Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast en och annan ProcentareChef kan bjuda till att höja sin hesa rost häremot. Herr Ankarsparre, Ingemar August: Olägenheterne af de Författningar sorn hindra Landtmannen att, i likhet med sin öfriga skog, få till sin fördel fritt begagna de på dess ägor växande Eketräd, hafva redan länge varit kände. Till dessa olägenheters afhjelpande föreslås vördsamt, att hvarje jordägare, emot det att han på sina ägor planterar och underhåller ett visst antal Ekar, hädanefter må fritt begagna sina Eketräd så väl till eget behof som afsalu, dock med vilkor att först erbjuda dem ät Kongl. Maj;f och Kronan, på det att allt för Statens behof tjenligt Ekvirke, må med företrädesrätt kunna upphandlas; hvilken upphandling likväl hör ske pä ett sätt som icke i någon ber - Deri i Martil, 77 tydlig mon bl ifver besvärligare för säljaren än då försäljning sker till privata personer. Den uppmuntran till Ekeplanteringar som en sådan frihet skulle ordsaka, ökades ännu mer om tjenliga premier blefvo utsatte, för planteringar af Ek till visst antal och upphunno en viss dimension. Att vidare befordra ändamålet, torde underdånig anhållan hos Kongl. Majit kunna göras, att sakkunnige män uppdragas författa en kort och tydlig beskrifning öfver rätta behandlingen af Ekeplanteringar, hvilken på allmän bekostnad, af trycket meddelas Allmänheten och till Allmogen gratis utdelas. Om remiss till Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet anhålles. Herr Montgommerie, Gurtaf': Då det nu är fråga om indragning af öfverflödiga Embeten och Tjenster, torde det i och med detsamma vara en Representants ovilkorliga pligt att fästa Konungs och Ständers uppmärksamhet på sådane Embeten, som kunna indragas.
Fröt. 1845, 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 48 Mäft: 1 o Stats-Utskotlels Memorial, N:o 319. reringens besörjande m. ra., blifvit besvärligare och mera tidsödande än tillförene, hafva Fullmäktige föreslagit, att arfvodet för befattningen med Riksdagsutgifternas bestridande och redovisande matte fastställas till 333 Rdr 16 sk. samt arfvodet för räkningarnas och reqvisitionernas granskning till 166 Rdr 32 sk. Utskottet får i anledning häraf yttra, att då arfvoden för de befattningar, hvarom nu är fråga, varit af Rikets Ständer vid de förra Riksdagarne beviljade, Utskottet anser serskild vedergällning för samma befattningar under innevarande Riksdag jemväl böra tillerkännas de tjenstemän, åt hvilka dessa blifvit uppdragna; men då de arfvoden, som härför af Rikets sednast församlade Ständer bestämdes, endast utgjorde 266 Rdr 32 sk. för den förra och 133 Rdr 16 sk. för den sednare befattningen; så och enär äfven merberörde arfvoden torde böra lämpas efter Riksdagens längd, tillstyrker Utskottet, att ett arfvode af Tvåhundra Riksdaler måtte varda af Rikets Ständer beviljadt, för den tjensteman vid RiksgäldsContoret, som af Fullmäktige fått sig uppdraget alt verkställa utbelalningarne för innevarande Riksdag och upp rätta redogörelsen öfver härtill anordnade medel; äfvensom att ett arfvode af Etthundra Riksdaler måtte tillerkännas den tjensteman, hvilken det åligger att granska reqvisitionerna och räkningarne å Riksdagsutgifterna.
Obilligt vore det äfven, att icke göra rättvisa åt den möda, sakkännedom och skarpsinnighet, som Komiterade nedlagt pä sitt t) •« 21 Januari. arbete, hvilket, oberäknadt de vii.rderika statistiska, hittills saknade uplysningar, som derigenom blifvit framkallade i dagen, innehåller mycket, som vid dessa angelägenheters ordnande bör lemna en högst behöflig och nyttig vägledning. Jag befarar emellertid, att Komiterade, af begäret att ordna och att lösa ett svårt problem, blifvit ledda till att lägga en grund för sitt förslag, som vid närmare skärskådande förefaller — mig åtminstone — som mindre rättsenlig, då Komiterade föreslagit: att det åliggande, som hittills hufvudsakligen vidlådit jorden, att fortskaffa de resande emot betalning, bör förvandlas till en skatt af obegränsadt omfång, som till lika belopp bör utgå af alla skjutsskyldige hemman. Att finna utväg till fortkomst, då man vill färdas från en ort till en annan, är ett behof för hvar socken, och medlet härtill en angelägenhet för hela samhället, hvilken icke kunnat behandlas på annat sätt inom ett vidsträckt och glest befolkadt laud, hvarest i följd af dessa förhållanden inga forvagnsinrättningar kunnat komma till stånd, än att bereda den resande denna fortkomst genom biträde af de närbelägna orterna, emot nöjaktig vedergällning. Men att från detta förhållande, som närmast sammanfaller med begreppet om en polisordning, öfvergå till ett stadgande, sora förvandlar skjutsningsbesväret till ett real-onus och ställer de skjutsningsskv Idige i ett skattskyldighetstillstånd till de resande, är en grundsats, som efter min tanke icke kan på rättsgrunder försvaras, ty regeln måste vara : att den, som har nyttan af en sak, bör draga dess kostnad; icke den, som icke har nytta af densamma.
Grosshandlaren Herrman Wetier , jemte förmälan, att arrendet af nämnde egendom, sorn, enligt det primitiva, af sökanden år 1817 öfvertagne contractet, utgått med (loo tunnor spanmål, år i8a3 minskats till 45o tunnor för 10 påföljande år, och sedermera, i följd af elen utaf Wener erbjudne tillökning af 5o t: r, vid sfstfidne Riksdag best fiandt s till 5oo t:r årligen, anhållit, att ytterligare 1 3o år, eller ifrån Midfastan 1847* då nuvarande arrendet af berörde egendom upphör, till samma tid 1877 få vid arrendet blifva bibehållen, emot senast bestämde årliga arrende-belopp af 5oo tunnor spanmål, hälften Råg och hälften Korn, derest icke Kongl. Majit skulle i Nåder besluta att förunna Krono-arrendatorer åborätt, så länge de ordentligen fullgöra sina prestanda, och väl sköta innehalvande egendomar; varande, enligt sökandens öfvertygelse, nu fastställde Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 68. f*' D arrende-summa den högsta, som med arrendatorns bestånd och utkomst möjligen kunde för Kungsladugården erläggas. Såsom skäl för sin underdåniga anhållan har sökanden i öfrigt åberopat de betydliga nybyggnader, odlingar och andra förbättringar, hvilka han, på sätt bilagde, af välkände personer i orten meddeldte betyg jemväl vitsorda, vid egendomen verkställt, hvaribland serskildt omförmäles en sommaren i838 påbörjad, sistlidet Ar fortsatt, och till hälften fullbordad canal-gräfning, i ändamål ej mindre att aftappa ett nära manbyggningen beläget, i hög grad osundt kärr, än ock att derigenom förbereda en ängsodling af omkring 4° tunnland* hvilket företag, som, enligt beräkning, medförde en kostnad af circa 5ooo R:dr, och hvarmedelst högst väsendtliga fördelar kornme att egendomen tillskyndas, sökanden, så framt han klefve vid arrendet bibehållen, ville tillförbinda sig alt fortsätta och bringa till verkställighet.
En hvar myndig Svensk undersåte som enligt § 3 är medlem af en Sladskommun samt i staden antingen innehar burskap eller der blifvit för hus, tomt eller jord, handel, fabrik srörelse, handtverk eller annan näring, eller för lön eller annan inkomst, enligt sednast upprättade och vederbörligen fastställda bevillningslaxeringslängd påförd minst En Riksdaler Riksmynt bevillning till Staten och icke är på restlängd öfver oguldna stadsutskylder uppförd, eger i enlighet med föreskrifterna i denna Förordning, vid Allmän Rådstuga deltaga i öfverläggningar och beslut i alla de staden rörande angelägenheter, hvilka icke, enligt Rikets Grundlagar, privilegier eller särskilda förordningar äro vissa klasser af stadens medlemmar särskildt förbehållna. De särskilda afgifter, som utgå för tillverkning eller försäljning af bränvin eller andra brända eller distillerade drycker, medföra ej rösträtt. § 11 Då Rikets Ständer i allmänhet godkänna den grundsatsen, att den nuvarande skillnaden emellan Stadens borgerskap och stadskommunens öfriga medlemmar i afseende på rätt alt deltaga i kommunalstyrelsen bör försvinna, såvidt den icke grundar sig på stadgande i Grundlagen, anse ock Rikets Ständer den i slutet af förevarande §:s morn. t förekommande punkten: ’’Burskapsegande borgare tillkommer likväl alltid en röst” böra utgå. §§ 12 och 13. Dessa §§ motsvara alldeles 11 :te och 12:te §§ i Förordningen om kommunalstvrelse på landet och torde således, på grund af skäl, som vid nämnda §§ blifvit anförda, böra lyda sålunda: § 12- Enka, frånskild hustru eller ogift qvinna, som myndig är, ege vid Allmän Rådstuga rösträtt utöfva. För omyndig röste förmyndaren. Ej må för samfälld egendom flere än en person talan vid Allmän Rådstuga föra. För bolag må bolaget eller dess Styrelse och för oskiftadt bo delegarne i boet ombud utse. För näring eller rörelse, som under borgenärers förvaltning står, äfvensom i enahanda fall för egendom, om den ej af Arrendator innehafves, må ej röstas. 24 ExpeditionsUtskottets Förslag till linder d. Skri frelse N:o 186. § 13.
Men som Chartans eller Stämplade Pap. perets ovillkorliga bruk endast föreskrifves vid de tillfällen 3, Lo och 21 5- §., angående Stämningar, Contracter och Lysningssedlar, omröra*, följer äfven ostridigt, att alla andra Skrifter och Handlingar kunna, efter 1 $. föreskrift, antingen skrifvas på eller beläggas med Stämpladt Papper, hvilket än mera styrkes af 24 $. > till följe hvaraf Domaren eller Embetsmanncn, vid 6 R.dr 52 sk. vite, är ålagd besörja påskriften å den belagda Chartans Stämpel, till hvad Handling den hör. En så oinskränkt Frihet för Parter, att, ifrån den första till högsta Instantien, efter behag, för sina mångfaldiga Skrifter och Anföranden till Protocollet, nyttja stämpladt eiler annat papper, kan ej förenas med ändamålet, och följaktligen ej heller med Lagstiftarens mening j ty då, efter 24 en hvar Embetseller Tjenste-man, der någon Part företräder, är skyldig hålla till handa brinnande Ljus, Lack, Sigill, Synål och Tråd, för att straxt hopfästa, besegla och påteckna Chartans bruk, och dä detta för Rätt-sökande är lika både tillåtet och användbart vid , Kongl. Maj:ts Nedre Justitine-Revision och alla ÖfverRätter, som vid första Domstolarne, helst något undantag för Partens rättigRidd. och Ad. Prot. Den 11 Maj. t. m. het att nyttja stämpladt eller annat papper ej är stadgadt; blir följden ej allenast Partens sjelfbehag att dermed göra ett alldeles onyttigt uppehåll i sakens fortgång, utan ock en betydlig misshushållning med bruket af ostämpladt papper.
Det sistnämnda torde icke heller vara det enda, hvarpå bör göras afseende; consument-intresset lärer väl äfven förtjena att tagas i beräkning, då detta ostridigt är allas intresse, enär hvarje producent af en vara tillika alltid är consument af mångfalldigt flera varor. Dessutom har lättnaden i Finska handeln på Stockholm åstadkommit afsättning af Svenska fabriksvaror på Finland, oberäknadt den ganska betydliga transito-handeln på Finland, som härigenom uppstått. Erfarenheten visar också — jag har tullspecialerna i min hand — att i samma mån som importafgifterna för Finska varor blifvit höjda, i samma mån har också exporten från Sverige till Finland aftagit; hvilket genom ett ytterligare erfarenhetsbevis bestyrker falskheten af den sats, att hvad den ene förlorar alltid skall blifva vinst för den andra. Så t. ex. gick Svenska exporten på Finland år i832 till ett värde af 1,013,000 r:dr, år i833 till 1,119,000 r:dr, och år i834 till 1,099,000 r:dr. Då inträdde följderna af 1834 å*'s förhöjda tull på Finska varor, och år 1835 föll Sveriges export på Finland från ett värde af öfver i million r:dr till 657,000 r:dr och 1836 till 623,000. Skälet dertill är lätt att inse, ty i samma mån, som Finska varuimporten blef belastad med högre afgifter, i samma män aftog den, och med detsamma minskades äfven afsättningen af Svenska produeter på Finland. Jag tror mig härigenom hafva ådagalagt, att om äfven vissa producent-intressen förlorat på concurrensen med Finska varorna, hafva dock andra producent-intressen, likasom consumenl-intresset, lidit på den Finska importens successiva minskning. Dernäst torde böra tilläggas, att då sekelgamla förhål - 70 Den i J u 1 i f. m. landen uti handelsoch industriväg skola rubbas, bör det åtminstone ske långsamt och med afseende på alla de intressen och vanor, hvilka derigenom rubbas.
Dessutom tviflar jag alls icke, att vår upplysta och på en hög bildningsgrad stående Svenska allmoge skall kunna latta och förstå decimal-systemet samt småningom inöfvas att begagna detsamma — men det skall ske med motvilja; — endast en till tvång gränsande nödvändighet skall långsamt komma den att glömma dess af fäderna ärfda, välbekanta och inöfvade räknesätt, hvarmed ingen annan obelåtenhet försports än af några theoretiserande vetenskapsmän och en del affärsmän, som önska större enkelhet och beqvämlighet i räkenskaper och bokföring. Massan af folkel, de omtalade delarne, längta visst icke elter denna reform. Jag har redan anmärkt, att ULskottets förslag icke utgör ett egentligt decimal-system. Man kaste blott ögat på myntenhetens underafdelningar. Grundfelet ligger i de högre siffror, hvartill täljarne i centesimalbråken kunna stiga, hvarigenom hufvudräkning försvåras, blir nära nog omöjlig. Biskop Agardh anmärkte vid förra Riksdagen, att man i alla andra länder varit synnerlig angelägen ocb ansett för en hufvudsak, alt icke nödgas räkna med stora summor af mynt-enhetens delar. Utskottets förslag upptager icke någon mellansort mellan 1 r:dr och 100 penningar med serskild benämning. En sådan låter sig ock svårligen utfinna enligt Utskottets centesimal-system. Förslaget kommer att medföra oändliga svårigheter, serdeles under öfvergångsperioden, och den räcker nog i mansåldrar, enär alla våra gamla och kända myntoch räknesätt med ens tillintetgöras. Uti det nya mynt-systemet uteslutes styfvir, skilling, mark, daler — utom riksdaler, som likväl kommer att bibehålla olika betydelse, har man endast den nya penningen till hjelp för räkning. Olägenheterna Banko-Utskottets Ulåtande, N:o 24. 15 okas då icke något enda af de nyssnämnda gamla räknesätten låta inpassa sig i det nya systemet, elier jemnt uttrycka sig genom penningen.
Hvad L i f b e v ä ris-r e g:l e t s befäls-indragoing vidkommer, så äro skälen deremot så militäriskt riktiga och väl utförda uti lii' Tersmedens reservation, alt jag för min del ingenting annat har att härvid tillägga, än att jag icke nog kan förundra mig öfver, att sådana argumenter icke förmått att inom Utsk. göra sig gällande. Wermlands fältjägare, hvilka äro organiserade efter som Sawolax-jägarne voro det af Sprengtporten, är den stående trupp, som onekligen kostar Staten minst, och som, sedan de numera till det mesta rekryteras inom provinsen, och sålunda borde bestå af välfräjdadt folk, är den, som just i anseende till beskaffenheten af sin organisation, efter min öfvertygelse, vore den mest passande alt införlifva med bevärtn ; emedan en beväring hos oss, äfven då vi kunna närmare öfvergå till utbildande af delta systeme, nödvändigt måste organiseras ungefär på samma sätt med Wermlands faltjägare; skilnaden blifver då endast, alt dessa sednare tagit värfning, och de andra icke. Dessutom vore en indragning af 600 man, hvilka man äger för så godt köp, samt till det mesta goda skyttar, alltid en högst känbar förlust, synnerligast när man besinnar, att utåt hela vestra gränsen icke finues annan egentlig jägare-corps än denna; jag afstvrker derföre, på det högsta, delta regttes indragning. 3gS D c n 7 31 ;i j e. m. Äfven TI ;i Ilands bataljons beful anser jag icke kunna eller böra indragas; det är, mine herrar! framför allt befäl vi behöfva, för att en gäng kunna dana vår beväring; och huru skulle sådant finnas, om vi började med alt draga in det ena efter det andra? Af dem som yrka utbildandet af hevärts-systemet är det i högsta måtto inconseqvent alt yrka någon reducering af befäl, emedan deras lära just är oell måste vara, att, hafva vi befäl, nog få vi trupp.
Då likväl de ursprungliga kostnads-förslagen, uppgjorda för banor, konstruerade i fullkomlig likhet med Statens, uppgingo till så betydliga belopp, att deras byggande efter dylika grunder ansågs outförbart, hafva under loppet af detta år nya undersökningar och kostnadsberäkningar blifvit utförda, hvarvid det likväl, i anseende till de trägna göromål, hvarmed Statens ingeniörer voro öfverhopade, icke har varit möjligt att lör samtliga dessa banor begagna en och samma ingeniör. De nya undersökningarne för Ystad—Eslofs-banan äro således verkställda af Kapitenen och Riddaren Fryckholm samt för Helsingborgs och Landskrona-banorna af Majoren och Riddaren Adelsköld. Den Motioner hus Ridderskapei och Adeln 1862. N:o 47. 121 Den tanke som legat till grund lor de af desse Herrar sednast uppgjorda förslag, har varit, att med latta re och mindre dyrbar öfverbyggnad kunna bibehålla samma spårvidd som å statsbanan, på det att dennas godsoch passagerare-vagnar skulle äfven på sido-banorna kunna begagnas — och tvärtom. Bemödandet att med minsta möjliga kostnad uppnå detta resultat, har dock lort till någon olikhet i förslagen. Sålunda är vid Helsingborg—Landskrona—Eslöf-banorna skenornas (railernas) tyngd beräknad till 20 skålp. per löpande fot, vid Ystad—Eslöl-banan till endast 14 skålp.; banvallens bredd i toppen å den förra är upptagen till 18 fot, å den sednare till 16 fot; och totalkostnaden per mil för Helsingborg—Landskrona—Eslöf-banorna är beräknad till 600,000 R:dr, då den för Ystad—Esiöf-banan endast uppgår lill 515,826 H:dr. Derjemte äro för Landskrona—Eslöf-banan särskilda förslag af Major Adelsköld uppgjorda efter 4 fot 8’ tum, 4 fot, och 3 löt 5 tum spårvidd, hvilka Direk tionen till Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemnat.
De Svenska förde han troligen an; På Svanen var han en höfvidsman. Den dag hans hufvud lades nid, De Svenske gåfvo sig illa dervid. Gudi hafver han offrat sin själ: För Sverige föll han – och är nu säll! Om detta stycke – i maneret – ansluter sig till de gamla Rimkrönikorna, möter oss deremot omedelbart de gamla Folkvisornas stämning i qvädet om hans älskarinna. Denna visa är en af dem, som, oftast af honom componerade både till vers och melodi, plägade sjungas, i vackra sommaraftnar, vid hans båtfärder med sina förtrogna på Mälaren. Den må här införas enligt en medelväg mellan dess i läsarter skiftande uppteckningar, och med en och annan lätt jemnkning; ungefär så, som hans psalmer finnas behandlade i vår Psalmbok. Väl den, som vidt ifrån klippor höga Får vandra på en nedrig ban: De hala branter han aktar föga; Han går, der foten ej slinta kan. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. Det största slott varder ofta skakadt Intill grunden af dunderslag: Eho der bor, hafver sällan smakat En rätt förnöjelig glädjedag. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. I stora hafvet gå stora vågor, För väder, klippor och storm så hård: Den, som är klok, efter slikt ej frågar; Han blifver vid källan i blomstergård. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. Fattig för rikemans dörr sig bedröfvar, Klappar, och slipper dock sällan in: Hos Phillis jag det ej behöfver; Ty jag är hennes, och hon är min. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. Har Phillis ej land, ej stora skatter, Så har hon dock, det jag begär; Den kärlek, hon mig med omfattar, Mig vida mera än guldet är. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. Blänker hon ej af gyllend’ smycke, Så blänka dock hennes ögon skön’: Alldeles är hon efter mitt tycke, Fastän helt ringa i andras rön. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min.
Derefter kunna först följderne af Rikets befrielse från Utländsk Gäld otvunget utveckla och uppenbart visa sig; men emedlertid må verkan deraf kunna någorlunda bedömmas efter följan de allmänna öfversigt. Rikets gäld uti Holland, Brabant, Genua ^Leipzig och Hamburg med derå upnlupne obetaldte Räntor skulle nu, förutan de åren 38x2 och 1815 af Kongl. Majit proponBrade och af Riksens Ständer beslutne Eiqvidations* grunder och anstalter, hafva, allenast efter pari Cours sammanräknade, uppgått till omkring Fjorton Millioner Rrdr Banco i Silfver, till betalande hvaraf skulle erfordras ett belopp i Svenska Banco-Sediar, sorn efter 104 sk. Cours på Hamburg motsvarade minst 30' Millioner R:dr, som åter å 5 Procent blott till Räntebetalning skulle erfordra ofver En och En half billion årligen. Detta, medlen till dess gäl' Stats-Ulskottets Betänkandenl 1941 dande så ojemförligt öfverstigande, Skuldbelopp, har' nu blifvit afliqvideradt, och sådant med serskilde, af Kongl. Majit och Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen beredde, utomordentliga tidgångar, hvilka till ingen del från Riket utgått, eller belastat dess Penninge - Verk eller dess Verrel-förhållande till Unändska Stater. Det var uti en märkvärdig tidpunkt, då Kongl. Majit, af en främmande colossaltsk Makts förolämpande åtgärder, tvingades for sin Kronas värdighet att skrida ti*l repressalier, sorn hade en del af. den Utländske Stats - Skuldens nedså t gande till följd. Om å ena sidan, vid mätande af missförhållandet i ömsesidiga krafter, detta steg ansågs vågsamt: om måuga af Nationens då församlade Representanter tnorn sig voro tvehugsne öfver de politiska följderna deraf; så måga de nu genom tiden utvecklade resultater äfven i fråga om de grunder, hvarpå åtgärderne voro byggde, lemna den trygghet och tillit, sorn Kongl. Majits omsorger förtjena.
Där de rusa in på avenyerna blir det till en orgie, en världssaga af blott ljus, ett förstenadt fyrvärkeri i den skumma, heta natten. Och då de korsa hvarandra, dessa rörliga ljusslott, hur full blir icke hela världen af pärlande flickskratt, af hurrarop, fanfarer ... af violers doft från hvita, lätta kjolar. Mr Sewells ögon svartna af andäktig beundran. Han tycker sig knappt hafva del i allt detta. Men dessa främlingar svälja nya världens härrligheter som vore det hvardagsbröd! Stundom någon skymmande kväll vandrar han utmed Delawares löfrika strand. Strålande, ljudlöst glida flodbåtarna förbi och färgreflexen i vattnet blandas i lek med fräsande bogskum. Majestätiskt seglar atlanterångaren uppför floden och däss röda, svarta och hvita skorstenar utandas duniga moln, däss vimpelprydda toppar vidröra skyn. Men på alla bryggor sitter folk, som stirrar begärligt bort mot Washington Park på New Jersey. Ingen har blick för annat än Babelshjulet i Ferrisstil, hur det likt en blänkfyr kastar sina lågande kupéer mot den mörka himmelen — för båtarna, som flyga utför banan ned i sjön och upptorna barrikader af hvita vågor, under det passagerarnas hisnande skratt hoppar nedför floden. Man slukar med ögonen dessa fontäner, som spruta röda, blå och gula lågor och ballongerna som höja sig, man lyssnar till den smattrande musiken och göder sin själ med den ölberusade demimondens själfsvåldiga rop, ekande bland de susande träd, där mr Sewell vandrar omkring med sin ensamma själ fyld af bitterhet. Skökors och drinkares paradis — hållet af tyskar och irländare, naturligtvis! En kväll hade mr Sewell hunnit till ett ensligt ställe på stranden, då han varseblef en uppdragen båt, lik ett hus och stödd af stockar. Det var en af dessa pråmar, som tjäna amerikanska fiskare till bostad både på sjön och på land. I dörren satt en man, klädd i fiskardräkt och band på nät. — Nå aldrig — ropade mr Sewell häpet glad — är det icke du, Davis. Jag tror inte jag sett dig på två år, hvad gör du här?