Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagmansrätten deremot. dömde den 19 Sept. 1845, att emedan den af Svaranden (köparen) vid Häradsrätten meddelade redovisning varit den af Säljaren (gäldenären) före konkursen godkända, samt icke visadt blifvit, att något klander utaf afhandlingen dem imellan ägt ruin, hvaraf följde, att den senare icke ägde annan redovisningsskyldighet än till konkursmassan; alltså, och då Käranderne (syssloinännen) endast i egenskap af enskilde fordringsägare, och icke lör konkursmassans räkning, yrkat Svarandens redovisningsskyldighet, ogillades Häradsrättens utslag, med förklarande, att stämningspåstäendet, sådant det i saken blifvit framstäldt, icke kunde vinna lagligt bifall. , — 37 — Hade denna tankegång slutat sig dermed, att hvarken Sysslomannen såsom enskilde fordringsägare eller någon annan ägde klandra redovisningen, då den af Säljaren sjelf var löre konkursen godkänd; så hade slutledningen tilläfventyrs haft sin rigtighet, och möjligen vore äfven dess grund antaglig, i fall det nemligen verkligen så förhöll sig, att redovisningen var af säljaren sjelf godkänd, innan den kunde af någon annan klandras. Men att köparen, i fall han ägde redovisningsskyldighet till någon annan än säljaren sjelf, skulle varit redoskyldig endast till dennes konkursmassa, men icke till hvarje fordringsägare i massan, (som ej särskildt rättigheten härtill förverkat), det vill icke blifva rätt begripligt — tankeföljden deri vill icke låta sammanbinda sig. Hofrätten, som dömde den 26 Febr. 1847, upphäfde Lagmansrättens dom och fastställde Häradsrättens af Käranderna icke öfverklagade utslag. Men härvid stadnade det icke. Den, som hade vunnit i Lagmansrätten, drog saken under pröfning på högsta ort, och vann, genom Kongl. Maj:ts nådiga Dom den 3 Maj 1848, ändring af Hofrättens samt fastställelse af Lagmansrättens mot Sökanden (köparen) laga kraftvunna dom.
Och då det ej kan förnekas, alt ifrågavarande depositionsmedel, fastän de numera hemfallit till staten, dock ursprungeligen varit bolagets egendom; då det är allmänt kändt, alt detta bolags oförmåga alt fullgöra sina ingångna förbindelser till någon del äfven härrört af sådane olyckliga tillfälligheter, som ej kunna föras bolaget till last, och då dessa förhållanden, — om de än icke kunna' föranleda till någon förbindelse lör staten att ersätta de förluster, som derigenom för bolaget uppkommit, — dock synas påkalla något deltagande för detta bolag, hvars verksamhet ej kan hafva varit ulan allt gagn för del allmänna, så hafva Rikets Ständer härutinnan funnit talande skäl att ej påyrka en allt för sträng tillämpning af statens räll. 1 sammanhang med denna fråga hafva Ifikets Ständer tagit i öfvervägande den af Köpings stads Magistral och Borgerskap.? Äldste hos E. K. M:t framställda underdåniga anhållan, att af oivanberörde deponerade medel måtte fä innehållas en summa, svarande mot de kostnader, hvilka staden, lill följd af med bolaget ingånget aftal, rörande vissa arbetens utförande för den tillämnade jernvägs-anläggningen vid Köping, fått vidkännas, äfvensom alt staden måtte berättigas alt åtnjuta interesse å det innehållna beloppet samt få detta belopp sig tillerkändi såsom skadestånd, derest icke bolaget inom någon föreskrifven kortare tid sin förbindelse mot staden fullgjort. Då emellertid ifrågavarande deponerade medel, enligt 4 § af åberopade privilegium, äro till Svenska staten förverkade, utan någon förbindelse å dess sida att till vare sig kommuner eiler enskilda återgälda sådana kostnader, som för dem uppkommit genom arbeten, företagna i följd af ingångna transaktioner med jernvägs-bolagel, en ansvarighet, som kunde blifva för Statsverket ganska kännbar, hafva Rikets Ständer, jemväl med afseende å del prejudikat för framtiden, som härigenom kunde irppstä, funrrit sig ej böra å berörde anspråk fästa afseende. Mert fastän således det af Köpings stad emot
LXI. E. 111. — i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om Lagförklaring, angående rätta grunden för förvandling till fängelse vid vatten och bröd af böter, som ådömas för sådane stölder, hvilka enligt allmän lag ligga i tveböte mot annan tjuf - 20 3o 6 nåd. XLI. B. 33g. XLVI. A. 3o3. XLIX. E. i83. LI. U. 246. LIV. A. 160. LagUtskottets Betänkanden, Memorialer och Utlåtanden i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets Betänkande öfver väckt motion om anstalt till beredande af noggran efterlefnad af Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1802 och öfrige Lagbud, rörande lagfart å fast egendom. XLI. B. 33g. XLV. É. 36a. XLVI. A. 3o3. — i anledning af åtskillige motioner om ändringar i Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813, emot fylleri och dryckenskap. XLII. B. 74. XLVI. i. 3o5. LVIII. U. 189. LX. A. 69. LXI. B. 362. LXIII. E. 255. — i anledning af väckt motion om ett tillägg till sista Momentet af 6 § i 23 Cap. RättegångsBalken. XLII. B. 74. XLVI. A. 335. i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande om ändring af 3 § i 21 Cap. RättegångsBalken. XLII. B. 75. XLV. E. 302. XLVI. A. 335. — öfver väckt motion om stadgande att förskrifningar skola, för att vara gällande, ställas till viss man, m. m. XLII. B. 23o. XLVI. 335. XLVIII.
Det vacklande häri har hittills åtmindstone varit inskränkt till S atens egna papper; men vill man gå ännu längre, vill man låta Ständers magt äfven ingripa i säkerheten af förbindelserna de en - Den 2 8 Juni. 537 skilta imellan , skall man snart döda den lilla gnista af lif som är qvar. Men jag finner angelägenheten, att detta Betänkande närmar sig till slut. Jag har säkert redan alltför mycket missbrukat Höglofh Ridderskapets och Adelns tålamod. Ännu blott några ord: Genom utmärkandet i hvilka delar jag in; stämmer uti den värda Ledamotens tankar och i hvilka jag mig derifrån skiljer , har jag framställt min öfvertygelse om de medel, som jag i närvarande omständigheter tror vara gagneliga att vidtaga; jag vågar ej trötta med deras upprepande. Herr Grefve Schwerin anför: ”Man skall ”emot införandet af en förändrad sakernas ord”ning, må-hända, som en oöfvervinnelig svårighet anmärka, att nya former icke kunna ”lefva utan genom nya organer. Anmärknin”gen, säger han, är rigtig; men den svårighet, som genom densamma skulle framställas, ”är ingenting mindre än oöfvervinnelig. Af ”alla de skatter en Stat äe-er , slösas van”ligtvis icke så litet med någon, som med den ”af snille och kunskap. Alla Stater, finna sig ”i nödens stund, i detta afseende rikare, än de ”förut vågat tro.” Ja! min tanka är densamma: nya former kunna icke lefva utan genom nya organer. O - 588 Dm 28 Juni. användbar för all högre verkning är den varelse i ett Samhälle, som påräknar någonsin oumbärlighet. Blotta suppositionen deraf skulle ådagalägga en inskränkthet, som redan tillräckligt bevisade denna sanning. jag anser alldeles oundgängligt, att geneisda ombyten i grundsatser för Statsadministrationen, åtföljas af ombyte utaf de personer, som närmast exequera den, och jag bekänner upprigtigt, att en vidsträcktare tillämpning deraf i vårt Fädernesland skulle, efter mitt begrepp, vara nyttig, unde,r förutsättande naturligtvis, att grundsatsernas ombyten också vore det.
Riksdagsmannen Nils Månsson uppläste likaledes följande Dictauien: Med Den 3 Juni. 71 Med åberopande af hvad jag hos Beredningen i förevarande fråga skriftligen anfört, får jag vidare nu förklara, det jag icke kan instämma uti pluralitetens af Högloft. Utskottet mening, att Skogsoell Jägeri - Betjeningens tillsyn öfver Ekeskogarna är af högsta nödvändighet, samt att dess befattnings upphäfvande skulle medföra de mest vådliga följder, enär den vore det enda band, sorn hindrade enskildta interesset att på det Allmännas bekostnad utvidga sina speculationer. Man rådfråge endast erfarenheten, och man skall då icke kunna bestrida den sanningen, att Skogsoell Jägeri - Betjeningen snarare gör skada, än nytta. Desse Tjenstemän äro till en del intet, och till en del så knappt lönte, att de omöjligen kunna lefva af sina tjenstår. Hvarifrån skola de då hämta tillgångar (ill sitt underhåll? Månne icke från tillåtelsen för sjelfva ägarne af ekeskogen, eller främmande, att deraf få draga en oloflig fördel? Ar det väl troligt, att någon hemmansägare skulle vanvårda sin ekeeller bökeskog, för det Jägeri - Betjeningen derå ej hade någon uppsigt', eller kunde han deruti hafva något interesse? Förefaller det icke mera troligt och besannar icke erfarenheten, att man med mera omsorg sköter den egendom, sorn. man sjelf äger, än den, hvaröfver andra hafva dispositionsrätt? Vårdas till exempel ett hemman eller Boställe, som hafves under arrende, lika Väl, som det man sjelf äger? Funderar man intet hufvudsakligast på, att under arrendetiden draga ali möjlig förmån af arrendet, och är det tro - ligU 72 Den 3 Juni. ligt, att Jägeri - Betjeningen, som merändels bestar af afskedade krigsmän och fattiga personer, skola mera se på Skogarnes förkofran, än uppfyllandet af sina egna behof?
Såren i min panna läktes omsider, tack vare naturens förmåga, ty den enfaldiga och okunniga läkaren, som skötte mig, bidrog troligen icke mycket dertill — de läktes, men ärren voro outplånliga, och ehuru mitt hår, som då var tjockt och rikt, väl kunde dölja dem för andra, så lyste de ständigt vid hvarje blick i spegeln fram emot mig sjelf, och de sex röda fläckarna efter spikarna i hästskon bildade i min inbillning de sex bokstäfverna i den mördades namn. Dygd, sanning! Sublima och fruktansvärda makter! Den gamle hade rätt, att endast okunnigheten om er kan förklara brottet. Hvilken oemotståndlig kraft, hvilken segrande bevisning för eder suveränetet ligger icke äfven i det mest förhärdade sinnes oemotståndliga och ofta barnsliga föreställningar om eder slutliga seger! Intet spår efter den försvunne Merton fanns någonsin, och hos ingen menniska uppstod den tanken att söka honom i den gamla paviljongen, hvars nycklar dessutom Merton sjelf brukade förvara, och och som icke skulle funnits, äfven om man sökt dem. Ingen hade sett honom i närheten af hemmet, det fanns ingen anledning att tro honom hemkommen, och den enda menniska man kunde få reda på, som mött honom under vägen var en förpaktare, hvilken igenkänt honom 10 mil ifrån Merton Hall, strax vid ett skifferbrott, der en brant backe förde ned till en bro, som han skulle passera, och der man förmodade, att hästen blifvit skrämd, och ryttaren störtat i det steniga djupet nedanför. Det hade varit så naturligt och troligt, att någon af dessa tusen hvardagliga händelser inträffat, som kunnat upptäcka sanningen, men det händer icke sällan att samma ovanliga skickelse, som blir medlet för en upptäckt, äfven lånar sig att emot all förmodan dölja ett brott, och då man länge förgäfves sökt och efterspanat den försvunne egaren af Merton Hall, antog man hans död för gifven och glömde honom. Så snart jag blef frisk, ämnade jag resa till hafsbaden i Dieppe. Jag ville lemna England, men likväl icke vara mera aflägsnad, än att jag kunde få noggrann underrättelse om Percys återkomst.
Litt. C., i anledning af väckte frågor om förändring uti beskattningen å Tackjerns-tillverkningen och Stångjerns-smidet. V. B. 258, 326, 370. A. 411 & 412. Litt. D., i anledning af motion om Alunliondens up hörande. Litt. E., i anledning af motioner om manlalspenningarnes uphörande. V. B. 258, 326, 415. A. 434. Litt. F., i anledning af motioner om uphörande af den s. k. mötes-afgiften. Litt. G., i anledning af väckta motioner, angående förändring uti den, utaf Utsockne-frälsehemmanen i Halland, utgående rotevakans-afgift. V. B. 258, 326, 442. A. 464. E' U — N:o 65. angående erforderliga medel för nu förestående utbetalningar å det under innevarande Riksdag beviljade särskilda kreditiv. V. B. 126, 198, 223. A. 243. — N:o 66. angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Första Hufvud-Titel. VI. B. 21, 25. A. 47. XI. E. 245. — N:o 67. angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Andra Hufvud-Titel. VI. Ä. och A. 90. IX. U. 399, 407, 413. A. 415. X. U. 352. XII. E. 65. -— N:o 68, angående regleringen af utgifterne under Riks-Statens Tredje Hufvud-Titel. VI. B. 21, 25. A. 93. XI. E. 245. — N:o 69. angående regleringen af utgifterne under Riks-Statens Fjerde Hufvud-Titel. VI.
Dm U^bcrb .80. §. 138. Dm Slffortntngar 80. §. 140. Dtit uttbaitfag od) linbrtng i SBemfKningcn 87. §. 147. Dm Slcbogörclfeit 92. (därjemte följa 35, till benna g-örerbning Ijcranbc, Stlagcr famt Sortcifning öfwer bent). ©£!öetf.§DS2K, 1855. St. SRotftcbt & ©Siter, Äongt. SatWtfflte. £arif öfrner voärbet ä Remman, font inneljafmaé unter eganfce* rätt, famt te t 2 %tt 20 § af S8etM(Inutg&©tat>gan om* förmätta Remman, t^mitfet märte (jmarje är, inttff näfta fKtfétag, icfe fär, för något tän, uppjlattaö fägre, än t)är ntfättetf. * EOitnfta tearbe. 9i:br. fr. ttpfala tätt 11,328,325 Stocf(;ofm8 btto 16,398,360 — SöbertttattfattbS btto 11,394,000 — ÖflergötfylaitbS btto 20,898,090 — ©otttanbS btto 2,844,180 — ©almar btto 11,832,300 — SDlattbS btto .
Således bör man, i min tanka, icke på detta sätt uppmuntra underlåtenheten att sälja, ty det är klart att för allt det jern som utskeppas, äfven om det sker för lägre priser, så besparas utvexling från banken af ett motsvarande silfverbelopp. Jag tillstyrker derföre vördsamt att R. o. Ad. måtte godkänna Utsk:s betänk. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.: Min åsigt är alt bankens bestånd bör alses i främsta rummet. Sedermera bör man afse den nytta, som landet af banken kan hemta. Jag vill således be - Den 1!) April f. m. 1S7 trakta frågan ifrån de båda synpunklerna. l:o loper banken någon fara och 2:o bar landet någon nytta af förslaget? Beträffande den första punkten, anser jag alt Hr von Troil bar utvecklat äm net så, att jag blott bar obetydligt att tillägga. Jag kan icke förstå lutra en sedel skall kunna verka mera på bankens metalliska kassa, då densamma blifver utlånad, än då han tinnes qvar bos långifvaren, som också kan när som helst få silfver derför. Det bar ännu icke kommit så långt i vårt land, att man af fruktan för revolutioner eller någonting annat söker att skaffa sig silfver för att skrinlägga detsamma. Om detta vore förhållandet, så kunde möjligen de farhågor, som den siste värde talaren bär i så högt mått velat framställa, äga rum. Hittills bar man endast tagit ut silfver då man verkligen behöft det, icke för att bestrida sina löpande utgifter inom landet, utan för att liqvidera utländningen; och då dessutom alla de depositioner, som finnas i banken innestående, skola inräknas i bankens sedelskuld, på hvilken banko-fullmäktige mäste göra afseende, då de böra tillse att metalliska kassan bibehålies vid tillräckligt belopp, så uppstår ingen fara för denna metalliska kassa derigenom att man upplånar en summa penningar och sedan utlånar den på en export-vara. Banken löper ingen risk, då naturligtvis utlåningen sker pä sådana villkor alt banken alltid har fördel dervid, och emedan dessa lån icke äro stående lån, utan skola omsättas i samma mån som banken nedsätter värdet af panten.
Götheborgs aftagande handel har ganska menligt verkat på de Götheborg omgifvande landsorter och ökat deras förlägenhet; äfven de böra således lifligt önska botemedel, men dras förlägenhet är större än att den ensamt kunnat åstadkommas af Götheborgs, och således icke ensamt afhjelpas genom det Götheborg blir ensamt hulpen. Det föreslagna LåneContoiret som uteslutande skulle blifva förmonligt för Götheborgs handlande skulle öka förlägenheten för de omgifvande landsorterne, i samma nion sorn de derigenom skulle blifva alldeles beroende af Götheborg. Ett privat LåneContoir skulle äfven möjeligen kunna komma att hafva FilialDisconternes öde, och den som påminner sig det, lärer icke ingå på ett förslag sorn skulle kunna återföra en oreda som varit så högst skadelig för det allmänna. En BancoDisc®nt i Götheborg skulle kunna, jemte det den hjelpte Götheborgs alla innevånare-classer, äfven hjelpa landsorternes Den 24 Februarii. 78.1 innevånare, utan att hjelpen skulle passera genom Götheborgs handlandes händer eller af dem bero. Ett sådant skulle vara en ren välgerning för hela orten, och till én ganska betydlig mon lindra ortens penningeförlägenhet, om äfven landtmannens product kunde belånas likasom bergsmannens. Den betydeliga handt-, verks-classen i Götheborg som från det före6lagne LåneContoiret såge sig utesluten, skulle i Disconter äga lika rätt med de handlande, för att afhjelpa ett betryck som ofta är långt större än en handlandes, hvilken oftast i sig sjelf och sitt uppförande får söka orsaken till sitt betryck.
28 * Då de för öfriga utländska silfvermyntsorter, sorn af Banken invexlas, nu gällande pris ansetts möjligen erfordra någon ändring, hafva Fullmägtige sökt att från Kongl. Mynt-Verket erhålla uträkning å det värde i Riksmynt, en mark viktualievigt af hvardera myntsorten eger med afseende å densammas innehåll i finsilfver, för att med ledning deraf jemka invexlingspriset, samt, då Fullmägtiges begäran härom ej ledt till åsyftad påföljd, slutligen hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, det Kongl. Majit täcktes låta anbefalla vederbörande å Kongl. Mynt-Verket att meddela Fullmägtige de för prisbestämmelserne nödiga officiella upplysningar. Som Kongl. Majit, i anledning häraf, genom Nådigt Bref den 5 sistlidne Februari, gifvit tillkänna, att Kongl. Majit icke funnit skäl att i vidsträcktare mån bifalla Fullmägtiges underdåniga anhållan, än att Öfver-Direktören för Myntoch Kontroll-Verken meddelats Nådig befallning att, derest Fullmägtige till honom öfverlemnade så stor myckenhet af de ifrågavarande utländska myntsorterne, som han till anställande af de för uträkningarne erforderliga profven förklarat vara behöflig, Öfver-Direktören då borde med de äskade upplysningarne Fullmägtige ofördröjligen tillhandagå; så hafva Fullmägtige, vid det förhållande, att Banken icke eger tillgång till andra af ofvanberörde utländska myntsorter, än Ryska nibler samt Holsteinska, Danska och Norska speciel-, hvarå värdet redan vore kändt, ansett ny prisbestämning å öfriga myntsorter destolieldre kunna tills vidare anstå, som fråga örn utvexling deraf under sednare tiden ej uppstått. § 17. Förskott till Hedan Kongl. Majits Befallningshafvande i Norrbottens
Jag hyser föga förtroende till deri åberopade ansvarigheten hos Direct., antingen den är solidarisk eller icke; ty jag vet icke, huru den skulle kunna ut tråfvas? Skulle ridd.-liscalen stamma sina förmän 86 Den 2 Maj «. m. för att få betalningsskyldighet dem ålagd? Eller skulle måhända Just.-ombudsmannen anlitas? Dessutom synes utkräfvandet af en sådan ansvarighet allt för hardt emot personer, som blott hafva ett årligt arfvode af 200 r:dr, om hvars borttagande fråga vid denna riksdag dessutom blifvit väckt. Jag tror derföre R. o. Ad. göra bäst att undvika föreskrifter , som troligen aldrig blifva tillämpade, och att i stället sätta den summa, för hvilken föreskrifterna skulle gälla, så liten som möjligt. Gr. Cronhjelm: Det säkra är, att en personlig ansvarighet äger rum för de ledamöter af Direct., som deltagit i beslutet om ett Iåns beviljande, och jag torde få påminna om uppkomsten af detta stadgande. Det hände nemi., att Direct. försummade att i laga ordning bevaka åtskilliga skuldsedlar, och genom ett sådant mindre nit hos Direct. förlorades stora summor. Då beslöts vid 1818 års riksdag, att i instructionen insätta det stränga budet om Direct:s personliga ansvarighet för alla beviljade lån. Jag skulle likväl tro, att man nu ingenting riskerar vid ett bestämmande af 5o,ooo r:dr såsom högsta beloppet, helst R. o. Ad. vid nästa riksdag, om man finner, att lättare utvägar för utlåningen under tiden inträffat, då kan nedsätta eller alldeles borttaga denna belåning på namn. Men nu, då öfver 80,000 r:dr äro i denna väg utlånade, anser jag det nödvändigt att åtminstone under någon tid låta dessa lån förblifva vid det högre beloppet. Jag skall visserligen ändock, såsom ledamot af Direct., söka nedbringa summan, så fort och så mycket som möjligt. Hr von Hohenhausen:
Proposition J\S 60. dan åt förste landtmätarne i dessa län först uppdrogs att tillika vara styresmän för afvittringarna, ity att dels fordringarna på förste landtmätarne blifvit tid efter annan ansenligt ökade, dels ock afvittringslandtmätarnes antal och derigenom behofvet af tillsyn på dessas arbeten jemväl mycket ökats; att Styrelsen till följd häraf icke kunde tillstyrka löneförhöjning åt styresmännen, så vidt de fortfarande skulle ega att tillika innehafva andra befattningar, men deremot, med hänsigt till styresmännens mödosamma och ansvarsfulla tjenstgöring, tillstyrkte, att de, med vilkor att ej få tillika utöfva annan tjenst, erhöllo i arfvode 3,500 Riksdaler årligen; att, enligt Styrelsens tanke, ej blott storskiftes-landtmätarnes antal i Stora Kopparbergs län borde bibehållas oförminskadt, oaktadt arbetena pågingo endast inom två socknar, hvilka dock hade en högst betydlig utsträckning, utan ock, på sätt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Westerbottens län begärt, afvittrings-landtmätarepersonalen derstädes borde förstärkas; att storskiftesoch afvittringslandtmätarnes tjenstemannaställning vore, såsom de ofta tillförene och jemväl nu klagat, särdeles svår i alla afseenden. Deras tjenstgöring vore synnerligen mödosam och för helsan ansträngande, samt förenad med försakelser af alla slag och dock utgjorde deras arfvoden icke mera än för de yngre 1,500 Riksdaler och för de äldre efter tolf års ytterligt mödosam tjenstgöring 1,800 Riksdaler, hvilket sistnämnda belopp vore lika stort med den lön, sorn bestodes General-landtmäteri-kontorets ingeniörer i högre lönegraden, hvilka dessutom hade sportler och en beqväm tjenstgöring.
Det var, i min tanka, mycket vägadt, att, i en sådan tidpunkt, undanrycka det gamla stödet och i synnerhet när man icke sälte något nytt korporationssystem i stället utan tillät desse korporationer att hilda sig och intaga sådane elementer af tidsandan, som fölen framtid kunna blifva betänkliga. Vare detta sagdt i allmänhet om frågan. Men, för att återkomma lill detaljcrne, sä erkänner jag mig icke begripa hvarföre icke för de svårare handtverken mästareprof skola afläggas, då sådant föreskrifves för ett lättare. Följderna deraf låta känna sig; et farenheten har visat, att urmakeriet t. ex. blifvit ett högst opålitligt handtverk, ifrån att i fordna tider, här i Stockholm åtminstone, det med allt skäl ansågs hedt ifvås med utmärkt skicklighet och pålitlighet. I denna näring finnas inga fabriker inom landet: urmakare-yrket drifves ej fabriksmessig!, utan som handtverk. Utrikes fabricerade ur införskrifva», så att Urmakaren numera ej gör elt fullständigt ur, hvad man kallar ett Svenskt ur sjelf, utan af t. ex. 100:de införskrifna nr, utplockande det ena hjulet som kan vara dugligt här, det andra der. den ena delen af ett, den andra af ett annat, komponeras 70 ä 80 någorlunda hjelpliga ur, som sedan försäljas, under det att 20 å 30 af de utländske uren kasseras. Detta sammansättande af spridda delar till ett helt, är intet, annat än ett handtverk, och mästare-prof borde följaktligen afläggas af dem som befattar sig med detta yrke. Den, som framställer omnämnda sammansättning, bör vara urmakare till profession, och lärlingen hvilken ingått i detta yrke på sednare lider, efter det alt nya handtverksordn. utkommit, förlorar ingenting derpå, att honom ålägges mästare-prof för framtiden. Det är den skicklige gesällen, den duglige arbetaren som vinner på mästare-profvet och detta destomer som från hans kompetens och från hans yrke uteslänges den oduglige och oskicklige. Jag fortfar i mitt yrkande om bifall till Utsk:s förslag. Hr Fåhraeus: