Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, nu har jag bara Max. Jag har upptäckt, att det icke är nog. HANS. Inte? Ändå en tröst! (Allvarligare.) Men du brukar ju ha många intressen. Du har ju till exempel ditt umgänge. LEONORA (föraktligt). Mitt umgänge! HANS. Ja, ditt umgänge. Du har ju lika trefligt umgänge, som dina bekanta. LEONORA. Nej, de ha mig – och jag är verkligen trefligare än de andra. Jag skall säga dig något, ifall du inte redan vet det: det värsta, som finns i fråga om sällskapslif, är att tillhöra en »liten utvald krets». Det är som att släppas in i ett akvarium, där vattnet aldrig bytes om. Och det lifsens bröd, man fodras med, är oföränderligt från samma bageri! HANS. Du tycks i alla fall trifvas där rätt bra ... LEONORA (tager fram ett kolossalt förgylldt kort bland sina bref och visar honom det öfver bordet. Med dystert eftertryck): Hos Schwarts-Hansens! Hvad skall jag svara de där människorna? De låta oss ju aldrig vara i fred. Fru Schwarts-Hansen springer ju här dag ut och dag in och vill, att jag skall introducera henne hos mina bekanta, som rynka på näsan åt mig, för det jag är tvungen att taga emot henne. HANS (tröstande). Den bekantskapen är ju öfver med valkampanjen. LEONORA (nickar menande). Det vill säga, att om fjorton dagar har jag en fiende mer på halsen. Om hon inte redan är det! HANS. Håll nu bara humöret uppe denna korta tid som återstår. Bara jag kunde finna på något, som roade dig. LEONORA (skakar på hufvudet). Det finns blott två saker, som roa mig. HANS. Och det är? LEONORA. Att tycka om någon eller något riktigt, och att någon tycker om mig – riktigt. HANS. Någon – Max? LEONORA (skrattar). Som du vill! Max är också »någon». HANS (dröjande, litet forskande). Men du bryr dig inte om honom? LEONORA. Nej, tyvärr! Jag bryr mig inte om honom – på det sättet. HANS. Hvarför »tyvärr»?
Utskottet tillstyrker ytterligare en utgift af 27,000 R:dr, men upplyser icke, hvartill kostnaden för hela beklädnaden vid Konungens Regemente är använd. Jag tror det derföre hade varit redigast och bäst, att då man ej på en gång kan tillvägabringa allt för Artilleriet, man hade stannat vid att helt enkelt öfverflytta hela Staten för Konungens Regemente på ArtilleriStaten. 44 H. 17* 2Ö0 Deo 7 Octo b er e. m. Mea jag vill nu frångå detta yrkande, oell endast inskränka mig till att bestrida de 27,000 R:dr, sorn Utskottet ytterligare föreslagit. Herr Nordenfalkj Johan: Till hvad Friherre af Nordin om anslagets nödvändighet yttrat, har jag intet att tillägga. Jag vill blott fästa uppmärksamheten derpå, alt Utskottet med 3a3o R:dr nedsatt hvad Kongl. Maj:t i Dess proposition begärt. Det är visserligen ej min mening, att nu fullfölja den Kongl. Propositionen; jag har endast velat anmärka detta. Friherre Anckarsvärd har talat om beklädnaden för Konungens Regemente och sagt sig ej veta, om den är inbegripen i de här uppgifne 49>ooo R:dr. Förhållandet dermed är sådant, att de 49.000 R:dr endast utgöra den personela aflöningen, och att beklädnaden dessutom uppgår till 40,000 R:dr eller tillhopa t)5,ooo R:dr. Desse 46,000 R:dr hafva blifvit tagne af anslaget för Arnmens materiel. Grefve Cronhjelm: Friherre Anckarsvärd har sagt, det Utskottet ej upptagit i beräkningen hela beklädnaden för Konungens Regemente.
Denna afverkning utgör nemi. tillgodogörandet af ett kapital, som, obegagnadt, skulle med tiden förintas. Och det är Den 4 November f. m. 303 alltså förmånligare för den enskildte och det allmänna att detta kapital hlifver tillvarataget. Då nu, såsom jag förut anmärkt, det icke lönar sig att i nyssnämnde trakter, der kolning och ved till bränsle för afsalu ej ifrågakomma, afverka den yngre skogen, utan denna bli Iver qvarstående och dess växtlighet, genom uthuggning af urskogen och den redan till sågtimmer användbara, befordras, så lärer för ingen del skäl vara att bära fruktan derför att i framtiden skogarnes värde skall försvinna, utan bibehålla sitt naturliga normalvärde. Skogsområdena äro så ansenliga, att afverkningen endast kan ske så småningom, och under tiden tillväxer den unga skogen. I mån af urskogens försvinnande närmare vattendragen, får man ut-träcka afverkningen tili aflägsnare och oländigare trakter, och innan dessa skogar äfven blifva medtagna, lärer tiden blifva tillräcklig för återväxt till ny skörd af friskt verke. Jag vågar, i följd häraf, påstå att föreställningen om afverkningssättet af Norrländska skogarne hvilar på misstag, och att denna afverkning ej är eller bör betraktas som riksskadlig, utan tvärtom. Det förutvarande tillståndet med de Norrländska skogarne, innan dessa tili en betydlig del öfvergått i enskildas händer, var beklagansvärdt. Nybyggarne förorsakade ofta skogseldar för erhållande af betesmarker, och härigenom odelades vidsträckta skogsparker, som alltså »jemnades med jorden», hvilken derigenom blef ofruktbar för lång tid, om ej för alltid. Det enskifta intresset har nu satt en gräns härför, hvadan skogsafverkningen äfven härigenom medför en indirekt fördel. Särskildt ber jag att få understödja, hvad som föreslås om förbud emot svedjande ä kronans skogar. Genom svedjande blifver jorden nemi. oduglig för annan växtlighet, än för björnmossa, marskog och smärre björkträd. 1 anledning af Hr Gr.
Men endast ett riktigt odjur skulle hafvla kunnat motstii det vlnliga tillmöteskommandet f r h den lilla milda kvinnan, och dessutom var bennes namn en god borgen för henne. Hon var, sade hon mig, Fanny Marchbanks Overman. Jag fórmodar att hon hade varit Mrs. &amp; r e m e n i n&amp;ra 40 &amp; r, men som Söderbo var hon fortfarande, stival för sig sjalf, som för sini? viinner, Fanny Marchban ks. Det var i alla hlndelser den Marchbaukska delen af heunes namo, som intresserade mig. Nin farfars intimaste viin hade varit domaren Xarchbanks; och osktadt min halft utlandska uppfostran hade jag hört berattelser om den gamle " Whip; " - ens redbarhet, skarpsinne och excentricitet. Jag hade afven hört talas om bans dotter silsom enr ung, lysande skönhet, min mors barnsligs sk6nhetsideal; och nu - efter alla dessa &amp; r och ornstörtningar - m296ttes Fanny Marchbanks och jag i New-York pil Aftonpostens b p %, bon som en stackars gsmmal gumma, som försökte stiija ett mihander osgljbart manuskript. Manuskriptet! tanken derpi f611 öfver mig som en mara. Det sarsta af allt var den tillförsigt hon tycktes hysa dertill, att jag skulle antaga det - jag hade i smyg tittat derpi under det hon berattade mig hvilken fin, gammal herre min farfar rar, och haru min mor limmade sitt Mr, d i hon var liten. Jag hade d&amp; sett, att jag skulle rlskeaa min plats, om jag lemnade det i t redaktören. Jag fragade henne om hon skrifvit mycket i New-York. Ja, hon hade der sysselsatt sig med skriftstlilleri under ett och .ett halft &amp; r.
För dem utfärdades af Kommers-Kollegium ett särskildt reglemente af den 27 Maj 1782, och i 23 § deraf stadgades, att »judarne måge här i landet ingå giftermål blott med sina religionsförvandter, men ej med några andra.» Detta reglemente var gällande till år 1838. Den 30 Juni sistnämnde år utfärdades en Kongl. Förordning angående mosaiska trosbekäunares skyldigheter och rättigheter. Ingressen till denna Kongl. Förordning upphäfver uttryckligen 1782 års förenämnde reglemente jemte de i anledning deraf särskildt meddelade föreskrifter, — utan undantag eller inskränkning, — och Förordningens 1 § stadgar, att mosaiske trosbekännare, som äro Svenska medborgare, »skola hädanefter i alla hänseenden vara ställda i lika rättsförhållanden med öfrige Svenska undersåter, enligt Svensk lag, samt åtnjuta enahanda rättigheter och förmåner, som tillkomma Svenska undersåter i allmänhet, utan andra inskränkningar än Sveriges grundlagar för utrikes födde män eller fremmande trosbekännare bestämma eller i Förordningen särskilt stadgas.» Och hvarken i denna förordning eller i någon sednare utfärdad författning är något yttrande meddeladt angående giftermål emellan judar och kristna. 6 Lag-Utskottets Betänkande M 8. Emellertid har, enligt hvad den nådiga Propositionen gifven vid handen, 1838 års omförmälda, i administrativ väg tillkomna författning af Kongl. Maj:t ansetts icke hafva rubbat det i Kyrkolagen ursprungligen innefattade förbud mot äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af Svenska kyrkan; och det är detta förbud, som ifrågavarande författningsförslag är afsedt att undanrödja, jemte det samma förslag innebär det vidsträcktare syfte, att bestämma formen och vilkoren för äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är, — äktenskap, mot hvilkas ingående något positivt förbud icke finues i lag uppstäldt. Af Kyrkolagens öfriga, af Utskottet ej redan vidrörda föreskrifter synes icke någon hafva direkt inflytande på förevarande fråga.
Ringaste temperaturförändring kommer den att vexla färg.234 Ingen otvungen hjertlighet vågar sig fram. Han begär allt, men vill ingenting gifva. En andlig förnämhet, drifven ända till klemighet. Han skulle aldrig kunna gifva något utan åt det absolut fullkomliga. Och det absolut fullkomliga fins icke. – Jo, barn tycker han om, ty åt deras svaga sidor kan man ännu få skratta, öfverseende. Hos vuxna personer ser han alltid svagheterna, hans känslighet beröres obehagligt af dem. Han blygs. Och att blygs öfver en person, är att vara skild från densamma genom oöfverstigliga skrankor. Hos honom fins ingenting af den sundhet som tar verlden sådan den är och som kan hålla af menniskor med fel och allt. Han slites mellan sin tillgifvenhet för en skröplig menniska och blygseln öfver hennes skröplighet. Och han lider. Hans hjerta är för varmt för att kunna uppgifva tillgifvenheten, han söker och söker något att älska; men hvarhelst han finner något att älska, der finner han äfven något att blygas öfver. Hans mostrar klema med denna svaghet. Allt som kan stöta den måste bort. Eller också döljas, förtigas, ljugas undan. Och detta välmenta lögnsystem har uppdrifvit hans misstänksamhet. Öfver allt anar han en förgylning, ett falskt sken, en fälla. När jag kom till Malmö bådo hans mostrar mig säga att jag fann hans rum vackert. Jag fann det så. Men skulle jag sagt det vackert, om jag sjelf tyckt motsatsen? Bara för att trösta honom och göra honom belåten. Derför misstänker han alltid att menniskor ha en sådan afsigt under sina ord. Och den tanken förgiftar allt med ett smygande tvifvel. I stället för all denna varsamhet behöfde han en duktig, genomgående kur. Han borde tvingas att icke blunda för bristerna i lifvet; tvingas dertill ända tills han lärde sig älska det sådant det är. Nu håller han en liten smula af mig sedan den tid vi voro jemt tillhopa, han skulle glädjas åt min framgång, han skulle vilja känna sig stolt öfver mig. Men allt detta vållar honom endast pina. Ty för att han skulle kunna känna verklig och fri vänskap för mig, måste jag vara fullkomlig.
Därvid slogos dörrarne u p p till biljardsalen, hvilken skyndsamt passerades, och därpå trädde man in i den vackra väntsalen. Dalamännens häpnad och förundran låter sig ej beskrifva. D e vågade knappt sätta ned sina fötter pä det bonade golfvet, som var halt och spegelblankt som i s. A t t sätta sig på de med gult siden öfverklädda stolarne var heller icke t ä n k b a r t. D e stodo därför innanfär dörren helt förlägna och stirrade på kristallkronorna — de stora speglarne och de många i olika uniformer klädda herrarne. » ' Adde vi inte riksdagsman mä ' oss, så nog ba ' vi te få gå ' ärifrån på eviga fläcken, » mente G u n n a r s. » Allri k u n n e fäll en tro, a t t det skulle vara så g r a n n t oppe när kungen. » » J a, » inföll Bog A n d e r s, » men när det kan vara så ogrundadt ' ärligt ' os våran jordiske konung, ' ur ska ' de ' inte då vara där oppe när alla konungars k o n u n g? Micke ska ' vi få te förundra oss öfver, när vi komma dit en gång — i det palats, som icke med ' änder gjordt h ä r. » Excellenser och generaler, presidenter och andre civila och militära ämbetsmän gingo af och an, samtalande med b v a r a n d r a, kastande då och då en och annan frägande blick på » daladeputationen ». Några kommo äfven ned till de hederliga bondgubbarne och inläto sig i samspråk med dem. Efter flere t i m m a r s väntan uppropade adjutanten omsider de t r e dalamännens namn. D e gingo nu in i en lång sal, hvars väggar voro beklädda med p u r p u r s a m m e t och breda guldbårder. E n äkta turkisk m a t t a betäckte golfvet, soffor och stolar, klädda med samma kost I DU N 68 bara tyg som väggarne, utgjorde tillaammans med ett par stora i marmormosaik konstnärligt utförda bord, möbleringen.
Derföre har ock medborgerlig dygd sammangutit sig med aliade Regeringssätt, som styrt Svenskarne; och midt ibland Magtens laglösa våldsamhet, har den likväl städse lyckats, att åt Fäderneslandet bereda friheten. Och detta just der - Den 18 Juli i e. m. före, att oväld, nit, skicklighet och drift i Sverige städse varit vilkoren för de Styrandes Magt och anseende. Engelbrecht, Stuvar och "Wasär ristade dessa grundvalar för Svenskarnes Statsförfattning i hvarje Svenskt bröst, och ingen Magt på jorden skall förmå att utplåna dem. Det var ej en Secreterare i 1809 års ConstitutionsUtskott, som insatte dem i vår RegeringsForms 107 §. Det var Sveriges forntid, det varsamtidens genom olyckan lifvade minnen af fordna tiders store män och lyckliga ärorika förhållanden, som inskrefvo dem i denna Grundlag. De stå der. Och de skola helighållas af en hvar Riksdagsman, som ej åt egen lycka offrar folkets, ej för egen nytta öfvergifver medborgarens pligter, ej af fördomar villas från Svenskmanna-frihet, ej ringa aktar sitt kall såsom hela Folkets Ombud, och som deremot vet, att förakta det missförstådda kallet af nådsökande för några, mot det allmänna fiendtliga, interessens godtyckliga skydd. Måtte Representanter, sorn känna sin kallelse, icke misströsta öfver, att se den af andra oriktigt bedömd eller ringa aktad. Majoriteternas voteringssedlar tillhöra ofta villorna och interessena; men folkets öde beror ännu mindre af en ögonblicklig pligtförgätenhet eller en missförstådd pligtkänsla.
Min man var en fransman. Han var ytlig, som de äro alla. Partiet uppgjordes så, som äktenskap alltid uppgöras i Frankrike. Man gifter sig utan att känna hvarandra. Vi passade samman som eld och vatten. Han hade lefvat det lif, som unga män bruka lefva i Paris; han visste icke af något pjunk i sina erotiska förhållanden. — Jag var 18 år — nästan ett barn ännu. Jag hade alltid längtat efter värme och innerlighet — han var endast brutal. Om jag under andra omständigheter kunnat lära mig att fördraga honom, vet jag icke. Kanske var det mitt tyska blod, som reagerade så våldsamt mot att blandas med hans franska Efter ett års äktenskap afskydde jag honom — han märkte det väl, ty han vände sig ifrån mig. Från den tiden var vårt äktenskap en kamp. Han skydde intet medel att göra mitt lif outhärdligt. Hans egenkärlek hade väl blifvit sårad, kan jag tro, och detta visade sig i symptomer, som liknade svartsjukans. Han sökte isolera mig från allt umgänge med andra män, på samma gång som han sjelf vårdslösade mig på alla upptänkliga sätt. Han hade en mängd flyktiga förbindelser af alla slag och han sökte aldrig dölja att så var. Tvärt om! Han framhöll det för mig vid alla upptänkliga tillfällen, som om han kunnat såra och smärta mig dermed! Jag kan icke beskrifva för er, hvad jag kände under allt detta. Och jag vet inte om ni skall förstå mig, då jag säger er, att det föreföll mig, som om det icke fans mer än ett enda medel att göra mig kvitt all denna smuts. Tiga och lida? Nej, nej, nej. Bryta mitt äktenskap måste jag! Jag skulle ha gjort det på hvad sätt som helst — om jag också skulle ha dött i nästa sekund!» Han hade sakta sträckt ut sin hand och fattat hennes, som han tryckte utan ett ord. Hon kände en trygg, innerlig glädje fylla sitt bröst dervid. Han var den första menniska, åt hvilken hon förtrott sitt lifs hemlighet och han hade icke vändt sig bort — han hade tryckt hennes hand till tecken att han förstod. Hon kände sig liksom renad, upprättad deraf. Hon hade talat häftigt, trotsigt, hårdt; nu blef hennes röst vek och mild då hon fortsatte: »Just då fick jag veta, att han var i Paris.
I allmänhet tillhör det statsmän, att noggrannt känna det lands institutioner och lagar, som de vilja göra till föremål för sina förhandlingar; men ett helt annat förhållande synes här äga rum, och Frih. af Nordin har begärt, att StatsUtsk. skall utreda uppkomsten af hemmantals-räntan, hvaröfver han uppgjort en liten historik från år 1617 till 1717. Vid frågans slutliga utveckling börjas å g:de sidan af Hr Frih:s motion en period sålunda: "En tid nalkas, då allt, som icke hvilar på rättsgrund måste upphöra att finnas; och rättigheten för hvarje medborgare är ock lika ostridig och måste vinna tillämpning, nemi. att blifva öfvertygad derom, att fördelningen af de allmänna statsbidragen är, icke efter godtycke, eller gammal häfd uppgjord, utan liemlar sin grund ifrån den förmögenhet, hvarje med - 2a4 Den 5 Februari.- m borgare äger och det skydd han åtnjuter.” Jag vill icke ingå i någon granskning af denna period-byggnad. i afseende på det stilistiska eller det mindre sammanhang den synes förete; men i afseende på saken förekommer, att Ständerne böra hålla Frih. af Nordin räkning för detta yttrande, i händelse han vill fullgöra hvad han deri framställt såsom regel, nemi. att statsbidragen böra utgöras i mån af förmögenhet; ty för närvar, åligger det honom såsom bruksägare endast att till Staten gifva -j-i^tde!, i stället alt jordbrukaren nödgas erlägga -j-gMel af inkomsten.
Ränta samt 86R:dr 12 sk. uti Tionde; varande häruti inbegripne det af R. St:r förut beviljade Anslag af 3ooo R:dr för Carlskrona Stads Fattigvårds-Inrättning, om hvilket Anslags fortfarande Utskottet uti Betänkandet N:o 37 sig utlåtit. 5:o Lazarettet i Stockholm. Uppföres till lika Anslag, som år 1823, eller 5ooo. — - 6:0 Hospitalers och Lazaretters underhåll. Det härför bestämde Anslag utgör 4^,237 R:dr i5 sk. 5 r:st., men belöper till. 46,2i8:3g. 8. af hvilka 8,412 R:dr 44 $ rist. bestå af ordinarie ränta samt 35,002 R:dr 36 sk. af tionde. Uti penningebeloppet äro jemväl inbegripne de uti K. M:ts Nåd. Proposition om StatsVerkets tillstånd och behof samt K. StatsContoirets dervid fogade Berättelse om förmäldte 619 R:dr 23 sk., som hittills medelst anordning utom Stat utgått. 286 Stats-Utskottets 7:0 Stora Barnhuset i Stockholm. Dess Anslag, förut bestämdt till 18,071 R:dr 4i sk., utgör rätteligen ej mera än 17,-295: 10. 3. deraf 16,128 R:dr 26 sk. 3 r., såsom Tionde utgå. 8:0 Frimurare-Barnhuset i Stockholm. Upptages till åtnjutande af euahanda Anslag, som förut, eller 666: 32. - 9:0 Barnhusen i Lanclsorternc. Vid sednaste Statsreglering fastställdes Anslaget till io,356 R:dr 2 r:st., men upptages här endast lill det belopp, hvartill Utgiften nu uppgår, eller g525: i5. - hvilka Medel såsom Tionde utgå. 10:0 Institutet för Blinda och Döfstumma.
Detta förmenande saknar dock all grund och synes härröra från ett missförstånd angående syftet och omfånget af den ifrågavarande §, som uppenbarligen afser tillställningar af andra slag och för helt andra ändamål än de, hvarom i 8 § Kongl. Förordningen den 6 Februari 4 849 förmäles, och så länge sistnämnda lagbud, hvars upphäfvande Kommitterade icke ifrågasatt, qvarstår till skydd '188 för menigheternas rätt att sammankomma till öfverläggningar i frågor, som dem rora, torde någon till inskränkning i denna rättighet ledande tillämpning af det föreslagna ordningssladgandet icke vara att befara. Den enda egentliga skiljaktighet, som förefinnes emellan Kommitterades förslag och Öfverståthållare-embetets ofvannämnda kungörelse, är alt då, enligt den sednare, både offentligt kungörande och inträdesafgift förutsättas vid sådan tillställning, ftir hvars'anställande tillstånd måste begäres, så skulle, enligt Kommitterades förslag, blott ettdera af dessa vilkor erfordras, för att liliställaren vore förbunden begära tillåtelse. Kommitterade hafva nämligen ansett det kungörande, som till allmänheten utfärdas, och den af gift, som af densamma uppbäres, icke blott i förening med hvarandra, utan hvar för sig göra tillställningar underkastade kontroller, dem ordningsmakten må å samhällets vägnar utöfva; och hafva Kommitterade velat genom uttryckandet af denna åsigt gifva stadgandet den utsträckning och allmännare tillämplighet, som med ändamålet af detsamma, så vidt det bör finnas, öfverensstämmer.
Det är först i fråga om sättet, som en verklig meningsskiljaktighet förefinnes. Härvid möter i främsta rummet den af ej mindre nyssbemälda reservanter, än en reservant, tillhörande detta Stånd, framställda anmärkning, att K. M:s förslag icke hvilar på historisk grund. Jag kan icke finna, att denna anmärkning är grundad. Den historiska utvecklingen har sedan en längre tid gått ut på Ståndens upplösning, mest utom representationen, men äfven inom densamma; Borgare-St. är nemi. 213 Den 18 Mare f. m. till sitt inre så fullständigt upplöst, att personer af alla stånd och klasser tillhöra detsamma. Afven Adeln utgör nu, vida mera än förr, en sammanfattning af alla samhällsklasser. Att fortgå på denna bana till en politisk sammansmältning af alla Stånden, måste då vara en mera historisk utveckling än att bilda nya politiska stånd eller klasser, som för historien äro alldeles främmande. Icke heller kan jag medgifva, att de nya kommunallagarne, i hvilka K. M. trott sig finna ett bevis, att ståndsbegreppen, hvilka der icke vunnit något afseende, förlorat större delen af sin betydelse, äro så utan allt värde såsom underlag, från historisk synpunkt, som reservanterne af Perste-St. förmena. Det förhåller sig nemi. icke sa, som dessa reservanter uppgifva, att »på grund af såväl kommunal-väsendets egen natur, som historiska förhållanden inom detta område, ståndseller klassvals-principen här aldrig kunnat ifrågakomma.» Historien upplyser, att Sveriges gamla provinciai-möten voro organiserade ståndsvis, liksom provincial-ständer ännu i dag finnas i en och annan främmande stat. Inom våra städer var, ända till de nya kommunallagarnas antagande, vården om kommunens angelägenheter lill största delen förbehållen åt Borgare-St. ensamt, och för verkställande af den åt kommunerna öfverlåtna taxeringen af statens bevillning voro, ännu enligt 1858 års bevillnings-förordning, taxeringsoch pröfnings-komitéer sammansatta efter stånd. Det är betecknande för stånds-begreppens upplösning, att ehuru de så nyligen utplånats ur våra kommuners historia för dagen, reservanterne likväl redan anse, att de der icke kunnat ifrågakomma.
Ätt indelas på den Riksdag forn tillhörde dels närmaft intill belägne nummer, och om denj hade litt rum lika nära 2:ne, kunde den få åtfölja lin närmalle granne till vänlfer, 4:o Att i fall uti någon Slägt, brill uppå enj rätt till ålder och poliesiion qvalificerad Reprelentantjkul - le förefalla, borde i likhet med nyfs anförde 3:dje punkts förelkrift förfaras, få att den närmaft intill belägne Slägten då finge fig uppdragit att Riksdagen bi vi fia; och 5:o Att alltid vid det 6 Riksmötet, eller i händelfe endal! af ordinarie Riksdagar, hvart 30 år, Ridderlkapet och Adelen mangrant förfamlades, för att■ verkftälia en ny låttning, på enahanda fått för de följande 5 Riksdagarne. Härefter räknadt, Ikulle den förfta Kammaren komma att beftå af ungefärligen följande antal Ledamöter: En femtedel af Ridderlkapet och Adelens famtelige Ätter, hvilka kunna räknas utgöra 240 Perf. Hvartill kommer Ärke-Bilköpen, Bilkopar, Superintendenten och Paftor primarius i Stockholm 14 — Summa Ledamöter 254 — Det är dock troligit att af Adelen till det minfta 40 i 50 Äcter uteblifva, hvilket Ikulle i famina mån förminlka. det utfatta beloppet; hvaremot örn Kyrkoherdar ifrån Provincerne Ikulle lemnäs inträde, och hvilka för det närvarande utgöra omkring 3o .perioner, få komma ofvannämde förminlk - ning att någorlunda evfäctas; men i alla falt iynes denna Kammare vara tillräckeligt, om ej öfverflödigt iörfedd med Ledamöter. 2:o. Den Nedre Kammaren t Till någon del ankommer beloppet af perfoner häruti på frågan om Prefte-Ståndets intagande uti denna elier den Öfre Kammaren, och i förmodan af det fednare, kunna de icke här komma uti någon beräkning. Således återftår Borgare, bönder och nya RepreTentanter forn böra utgöra Ledamöter 1 den Nedra Kammaren.