Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant kunde t. ex. inträffa, då lån utlemnades mot en lägre ränta, emedan man ej vore i stånd alt erhålla den fastställda högre. Jag tror att hvarje myndighet, som skall förvalta medel, eller hvad annat som helsi, bör hafva gifna föreskrifter att följa, hvilka icke böra kunna limiteras eller bestämmas efter myndighetens bepröfvande. Så skulle likväl kunna inträffa, i händelse Hr Stuarts reservation antoges. Man kan föreställa sig den möjligheten, att BancoUtsk. elle.r bancofullmäktige anmärkte mot Commissariatet, att det meddelat lån lill halfva taxeringsvärdet, under möjlighelen alt kunna hafva fått utlåna samma medel till tredjedelen af nämnda värde, samt att åtgärden blefve föremål för klander. Jag afstyrker således Hr Stuarts reservation och tillstyrker bifall till Utsk:s betänk, såsom redan af 3:ne Stånd bifallet; ty om så icke vore, skulle jag tillstyrka afslog på detsamma. Frih. Stjernstedt, Theodor: Jag har inom Utsk. varit af samma tanke, som Hr Stuart, och deltagit i hans reservation; och som jag fortfarande är af samma mening, förenar jag mig i Hr von Hartmansdorffs anhållan om afslag å Utsk:s betänk, i denna punkt. Beträffande de anmärkta olägenheterna af Hr Stuarts förslag, så komma samma olägenheter alt existera, ifall Utsk:s betänk, bifa lies, emedan äfven der är föreslaget att bancofullmäktige i hvarje särskildt fall skola pröfva lämpligheten af beviljade lån. Jag kan således ej finna något skäl alt föredraga betänk, framför reservationen, ulan anhållfer om bifall till den sednare. Hr Stuart, Carl Gustaf: Den uppgifna omständigheten, om den än är med verkliga förhållandet öfverensstämmande, nemi. att 3;ne Stånd bifallit Utsk:s förslag, tor i9 H 9 66 Den 9 Ja n 11 a i i e. m. de icke böra inverka på det beslut, som R. o. Ad. nu går ntt fatta.
Freden är Sveriges stora mål, men ej kan Sverige s&amp; liinka den europeiska politiken efter sin vilja att det kan undvika i alla tider krig? Skall man tala om stormaktsdrömmar hos några svenskar, s i är det hos dem, som anse, att vi skola kunna undvika att indragas i krig, okil det rasar rundt omkring oss. Det ar att ej kanna vår egen svaghet och stormakternas hä,nsynslöshet. Om Sverige indroge sin har och nedsmälte alla sina kanoner, hvad blefve följden? Helt visst en allt annat än behaglig immigration af främmande krigsfolk med utländska kanoner. Den eviga freden är en stor tanke, den ligger i Kristi lära. I samma mån dess ande tränger in bland människors barn. kommer den ock att realiseras, men huru ar det möjligt att i de mellanfolkliga tvisterna genomföra grundsatser, som i det alldagliga lifvet ännu endast undantagsvis hafva gjort sig gallande? När kärleken, till nästan 6illiimpas inom alla lifvets f örhtillanden, då, hvar och en älskar sin broder som sig själf, d&amp;, men ej förr, faller den eviga freden liksom en fidlmogen frukt af sig själf. Den som förtalar sin broder, han dräper hon6ins. det är ocks&amp; en af den kristna moralens föreskrifter, men de s. k. fredsvännerna rakna icke för rof att framkasta både osanna och orimliga anklagelser mot dem, som ej vilja afväpna, ej vilja ge sin frihet, sin kultur till spillo å t despotism och barbari. Det är möjligt, att världsutvecklingen kommer att fordra det nya raser träda fram och föra mänskligheten in p&amp; nya banor, de gamla ha dock ej uppfyllt sin bestämmelse, om de ej i det längsta sträfva efter att gå i spetsen. Det a r endast steg för steg de skola vika. Endast så kan det gamla ing&amp; som en insats i det nya. Hade vii1 romrarnas civilisation kommit de unga germanfolken till del, om de senare blott lagt armarna i kors och tilltitit de förra att skapa om allt efter sitt sinne? Kärleken till freden dikteras i vår tid vida mer af mak
Ijenstemanna-personal under nuvarande förhållanden icke. utan olägenhet för ärendenas behöriga gång, kunna undergå den betydligare minskning, som vid beslutet angående verkets reorganiserande åsyftades och vid uppgörandet af de särskilda förslagen dertill förutsattes; men fastän, i anseende lill göromålens under den närmaste framliden motsedda ytterligare ökning, tjensternas antal tills vidare sannolikt måste bibehållas oförrninskadt, synas likväl de i öfriga hänseenden med nyssberörde beslut afsedda ändamål kunna och böra beredas medelst vidtagande af åtskilliga föreslagna förändringar i hittills gällande, under andra förhållanden tillkomna, stadganden angående ärendenas handläggning och tjenstgöringens besörjande inom meranämnde embetsverk. Stats-Utskottet anser således de af Rikets Ständer vid 2:ne Riksdagar fattade beslut i afseende på förändrandet af Riksgälds-kontorets organisation ingalunda böra lemnäs helt oall hållet åsido, fastän detta, likasom sednast församlade Ständers Statsutskott, genom mängden och vidlyftigheten af de till Utskottets behandling hänskjuta ärenden, varit förhindradt att åt denna organisationsfråga egna den tid och beredning, som för densammas slutliga afgörande erfordrats. De flerfaldiga nya åligganden, Riksgälds-kontoret och isynnerhet dess Styrelse under denna Riksdag erhållit, synas derjemte innefatta en ökad anledning för Rikets Ständer att, intilldess en ännu saknad tillförlitlig erfarenhet vunnits om dessa ytterligare göromåls och åliggandens inverkan på och förenlighet med den tjenstgörings-skyldighet, som de vid detta embetsverk anställda tjenstemän förut hafva sig ålagd, uppskjuta pröfningen och fastställandet af de närmare föreskrifterna rörande förenklingen af tjenstebestvren vid samina verk och dessas framtida mera ändamålsenliga fördelning. Här - Stati-Ulskoltets Ullålande JVS 270. 11 till kommer afven en annan omständighet, hvilken Utskottet, i afseende på behandlingen af förevarande organisations-fråga, funnit sig icke böra lemna utan uppmärksamhet, helst den arbetsordning och tjenslgörings-skyldighet, hvilken pröfvas lämplig och ändamålsenlig inom Statens embetsverk, torde i flera hänseenden kunna och höra tillämpas inom Riksgälds-kontoret.
I sammanhang med hvad sålunda blifvit i Nåder föreslaget och Högstberörda Proposition för öfrigt innehåller, hafva Rikets Ständer jemväl tagit i öfvervägande hvad 1843 års Revisorer, angående enahanda frågor, anfört och tillstyrkt, och dervid, i fråga om räntan å Ull-Discontens creditiv, inhemtat: alt Rikets Ständer vid sistförflutna Riksdag, då detta creditiv ökades från 200,000 lill 300,000 R:dr, beträffande räntan derför, stadgade, att UU-discont-fonden skulle vara Riksgälds-Contoret ansvarig fur godtgörande! af den till 4 procent bestämda ränta, som å de utaf credi - Expeditions-Utskotlets Forsla.% till und. Skrifvelsej N.o i5. iiv-medlen beviljade låne-understöd uppkomme, med afdrag likväl af de med denna lånerörelse gemenskap egande omkostnader, som Dicont-fonden, enligt det för dess förvaltning utfärdade Reglemente, måst vidkännas, hvilket afdrag dock icke finge öfverstiga en fjerdedel af räntan för de lån, hvartill creditivet blifvit begagnadt. Men sedan K. M., under den 14 Augusti 1841, i Nåder förklarat, att, i enlighet med hvad Rikets Ständer yttrat, rörande tillfälliga förluster, hvilka vid ifrågavarande lånerörelse icke kunde undvikas, sådana förluster äfven firige anses utgöra föremål för de afdrag, sorn i Rikets Ständers beslut omförmäldes; så har CommerceCollegium, under åberopande af K. M:s sålunda meddelade Nådiga förklarande, låtit från de af Riksgälds-Contoret uppgifna räntefordringar afdraga ej allenast förefallna kostnader för nämnde lånerörelse, utan ock derå uppkomna tillfälliga förluster, till ett sammanräknadt belopp, motsvarande en fjerdedel af räntan för de å creditivet lyftade medel.
M. anhålla om förlängda octrojer för nuvarande privatbanker, framstod nästan såsom en slående ingress i alla de talares yttranden, som då uppträdde, försäkran derom, att de icke tillhörde bankbolagen. Då detta förhållande icke inträffade med mig, och då i alla fall jag visste, att längre fram skulle förekomma frågan i sin ali - Den 23 April f. m. 7 raännelighet, icke allenast rörande de banker, som finnas, utan fastmera dem, som skola uppkomma, så afhöli jag mig från att deltaga i discussionen; men då frågan numera icke vänder sig om utbedjande af förmåner för redan existerande banker, ulan om stiftande af lag för blifvande, anser jag grannlagenheten så mycket mindre kräfva min tystnad, som här i alla fall bör vara tillåtet för hvar och en att yttra sig öfver de ämnen, som förekomma, och jag dessutom icke anser mig framstå såsom representant för enskilda bankers intressen, utan såsom befrämjare af landsorternes. Det bör icke vara för någon inom detta Stånd obekant eller af någon redan förglömdt, det beroende af hufvudstadens ca pi ta I is t in t resse, hvaruti landsorterne för kort lid sedan sig befunno. Utan att någon räddningsplanka räcktes dem, fingo de länge finna sig uti denna tryckande belägenhet. Till följd af tidens utveckling och af den allt mer och mer omkring sig gripande associationsandan, som visade, att man genom förening af många små bemödanden kunde komma till ett stort mål, lyckades det omsider desse landsorter att emancipera sig från detta capitalistintresse och sjelfve för sig bilda dessa creditanstalter. Men dessa creditanstalter hade knappast varat i 5 år, förrän man började tala om deras undanskaffande, och nu bereder man oss en banklag af den beskaffenhet, att jag åtminstone icke kan anse den annat, än såsom el t med cn öfverflödig och mångordig redaclion försedt förbud att inrätta privatbanker. Man stadgar minimum af sedelvaleuren lill ett så högt belopp, alt om icke bankerne skola få röra sig med mindre sedlar, erfarenheten nogsamt visat omöjligheten af deras inrättande.
Kunna samtlige Riksstånden sig icke förena om grunderna för någon bevillning, sältet för deras tillämpning, eller bevillningens fördelning till utgörande; då skall saken öfverlemnas lill afgörande, på det sätt 73 § Riksdagsordningen föreskrifver, åt Bevillnings-Utskottet, förökadt till ett sådant antal ledamöter, som der bestämmes. Anni.: I den händelse, alt Konslitutions-Utskottels, uti Memorialet N:o 7, jemfördt med Memorialet N:o 10, framställda förslag till åtskilliga ändringar i grundlagarne under nästa riksdag blefve antaget, skulle ofvanstående förslag komma att förfalla. Stockholm den 2\ Konstitution.srUtskottets Memorial, N:o 15. i ]V:o 1,5. Ank. till Exp.-Utsk. d 21 Juli 1851, kl. 2 e. ra. Memorial lill Rikets Ständer, med förslag lill ändring uti 36 och 43 § § R. 0., rörande sammansatta Utskott. 1 de fall, då ett Utskott finner nödigt att till öfverläggning om något ärende af serdeles vigt med annat eller andra Utskott sammanträda, förklarar Riksdagsordningen, genom dess 43 §, sådant sammanträde vara tillåtet, på sätt Utskotten öfverenskomma, antingen in plenis, eller fast heldre genom deputerade. Ehuru nu grundlagen genom orden ”fast heldre” icke otydligt gifvit tillkänna, hvilkeldera sältet företrädesvis borde väljas, är det dock det förstnämnda, som vanligen blifvit vidlaget, sedan likväl öfverläggningar genom deputerade eller s. k. Utskotts-afdelningar stundom föregått. Till sammansatt Stats-, Bevillningsoch Ekonomi-Utskotts plenar-sammanträde samlas sålunda 132 personer. Då, såsom vaidigen inträffar, frågan om bränvins-bränningen föranleder till sammankallande af sammansatt Bevillnings-, Lagoch Ekonomiutskott, sammanträda 112 personer. Hvad som i dessa sammansatta Utskott förehafves är likväl ej annat, än ett eller (lere ärendens beredning till afgörande inom Riksstånden. Men beredningens mångsidighet och grundlighet beror vida mindre af mängden, än sakkunnigheten hos de öfverläggande.
Då jag blott personligen uppgifvit desse s:ne Ledamöter, liar jag icke derföre trott mig förminska de öfrigas rätt, som visserligen förtjenar och får ett afseende; och jag anhåller att denna min framställning må åtfölja remissen till vederbörande Utskott. Herr Grefven och Landt Marskalken, föreslog att så väl Herr Montgommeries ofvannämnde Memorial, som Friherre Boijes i anledning deraf nu afgifne yttrande måtte till Stats-Utskottet remitteras; hvilket bifölls. Å nyo föredrogs Herr Reutersvärds, Pehr Adam, den 17 dennes förmiddagen på bordet lagde Memorial angående fångars sysslasättning. Pierr Reutersvärd, hade ytterligare irtlemnat ett Memorial, hvilket upplästes, så lydande, (Se Bilagan N:o 8.) Den 26 Februarii, 765 Uppå derefter af Herr Grefven och LandtMarskalken gjord proposition, fann Ridderskap pet och Adeln för godt, att så väl Herr Reutersvärd* förstnämnde Memorial, som det af honom i samma ämne nu afgifne yttrande till Lagutskottet remittera. Föredrogs å nyo Herr von Hartmansdorff*, August, den 21 dennes på bordet lagde Memorial, om infordrande af upplysningar, hvilka och huru många byggnader Kronan eller Staten figer ; huru och af hvem de begagnas; med hvad rått de till ett eller annat ändamål användas; och om de dertill åro oumbärlige? Friherre Ehrenborgh, Cafiper Wilhelm: Jag vill blott vid detta tillfälle, då denna motion remitteras, hafva åran tillkännagifva, att en lika beskaffad begäran som den nu ifrågavarande, varit af Riksens Ständer vid 1809 års Riksdag framställd och af Kongl. Maj:t i underdånighet föredragen. Kongl. Majit beslöt, i anledning deraf, att låta höra de autoriteter, sorn med Kronans hus ägde någon befattning.
Rättegångs-Balken, lika med hvad för Härads - Rätterne blifvit bestämdt, Kongl; Maj:t i Nåder förklarat, att, som de stadganden, hvilka enskildt röra Bergverken i Riket, innefattade ämnen, hvilka icke finnas intagne i Allmänna Lagen, och högstberörde Kongl. Bref af den 10 November 11693, angående beräkningen af böter för Parters uteblifvande från BergsTings-Rätter, ej eller vöre genom något sednare Förordnande ändradt eller upphäfvet; altså borde samina Bref tjena vederbörande till efterrättelse ; 2. Den 17 December 1818, Förklaring af lo Cap. 1 §. Jorda-Balken, om den, som annars jord, hus och tomt sälja, skifta eller förpanta 47& Underdåniga Skrifvelser’. ian; enligt hvilken Förklaring det med tagens grund och mening instämmer, att, enär, i stöd af ofvanåberopade klander anföres deröfver, att annor mans jord, hus och tomt blifvit såld,; skiftad eller förpantad, utan rätter egares öpna Bref och Fullmagt dertill, Domaren, om ock uppbud med taga Ständ mellankommit, iGke är i sädant fall eller af utfärdad Fasta betaget, att, efter tag och sig företeende omständigheter prof» va en dylik talan, dä i öfrigt den tid blifvit iakttagen, som i tåg och Kongl, Förklaringens den 14 Maji 1805 föreskrifves; 3.
Efter fjorton dagar förut skedd pålysning om ärendet, ingingo Rödöns sockens hemmansegare och boställs innehafvare i sockenstugan, jemte ordentligen tillkallade full91 mäktige för Nässkotts socken: Bönderna Nils Jönsson från Bjerte och Jonas Nilsson från Faxelfven. För Åhs socken: kyrkovärden Johan Jönsson från Ösa, samt för Aspås socken: bonden Henrik Ersson från Lien; och sedan herr landshöfdingen och riddaren A. P. Sandström framställt huru som han vore hitrest, för att enligt en till Konungens befallningshafvande ingifven ansökning af några Rödöboer om underdånigt förord till erhållande af så kalladt statsanslag, för uppförande af en brobyggnad öfver Rödösundet, hvartill ordentligt materialförslag jemte ritning vore upprättadt, inhämta, huru mycket församlingarne sjelfva ville, till ofvansagde brobyggnad, hvilken vore i många afseenden för landet nyttig, bidraga, och tillika antydt, det han icke ansåge för omöjligt, att två tredjedelar af den summa som kostnadsförslaget uppgick till skulle kunna i nåder beviljas, ehuru statsbidraget troligen icke komme att på en gång, utan småningen och efterhand utfalla, samt slutligen låtit ofvannämde kostnadsförslag alltigenom uppläsas, tillfrågades församlingarna, om de voro villiga att till den ifrågasatta bro byggnaden med gemensamma krafter bidraga? Häruppå afgåfvo genast fullmäktigarne från Åhs, Aspås och Nässkotts socknar ett helt och hållet afslående svar, emedan de sällan eller aldrig trodde sig komma att begagna den; och sedan, efter ett längre besinnande, visserligen en del af Rödö sockneboer yttrat sig benägne att med några dagsverken på tunnlandet vilja befrämja den oftanämnde brobyggnaden, men större delen deremot afsagt sig att delaktighet deruti, upplöste herr landshöfdingen sockenstämman med det yttrande, att då Rödö församling icke nu vidstode sin förut yttrade mening om nödvändigheten och nyttan af en under alla årstider fri och öppen passage öfver Rödösundet, så ansåge han denna fråga såsom helt och hållet förfallen, och ville sig dermed icke heller vidare befatta. År och dag som ofvan.
Privatbank är af stor nytta för provinsen och vid afdelningskontoret härstädes gagnas hufvudsakligen kreditivsamt uppoch afskrifningsrörelse. Den här förlagda Hypoteksförening bidrager ock till minskning i den skuldsatta jordbrukarens förlägenhet, men det är önskligt att utlåningen ej må komma att sträcka sig till allt för små fastighetsägare. Värdet å ali fastighet har betydligt uppdrifvits, och såsom bevis på lättade utvägar att anskaffa penningar till skulders betalande må exempelvis anföras, att lagsökningarnes antal vid härvarande Landskansli under de sednare åren betydligt nedgått, så att då desse utgjorde, år 1843, 8,307, var deras antal år 1855 endast 2,174. Länets Brandstodsbolags ä landet ansvarighets-summa uppgick 1851 till 4,660,852 R:dr och brandstodsåret 1855 till 5,203,830 R:dr. Den ringa tillökningen under de sista fem åren härleder sig från de särskildt bildade brandstodsföreningarne i åtskilliga socknar, och genom den omständighet att bolaget Skandia lemnar försäkring till högre belopp på billigare vilkor än Länets, hafva flere delägare afgått, för att inträda i Skandia. Den med Kongl. Majrts nådiga bifall härstädes bildade Lifränte-anstalt hade vid 1855 års slut endast 58 delägare, fördelade uti 22 åldersklasser, ägande tillhopa 21 lotter. Inrättningens besparingsfond uppgick vid samma tid till 3,921 R:dr 40 sk. 3 rst. och dess reserv-fond till 885 R:dr 25 sk. 4 rst. riksgälds.
Tjernbergs motion om aflåtande af underdånig framställning till Kongl. Maj:l, rörande aidäggande af följande nya sjömärken i Bottniska viken, nemligen : på Finngrunden ett fyrskepp eller en fyr,eller Bih. till R. St. Besv. och Ekon.-Vtsk. Utlåtande, N:o 47. ock ett godt dagmärke; på Grundkallegrundet ett fyrskepp, och på Svenska Högarne en fyr eller ock ett bättre landmärke; så har samma betänkande, hvilket bifallits af Höglofl.
Jag ber R. o. Ad. komma ihåg, huru svårt det är för Regenn att för hvarje, äfven smärre behof, gå lill credilivet och öppna detsamma; jag fruktar att i sådant fall Statsråden vid hvarje kommande riksdag skulle ställas till rälla enligt 106 och 107 §§:na Reg.F:n. Jag tror det sålunda vara lämpligare att lill Regerius disposition lemna penningar till skyddande af de begge Rikenas handelsförhållanden. Man har funnit fel deruti, att handelsoch sjöfartsfonden blifvit emplojerad till rent Svenska utgifter, men detta har skett enligt förra Ständers beslut; penningar skola nu tagas någorstädes, blott så att det fortsatt sker på handelsoch sjöfartsfonden, som således bör bibehållas vid sina hittills ägande intrader. — Man bar sagt, alt man kunde minska consulernes på Barbariska kusten löner. Hr Rosenblad har väl besvarat detta; jag vill endast tillägga, att om vår flagga vunne mycken credit på Medelhafvet, så skulle lätteligen hända, att, om man tillställde att från något af dessa, ännu alltid till sjöröfveri böjda nästen något Svenskt handelsfartyg uppbringades, ingen utländsk consul då stod lill reds att afhjelpa saken och bidraga lill vår flaggas helgd, men hellre hjelpa att discreditera den. Det är derföre nödvändigt att der hafva aktade män så lönade att de kunna hålla vår nation i den respect, som behöfves för att skydda vår handel. En annan värd ledamot har kommit i mycket bryderi, huru de besparingar, som finnas, borde begagnas. En del >44 Den io Februari f. ui. af dessa besparingar tror jag hafva uppkommit af besparade sjöexpeditionsmedel, en annan del kan kanske behöfvas till bestridande af ytterligare kostnader för lungre sjöexpeditioner, och dessutom vore det lyckligt om någon del deraf kunde användas för alt uppmuntra Svenska industriföretag.
Direktionen sökt att, mot erläggande af 200 r:dr banko, undfå eftergift för återstående skuld-beloppet och blifva från häkte befriade; men att, då Direktionen icke kunnat en sådan beskaffad ansökning annorlunda bifalla, än att Direktionen, såsom vilkor för medgifvandet af sökandernes personliga frihet, föreskrifvit att 200 r:dr banko borde genast erläggas och antaglig säkerhet ställas för återstoden, Sven Carlsson Kastman anmält, att utväg icke kunde beredas för de förslagsvis erbjudne 200 r:dr; men deremot förklarat, det han åtnöjde sig med att fortfarande sitta bysatt, derest ej hans medellösa belägenhet och den omständighet att han genom qvarhållande uti fängelset beröfvades S Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 33. utväg att söka (le sinas bergning skulle väcka ett Ömmande afseende; med anledning hvaraf och sedan utrönt blifvit, att så väl Sven Carlsson som Magnus Kastman voro så utfattige, att någon större eller mindre godtgörelse icke kunde, genom deras qvarhållande i häkte, framtvingas, Direktionen medgifvit' deras försättande i frihet; varande numera å lånet afförde 6 r:dr 39 sk. 11 rst. banko, hvilket belopp utgör en utur handlanden Wikströms konkurs, Sven Kastman tillfallen utdelning, sorn blifvit Diskonlverket tillerkänd. På grund af hvad sålunda utredt blifvit och enär vederbörande, efter förnyade utmätningsförsök, sistlidet år meddelat bevis derom, att Sven Carlsson Kastman saknar all tillgång och att Magnus Kastman, år 1848, såsom arbetskarl, i fattigdom aflidit, får Utskottet, i enlighet med hvad Diskont-direktionen tillstyrkt, och med fästadt afseende på Diskontverkets fördel, härigenom hemställa, att, så vida 200 riksdaler banko af Sven Carlsson Kastman till Diskontverket inbetalas inom 2:ne månader efter af beslutet erhållen del, lånets då blifvande återstod 273 r:dr 8 sk. 1 rst. nämnde mynt må, jemte upplupen ränta, få afskrifvas.
De båda vännerna följdes åt nedåt Sturegatan. De talade om ett och annat af hvad de upplefvat under sommaren. Tomas kunde likväl icke vidröra det viktigaste af det som händt honom, och medvetandet härom kom honom att misstänka, att också Hall i sina berättelser undvek allt väsentligt. De hade icke heller mycket att säga hvarandra; gång på gång uppstod det pauser i deras samtal. Tomas kände sig nästan förlägen utan att han visste hvarför, och Hall var likgiltig och förströdd. Vid hörnet af Humlegårdsgatan tog han hastigt farväl af Tomas; han hade lofvat att träffa den och den uppe på Anglais. »Vi ses väl något,» sade han. Och han nämnde sin nya adress. De skakade hand med en hjärtlighet, som skulle ersätta hvad som fattats i deras samtal, och Tomas gick hemåt. Hall gick icke upp på Anglais, ty han hade icke stämt möte med någon. Han hade endast, som det stundom hände honom, känt ett tvingande behof af att vara ensam och drifva omkring bland människorna efter sin egen nyck. Det var snart teatertid; gatorna fylldes af folk. Hall gick in på Birger-Jarlsgatan, hvars lyktor just blossade upp omkring honom, en efter en, under en blank och grönblå oktoberhimmel. Öfver Nybrovikens tjocka och orörliga vatten irrade det späda ljuset af en grön lanterna, medan en disig måne i uppgående, med ett snedt ansikte, liksom svullet af tandvärk, långsamt höjde sig öfver frimurarnes hus på Blasieholmen, det höga och mörka Seved Bååthska palatset. Han hade icke gått länge, förrän han var trött. Om han skulle gå hem? Nej, icke hem ... »Hvarför skulle jag gå hem?» tänkte han. »Jag har ingenting att göra, och dessutom plågar det mig att sitta och se på det rena, hvita papperet hemma på skrifbordet. Och likväl måste det alltid ligga där, så att jag har det till hands när jag får någon god idé, ty jag skrifver ju på ett drama, var det inte så?» Han gick obeslutsam af och an på trottoaren utanför Berzelii park. »Det hvita papperet är mitt onda samvete ...» Han måste likväl gå in på ett eller annat ställe, ty han var trött.