Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hedan 1724 d. 10 Nov. utfärdades i Sverige, efter mönstret af Englands navigations-akt af år 1651, och andra länders exempel, det s. k. Produkt-Plakatet, hvarigenom till »skeppsrederiernas underhjelpande, främmande vid konfiskation af skepp och gods, förbjödos att, med egna eller utländska far - Den 30 Maj. 671 tyg, införa andra än deras eget lands produkter, hvarunder förstås allt hvad i hvart land faller, växer och tillverkas». Enligt förklaringen af den 28 Febr. 1726, var det äfven Svenske män lörbudet att befrakta främmande fartyg för import af andra varor än de som frambringats i fartygets hemland. Frankrike var det första land, till hvars förmån dessa stränga författningar undergingo någon jemkning, sedan mellan Konungarna Fredrik I och Ludvig XV, d. 25 April 1741 i Versailles undertecknats ett »preliminär» handelsoch navigationsfördrag, enligt hvars art. I Franska undersåter tillätos »segla till Svenska hamnar och der införa alla de varor och köpenskaper, som landsens lagar någon annan nation, ehvem det vara må, tillåta der inbringa, utan att betala för fartyg eller varor andra eller större afgifter än Svenska undersåter sjelfve; dock undantagen den förmån af heloch hall-friheten, hvilken de Svenska skeppen besynnerligen tillhörer och de Franska skeppen ej komma att åtnjuta». Art. II innehåller, »att samma förmån skall likaledes tillstädjas uti Frankrike Svenska undersåter, utan att de der skola betala andra eller större afgifter än de Franska undersåterna sjelf va erlägga». Alven rättigheten till kustfart mellan Franska hamnar medgafs Svenska undersåter på vissa vilkor. Art. IV i fördraget har följande lydelse: »Förenämnde artiklar, som de der alltid skola blifva oförändrade, komma ord ifrån ord att införas uti den navigationsoch handels-traktat, hvilken emellan Deras Majestäter kommer att slutas». Detta skedde, såsom sagdt, redan år 1741. Samma löfte förnyades uti en »Provisorisk convention», som afslöts d. 1 Juli 1784 mellan Konungarna Gustaf lil och Ludvig XVI; och äfven uti Art.
Men sådan olägenhet hörer till de många, från frihet i samhället oskiljaktiga, hvilka dock vida öfvervägas af hennes fördelar. Utan tvifvel är den blinda lydnaden folkväldets, ej mindre än enväldets anspråk. Men derföre är ock det ena af dessa välden lika fruktansvärdt som det andra. Ty i båda fallen är det icke för lagen, som den blinda lydnaden utkräfves; utan det är de maktägande, som fordra den för sitt godtycke; och med en sådan lydnad står ingen frihet tillsammans. I fäderneslandets lagstiftning saknas visst icke det omförmälta, bland frihetens öfriga grunddrag. Reservationsrätten i embetsutöfning har, efter svensk lag, ett rätt vidsträckt utrymme. En Landshöfding får ej finna lydnadspligten förnärmad deraf, att Landssekreteraren anförer sin skiljaktiga mening i ett protokoll, som kan af en hvar läsas och offentliggöras. Äfven i andra embetsverk finnes dylik reservationsrätt förbehållen åt underordnade tjenstemän emot deras chefer. Ingenting hindrar en underordnad allmän åklagare att reservera sig emot det åtal) hans förman uppdragit honom, och likväl utföra det. Emot Konungens eget beslut få Hans Rådgifvare reservera sig; och deras meningar kunna offentliggöras, när Konstitutions-utskottet så finner nödigt. Skulle nu endast det fria folkets representanters eget ombud nödgas att så till sägandes med förbundna ögon fullgöra deras Utskotts uppdrag, icke understå sig att yttra en betänklighet deremot; då vore den ju en ömtåligare myndighet, än någon annan, denna det fria folkets representanters delegation, hvilken gifvit honom uppdraget att tilltala de högst uppsatta bland statens embetsmän. Hvad åter angår beskaffenheten af mina tvifvelsmål, eller de från remissens innehåll skiljaktiga tankar, jag i mitt slutpåstående yttrat; så röra de först och främst, åberopandet af de två Riksståndens förbehåll om sättet för skatteförenklingens behandling. Ofver giltigheten af detta förbehåll hyste jag i sjelfva verket endast det tvifvelsmål, jag yttrade. De två Stån - — 21 — den hade gjort ett förbehåll, hvarom de två öfriga aldrig yttrat sig, och som de således hvarken bestridt eller uttryckligen bifallit.
O, Memlings madonna, gif också mig något af din himmelska förströddhet! Oberammergau. Efter att åter ett tiotal af år hafva legat gömd och glömd bland alperna, har den lilla byn Oberammergau denna vår på nytt dragit till sig den allmänna uppmärksamheten genom att än en gång häfda sina passionspels gamla ryktbarhet. Medan decenniet rundt om i världen strött ut sin brokiga sådd af sträfvanden och tankar, har det lilla samhället däruppe bland de Bayerska alperna upptagits af detta enda, som sedan åratal varit dess lifsintresse. Träget som denna by af träsnidare utarbeta de crucifix och gudsmodersbilder, på hvilka de nedlägga arbetsårets flit, hafva de sträfvat att gifva sina passionspel festföreställningens fulländning. Nu strömmar världspubliken till af historiskt och estetiskt intresse för de sista kvarlefvorna af en utdöd tids konst, af begär att inregistrera en ny sinnesrörelse i sina sensationers skala, af simpel nyfikenhet eller religiös åtrå att se förkroppsligade för ögat de syner, som skymtat för sinnet under psalmsång och orgelklang, i sommarnätternas drömmerier, då månstrimman lyste öfver vattnet, som Galiléns fotspår, eller i skymningstimmar, då en stämma, kärare än ens egen, lät bibelorden falla genom dunklet. Af tusen olika motiv samlas man i Oberammergau, men alla med medeller omedvetna förhoppningar att få njuta af någon af de andaktens timmar, som nutidens konst så sällan beskär. Ännu vid det sista passionspelet 1880 måste de besökande tillryggalägga en god del af vägen i vagn eller diligence, men sedan dess har civilisationen ryckt närmare. Numer går järnvägen ända till foten af den bergsplatå, på hvilken Oberammergau är belägen – till Oberau, och sedan återstår blott tvenne timmars körväg. Men det är icke utan, att man ägnar de idylliska fortskaffningsmedeln en åtminstone halft menad suck, när man från hörnet af sin järnvägsvaggon ser en rikedom af ljusa, daggfriska landskapsbilder flyga förbi, solblanka sjöar i morgonljus och dunkla skogar med gröna gömmor.
Om låneunderstöd af allmänna medel till an läggande af en jernbibana emellan städerna Sölvesborg och Christianstad. Det är numera snart sagdt axiomatiskt att, likasom Staten, för att kunna följa den allmänna rörelsen i utlandet, behöfver, medelst jernvägar, lättade och viga kommunikationer, likaså kan heller ingen provins i Staten vara sådana förutan, om den icke i materiel utveckling skall stå alltför långt tillbaka för de delar utaf landet, hvilka förmånen af sådana kommunikationer blifvit beredd. Att de lor handel, produkternas afsättning och annan samfärdsel äro af största 160 Motioner i Preste-Slåndet 1865. N:o 70. vigt, behöfver icke bär sägas. Det är detta behof, som i de flera, af rikets provinser skapat redan befintliga både stamoch bibanor: och att de, tvärtemot mångens förmodan, bära sig, har erfarenheten visat. Ibland orter, som hittills varit i saknad af detta kommunikationsmedel, är Blekinge en. Blekinge är dock en provins, som i förmåga att upparbeta sig i högre kultur och välstånd icke står efter andra, genom hvilka jernvägar redan draga sig, eller som äro föreslagna att erhålla sådana. Det skulle blifva för vidlyftigt att här utbreda sig öfver provinsens tillgångar, folkmängd, behof och öfriga förhållanden, hvilka derförutan inom representationen icke kunna vara okända, jag vill endast nämna, att intresset bland innevånarne i sagda provins för erhållande af behöfliga kommunikationer nu med mycken liflighet vaknat. Sålunda har, hvad på dem ankommer, som bebo yttersta, till Skåne angränsande del af landskapet, och isynnerhet af Sölvesborgs innevånare blifvit beslutadt, att en jernbana tillvägabringa från nämnda stad till Christianstad, för att sålunda genom Christianstad—Hessleholms-banan komma i förbindelse med södra stambanan; hvartill icke obetydliga förberedelser redan äro gjorda. Denna projekterade jernbana, med Sölvesborg såsom ändpunkt och mellanstationer vid Fjelkinge och Gualöf, har en längd af 2 mil 30,000 fot, och är beräknad på lika byggnadssätt och samma spårvidd, som ChristianstadHessleholms-banan. Kostnaden uppgår, enligt det af Herr Majoren C.
Nu hade naturligtvis murbruket hårdnat och nytt måste derför beredas. Då började det emellertid regna, och strax kom det der blå, messingsskaftade paraplyt, som vi förut talat om, fram. Den ena muraren satte sig hopkrupen under paraplyt. Den andra kröp in i kaninhuset. Efter en stund anmärkte den som satt under paraplyt lakoniskt, att det väl »icke kunde bli mer arbete af i dag». Derefter gingo båda två sin väg för den gången. Då de efter någon tid åter beträdde villans mark, bad jag dem komma upp i mitt arbetsrum och se, om de icke kunde sätta dit någon eldstad, ty vi voro redan midt i vintern och aftnarna ibland kyliga. De undersökte väggarna, knackade upp ett rundt hål i en af dem – och gingo sin väg. Först efter flera dagar återvände de, och den ena af dem bar en kakelugn under armen. Under armen? Ja, kakelugnen var hvarken stor eller tung. Den liknade mest en hvit nattkommod, ehuru den var mycket mindre. Den höll väl högst en aln i höjd. Den var ett norditalienskt, under Lombardiets och Liguriens sol löjligt förkrympt exemplar af vår välmående, till salstaket nående kakelugn. Sedan de båda murarna stält den lilla porslinskommoden på golfvet och genom ett rör af jernbleck förenat den med hålet i väggen, smetade de litet murbruk kring hålet – och aflägsnade sig, för att murbruket skulle torka. Efter ytterligare några dagar skulle vi med murarnas hjelp börja profelda. Porslinskommoden rymde på sin höjd två à tre medelstora vedträn. Vedträn af oliven, som är knotig och vresig, voro alldeles omöjliga att intvinga genom den skrattretande lilla luckan. Bristen på luft och drag der inne i porslinskommoden tvang oss att allt emellanåt ligga framstupa på mattan och blåsa i elden samt att då och då lifva upp den med en tuss papper. Att rummet ej blef varmare vore öfverflödigt att tillägga. Då jag slutligen icke längre kunde återhålla ett löje, började äfven murarna skratta skeptiskt, godmodigt, ryckte på axlarna – och gingo sin väg för en tre fyra dagar.
Frö!ichs motion skulle innefatta flera än ett ämne, så får jag förklara, alt jag för min del ej kan fatta att den innehåller mera än ett ämne, nemi. att försäkra Trollhätte-canalboiag om de fördelar, som blifvit detsamma från Regeringens sida medgifna, hvilket Regeringens medgifvande skulle förfalla , i händelse handelsoch sjöfarts-fonden skulle upphöra. Motionären har visserligen hänvisat tid ersättning derför på bancovinsten, men han har äfven sagt, alt förbindelsen på annat sätt skulle kunna honoreras; och jag anser för min del, att en motionär har rätt att föreslå utväg.ir att komma tid det mål som hans motion åsyftar. Gr. Frölichs motion omfattar Den jf) Juli e, ra. 87 således efter min öfvertygelse blött ett enda amne, men premisserna utgöras af Hr Hildings motion, hvilken gifvit anleda. till Gr. Fiölichs, sorn verkligen dermed står i sammanhang. jag fortfar alltså att yrka remiss af ifrågavar. motion. Hr Ribbing, Bengt: Inskränkande mig endast till att söka bevara helgden af våra grundlagar, och då jag ej finner annat, än alt den motion Gr. Frölich afgifvit är i grundlagsenlig ordning tillkommen ; så får jag förena mig med de herrar, som yrkat vederbörlig remiss af motionen. Hr Le fren: Upplyst af den discussion, som ägt rum, och ännu mera genom uppläsningen af motionen , anser jag mig pligtig förklara, att jag frångår mitt påslående att här afhandlas tvanne ämnen; således bestrider jag ej remiss på denna grund. Men derföre anser jag mig ej böra frångå den öfveitygelse , att denna motion rör ämnen, som ingå på det gebit, hvilket syflar att göra enskilda corporationers ärenden till föremål för R. St:s beslut. Der talas om deras reglementariska föreskrifters mer eller mindre lämplighet o. s. v. Då Hr Frih. o. Landtm, nu hemställde om R. o. Ad. ansåg öfverläggningen fulländad, anmälde sig Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, och yttrade:
familjeporträtt och gravyrer på väggarna. Några antika möbler: skåp och sekretärer i skulpterad ek. I fonden en dörr till tamburen. Vid ett bord till vänbref och stora pappersark. Brasa i spiseln. Ett vackert, modernt arrangeradt rum med gamla ster en soffa. På bordet bläckhorn, några hopbuntade A NNIE (iklädd pelskappa och jungfrun). hatt, i dörren, till kammar Är grefvinnan hemma? ling är här. Ja. Jag skall säga till Hennes nåd, att fru Gyl(Hon går in till höger). A NNIE (väntar ett par ögonblick de hopbuntade brefven, lyfmed nervös otålighet, får se K AMMARJUNGFRUN . Naturligtvis, det kunde jag väl förstå. ter upp dem och säger) 228 H ELENA (kommer in från hö- tet byter uttryck vid anblicken af Annie, som erfore hon en missräkning. Hon förväntningsfull ut. Ansik ger. Hon ser strålande och ser, att Annie märker detta, fattar sig och säger skrat att det var din man. Ser du, jag har gjort ett fynd Jaså var det du! Jag hörde orätt. Jag trodde, tande) i de här brefven, som jag ville visa honom, och så beröm, förstår du. Nar det inte var han, var det vill jag ha beröm för flit och påpasslighet, välförtjänt emellertid roligt att det var du. Välkommen, kära Hvarför har du inte pelsat af dig? Nej, var så god Annie (kysser henne)! Men hvad skall det nu betyda? och låt mig slippa en högtidlig visit i hatt och kappa! Du kan aldrig få mig att tycka, att klockan fem på eftemiddagen är en passande visittimma. Däremot är det en ofantligt lämplig pratstund (hjälper Annie af med hatt och kappa, sätter henne i soffhörnet, knuffar fram en pall åt henne och ordnar kuddarna bekvämt A NNIE . H ELENA . bakom hennes hufvud). Nå, har gästen det bra så här? Ja. bra för egen del, så kan du väl förstå, att det ligger Ser du, oafsedt att jag vill, att du skall ha det en god portion egoism under allt det här. Jag måste jag hans amanuens. Han har börjat blifva mig en
Uppå Fullmäktiges hos Ri» kets Ständers Stats-Utskott vid nyssnämnda Riksdag gjorda anmälan derom, alt GeneralCassans förråd af Småsedlar var medtaget, tillstyrkte SiatsUtskottet * hvad Rikets SLän^ der jämväl biföl lo, att nya Småsedlar lill utbyte emot gamla förnötta skulle få tillverkas, dock under det kraftigaste förbehåll, att CredilSedelstocken härigenom icke i någon måtto komme att för» ökas. Vid 1810 års Riksdag i Örebro, inkommo Fullmäktige till Rikets Ständers Stats-Utskott med det förslag, att, för andra behof, än ombyte af förslitna och obrukbara smärre Credit-Sedlar samt invexling af Bancomynt,Credit-Sedlar skulle få utgifvas inom den summa, som, den 4 Octob. 180g, var utelöpande och, genom Riksgälds-Contoirets egen försorg, skulle inlösas. Men Stats - Transport 5,721,350:1.2. Revisorers Berättelse. Transport 5,72i,35o: 1,2, Utskottet fann betänkligt, att detta förslag hos Rikets Ständer tillstyrka *). Allt ifrån Realisationens början och intill 1812 års Riksdag hade således endast Allmänhetens behof, att få tillbyta sig smärre brukbara Credit-Sedlar, reglerat och bestämt Sedel - tillverkningen ; men i följd af de vid nyssnämnde Riksdag vidtagne Författningar, skulle nya Credit-Sedlar komma att tillskapas för Allmänna Utgifters och Krigskostnaders bestridande. Det så kallade mindre Crediti vet, hvilket förut varit ställdt på Banken, hlef nu anvist på Riksgälds-Contoiret för en Summa af Fem Hundra Tusen (boo,000) Riksdaler Banco värde, att, efter fastställd Realisations grund, afhördas med Credit-Sedlar.
I Danmark, der, enligt motionärens åsigt, det antiqvariska studiet bedrifves på ett annat och bättre sätt än hos oss, har man länge egt en Antiqvitets-Intendent, till stort gagn för bevarandet af landets fornminnen och till den antiqvariska vetenskapens befrämjande; och i Sverige hafva, både långt före och äfven efter Antiqvitets-Intendents-befattningens inrättande, forskare och ritare årligen varit utsände på Statens eller Kongl. Witterhets-, Historieoch Antiqvitets-akademiens bekostnad, att uppteckna, afrita och äfven undersöka fornlemningar i landsorterna. Motionärens förslag att åt enskilda bildade män lemna uppsigt öfver fornlemningarne inom mindre distrikt innebär ej heller något nytt. Försök i denna väg hafva länge sedan blifvit gjorda, ehuru visserligen med ringa framgång. Deremot tror Utskottet, i motsats mot motionären, de Fornminnes-föreningar, som på sednaste tid blifvit bildade inom vissa provinser, gifva anledning till bättre förhoppningar. Bekant är att många fornminnen redan blifvit genom dessa nyss bildade föreningar beskrifna och värnade mot förstörelse; och de statsmedel, som kunde anslås till fornlemningars skydd och undersökning, skulle otvifvelaktigt medföra större gagn om de lemnades till dylika föreningar, än, på sätt motionären föreslagit, till enskilda personer. Sammans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtsk. Utlåtande N:o 5. 5 Visserligen medgifver ofta omförmälda Kongl. Förordning af den 17 April 1828, i 2 §, att fornlemningar kunna, med vederbörligt tillstånd, få bortrödjas för vigtiga ekonomiska behof, samt för vetenskapliga ändamål undersökas, dertill bifall ej heller lärer vägrats, när giltiga skäl blifvit framlagda.
Bland reservationerne i de båda rikshufvudböcker, som af 1827 års revisorer blifvit granskade, har förekommit en summa af 2,357 r:dr 16 sk. 10 r:st., utgörande en behållning sedan äldre åren af anslaget till landshöfdingeresidensers inköp; och då upplyst blifvit, att denna post under en följd af år oförändrad balanserats samt sannolikt vore, att några utgifter derå icke vi - Expeditions-tJtskottets Förslag till und. Skrifvelse, N.o 191I 403 dare förekomme, liar det synts revisorerne lämpligast, att beloppet aflemnades till Riksgäldskontoret. Ehuru de i anledning af revisorernes berättelse afgifna underd. utlåtanden icke innefatta något yttrande, beträffande ofvanberörda reserverade summa, hafva Rikets Ständer likväl ansett sig böra hos E. K. M. i underd. anhålla, det måtte Stats-kontoret undfå nådig befallning att till Riksgälds-kontoret afleverera ifrågavarande, under en följd af år reserverade två tusen trehundra femtiosju riksdaler sexton skillingar tio runstycken. Mynt~ och kontroll verken. Som, enligt hvad revisorerne anmält, den af Rikets Ständer vid 1840— 1841 årens riksdag väckta fråga om utfärdande af förnyadt reglemente för myntoch kontroll-ver k en samt ny kontroll-stadga, till hvilka författningar underd. förslag blifvit af Stats-kontoret elen 30 Juni 1843 afgifna, ännu är beroende på E. K. M:s nådiga pröfning, hafva Rikets Ständer, med hänsigt till sakens vigt och med hemtad anledning derjemte af revisorernes vid myntoch kontroll-verkens räkenskaper framställda anmärkningar, funnit sig böra hos E. K. M. i underd. begära, det förenämnda ärenden måtte, så fort ske kan, varda till nådigt afgörande företagna samt nya reglementen för myntoch kontroll-verken, äfvensom ny kontroll-stadga, till efterrättelse fastställda. eterinär-inrättningen i Skara.
Så mycket tyckes vara säkert, att nationen ej tå! vid högre skatter än hittills, åtminstone ej förr än landets kapitalförmögenhet hunnit tillväxa genom flit och sparsamhet, den enda säkra grunden derför, och att R. St:r hafva allt skäl att väl öfverväga saken på alla sidor, innan de, genom utsträckande af jern v^gsnä tet, pålägga nationen en betydligt ökad statsskuld, som, derest ej verldslreden snart återställes och lyckligare handelsställning deraf åt oss beredes, ej kan amorteras annat än genom ökade skattebidrag. Några ledamöter yttrade härtill bifall. Frih. Raab: Jag har endast begärt ordet för att, med anledning af Gr. Anckarsvärds yttrade förmening, att vi hafva blott 100 millioners utländsk skuld i stället för 200 millioners sådan skuld, såsom jag uppgifvit, få upplysa hvarifrån jag fått dessa siffror. Jag har nemi. i hypotheksbanken skatlät mig tillförlitlig underrättelse om, att utom de 40 millioner staten upplånat för jernvägsbyggnader och de 42 millioner Hypotkeksbanken upptagit, landet häftar för 90 millioner äldre utländske skulder, gjorda af de särskilda hypotheksföreningarne och allmänna inrättningar, hvilka sammanlagda belopp utvisa icke mindre än 172 millioner. Derjemte torde man kunna taga för afgjordt att enskilde medborgare för blankokredit och köpmannavaror m. rn. häfta för minst 30 millioner. Då nu dertill kommer att enskilda hypotheksföreningar anmält sig i hypotheksbanken för ytterligare lån af 40 å 50 millioner, samt slutligen de nya lån, som vi nu troligen komma att upptaga för jernvägarne, så kommer säkert den utländska skuldsättningen alt snart belöpa sig till 300 millioner. Gr. von Rosen, Adolf Eugéne: Jag har vid ett föreg:de tillfälle under denna riksdag förenat mig med Frih. Raabs motion. Då jag, när statsbanorna först kommo i fråga, motsatte mig det förslag, att de skulle byggas af staten, så inlemnades i stället ett anbud att bygga banorna för enskild räkning.
Domstol intecknas och inteckningen behörigen lorn vas. tor att kunna emot annans egancleeller intecknings-rätt hakva bestänci.'' 2 0 "Dar clen, som ä annan ölverlätit sin egancleratt till kast egenclom, clervicl körbebällit sig nvttjancle-rätt till större eiler minclre clel al samma egenclom, eller afkomst cierak pä vissa är eller i sin lilsticl; och äro 6e betingaäe körmonerns, enligt l Lapitlet 2 § 3orcla-balkei, inkörcla i >Ien t5cvr?' a ^v.o Z. 2 I sflisnilin^, IrvsviAenom öfverlgtel86n slrett, e»s lcsn 8sli6vliet ierföv i clen öfvevlätns e^enclomen mecl clen fövmon8vstt, sllmsnns'I^s^en i , , Ls^itlet 2 Irevövcle Lsllc o^ätslcl Icöp68lciIlinA tillsAzev.
Ingen annan stad har så många palats och så mäktiga gatuperspektiv med trappor och obelisker och äfven de moderna byggnadsverken vittna om sinne för det monumentala. I hvilken grad Rom lyckats bevara sin glans märker man först under påsken, då alla hotell äro öfverfyllda, alla rum upptagna och en tvåspänd vagn ibland knappast står att erhålla. Främlingsskaran är dock icke alldeles densamma som på den parisiska boulevarden eller vid Rivierans spelbord. Den är i regeln andligen förnämare. Särskildt konstnärer, skriftställare och vetenskapsmän samlas där ännu med förkärlek, men icke som i en stad utan som på en klostergård eller ett tyst berg. Än i dag är Rom världens hufvudstad, om icke genom sina egna invånare, så dock genom sina byggnadsverk och sina gäster. En fläkt af gamla dagar genombrusar också hela påskens vecka, då de nu lefvande kompositörerna själfva fatta taktpinnen på konserterna och då kyrkorna under orgelns och korsångens djupt religiösa predikan öppnar sina armar för både katoliker, protestanter och fritänkare. Ingenting besitter heller en sådan allmakt öfver mitt sinne som musiken. Är jag öfveransträngd eller lider jag af hufvudvärk, botar jag mig merendels på en kort stund genom att åhöra musik. När jag arbetar, vill jag gärna att någon i min omgifning skall spela. Jag älskar icke att höra musik offentligen och i stort sällskap, men det oaktadt måste jag på en konsert alltid ha papper och penna i fickan för att under en paus eller på hemvägen taga fasta på den mängd af idéer som strömmat öfver mig. Nästan alla mina teckningar stamma från sådana ögonblick, och utan musiken skulle jag vara en stackare med tomma händer. Hur väl förstår jag icke Nietzsche, när han vid åhörandet af Carmen stimuleras till skarpt filosofiskt tänkande. Däremot förstår jag härvidlag icke Tolstoy, ty musikens inverkan på mig är framför allt intellektuel och medför afsmak för det sensuella. Sutte jag som en sultan i Yildizkiosken, omgifven af tusen tillbedjerskor, de skulle bli mig likgiltiga, om icke förhatliga, i samma stund man uppspelade Kreutzer-Sonaten. Jag kan endast likna musikens verkan på min hjärna vid ett kraftigt slag öfver ögat.