:ns återremitterande; framställdes propos. på afslag å den förevale §:n och bifall till den motsvarande lista §:n uti K. Mits förslag, dervid svarades starka ja jemte några nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 2. Bifölls. § 3. Erih. Cederström', Thure: Jag ber blott att i korthet få nämna, det jag för min del anser stadgandet i denna § vara alltför strängt. TJtom det att uttrycket »varder rättigheten till fri religions-öfning missbrukad» är alltför obestämdt, samt lemnar rum för godtycke vid tillämpningen, finner jag för min del det vara en drakonisk stränghet att upplösa en församling, derföre att ett sådant formfel, som i 2:dra §:n omförmäles, blifvit begånget. §:n bifölls. § 4. Erih. Cederström, Rudolf: Den skiljaktighet, som i denna § förefinnes emellan K. M:ts Propos. och Lag-Htslcts förslag, synes visserligen vara ganska ringa, och består blott deruti, att på 5:te raden orden »sannt» och »eller» blifvit uteslutna och ersatta af ordet »och.»
Välmermans disposition af den ifrågavarande Stipendie-fondeu, hvilken disposition gjordes den 16 Juli 1712, innehåller: ”2:o Såsom Gud intet har behagat alt gifva mig sjelf några egna lifsarlvingar, så arnar jag väl uti lifstiden att hålla några piltar af mina syskons barnabarn uti Skolan; men sedan vili jag, alt de af min slägt, som ailtframgent vilja hålla sina söner till studierna, skola blifva, efter min död, tili hvar gosse understödde med 40 Daler Kopparmynt årligen, intill dess de sjelfve kunna någorlunda yttra sin inclination antingen till studier eller pennan — Men de, som hafva lust till studiernas fortsättande och kunna med föreskrifna årliga understöd bringa sig till den capaciteten, att de komma till Akademierna och kunna passera för skicklige Studenter, dem vili jag att de skola blifva med något mera årligen hulpne, intill dess de förmå skaffa sig Discipiar att informera; visar sig oek någon särdeles qvickhet hos dem, som g ifver hopp, att de med ticfey kunna göra silf fädernesland någon nyttig — 449 — tjenst, de viii jag gerna att skola blifva hulpne ändå med något mera att bringa sig igenom, dock allt måtteligen och efter högsta nödtorften; ty som jag intet vill, att den, som har lust att komma fort, skall blifva af medellösa förqvafder, så vill jag icke heller, att något onyttigt skall kostas på den, som icke ställer sig väl och beflitar sig om dygd och ärlighet.” ”Till fullgörande af detta näst ofvanskrifna, såsom ett litet stipendium för mina slägtingars harn och efterkommande, utsätter jag min underdåniga förpantning hos Kongl. Maj:t och Kronan, som består uti Leckö Kungsladugård i Westergöthland för 12,000 Daler Kopparmynt, hvilket kapital årligen af sig kastar uti intresse ä 6 procentum 720 Daler Kopparmynt.” ”3:o
För hvarje sådan näringsidkare, som i 1 mom. af § 7 omförmäld är, skall årligen, så länge hans rättighet fortfar, den komité, som för bevillnings-taxering satt är, beräkna det kannetal bränvin, som må anses komma att al näringsidkaren under det nästföljande försäljningsåret i staden lory t trass, i fal! han sin rätt till bränvinsförsäljning då fortfarande utöfvar. Näringsidkare, som icke, inom fjorton dagar från det taxerings-komitéens förrättning blifvit afslutad, sin tätt till bränvinsförsäljning hos magistraten uppsagt, vare underkastad den afgift, som bör under det näst följande försäljningsåret utgå för det kannetal, hvilket i nu stadgad ordning blifvit bestämdt. Förslag till Förordning angående vilkoren för bränvins försäljning. 3 § 9. Burskap, som hädanefter meddelas, medföre ej rättighet till minuthandel med eller utskänkning of bränvin. § 10. De i § 7 mom 2 omförmälda försäljningsrättigheter, äfvensom de, hvilka magistraten, sedan stadsfullmägtige eller, der sädana ej finnas, allmän rådstufva blifvit hörde, finner skäligt låta, i uppsagda eller förverkade rättigheters ställe, under nästföljande försäljningsår utöfvas, varde, innan Augusti månads utgång, af magistraten på offentlig auktion utbjudna för den af Wår Befallningshafvande jemlikt § 7 bestämda tid af högst tre år, åt den eller dem, som åtaga sig afgift för högsta kannetal. Magistraten ege att, efter stadsfullmägtiges eller, der sådana ej finnas, allmän rådstufvas hörande, bestämma, om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt. Auktionsanbuden pröfvas af magistraten, som ege dem, med afseende ej mindre å de bjudandes behörighet och tjenlighet, än äfven å den erbjudna afgiftens belopp, antaga eller förkasta.
I känslan af pligt ligger emellertid den enda och sanna driffjedern till dess uppfyllande; men derföre får dock ej lagens hot saknas. Detta hot bör likväl ej vara af den beskaffenhet att det verkar förlamande, hvilket lätteligen kunde blifva fallet, om det genom öfverdrifven stränghet tvingade embetsmannen att oaflåtligen söka undvika alt derför blifva blottställd, ty såmedelst kunde han komma att mera se på handlingarnes yta, än på deras inre. Dessutom har Utskottet ej kunnat förbise, att borttagandet af suspensionsstraffet tilläfventyrs kunde föranleda till en större mildhet i bedömandet af embetsmäns felaktiga handlingar, än tillbörligt vore. Då nemligen domaren, vid bestämmandet af ansvaret för embetsfel, blott har att, välja emellan embetets förlust Lag-Ulskoltels Betänkande, N:o 58. 23 och böter, är sannolikt, att han i allmänhet tillämpar sistnämnde ansvar, derest icke förbrytelsen är af den svåra art, att lian ej kan undgå att ådöma det förra, ty man kan ej föreställa sig att domaren är döf för hjertats röst och känslan af medlidande. Men om han vet, att den felaktige är fattig, att hans fällande till höga böter, skulle föra honom i fängelse och att hans undergång dermed äfven vore gifven, manas han af samma motiv, att jemväl här rädda den under lagen hemfallne. Domaren handlar här icke i strid emot lagen. Han söker blott att tillämpa den så, att den ej visar sig hård och omensklig. — Genom användandet af suspensionsstraffet, kan deremot allvar förenas med nödig skonsamhet; och det är på dessa grunder, som Utskottet tillstyrker bibehållandet af ifrågavarande straff, att tillämpas i de fall, då det kan anses billigt och rättvist; såsom följd hvaraf mistning af embete skulle komma att ådömas för alltid eller pä viss tid. b) Bland frågor, hvilka i Kriminallagstiftningen förekomma, är nästan ingen af mera ömtålig beskaffenhet än deri: om och i hvad mån skall försök till brott straffas?
Majit ställda underdåniga besvär öfver Konungens Befallningshafvandes i ämnet gifna utslag, endast föreskrift för klaganderna blifvit tecknad om besvärens delgifvande, samt rättighet klaganderna lemnad att för kommunikatio - nens verkställande erhålla handräckning af Kronofogden, men denna åtgärd af Landshöfdingen embetet ej kunde anses innefatta det i Riksdagsordningen föreskrifna infordrande af vederbörandes förklaringar; och har jag i sammanhang härmed anmärkt samt till laglig beifran öfverlemna! den derjemte inträffade olagligheten, att föreskrift om riksdagsmannafullmakts utfärdande blifvit af Landshöfdingeembetet gifven, innan laga kraft ägande beslut om det klandrade valets bestånd förefunnits. Sedan, i följd häraf, åtal inför Kongl. Göta Hofrätt blifvit af Advokatfiskalsembetet derstädes utfördt; så har bemälte Hofrätt genom utslag den 14 April 1851 sig utlåtit, att emedan uti 19 § Riksdagsordningen stadgades, att Landshöfding, då underdåniga besvär öfver dess utslag i mål angående riksdagsmannaval blifvit till honom inlemnade, bör skyndsamt infordra vederbörandes förklaring öfver besvären, men Landshöfdingeembetet i förevarande fall desto mindre kunde anses hafva ställt sig detta stadgande till efterrättelse, som Landshöfdingeembetet, i stället att, såsom vederbort, låta genom Kronobetjent kommuniceras besvären, meddelat de klagande föreskrift att en sådan kommunikation verkställa, utan att Landshöidingeembetet bestämt någon tid derför och påföljd för underlåtenhet i detta afseende, samt den omständighet, att Landshöfdingeembetet lemnat klaganderna rättighet att för verkställighet af kommunikationen påkalla och erhålla handräckning af vederbörande Kronofogde, endast vilkorligt kunnat bidraga till befrämjande af den anbefallda skyndsamheten, då det berott af klagandernes godtfinnande, om och när de ville begagna en sådan rättighet; ty och sorn Landssekreteraren dessutom felaktigt förfarit derutinnan, att han vid Landshöfdingeembetets sammanträde den 31 .lanuari 1851, ehuru
Derför hafva ock våra lagstiftare uti 10 § af Arfda-Balkens 12 kap. förklarat, att hvad föräldrar kostat på sina barn till föda, kläder, upptuktelse och bröllopskost, det må ej vid arfskifte räknas, men att det likväl står föräldrarne fritt att, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva; och detta stadgande hvilar på en ur föräldramaktens väsende hemtad grundsats, hvars vigt innefattar tillfyllestgörande anledning för Utskottet att afstyrka bifall till ifrågavarande motion. Auk. till Exp.-Utsk. cl. 3 Mars 1857, kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af vädel motion om förändring af expropriationslagen. Uiksdags-fullmäktigen Efraim Larsson från Elfsborgs län har uti ett lill Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet hänvisadt memorial förmenat, att den grund, hvarefter ersätlning bestämmes för jord eller lägenhet, som jemlikt Kongl. Förordningen den 20 November 1845 och den 27 November 1854, till allmänt behof afstås eller upplåtes, vore obillig och oriktig. Jorden eller lägenheten borde nemligen, i enlighet med dessa författningar, uppskattas med endast fästadt afseende å de pris, som gälla vid uppskattningen.
Kommande, i utbyte mot ofvanberörde förbindelse, att till CommerceCollegium återställas de 2:ne af bemälde Collegium till Banken förut afgifna förbindelser, den ena af den 28 November 1786, för det till understöd för Manufactur-Discont-fonden beviljade stående eller så kallade tillökta Discontlån å 89,101 R:dr 5 sk. 4 rst., och den andra, af den 8 December 1818, för de åt meranämnde Discont, dels för längre tid tillbaka, och dels vid 1815 samt 1817 och 1818 årens Riksdagar beviljade anslag och Creditiver, tillsammans utg Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M. i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 15 April 1841. Expeditions-Vtskottets Förslag till tind. Skrifvelse, N;0 aBg, N:o 289. Uppläst och godländt hos Ridd. och Adeln den i4 April i84t. Preste-Ståndet den |5 Borgare-Ståndet den i5 • Bonde-Ståndet den 17 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse} med öfvelemnande af förnyad Instruction för Rikets Ständers Revisorer j i hvad som rörer deras befattning med Stats-Verket. (Stats-Utsk. Uti. JN:iis 310 och 386.) S. A. K. Jemte det Rikets Ständer få till E. K. M. i underdånighet öfverlemna den af Rikets Ständer, vid innevarande Riksdag fastställda förnyade Instruction för deras Revisorer, hafva Rikets Ständer tillika skolat underdånigst anhålla, det E. K. M. täcktes i Nåder låta densamma uti Svensk Författningssamling kungöra samt, i öfverensstämmelse med Grundlagens stadganderi, utfärda serskilde föreskrifter, angående de åligganden, hvilka i och för ifrågavarande Revision tillkomma vederbörande embetsoch tjenstemän i Rikets förvaltande verk.
Ett yrke skulle det vara, som var lätt att lära, som födde sin man snart, en plats der han ej skulle vara den sista, men ändock icke skulle vara hög; en ringa, ödmjuk ställning, men som förenade ett rörligt, helsosamt lif i fria luften med en snart vunnen ekonomisk ställning. Rörelsen i fria luften, ett lif i gymnastik var kanske hufvudmotivet när han valde att bli underofficer på ett kavalleriregemente, för att undgå det der fatala dödsåret, för hvilket presten ånyo skrämt honom. Skulle det kunnat vara uniformen och hästen också? Hvem vet? Menskan är ett underligt djur, men han hade ju afslagit kadettuniformen. Väninnan afrådde allt hvad hon kunde; hon utmålade sergeanterna som de sämsta af alla menskor. Men han var stark och sade att tron på Jesus skulle hålla honom ren från besmittelse, ja, han skulle predika Kristus för dem och göra dem alla rena. Så gick han till fadern. Denne tog det hela som en fantasi, talade om den förestående studentexamen, som skulle öppna hela verlden för honom. Och så gömde han saken tills vidare. Styfmodern hade fått en son. Johan hatade denna af instinkt, som en konkurrent, för hvilken hans mindre syskon skulle vika. Men väninnans och läseriets magt öfver honom voro så stora att han af sjelfspäkning ålade sig att tycka om den lille. Han bar honom i sina armar och vaggade honom. Det var visst när ingen såg det, sade styfmodern senare, då han drog fram med detta bevis på sin goda vilja. Ja, det var just när ingen såg det, ty han ville ej skryta med det. Eller skämdes öfver det. Offret var upprigtigt, när det skedde; när det blef motbjudande upphörde det. Konfirmationen försiggick efter grundliga dufningar, enskildt, offentligt, i kyrkans kor med halfmörker, under en serie passionspredikningar, ändlösa samtal om Jesus, späkningar, så att stämningen icke kunde dyrkas upp högre. Efter storförhöret bannade han upp väninnan, emedan han sett henne skratta. Sjelfva nattvardsdagen höll kyrkoherden predikan.
Jag stridde då tillsammans med en man, med hvilken, ehuru min bestämde politiska motståndare, jag likväl fann mig dela öfvertygelse uti nästan alla frågor dem denne ovanlige man omfattade med särskild förkärlek, dem han således studerat i botten, i hvilka han blifvit hvad man kallar »specialitet.» Sistliden vår genomgick jag med Hr von Hartmansdorff hvad som vid detta riksmöte borde göras och låtas i väsendlliga frågor. Vi bekände då för hvarandra öppet i hvilka ärenden vi skulle kämpa mot, i hvilka bredvid hvarandra. Den vigtigaste af de frågor derom vi skulle med hvarandra strida, den om husägares representationsrätt är af R. St:r afgjord. En bland de vigtigaste derom vi i hufvudsaken voro ense, är den nu ifrågavarule angrde Regerings-rätten. Allmänheten har nyss sett, att Hr von Hartmansdorff var beredd att upfylla sin förbindelse i denna fråga. Jag skall försöka ali upfylla min. Först vill jag upgilva mina betänkligheter mot det hvilande förslaget. l:o. Om man från 3:ne särskilda håll skall utfärda beslut i Konungens namn och på 3:ne ställen hafva rättighet att i sista instansen döma, så skola ganska svåra kompetensfrågor emellan dessa 3:ne myndigheter lätt kunna upkomma. Man finner redan nu icke sällan svårigheter möta att undvika kollisioner emellan Högsta Domstolen och StatsRådet, och säkerligen skulle ännu flera sådane förekomma om man nu finge en ytterligare sista instans. F. n. minskas dylika kompetens-tvister derigenom, att både StatsRådet och Högsta domstolen äro öfverhopade af göromål. Nu skjuter man gerna göromål från sig. Men den tid kan åter komma då myndigheterna — såsom fordom — i stället ryckas om makten. Sådant skall ännu lättare inträffa om nu en ny domstol inrättas, som knappast kan sysselsättas. Gränsen emellan civiloch ekonomisk lagstiftning och lagskipning är i allmänhet icke lätt att updraga. Hvarken uti grundlag, eller annorstädes hos oss, är rågången väl utstakad. 1 1734 års lag, i kyrkolag och flerfaldiga författmr äro påtagligen ämnen sammanblandade, som tillhöra dels båda slatsmagternas, dels den enas lagstiftningsområda.