Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
i Utskottets förslag, sorn nu skulle blifva den g:de, har Herr Cederschjöld anmärkt en möjlighet af ordalagens förtydning; och sorn Utskottet inser det grundade i denna anmärkning äfvensom, vid en närmare granskning, förmånen af den fördelning i tvenne Moment, som i 12 §. af nu gällande Riddarhusordning förekommer, får Utskottet föreslå bibehållandet i hufvudsaken af den redaction samma nu åger, hvarvid Utskottet likväl, i stället för införandet i §:n af det utaf Herr Cederschjöld föreslagne ordet, oafbrutet, tror sig böra göra det tillägg, att en utifrån inkommande Adelsman , icke må undfå Såte på Riddarhuset, utan att under de 3:ne sistledne åren före Riksdagen hafva varit i Sverige Mantalsskrifven. Friherre Boije har, i afseende på Utskottets förslag till g:dej §:n , hvilken nu skulle blifva den io;de, anmärkt, att det gamla budet fullständigare uttryckte meningen. Utskottet får i anledning deraf upplysa, att det tillkomna stadgandet, om upphörande, redan vid andra generationen af all rått till deltagande i Adejigft representationen, innan Konungen dertill lemnatSitt särskildta Nådiga tillstånd, år af Utskottet ansedt nödigt, i anseende till svårigheten, att pröfva huru personer i tredje och fjerde led Utrikes sig förhållit och till hvad grad af noggranhet jleras genealogier blifvit fördeoch är för öf - 256 Den 18 Augusti e< m. rigt sjelfva stadgandet håmtadt från 1626 års Riddarhusordning, hvilket utan förändring år bibehållit i den förnyade af år 1778. Vid io:de §:n, som nu blifver den urte, har vål inom Ridderskap-! och Adeln anmärkning icke blifvit gjord, men Utskottet har likväl, på grund af det i anledning al Herr Cederschjölds yttrande gjorde tillägg vid gideon, ansett sig böra föreslå ett lika beskaffad! vid denna §.
Jag vet att inom Österrike, hvars regering man ingalunda får beskylla för umgående med några demagogische uratriebe, — jag vet att man inom denna envåldsstat sedan är 1789 börjat att reformera grundskatterna. Jag vet att man der redan 1806 beslöt förändring af beskattningsgrunden efter det system som 1789 ägde rum, och som inom dessa stater benämndes det Josephinska förslaget eller den Josephinska skattläggningsgrunden. Jag vet alt sedermera under d. 21 Äng. 1810 utgick ”das allerhöchste kabinettsschreiben,” hvarigenom ny skadereglering förordnades. Jag vet att man sednare på principen af den Lombardiska grundskalts-cadastern utgaf den af mig kända förordn. af d. 23 December 1817, utgående från (såsom orden lyda) tillämpningen utaf grundsatsen af den strängaste rättvisa. Jag vet således att det icke varit omöjligt alt i andra länder först företaga undersökningar i dessa ämnen, och sedermera tillvägabringa det derigenom befunna nödvändiga jemnandet af skatleförhållandena, som är alldeles oerhördt i vårt land, oaktadt hvad H. Ex. Hr Just.Statsministern här för en kort stund sedan behagat yttra. Del synes mig vara en af aristokratiens arfsynder (jag ber eder mina Hrr observera, att, när jag här begagnar denna benämning af aristokrati i hvad jag tänker yttra med anledn. af påståendet att hvarje nedsättning i grundskatterna skulle vara en skrikande orättvisa emot säteriägare, så kan ingalunda min mening vara alt under denna benämning ensamt innefatta dem af R. o. Ad., som äro ägare af säteri och frälse, då tvärtemot Hr von HartmansdorfTs yttrade ovilja emot all bortnötning af dessa förhållanden, likväl tidens ingripande tand har förmått från de privilegierade afnöta den dem tillhörande rättighet att ensamme besitta säteri och frälse, och då sådan jord således numera äges af personer utom della ständ); jag säger, att det synes utgöra en aristokratiens arfsynd, att anse hvarje på de oprivilegierade hvilande förtryck såsom en de privilegierande tillhörande enskilt egendom.
Han skrifver bland annat i afseende å sin och sina meningsfränders ställning till den stora frågan, ' » att vi i afseende på frågan om en representationsförändring ännu icke anse, att vi beträdt » gränsen af detta försent », hvarmed iframe för en reform sällan försumma att hota och hvarom h. exc. herr justitiestatsministem, uti sitt anförande till statsrådsprotokollet den 5 januari 1863 funnit skäl erinra. Vore ej förhållandet sådant, skulle det utan tvifvel vara en fosterländsk pligt att arbeta för det hvilande representationsförslaget och taga revolutionen, sådan den deri bjudes, utan blodsutgjutelse, hvaremot vi nu af samma pligt känna oss manade att iakttaga all den försigtighet, ämnets vigt kräfver, och hvilken ingalunda är oförenlig med en allvarlig önskan att i våra samhällsinrättningar införa de förbättringar, som af omständigheterna påkallas ». Bittrare » mellanmeningar » kan man väl näppeligen konstruera än de två i dessa punkterförekommande. Sammanställningen mellan frih. De Geers oförsigtiga framdragande af den franska revolutionshistoriens olycksdigra * för sent » och den under sådant vilkor förutsatta nödvändigheten att nu » taga revolutionen sådan den bjudes utan blodsutgjutelse » är väl det skarpaste man gema kan säga, men det beror på sättet, på hvilket det sker. Tegnér har en gång yttrat, att » i stridsskrifter bör man sticka med udden men aldrig slå med skaftet ». Det var denna konst, Hamilton så väl förstått, och udden af hans vapen låg, såsom af det anförda synes, icke i slutsatserna utan i de ampra, ehuru polerade » mellanmenin-gama ». Hamilton var ock på riddarhuset den främste kämpen moj det framlagda förslaget, och hans anföranden i denna fråga äro mönster för vältalighet och verklig statskonst. Hans voro ock idéerna och planerna i det motförslag, som reservationsvis till protokollet framlades rörande en ifrågasatt representationsförändring, hvilket motförslag för sent framkom för att framläggas för ridderskapet och adeln af den egendomliga orsak, att ingen boktryckare i Stockholm vågade trycka detsamma af fruktan för den exalterade pöbelns excesser.
Detta skulle, enligt motionären Anders Perssons uppgifter, isynnerhet vara fallet med de till Presterskapets aflöning och andra ecklesiastika ändamål anslagna fastigheter, såsom prebendehemman m. 11.; och syntes det denne sistnämnde motionär, att ändamålsenligheten af ifrågavarande utsträckning af de förut i afseende ä andra Statens egendomar gifna föreskrifter vore satt utom allt tvifvel, och att nämnde rättighet skulle innefatta en fördel ej allenast för det allmänna, utan äfven för aflöningstagaren, dä man afsäge ej mindre dennes tillfälliga vinst än ock hans och hans efterträdares framtida fördel. 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 100. Stats-Utskottet får i anledning häraf erinra, hurusom Rikets Ständer, uti Underdånig skrifvelse den 15 Maj 1848, hemställde, det Kongl. Maj:t, efter veder* hörandes hörande, måtte taga i nådigt öfvervägande, huruvida icke, till ömsesidig fördel för arrendatorerne å inilitie-boställen och de Direktioner, hvilka med samma boställens utarrendcring för regementenas och korpsernas räkning hafva befattning, enahanda företrädesrätt till arrendets bibehållande vid ny utarrendering, som genom Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847 blifvit i allmänhet tillagd arrendatorer af sådana kronolägenheter, af hvilka arrendeafgifterna omedelbarligen ingifige till Statsverket, kunde jemväl få tillgodokomma arrendatorer af de under boställsDirektionernas varti ställda militie-hemman och boställen; och har Kongl.
Deraf blir emedlertid den conclusion, att hvilken person som hälst, som blifver arresterad, kan få sina 100 prygel, blifva uppspikad 12 timmar på en vägg, beröfvad sin författade klagoskrift, samt tvingad att underteckna en annan; och för detta oskyldiga lidande är våldsverkarens ansvar tillräckeligt, då det bestämmes till 100 Riksdalers böter. Det kan man kalla, alt riktigt afmäta straffet efter brottet. I sanning är jag bestört att finna mig till sådan grad bedragen på rättvisa considerationer vid Medborgares rättigheter. Min anmärkning ”att något stadgande icke blifvit föreslagit till afvärjande af sådane olyckssiag för enskilde medborgare, som det i EmbetsBerättelsen för åren 1826 celi 1827 (pag. 43 till 57) omförmäles, ”att en Låntagare i Wadstena KrigsmansliusCassa är vorden dömd, att för andra gången gälda en skuld, som enligt qvitto blifvit till behörig person i Kongl. KrigsCollegii KrigsmanshusContor inbetald”, har Utskottet icke eller ansett förtjena afseende, emedan anledning då aldrig skulle saknas, att draga Högsta Domstolens förhandlingar under Lagstiftande magtens pröfning. Jag åter är af den öfvertygelse, att hvarje Den 5 Februari i c. m. 79 felaktighet i Lagskipningen, som genom tydlig Lag kan förekommas, bör rättas, utan allt afseende på den Domstol, som handlagt ärendet; och jag tror att detta är just sjelfva ändamålet med Lagstiftningen. Vidkommande de anmärkningar, hvilka blifvit gjorda emot Utskottets yttrande öfver Justitias-Ombudsmannens särskildte anmälanden och förslag, finner jag i synnerhet i:sta Puncten förtjena uppmärksamhet, deri Utskottet tagit den medelväg ”att tillstyrka, det måtte förslag till fullständiga"re föreskrifter härutinnan, i form af önskan, till Kongl. Majit, i underdånighet ”frambäras.”
– Det är skönt att se en själ, sådan som hos Andreas, genomsöka hvarje hjertats fiber med sanningens solglas, för att göra sig rätt förtrolig med dess lidande delar, och skönt att tillika se en så ren och allvarlig vilja hos samme ande; att icke genom några falska palliativer lindra detta lidande, utan bättre bära bördan deraf till dess det rätta medlet deremot är funnet – om det ock först i döden skulle finnas. Den papperslappen, som innehöll silhouetten af en from en älskande själs sorgedrag vid alla, det oförtjenta hatets anfall och beteelser, den var uppdragen med tålamodets penna doppad djupt i erfarenhetens bittra brunn. Man kan lära mycket af dessa, Andreas Wilhelms, qvarlemnade papperslappar; man kan lära hvad en hel religiosite innebär. Denna del slutar med förlofning emellan Herr Hugos dotter Aurora och hennes cousin Julianus, Andreas’s son. Fortsättningen af familjelifvet på jagtslottet återkommer först i Sjette Bandet. Herr Hugo har den idée, att förlofvade böra resa tillsammans ”en vanlig liten resa före den stora långa genom lifvet;” för att derigenom bättre lära känna hvarandras lynnen och caracterer. Fröken E ... skulle vara deras hemliga skyddande genius under resan; eller i hvardagsterm, förkläde. Den största hyllning en författare kan gifva en annan, är kanske den: att upptaga hans caracterer med förtjusning i sina egna arbeten, och från dem låta stråla det ljus med hvilket han sjelf har för afsigt att upplysa sina läsare. De resande göra personlig bekantskap med Mamsell Rönnqvist och pullorna, och utgöra med dem några dagar ett sällskap. Mamsell R–s samtal med Frans, Auroras bror, hvilken var med som sällskap åt Fröken E ... – ty två förlofvade sällskapa blott med hvarandra – är det originellaste i denna del, som heter Reseminnen – och innefattar tillika en vacker hyllning af författarn till Törnrosens Bok åt författarinnan till Teckningar ur Hvardagslifvet. Mamsell R–s förklaring på en fråga af Frans ”Hvarföre naturens skönheter slå an så innerligt på menniskohjertat, nästan mera än sjelfva hjertats egna skönheter?” är förträfflig.
Nio 23^, sid. 26, l4 raden uppifr. står borgerligtj läs bergeligt. — samma Ull., sid. 3o, 16 raden uppifr. står 2Vio 236, läs N'.o 235. — Ull. Nio 239, sid. 119, 4:dc raden uppifr. står Corporalsoch, läs Corporals T:r och 3 Bilag.: Förslag till lönereglering för Indeldta Cavalleriet 3:dje raden ncdifr. står: Utltobe, t anlebntng af .fongl. 9flaj:té nå# Diga framffdllning till 0t:t om bewifjan* Det af fdrpDt anflag till govfroar&merfeté iftdnDfdttanDe. (U, gg Utffottet gfir nu att yttra jtg öfwer Berörbe af tfongl. SRajtt, i Befi Sftäbiga spropofttion, angfanbé @tat&2Ber* fets tilljtånb od) BeI)of, äffabe anflag, titöfwer Iwab för be löpanbe utgifterne ft Streb;e od) STionbe £ufn)itb Slr t iller i*-Departement et, för gätt»2lrtillerietö ijlSnb 2,951,000 görfvarS^vcrfet tilt ©jofs. Sitt nybyggnab af ångfartyg för SfärgårbSflottanS befof 240,000 2000 (Sfeppb kanoner 36,090 1000 Sfeppb 85ontber 20,000 2lnfar SXajtt pröfmar för änbamålet erforberligt. Ä. 9)?a;:t förutobar, att, mib affmänna 23emiffningcn3 beflämmanbe offer mib regleringen af23anfen3 förbåffanben, 91.
I ölverenstämmelse härmed hafva Rikets Ständer, som angående de närmare vilkoren och bestämmelserna för lillgodonjulande af understöd utaf de för ifrågavarande ändamål beviljade anslagssummor komma att lill G. K. Majit aflåta särskild underdånig skrifvelse, beslutat a) alt till E. K. Majits disposition anvisa en summa af Trehundratusen R:dr, alt utgå med Etthundra tusen R:dr under hvarldera af åren 1864, 1865 och 1866, för all användas såsom anslag utan äterbetainingsskyldighet till understödjande af sådana wyrutdihningar och vattena/'tappningar inom Norrbottens, Westerboitens, Wester-Norrlands, Jemtlands, Gefleborgs och Stora Kopparbergs län samt EIJdals, Frykdals och Jösse härader i Wermlands län, som företrädesvis afse att förminska frosttändigheten, dock under vilkor att sådant understöd icke i något fall får öfverstiga hälften af den lör arbetets utförande enligt fastställd plan beräknade kostnad, och alltid med förbindelse för rederbörande kommuner, föreningar eller enskilde att icke allenast tillskjuta hvad som derutöfver för arbetets fullbordande erfordras, utan ock att för ail framtid behörigen underhålla de afloppsgralvar och andra lör ändamålets vinnande utförda arbeten, som med statsbidrag blifvit understödda; egande E. K. Maj:l, att i de fall, der sådant anses vara af beholvet påkalladt, i nåder medgifva alt någon del af anslaget må förskottsvis till vederbörande utbetalas; b) alt till E. K.
De andra fortsatte äfven resan. Fadren alldeles förbluffad öfver sonens vilda otillbörliga uppförande. Leonna satt blek och darrande. Petter antog väl en stolt, men ingalunda frimodig uppsyn; ty allt som eftertanken efterträdde ögonblickets uppbrusning, började han besinna, att om löjtnanten vore lika hatfull som han sjelf, detta tilltag kunde för honom hafva de vådligaste följder. Han hade på öppen väg förgripit sig på en officer. Äfven vittnen funnos. Hans fru gjorde honom äfven uppmärksam på tvenne soldater, som plockade svampar i skogen; de voro så nära vägen att de nog kunnat se tillgången. Petter låtsade väl sedan om ingenting, men undvek fadren; ty dennes blickar lofvade honom en skarp lexa. För att undvika denna, och till en början hålla sig undan, föregaf han en resa i tjenstegöromål till en by några mil derifrån, och for samma afton bort med en af gästerna, hvars hem låg åt detta håll. Hans fru erhöll en af gårdens drengar till kusk på återfärden. När Feodor återkommit till sitt hem och lemnat från sig hästen, uppsökte han Schalinsky. Om få ögonblick skulle exercisen åter begynna. Schalinskys glada ansigte förkunnade goda nyheter, Feodors idel storm och oväder. Den förre, som kände vännens något häftiga lynne, ansåg det vara bäst att låta det brusa ut. Han bad honom berätta hvad som händt. Detta skedde; Feodor sade, att endast Leonnas närvaro afhållit honom att tukta den oförskämde; nu ville han tvinga honom till offentlig afbön genom att låta arrestera honom, ty äfven Feodor hade varseblifvit soldaterna, som kunde tjena till vittnen; men slutade med att anse en «så rå, så obildad lymmel» under sin hämd, i synnerhet då han derigenom sårade hans anhöriga, som på intet sätt rådde för hans uppförande. Schalinsky delade helt och hållet denna sednare åsigt af saken, och omtalade nu, huru behändigt han under brodrens ögon lemnat Feodors biljet i Leonnas händer, hvaruti denne bad om några ögonblicks samtal, medan hon var här.
Sedan härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., under åberopande af sitt i början af detta plenum afgifna yttrande, föredragit Väilofl. BorgareShs prot.utdr. af d. 11 dennes, med bifogad, af Hr V. Cassel väckt samt af BorgareSt. till Const.Utsk. remitterad och MedSländen kommunicerad motion om ytterligare upskef med afgörande! af det från sistförflutna riksdag hvilande af K. M. Nådigst afgifna förslag lill ny Riksd.Ottin, och R.F., blef propos. att della prot.- utdr. med dervid fogade motion mätte läggas lill handlingarne, af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, framställd och af R. o. Ad. bifallen. Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s d. 7 dennes på bordet lagda mern. N:o 1, ang:de tillökning af Ulsk:s tjenstemannapersonal. Då nu föredrogs Hr Stjernsvärds, Gustaf Mauritz, d. 7 dennes pä bordet lagda motion med ett under N:o 1 afgifvet förslag till förändrad organisation af Landt försvaret, anhöll Hr Stjernsvärd, att hans samma dag väckta och bordlagde motion, med ett linder N:o 2 afgifvet alternativt förslag i ämnet, måtte, i anseende till dessa motioners oskiljaktiga sammanhang, få på samma gäng förekomma ; hvilket bifölls och i följd hvaraf dessa motioner nu i ett sammanhang föredrogos. Hr Munck, Carl Jacob:
Och mången torde lika med mig tlU mera efter den förklaring Herr Friherreil afgifvit, vara alldeles Ur stånd att bedöma i hvad del Herr Friherren tror sig Vara novice. Hvad åter angår den anvisning, som blifvit mig gifvert, att hålla mig till redacteuren af våra officiella Tidningar, i händelse ifrågastälidte rapporter, skulle uti de samma vara origtigt införde, kan jag icke begripa hvarifrån Herr Friherren hämtat anledning härtill. Jag trodde mig tvertorrt, Uti mitt af Herl4 Friherrtn nu besvarade anförande hafva gifvit tillkänna att jag icke tviflade på rapporterneS vigtighet. Och jag får nu ytterligare förklara* att jag anser dem både rigtigt införde i tidningarne och rigtigt öfverensstämmande med deras öfvertygelse, hvilka dem afgifvit. I öfrigt torde det tillåtas mig att begagna detta tillfälle för att instämma med Herr Friherren uti hvad han i en sednare motion yttrat rörande kostnaderne för Utmätningar, isynnerhet då de ske för mindre summor; och kan jag försäkra Herr Friherren att jag och alla Landshöfdingar skulle varit honom högst förbundne, om han tillika uppgifvit någon utväg ätt förekomma dessa kostnader, annorlunda än att antingen alldeles icke verkställa utmätningar, hvilket torde medföra menliga Följder både föt 74» Öen 26 Pel ritav ii. allmänna verk och enskildta personer, eller ock att öka lönerne för Kronobetjeningen, hvars knappa inkomster för det närvarande äro till stor del beräknade på det öfverklagadé arfvode! för utmätningar Och andra dylika förrättningar. Sluteligen har det icke kunnat undfalla mig att Herr Friherréh till styrka för sin motion, att Länsmannen borde förlora deras andel i böter, anfört en olaglighet som al Kronobetjeningen skall blifvit begången inom Östergöthland i fråga oin vägpålars anskaffande på Kålmården» Denna händelse har förut varit mig alldeles obekant, ty något klagomål har hvarken enskildt eller i officiel väg blifvit hos mig deröfver anfördt.
– Harald Thalberg – inföll Irene, liksom hon icke unnat kammarjunkaren det nöjet att utsäga detta namn. – Ni älskar då honom verkeligen? – Honom älskar jag, Harald älskar jag, Harald och ingen annan. När hon så talade, var det med en hänryckning, en värma och en ljuf ögonens glans, såsom om det icke varit v. Assar hon hade för sig, utan sjelfva hennes älskade Harald. Och fastän hennes sköna blickar föllo på Assar, misstog han sig dock icke om deras mening. Han utlät sig temligen lugnt och kallt: – Jag förstår, att fröken endast ville förekomma mig. Fröken förstod säkert, att jag derföre bröt emot etiketten, för att ostörd få tala med er i ett ämne, som för oss båda är af en viss vigt. Ni vet, att det i dag är nyårsdagen; hellre tidigare än senare bör man tala i vigtigare ämnen; längre fram på dagen kan man lätt bli modfälld, om morgonen har man sin själskraft i behåll. – Ja det är nyårsdagen – suckade Irene. – Och derföre vill jag tala utan omsvep. Jag tror, att ni älskar denne Thalberg ... jag vet ännu mera ... likagodt, jag erbjuder er nu mitt hjerta och min hand. – Jag förstår af ert tal, att ni tillochmed anser er handla ädelmodigt nu. Och i vanliga fall kunde det äfven vara ädelmod. Men minns, att jag älskade honom då och jag älskar honom ännu. Hellre än att förenas med en annan fördrager jag all olycka, vanära och elände. Är det ädelmodigt att vilja skilja mig ifrån honom? – Men j kunnen ju aldrig bli förenade? – Har icke menniskan fri vilja; och får hon icke äfven i denna verlden göra allt, som icke strider emot Gud och öfverhet ... – Och föräldrar Dem glömmer ni. – Skall icke menniskan mera lyda Gud än menniskor? Jag ser intet, som kan hindra Harald och mig att ... Men skulle det äfven finnas hinder ... än sen ... så vill jag då vara usel, förkastad, olycklig; ty lyckan inom mitt bröst är ändå större än all denna yttre timliga olycka.
Var det så, att vi dessa åren ej hade några starka åskväder, eller om det jemna bullret på gatorna förtog ljudet, nog af; åska och blixt hade der intet rum i min tankegång; men hemkommen igen, då saknad och ensamhet gjorde läsningen af några medförda goda barnaböcker till mitt käraste tidsfördrif, fattade jag af mig sjelf en annan åsigt af saken! Det var ju omöjligt att Gud, som är ¯godheten¯ och ¯kärleken¯, kunde ha den afsigt att skrämma och hata sina barn, tänkte jag, och föll på den idén, att han snarare ville locka oss till bättring och genom blixtskenet göra oss uppmärksamma på den herrlighet och det ljus, hvartill vi sedan skulle få komma efter döden, ehuru det visserligen gick öfver mitt dåvarande begrepp, huru våra ögon skulle fördraga ett sådant sken — då gaf ett bref från Ottilia Lurhjelm mig anledning att söka upplysning af henne, och dess goda onkel. Jag lärde mig att inse upphofvet och de välsignelserika följderna af ett åskväder, och beklagar nu hvar och en som af okunnighet är rädd, och afhålles att njuta ett skådespel, som mera än något annat, upphöjer själen till dess skapare.» Med stigande rörelse och ett eget välbehag betraktade den åldriga frun den unga talarinnan, der hon stod liksom förklarad i de täta, men likväl allt svagare blixtarne; ovädret drog sig längre bort. «Ha dina sednare begrepp alldeles utträngt de förra?» frågade hon. «Sådant lär aldrig rätt låta göra sig,» svarade flickan leende. «Men de ha ordnat sig; genom upplysning finner jag mig lycklig i min öfvertygelse, om Guds storhet, allmakt och kärleksfulla omsorg om allt, som lif och anda har. Huru vackert skall icke allt vara i morgon!» «Leonna har i sin redogörelse helt och hållet glömt sin mamma?» «Jag vet ej hvad hon tänkte deröfver,» svarade fröken litet förlägen. «Jag var så sällan i mina föräldrars hus — och — händelsevis» Friherrinnan afbröt ett ämne, som hon såg vara obehagligt, med den anmärkning att, som ovädret stillat sig, vore det tid att söka hvilan.
Renström inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Utsskottet behandling remitterad motion, att Låne-kontoret i Götheborg måtte, vid belåning af jern och metaller, stående på vågen i nämnde stad, antaga lika beskaffade attester, som andra publika låne-inrättningar och kassor derstädes godkänna, eller med underskrift af allenast två vågmästare, i stället för nu brukliga attester, hvilka underskrifvas jemväl af 2:ne vid vågen anställde tulltjensteman, förklarat att, enär detta förslag stöde i sammanhang med en af Herr J. J. Ekman afgifven och till Sammansatta Bankosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, men af nämnde Utskott då ännu icke behandlad motion, att anställande af tulltjensteman vid jernvågarne i rikets stapelstäder, för utöfvande af särskilda kontroller, måtte upphöra, Banko-Utskottet komme, i fråga om beskaffenheten al de våg-attester, som vid diskont-verken må antagas, att framdeles afgifva vidare yttrande. Sedan Sammansatta Bankosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet numera i Betänkandet N:o 3 öfver Herr Ekmans ofvanberörda förslag sig yttrat och hemställt, att detsamma ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, 12 Banko-Utskotlets Ullålande N:o 60. hvilken hemställan ock blifvit af samtliga Riks-Stånden bifallen, har Banko-Utskottet tagit Herr Renströms motion i öfvervägande; dervid Utskottet, i afseende å beskaffenheten af de våg-attester, sorn hos Banken och Låne-kontoret i Götheborg få belånas, inhemtat: att för pant af stångjern m. fl. vågförda effekter dylika attester skola utfärdas och underskrifvas vid Stockholms våg af 3:ne personer, nemligen 2:ne å Kronans och en å Stadens vägnar, samt vid.