Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Arbetsordning i öfrigt eger mötet sjelft bestämma. § lill varje mötets ledamot eger i alla frågor en röst. Askas omröstning, då skall den med slutna sedlar anställas. 20 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition J\§ 33. § 12. tt Aro ej mötets förhandlingar afslutade inom en månad, eger Konungen ändock efter den tid att mötet upplösa. § 13. Arfvode till mötets valde ledamöter så ock öfriga kostnader derför skola af allmänna medel gäldas. Emot detta förslag framställdes inom Högste Domstolen endast följande anmärkningar, nemligen vid: §§ 1 och 9. Justitierådet Carleson yttrade: antagande såsom gifvet behofvet af en genom lag fastställd form för kyrkomöten, finnér jag, för min del, ej skäl till anmärkning i afseende å någon annan del af ifrågavarande förslag än bestämmelserna oin kyrkomötenas periodiska sammanträden och ledamöternas motionsrätt. Den betydelse, som i följd af dessa bestämmelser skulle tillkomma kyrkomötena, låter, efter mitt omdöme, svårligen förena sig med närvarande statsförfattning, som åt Rikets Ständer genom den dem förbehållna motionsoch lagstiftningsrätten i kyrkliga mål uppdragit en kyrkorepresentations funktioner. Att vid sidan af denna representation ställa en annan, af den förra oberoende, med mindre magt men större anspråk, måste i längden framkalla stridigheter som förlama dem begge, så framt icke endera lyckas undertrycka den andra. Främmande länders, särdeles Englands och Skottlands häfder bära varnande vittne derom. Till dess icke blott skenet och anspråket af en Svenska kyrkans representation, utan äfven de en sådan tillhörande rättigheter, som af grundlagen tilläggas Rikets Ständer, varda till kyrkomötena öfverflyttade, torde dessa möten endast undantagsvis och för utomordentliga fall blifva nödiga och deras befogenhet lämpligen böra inskränkas till en rådgifvande röst. utan initiativ. Med denna åsigt hemställer jag i underdånighet att de anmärkta bestämmelserna ur Förslaget uteslutas och att 1 § erhåller den lydelse, som motsvarande § i Ständernas vid 1857 och 1858 års riksdag beslutade förordning angående allmänt kyrkomöte upptager. §§ 5 och 7.
Hushållning s-Sällskapet, under hvilket länet sedan år 1856 är indeladt i 11 kretsa/delningar, och hvars ändamål enligt stadgarne är att befrämja jordbrukets och näringarnes förkofran samt i öfrigt allt hvad som bidrager till ett ökadt ekonomiskt välstånd inom länet, har oaflåtligt verkat i enlighet med sitt berörde ändamål, ej mindre på sätt här ofvan i åtskilliga hänseenden är vordet omförmäldt, än äfven genom expositioner, landtbruksmöten, premier för skicklighet i jordbruksarbeten och slöjdflit m. m., penningeunderstöd till hvarjehanda med jordbruket eller dess binäringar i sammanhang stående inrättningar och företag, införskrifvande af förbättrade åkerbruksredskap från England och försäljning deraf å auktion, uppköp och utdelande af lättfattliga skrifter i dithörande ämnen samt nu senast genom utgifvande af en månadsskrift, redogörande för Sällskapets verksamhet och innefattande ej mindre råd och upplysningar, än äfven mindre uppsatser i landthushållningsangelägenheter. Onekligt har Sällskapet i icke ringa mån bidragit att höja jordbruket inom länet till en för några tiotal af år tillbaka knappast anad ståndpunkt. I denna rigtning har Sällskapet ock haft verksamt biträde af Landtbruksskolan å Degeberg. Vid denna skola, hvars hufvudsyfte, sedan den år 1852 förändrades till en bildningsanstalt för rättare, varit att bibringa lärjungarne, hvilkas antal är beräknadt till 24 årligen, en under den korta lärotiden af två år så vidt ske kunnat fullständig handtverksmessig skicklighet i åkerbruksredskapernas handtering, i förening med en allmän öfversigt af landtbruksläran, så att de hvar för 24 Skaraborgs län. Agronom. Jordbruksarbetare. Skogshushållning. sig sättas i stånd att på egen hand förnuftsenligt ordna och förestå ett landtbruk, hade år 1860 505 personer åtnjutit undervisning i landtbruksskötseln, deraf 187 elever, 311 rättarelärlingar och 7 betalande elever.
Ständer för folkun-powWo» omandervisningens befrämjande anvisat, hafva i de flesta fall fullt motsvarat behofyet,*^ m. folk~ och det är att hoppas, att det varma deltagande, Rikets Ständer egnat denna hk Tfnfbcfrämsamhället så vigtiga angelägenhet, i en ej aflägsen framtid skall bära välgörande jande" frukter. Härtill fordras likväl, icke blott att folkskolan ännu en längre tid åtnjuter den uppmuntran och det understöd, som bragt henne till lif, utan ock att ytterligare åtgärder till hennes fullkomnande vidtagas. 14 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 34. I sådant afseende finnér jag mig föranlåten i underdånighet hemställa, att på de grunder, som uti ett af mig utarbetadt förslag till nådig proposition till Rikets Ständer om anslag till folkundervisningens befrämjande finnas utvecklade och hvilket förslag det torde tillåtas mig sedermera få uppläsa, Eders Kongl. Maj:t täcktes föreslå Rikets Ständer, att, jemväl under instundande statsreglerings-period samt med iakttagande af do vid sistlidna riksdag för vissa anslag bestämda vilkor, till folkundervisningens befrämjande anslå den personliga skyddsafgiftens halfva belopp, uppgående efter sannolik beräkning i medeltal till omkring 260,000 R:dr R:mt, att efter följande grunder fördelas, nemligen: till uppmuntran för småskolors inrättande och till understöd för exa - minerade folkskolelärare
St:s löfte att få, och alt således biträda det förslag, som StatsUtsk. nu afgifvil. Dessutom är förhållandet med den local, som SlatsUtsk. ansett böra för Riksg.conlis räkning hyras och hvilken är belägen vid Jerntorget bredvid Raukeu, alt, om icke R. St:s beslut fattas så tidigt, alt R. St:s Fullmäktige kunna contrahera om den localen före d. 1 April, så kan det huset icke blifva ledigt till d. 1 Oelober. Således är en återremiss af detta betänk, snart sagdt detsamma som ett afslag, åtminstone bestämdt ett uppskof af ytterligare sex månader. Till följd häraf kan jag icke annat ån på det högsta förorda, att R. o. Ad. täcktes bifalla Utsk:s förslag. Hr Printzenskjöld, Carl: Gr. Lagerbjelke har anmärkt olämpligheten af det förslag, som af StatsUtsk. blifvit framsläldt, om försäljningen af den local, som förut af Sundhetscoll. varit använd. Jag kan icke annat än dela Grefvens åsigt i detta fall, och anser lika med honom vara af högsta vigt, att man icke till enskild person upplåter ett hus, som är beläget så nära till Statens öfriga embetsverk, och hvarigenom eldfara i sanning lätteligen kan för dessa sednare komma att inträffa. Det värde, som detta hus uti sitt nuvar. skick äger, kan i min tanka icke vara sä Den 7 Mars. 473 så högt, att ju Staten kan finna någon fördel i att detsamma föryttra. Tvertom skulle jag tro, att fördelen ligger i husets bibehållande. Jag känner med full visshet, att den local, sorn begagnas för Kammarcollegii archiv, redan är lill den grad uppfylld med handlingar, att Kamereraren derstädes är villrådig hvarest han skall göra af de handlingar, som nu dit inkomma. Det skulle måhända erbjuda sig ett tillfälle att nu i delta hus inrymma de handlingar, som för närvar, icke der finna plats.
Allt detta är min Ådal, mitt sagoskrin, min kärlek och min skräck, ty hur man längtar öfver bergen, håller det fast som en mara. Hvarje ny skönhet som upptäckes, hvarje historia är en hållhake på den, som annars hade tänkt sig lifvet annorlunda, än på samma fläck i passiv tillbedjan af det, som fängslat öga och öra. Det är Ådalens kraftiga boja lagd på dess son — novas res quærentem. Kärnfolk. TVÅ röda fjällbyar lågo midt emot hvarandra på var sin hög nipa; djupt nere och emellan dem gick den kraftiga, svarta älfven med larm och dån i forsar och fall, på sin väg mot hafvet. Mellan byarne gick älfven i sel, som är spakvatten; men ofvan och nedan gick forsen skummig och hvit. Vid råmstenen börjas denna historia. Då floden gick hög nådde råmsten på långt när icke vattenytan, men vid lågvatten stack han ibland sitt svarta, slipade hufvud upp ur djupet. Som alla kraftigare hinder i en ström gjorde han nedanför sig ett bakvatten. I bygden kallades detta eda. Bar ej sunnan det kraftiga hväset från nedra fallet eller fjällvinden Åkvisslans breda ljudström ned genom dalen, råmade stenen i vindstilla och tysta nätter, då vattnet gick öfver honom. Af detta hade han sitt namn. Nu, som hvar man vet, hvilar laxen på dylika ställen, då han tröttnat i strömmen, och där fångas han gärna. Bönderna på södra sidan hade nätfiske där, därför att råmstenen låg inom deras vattenrätt; norrborna tittade afundsjukt på, satte sina nät på sin sida, men funno ingenting att tala om. Största bond’ på södra sidan hette Zakris och hade halfparten af allt som ficks. Största bond’ norr om ån hette Kerstop, och han tog åt sig halfparten af all norråböndernas förargelse. För hvarje gång han ner till »inget» gick funderade han på talande utvägar att få laxen att gå efter norra fåran. Sent en halfljus sommarnatt rodde han ut på älfven och hade en konstig maskin i båten.
I anledning af Revisorernes förberörde anmälan , får Kollegium , för så vidt frågan må anses röra lämpligheten af den redan vidtagna åtgärden, att, genom afslutadt kontrakt, på ytterligare tre åis tid anställa en person i ofvannämnde befattning med schäferihandteringen i Riket, endast i underdånighet åberopa hvad Kollegium, i underdånigt Betänkande af den i5 September 1843, i detta ämne anfört, nemligen: — 54 - att, med afseende å den utomordentliga vigten af en förbättrad ullkultur inom landet, ej mindre för landtmannen, än lör fabriksidkare^ samt då, efter hvad hos Kollegium anmäldt och upplyst blifvit, schäferiägarrie ännu icke syntes kunna umbära det biträde i förenämnde afseende, de hittills haft att påräkna af Direktören N. E. Hofman B<ug, Kollegium ansåge ifrågavarande till ullkulturens förkofran ledande , fastän med någon uppoffring å Statens sida förenade, åtgärd böra, under en tid af högst fem år, fortsättas. Huruvida skäl må förefiunas , att, vid utgången af den i kontraktet med Louische Hofman Bang bestämda tid, indraga förenämnde befattning, anser Kollegium först närmare denna tidpunkt lämpligen kunna blifva föremål för pröfning. Med afseende derå, alt nya Ull-Diskontens hos Riksgälds-Kontoret ägande Kreditiv under loppet af åren 1841 och 1842 endast i ringa mån behöft anlitas, hafva Revisorerne funnit sig böra föreslå, huruvida icke någon del af berörde krediti vmedel , eller hvad som för ulldiskont! örelsen icke erfordras, lämpligen kunde varda till Kommer&eKollegii disposition öfverlemnad, för alt, i enlighet med de for vanliga diskontlåns meddelande utur ManufakturDiskontfonden stadgade gi under, användas till låneunderstöd åt vederbörande fabriksidkare, emot fyra procents årlig ränta och på högst nio månaders lid.
Ilr LandtMarskalken hade således vid jemförelse af 3i § RiddarhusOrdningen och 56 § Riksdagsordningen, möjligen läll till det förklarande, att mitt anförande, såsom, efter Hr LandtMarskalkens åsigt, innefattande en ny eller grundlagsstridig motion, icke kunde upptagas t. e. icke till någon åtgärd föranleda — men derutöfver sträcker sig icke StåndsOrdförandens makt. — För min egen del kan det visserligen vara temligen likgiltigt, om mitt yttrande quarstår i Protocollet eller ej — men präjudieatet är vådligt, och om det oanmärkt vunne helgd, skulle det kunna leda ända derhän, att en godtycklig Ordförande ur Protocollet uteslöt allt som vore honom misshagligt. Herr Rosenqvist_, Fredrik Leonhard: Det är med bestörtning jag erfar, att mait är på vägen att latta ett beslut, hvarigenom l76 Den 3 Fel> runr i i e. m. det farligaste prejudicat för framtiden åstadkom nies. Ett rådande parti skulle derigenom tillskansa sig rättighet, icke allenast att genom sin öfverlägsenhet besluta hvad som helst, utan äfven att betaga minoriteten dess reservationsrätt, och rätt att inför samtid och efterverld få rättfärdiga sig; utur hvarje discussion kunde, på sådant sätt, allt hvad som från den svagare sidan anfördes, uteslutas, och i Protocollet endast intagas magiens, på godtyckligheten grundade, skäl, och sjelfva beslutet. Emot någonting, hittills så främmande inom en Constitutionel lagstiftande Församling, nödgas jag på det högsta protestera. Herr Cederschjöld _, Pehr Gustaf: Jag har förgäfves uti våra Grundlagar sökt något lagbud, som skulle lemna rättighet att reservera sig emot val. De omtala endast rättigheten att reservera sig emot beslut, lättade medelst Ja eller Nej. Jag önskar ej heller för framtiden, att någon rättighet må få äga rum att reservera sig emot val. Herr Rosenqvist: Jag begärde Herr Dalmans anförande på bordet, för att erhålla en fullständigare kännedom deraf, än den som inhämtas under ett hastigt uppläsande.
Reinhold förblef sin Bardili trogen, och lät i sitt bemödande, att utbilda ett verkligt innehåll ur dennes tomma ’”Denken” och ”Denken als Denken”, lika litet störa sig af Thorilds kritiker deröfver, som af andras. Fåfängt varnade honom Thorild, att, genom det ideliga användandet af Abstractionens method i stället för Attentionens, slutligen uppsväfva lika transcendentalt, som ”die Kanterei” och ”die Fichterei”, till ”den Försten som makt hafver i vädret” 223. Svalget emellan deras philosophiska åsigter var ouppfyllbart. Men detta kunde ej hindra, att Reinholds beundran för Thorilds snille var lika djup, som hans erkänsla för Thorilds vänskap. – Genom Reinhold blef Thorild bekant för Jacobi: hvars egen ställning till allt ”Kanteri” och ”Fichteri”, med mera, icke var den vänligaste. Med interesse läste han Thorilds bref; af hvilka Reinhold plägade meddela honom de mest märkvärdiga 224. Af ännu innerligare art blef likväl Thorilds förhållande till Herder. Det var nämligen ett vida fullständigare; det stödde sig på en grund, om icke i allo, dock till det mesta gemensam. Huru nära de således äfven polemiskt öfverensstämde, kan lätteligen anas; och vill man se ett nogsamt talande bevis, så läse man Herders mot den Kantiska Förnuft-Kritiken rigtade ”Metakritik” 225. Föröfrigt hade det enskildare vänskapsbandet äfven här en början, lik det förutnämndas mellan Thorild och Reinhold. Åtminstone ligger bland de Thorildska handskrifterna ett till Herder adresseradt papper, som innehåller blott dessa ord: ”Genius der Humanität! Dich segnen Tausende”. Troligen har det åtföljt ett exemplar af Archimetria. Att Herder sedermera hade till Lange’ska Bokhandeln insändt någon förfrågan efter den anonyme författarn, skönja vi af detta, med ”Thomas Thorild” undertecknade, och i hvarje afseende karakteristiska bref. Greifswald d. 23 Febr. 1800. Herder!
St. såsom sina principaler, med undanlag endast af Const.- Utsk., hvilket särskildt har vidsträcktare functioner för sig i grundlagen stadgade. De tvänne ledamöternes af StatsUtsk. här afgilna förklaringar öfver sina opinioner och sitt handlingssätt inom StatsUtsk., respecterar jag såsom deras enskilda öfvertygelse, ehuru dessa förklaringar halta på många sidor och arbeta med en inre oriktighet, som måste göra alla 330 Den i4 Juni f. m. derpå byggda slutsatser felaktiga. Den uttydning af 6g §:n Reg.Fm, som desse herrar vilja göra till fördel för sin mening, förfaller vid närmare skärskådande alldeles; ty efter 69 §:n Reg.Ftn, är det väl ingen nödvändighet, att votertspropostr skola till R. St. afgifvns, och derom i Stånden öfverläggns lill godkännande eller afslag; men deremot är det bestämdt gilvet, att då StatsUtsk., sin pligt likmätigt, inkommer till R. St. med tillkännagifvande, att i den eller den frågan, som rör statsregleringen, hafva RiksSt:n stannat i uppgifna skiljaktiga beslut, hvaröfver således votering i förstärkt Utsk. bör försiggå ; så äga också RiksSttn sin rättighet att utse den förstärkta nämnden, särskildt för hvarje sådan fråga. Denna förstärkta nämnd äger då rösta öfver den frågan, men icke öfver någon annan. Sådan är grundlagens tydliga mening. R. St. äga vid detta tillfälle en obestridlig rätt, ifall den oförmodade händelse inträffade, att Utsk., bestående af partiman, antingen af irriga och vilseförda begrepp, eller af andra mindre ädla afsigter och syftningar, öfverträdt grundlagens föreskrifter vid bedömmande af livad som verkligen rör statsregleringen eller icke, då, säger jag, äga RiksSttn den obestridliga rättigheten att förklara, att de till en sådan fråga icke lemna StatsUtsk. någon förstärkning. Jag frågar då, hvart StatsUtsk:s stora och städse åberopade rättighet att sammankalla förstärkta StatsUtsk. till votering tager vägen, den bortfaller.
Man vederläde då hvad som var anfördt, och visade, att behofvet var gifvit. Då stadgades, att afgiften skulle kunna uppgå tili 236 Den i3 November e. m. och med till 5 skillingar för hvarje mantalsskrifven person. Nu hafva Utskotten stannat vid samma punkt, men gjort det tillägg, att i händelse, då den ej går öfver 5 skillingar, det kun blifva öfverskott, och detta behöfves för annan hälsovård, det får dertill användas på sätt Länens Commilterade besluta. Jag anser, att det matte bero af hvarje Länsstyrelse att fästa Länens omtanka derpå, huruvida Lazaretlerne behöfva något, och att förmå de Commiltcer, sorn dermed hafva befattning, att anslå så mycket Curhusmedel, att deraf måtte blifva öfverskott för att understödja Lazarettet). Äfven får jag nämna, alt sedan i8a3 hafva Luzaretterne ej erhållit något understöd från SeraphimerGillet, och någon särskild klagan öfver deras förfall har ej kommit till Utskottens kunskap. Jag skulle tro, att om sådant skett, hade derom bordt lemnäs upplysning. Då sådant ej skett, må jag säga, att jag ej kunnat tillstyrka denna blandning, af den orsak, alt Länens innevånare icke älska, att få dem under SeraphimerGillets, utan under sin egen vård. Erfarenheten har nemligen visat, att medlen icke alltid blifvit använde till det ändamål, hvartill de blifvit gifna, utan ingått i den Allmänna Cassan. Det är ej någon anledning att åter lemna till sådan disposition de medel, som nu tillskjutas. Jag undrar derföre ej, om Innevänarne vilja veta, huru medlen disponeras, och vilja hafva en röst Den (3 November e. m. ined deruti, samt ej lemna dem till något främmande Gille. Dessutom, om en återremiss beslutas, tjenar deri troligen till intet annat än att erhålla ett nekande svar. Det har äfven nu mött motstånd, att denna afgift skall utgå. Till och med oriktiga uppgifter hafva blifvit lemnade, som Utskotten måst vederlägga.
Häruti visar sig klarligen, att samma Rikets Ständer, som antogo Regeringsformen och som sålunda torde böra anses häst i tillfälle att uppfatta dess verkliga mening och betydelse, funnit den i förrbemälde Grundlagsparagrafer utmärkte afsigt vara, att å ena sidan de bestämda utgiftsändamålen ej måtte förfelas, och å den andra, att Riksstyrelsen ej måtte förhindras att för hvarje 297 titels föremål fritt disponera de summor, som densamma tillkomma. Sammanföres denna uppställning med stadgandet i Piegeringsformens 65 §: ”att dessa ”medel (titlarnes) icke må annorlunda användas än fastställdt blifvit;” så har man Grundlagens vilkor för användandet af titlarnes tillgångar klarligen utmärkte, och gränsen för den fria dispositionen utgjord af gränsen för hvarje Litel. Dessa i Grundlagen bestämda demarkationslinier gälla till lika åtlydnad för begge Statsmakterna, och ingendera af dem kan utsträcka eller inskränka gränsen för ifrågavarande dispositionsrätt, utan begges samverkan, på sätt Grundlagen stadgat. Sådan var också 1810 års Rikets Ständers uppfattning af Grundlagens, i detta afseende bokstafligen uttryckte, mening, och svårt vore derföre att vilja förneka dess giltighet. Genom mindre utgift å en titel, än vid en Statsreglering varit beräknadt, och genom Statsverkets till högre belopp stundom uppgående inkomster, än Piikets Ständer i deras kalkyler upptagit, uppkomma, som kändt är, disponibla tillgångar emellan Statsregleringsperioderna, hvilka ej erhållit några speciella föremål för användandet, än mindre kunnat ingå i Statens fastställande. De förra af dessa tillgångar äro Titlarnes så kallade Besparingar, de sednare de allmänna öfverskotten. Från första Statsregleringsperioden till 1812, reserverades öfverskotten, då deremot vid samma årets Riksdag Rikets Ständer öfverläto så väl de reserverade som de blifvande till Kongl. Maj:ts disposition. Men vid 1815 års Riksdag ansågo Rikets Ständer öfverskotten böra ingå till RiksgäldsKontoret, hvaremot Kongl. Maj:ts fortfarande fria dispositionsrätt öfver Titlarnes besparingar inom hvarje titel icke i ringaste mån sattes i fråga.
I brist på verkliga skäl, tager man sin tillflykt till fraser, och en af de allmännaste är, att »man skall köpa der man får för bästa priset.» Detta känner hvilken hushållerska som helst, men så enfaldig är hon dock icke, att om hon har fullt upp med mat i. skafferiet, hon går på torget för att ytterligare köpa, derföre att priset för den dagen är billigare, än hvad hon betalt för hvad hon. redan har. Sveriges skafferi är väl försedt, och våra statsekonomer gjorde bättre att, likasom hushållerskor, taga våra behofver ur egna visthus, än att på det stora torget, verldsmarknaden, jaga efter det »bästa priset»; ty den som fordrar att endast köpa för godt köp, måste 10 Den 2 Juni f. m. äfven sälja frukten af sitt eget arbete för samma låga pris; men om hans arbete kostar honom mer än hvartill han kan sälja det, så blir den naturliga följden, att han slutligen icke har något att köpa för, äfven om priset blir aldrig så lågt. — Jag anhåller få framställa ett exempel: Om t. ex. en skomakare säger åt skräddaren: jag vill ej köpa edra kläder, ty jag får dem utomlands för bättre pris, och skräddaren har samma tanka om den förres arbete, så är det ju följdriktigt, att då ingendera får sälja sitt arbete inom landet, och det goda priset utomlands förhindrar dem att derstädes afyttra något, begge måste uphöra med sitt yrke, och då de icke förtjena något, kunna de ej heller köpa. — Men om begge öfverenskomma att köpa hvarandras arbete till ett högre pris, så förlora de icke allenast icke något, enär hvad de köpa högt, hafva de igen för hvad de sälja högre, utan de kunna äfven fortsätta hvar och en sitt yrke och derpå lefva. I samma ställning och förhållande stå alla ett samhälles medlemmar, den ena till den andra. Dessa äro mina tankar om det system, man kallar frihandel, och hvilket system man i Sverige gifvit en utsträckning, som efter mitt omdöme icke kan vara i mitt fäderneslands intresse. Gr. Sparre: Jag har blott ett par ord att svara på Gr. af Ugglas’ yttrande.
Cederström deruti, som skulle skulden för förseelsen återfalla på R. St. Det är nemi. omöjligt, att Stånden inom sig kunna följa expeditionerna med den noggrannhet, som blefvö nödvändig, i fall man ick,e ansåg sig iS II. 36 u8a Den Si Januari. böra lita på Exped.Utsk. En sådan noggrannhet hos Stånden förutsätter, att de skulle hafva alla prot.utdr. i ämnet till hands m. m. Hvad RiksSt:n i denna del kan tillkomma, är på sin höjd att bevaka, det ordalagen utgöra riktiga meningar; men det måste tillkomma Utsk. ensamt att ansvara för, att expeditionen är enlig med de fattade besluten. Med afseende härå, och af aktning för den andra Statsmagten, är det nödigt och tjenligt, att R. o. Ad. låter vid återremissen åtfölja den tanka från Ståndet, att Exped.Utsk. med mera uppmärksamhet må följa de göromål, sorn åligga detsamma. Hr von Hartmansdorff: Jag finner Frih. Cederströms anmärkn. ganska riktig, att felet är ej mindre Ståndens än Utskrs. Således, i fall R. o. Ad. skulle finna för godt att gifva Utsk. en tillrättavisning, anhåller jag, att Ståndet i sammanhang dermed måtte tillhålla sina anmärkare att en annan gång noggrannare följa med vid justeringarna. Om de då icke äro närvar., är det deras eget fel. Hvar och en, sorn med noggrannhet följer ärenderna, kan veta hvilka expeditioner som till justering böra förekomma. Är han interesserad af något mål, kan han särskildt gifva akt derpå. Så har jag gjort. Att till Konungen framställa något yttrande af condoleance i denna sak, anser jag för R. St. icke vara lämpligt, utan torde man få antaga, att sorgens beklagande undanbedes äfven vi detta tillfälle. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Emot den siste talarens anspråk på R. o. Ad:s uppmärksamhet vid justeringarna af Exped.Utskis förslag till skrifvelser måste jag reservera mig. Det blefve, på sätt Gr. Horn redan anmärkt, ett alltför vidsträckt besvär.