Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är derföre ock nödvändigt att föreskrifterna i dessa hänseenden blifva så öfverensstämmande med de Tyska som möjligt. Beträffande finheten äro nu bestämmelserna lika, sä att afvikelsen från den bestämda halten får utgöra ^^delar, men rörande vigten innehåller den Tyska myntordningen, att hvarje särskildt Thaler icke får afvika mera än med 10jj5:delar och den dubbla Thalern med endast T(fofF:delar af sin vigt. Det nu stadgade remedium i vigt af endast T8C(j:delar hvad den hela Specien beträffar bör bibehållas, men förändring ske i så måtto, som för beräkningen af vigfen bör läggas till grund icke såsom nu, ett utmyntadt skålpund myntsilfver, utan den utmyntade Specien. Då hos oss silfvermynt hittills utmyntats till hela, halfva, julelar, ,'B:delar och f'lT:delar af en Specie, men det torde vara svårt, om icke omöjligt att verkställa mynt ningen af det mindre silfvermyntet med lika noggrannhet, som det större, torde ett större remedium i vigt böra medgifvas, åtminstone hvad beträffar myntet under j.-dels Specie; hvilket med skäl kan och bör betraktas endast såsom skiljemynt. Ehuru stora de fördelar otvifvelaktigt äro, som den nu föreslagna förändringen skulle medföra, hvarken kan eller bör det döljas, att den jemväl har olägenheter, af hvilka dock endast en torde vara af beskaffenhet, att den skall kunna väcka en alfvarligare betänksamhet. Denna härflyter från den, enligt myntbestämningslagen af den 1. Mars 1830, Rikets Ständer åliggande förbindelse att inlösa de nu i omlopp varande sedlarne med silfver efter den grund, som i samma lag är stadgad; hvaraf jemväl uppkommer förpligtelse för en hvar, som nu är eller intill dess förändringen trädt i verket, blifver förbunden till liqvid i nu gällande mynt, att efter nämnda grund fullgöra sådan liqvid. Frän dessa förbindelser kan hvarken Rikets Ständers Bank, Staten eller den enskilde, nu eller för framtiden frikallas, och häri förefinnes otvifvelaktigt en svårighet vid genomförande af hvarje förändring i myntet.
» V i hade mycken frihet, hvilket på den tiden var ovanligt, » skrifver en af döttrarna, » men därjämte rådde fullt förtroende mellan föräldrar och barn. » Husfadern hade redan som yngling röjt utmärka vetenskapliga anlag och v i d magisterpromotionen 1823 så- som ultimus, med enhälligt laudatur, mottagit lagerkransen på samma gång m e d flere ovanligt kunskapsrika ynglingar, hvilka sedan inom skilda områden blifvit framstående män, t. ex. domprosten Per Wieselgren, professor Jakob Sundevall, professor Nils Loven, generalmajor J. Kleen och det årets primus, Anders Sandberg, sedermera teologie doktor och kyrkoherde i Madesjö. Berlins älsklingsämne blef matematik, men efter en kort tid som docent i detta ämne IDUN 326 K »? Hela lifstidens öde ankommer ofta på de första intryck, som själen i barndomen erfar. Gustaf öfvergick han till en annan bana och mottog redan vid 29 års ålder med kunglig åldersdispens Balkåkra pastorat. Här gjorde han sig snart bemärkt såsom en i praktiska värf särdeles användbar man och det ena uppdraget följde det andra, tills han under en lång följd af riksdagar blef ombud för sina ståndsbröder i riksförsamlingen. Karaktäristiska egenskaper för den mångsidige mannen voro hans utomordentliga energi och hans ljusa lynne, som ej visste af några svårigheter, än mindre omöjligheter, och som aldrig upphörde att hoppas. » Måhända hafva dessa egenskaper, » yttrade en gång fru Anna Hedin vid tal om fadern, » gått i arf till dottersonen Sven och i ej oväsentlig grad bidragit till hans framgångar, liksom en sällsynt förening af anlag för både språkliga och matematiska studier. » Betecknande för prosten Berlins energi var att han alltid företog sina många och långa resor på nätterna för att ej förlora någon tid och detta äfven vid de ofta återkommande resorna mellan Skåne och Stockholm den tid vi ännu icke hade några järnvägar.
Hade ej detta förtjent Utskottets uppmärksamhet, och hade ej Svenska Folket ägt något anspråk, att af de män, som innehafva det smickrande förtroende, att uppgöra förslag till Statsregleringen, förvänta några kraftfullare åtgärder, i afseende å förslaget, att, genom en alfvarsam granskning af allmänna medels förvaltning, befrämja framtida omtanka i anseende till hushållningen med dem. Utskottet angifver den sednare handelns återgång såsom orsak till den Statsförlust det allmänna härvid fått vidkännas; men Utskottet utreder ingalunda det ännu icke uti officiel väg uppdagade verkliga förhållandet med återgången utaf denna handel. Utskottet omförmäler icke någon annan återgångsact, än den Nådiga Skrifvel34 H. 9 Den 14 Maji. se af den 29 October, hvarmedelst Kongl, Maj:t tillkännagifver Sitt bifall till Handelshuset Michaelson & Benedicks underdåniga begäran, att de köpta Krigsskeppen fingo vid Flottan i Carlskrona åter emottagas. Jag hade föreställt mig, att ett Rikets Ständers Statsutskott icke bordt göra sig medverkande till sanningens och det verkliga förhållandets undanhållande från Folkets Ombud, för att såmedelst bidraga, att i det längsta dara Folket i anseende till begreppen om dess Politiska ställning. Jag gör mig således till en pligt, att öppet och oförtäckt förklara, det jag ingalunda tror, att handeln återgick derföre, att Michaelson & Benedicks hegärde återgången. Jag är deremot öfvertygad, att hela orsaken till handelns återgång, endast var en felaktig beräkning hos Styrelsen å ägande moralisk kraft, att genomdrifva en förhandling, som, utan våldförande af Folkj-ält, af inga yttre omständigheter kunnat hindras. Jag tror, att Styrelsen uti handelns återkallande vid detta tillfälle vidtog den enda utväg, hvarigenom landets sjelfständighet kunde uppoffras, ty efter mitt begrepp hade det för Svenska Nationaläran Den 14 Maji. varit oändligt mindre särande, om några lill Handelshuset Michaelson & Benedicks försålda
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att Hr Lagerheim, under discussionen i dag på f. 111., framställt ett förslag, alt för alt vara valbar till äldre kammaren, skulle fordras en inkomst af 2000 r:dr, och alt 2 eller (lere valdistricter skulle förena sig till val för de äldres kammare. Frih. Boye, Ludv.: Utan att ingå nu i någotyltrande ang:de detta förslag, vågar jag till Hr Frih. o. Landtnäs eget bedömmande öfverlemna, huruvida, sedan Ur Frih. o. 4o Den a Sovcmier e. m. Landtm, i c 1. e ansett Hr Nordenskölds förslag kunna komma under pröfning, derföre att det icke var framstätdl före företagandet af detaljfrågan, Hr Frih. o. Landtm, kan nu föredraga ett förslag, som visserligen är ännu sentidigare än Hr Nordenskölds. Jag öfverlemna!’ till Hr Frih. o. Landlmrs egel bedörnmande denna hemställan. HiFrill. o. Landtm, yttrade, alt om han lätt eiinrade sig, ansågs Hr Nordenskölds förslag icke kunna upptagas till pröfning, derföre att det icke öfvei ensstämde med det beslut R. o. Ad. fattat, då Ståndet såsom sin gemensamma tanke antagit Frih. Sprengtporten förslag, och icke derföre att det blifvit framstäldt i en annan ordning eller på annat sätt än som kunde anses vara det som erfordrades för att kunna framställa ett förslag lill 11. o. Ad:s pröfning. Hvad Hr Lagerheims förslag anginge, så vore det åtminstone icke i någon strid med det beslut R. o. Ad. förut fattat, och framställdes, om Hr Landtm, ratt fattat det, såsom ett amendement, en förändring i eller elt tillägg till de förslag, som då voro framställda på samma sätt som Frih. Hamilton hade afgifvit sitt förslag, såsom en förändring i Hr von Hartmansdorffs mening.
Utskottets Utlåtande, VII s 179 187, bif. af Adeln, IX s 259, af PresteStåndet, IX S262, af BorgareStåndet, IX s 266, af BondeStåndet, IX s 279. Underd. Skrifvelse, X 1. s i4o—142. Makas, angående förrymd, rättighet att ingå nytt gifte. LagUtskottets Betänkande, VII 1. s 114—.116, återrem. afPresteStåndet, IX s 187, af BorgareStåndet, IX s 190, bif. af BondeStåndet, IX s 194» återrem. af Adeln, IX s 199I Ytterligare Utlåtande, VII 2. s 842 — 852, lagdt till Handlingarne af BorgareStåndet, IX s 707, af BondeStåndet, IX s 710, med fattande af eget beslut, af Adeln, IX s 802. ig5 Mat ars, som skola skiljas, skyldighet, om, att inställa sig i DomCapitlet; Motion, remitt. till Lagutskottet, II s 1142. Utskottets Utlåtande, YII i. s 35—4°» återrem. af PresteStåndet, IX s i3o, Lif. af BorgareStåndet, ix s 104, af BondeStåndet, IX s 107, återrem. af Adeln, IX s 112. Ytterligare Utlåtande, YII 1. S572—* 577, lagdt till Handlingarne af BondeStåndet, IX s 429, af BorgareStåndet, IX s 456, afsl. af PresteStåndet, IX s 47^* af Adeln, IX s 480. Malmstrom, KronoLänsman.
De andra ha skinande hvita klädnader och guldfärgade rosetter i bröstet; sina gröna balkappor lägga de af vid dansen. Helst dansa blommorna med aftonvinden — han för så utmärkt! Men de svänga äfven om med hvarandra. Synanthere8e ' rna, af hvilkas talrika familj endast få medlemmar infunnit sig, äro särdeles ifriga att bjuda upp hvitsipporna. Likaså ranunklerna; deras gula klädningar ha samma färg som hvitsippornas rosetter. Stjärnblommor och ekorrbär hålla ihop, och harsyran uppvaktas af dem båda. Daggkåpan är för allvarlig att dansa och har i stället åtagit sig att tillhandahålla de dansande svalkande drycker. Violer och styfmorsblornmor äro sällsynta och därför så mycket mer eftersökta gäster. Lychnisarna äro balens lejon; deras brungröna frackar taga sig präktigt ut bland damernas ljusa toaletter. Ärtblomstren äro ypperliga valsörer och täfla med lychnisarna i artighet och galanteri. Dansen går med lif och lust. Bin och humlor höra äfven till gästerna, och fjärilarna räknas till gräddan af societeten. Fröjd och glädje öfverallt! Muntra vårbäckar slingra fram bland mossan; af deras klara vatten brygges nektar, och ambrosian fås af daggens pärlor. Solen går ned. Månen lyser rund och full — kastar underliga skuggor in bland träden. Marken ångar af vårliga dofter. Syrsornas musik har ersatt bofinkarnas. Ännu dansar man, dansar till dess östern färgas röd. Då blir naturen med ens stilla. En högtidlig tystnad griper alla blommor; de böja sina hufvuden och invänta tysta soluppgången. Minnena af nattens fröjder blekna inför tjusningen att få lefva af dagens solsken. Parnassia Palustris. (Höst.) Det är mossornas och svamparnas tid. Tjärblomstren äro förbi, prästkragar och ranunkler likaledes. A f blåklockor ha endast några få glömt sig kvar och stå nu där och ringa in hösten. Smultronen äro längesedan slut, men lingonklasar lysa röda i gräset.
Får han det, så är han tacksam derför, helst han då undgår den svåra frestelsen att genom olofliga tilltag kränka sitt och andras samvete och icke behöfver frukta att större eller mindre del af hans timmer-förråd tages i beslag, och då får ock kronan sitt; men i motsatt fall går kronan miste om en stor del af sin lagliga rätt — på samma gång som skogen våldsamt och utan urskilning sköflas Bih. till E SL Prot. 1865 & 1866. 11 Sami 2 Afd. 15 114 Motioner i Preste-Slåndet 4865, N:o 54. och det ofta just på de trakter, — der den helst borde vara fredad. Det är i betraktande dels häraf och dels, att vattenoch ångsågningen synes företrädesvis böra gynnas, emedan större och mindre sågblock under sådan sugning bäst och huldast behandlas, då vid handsägningen deremot, aila andra olyckliga följder af densamma oberäknade, blocken icke allenast illa skäras, utan ock skogen i öfrigt handhafves pä det mest ohulda sätt, — som undertecknad härmed ville vördsammast föreslå, att ett stadgande måtte tillkomma, hvilket, under vilkor, som ofvan närnndt är, ett sorgfälligt iakttagande af hvad skogens bestånd kan kräfva, berättigade egare af vattenoch ångsågar att få det antal timmer de behöfva, åt sig utståmpladt.
svar till » Ensam » sändes till Väfnadshandelu 44 Vesterlånggatan, Stockholm. U ng, gladlynt Hicka söker plats i familj som hjälp o. sällsk. Villig vara barn behjälplig i lexläsn. Fäster ej afs. på lön, mera på ett godt hem. Svar t. » A. K. », Karlshamn, p. r. [2599] J sökes af en ung flicka från landet nu 1 nov. att gå frun tillhanda. Enkel, huslig och anspråkslös; musikalisk och skicklig i finare handarbeten; små pretentioner, men önskar få anses som medlem af familjen. Svar till och upplysningar lemnas af Fru Z. Svidén, Snaflunda. (G. Träffas alla dagar kl. 10 — 11. Behandlar domar. företrädesvis Barnsjuk[1313] DOKTOR P E R JOHANSSON RIDDARGATAN 2. upp. Hvard. kl. 12 — 2, Helgd. Invärtes och ögonsjukdomar. [2265] D:r Robert Lönnberg, 49 Regeringsgatan. af rjensår. Träffas söckendagar kl. S — 10 f. m. o. 2 — 3 e. m. Helgdagar 8 — 10 f. m. Allm. telef. Företrädesvis mag - o. tarmsjukdomar. Kompetent underv. i språk, musik, alla skolämn. Villig deltaga i hushållet. Svar till » Duglig och Villig », Iduns bvrå. ÖRATS, NÄSANS OCL STRUPENS SJNKTAAR. A. W I D F 0 N D, 51 Kornhsmnstorg 51, insätter de bästa tänder till moderata priser. OBS. Resande kunna erhålla dem på en dag. [2573] ^ * J. o d inack. på landet, i Bohuslän, erbj. dam 1. herre. Refer. i Sthlm o. Göteb. Adr. å Iduns bvrå. " PN ung Hicka, villig bitr. i föref. görom., kan •V mot 150 kr. ärl. afg. blifva inack. i bild. fam., att lära hvad t. hush. hör.
Det är i detta som i många andra fall, att den bästa kontrollen är det straff, som skulle drabba den felande embetsmannen. Hr Dalman: Frih. Armfelt har yttrat, att om någon viss tid bestämdes för en anmälan om häktningen, denna tid skulle blifva ett minimum och icke ett maximum. Detta står i strid mot Gr. Sparres uppgift, att om en person gripes, han ovillkorligen genast måste förås till häktet, emedan man eljest icke vet hvar man skall göra af honom. Hvad beträffar Frih. Armfelts anmärkning, så delar jag icke hans farhåga att en tidsbestämmelse skulle medföra ett sådant resultat. Ar åter förhållandet Den 18 Jlili. 553 sådant Gr. Sparre framställt det, eller att, så fort en person blir gripen, han omedelbart föres till länsmannen, som genast företager pröfningen om han skall häktas eller ej, kan jag icke förstå olämpligheten af en föreskrift derom i lagen, t. ex. ett så lydande stadgande »som ofördröjligen pröfvar om han skall i häkte förblifva». Jag fortfar således i mitt yrkande om återremiss. Frih. Armfelt: Med hvad jag sade ang:de maximum och minimum, menade jag endast att, om det stadgades en viss tid af 24 timmar inom hvilken undersökningen borde ske, komme, enligt min öfvertygelse, i allmänhet att dröjas med densamma i 23 timmar. För öfrigt får jag ännu en gång fästa uppmärksamheten på orden »i häkte sättas eller frigifvas,» hvilka synas mig göra det till en nödvändighet för vederbörande att genast verkställa den omordade pröfningen. Hr Dalman: Om lagen innehölle att pröfningen af häkt ningens behörighet skulle ske utan dröjsmål, hade min anmärkning förfallit, men så står det icke i det föredragna lagförslaget. Der står visserligen »skall den, som honom gripit, utan dröjsmål anmäla förhållandet», men deremot står det alldeles icke att auktoriteterna ofördröjligen skola verkställa undersökning om häktningsåtgärdens laglighet. Jag kan således icke finna att det skulle vara onödigt att här stadga, att denna undersökning bör ske utan dröjsmål. Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm:
Några skyndade till sina hem, instängde sig i sina rum och bådo till Gud för den rätta läran, som nu hotades av en förskräcklig framtid. Andra och de voro vida flera förundrade sig över sig själva och förmådde icke begripa, att det lilla »i», som skiljer homoiusion från homousion, nyss kunnat förefalla dem så stort och viktigt. Nu var det för deras ögon minskat till en omärklig prick; ja, vid närmare besinnande tyckte nu en och annan, att den gamla läran och kristendomen ingalunda vore så skiljaktiga att klyftan mellan bägge ingalunda vore bredare, än att man kunde ha en fot på vardera sidan och i denna ställning avvakta framtiden. Men de fleste bävade för efterräkningar. De mördade atanasianernas blod ropade ur jorden, och antingen deras trosfränder eller den kejserliga makten bleve deras hämnare, måste hämnden varda förskräcklig. De blodiga troféerna från Kolyttos hade fallit ur segrarnes händer och lågo nu strödda på gatorna. De som färgat händerna i kättarblod skyndade att omsorgsfullt tvätta dem. Allteftersom underrättelsen om Konstantius' död och Julianus' fredliga tronbestigning utbredde sig över staden, bortsopade hon de kringströvande homoiusianska hoparna; och de patruller av legionärer eller väpnade medborgare, som snart genomtågade alla gator, funno intet motstånd, inga oordningar att dämpa. Så snart Annжus Domitius ordnat truppfördelningen över staden, begav han sig, följd av Pylades i spetsen för en centuria soldater, till storkyrkan. FEMTONDE KAPITLET. En uppståndelse från de döda. De i storkyrkan samlade homoiusianerna hade ingen aning om vad som timat i staden. Händelser kunna inträffa, så ödesdigra och likväl så ögonblickliga, att det som nyss var medelpunkten i dagens liv i nästa stund är utanför hans omkrets och står utlevat bland nya förhållanden. Storkyrkan hade samlat en massa trosvarma, andäktiga eller nyfikna homoiusianer, och de känslor, som fört dem dit, hade ingalunda svalnat under tempelvalvet. Vad man sett och hört, vad man ännu såg och hörde, hade tvärtom uppdrivit känslorna till svindlande höjd.
(Forts.) Ni vill veta något on1 Bjnrnsons mottagande vid hemkomsten till Kristiania efter flera års bortovaro. Jag kan härom saga att verkligheten öfvertraffade allt hvad man väntat. Ett sådant mottagande har aldrig föriinnats någon i Kristiania. Det ögonblick, d å fartyget gled upp till landningsbron .och den tätt packade menniskomassan fick sigte på Bjnrnsons väldiga gestalt uppe på kommandobryggan, och alla ' hattar flögo af och a i h näsdukar sviingdes och musiken, under mängdens jubel, stämde upp: .Ja, vi elsker dette landet&gt;, det ögonblicket kan ingen af dem som vor0 med förgäta. Vi hade såsom det blef sagdt i det korta, starka tal hvarmed han helsades ~ a i hade z w störste kraft igjen iblr ?dt on, och kanslan af styrka och glädje gick som en elektrisk ström genom alla. - Den afton Bj~irnson sedan såg sitt eget stycke pEt nyt system, på teatern var glanspunkten af hans vistelse i Kristiania. Teatern var propp full, vara bästa skådespelare, hvilka haha sina basta roler i det stycket, vor0 soin elektriserade och Bjornson satt i sniplo logen » och sken af glädje. I hvarje niellaiiakt försvann han för att gå upp till de spelande sog da flad vi i halis arme)), beriittade en munter skådespelerska. Eftersom jag kommit att nämna Sagatun måste jag omtala, att i debatten om qvinnosaken fru Ragna Nielsens pikanta, lifliga, besinningsfulla, val öfvertankta och mogna inledningsföredrag var för sakens vänner en sannskyldig glädje, och tillvann i förening med hennes qvinligt behagfulla framträdande saken många nya anhängare. V. Ullniaiins fina stilla, djupt kända uttalande on1 att det främst är mannens behandling af qvinnan i det dagliga lifvet som behöfver reformeras, var, betecknande nog, för mången obegripligt, men rönte af andra en iiiirmare anslutning än något som blef sagdt i ämnet. Fru Edgrens korta bemötande af en motståndare och innerliga anslutning till Ullniann, utmärkte sig för lika mycken logisk skärpa som anspråkslöshet.
Grundal. II. 693. R. 697. X. B. 79, 117, 134. A. 151. XI. E. 401. — om föreslagen sådan för t. f. Kamererare!! vid f. d. Generalassistans-kontoret, G. Grundén. I. 522- R. 523. IX. B. 816. X. 78 A 133. — å Rikets Allm. Indragningsstat, angående rättighet för t. f. kommendanten och Direktören vid straffängelset i Warberg, Majoren Gustaf Wilhelm Gyllenhammar att erhålla. •— af enahanda belopp som för Landsböfdingar bestämmes, angående rättighet för Guvernören öfver öu S:t Barthelemy, Öfversten J. H. Haasum, att vid afskedstagande! erhålla. II. 202- R. 203. X. B. 79. 117, 134, 163 A. 170. XI. E. 401. •— åt f. d. Stallmästaren Löjtnanten Carl Emil Hahr, angående. I. R. 516 X. B. 79. 117, 134. A. 162. XI. E. 401. ■— årlig, för aflidne Öfversten G. G. von Heidemans efterlemnade Enka. U. 98. R. 99. X. B. 79, 117, 134. A. 197. XI. E. 401. — å allmänna indragningsstaten, om otjenstbare Premier-Löjtnariten vid Flottan W.
Bland dem, som lyckligtvis bevarats, är emellertid Goethes föräldrahem, sådant det blef efter dess ombyggnad, till hvilken den lille Wolfgang – klädd i murarförkläde – i maj 1755 lade grundstenen. Och när jag stod framför detta, frammanades bilden af det sköna barnet, som belyst af aftonsolen genom fönstret kastade massor af lergods och porslin ut på gatan, under det hans unga mor njöt gossens tindrande jubel vid skärfvornas glada klirrande, i stället för att – som en vanlig mor skulle gjort – bestraffa den dyrbara odygden. Redan i det yttre ger det höga, grå huset det intryck af solid och enkel smak, som väl harmonierade med de tidigt medvetna skönhetsbehofven hos det barn, hvilket för etthundrafemtio år sedan föddes i detta gamla patricierhus, som då var ett af den fria riksstadens förnämsta och ståtligaste. Porten är massiv och mässingsbeslagen; prydligt svängda järngaller skydda bottenvåningens fönster, och proportionen är god mellan de utskjutande öfre våningarnas höjd och nedre delen af huset, hvilket äfven genom sin på trottoaren utgående trappa ger intryck af att med lugn själfkänsla fylla sin plats. Medan huset ombyggdes utgjorde det en lekplats för den på ställningarna mellan bjälkar och bräder klättrande gossen, och när huset blef färdigt fröjdades han åt det rymliga, ljusa och glada intrycket. Man känner huru han njöt af denna stora, höga, rymliga förstuga med dess svarta och hvita marmorgolf, dess ljusa väggar med brunmålade panel, dörrar och väggskåp, väggar som alltjämt prydas af de »romerska prospekter» fadern hemfört – stora kopparstick, hvilka gjorde Peterskyrkan, Piazza del Popolo och Colosseum till mål för barnets första längtan ut i världen. Denna närdes äfven genom faderns berättelser om Italien, för hvilket land riksrådet Goethe – trots all sin torrhet i öfrigt – bevarat sin ungdoms entusiasm. Och den lille Wolfgang fick höra, att han först då borde resa till Italien sedan han sett allt öfrigt, ty hade man en gång varit i Italien, fann man sedan intet annat sevärdt!
— Utskottet anser sig således böra varna för ett misstag, som, om .det vunne allmännare utbredande, skulle i väsendtlig mån tillintetgöra fördelarna af latitudsystcmet, och i sjelfva verket utgöra en maskerad återgång tili det redan öfvergifna systemet af fixa straff.» Man skall säkert med tacksamhet emottaga den utredning af i fråga varande systems rätta anda och mening, som Utskottet sålunda meddelat: ty den mening lagstiftaren, — vare sig alt han författat eiler pröfvat ett lagförslag, — deruti inlagt eller funnit inlagd, är obestridligen den, efter hvilken lagbudet skall tolkas och tillämpas, ehvad den må öfverensstämma eller icke med den enes eller andres åsigt. Det var i synnerhet af vigt att erfara, huru lagstiftaren vid straffskalans uppställning tänkt sig densammas blifvande tillämpning. Att, efter den nu gifna förklaring min härofvan antydda förslagsmening icke kunde godkännas, var att vanta, men också den missriktning i systemets tillämpning, mot hvilken hon förnämligast var uppstäld, framstår derigenom, om möjligt, ännu mera förkastlig, [melleröd fruktar jag, 83 att den tanka, som lflg till grund för nämnda förslagsmening, skall, om ock i annan form, fortfarande nflgon tid uppenbara sig i lagtillämpningen. De stora latituder, som vid nflgra brott äro stadgade, skola sannolikt till en början hafva den följd, att domaren, om ock omedvetet, för sig uppdelar det stora området, som i hvart och ett af dessa fall är lemnadt åt hans pröfning, i flera mindre, och på samma gång indelar de brott, som derinnom ligga, i vissa grupper, så att de väsentligen likartade brotten beläggas med ungefärligen lika straff. Detta är visserligen ett ofullkomligt användande af systemet, men torde tills vidare hafva någon ursäkt ej blott i domarens misstroende till sin egen skarpsinnighet, att i hvarje fall träffa det absolut rätta straffmåttet, utan ock i något afseende på allmänna omdömet, som icke har öga för de finare skiftningarne i brottets karakter, men tager anstöt, derest väsentligen lika brott beläggas med alltför olika straff.