Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rääf, dervid till grund för värderingarne tagits den kostnad som skepp eller fartyg af lika beskaffenhet såsom nya erfordra, med afdrag af hvad de omförmälte fartygen genom slitning och tidens längd förlorat, efter hvilken grund väldet å desamma finnes på följande sätt utfördt: a) Örlogsskeppet Tapperhet en, år 181g från Dockan uttaget, efter då erhållen, i det närmaste total förbyggnad, med hela förtimringen af Ek, men större delen af bordläggningen och hela garneringen i botten af furu; kan till varaktighet, jemföras emot ett nytt skepp med Eke-bordläggning öfver vattnet samt Eke-garnering i botten såsom ungefärligen 2 : 3 samt till sitt dåvarande värde upptagas till trefjerdedelar emot ett nybyggdt; så att, då det sistnämnde anses kosta 220,000 R:dr bihloch bolfärdigt skeppet Tapperheten skulle vara värdt. R:dr Eleo i65,ooo. — - Skeppet Tapperhetens bestyckning utgörande 2g-pundige kanoner på Undra Transport i65,ooo. —> - 58 Stats-Utskottets Transport i65,ooo. — - och 18 Skålptge på Öfra Batteriet, utom back och skantz, circa 3o,ooo. — - Den öfriga Artillerie-Inventarie-Attiraillen, med afseende å dess till vissa delar slitna beskaffenhet öfverhufvud nedsatt till Fyra femtedelar emot nya persedlar eller till 12,800. — 42800 — - Skeppare-uppbörd, ny i complett stånd värd 54,ooo R:dr, å skeppet Tapperheten, till segelduk, tågverk och flaggpersedlar för en del ny och för resten i brukbart stånd i värde uppgående till trefjerdedelar emot ny eller 4°>5'00. “** " Skeppsankare och jernbarlast samt completta timmermans-uppbörden, som ej lidit någon försämring 3o,ooo. — - Skeppet Tapperheten med dess inventarier således R:dr B:co 278,300.
Herr von Ehrenheim, Johan Reinhold, och Friherre Carpelan, Carl Mauritz, anmälte till Protocollet deras reservationer, ‘i enlighet med hvad Herrarna Hjerta och Lefrén förut anfördt. Gref ve Cronstedt, Claes: Äfven jag har voterat för publiciteten , och Jrodde en reservation vara öfverflödig , då jag ansåg mig vara nog känd; men då en oriktig tydning af min tanka möjligen kunde äga runi , anhåller jag få reservera mig i likhet med Herr Lefrén, Friherre vört Stedingk, Ludvig, och Grefve Taube, Gustaf Eric, anmälte nu till Protocoliet deras reservationer emot Ridderskopets och Adelns beslut. Grefve Posse, Arvid-. Jag erkänner uppriktigt min förundran deröfver, att den i Grunda lagarne Riksdagsmannen tillagde reservationsrätt , nu blifvit utsträckt till ny öfverläggning öfver ett redan afgjordt ärende. Jag vill icke deltaga deruti, utan anhåller endast att uti Protocoll^t få antecknadt, att äfven jag röstat för den såkallade publiciteten; men icke derföre, att jag delar det förakt som folket, enligt hvad här blifvit yttradt, skall bära för aristocratien , icke eller derföre, att jag i våra Grundlagar ej finner några aristocratiska principer; utan derföre, att jag anser publicitet ganska förenlig med en laglig aristocrati, den jag älskar såsom ett hufvudvillkor för beståndet af constitutionella Monarchier. Herr Uggla, Carl, förenade sig med Grefve Posse. Grefve Posse, Carl Hindric: Jag börjar med att förklara mig vara en ifrig anhängare # I Den i g Martil* äf frihet, publicitet, sanning och rått. Men då jag med förundran hört den nu öppnade discussionen annoncera en pluralitet i motsatt förhållande emot voteringen i förrgårs, så skulle jag anse det som en feghet af mig, att ej yttra det jag af öfvertygelse voterat Nej. Jag förenar mig med Friherre Boije, och får blott tillägga, det jag tror att man ofta lÖrblandar bruket med missbruket.
L«c//g-r Lro/io^/tcon^ L.-o visningen fullgöra, kärkalls Namnäens beslut, sä viät cist pä käranäens rätt veikur, ocb läte klätten l^ämnä än^o väljas." § 22. "Lkulle nägon, som i serskild l^ämnä suttit, vilja betalning äerkör taga, klä mä ban bos klätten äet anmäla; oob lagge klätten bonom till sä wreket, som emot bans verkliga kostnad kör den förrättning svara kan. Den Mattning skall gäldas, pä sätt i § 26 käreskrikves." § 23. "Dfter det genom trakkad öfverenskommelse , eller serskilda I^ämndens, pä 8'ätt i H 18 8äg8, parterns meddelade beslut, ersättningsbeloppet bestämdt blifvit, böra inom en mänacl, 8ä vida jorden eller lägenbeten redan är afträdd, medlen till dem 8om vederbör utgikvas, eller bo8 I^onungens Dokallningsbakvande nedsättas. Lr ioks jorden eller lägenbeten redan afträdd, vare den, 80m användandet vrkat, skvldig st!, inom den kör akträdandet utsatta tid mecllen utgifva eller nedsätta, ekter bvad nu 89gclt är, eller ook, clere8t 8amma yrkande necllägge8, bärom inom sex veekor, ikrän rlst hämndens beslut meddelades, men inom akträdestiden, l1ere8t clen kärr inkaller, gikva vederparten bevislig underrättelse, eller ook inlemna skriftlig anmälan till klätten eller Dowbakvanclen; ocb skall, sä snart betalning eller nedsättning ak beloppet inom stadgad tick skett, vederbörande bakva rättigbet att, utan binder ak talan, som ekter M 20 oeb 21 köras kan, jorden eller lägenbsten genast tillträda.
Olli gick j u som en trasvarg med stora hål på armbågen, och de där blårandiga kläderna — det fanns väl inte en människa, som kunde påminna sig att ha sett dem rena. Men en dag kommo de i såplut; fröken Astrid kunde inte låta bli att stanna framför den röda grinden, då hon såg Ollis mamma stå böj i öfver tvättbunken, medan Ollis pappa satt och målade under artistparasollet och Olli själf låg längst borta i ett hörn af den soliga trädgårdstäppan och öste sin systers förkläde fullt af sand. » Olli, jag känner inte igen dig. Skall du inte komma och hälsa på tant? » «Ah — fröken — han ser så ut så. » Ollis mamma rodnade och strök håret ur pannan med en tafatt rörelse af den bara, hvita armen. » Jag visste inte, hvad jag skulle sätta på honom. Han får ha en af Jeannes kjolar, medan jag tvättar. de här. » Det var något så lj ulligt öfver henne som hon stod där, ljus och blyg, med ett hvitt stycke tyg knutet öfver håret och dessa förlägna mjuka rörelser, att fröken Astrid kunde tagit henne i famn, men i ställett kastade hon sig på knä framför Olli och höll honom rakt ut framför sig: Han var ju härlig — härlig. Hvilken förlust för könet, att han inte blef född att gå i kjol. Var det roligt att vara flicka, säg Olli? Han såg allvarsamt på henne: » Olli är en gosse, för mamma sa ' det. Olli har byxor, som ä ' i tvätten. » » Han menar, det är bara en tidsfråga, när han blir insatt i sina naturliga rättigheter, » skrattade hans far och drog sin son i kjolen: » K o m hit får jag titta på dig. Han är må- lerisk, hvad, pyseu ?« » Härlig, » sade fröken Astrid ännu en gång, litet frånvarande. Hon hvälfde en stor plan i sitt stilla sinne: hon tänkte sy kläder åt Olli. Och som hon var en ung dam, som inte brukade tveka så särdeles länge, innan hon satte sina idéer i verket, så gick hon direkt att skaffa sig mönster — icke hos sin gifta syster: hon hade bara en flicka — utan hos doktorinnan Rönning, som hade fem pojkar och var husmor ända ut i fingerspetsarna.
Tegnéhr vände sig mot väggen och låtsade genom snarkningar, som om han omedelbart insomnat, tydligen för att slippa resonnera med mig; men af hans oregelbundna andhemtning förnam jag tydligen, att han allsicke kunde vara fallen i Morphei armar, utan fastmer ännu alltjemt utgjorde ett rof för skilda känslor emot den sköna Emelie och emot mig. Jag, som kom att ligga ytterst, släckte nu lampan och tänkte öfverlemna mig åt en vederqvickande sömn efter dagens alla kroppsansträngningar och själsrörelser. Men sömnens hulda engel ville denna gång ej infinna sig vid mitt läger. Tvertom, ju längre jag låg, desto lifligare korsade mina tankar och känslor hvarandra. Jag tänkte på min ömma moder i den kära, landtliga hyddan, som jag så nyss lemnat, och jag kände mig härvid så varm om hjertat. Men tanken på henne fick dock snart vika för tanken på kamraten vid min sida. Ack, huru hade jag icke längtat efter denna dag, då jag skulle flytta tillsammans med honom min bäste kamrat och vän. Jag hade ju tänkt mig två hela studieår af idel samförstånd och inbördes glädje. Men huru hade det artat sig? Jo, redan efter några timmars samvaro, sedan vi flyttat under gemensamt tak, hade en spänning inträdt, som, om den icke hotade att alldeles afslita vårt vänskapsband, likväl gjorde vårt rumskamratskap föga angenämt. Och hvad var orsaken? Det var ju det gamla: Hvar är qvinnan? Ja, grundorsaken var, det måste jag ju erkänna, att vi båda helt plötsligt fattat tycke för den unga, vackra mö, som vi i dag för första gången skådat. Hvem skulle blifva den lycklige, som vann den skönas hand? frågade jag mig gång på gång. Visserligen hade Tegnéhr, som det syntes, preference nu till att börja med, tack vare naturligtvis hans större vana att umgås med fruntimmer eller i kanske ännu högre grad hans alltid hänsynslösa dristighet, ja jag kunde nästan våga säga oförskämdhet; men mina goda egenskaper, min aldrig svigtande hänsynsfullhet, mina större kunskaper och min flit, som ju lofvade bättre utsigter för framtiden, skulle nog till slut taga ut sin rätt äfven hos henne och vinna både hennes förstånd och hjerta.
Den 22 Juli. /• m. sant, att jag hört omtalas, att Commerce* B.ådet Sanlesson uppburit 2 FroCent provision för de varor lian till Götha Canal Direction levererat. Men detta har likväl icke af mig blifvit .framställdt såsom någon anmärkning öfver hvad sorn hittills händt, emedan det icke varit synligt af de handlingar jag öfversett. I sådant fall kan jag försäkra, att en direct anmärkning deröfver icke skulle hafva uteblifvit. Af Herr Grefve Plåtens nu lemnade uppgift linner jag, att min förmodan varit sann; ty det är svårt att inse den fina distinction som Herr Grefven gör imellan Herr Santesson, CanalDirecteuren, och Herr Santesson , Köpman i Götheborg, då båda dessa Titlar tillhöra en och densamma personen. Jag kan åtmindstone icke annat begripa än att den provision Herr Santesson på sitt Contoir i Götheborg uppbär, kommer honom äfvenså val till godo som om han får njuta den i egenskap af Herr Ca» nalDirecteuren Santesson. Grefve von Platen: Äfven jag instämmer med Major Påhlman att BancoStyrelsen bör äga rätt att göra anmärkningar öfver alla utgifter; men den del af uttrycket, att BancoStyrelsen skulle äga rätt göra anmärkningar vid arbetets utförande, heldst då dervid fästes den vigt att bidraget äfven jC>98 Den Z2 Juli. f. m. kan innehållas, synes mig vådligt. Defc blix' omöjligt för BancoStyrelsen att bedöma om öfversta eller nedersta slussen vid Berg bör först byggas, ora de dervarande 7 nedersta Slussar böra byggas i ett sammanhang eller delas parvis: detta ar enda-t ett exempel af de hundrade som förefalla. Herr Påhlman talar 0111 mojligheter. — Möjligheternas verld är vid _ önskeligt vore, att man ej för mycket forlo rade sig uti den, da fråga är om individuel', deras handlingssätt och grundsatser i administrationsväg; ty annars skall deraf följa, att andra och mindre underrättade åter tänka sig in i andia möjligheter, och man vet ej hvar man stadnar.
Ständers UonstitutionsUtskott den 1 Augusti 1812. Herr Envoyén Baron Adlerberg anmälte, att Herr Öfversten m. m. Grefve Gustaf Löwenhjelm till honom öfverlemnat ett Memorial, rörande åtskilliga föreslagna förändringar i Grundlagarne, i afsigt att få detsamma nti Utskottet pröfvadt. Ifrågavarande Memorial upplästes, så lydande: Vördsamt Memorial. Med den mig i Constitutionen lemnade rättighet öfverlemnar jag härmedelst till Högloft. ConstitutionsUtskottet följande anmärkningar vid Grundlagen, för att vid nästa Riksdag upptagas och pröfvas. Bilaga A till Exped. Månne icke den nuvarande, ända till de lägsta detailler gående utsträckning af Riksens Ständers befattning är i flere afseenden skadelig? Månne icke det vördade anseende, som borde tillhöra en så Majestätelig inrättning, som den af NationalRepresentation, månne detta anseende, säger jag, icke betydeligen måste i mängdens ögon skadas, då Representanterne nödgas sträcka sin handläggning till mål, vida under hvad emellan Riksdagarne förekommer uti Landthushållnings-Committéer, Politie-Rätter och Sockenstämmor? Långa Riksdagar ha alltid hållits skadeliga. Så har Nationens röst alltid och enhälligt ansett dem. De äro det ock verkeligen: dels inträffa de oftast i sådane omständigheter af crisis, då snara beslut äro af nöden; dels kan man med sanning tillägga dem en i allmänhet skadande verkning: den att under den tid, den lagstiftande magten är församlad, måste den verkställande alltid förlora af sin drift och verkningskraft. Detta ligger i sakerues natur. Månne ej den långa osäkerhet, som i enskildte förhållanden under långvariga Riksmöten uppkommer, också är som en menlig följd däraf att anse? Låtom oss rådfråga dem af våra medbroder, som under Riksdagar besökt hemorten, och af dem inhämta, huru en del af våra arbeten till sitt värde bedömmas, och hvad verkan våra däraf följande långa sammanvarelser åstadkommer.
Der var arbetarfrågan: tanken på att höja den stackars trälen, som släpade fram sitt lif i armod och okunnighet; der var kvinnofrågan: genom århundraden hade den ena hälften af menskligheten behandlats endast som den andra hälftens själlösa könsmotsättning; der var sedlighetsfrågan: hur många tusen menniskor hade icke liksom han sjelf fått sin unga längtans framstickande hjertblad förbrända. Det måste finnas räddning från allt detta elände; och häri såg han den moderna literaturens stora uppgift. Han kunde icke förstå de gamles klagan öfver den nya tiden; kunde man då icke se, att detta var gryningen, som bådade solens uppgång. Förr stod hon, diktens genius, blek på sin höga piedestal, och det själlösa leendet hade frusit fast på hennes läppar. Månens strålar föllo öfver hennes panna och inväfde hela gestalten i ett skir af öfverjordiskt ljus. Menniskoanden sof, vaggad till ro af hennes sånger, som icke ägde kraft att lindra smärtan och icke ingåfvo hopp om förbättring för än i en annan, problematisk verld. Men det ljusnade i öster, menniskoanden började vakna, och diktens genius lät sin mantel falla. Morgonsolens första strålar kysste henne, der hon stod, de stelnade lemmarne mjuknade, ansigtet speglade menskliga lidelser, och till sist började hennes hjerta klappa lifskraftigt och friskt. Då steg hon ned från sin höga piedestal och gick ut bland folket, förkunnande den nya tidens evangelium. På den väg hon gick följde henne tusendes välsignelser: Från alla dem, som kastats under hjulen utaf kulturens vagn, och sårats blodigt, från alla dem, som tyna bort i skjulen, som kväfvas långsamt af fabrikens rök; från alla dem, som digna under skammen för det de älskat utan prestens amen, en gång när känslostormen genom blodet med smeksamt mjuka sammetsvingar strök. Från alla dessa tusenden, som lida, som bäfvande af hopp se ut i natten, där dimman redan börjat undan glida för morgonbris, som öfver slätten yr. Från alla dem, som tro, att dagen randas, att snart står solen öfver land och vatten. Från alla, hvilkas tusen stämmor blandas i detta jublande:
Åro nu långifvarne försigtig», så lemna de icke alls några penningar ifrån sig innan tinget blifvit afslutadt; men i sådant fäll vinnes ju icke det åsyftade målet, att nemi. erhålla penuingarne i god tid och före tingets slut. Och hvartill tjenar då hela lagförändringen? Med fästad t afseende å nämnde förhållanden anser jag fördenskull rådligast, att icke frångå den uti förevrde hänseende hittills rådande princip, så snart man icke på samma gång tror sig kunna ändra de gällande bestämmelserna rörande lagfart. I öfrigt ber jag att få fästa upmärksamhet å en annan omständighet, nemi. att vid domstolarne å landet finnes för närv:de icke den minsta kontroll i afseende å hvilken dag som inteckningar införas i prolokollet vid häradsrätten. Jag har sjelf, då jag för en 17 år tillbaka första gången biträdde domare å landet med tirigsgöromål, varit vittne till att domaren icke förde något slags memorialprolokoll, utan alla handliugarne till de s. k. småprotokollen lades helt enkelt i bundtar för hela tinget, och det var föröfrigt alldeles godtyckligt, hvilken dag under tingets lopp dessa inteckningar sedermera infördes i protokollet. Om således icke någon bestämd kontroll stadgas i afseende derå, alt domaren verkligen skall införa inteckningar å rätta dagar, så skulle lätteligen, genom oordentlighet eller bristande upmärksamhet hos domaren, kunna hända, att personer, hvilka beräknat att, få en bättre förmånsrätt, ådrages men och skada derigenom, att deras inteckningar blifvit oriktigt införda i protokollet en eller annan dag sednare än den dag, då inteckningshandlingarna verkligen blifvit till tinget iugifne. Uti närvarande stund finnes ej heller den ringaste kontroll på domaren å landet under hvilken dag han behagar införa inteckuingarne i protokollet.
Drottningen vände nu tillbaka hem till sitt, och öfverlade hvad råd hon skulle utfinna, att de unga tu ej måtte komma i tal med hvarandra. Till den ändan befallte hon sin styf-dotter att gömma sig i prinsens sof-rum, och lönligen akta uppå allt hvad den främmande qvinnan skulle företaga. Derefter fyllde hon en bägare med mjöd, blandade starka örter uti, och bjöd prinsen dricka. Men knappt hade han tömt bägaren, förrän en tung sömn föll öfver honom, så att han sjönk i dvala, och hvarken hörde eller såg. Då gladdes troll-drottningen i sitt falska hjerta, lopp bort till prinsessan, förde henne in i kammaren, och sade att hon nu fick blifva der om natten, såsom lofvadt var. När konunga-dottern nu blifvit ensam med sin käraste, sprang hon fram, föll honom om halsen med stor kärlek, och sade huru glad hon var att ändteligen ha funnit honom. Men prinsen hvarken talade eller svarade. Då vardt hon högeligen bekymrad, ropade honom med många kärleksfulla ord, och förtäljde huru hon vandrat kring hela vida verlden för att söka honom. Som prinsen nu ändock fortfor att sofva, kunde prinsessan icke tänka annat, än att han icke längre höll henne kär. Hon föll derföre ned på sina knän, bad honom om tillgift för allt hvad hon brutit honom emot, och grät så bitterligen, att hennes hjerta ville brista af sorg. Detta allt förnam troll-käringens dotter, der hon låg gömd i kammaren, och fick sådan ömkan med de två konunga-barnen, att hon begynte öfverlägga, huru hon skulle frälsa dem ur sin moders våld. Men prinsen sof alltjemnt och vaknade inte; sådan kraft var i dval-drycken som han hade druckit. Så förled hela den natten, och om morgonen bittida, förrän det begynte bräcka för dagen, gick troll-drottningen in i prinsens sof-kammare, för att spörja huru allt stod till. Konunga-dottern fick nu vända igen till gås-huset, och der satt hon sedan med hand under kind och bara grät, så att hennes tårar runno i strida strömmar.
På desse och de af åtskilligaLedamöter inom Högloflige Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet emot Motionairernes förslag anförde skäl, anser Utskottet någon allmän inställelse eller inskränkning af bränvins-hrännmgen nu ej behöflig eller lämplig, hvadan Utskottet vördsamt hemställer, att Herr Silfverhj ehns och Ola Jeppssons i detta ämne väckte motioner icke måtte tili någon Rikets Högloflige Ständers åtgärdföranleda. Hvilket dock till Rikets Högloflige Ständers närmare pröfning vörd«' samt öfverlämnäs, , Stockholm den 24 September 183g. 3 STOCKHOLM, hos Ludv. Westerberg i8S4* Allm. jBesvärsoch Occonomie-Ut slottets Utlåtande N:o rzJ. E N:o 127. Ankom till Exp.-Utsk, den 7 Oct. Utlåtande, i anledning af täckt motion om upphörande af det så kallade Viaticum, eller Djäknegången, inom Vesteroch Norrbottens Län. JVån Vällofl. Borgare-Ståndet har Utskottet fått till utlåtande emottaga ett af Herr Benjamin Hahn afgifvet Memorial, hvaruti blifvit yrkadt, att, då det biträde för studiernes fortsättande, som inom Hernösands Stift, under namn af Viaticum, meddelas fattiga ynglingar, för desse i allmänhet förefaller högst besvärligt och derjemte genom sjelfva sin beskaffenhet på ynglingens moraliska anlag kunde medföra menlig inverkan, detta mindre ändamålsenliga hjelpmedel alltså måtte afskaffas, samt, i dess ställe, af de medel, som för uppfostrings-anstalterne blifvit anslagne, afsättas något till biträde för mindre bemedlade, men hoppgifvande ynglingar från nämnde Stift under deras vistande vid Academien.
Efter noggrant öfvervägande af de nu framställde förslagen uti ifrågavarande, ej blott för den skjutsskyldige, utan för bela landets rörelse och industri, serdeles vigtiga ämne, går Utskottet att deruti yttra sig, hvarvid 12 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Viskolltls Utlåtande, IS.o 121. forst förekommer frågan om jordbrukets fullkomliga befrielse från skjutsningsbesvär et. Denna fråga, 6om länge utgjort föremål för båda statsmak tornes omsorger, har föranledt de genom Kongl. Cirkulärbrefvet den 2 Augusti 1844 anbefallda skjutsentreprenaderna. Sådane entreprenad-anstalter, hvilka vid 1848 års början varit införda vid 430 och nu lii ra vara till v äga bra gte vid omkring 480 stationer, hafva likväl, efter Utskottets öfvertygelse, hittills icke på ett tillfredställande sätt uppfyllt ändamålet; ty, utom det att ett stort antal gästgifvaregårdar linnes, hvarest sådana anstalter icke kunnat till vä gabringas, förekommer derjemte, att på de liesta ställen, der skjutsningsbestyret är upplåtet på entreprenad, de skjutsskyldige måste utgifva mer och mindre betydliga bidrag till entreprcnörerne; hvadan oek önskligt vore, det annan utväg för ändamålets vinnande kunde beredas.
Jag tror derföre, att, lika som en klagande part skall, då han vädjar till en högre Domstol, erlägge Vadeeller Revisionsskilling, bör äfven den, som vädjar till allmänna opinionens Domstol, erlägga Vadeskilling, derigenom att han ålägges betala den kostnad, som dertill åtgår. Det vore väl, om parter ej för ofta begagnade rättigheten att trycka 59 H. 22 338 Den 3i Januarii e. m. egna insidieusa inlagor och anklagelser; åtminstone bör en sådan rättighet vara förenad med skyldigheten att sedan framgent trycka hvad Domstolen anser nödigt att meddela allmänheten till sakens fullständiga utredande. Det har blifvit sagt, att ingen skulle våga trycka någon Rättegångshandling af fruktan att sedan kunna blifva ålagd att trycka folianter. Denna fruktan priskar jag måtte åstadkomma, att man ej i förtid tryckte handlingar, utan någon nytta för sig eller det allmänna. Dessutom beror det väl på hvarje part sjelf, om handlingarne skola blifva folianter: ty om käranden sjelf författar i duodes format, så behöfver han knappt frukta, att svaranden skall skrifva in folio. Jag tillstyrker alltså, att den af Grefve Frölich gjorde anmärkning måtte förfalla. Grefve Gyldenstolpe: Jag anhåller få rätta ett af Friherre Cederström begånget misstag. Han har kommit till den conclusion, att min anmärkning borde förfalla, emedan han trott det jag förrutsatt att dom i mål möjligen aldrig kunde falla. Jag har aldrig sagt detta, men jag hav sagt, att i händelse Dom icke föll inom en mansålder, parten vore urståndsatt att trycka något af handlingarne, om sådant ej finge ske förr Den 3i Januarii e. m. 33g än Domen fallit. Grefve Frölich har sagt, att han icke vet hvaruti jag meri honom instämt. Om Herr Grefven fattat hvad jag anfört, skulle han hafva funnit, att jag instämt med honom helt och hållet, d. v. s., att jag önskat att få upptaga det tillägg som fanns i 1810 års TryckfrihetsFörordning, men som derifrån sedermera blifvit uteslutit.