Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vår lärarinnas personlighet satte sin prä- gel på hela undervisningen, och denna personlighet var en af de få jag har kännt, som man gladt och fritt kunde beundra. Hos henne fanns intet pedanteri. Hon hade ett märkvärdigt öppet öga för de olika barnens natur och karaktärer och behandlade hvar och en på ett särskildt sätt, utan att någonsin visa sig orättvis mot eller partisk för nå- gon. Hon förstod, att barn ha svårt för att sitta stilla, att de nästan alla föredraga lekplatsen framför skolbänken, att allt, som är tvång, plågar dem, och att det gäller att lära dem älska sin plikt oeh få dem att förstå, att det icke är en besvärlig börda att nödgas arbeta, utan en lycka. Det fanns icke ett barn i skolan, som fruktade henne, och dock lydde vi henne alla ögonblickligen, ty vi älskade henne och förstodo, att allt hvad hon ville, var till vårt eget bästa. Hon berättade mig en gång under senare år, att då jag gick i skolans första klass och ännu var en mycket liten flicka, var det en dag mycket varmt. Som man kanske vet, är läsåret i Danmark mycket längre än hos oss och går långt in på sommaren. Jag hade suttit alldeles stilla som de andra, men plötsligt uppgaf jag ett högt skrik. » Nu har jag suttit tyst så länge, att jag verkligen måste ge mig luft, » upplyste jag henne. Naturligtvis fick jag en tillrättavisning, men att den var mild och vänlig, kan jag döma däraf, att jag icke har riDgaste minne om saken. D å min lärarinna berättade mig det många år efteråt, skrattade hon, så att hon fick tårar i ögonen. Hon hade så väl förstått mina känslor. En annan sommardag var klassen mycket orolig. Oaktadt all tillsägelser var det en viss dämpad otålighet öfver oss alla små. Plötsligt såg hon på oss, vår kloka lärarinna: » Hör! » sade hon, » det skulle vara roligt att veta, hvilken af er som kan skrika högst; — börja nu! » V i uppstämde ett härskri, som varade ett par minuter, och därefter kände vi oss så utmattade, att vi utan minsta ansträngning förhöllo oss lugna resten af timmen. Ibland kunde det hända, att hon, någon våreller sommardag, plötsligt slog igen boken och sade: » Två timmars lof!
Jag tager mig friheten uppläsa Utsk:s förslag, sådant det enligt min önskan i sin helhet skulle lyda: ”att den å de olika hemmanen fördelade utmarken å Öland, på Statens bekostnad, underkastas en förnyad ”besigtning och skattläggning, hvarvid iakttages, att för så”dan mark, hvilken är af den beskaffenhet, att den endast ’’till bete kan användas, hemmanen, hvilka förut å utmarken ägde betesrättighet och således icke genom dylik marks ”tillskiftande vunnit större fördel, än de förut ägde åtnjuta, ”blifva från all skatt befriade; hvaremot för odlad och odlingsbar jord rubbning uti räntan icke må äga rum, så ”framt ej densamma finnes åsatt till högre belopp, än som ”kan anses motsvara den fördel, som genom ägandeoch fri ”dispositionsrätts förvärfvande vunnits utöfver den betesrätt, ”hemmanen före utmarkens delning ägt. Så långt tror jag att herrarne tänkt lika med mig. Nu kommer den sista frågan, nemi. om den ifrågaställa ersättningen skall äga rum från och med år 1841 eller, såsom Frih. Cederström föreslagit, från år 1816. Dervid vore ej min mening, att man skulle vidblifva TJtsk:s förslag, nemi. att utbetalning af utmarks-skatten genast skulle upphöra, utan i detta fäll är jag af Hrr Ribbings och Rosenblads åsigt, att skatten må fortfara, till dess undersökningen blifvit fullbordad, med rättighet för hemmanen att återfå densamma från år 1841 j och ehuru mycket jag än ifrar för Öland, så finner jag dock, lika med dem, att det vore en obillighet, om de skulle erhålla ersättning för de 24 år som förflutit, emedan det ansenliga belopp, som denna ersättning skulle utgöra, aldrig kunde rättvisligen tilldelas dem, som utgjort utmarks-skatten, enär det icke är hemmanen, som utgjort skatten, ulan deras innehafvare, hvilka under denna tidrym J blifvit mycket ombytte, så att det blefve omöjligt att gifva denna ersättning åt samma personer, som utgjort skatten. Hr von Hartmansdorff:
St. skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, att, enär vid en Lancaster-skola, der minst 5o barn undervisas, hvars Reglemente är af Dom-Capillet i Stiftet granskadt och gilladt, och hvilkens stiftelse är sådan, att dess fortfarande bestånd är försäkradt och Lärarens löneförmoner lill det minsta motsvara dem en Adjunct inom Stiftet vanligen åtnjuter, en Prestman blifver af Dom-Capitlet, på vederbörande Skol-Föreslåndares kallelse, tillsatt, samt i öfrigt, i afseende å preslerliga förrättningar, fullgör hvad gällande Skol-Ordning för Skol-Lärare i allmänhet derom stadgar; en sådan Prestman då måtte i Nåder tilläggas rättighet att tillgodonjuta enkel tjensteårs-beräkning. Rikets Ständer framhärda &c. Slockholm den 11 Julii 1834- N:o 67. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 17 Julii i834- Presle-Ståndet den 17 Borga re Ståndet den 17 Bonde-Ståndet den 11 — Rikets Stunders underd. Skrifvelse„ angående upphörande af Riddcrskapets och Adelns rättighet att d frälsee^or anlägga krogar. (Oecon. Ulsk. Nilis 1 1 & 80.) S. A. K. Då den i • 4 §• s'sta niora' af adeiiga Privilegierne den 16 Octöber »720 Riddersknpet och Adeln lemnade rättighet, ”att å sine frälse-egor vid bioch vintervägar samt vid stora stråkvägar på minst en half mils afstånd från Gästgifvaregärdar bygga krogar,” i sig sjelf af ringa betydenhet, dock är hinderlig för hämmandet af den allt mera tilltagande fylleri - Expedilions-Utskotlcls Förslag till und.
Uppå härefter framställd propus, biföll R. o. Ad. hvad Utsk. i 66 punkten hemställt. 67 och 68 punkterna. R. o. Ad. biföll jemväl hvad Utsk. i dessa punkter tillstyrkt. Hr von Hohenhausen: Jag erkänner, att. sedan summan här har blifvit förhöjd till 50,000 r:dr, så är icke så stort behof 4 H. 16 242 Den 22 April. af deu föreskrift jag föreslagit om inteckningsskyldighet. Jag får dock fästa nppmärksamlieteu derå, alt vid en sådan belåning, sorn nu är i fråga, måste andra personer anlitas. Delta gör en stor olägenhet för mången, som är rädd för att i sina egna affärer fä inblandning af andra genom återtjenster till dera, som gå i borgen ; hvaremot han på annat häll mot fullständig säkerhet med lätthet skulle kunna bekomma lån, utan alt behöfva anskaffa borgen för dessa höga belopp. Jag vet att privatbanker mången gäng til stor fördel för dem sjelfva och till gagn för andra lemna lån på dylika säkerheter, men skall nu icke längre fortsätta mitt yrkande derom, sedan åtminstone genom förhöjning af summan en lättnad har blifvit gifven åt denna gren af lånerörelsen. Frih. Raab: Jag ber få förklara, att jag instämmer fullkomligt uti den åsigt, som Hr von Hohenhausen uttalat i sin motion, nemi. den, alt man hör göra det möjligt för en låntagare, att begagna inteckning företrädesvis framför borgen. Det är obestridligt, alt det just är dessa borgensförbindelser, som i allmänhet i våra kreditförhållanden äro af så menlig beskaffenhet och alt det således bör vara oss angeläget, att så mycket som möjligt underlätta begagnandet af andra hypoteker ån borgensförbindelser. Det är detta Hr von Hohenhausen i sin motion afsell och jag skulle högeligen önska att BankoUtsk. deråt egnat behörig uppmärksamhet. Då emellertid Hr von Hohenhausen icke yrkat ålerremiss, hvilken måhända icke heller skulle hafva blifvit beviljad, så vill jag icke heller derå begära propos. Frih. Cederström: För min del har jag funnit både Hr von Ilohenhausens och Frih.
Detta är den skenbara summan, meri, i sjelfva verket blifver den mycket större då man tager i betraktande den ofvannännämnda ökade bevilln. som genom dessa medels innehafvande drabbar öfriga inkomster. För passevolance-medel erlägges endast bevilln. å den behållning, som föreg:de år upslått. Hästoch fourage-medlen borde atdrig anses såsom annat än passevolance och å dem kan aldrig någon behållning upstå. Artilleristen har sin häst inköpt och fordrad af kronan, utan kostnad för sig och erlägger ingen ökad bevilln. derföre; — kavalerislen måste oftast sätta lill af egna medel för att föda sin häst och får derjemte draga ökad beskattning. I BevilIn:s-förordn:s 145 § äro från bevilln. undantagne, bland annat: ”å Stat bestådde expenser och skrifvare-lijelp” — ”embetsoch tjenstemäns resepenningar och traktamenten i kronans ärenden” samt ”rese-underhåll och arfvoden i och för riksdagar”. Lika nöd - T A B E L L öfver löner samt hästoch fourage-medel*) jemte derå erlagd bevillning inom hvarje Officers-grad af kavalleriet år 1850. (Tillhör 2:dra Häftet, pag. 174.) Reg:ts-Chefs Öfverste Lieut. och l:sta Majors 2:dra Majors Squadrons-chefs. 2:re Ryttmästares och Reg:ts Quartermäst. lista Lieutenants och l:sta Adjutants 2:dre Lieutenants Under-Lieutenants och 2:dra Adjutants Reg: ts-Stal 1 mästares Regementets Namn. Antal personer. Lön samt bevillning derå. Fourage-medel o. bevilln. derå. Ökad bevilln. inom graden. Antal personer. Lön samt bevilln. derå. ? m — g re “ « — t: 3? s-B a q. osa 5L Ökad bevilln. inom graden. Antal personer. Lön samt bevilln. derå.
Efter denna romantiska målning påpekar han ytterligare, att Lucidors bacchussånger hänvisa på Bellman. Atterbom, som aldrig kan frigöra sin granskning af hans poesi från de ogynsamma ryktena om hans utsväfvande lefnadssätt, talar om den ton af likgiltighet, trots och hån, som genomgår hans dikter, de hjertskärande ljud, som emellanåt frambryta ur det förstörda strängaspelet, samt att han med allt sitt hafs och slarf aldrig tänkt på att en kritik fanns till eller kunde komma. Wieselgren, hvilken lika litet som Atterbom kan skilja mellan hans poesi och hans lif, prisar väl hans psalmer, »få ha bättre än han sjungit ångrens qval», men låter undfalla sig yttranden som »dessa tvillingstjernors luntor i vitterhet af bestäldt rimgods» (det menas Lucidor och Runius). Vår siste allmänne literaturhistoriker, Malmström, som i första delen af sitt arbete råkar hafva en Atterboms korta men mästerliga skildringar före sig och för resten icke tyckes hafva uthärdat att genomläsa alla de vitterhetsalster, hvarom han måste fälla sin dom, bevärdigar Lucidor blott i förbigående med två utlåtelser, hvilka begge råka att vara missledande. Den ena framhåller den låghet i sinnet, som kom Stjernhjelms manliga glädtighet att urarta till ett smaklöst och föraktligt buffoneri, och som förnedrade poesin till ett tillfällighetsrimmeri för pengar och den stjernhjelmska sånggudinnan till en kammarpiga vid bröllop och andra högtidligheter. Det är icke från en så hög ståndpunkt som ifrån Olympens solbeglänsta, och jemnkylda höjder, som en billig granskare skall se ned på det karolinska tidehvarfvets med svårighet sig framarbetande poesi, utan han skall göra sig förtrogen med tidens eget skaplynne och förutsättningar. Det andra utlåtandet berör Stjernhjelms prosodiska experimenterande: Sin höjdpunkt nådde denna osmaklighet hos Lucidor och Runius, som rimmade sina hexametrar, hvar helst rim kunde fås.
Herr Grefve M. Brahes Memorial, angående Bevillningen för Dannemora Bergslags Jern -tiilverk Sedan 'Stats-Utskottet under den 2g sistlidne Maji. afgifvit dess Betänkande, i anledning af Hans Excellences m. m. Herr Grefve Brahes Memorial, angående Bevillningen för Danftemora Bergslags Jern-tillverkning, har detta ärende under den g dennes blifvit återremitteradt, så väl från Höglofl. Ridderskapet och Adeln, sorn Vällofl. Borgare Ståndet, med de vid samma Betänkande gjorde anmärkningar. Hos Höglofl. Ridd. och Adeln har Herr Friherre Lars August Mannerheim yttrat sig instämma med StatsUtskottet deruti, att g o §. på ämnet vore användbar; men hade tillika hållit före, att Utskottet i sitt Betänkande bordt dervid stanna. Frågan vore om återfåendet af försuten tid; sådant vore ett mål, hörande till Jagä rättegång; Riksens Ständer kunde ej föreskrifva, att ett till slut ageradt mål skulle åter upptagas. I anledning hvaraf Herr Friherre Mannerheim tillstyrkt åtenemiss af Betänkandet. Herr Thure Drufva hade erinrat, det Hang ning, JDen 2 Juli. 359 Hans Excellence Herr Grefve Brahe icke kla* gade öfver utöfningen af 1812 års BevillningsFörordning, utan öfver sjelfva dess princip, i afseende på tillämpningen deraf till Dannemora Bergslags Jern-tillverkning. Herr Friherre Mannerheim har vidare yttrat, att om förhållandet vore sådant, voro åter de, som hade skäl att klaga öfver att på dylikt Sätt hafva blifvit för mycket taxerade, visserligen för många , för att i detta afseende nu mera kunna för den förflutna tiden erhålla, rättelse. Hos Vällofl. Borgare-Ståndet åter har Herr Borgmästaren Ullberg yttrat, att Herr Borgmästaren för sin del icke fann hinder, att styrka till bifall å Utskottets Betänkande i hufvudsaken , med vilkor likväl, att slut-meningen, som hänvisar Dannemora Bergslags Intressenter, att hos Kongl.
Län, emot dito dito, Dito till vederbörande jordägare invid Himble å i Halland, för samma ås upprensning, emot dito dito,. Dito till dito vid Tollereds å i nämnde Provins, för upprensning af denna å, emot dito dito, Dito till deltagarne i sänkningen af sjön Östen uti Wadsbo Härad af Skaraborgs Län, emot dito dito, . Dito till deltagarne i en kanal-anläggning vid Tida-ån i samma Härad och Län samt upprensningen Sågströmmen i nämnde å, emot enahanda år 1848 vidtagande årliga betalnings-skyldighet och ränteberäkning, Dito till dito i upprensningen af sjön Lången och sänkningen af Kräftan i samma Härad och Län, emot år 1849 dito „dito, - Dito till Friherre Fritz Åkerhjelm, för utdiknings-arbeten å Wårby egendom i Huddinge Socken af Stockholms Län, emot dito dito, Dito till jerdägarne omkring sjön Elen i Winstads och Westra Thorsås Socknar af Kronobergs Län, för nämnde sjös aftappning, emot dito dito, Dito till strandägarne vid sjön Widöstern på gränsen af Kronobergs och Jönköpings Län, för sänkningen af samma sjö, emot dito dito, Dito till dito vid sjön Nutaren i Barkeryds och Jersnäs Socknar af Jönköpings Län, för sänkning af nämnde sjö samt Bruksoch Rekebo åarne, emot dito dito, Dito lill deltagarne i rensningen af Storån i Svartarps och Lekaryds Socknar af samma Län, emot dito dito., Dito till delägarne i Kråkerums fy i Jemjö Socken af Blekinge Län, för utdikning deraf, emot dito dito, . Dito till Prosten P. Wallgren, för utdikning af Burge myr i Ekstads socken på Gottland, emot dito dlio, Dito till Bruksugarne O. Forssell och E. Haggström, för utdikning af Svartbergs och Nybruks myrorna i Säfvar socken af Westerbottens
Ett grötefaat dragha the snart till liffs Och sedhan bär thz med hast till knijffz. Tå måtte smörasken stå före stackar, Vthi honom the som talgoxar hacka. I gåår lupo twå som glupna hundar, Huadh beskeedh the hade iagh mykit undrar, Slogho passet i bordet och pockadhe fast. Men iagh togh passet medh een hast, Ty fick iagh aff enom try blå öghon, Jagh tycker mitt ämbete achtas fögha, Jagh är fögha bättre än en släter bonde Och skall doch altijd wara i ondo. Jagh wardher see hwar iagh fåår een häst, Jagh will gåå till wår sokna präst. Han haffwer jw hästar som noghot orka, Ty måste iagh fast för honom forka, Att han nu will undsättia migh een. Han fåår honom seent eller aldrigh igen. Act. II. KARICK. GLORELA. Karick. Migh lyster at weta huru Glorelæ är gått, Om hon haffwer skäll för omaket fått Och bekommit thz badh iagh henne beredde 36 När hon sigh ifrån migh tedde. Gijck hon åstadh, heem skall hon sijmma, Thz får iagh weta på thenna tijmma. Welkommen syster, huru gick reesan? Hwij ästu så wååt? huarföre hwesser? Glorela. Ja, iagh weet tu west thz ey förr. Tråne tu bådhe i södher och nörr, I öster och wäster tu aldrigh triwes, O att tin diäffle öghon uthriffwass. Jagh haffwer på migh ey een torr trå. Karick. Huru haffwer tu färdas tåå? Kunde tu ey på watnet spadssera Effter som iagh tig monde lära? Glorela. Åstad gick thz som tu migh sadhe, Men heem ått ett annat mönster hade
Då alldeles oantagligt är, att här i trakten skulle kunna förvärfvas “tvänne stambanor, sedan hittills rest sig så stora svårigheter mot att, någorlunda “samtidigt med det öfriga landet, erhålla en enda af någon nämnvärd utsträckning; torde det anspråksfullare jernvägskrafvet böra finna sig i detta verkliga “förmedlingsförslag, som gör all den rättvisa åt de olika intressena, hvilken torde “på flera mansåldrar vara möjlig. Till detta jern vägssystem norr om Mälaren “skulle naturligtvis ock höra, att Staten öfvertager och fullbordar bibanan emellan “Sala-trakten och Westerås, hvarigenom denna stambana tidigare än i Upsala “träffade Ståts-Utskottets Utlåtande N:o 80. 57 “träffade Mälarehamn. Derföre måste hvarje östligare eller vestligare rigtning af “denna stambana, hvilken redan ifrågavarit eller ytterligare kan ifrågakomma, “med bestämdhet afvisas såsom alltid mer eller mindre förstucket invalverande “det möjliga förslaget om tvänne stambanor närmast norr om Mälaren. Särskildt “lärer något synnerligt afseende hvarken kunna fästas vid det förslag, som syn“nerligast framhålles af det vestligaste intressets målsmän, nemligen att norra “stambanan ovilkorligen bör dragas kortaste direkta vägen norrut från Upsala “till Gefle stad, ej heller vid de redan förebådade nya förslag, som troligen snart “framkomma derom, att norra stambanan bör från Upsala dragas i nordostligare “rigtning öfver Nora och Gysinge framemot Gefle—Dala-jernvägen. Dessa förslag “grundas alla på den orimliga och oantagliga förutsättningen af tvänne stambanor “i denna trakt samt motsägas dessutom af ett annat förslag om lämpliga och “billiga kommunikationer i denna rigtning, hvilket afser vederbörligt tillgodogörande för en båteller segelled af vattendragen emellan Upsala och Dalelfven “och hvilket torde i sinom tid ådraga sig förtjent uppmärksamhet, såsom äfven i “sin mån bidragande just till trafikens alimentering å norra stambanan i den af “Öfverste Ericson sålunda förordade rigtning.“
Riksgälds-kontorets embetsoch tjenstemän samt vaktmästaren vid detta verk måtte för år 1860 bibehållas vid dem beviljad tillfällig löneförhöjning; och Memorial N:o 61, i anledning af erhållne återremisser å Utlåtandet N.o 9, angående Kongl. Maj-.ts nådiga Proposition om användande af en del utaf de till fångars vård och underhåll anslagne medel för nödige nybyggnader vid fästningsfängelset i Landskrona. Prot.-Utdrag den 29 Februari 1860. 259 S. D. Vid skedd föredragning remitterades till Stats-Utskottet Kongl. Maj:ts nådiga Propositioner: l:o. Om anslående af hyresersättning åt Länsmannen i Frosta härads östra distrikt samt Färs härads norra och södraj distrikt af Malmöhus län, emot afträdande till statsverket af deras boställslägenheter. 2:o. Angående Jemtlands roteringskassas befrielse från allt bidrag till anskaffning och underhåll af beklädnaden vid Jemtlands Hästjägare-korps. 5:o. Om anvisande af årligt anslag för uppehållande af de å Ölands vestra kust inrättade färjeplatserna Röhälla, Färjestaden och Beijershanm, jemte vid remissen afgifne yttranden. I anledning af Carl Henrik Hultenbergs underdåniga ansökning om eftergift af 1857—'1858 årens återstående arrende för kungsladugården Borgholm på Öland, och 5:o. Om beviljande af anslag det invid hufvudstaden uppförda hospital rättnings första ordnande och förvaltning, till uppsättning af utredningspersedlar för för sinnessjukes vård samt till denna in samt - 6:o. Skrifvelse, angående väckt fråga om förhöjning i ersättningen till svaga soldatrotar; jemte vid remissen deraf afgjfne yttranden. Den 29 Februari. S. D.
Fullmägtiges första pligt är att upprätthålla myntvärdet: a) genom reglering af Bankens sedelutgifning med fortfarande uppmärk samhet å metalliska Cassans ställning samt vexelkursens förhållande; b) genom inlösen, efter fastställd grund, af Bankens sedlar, antingen med Svenskt mynt eller med Utländskt mynt eller med omyntadt Silfver och Guld eller med Vexlar å den metalliska valuta, Banken kan hafva å utrikes ort nedsatt; det lörsta ovilkorligen; i de andra formerna, efter Sedeiinnehafvarens önskan och Bancofullmägtiges pröfning af omständigheterne i hvarje serskildt fall; samt 4 Banco-Utskotlets Memorial, N:o 68. o) genom ändamålsenliga åtgärder till metalliska Cassans förstärkning eller till förminskning af Bankens förbindelser och utlåningar; allt på sätt och i den ordning vidare stadgadt är. 10:o. Såsom Bankens metalliska Cassa anses och beräknas: a) Gångbart Svenskt Silfvermynt; b) Ducater, Svenska och Holländska; c) Aflyst, Svenskt Silfvermynt; d) Utländska Silfvermyntsorter; e) Omyntadt Silfver och Guld; f) Silfvereller Guldposter, dem Kongl. Mynt-Verket, af Banken eller andra, för Bankens räkning, enligt till Banken ingångne, af MyntVerket utgifne qvittencer och bevis emottagit och under sin vård eger,; g) Det Silfver eller Hamburger Banco, som antingen medelst inlösta Deposit-bevis eller genom directa vexel-uppköp blifvit bos något eller några kända och säkra Handelshus i Hamburg, för Bankens räkning, nedsatt, samt det Silfver eller Hamburger Banco, hvilket är under transport från Utrikes ort till Banken; och h) Beloppet af de uppköpta vexlar, hvilka icke till liqvid förfallit, eller blifvit för incassering till Bankens antagna Bankierhus i Hamburg a (sänd t. liro.
Lön pä Stat, samt i händelse sädant icke skulle inträffa, uppbära berörde Summa såsom Pension i sin lifs, tid; men huruwida Osbecks Hustru och Barn ester hans död mäae kunna erhälla nägot understöd, anler Utskottet, nu icke kunna eller lämpeligcn böra bestämmas, utan mä ester Osbecks frånfälle fråga derom wäckas. Orebro den 8 Julii rZra. Pä Högt. Ridd. och Adelns Pä HögwZrd. Prest-Ständets Ledam. »vägnar Ledan, magnar (^Lil klörner. 6ustak delurrn Pä Wäklost. Borgarc-StäyPä Hedcrw. Bonde-StändetS Lcdam. wägnar dets Ledam. magnar 7. Wedelin. )onas ^ncler8son. (l. Iliaolius. Ständers Stats,Utskotts Betänkande , i »ledning afLongl. Maj:ts Nådiga proposition till Stats-Utskottec af den z Junii ,812, angående Riksgälds-^ontoirets Utländska Gäld. ^ongl. Maj:t har till Stats-Utskottet aftälit Dest Nådiga Proposition angående Riksgälds-Contoirets Utländska Gäld, gistren Orebro Slott den z Junii lZis, sä lydande: Sedan Kongl. Majit som funnit
Hvad beträffar våra damers lynne vid denna stora vändpunkt, måste vi sanningsenligt tillstå att det hos ingen var så färgrikt som då vi lemnade dem – icke att den värda frun en sekund tviflade på att allting till slut skulle gå förträffligt, eller att Blenda med något slags missmod emotsåg det trägna arbetslif, som väntade henne, ty det blefve nog afbrutet af en och annan oförutsedd tilldragelse; men afskedet från makens och faderns graf, äfvensom från det lilla hem, der de så länge lefvat lyckliga, hade – i förening med den sedan föregående natt uthållande stormen – nedstämt sinnena, isynnerhet som ingen af dem kunde hoppas att bli hjeltinna på sjön. Riksdagsman hade föreslagit sina gamla grannar att taga in i hans bekanta qvartér, men fru Emerentia var alltför mån om sin värdighet att bifalla något dylikt. En adelsdam med sin dotter kommande ut från ett näringsställe – omöjligt! Om ångbåts-sällskapet finge se en dylik syn, skulle ingen vilja stiga upp för de nya gästerna. Nej, på ”stora värdshuset” måste man hetas bo, och en kopp kaffe, för skams skull, var allt som behöfde tagas. Rummet betaltes icke, hade kommissarien sagt, då man ej låg der. Vagnen stannade alltså utanför riksdagsmans qvartér, der sakerna lemnades, för att af honom föras om bord, hvaremot fruntimren af den hedersmannen, som var hemmastadd i staden, visades först till en ”hattfru,” hos hvilken de förnyade sina hufvudbonader, och sedan till gästgifvaregården, der de erhöllo ett rum en trappa upp innanför den stora danssalen, en lokal, den de troligen icke fått tillgodonjuta, om de inträdt i sina grårutiga bomulls”kråkor” och gamla reskappor. Men Blenda var så förtjusande i sin nya välsydda sorgklädning, sin lilla moderna halmhatt med det fladdrande svarta krusfloret, och de mjuka blonda lockarna framsmygande öfver kinden, att ingen kunde emotstå det behagliga inflytande, som hon utöfvade, ett inflytande, hvilket mycket stegrades, när hon taadel med sin milda och melodiska stämma.