Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är onekligi, att den grundsats, som nu gäller, eller att man sjelf måste skydda sina egor för ofred, utgår ifrån del mera ociviliserade tillståndet, ifrån nomad-tillståndet, och att, i deh mån sora civilisationen framskrider, denna grundsats Den 6 September t', m. 271 blifver alli mer och mer olämplig. Den andra principen deremot, som hvilar på mera utvecklade rättsbegrepp, är lika oneklig! den som bäst passar för en högre och fullkomligare odling. I valet emellan dessa principer, såsom regel, tvekar jag således icke uti att anse deri sednare, eller den som öfverensstämmer med det blifvande tillståndet, dit vi alltjemt sträfva att närma oss, vara den hvilken såsom regel hör antagas, och alt den andra principen deremot endast såsom undanlag bör medgifvas der ännu så kan finnas billigt och nyttigt. Rättigheten att följa undantaget i st. f. regeln tror jag kunna bestämmas antingen på det sätt, som genom åtskilliga motioner blifvit föreslaget, eller också möjligen derigenom att någon viss dertill bestämd auktoritet såsom l. ex. egodelningsrätt eller någon kompromiss egde att bestämma de undanlag, som i afseende på de allmänna föreskrifterna skulle få ega rum. Mera praktiskt tror jag det likväl vore, att i hvarje stängsel-lag sådane undantag kunde bestämmas genom beslut af majoriteten af slängselskyldige, då dessa på samma gång egde mer än hälften af jorden. I öfverensstämmelse härmed är min tanka således den, alt den blifvande lagen i| detta hänseende icke borde blifva sådan, som Frih Hjerta i sin, reservation med ledning af Ulskms a fdel n :s-förslag. hemställt, eller att såsom regel bibehålies den nuvaride stängselskyldigheten, och rättighet lill undantag medgifves för de stängsel-lag, som sådant önska, utan alt regeln för stängsel - författn :n hädanefter bör vara den, att en hvar är pligtig alt laga vård om sina kreatur, men att, der lokala förhållanden så gifva vid handen, den gamla stängselskyldigheten ännu såsom undantag må tillåtas alt qvarstå.
och för hvarje g i n g han å nyo tager sin tillflykt dit, talar han val. Hans mått af tankekraft, formel skolbildning, kontemplation och lifserfarenhet synes - kort sagdt - vara alldeles lagom stort för att skrifva en inledning. Han borde hafva nöjt sig dermed; således lemnat det tyngre arbetet i t andra. Till utredande af tillämpningsfrågor tarfvas något niera eller 2tminstone nagot annat, nämligen: kunskap i särskilda, bestämda riktningar, samt vaket sinne för kbnkreta sammanhangsförhillanden mellan orsaker och följder. Men intetdera kan någonstädes upptäckas i pastor Fzrdens frispråkiga bok, sedan den djerfts skrida till ringaste försök att på det faktiska använda sina stora grundlinier. Från första stund författaren le ' miiar allmän-sanningarnas verldshaf och sätter sin fot på 1,andbacken, ar han alldeles bortkommen och kommer icke till sig igen, förr an han å nyo får styra ut öfver det obegränsades gungande fält. Han tyckes tro, att om man i en diskussion bara sjelf talar så mycket som möjligt, utan att höra på någon af de andra, så verkar man öfvertygande. Men det är icke forhållandet. Man kan möjligen lyckas verka öfvertygande på den som eldar och städar diskussionssalen och företrädesvis torde fasta uppmärksamheten vid den talare, livilken längst behåller ordet. Men denna blygsamma persons silunda vunna öfvertygelse hör - dess värre - till det outsägliga slaget. Någon bestämd, i ord utsägbar öfvertygelse kan ingen f2 genom den, som ej sjelf vet hvad han talar om.
Stockholm den 17 April 1838. C. A. Sebell. A. Obitz. Kongl. Majit underdånigst med utlåtande öfver Rikets Ständers Revisorers Berättelse, rörande Krigs-Collegii 2idra Departements Underhålls-Afdelnings-Fonders eransknin^ i3 Afskrift. — 98 — CARL JOHAN &c. &c. Vår ynnest &c. Med öfverlemnande af ett sammandrag öfver de till Eder från samtlige indelta Regemenlerne inkomne uppgifter bland annat å sjukvårdskostnaderne under sis-tföi Hulne årets möten, hvilka kostnader uppgått till ett sammanräknadt belopp af 10,493 R:dr 23 sk. 4 r:st. Banco, deraf 4,297 R:dr 3 sk. 2 r:st. för upphandladt extra förplägnings-bränvin, håfven J, uti skrifvelse den 19 näsllidne April i underdånighet anmält hurusom en betydlig olikhet de serskildle Regementerne och Corpserne emellan ägt rum, så väl i koslnaderne för det at manskapet utdelade extra förplägnings-bränvin, som uti sjuk va 1 ds-u tg 1 ftei ne, hvilka sednare, enligt Eder öfvertygelse, i allmänhet icke motsvarats af Regementernas sjukpersonal, särdeles vid vissa Regemenler, de der med en jemförelsevis ringa sjuknumeraire ulgifvit sjukvårdskostnader till ett belopp, betydligt öfverstigande hvad andra Regementer med ett större antal sjuka för delta ändamål utbetalt; och som J af dessa missförhållanden trott
Hofrättens den II Febr. 1850 gifna, Lands - — 33 — Landssekreteraren den 7 nästföljande Mars tillställda resolution, Kgens Bfhde fått sig särskildt vid vite af tretlio daler silfvermynt ålagdt att inom fjorton dagar derefter fullgöra Kongl. Hofrättens beslut den 9 November 1848 eiler, om hinder derföre mötte, gifva Kongl. Hofrätten sådant tillkänna, likväl icke å nyo föredragit ärendet till åtgärd af Kgens Bfhde, i fråga om så väl den begärda efterlysningen, som den anmälan, hvilken i följd af resolutionen borde till K. Hofrätten göras, ulan dermed dröjt ända tilldess, efter ytterligare anmaning från Hofrätten, skrifvelse aflåtits angående meranärunde qvinsperson, samt öfriga af K. Hofrätten äskade upplysningar den 14 Dec. 1850 till Hofrätten inkommit. Den sålunda inträffade försummelsen har föranlåtit mig att förordna om laga åtal, hvilket blifvit inför K. Hofrätten utfördt och hvarå följt dess utslag den 20 sisth December, deruti, hvad först angick ett af Hofrätten förelagdt vite, hvartill Adv.fiskalen yrkat Landssekreterarens fällande, på anförda skäl förklaras, det honom icke kunde åläggas omförmälte vite utgifva; men beträtlande åter ansvar å Landssekreteraren för hvad i öfrigt blifvit emot honom anmärkt, det yttrande meddelas, att emedan han medgifvit, att efter det Kgens Bfhde, i anledning af K. Hofrättens ofvanberörde den 9 Nov. 1848 aflåtne skrifvelse, till Iv. Flofrätten den 22 påföljande December insändt förklaring, icke någon åtgärd för infordrande af de genom nämnde skrifvelse jemväl äskade yttranden och upplysningar blifvit vidtagen förr, än sedan påminnelser den 20 Okt. 1849 från K.
Icke så till förståendes, som skulle han utmärkt sig för någon småaktig förföljelselusta mot öfvervunne motståndare. Säge hvad man vill om Wallenberg, småaktig var han icke. Händelsernas gång och hans egen kraft hade stält honom bland de främste inom den klass, som hos oss svarar mot det s. k. tredje ståndet. De stora fel, som pläga utmärka denna klass, voro äfven hans, men de små fel, soin i vida kretsar gjort den rå förhatlig, var han fri för. Lejonet aktar under sin värdighet att rent förgöra en liten fiende och spar sin kraft för de store. Och hos Wallenberg fans en god del af lejonets otämda kraft i förening med ej så litet af räfvens hala smidighet Med makt och list i förening slog han utan försköning ned den, som stälde sig i hans väg. Inom det ekonomiska lifvet och i all synnerhet bankverlden förstod han så som ingen annan att slå sina motståndare med den fria täflans hänsynslöst använda vapen. Beklagade sig de besegrade, hade han alltid till hands detgamla svaret: Sådant ar kriget De som ej gittat mot honom vända samma vapen, hade blott sig sjelfve att skylla. Allt detta hindrade honom ieke att i det enskilda lif-vet visa sig hjelpsam och vänfast, ja till och med älskvärd. Den som en gång vunnit hans förtroende, han behöll det afven; och mer än en lofvande ung man har haft honom att tacka för sin fortkomst här i verlden. Att han dock äfven här stötte mången ifrån sig genom taktlöshet eller opålitlighet, låter sig svårligen förnekas. Hvad som gjorde Wallenbergs storhet var i sjelfva verket icke någon synnerligen ovanlig begåfning. Men det är nu så stäldt i lifvet, att utomordentliga handlingar ofta utföras af ganska medelmåttige män, under det de, som utkasta stora planer, ofta ej ega förmågan att utföra dem. En egenskap hade dock i rikaste mått blifvit honom beskärd; — hos honom fans såsom hos fa dödlige hvad skalden kallat Mandeviljens quantum satis.
För öfriga ärenden, som, eldigt serskilda Författningar, böra vid socknestämma företagas, galle hvad derom är föreskri!vet. n §. Nu är Socknestämmo-Prolocoll och Beslut justeradt och underskrifvet, då skall beslutet med besvärs-anvisning, som alltid bör åtfölja, näst påföljande - Lagsamt Allm. Besa.- och Ekon.-Ut.shollénc Betänkande, AT:o 29. 25 påföljande Söneller Helgedag, då Gudstjenst hålles, från Predikstolen uppläsas. Angår det någon persons enskilda lätt, då skall honom ofördröjligen meddelas skriftlig underrättelse derom, och, om han det äskar, utdrag af Protocollet honom tillställas. Är någon med beslutet missnöjd, må han deruti söka ändring genom besvär, sorn ingifvas till Doin-Capitlet i de mål, som röra Kyrkodisciplin, sedernas vård, Religionens undervisning och allmänna skolan, samt Kyrkobetjening* antagande och afsättande; och i alla de öfriga hos Konungens Befallningshafvande i Länet, inom kl. ta å 21 dagen, eller om helgedag då infäller, dagen derefter, räknad, antingen från beslutets kungörande eller deraf bevisligen erhållen del, den dagen oräknad, då sådant skett, allt efter hvad här ofvanföre uti serskilda händelser stadgas; bifoge ock sina besvär ej allenast det öfverklagade beslutet, utan äfven bevis, nar detsamma kungjordes och blef honom tillstäldt, hvarjemte han, inom åtta dagar efter kungörandet af beslutet eller deraf erhållen del, hos Ordföranden skall om de tilltänkta besvären göra anmälan, och inom 14 dagar efter besvärstidens förlopp hos Ordförande» styrka, att besvären blifvit fullföljde, hvarom erinran i besvärs-hänvisningen skall meddelas. För Hernösands Stift vare för mål, som gåtiilDomCapitlet från Jemtland, Westerbotten, Norrbotten och Lappmarken, besvärsiiden dubbelt längre, än hvad härom i denna § är stadgadt.
Ull tUiirwg. «' Grundlag. — Rikjdags-Ordn. 13 §• l5- Allmogen i hvart Härad, välje inom sig efter hemmantalet, till Riksdagsman af Bonde-Ståndet, En, inom* Häradet boende och besuten, 'Hemmansagare, hvilken icke tillförene häri till annat Riks-Stånd, eller någon ordinarie beställning i Rikets tjenst eller fullmakt derå innehaft. Hvad om Hemmansegare nu är sagdt, gä/le ock om sådan Kronohemmans-åbo, som med stadgad åborätt hemmanet innehafver. Filja flera Härader, hörande till samma Domsaga, förena sig om en, inom dennas område boende och besuten Fullmäktig, vare sådant dem obetaget. Skulle någon Domsaga innehålla färre än Etthundrade valberättigade hela hemman, må den kunna, med ett eller flera inom, annan Domsaga belägna Härader, om gemensam Fullmäktig sig förena. Till förrättande af valen för alla Häraderna inom en Domsaga, skola Elektorerna ga samma dag och ställe sammanträda. ’§■ '16. Underlåter något Universitet, Prosteri, Stad, Bruks-distrikt eller Härad alt ställa Fullmäktig, vare forfallet lill det, vile, Ståndet pröfvar skäligt utsätta, och sorn svara kan mot den omkostnad, som ett annat och jemnlikt Universitet, Prosteri, Stad, Bruks-distrikt eller Härad på sin Riksdagsman göra mäste; skolande ett sådant vite uti Ståndets kassa inflyta. Försummar åter, utan laga förfall, den valde att sig lill Riksdagen i rällan tid inställa, vare sitt arfvode för den tid han uleblifvit förlustig, och bote derutöfver en lika summa, alltsammans tillfallande Ståndets Kassa. §. ,5. l:o. Hemmansegare bland allmogen, hvilka inom något af de uti valet deltagande Härader boende och besutne liro och ej till annai Riksstånd höra, väljen inom sig riksdagsmän till Bonde-Ståndel.
Vidkommande slutligen den lill Rikets Ständers afgörande nu af E.Ii.M:t i nåder öfverlemnade fråga om afskrifning af den serskilda kreditiv-summa å 1,000,000 R:dr, som under riksdagen åren 1828, 1829 och 1830 anvisades för spanmålsundsättningar i missväxtår, och hvilket kreditivs hela belopp, efter deraf skedda utoch återbetalningar, lill följd af Rikets Ständers föreskrift vid 1840 och 1841 årens riksdag, blifvit fördt inom linien i Riksgälds-kontorets räkenskaper; så enär de medel, sorn under sednaste åren ingått eller hädanefter kunna komma att ytterligare inflyta i afbetalning å dc utaf detta kreditiv utgifna undsätlningslån, jemlikt Rikets Ständers dels förut fattade och dels nu förnyade beslut, äro ställda till E. K.M:ts Nådiga disposition för enahanda låne-undcrstöd och följaktligen komma att gemensamt med den härtill för öfrigt anslagna tillgång användas och redovisas, hvadan Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, N-o 55. 91 Riksgälds-kontoret alitsa, under nuvarande stadgandens fortsatta tillämpning, icke äger att, till större eller mindre del, förvänta godtgörelse för sin fordran i anledning af nämnde kreditiv-summas lyftning, hafva Rikets Ständer ansett en fortfarande balansering af samma fordran vara utan allt ändamål och derföre förordnat att denna kreditiv-fordrans, med En million riksdaler, inom linien upptagna, belopp skall ur Riksgälds-kontorets räkenskaper helt och hållet alföras. Hvilket allt Rikets Ständer härigenom få hos »E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 16 April 1851. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 16 April 1851.
Dessutom bör hvar och en känd Författare äga rätt* att efter gjordt tillkännagivande vid examen framställa ett visst antal frågor, 5) Pröfningan huru examen blifvit fullgjord, och örn den sökande i följd deraf bör beviljas det sökta inträdet, uppdrages åt en Jury, som består af samma beståndsdelar, men alla Ledamöterne samfällt af det verk, till hvilket den sökande specielt anmält sig; Juryrt afgöi* frågan helt enkelt med Ja och Nej, utan gradation. 6) Examina hållas offentligt. Dessa idéer hafva till det mesta framkaU' lade af Friherre Frank Sparres Memorial^ bch 4ö8 Ben 3 Martil. anhåller jag att dessa mina tankar mätte till Oeconomieoch BesvårsUtskottet remitteras, 3N:o 35. Herr Hammarhjelm, Carl Fredric3 Af de många motioner, sorn under närvarande Riksmöte från detta rum blifvit framställde, hafva de fleste afsett, dels klagomål Öfver den allmänna penninge-förlågenheten, dels< önskningar om besparingar, dels nedsättning af Landets skatter. Den förde klagan öfver förlägenhet i de fleste Landsorter och öfver lamhet i nåringarnes lif år så allmänt och högt yttrad, att man bör taga för afgjordt att detsamma befinnes grundad, hvilket ock min erfarenhet från hembygden besannar. Af de uppgifne botemedel mot en sådan öfverhandtagande oförmåga och förlägenhet, synes mig intet kunna leda mera rakt till målet, ån örn någon betydlig förminskning i skatterna skulle kunna äga rum. Bland de utgående skatter, anser jag den hvarje år återkommande, och i contant utgående Beviliningen isynnerhet bortsopa penningen från landet, och hvarje år efterlemna allt större och större saknad deraf;, hvilket åter verkar de olägenheter sorn C\f v erklagas. Den 5 Martii. Hår häfva blifvit föreslagna indragningar af öfverllödige ansedde Tjenstemän, besparingar och utgifter, reductioner af försvarsstyrkan m. m.
Hur kunde också då ni, som är så uppfylld af människokärlek, visa er hård och obeveklig ensamt emot mig, som älskar er, s o m tillber er af hela mitt hjärta » Nej, gå ej », ber han Elena, som gör en otålig gest, » ni måste nu höra mig till slut, och om ni lofvar mig att stanna, skall jag fatta mig kort, så kort och fåordigt, som det är möjligt, när hjärtat är öfverfullt. Men hvad var det nu jag egentligen ville säga? Ack, jag kan icke samla mina tankar; de bilda ett rent kaos i mitt hufvnd. Ha — hör på er syster, nu sjunger hon en glad visa o m lycklig, besvarad kärlek. Det är en blodig ironi mot mig, s o m står här förkrossad under er kalla likgiltighet. Nej, ni får ej gå haf blott en enda gång tålamod. Att ni ej kan fatta, huru er köld plågar mig om jag ändå kunde förklara för er, huru det bränner här — ja, just här i bröstet — eller är det ej snarare i mitt hjärta? Nej, nu vet jag, det är i hjärnan denna förtärande eld rasar. Ni är afundsvärd, signora Elena, ni s o m är så lugn, så kall och så beräknande Finnes det ej en gnista värme i er själ, och är en sådan lidelse som den, hvilken hotar att göra mig förryckt, för er något alldeles okändt? O, att jag kunde finna de rätta orden för att beveka er — haf förbarmande med en olycklig, hvars kval äro helvetiska! Jag kan ej här säga er allt; lofva mig därför, att ni skall höra mig en annan gång, en gång då vi äro ostörda, till exempel i afton, senare, då er man är gången. Eller kom ut i trädgården, när de andra ha lagt sig, och låt mig då i lugn få utgjuta för er min smärta. Ni är god, ni är barmhärtig! Unna därför någon lisa åt den man, som lider så grymt genom sin kärlek till er. Jag skall låtsa mig gå, strax efter det er man är borta, och skall sedan tåligt vänta där nere i ensamheten, till dess ni blir hågad att komma. Hvarför skulle ni ej vilja taga er en promenad i den svala aftonslunden?
Ständer beslutade indragning af bankens sedlar å 16, 12 och 8 sk., ehuru i många hänseenden önsklig och ändamålsenlig, dock utan tvifvel komme att medföra mycken olägenhet, i anseende dertill, att endast 8 och 16 sk. sedlarne blifva af motsvarande silfvermynt ersatta; att, då man hittills kunnat med stor lätthet liqvidera den så ofta förekommande differensen af 4 sk. b:ko, eller 6 sk. riksgälds, medelst sedelbyle eller sammanläggning af 12 med 8 och 16 sk. sedlar, måsle deremot, efter ifrågavarande sedlars upphörande, alla belopp under 8 sk. b:ko liqvideras med kopparmynt, hvartill fyra eller flera serskilda stycken ofta varda erforderliga; att saknaden af sedlar å 12 sk. emedlertid skulle blifva jemförelsevis ringa, om ett kopparmynt å 4 sk. b:ko präglades och i rörelsen utlemnades; alt 2:ne sådane mynt, af lämplig storlek, jemväl borde vid många tillfällen vara välkomne i stället för r;dr stycket, som vore nog litet och svårt att handtera åtminstone till en början, innan man dervid hunnit vänja sig; samt att det föreslagna nya kopparmyntet syntes böra utmyntas sålunda, att 450 rd:r b:ko präglades af ett skeppund koppar stapelstadsvigt, hvarigenom detsamma kunde lätt skiljas från nuvarande 2 sk. bankostycket, men, det oagtadt, icke blifva genom sin storlek eller tyngd besvärligt alt medföra till mindre belopp, och lika väl passa för banko-, riksgäldsoch marksräkning, äfvensom blifva tjenligt såsom en hufvudafdelning af enheten för decimal-räkning, enligt det af friherre Wrede föreslagna myntsystem; och syntes någon anledning icke vara att befara, det utprångling af eftergjorda 4 sk. b:ko stycken, då de utmyntades efter ofvan angifna grund, skulle Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 86. 5 ifrågakomma, helst om serskild omsorg vid präglingen användes till försvårande af efterapning.
Lina hade kastat sig bakåt på stugubron och tittade sömnigt på en timmerkuse, som kröp i en springa på väggen. Ena benet hängde och dinglade utom bron, så att tårna hvar gång de skrapade i marken rörde upp ett moln af damm. Timmerkusen kröp fram och tillbaka samma väg och stannade ibland. Och så blundade Lina ett tag för att se, om han satt kvar, då hon tittade opp. Benet dinglade långsammare, och tårna skrapade upp dammet mer sällan och så satt kusen alldeles stilla. Och så blundade hon igen men glömde titta opp och benet hängde på en gång rakt ned alldeles stilla det med. Men, hur det var, öppnade sig munnen först helt litet och blåste ut andedräkten i djupa, jämna drag. Hon snodde sig halft om på bron med hufvudet mot ena armen. Storsyster sof »Ligg’ du int’ rak lång och sof, ditt spektakel! Hvars har du lill’Brita?» Det var mor och Verner, som hade kommit tillbaks, och det var nu så sent att endast de mest aflägsna bärgkammarne lyste röda. Lina rusade upp halfvaken och förskräckt. »Lill’Brita ... ja, hon sitt’ dänna och gräf’ i sann’ ...» Men lill’Brita var inte längre där bara träskeden låg kvar. Nu bar det till att leta. De letade alla tre inne och ute, i föjse och nere vid älfven, bakom stenar och buskar och allt ängsligare ekade det långt borta lill’Brita lill’Brita! Mor grät inte och ojade sig inte häller ångesten var för stor men hon skälfde och var alldeles kall, när hon till slut satte sig ner på bron. Lina och Verner hade krupit ihop på tröskeln, och de sa’ ingenting de heller. Så reste mor på sig. »I ska sitt’ hänna nu och pass’ på, om lill’Brita komm’ igen. Je går ost åt Forsgåla, och ber om hjälp te’ få ihop skalle ...» Hon var redan nere på gångstigen. Kängskorna hade hon knutit öfver armen för att komma fortare fram. Nattskyarna lyste nu dunkelt röda, och från fjällsjön hördes lommens skrik utdraget och skarpt. Vägen gick längs efter myren, som lyste röd på sina ställen där hjortronen började mogna.
Herr harsten stalpe, Mosters, insäg ej, att någon skillnad were i broltftighet. om en Föredragande rontisignerade en emot Protokollet stridande expedition eller en, hwi!?en han enligt Grundlagens föreskrift borde wägra art uneurslrijwi,. Han trodde, are i Den 19 December. 1145 bägge fallen siraffct borde wara lika strängt, och förbrytaren ej kunna sa bekläda nägoc Embete. Herr Gro swen och La n dr - Marsta !ke n. Innan någon pi or osi lion göres rörande förewarande ventilations ämne, får jag den äran gi wa Iridder, skåpet och Adeln tilläu-ia ack de tre andre Stånden redan förut bifallit försiagct till Answanghctelag för Scats-Radet, uran acr deri göra någon förändring. Friherre Manns isto, m. Jag fär wid detta tillsaue söra Högloft. Nidcerjkap-t och Adel» till min» nes, att det fordna Riks-Radct dömdes allenast efter allmän lag, ehuru detsamma, enligt dä gällande Statsförfattning ivar med sin röst deltagande i Rikets styrelse. Zeke heller wcr jag all nägon straffades härdare, ä» alt bliswa skiljd wid sitt förtroende. De nu warande SratZ. Raden äga pä inrel salt, såsom magcägande, andel i styrelsen. Icke dest mindre «r en Lag stadgad, hwarigenvm de äro answarige förde råd de gifwa, om de än icke determinera Konungens beslut. I ect sädanl stckens förhållande fär jag till Hsg'sft, Ridderfkapet sch Äseln hemställa, om icke denna lag med nn mildrade straff bör godkännas och antagas. När destinon, tre Ständ redan densamma gillar, är det Deras beslut som bttfwer gällande, och de än« dringar W' > denna lag skulle göra blcfws öfwerflödi» ge till bestine!. Friherre 8t»öl von Holstein. Jämförelsen med det gansta Rådet bestyrker just min anmäikning.
Den 5 fatmar ii. att, enligt den träffade öfverenskommelse!!, honom tillkom större inkomster, än vanligt varit, Min anhållan är således, det Riksens Ständer må hos Konungen i underdånighet anhålla, att så snart Församlingen erbjuder fullt pt hvad Pastor förut efter vanligheten erhållit, eller då både Pastor och Åhörare äro ense om villkoren, ej hinder må läggas för antagandet af ett sådant Contract, utan Konungens Nådiga Sanction i underdånighet kunna begäras, utan återupplifyandet af 1681 års Förordning, hvarigenom räkning å Åker skulle införas i Provincer, der sådant aldrig varit brukeligt. — Anhållandes att detta Memorial måtte remitteras till OeconomieGtskottet. 4:o Med tystnad har jag länge afhört Discttssioner öfver Discontnrna och jag har härvid ej kunnat underlåta att fästa mig vid den, i min tanka, mindre rättvisa man lemnat Götheborgs BancoDisconts Direction, i jemnförelse med Malmös. Den sednare har på ett ovärdigt sätt administrerat dess Discont, och derigenom ådragit sig Nationens förakt samt gjort sig skyldige till ett rättmätigt straff; som en varnagel för andra, att ej missbruka Ständers förtroende. Götheborgs Discont deremot har ej allenast sökt uppfylla sina åligganden, utan äfven på ett loyalt sätt både erbjudit och erlagt full säkerhet för Assignationerna, ställda på Banquen: Man kan härvid Den 5 Januarii. 247 anmärka, att DiscontDirectionen blott uppfyllt sin pligt, men allting är jemnförligt, och det som i en tid kan vara mycket vanligt, blifver ovanligt vid en annan. Man bör derföre å ena sidan stämpla det vanhederliga uppförandet, då man å den andra vet att värdera den, som med egna uppoffringar uppfyller sina förbindelser. Jag tror det således vara Riksens Ständer värdigt, att erkänna Göthehorgs DiscontDirecteurers åtgärder, genom en förtröstning af Ständernas förtroende. Utom dessa skäl vill jag äfven anföra några, hvilka jag underställer Höglofl. Ridderskapets och Adelns rättvisa bepröfvande: