Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att tjogtals med vittnen stundom behöfva hörns, förringar ingalunda billighetsgrunden för ersättningsskyldigheten; men jag skulle tro, ali den värde talaren har alltför mycket öfverdrifva sin calcul, då han trott, att den ersättning, sorn Staten i detta afseende kunde komma att vidkännas, skulle kunna uppstiga lill belopp af 100,000-lals r:dr om året; men om äfven kostnaden skulle bestiga sig lill denna orimligt högt tagna summa, så är det likväl Statens skyldighet att lemna den, emedan det är Statens skyldighet alt vaka öfver rattvisans handhafvande, hvartill hörer att brotten blifva upptäckta och bestraffade, hvilket åter beror derpå, att målsägare icke undandraga sig att angifva dem, eller att personer, som äga kännedom 0111 den brottslige, icke undandraga sig att vittna derom, hvilket ytterligare beror derpå, att de erhålla godtgörelse för sin resekostnad i och för vittnesmålen. Jag anhåller om återremiss af betänkandet. Gr. Mörner, Carl: Hr Cederschjöld synes förutsätta, alt det skulle bero på domaren att pröfva hvilka eller huru många vittnen skola höras i brottmål. Det kan icke vara honom obekant, alt sådant omöjligen beror af domaren, Det beror af åklagaren att inkalla hvilka och huru många han vill, för att öfverbevisa om brottet. På sätt redan är anmärkt, börås i gröfre brottmål icke sällan 20, 3o ä 4o vittnen, emedan målen stundom äro af den art, att man måste hafva all möda ospard, för att få reda på sammanhanget. Jag skulle visserligen icke hafva någonting att anmärka deremot, att vittnen erhålla ersättning af Staten, då den enskildes tillgångar ej medgifva det, om jag icke fruktade för att denna utgift för Staten blefve alltför kännbar. Det är dessutom vanligt, ali den tilltalade, när han öfverbevisas om brottet, ålägges att godtgöra vittnet dess inställelse då han äger tillgångar att ersätta med. Jag vet icke om man kan komma längre; ty, såsom sagdt är, utgiften skulle blifva alldeles ofantlig, om vittnen, uti den mängd af brottmål som förekomma, skulle betalas af Staten.
Stats-kont. inhämtat, har of”vannämnde tor fal I n i n gssana ling redan kostat Statsverket omkring ”31.000 rulr oberäknadi ett förskott af circa 4,000 rulr och al 1- ”denslund endast färre delar af arbete! årligen utkomma, synes detsamma icke motsvara den alltför dryga kostnaden; med anledn. ”hvaraf Revisorerne anse sig böra hemställa, det 11. St. malle hos ”K. M. i underd. anhålla, att, för så vidt K. M. i nåder linner ”nödigt och nyttigt att detta arbete oafbrutet bör fortsättas, de blifvande arfvodena matté bestämmas efter arbetets beskaffenhet”. Redan tillkomsten och behandlingen af denna Revisorernas an”märkn. är af den beskaffenhet, ali ulen förljenar en serskild np”märksamhet. Då nemi. den vid föregule Revisioner vanliga arbcts-berältelsen af redakt:n för Militär-lörtåttnigs-samlingen d. 1 November 1840 föredrogs i Revisorernes plenum, bifölls det förslag (ill berättelse öfver granskningen af Krigs-colliii Ulredms-afd.s förvaltning och räkenskaper (i sammanhang hvarmed Mililär-förfatlnings-arbetet alltid och äfven nu blifvit granskadi), som Revisorernes tredje afd. algifvit. Ingen anmärkn. förekom emot nämnde arbete, och berällclsen i denna del justerades. Emedlertid hade K. M., ulan känd gifven anledn. från K. Krigs-colliii t. f.
Ständers pröfning vördsaniligen öfverlemna, om icke slutet af i §. 3 Mom. må erhålla följande lydelse : Ingenstädes i Stad eller A Landet vare tillåtet, att nyttja mera än 3 .nego Kannors Pannor i ett verk j eller på samma Bolstad till hvad värde Egendomen än uppgår; härifrån likväl undant agne , sådane vid Attike-Fabriker varande personer , som med Kongl. Maj:ts särskildta Nådiga tillstånd j begagnas till B rännvin s-bränning. Äfvensom 2 Morn. i 2 §. i händelse af bifall härtill lärer höra förändras, sålunda: Afgift för Panncrymd , beräknas A Landet och i Städerne, enligt den särskildt upprättade och härhos fogade Tariffen; men för alla vid Åttike-Fabriker varande Pannor öfver go kannors rymd, hvilken med Kongl. Maj:ts särskilda Nådiga tillstånd j begagnas till Brännvins-bränning j utgår af giften efter 4 sk. för hvarje Kanna., beräknad för hvarje månad Pannan under äret till Brännvins-bränning nyttjas j hvaremellan sä Brännvins - Pannor som Redskap bör ordentligen förseglas. 3:o. Vid den af en värd Ledamot inom välbemäldte Riks Stånd gjorda erinran, att genom det i i §. 7 Mom. införda Stadgande, hvarigenom egare af Brännvins-Pannor befrias från ansvars - skyldigheten för Pannerymdens enlighet med stämpeln och från plikt för dess otydlighet, kunna missbruk lätteligen föranledas, äfvensom att samma controll är både nödig och på intet sätt besvärande för Betänkanden - den skattskyldige, får Utskottet endast tillägga , hvad icke blifvit under öfvcrläggningarne förbisett, eller, att då denna fråga är uti Lagoch Bevillnings-Utskottens den i5 Nov. afgifne Betänkande, mera fullständigt utvecklad, får Utskottet äfven dit hänvisa. 4:o.
R:dr eller det mindre belopp, som kunde uppkomma derigenom att hemmanen vid utarrendering möjligen inbringade mera, än den summa, hvartill de äro i staten beräknade, samt hemställde i underdånighet, att bushyresersättningen för Wallerström och Reutersvärd måtte intill den 1 Januari 1864 anvisas att utgå af besparingarne å sjette Hufvudtiteln, men nådig Proposition aflåtas till Rikets Ständer om beloppets uppförande å stat för tiden efter sistnämnda dag. Härvid hade dock Presidenten i Stats-kontoret, Tauvon, samt Stats-kommissarierne Kock och af Sillén i så måtto varit af skiljaktig mening, att de ansågo hyresersättningen böra med fulla beloppet, 300 R:dr årligen, till vederbörande utgå, oberoende at den vinst, som, utöfver den i staten beräknade inkomst af hemmanen, tjenste-innehafvaren genom deras tillfälliga utarrendering kunnat eller kunde komma att derai draga, helst i den händelse att afkastningen af hemmanen, vare sig att dessa af tjenste-innehafvarne vidare utarrenderades eller för egen räkning brukades, skulle för någon tid nedgå under det i staten beräknade afkomstbeloppet, Statsverket ingalunda kunde anses pligtigt att för den sålunda lidna förlusten bålla vederbörande skadeslöse.
Om det, vid en sådan beräkning, skulle visa sig, att man saknar utvägar för de fästningsverk, sorn i min tanka vore så nödvändiga, för att gifva styrka åt försvaret af ett så beskaffadt land, som vårt, der försvarsplanen förnämligast torde böra åsyfta att försäkra de försvarande tillgången på krigsförnödenheter af alla slag, under det den anfallande fiendens operationer begränsas af svårigheten att finna underhåll, uti ett så glest befolkadt land, som vårt; — då man härtill lägger den erkända sanningen, att en fiendtlig arrnee föder sig lättare än.en aimee i eget land — visar sig ännu ögonskenligare nödvändigheten af befästade förråder. Om det, vid undersökningen, visar sig, att man icke under freden mägtar behörigen förse sig med erforderliga vapen och andra Den i December. andra krigsförnödenheter, i och för landtförsvaret; så tror jag, att man gjorde väl, om man antoge såsom afgjordt, att en i utvägar på både folk och penningar öfverlägsen fiende, genom våra egna krafter till elt sjöförsvar, aldrig kan afhåll as ifrån våra kuster, och om man heldre hyllade den öfvertygelse, att en fiende,hvars operationslinie blifver sådan, att han måste medföra sina förnödenheter öfver haf, alltid kommer att äfventyra mycket, vid ett inbrott i ett land, som, genom natur och konst befastadt, sandar alla sina krafter tillförsvar, och som snart för fienden förvandlar sig till ödemark, under det att landets försvarare se sitt underhåll försäkradt inom fasta platser. — Det är i betraktande häraf, och under erkännande af den sats, att den, som vill försvara allt, äfventyrar understundom allt, sorn jag vågar tro, att sjöförsvaret i sill helhet bör underordnas landtförs varet och ej, efter andras mening, ställas uti första rummet.
Q3emillning för beraé löne* infomjl fjelfvoe taperaé; biflrict* ocb focfen*magajin, boftällöbuö ocb fåtana l)Uö i ffäberne ocb på lantet, forn begagnaö till bofiallcn för barmbertigbetödnrätt* ningar, antingen bofiälIé*inncl)af«>aren tefamma bebor eller icfe; 5:o ågöganäö ©tenfol&grufma, fåfom maranbe af en ftöcre patriotijf ocb för fKifet gagnelig omfattning; tocf enbafi till nafla Dvifötag; 6:0 ©foldnrättningar, för ten affoniff, font te, i följt af gåfma eller teflatnente, åtnjuta från jortegentomar på lantet, få länge ten, för tega egen* tomarö fulla marte belöpante, SSemillning af tefamniaö egare betalaö; tocf att te tjenjlcmän, bmtlfa af fåtan affomft njuta lön, böra för tenfamma erlägga Q3emillning, tå ten öfmerjltger £måbuntrate 9v:tr, efter ftatgat förmantlingö* grunt; 7:o @par*53anfer, fåfom marante af allmän nptta; 8:0 £3ofbantlare, forn icfe anfeö bafma ?mål;untrate 9v:tr infomfl. §. 146. ©eban i 35 § allmänna Q3olag blifmit Q3emilluing ålagt genom föreffrif* men afgift å uttelningen, följer teraf, att mitare Qtemillning ej fan påföraö te fpnbara tilll)örigl)eterne unter tega 33olag, fåfom retan bejfattate.
SANDBERG (deklamerar). EK (hviskar:) GRANQVIST (förtviflad). SANDBERG (deklamerar). ter på peruken och flåsar). Först börja om igen . (Talar:) Nej (lyfEN RÖST FRÅN SALONGEN. EK (hviskar:) Håll i dej, Sandberg! Först skall han dö, se'n du. Phu! SANDBERG. SUNDIN (läser högt:) Uno ropar på vakten. EK (träder in, åtföljd af vakten). Jag tyckte nådig herrn mig kallat har vanligt:) SANDBERG (bugar sig. Talar som Ber mjukast visst inte Grip denne man, i tornet kastas han Jaha, jaså, i tornet kastas han SANDBERG. SUNDIN (läser högt:) (Granqvist visar med gester hur förtviflad han är). Jag mig försvara ämnar som en man. vanligt:) ROSENQVIST (drar värjan). SANDBERG (bockar sig. Talar som Var så go', var så go'! (Ulrika Eleonora uppger ett gallskrik och lägger sig sedan försigtigt på golfvet). EK (hviskar till Sandberg:) SANDBERG (förtviflad). Uno drager värjan. Rosamunda svimmar. SUNDIN (läser högt:) Skicka honom i tornet Jag skall i tornet ruttna Han skall nej jag skall dödas som en hund. SUNDIN. af sig peruken och rusar ut. hund . Nej, jag blir galen! (Rycker SANDBERG. Ulrika Eleonora, som kommit i vattnet, uppger samtidigt ett skri och springer ut åt motsatt håll. Applåder och oväsen i salongen). GRANQVIST (rusar i full förtviflan in på scenen). Mitt mästerverk är förstördt! EK. Drag för ridån! (Ridån drages för). Se det kan man kalla ett riktigt spektakel. axeln). SUNDIN (torkar sig i ansigtet). ROSENQVIST (slår kappan öfver (Går). Här passar inte jag och har ej heller passat! _________ Tionde scenen. DE FÖRRA. LUNDELL. förrådda!
Ständer, hafva med mogen urskiljning vetat att bibehålla en hvar vid sin lagliga rått, och fördenskull uti 13 § , af Lagtima RiksdagsBeslutet den 2 Maj 1810, först specielt föreskrifvit, huru med vissa Kronolägenheter, och deribland Uranienborg komme, att förhållas, samt sedermera generelt stadgadt, att, i afseende på förvaltningen ef de då ledige varande, eller framdeles ledige blifvande Kongs-' och KungsLadugårdar, skulle de samma till den måstbjudande på offentlig Auction till skatte försäljas uti sådane större eller mindre Hemmantal och delar, sorn, efter hvarje egendoms särskildta beskaffenhet och locala omständigheter finnas mäst passande; hvilket till Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning och stadfästelse vordet i underdånighet anmält. Hvaremot åter, och sedan Kongl. Maj;t I Nåder täckts förklara sin vägran till Kronogodsens försäljning, Riksens Höglofl. Ständers vid påföljde Urtima Riksdag uti sitt allmänna beslut den 12 Nov. 1810, §. 8 förordnat: att Kongsoch KongsLadugårdar borde på allmän Auction till arrende utbjudas, i enlighet med de grunder, som i Kongl. Förordningen den 17 Den 5 Martil* D^c. 1792 finnas utstakade, enar något contract tillåndulupit. Härunder kunde omöjligen, förstås, pller inbegripas Uranienborgs KongsLadugård, hvars Arrendator blifvit vid den återstående Contractstiden uttryckligen bibehåilen, emot särskilta här förut upprepade vilkor, nemligen primitira arrendesunimaris reducerande^ efter da. varande Markegång till spannmål, och dennas betalning efter nu gällande
Uti denna §. anmäler Directionen, att Kgl. Maj:t, i anledning af Ridderskapets och Adelns vid sista Riksdag derom gjorde anhållan, genom Nådigt bref af den 6 Augusti 1818, bifallit 5o procents förhöjning af de dittills bestämde afgifter för Adeliga döttrars inskrifning i Stiftet’, sålunda, att samma afgifter hädanefter skulle utgå, famillegåfvan med 5o R;dr samt inskrifningspenningarne för Fröknar under 6 år med bo R;dr; ifrån 6 till och med 12 år, uied 85 Dtn 20 Augusti eé m. R:dr t.6 sk ; samt för Fröknar öfver 12 år med 100 R.dr, allt Banco. I sammanhang med detta ämne, har RiddcrhusUtskottet till pröfning förehaft en af Hr Gripenstedt, Jacob, inom Ridderskapet och Adeln väckt, och till Utskottets yttrande remitterad motion, om någon minskning af insättHingsbeloppen för StiftsFröknar, samt att utlösen af stjerna och hand måtte undvikas.
För min del var jag beredd att upplösa Utsk. derföre, att det är olagligt alt hafva utsk:ssam~ man träden pä samma tid, som något Stånd har plenum; men som Utsk. arbetade på afdelningar, ansåg jag arbetet kunna fortgå, efter ämnena i allt fall skulle förekomma till vidare öfverläggning i Utsk:s plenum. Då likväl en sådan. Den 28 Augusti. 35j händelse kunnat inträffa, anhåller jag lika med Gr. Horn, att Hr Gr. o. Landtm., hvilken, efter min öfvertygelse otn grundlagens stadgande, är den, som bör inhemta de öfriga Talmannens yttranden, innan de anslå sina plena, må blifva underlättad derom, på det Hr Gr. o. Landtm, må blifva i tillfälle att bibehålla den ordning, som hittills varit följd, och hvarförutan det är omöjligt att komma till slut med arbetet. För öfrigt är jag öfvertygad, att hvarje TJtsk:s ordförande önskar att, i den mån omständigheterna medgifva, fortskynda ärendernas behandling. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt detta ämne vid Hera af talmans-conferencerna varit framstäldt. Man hade alltid önskat, att RiksStJn måtte hafva plenum på samma gång, och ledamöter af de andra Stånden hade ofta klagat deröfver, att R. o. Ad. haft plenum på f. m., ehuru de andra Stånden ej haft några mål att afgöra; men sådant kunde ej afhjelpas, då det vore naturligt, att målen ej ginge lika skyndsamt hos ett så talrikt Stånd som R. o. Ad., som hos de öfriga mindre talrika. Hvad beträffade det plenum, som förliden gårdag hos BorgareSt. ägt rum, hade H. Ex. ej derom varit kunnig förrän nära vid den tid, då plenum skulle hållas. II.
Den i Juli f. ra. af Justit.ombudsmanen inför Riksrätt, så skall, efter min tanka, i riksdagsbeslutet sådant upptagas; och detta är decharge för rådgifvarne. Så tillgick äfven vid 1810, 1813 och 1815 arens riksdagar, och det var först vid 1818 års riksdag, som Constit.Utsk. gjorde gällande den mening, att ett berömmande eller tadlande utlåt, kunde meddelas öfver Konungens rådgifvare. Jag har sjelf vid 182a års riksdag varit såsom Statssecret. föremål för ett sådant tadel; och jag ansåg det då lika olagligt, sorn jag anser det nu. Det tillkommer, i min tanka, Utsk. endast att tillkännagifva, om det funnit skäl att tillämpa 106 eller 107 §. Reg.F. Det har nu skett, och Utsk. har förklarat, att det, efter fullbordad granskning af Statsrådsprottn, icke funnit något annat anmärkningsvärdt, än några uppgifna förhållanden emot Hr Statssecret. Skogman. Det var först vid 1818 års riksdag, som anmärkningsiätten i Stånden utvecklades; och jag är öfvertygad, att om den rätt uppfattades nu, hade Hr Gr. Cronhjelms nu framställda anmärkningar blifvit ansedda såsom särskilda anmärkningsanledningar och han erhållit anvisning att, enligt 29 §■ Riksd.Ordn., vända sig med dem till Constit.Utsk., der de säkert erhållit det afseende, de kunnat förtjena. Hvad nu sist vidkommer Utskts särskilda anmärkningspunkter, har jag icke varit bland dem, som trott, att de bort af Utsk. anmälas. Banklagsfrågan ansåg jag icke tillhöra närvar. Constit.Utsk:s granskning, och trodde mig sluta detta af sista §. i Ansvartslagen, den jag här förut citerat. Dessutom hemställer jag, om det åtminstone icke varit det mest ojäfviga att låta nästa Ständer få bedöma, huruvida brottslighet i denna fråga ägt rum eller icke. Sjelfva discussionen derom vittnar, att passionernas svall ännu icke hunnit nog lugna sig, för att med oväld och full rättvisa bedöma åtgärden.
Hitintills har det varit en hvar lofgifvet, att begagna en dislilleringspanna om 5 eller 6 kannors rymd, men denna rättighet skall numera uphöra. Det blir alltså en ytterligare orättvisa emot landet, att stadga en serskild lägre beskattning för städerne. Frih:n har jemväl sagt, att skatten icke skulle kunna beräknas till 4 sk. kannan. Uplysningsvis får jag meddela Frihtn, att mina beräkningar grundas icke pä hugskott, utan på upgifter, lemnade af män i facket. En distillator här i staden vid namn Titz har sagt mig, att han under 3 eller 4 timmar med en 20 kannors panna afverkar 3 gånger pannans rymd. Jag tror således, alt beräkningen häller streck. Beträffande frågan om inskränkning af pannans form, tror jag, att den är oundviklig, då skatten beräknas efter redskapens afverkningsförmåga. Skulle redskapens form icke vara bestämd, så vet jag i sanning icke huru skatten skall kunna beräknas. Att emedlertid distillering med den redskap jag föreslagit är möjlig, visas bäst dermed, att då någon dist il lerat på landet, har det alltid skett med enkel redskap. Om likväl någon finnér sig förhindrad att till distillering begagna sammansatt redskap, står det ju honom öppet att under 2 månader om året anmäla sig till bränvinsbränning i fabrik och han kan dä inrätta sin redskap, huru han behagar i i och för dislilleringen. Jag tror således, att del finnes en Den 15 Juli f. m. 309 möjlighet lemnad att till distillering använda den mest tjeuliga redskap och mot en ganska ringa afgift. Jag finnér intet skäl, hvarföre jag skulle medgifva någon ändring i mitt förslag, ulan anhåller om bifall till detsamma: Gr. Mörner, Axel: Ehuru jag inom det Serskildta Utsk:t deltagit i öfverläggningarna om ifrågavande Betänk., har jag likväl icke kunnat godkänna detsamma, ulan reserverat mig deremot, och det torde då ursägtas mig, att jag nu söker närmare redogöra för de skäl, som ligga till grund för min reservation.
Och jag frågar, om dessa fördelar endast afse Stockholms Stads interesse? För Den 14 September e. m. öfrigt stadgar Tractatcn full reciprocitet mellan Sverige och Ryssland, och då man öfvervägar Sveriges större sjöfart i förhållande till vår folkmängd* och att vår flagga njuter förmoneti af lika behandling med Ryska fartyg* icke endast i Östersjöhamnarne, utan äfven titi Svarta och Azoffska håfven, måste man erkänna* att vi hafva Största fördelen af denna reciprocitet. Till styrka härföre vill jag blott anföra förhållandet med artikeln Salt. Hvar och en* som känner vårt handelsförhållande, vét, att vårå behof af Utländska plöducter icke lemna möjlighet för full tetourlast åt våra handelsfartyg* de måste derföre gemenligen taga Salt till retoUrläSt, och då de icke skulle hafva annan afsättning med detta Salt* än alt fylla Landets egna behof, så nödgades de oftast låta fartygen gå barlastade hem, hvaremot de nu hafva den resourcen* att öfverföra en stor del af denna vara tili Ryska och Finska hamnar. Ryska IlandelsTractaten har 2ine hufvudföremål: det ena är handelsförhållandet emellan Sverige och Norrige å ena sidan Samt Ryska Riket å den andra; det andra ar handelsförhållandet emelian Sverige och Norrige å deli elia sidan samt Finland å den andra* Jag vili derföre försöka* att nu särskilt redogöra äfven för detta sednare handelsförhållande* Under full reciprocitet få alla Finska Slöjdevaror,hvilka i allmänhet äroförbjudna 4i H. iS* 2? Ben 14 September c. m. till införsel, ifrån Finland till Sverige införas mot half lull, som vill säga minst iöf:dels procent, och alla till införsel tillåtna, emot io procent af värdet; alla andra varor hafva sin fixa tullbestämmelse. Då man nu besinnar, att Finnarne icke producera andra varor, än vi, och att öfrige afgifter, med omkostnader, minst uppgå lill io procent, så frågar jag, om skäl kan finnas, att anse denna tullbestämmelse vara menlig för Näringarne?
Dylta s. k. bruksegare, enär de vilkor, hvarunder dessa fått i mer än tvänne århundraden innehafva de af Kronan medgifna förmåner, varit af beskaffenhet att uteslutande hafva lagt fördelen och vinsten på bruksegarnes sida, hvarförutan, enligt hvad handlmgarne visat, under tidernas längd, privilegii innehafvarne låtit sådana underlåtenheter komma sig till last, att endast en ganska betänklig efterlåtenhet å Kronans sida kan göra förklarligt att privilegii-innehafvarne ännu äro i besittning af privilegierna. Då sålunda med stöd af lag eller billighet inga anspråk på skattelösen af de ifrågavarande allmänningarne kunna innehafvaren af Dylta svafvelbruks privilegier tillerkännas, har Utskottet att undersöka, hvilketdera kan vara för Kronan förmånligare, antingen att afhända sig allmänningarne eller, såsom vid föregående riksdagar ifrågasatts och vid 1859 och 1860 årens riksdag beslutits, ställa dem under egen dis position. För den sednare åtgärden talar i hög grad nyttan för det allmänna, att i mellersta delen af riket behålla den skog, som ännu kan finnas att tillgå, enär skogens värde derstädes kan väntas vara i stigande, och det i desto större mån, som en rationel behandling deraf måste kunna under Kronans omedelbara förvaltning bättre betryggas, så att, om äfven under de första åren förlust uppstår, mer än motsvarande ersättning i framtiden kan emotses. Härvid torde äfven böra tagas i betraktande den fördel, som allmänningarnes öfvertagande af Kronan bör medföra genom verksammare tillsyn emot skogens olagliga ålilande, än som under nuvarande förhållanden, äfven med bästa vilja hos innehafvaren, kan åstadkommas. Bilt. till R. St. I sammanhang härmed erfordras jemväl yttrande rörande verkan af de upplysningar, som vunnits beträffande de å förenämnda allmänningar befintliga intagor och torp, eller den odlade delen af allmännmgarne, deraf Rikets Ständer ansett afkastningen böra tillfalla Staten, men hvarom Kongl Majit ansett frågan böra förfalla.
Debiteringsoch uppbördslängden, uppgjord efter bifogade formulär Litt. B, skall innehålla hänvisning till de beslut, på hvilka årets utdebitering sig grundar, med uppgift å beloppet af de för hvarje skatteöre i de olika öreklasserna och af de efter annan grund beslutade afgifter, samt upptaga hvarje skattskyldig till bostad och namn, hans enligt § 59 åsätta skatteören, särskildt för hvarje öreklass, antalet af de hos honom skattskrifna personer, och de honom särskildt för hvarje klass af skatteören, eiler efter annan grund, påförda kommunalutskylder. Till bestyrkande af uppbörden skall längden slutligen innehålla särskilda kolummer för anteckning om inbetalningar och restantier. § 66. Såväl debiteringsoch uppbördslängden, som den i § 60 omförmälda skatteörelängd, skola tillställas kommunalstämmans ordförande, hvilken genom kungörelse, som i församlingens kyrka från predikstolen uppläses, gifver tillkänna, att längderna på lämplig ort, som uttryckligen bör utsättas, hållas dem af kommunens lill utskvlder förpligtade medlemmar, hvilka del önska, för granskning tillgängliga under fjorton dagar, räknade från dagen för kungörelsens afkunnande; börande efter förloppet af dessa fjorton dagar kommunalstämma bållås, och å densamma längderna till allmän granskning företagas samt en livar skattskyldig tillfälle lemnäs alt mot dem göra de anmärkningar, till hvilka han funnit fog. 2f Denna Stämma skall ovilkorligen inom utgången af December månad sammanträda. § 07. Olver de anmärkningar, som då emot längderna framställas, skall kommunalstämman genast besluta och i längderna låta införa de ändringar, som dervid pröfvats böra vidtagas, hvarefter längderna, sålunda granskade och afslutade, skola, försedda med intyg derom af ordföranden och två medlemmar af Stämman, återlemnas till kommunalnämnden, hvilken det åligger att behöriga debetssedlar utfärda och de skattskyldiga tillställa låta inom utgången af nästföljande Januari månad. § 68. Stämma för uppbörd af sålunda debiterade koramunalulskylder skall kungöras fjorton dagar förut och på lämplig ort inom kommunen, före Februarimånads utgång, förrättas af kommunalnämnden eller vissa dess medlemmar. § 69.