Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gif mig bara en kyss, innan vi skiljas åt! – Den får du, då jag finner, att du uträttat din sak väl. Glöm icke dina böner! Intet ondt kan skada dig, om du läser dem. Så fort du hinner, skall du skynda tillbaka till Signildsborg. Jag väntar dig, om jag ock skall sitta uppe hela natten. Knacka på det lilla fönstret, du vet, som vetter åt trädgården, så kommer jag straxt och öppnar det. Trädgårdsporten står öppen. De unga skiljdes åt. Petrus tog beslutsamt vägen inåt skogen, och Johanna återvände till Signildsborg, glad öfver att ha uträttat en sak, som, enligt hvad hon visste, låg hennes fröken ömt om hjertat. Alltsedan sin första tillfälliga vistelse i Ingrids stuga hade den unge Skytte ofta begagnat sig af den gamlas förtroendefulla tillåtelse att besöka henne och Ellen. Att dessa besök företogos under hemlighetens slöja var nödvändigt. Till hvilka misstankar skulle de ej, om de upptäckts, gifvit anledning såväl hos hans föräldrar, som hos det kringboende folket! Redan det, att en förnäm yngling ofta inträdde under en fattig qvinnas tak, hvilken hade en skön dotter, skulle varit tillräckligt att sätta alla sqvallrets och förtalets tungor i gång; men när härtill kom, att den fattiga qvinnan var en så fruktad och afskydd person, att, alltsedan pastor Suenonii ofvan omtalade predikan, ingen af det vidskepliga folket vågade närma sig hennes koja, utan hellre valde en lång omväg, i fall något ärende nödgade någon besöka denna ensliga nejd ... så insåg Adolf alltför väl, att det förtal, han fruktade, ej skulle åtnöja sig med att svärta hans och hans begge skyddlingars heder, utan våga sig in på området af de äfventyrligaste och farligaste gissningar. Under sådane omständigheter skulle han alldeles afstått från att se Ellen, som med hvarje dag blef honom kärare, om han ej funnit, att hans besök voro nödvändiga, för att styrka de begge olyckligas mod. Hvarje gång han visade sig i den låga dörren, skyndade Ellen emot honom och lindade med krampaktig styrka sina armar kring hans hals.
KEJSAREN (förbittrad). scener, är det rätta ögonblicket, när hela Europas blickar äro riktade på oss. LÄKAREN. ögonblick och hennes förstånd skall kanske vara förmörkadt för alltid. Flicka, hvem du än är, satans eller himmelens eller jordens dotter, har du då intet och hon är räddad. ringa henne.) Hon vacklar, hon sjunker tillbaka. Ännu ett Död och pina! Är det ej slut än på familjeBlodet stiger henne åt hufvudet det är fara hjärta i bröstet. Omfamna henne, kalla henne moder, (Går till kejsarinnan och stöder henne, hofdamerna om ANDRA AKTEN 37 - VERA (lågt, med djup bedröfvelse). Hon är inte min moder. SALVATOR (häftigt emot henne). Speranza, du älskar mig. VERA. Jag älskar dig, men jag är inte Speranza. SALVATOR (mycket fort). underkastar man sig. Detta ögonblick afgör öfver allas vårt öde. Kom till din mor. (Han tar henne vid handen och leder henne till kejsarinDu älskar mig, så lyd mig. Den man älskar, den nan. Vera faller snyftande på knä vid hennes stol. Salvator hviskar.) Säg bara det enda ordet: min mor! VERA (snyftande). Hon är inte min mor. (Kejsarinnan faller ned afsvimmad, man bär bort henne.) Femte scenen. DE FÖRRA, utom kejsarinnan med följe. SUVERÄNERNA, SÄNDEBUDEN, KEJSARENS FÖRSTA MINISTER. (Festmarsch. Processionen inträder genom de stora por1) Drabanter. 2) Pager. 3) Två härolder af kej tarna till vänster, som slås upp på vid gafvel. sarens kansli. 4) Kejsarens första hofmarskalk med staf. 5) Artilleristaben. 6) Kejserliga flottans stab. 7) Kejsamt kammarherrar. 9) Statsråden. 10) Fyra härolder serliga generalstaben. 8) Ceremonimästaren vid kejsarens hof 38 SANNINGENS VÄGAR
Utskottens öfvertygelse om nyttan och nödvändigheten deraf, att genom tydligare ordalag bestämma tiden, inom hvilken TiondeSpannemålens uppsägning, af så väl Räntegifvare, som Räntetagare, bör ske, kan jag deremot ingalunda instämma uti Utskottens åsigter, i fråga om förändring af den del utaf 2 § i i8o5 års Författning, som stadgar huru Räntegifvare, i afseende på uppsågelsen, bör sig förhålla, i den händelse då Råntetagaren år utom Häradet boende. För att kunna nog tydligt ådagalägga det misstag, som jag tror här ef Utskotten vara begånget , torde det tillåtas mig att uppläsa nåmn-s Vett g Julii e, de så vidt den rörer förevarande ämne. Den lyder sålunda: Ar Tiondeoch Räntetagare icke inom Häradet boende, ina Tiondeeller Räntegifvare, sorn den förra om lefverering in natura tillsåga vill, fritt stå, att denna tillsägelse, når tionde och ränta tillhöra Landtoch EcclesiastikStaferne, hos KronoFogden i orten , men om den är MilitimStaten anslagen, hos RegementsSkrifvaren, eller vederbörande UppbördsMönsterSkrifvare, inom den fiöreskrifne tiden anmäla, samt bevis deröfver taga, pa hvilkens ansvar det sedermera bör ankomma, att derom kungöra Tiondeeller Räntetagare!?. Sjelfva ordalydelsen uti denna punkt tyckes temmeligen klart gifva tillkänna, att ansvaret, som der nämnes , åsyftar, icke Råntegifvaren, utan vederbörande Tjenstemän, i händelse af försummelse å deras sida, att kungöra Råntetagaren om den skedde uppsågelsen.
I öfrigt får jag erinra alt jag anser vid de smärre eiler flyttbara skolorna icke erfordras så väl instruerade lärare som de hvilka genomgått seminarier; emedan det icke kan ifrågakomma alt uti ambuiatoriska skolorna bibringa sådana insigter, som kunna påräknas uti fasta skolorna, hvilka i förhållande till de förra böra vara alt anse såsom ett slags högre läroanstalter inom församlingarna. Gr. Hamilton: Jag har begärt ordet för att tillkän nagifva det jag för närvar, afstår från mitt sista yrkande, under förbehåll att derom få väcka fråga då 6 §:n förekommer, emedan jag finner att ett dylikt stadgande bör der intagas, hvaraf följden blefve alt detsamma lomme att stadgas på tvänne ställen. Det kan anses vara af mindre vigt, huruvida skolläraren skall äga åtskilliga af de kunskaper, som Den 13 Februari f. m. sorn fm ilias för alt vara klockare; men jag anser mig böra tilltigga etl skäl hvarför jag tror att af skolläraren icke bör ovillkorligen fordras dessa klockareinsigter. Jag lior nemi., alt församlingar, som vilja bekosla sig en särskild lärare, må äga rättighet alt fordra att han använder sin lid ensamt för barnens undervisning. Helt annat ur förhållandet med de församlingar, hvilkas tillgångar icke medgifva dem alt löna en särskild skollärare, utan hvarest skollärareoch klockare-befat!tångarne måste förenas. Sådana församlingar måste underkasta sig de med ett dylikt förhållande förenade olägenheterna, och der är det naturligt att skolläraren måste äga de kunskaper, som fordras för alt vara klockare; men jag anser icke lämpligt att en skollärare, som af församlingen uppbär en fullt tillräcklig lön för barnens undervisning, stundeligen skulle kunna dragas derifrån för att verkställa en vaccination eller åderlåtning, eller med ett ord äga sådana sysselsättningar, hvarigenom undervisningen afbröts. Hvad choralsången beträffar, så finner jag visserligen att skolläraren bör äga förmåga att deruti meddela undervisning ; men jag finner det oförklarligt, att stadgandet derom förekommer på mer än ett ställe i mom. och tillstyiker derföre att det må utgå på det ena stället. Hr Ribbing, Bengt:
Nådiga disposition stående Dahlhy och Flyinge Kongsgårdar, förklarade Kongl. Majit genom Nådig Resolution den 26 September 1815, att, med afseende på Allmogens frivilliga Öfverenskommelse vid förberörda sammanträden och då genom dagsverks-skyldighetens upphörande en betydlig inkomst frånginge det vid Kongsgårdarne inrättade Stuteri, hvilket utan motsvarande ersätti ■ning icke skulle ega bestånd, funne Kongl. Majit Riksdagsfullmäktiges ansökning icke kunna i Nåder bifallas. Detta Nådiga förklarande grundar sig alltså hufvudsakligen uppå Allmogens ifrågavarande begifvande att utgöra Bagsvei'-.s-sky Idigheten eller för den lemna ersättning under en tid af 30 år, — ett begifvande i så måtto vilkorligt, som Allmogen vid detsamma förbehållit sig att äfven innan denna tids förlopp härifrån vinna befrielse , så framt den dertill kunde ådagalägga sin rätt. Och, emedan en sådan undersökning, hvarigenom tillfälle varit Allmogen beredt att få ut-’ Underdärtiga SkrifvelseK1 röndt liuru
Detta erbjudande stod äfven på papperet ända till är 1848, då ännu icke mer än tvenue Hypolheksföreningar voro bildade, nemi. i Skåne och Östergöthland, hvilka hvar för sig hade fått kreditiv. Sä snart emedlertid flere Hypolheksföreningar år 1847 blifvit inrättade, och således behofvet yppats att erhålla de utlofvade kreditiven, sä indroge R. St. år 1848 del dittills på Banken afsätta belopp för dylika kreditiv ål dessa inrättningar. Deraf har följt, att Hypotheksföreningarnc, som, sedan de en gång blifvit bildade, icke kunde gå tillbaka, utan mäste gå framåt, icke hade någon annan resurs för att trygga sill bestånd, än att taga utländska lån. Örn man således icke anser del vara rätt alt förlagen lagas utifrån, ulan alt del är bättre att de lagas inom landet, så, på del icke. Hypotheksföreningarne skola fortfarande behöfva uptaga sina lån utrikes, vore det utan tvifvel välberäknadi, all för dem underlätta möjligheten alt göra uplåning inom landet. Frän Statens sida kan en sådan förmån icke lämpligare beredas, än genom beviljandet af kreditiv, serdeles om man tager i betraktande det gagn och den nylla, som medelst ringa belopp kan åstadkommas. Jag vill icke besvära med upläsandet af de skäl, som blifvit anförde af flere bland reservanlerne, såsom Hr Mannerskantz och andra; utan jag ber ali fä öfvergå till det förslag, som jag ämnar framställa. Jag anhåller nemi. om Hr Gr:n o. Landtims propos. derå, alt R. o. Ad. ville, med underkännande af Utsk:s förslag i 28 punkten, besluta, att ett belopp af 1,000,000 R:dr b:ko må å R.
Ammer har man, för att gifva vattnet fall, långt öfverom staden ledt ur sin bädd midt i dalen, in i en kanal, som följer bergssluttningen, och den flyter nu genom staden dels i öppen bädd, dels under jord, drifvande mångfaldiga mjöloch stampqvarnar, små sågar, spikhammare o. s. v. Långsåt stadens östra sida flyter Neckar, med klart och skönt vatten och snabb ström. På berget söder om staden höjer sig ett stort gammalt slott, der nu universitetets bibliotek, museer, observatorium o. s. v. finnas. Universitetet, anlagdt 1457 af Eberhard, den förste hertigen af Würtemberg, hade vintersemestern 1840 –41 femtioåtta närvarande lärare, deribland åtta docenter, som tillsamman höllo 188 föreläsningar. Studenternas antal var litet öfver 700. Bland dem njuta ungefär 208 teologie studerande, 146 evangeliska, 62 katoliker, fria rum, uppehälle och undervisning i tvenne stift (katolska konventet; evangeliska stiftet.) De teologiska studierna äro också de för universitetet mest utmärkande. Äfvenså har den nyaste spekulationen, gynnad af en fri statsförfattning, och såsom basis för det teologiska studium i vår tids mening, de flesta anhängare här, näst i Berlin. v. Baur, teolog, Vischer, estetiker, Reiff och Zeller, docenter, den förra i filosofien, den sednare i teologien, äro män, hvilka dels redan ega, dels för framtiden kunna hoppas ett stort vetenskapligt anseende. Deras kollegier äro de mest besökta, bland dem isynnerhet, som icke läsas för examensläxan. Baur, känd genom sina skarpsinniga och lärda arbeten i dogmernas historia, är en frisinnad teolog, med åsigter lika upphöjda och ädla som hans karakter. Han är en personlig vän till Strauss, ehuru ej fullkomligt ense med denne i åsigter. Strauss lefver numera i Stuttgart, endast för sina skrifter. Han var blott repetent vid evangeliska stiftet, med venia docendi, då han drefs från Tübingen.
Efter en längre erfarenhet af rättsökandes obenägenhet till klagan i detta ämne, har ändtligen rätta förklaringsgrunden dertill ej längre kunnat undfalla mig. Så länge man ser sin sak bero af den försumliga domaren, fruktar man att stöta denna genom en klagan, och fördrager heldre en tidsutdrägt, hvars slut man hvarje dag hoppas, än man äfventyrar att se sin sak af domaren betraktad med oblida ögon. Större har ännu icke förtroendet till ovälden hunnit blifva. Ty säkert är, att mycket missnöje hos rättsökande öfver den långa tidsutdrägten råder, och att den, hvars rätt uppehälles, lider deraf lika otillbörlig skada, som hans motpart drager otillbörlig vinst. En mera vidsträckt och temligen ofta återkommande granskning af Rådstufvurätternes domböcker, för att upptäcka och beifra obehörigt dröjsmål med sakernes afgörande, vore således högligen af nöden, så länge ännu icke det här antydda kraftigare botemedlet är användt; och under de inspektioner, jag på senare tiden företagit, har jag fästat synnerlig uppmärksamhet vid omförmälte förhållande; hvaraf också följden under sistlidna år blifvit åtal mot fyra Rådstufvurätter för en stor mängd af efterliggande göromål. Jag har ej kunnat derifrån afhållas af den klagan, jag ofta hort, öfver göromålens mängd och arbetskrafternes otillräcklighet. Då i allt fall arbetet måste förrättas med de för hand varande krafterna, eller ock förstärkning i dessa behörigen sökas, har det förekommit mig uppenbart, att som ingen lättnad i arbetet beredes genom dröjsmålet, det tvertom är drift och skyndsamhet, som lätta arbetet och lifva de krafter, hvarmed det mäste bestridas. Stränghet mot de försumliga är således för dem sjelfva välgörande, långt ifrån att förtynga den börda, hvaröfver de klaga. Till skydd för Hofrätterna äfven i andra, men företrädesvis i detta afseende länder den oöfvervinneliga svårigheten att ställa deras ledamöter för rätta. Det vore dock säkerligen i sin ordning, om äfven i dessa domstolar vissa ledamöter, som röja alltför mycken benägenhet att låta göromålen hvila, kunde af någon farhåga för ansvar försättas i mera verksamhet.
Ehuru Rikets Ständer ej kunnat undgå alt fästa uppmärksamhet dervid, att de för delta byggnadsföretag, förut beräknade kostnader blifvit i så betydlig mån öfverskridna, som ofvan nämndt är; dock som det icke kan förnekas, att olvanberörde särskilda arbeten, för hvilka det nu äskade ytterligare anslagsbeloppet hufvudsakligen är afsedt, såsom dels uppförande af nya, dels iståndsättande af äldre byggnader till bostäder åt tjenstemän och betjening, anskaffande af tvätt-inrättning, värmningsoch ventilations-apparater, lägenhetens inhägnande och planering m. m., äro af den beskaffenhet, att deras verkställande måste anses oundgängligen nödigt, för att den nya hospitals-inrättningen skall komma uti fullt ändamålsenligt skick, hafva Rikets Ständer beviljat den begärda summan 181,000 R:dr Runt, alt af Riksgälds-konlorels tillgångar under innevarande år, i mån af behof, enligt E. K. Maj:ts nådiga disposition, utbetalas. Hvilket Rikets Ständer få i underdånighet anmäla och framhärda etc. Stockholm den 25 Januari 1860. Expcditions-Utskotlets Förslug till underd. Uppläst och godkändt hos Kidd. och Adeln den 21 Jan. 18G0. Preste-Ståndet den 21 Borgare-Ståndet den 23 Bonde-Ståndet den 23 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående riksdagens förlängning på en månad. S, A. K. Då mångfaldiga ärenden, hvaribland dera af hufvudsaklig vigt, ännu återslå alt af Rikets Ständer under innevarande riksdag handläggas, (å, i öfverensstämmelse med föreskriften i 109 § Regerings-formen och 80 § Riksdags-ordningen, Rikets Ständer, med underdånig anmälan om detta förhållande, hos E. K. Majit äska, att riksdagen måtte fortfara ytterligare en månad, räknadt från och med den 1 nästkommande Februari. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 25 Januari 1860. 38 Expediti uns-Utskottets Förslag till unden/.
Kan man förmoda att Konungens rådgifvare skulle, om goda skäl anfördes af desökande, och understöddes af Landsh. m. fl. andra vederbör., som möjligen komma att höras, likväl afstyrka Konungen att denna förmån bevilja. Jag kan icke antaga det. Emedlertid ligger i den hemställan Utsk. tillstyrkt, tvifvel på omdömet, nitet och välviljan både hos Konungens Bef:h:de och rådgifvare. Ar det skäl, att Ständerne göra en sådan framställning till Konungen? Jag kan ej linna det och anhåller att B. o. Ad. måtte nu, likasom då en dylik framställning vid 1844—1845 årens riksdag gjordes, afslå densamma. Gr. Liljencrantz, Gust. Fredr.: Ehuru jag icke reserverat mig mot förevar, betänk., och sålunda möjligen kan anses hafva bidragit till dess tillkomst, ber jag dock att få instämma i hvad Hr von Hartmansdorff anfört, enär jag, lika med honom, delar den öfvertygelse, att derest behof vet verkligen påkallade den Den 5 Februari. 319 föreslagna åtgärden, framställning derom nog inkommit på den väg hvarifrån den bordt tillvägabringas. Uppå härefter af Hr Brakel, Gust. Mauritz, och Gr. Björnstjerna, Magnus, framsläld begäran, blef ifrågavar. utlåt. ånyo lagdt på bordet. Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsics d. 29 sistl. Januari på bordet lagda utlåt. N:o 26, i anledn. af väckt motion om klockares befrielse från skyldigheterne att fortskaffa presterskapets embetsbref och alt besörja ringning vid kyrkorna. Föredrogs Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 29 sisth Januari på bordet lagda utlåt. N:o 27, i anledn. af väckt motion om förändring uti nu gällande grunder för prestmans befordringar. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Som jag hört Frih.
Huru glänsa icke der alla färgor af en prakt, en brinnande glans, mot hvilka sjelfva regnbågens endast äro matta. Ju längre jag åskådade denna öfverjordiska lustgård, ju mer hänrycktes jag af dess fägring. Dess anblick förekom mig så salig, att jag ej engång åstundade eller vågade hoppas inträde deruti, utan önskade blott, att, från andra stranden, i evighet få blifva en tyst åskådare af all denna herrlighet. Men andra, och ännu skönare ting skulle mina ögon få skönja. – Nu gol den hvitfjädrade, prunkande himmelska hanen, hvilken förnimmes från den öfversta himmelen ända ned till jorden, der alla hanar af hans rop väckas. Och nu höjde sig öfver den stora trädgården Paradisets sol, hvars ljus lika mycket öfverträffar vår, som denna öfverträffar den svagaste bland stjernor. Men dess glans är ändock icke bländande utan mild, ehuru så stark, att den genomlyser alla sjöar, så att man der ser alla deras månggestaltade, färgprålande invånare tigande simma; – genomlyser jorden, att man, liksom genom halft genomskinligt glas, i dess djupaste innandömen skådar alla dess konstrikt hvälfda grottor, malmernas glittrande gångar, och de ofantliga ugnar, ur hvilka de smälta metallerna rinna och sprida sig genom bergens ådror. Vid det förökade skimmer, som nu likt ett ljushaf utbredde sig, blef jag varse huru den ena himmeln hvälfver sig öfver den andra: den första af klart silfver, den andra af guld och den tredje af rubiner, den fjerde af smaragder, den femte af diamant, den sjette och sjunde af ädelstenar, som på jordiska tungomål icke äga något namn eller någon efterbild. Och vid den första morgonstrålen framgingo Paradisets svartögda Jungfrur, och började på de gräsrika ängarna uppföra lekar, dansa och fläta kransar. Efter dem kom en tropp männer, som under skuggan af en lummig ceder, nedsatte sig i krets på marken. På deras vink uppsteg från jorden ett jaspisbord, besatt med gull-fat och kristallbägare, i hvilka frukter sjelfvilligt neddignade och drufvor frivilligt blödde.
G. H. Hästesko. M. Tollst ei, J. A. L. Fristedt. Carl F. Molin. — 423 Direktionens för Teknologiska Institutet underdåniga Utlåtande, i anledning af 1845 års Revisorers Berättelse, angående granskningen af nämnde Instituts förvaltning och räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! Till följd af Eders Kongl. Maj:ts nådiga Remiss, får Direktionen för Teknologiska Institutet afgifva anbefaldt underdånigt Utlåtande i anledning af Rikets Ständers Revisorers, uti deras Berättelse om verkställd granskning af Stats-Verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1842 och 1843, i afseende på Teknologiska Institutet framställda anmärkningar. Revisorerne hafva fästat deras uppmärksamhet vid 2:ne omständigheter, hvilka synas påkalla Direktionens yttrande, nemligen: l:o att, ehuru sist församlade Revisorer anmärkt, att Berättelse rörande Institutets förvaltning ej blifvit meddelad, en sådan Berättelse likväl ej heller vid denna Stats-revision från Direktionen aflemnats, utan endast en af 1.1. Sekreteraren, den 16 sistlidne September, författad uppgift angående undervisningen vid Institutet under åren 1842 och 1843, jemte ett af Kamreraren upprättadt sammandrag af Institutets räkenskaper för ifrågavarande tvänne år; och 2:o att Revisorerne ansett räkenskaperna i deras närvarande skick sakna nödig fullständighet, enär icke någon kassaräkning, utan endast särskilda utgiftsredogörelser för hvarje vecka, under revisionsåren blifvit förda. Hvad förstherörde anmärkning vidkommer, får Direktionen i underdånighet förnya hvad Direktionen, i anledning af den utaf 1843 års Stats-revisorer i enahanda syftning gjorda anmälan, uti underdånigt Utlåtande af den 22 Februari 1844 anfört, nemligen: att Direktionen icke erhållit nådig föreskrift om afgifvande till Eders Kongl.
Under en tid af mer än hundrade år, har snart sagdt lika många Författningar och Påbud, rörande bränvinet i Sverige utkommit, alla hafva haft det allmänna syftemål, att antingen helt och hållet utrota sinaken till en förut okänd vara, eller ock förekomma missbruket, så väl i anseende till dess tillverkning, som consumtionen, 3 bägge delar så skadligt både i moraliskt och oeconorniskt afseende. Men en lika lång tids erfarenhet har visat, att alla de anstalter, som vidtagits, nästan alltid förfelat ändamålet, eller haft en deremot stridande verkan. De föregående Författningar hafva ansetts skadlige eller o - ”Ödmjukt Memorial! till 23* Den 8 Juni. tillräcklig®, nya hafva utkommit, följden har blifvit iner uppväckta begär, nya öfverträdelser, förökade lagbrott. Annu skadligare har den anstalt varit, att anse tillåtelsen att efter eget behag få använda en naturs-product, den man sjelf framskaffat, såsom ett medel att föröka Stats-Cas“ sans tillgångar, och således salja rättigheten att den utöfva; men allra - förderfligast af allt lärer väl varit, då Kronan sjelf tog under sin handläggning detta hushålls göromål som förut af enskildte utöfvades, och derigenom lärde allmänheten, att det med fördel kunde förvandlas till en i'abiiksinrättning. Påföljden har, som man nu i sednare tider beklagligen fått erfara , varit ett oförlåtligt slösande af den dyrbara säden och ett uti fordna tider okändt omättligt begär hos många efter den deraf tillverkade varan , Bränvin.
Reträffande derefter E. K. Mits Nådiga framställning om anslag till sjöbeväringsmanskapets beklädnad, gifver Slatsråds-prolokollet vid handen, att, i händelse al krig, skulle, utom de vapnet tillhörande stamtrupper, omkring 2,000 af bevärings-manskapet komma att tjenstgöra å den seglande (lollans fartyg, samt ungefär 6,000 ä Skärgårdsflottan, hvarjemte för etablissementerne och sjöfästningarne omkring 3,000 af samma manskap erfordrades, eller tillsammans 41,000 bevärings-skyldige; och borde alitsa ett lika antal beklädnader för desse anskaffas, hvartill, under iakttagande af ali möjlig, med ändamålet förenlig, inskränkning i persedlarnes anta! och med afräkning af ett, efter behållningar från de sednasle krigsåren bjldadt, för bevärings-manskapets behof afsedl och sedermera städse underhållet beklädnads-förråd af tillsammans 2,000 munderingar utaf äldre modell, det äskade anslaget al 240,000 Ridr ansåges behöfligl. Då något, behofvet motsvarande, reserv-förråd för sjöbevärings-manskapets beklädnad icke förefinnes, men angeläget är, att, lör (lottans skyndsamma bemanning samt etablissementernes försvar i händelse af krigsutbrott, åtgärder i tid vidtagas för tillvägabringande af beklädnad i beredskap för den del af bevärings-manskapet, sorn dervid mäste i tjenstgöring ingå, hafva Rikets Ständer, som till omlörmälda ändamål redan anvisat ett belopp af 80,000 Ridr, nu dertill ytterligare anslagit en summa af 160,000 Ridr, ali från Riksgälds-kontoret utgå med ^idel under hvartdera af nästkommande 3 år. Hvilket Rikets Ständer få i underdånighet anmäla; framhärdande etc. Stockholm den 4 Oktober 1854. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 4 Okt. 4834.