Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser det vara min pligt, att vördsamt 334 Den g November. upplysa, att sedan Ridderskapet och Adelil stadgat den ordning i afseende å placeringen uti Riddarhus-Salen, att hvar och en borde innehafva plats efter numera af den Ätt han representerade, så hafva äfven de å väggarne härstädes hefintelige vapen , hvilka förut varit uppsatte i den ordning, efter hvilken Herr Berghman yrkar, att placeringen bör verkställas , nu mera blifvit omflyttade samt uppsatte i enahanda ordning med den, som för närvarande placering är gällande, så att Herrar Grefvars Sköldemärken uppfylla de närmaste pelare på håda sidov om Landt-Marsknlks-bordet, hvarefter Friherrarnes samt Riddersoch Adelsmännens vapen äfven på båda sidor, efter hvarje Ätts Numer, intaga deras rum. Den nu föreslagne förändrade placering i Riddarhus-Salen skulle således strida mot den ordning, efter hvilken Höglofiige Ridderskapets och Adelns samtelige famillers vapen nu finnas uppsatte. Jag medgifver visst, att man, utan afseende å denna ordning, skulle kunna förändra placeringen i Salen; men då de äldste ätterne bland Riddersoch Adelsmän, ehuru, i afseende å platserne uppflyttade till vänster närmast Landt-Marskalks-bordet, likväl i alla fall ovilkorligen måste vid voteringar så väl inom Ridderskapet och Adeln, som Utskotten , gå efter Grefvar och Friherrar , synes mig den fördel man åt Riddersoch Adelsmännen, på bekostnad af Grefvarnes och Friherrarnes rätt vill bereda, icke vara särdeles betydlig. Den g November. 335 Herr Berghman: Jag är den siste Ta laren mycken tack skyldig för de vigtiga upplysningar han meddelt. Det är en särskild sak, att Ridderskapets och Adelns vapen och sköldemärken blifvit satte i den ordning, att Grefvarnes hänga först, sedan Friherrarnes och slutligen Adelsmännens; det måtte icke kunna värka på heslutet om placeringen här i Riddarhussalen.
Det var detta betänkliga förhållande, som mera än lärorummens fåtalighet, föranledde mig att för 3 år sedan, då lärjunge-antalet endast var 200, hos Rikets Högloft. Ständer framställa behofvet af en rymligare läroverksbyggnad, och nu, då detta antal uppgått till nära 300, skulle jag alldeles glömma det ansvar, som hvilar på mig såsom läroverkets Ephorus, derest jag icke anmälde ett sådant bekymmersamt förhållande till både Konungs och Ständers behjertande. Hos Kongl. Maj:t är underdånig framställning härom gjord, såsom synes af det Stats-Råds-protokoll, som är bilagdt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, der Kongl. Maj:t förklarat Sig anse de från åtskilliga stift inkomna ansökningar om understöd till läroverksbygguader böra samtidigt behandlas och, då icke alla handlingar varit fullständiga, alltså uppskjutit pröfningen af detta ärende tills nämnda hanlingar blifva kompletterade. Emellertid bar jag ansett mig böra äfven hos Rikets Högloft. Ständer anmäla samma förhållande under vördsam hemställan, att Motioner i Preste-Ståndet 1862. N:o 33. 57 att ett anslagtill uppförande af ny läroverksbygguad i Carlstad måtte beviljas till det belopp, som finnes upptaget å ett af en tjensteman i Kongl. Öfverintendents-cmbetet uppgjordt kostnadsförslag, hvilket jemte af samma person uppgjord ritning jag anhåller att framdeles få till Höglofl. Stats-Utskottet öfverlemna, dit jag vördsammast anhåller att denna motion måtte blifva remitterad. Stockholm den 19 November 1862. J. A. Millén. XiO 3». Af Biskop Isr. Bergman: Om ersättning till Kollega Grape för förlorad lönetur. En händelse af mycket egendomlig beskaffenhet föranleder mig att vörsarnmast vända mig till Rikets Höglofl. Ständer för att, om möjligt, åt en ordinarie lärare vid Hernösands stifts elementar-läroverk söka vinna någon godtgörelse för en oföiskyld kännbar förlust i löneväg. Såsom bilagde handlingar utvisa är saken följande.
Såsom ett bihang till den motion jag afgifvit, anhåller jag att upläsa en upsats liemtad frän en tidning, som utgifves någorstädes i Tyskland, om jag ej missminner mig i Liibeck. I en Tysk tidning läses följande för Sverige högst vigtiga artikel, som torde böra i tid fästa upmärksamheten på den spekulation utländska köpmän hafva upgjort på Svenska skogarne. Der står bland annat. I England har spekulationen med storartad omfattning rigtats på Östersjöprodukter och i synnerhet på trädvaror. Det Canadiska virket har i England förlorat sitt monopol och det Svenska som är af fullt ut lika god qvalitet, och dessutom billigare, erbjöd på samma gång ett rikt fält för den Engelska spekulationen. Icke heller har Engelsmännen uraktlåtit att med ihärdighet och omtanka draga fördel af den nyöpnade haudelsgrenen. En mängd Engelska hus hafva derföre ifrån norra Sverige gjort enorma upköp af trädvaror, samt äfven genom att associera sig med Svenska affärsmän tillhandlat sig betydliga skogssträckor för att fällas. Denna konkurrens är för stark för att ej hota trädhandeln på Tyska Östersjöhamnarne på ett högst betänkligt sätt, och i sjelfva verket, börja vi äfven redan hafva känningar deraf. f> c ri 10 D e c e lii I> e r. 171 Skogarne i norra Sverige hafva stigit betydligt i värde, och priserne på trädvavor hafva fördyrats i förhållande derefter. I höljan utgjorde stegringen 6 å 8 proc., sedan dess har densamma upgått så raskt att man för i år anser dem komma att upgå till 40 ä 50 proc. Utom dess har denna konkurrens lill följd, att ej allenast priserne stiga utan att äfven på samma gång de hästa trädvarorne upköpas af Engelsmännen, dels för eget behof och dels för Franska marknaden, så att vi Tyskar inom kort torde få åtnöja oss med den mindre goda vara som möjligen kan blifva qvar.
I arbete från morgon till afton, noggranna i uppfyllandet af sina åligganden, utan anspråk på andra utmärkelser än erkännandet, att de ärligt förtjänat sitt dagliga bröd, och på samma gång älskvärda, glada och tillmötesgående, ha de alla fritt och trofast tjänat den goda feen i det hem, där de nordiska landens arbete, ej minst kvinnoarbetet, nu firar sin stora, hjärteglada och solskensljusa jubelfest. Och då Idun i dag återger bilden af en bland dessa unga damer, ligger däri en hyllning åt dem alla. Fröken A m y Äkerhielrn, som för jämt ett år sedan trädde i utställningens tjänst, har tillhört Administrationens publikationsafdelning, den s. k. pressbyrån. 1 Arffurstarnas palats såg man henne hela vintern vid sitt skrifbord, öfverlastadt af den utländska korrespondens, som hon förde på fyra, fem lefvande språk, och af de hvarje dag nya tidningspackor, hvari hon uppsökte de notiser o m utställningen, som hon själf varit med o m att författa och sprida till alla världens hörn. Hennes ögon voro stundom röda af trötthet, men på hennes läppar mötte den besökande alltid samma fina, aristokratiskt förbindliga småleende. Någon gång var måhända detta småleende en smula satiriskt, men man undrade ej därpå — man förvånade sig snarare öfver, att hon ej visade tänderna vid alla dumma frågor, som på en pressbyrå bruka bestås. Efter utställningens öppnande har hennes tjänst fortsatts i pressens egen lokal, där hennes arbete varit lika behöfTigt som hennes närvaro angenäm för det stora antal utländingar, hvilka haft upplysningar och råd att begära. Särskildt under presskongressens heta dagar var hennes klara hufvud, hennes vidsträckta språkkunskap och hennes mondaina vett af lifligt nppskattadt värde. Fröken Akerhielm är född i Riseberga församling i Skåne, där hennes far, hofpredikanten, friherre K. O. Akerhielm var kyrkoherde. Hennes moders namn var Johanna Sofia Karlström. Såsom enda dotter bunden vid hemmet långa tider på grund af sjukdom inom familjen, fann hon dock tillfälle att genom, vidsträckta resor förkofra sina kunskaper och sin erfarenhet af lifvet.
Något motsvarande stadgande återfinnes icke i de Kornmitterades förslag, hvilket i stället med allt skäl åt kommunerna sjelfva öfverlemnar att bestämma om en sådan fördelning må anses lämplig eller ej. I afseende på pröfning i högre instanser af Kommunalstämmans eller Fullmäktiges beslut innehålla de Kommilterades förslag åtskilliga hos oss nya bestämmelser. Naturligtvis står det öppet för hvar och en enskild medlem af kommunen, som anser ett sådant beslut förnärma sin rätt eller eljest strida emot lag, att i detta hänseende Expeditions-Utskottats Förslag till underd. Skrifvelse I\:o 186. 7 öfver beslutet föra klagan, men deremot kan, enligt de Kommitterades förslag, fråga om besfutets gagnelighet och ändamålsenlighet för kommuner i allmänhet icke komma under högre myndighets pröfning. Detta utgör en tillämpning af den för begreppet om Kommuual-stvrelse väsendtliga grundsatsen, att kommunen — likasom den enskilde — sjelf är den häste domaren i fråga om sin egen nytta eller skada. Från den anförda regeln torde dock, med afseende på det allmänna slats-interesset, undantag böra medgifvas för sådana beslut, som kunna i märkligare mån inverka på kommunens framtid eller vidröra utom kommunen liggande interessen, och de Kommitterade hafva ur denna synpunkt föreslagi t, att i några få särskildt uppräknade fall af nämnda beskaffenhet kommunens beslut, för att blifva gällande, skola underställas Kongl. Majlis eller Dess Befallningshafvandes pröfning. Då det emellertid skulle innebära ett begreppsvidrigt intrång i kommunens sjelfbestämningsrätt, om den högre myndigheten, som vid pröfning af ett underslälldt beslut eller anförda besvär tilläfventyrs funne besluten icke kunna i sin helhet fastställas eller ansåge sig böra godkänna besvären, skulle ega föreskrifva kommunen, alt i stället för hvad den beslutat göra något annat, så hafva de Kommitterade slutligen föreslagit det stadgande, alt så väl vid underställning som besvär, den högre myndigheten endast eger att antingen oförändradt fastställa eller förkasta beslutet, hvaremot Rikets Ständer för sin del icke hafva något att erinra.
I anseende dertill, blir nu nödvändigt, att Stils-Utskottet inkommer med förslag lill beviljande af ett anslag på te förstöras och Staten stanna i reconvenlions-ansvar till den af Ridderskapet och Adeln tillsatte arrendatorn, hvars arrende nu på 30 års tid blifvit förlängd t. Ytterligare motiverar jag min protest derpå, att Stats-ULskottets förslag till arrendets förlängande icke innefattar något af de villkor, som ovillkorligen borde vara bestämda, i afseende på de skyldigheter, så rörande byggande som uppsigt å bron, hvilka vid denna, lika roed andra arrenden af Kronans lägenheter, städse noga i contracten bestämmas.” KONGL. MALTS Nådiga Resolution, uppå de besvär, Asunda häradsboer i Upsala Län, genom béfullmägtigadt ombud> i underdånighet anfört Gijven Stockholms Slott den 27 April 1840. Kongl. Maj:t har i Nåder låtit Sig detta besvärsmål föredragas; Och då de förhållanden, hvilka påkallat utgörandet af Åsunda häradsboevs tjenstbarheter till Nyqvarns Kronoqvarn, numera undergått förändring derigenom, att, enligt Kongl. Maj:ls Nådiga dom deri 29 November sistlidet år, 1724 års a>- rende-contract om Nyqvarns bro och qvarn den 14 Mars innevarande är till kraft och verkan upphört, samt häradsboernes vidare betungande i berörde afseende icke vore förenligt med hvad Rikets Ständer vid 1815 års Riksdag begärt och Kongl. Maj:t i liera serskildta fall beslutil, rörande sådana tjenstbarheler till krono-lägenheter, som icke hafva sin grund i skattläggningar elier indelningsverk; så finner Kongl. Maj:t skäligt att i Nåder befria isunda Prot. Utdr. d. 3o Maj, i8Jjo. häradsboer från underhållande af Nyqvarns qvarndamm jemte dervarande islafvar, såsom qvarndammen tillhörande, hvaremot Kongl. Maj:t, på grund af 8 §. i 25 Cap.
Herr af Billbergh är ett af hjulen i det system» som annars utgör polaritet till mitt tänkesätt i afseende på handelsfrihet; men han voterade dock i förra Plenum lika med mig, emedan han ansåg det så kallade liberala systemet slå på en alltför svag grund, om Den 3o October f. m. 399 ic1<e Rikets Ständer tilläto Kongl. Maj:t, ,'itt vid behof erforderligen förhöja tullen. Jag anhåller derföre oinRidderskapetsoch Adelns uppmärksamhet på detta förhållande, och skall icke vid hvarje punkt besvära Ridderskapet och Adeln med en särskild strid, för alt eludera det fattade beslutet, ehuru sådant ganska väl låt sig göra; men vill hufvudsakligen anmärka, att Konungen mången gång skulle kunna vida mera gagna genom en tull förhöjning, än genom ett förbud. Uti ifrågavarande fall måste jag vidblifva mitt förra yrkande, emedan jag anser denna till utseendet obetydliga omständighet vara af mycken vigt. Herr Cederschjöld: Den siste värde Talaren har förespått, att priset på ben skall uppstiga till 16 sk. Men jag får hemställa, om icke i6f procent i alla fall är en ganska ansenlig utförseltull, och om icke de, som begagna varan, väl må betala hvad den kan vara värd. En annan Ledamot har anmärkt, alt man icke vid frågan om tackjern följt samma grundsalts. Men det är en väsendtlig skillnad emellan en näring, som en gång är grundad på prohibitiva inrättningar, och en helt ny näring, som håller på att stiga upp. Den bör icke grundas på en lika oriktig princip, oaktadt man beklagligen nödgas vidhålla en sådan för den andra. Hvad iför öfrigt det lilla tillägget i tullen beträffar, som Friherre Åkerhjelm gjort, så är 4oo Den 3o Oc.tober f. m. just dess obetydlighet ett af skälen, hvarföre jag bestridt det, emedan jag tror, att det skulle kasta en ridikyl på Rikets Ständer, att besvära Förstärkta StatsUtskottet nied en votering örn 2 r:st. Herr Tham'.
Skaldens farfar, den ryktbare professorn i Upsala, hette ej förgäfves Arndt i dopnamn efter författaren till den Sanna Kristendomen – hans veka lyriska natur hade äfven på det religiösa hållet en lutning åt det svärmiska, och hans porträtt, som ännu hänger i Upsala universitetshus, visar ett vulgärt ansikte, men prägladt af ett vekt och tungsint allvar. Skaldens egna föräldrar, lagmannen Johan Arendt och dennes hustru, prästdottern Katarina Hermonia, voro båda religiöst känsliga naturer, och deras hem hörde till dem, som fäst de pietistiska läromästarnas ord om tukt och helgelse öfver sin tröskel. Där förekommo konventiklar och religiösa samkväm, vid hvilka bibelordens innebörd utlades och begrundades, där lästes Arndt och Scriver, tyska och svenska uppbyggelseböcker, där sjöngos psalmer, ej blott de gamla kraftiga af 1600-talets svenska psalmister men äfven de Halleska psalmerna ur Franckes skola och deras motbilder på svenska, Mose och Lamsens visor, den fromme assessor Lybeckers innerliga, ödmjuka och känslosamma sånger. Man var där, som Bellman skrifvit, angelägen »att med sin Gud i vänskap stå», och den vackra modern med de många barnen var ej blott alltid »charmant i klädsel och delikat i umgänget» men en eftertänksam gammaldags svensk husmor, mån om hvad som var »rent och gudligt» och orolig »om sin samvetsfrid». De första sånger Bellman hörde voro de psalmer, som hans amma, Anna Berg, trallade vid hans vagga, de första sånger han själf skulle skrifva voro också offer af en ungdomligt darrande religiös känsla. Ännu under sin lärare Ennes’ ledning öfversatte han blott femton år gammal ett par af den Halleska psalmbokens sånger, och de första dikter, som förde hans namn till offentligheten, voro också religiösa betraktelser – särskildt öfver passionstexterna, tryckta i Salvius’ allvarliga Lärda Tidningar (1757–66). Psalmer inlämnade han också 1765 till psalmbokskommisionen. När han begynner försöka sig som skriftställare, är det också djupt religiösa verk, som upptaga hans tid och tankar.
Men då det för mig är afgjordt, att utländska bankierer icke lemna lån, med mindre K. M. dertill medverkar, så frågar jag: flör jag vid folkets rätt derföre, att jag tillstyrker denna form? Jag förblifver vid mitt yttrande, öfverlemnar åt en hvar att bedöma mitt uppsåt och mitt handlingssätt och förnyar min anhållan om återremiss. Hr Rosenblad: Jag anhåller få fästa Hr Stuarts uppmärksamhet på, huru det skulle kunna vara för Bancofullmägtige möjligt att, om behofvet påkallade det, ingå till K. M. med anhållan om dess biträde i och för creditivs upptagande, då en motion, just innehållande det och alldeles ingenting annat, blifvit af Ständerna afslagen. Huru kan man förutsätta, att Bancofullmägtige skulle väga det. Hr Stuart känner förmodligen, huru under den period, som förflutit sedan sista riksdag, betänkligheter hos Bancofullmägtige uppstått vid företagande af sådana åtgärder, som icke voro bestämdt föreskrifna. Huru skulle raan då kunna tro, att de skulle våga vidtaga en åtgärd, som blifvit bestämdt afslagen? Något oskyldigare än förevai'. tillstyrkande kan icke finnas. Frågan är endast om begäran af K. M:s biträde till Jåns upptagande, men icke om dess autorisation dertill. Jag förnyar derföre min anhållan om bifall till memor., icke derföre, att jag icke numera finner, att formen kanske icke är den rättaste (ty då Ständerna tala till sin Konung, böra de tala sjelfva och icke genom sina fullmägtige; det är den minsta gärd af vördnad, som Ständerna äro skyldiga sin Konung), men emedan ifråga var. stadgande angår en $ i bancoreglementet, hvars fulländande icke bör fördröjas, och rätta formen för behandlingen häraf är den, att uti en särskild motion, föranledd af detta memor., föreslå en anhållan af R. St., att, i händelse fullmägtige skulle till K. M. anmäla behofvet af begagnande af utländsk credit och anhålla om K. M:s biträde till erhållande deraf, K. M. täcktes lemna detsamma.
Då förstod han, att det var alla de tomtar och pysslingar, hvilka hade flytt från Norge för kristendomens skull, som nu vände åter. Men jätten, som bodde i Fontinsberget strax öster om Kungahälla, tog upp stora stenblock och kastade block efter block mot Mariekyrkans torn, så länge som natten varade. Om jätten ej varit så stark, att alla hans stenar gått öfver älfven och fallit ned långt borta på Hisingen, kunde en stor skada ha uppkommit. Hvarje morgon hade kung Olaf för vana att gå i mässan, men den dagen då Storråda var i Kungahälla, menade han sig ej hafva tid därtill. Så snart han uppstått, ville han genast gå ned till hamnen, där hon bodde på sitt skepp, för att fråga henne om hon ville dricka bröllop med honom före kvällen. Biskopen hade låtit ringa i klockorna i Mariekyrkan hela morgonen, och då kungen kom ut ur kungsgården och gick öfver torget, slogos kyrkdörrarna upp, och en skön sång strömmade emot honom. Men kungen gick vidare, som om han ingenting hört. Då lät biskopen hejda klockorna, sången upphörde, och ljusen släcktes. Det kom så plötsligt, att kungen stannade ett ögonblick och såg tillbaka upp mot kyrkan. Det tycktes honom då, att kyrkan var mer oansenlig, än han någonsin förr märkt. Den var lägre än andra hus i staden, torftaket låg tungt öfver de fönsterlösa väggarna, porten var låg och mörk med ett litet skärmtak af granbark. Medan kungen stod så, kom en ung, smärt kvinna ut ur den mörka kyrkporten. Hon var klädd i röd kjortel och blå mantel och bar ett ljuslockigt barn på armen. Hennes dräkt var torftig, men kungen tänkte, att hon såg ut som den mest ädelborna kvinna han någonsin mött. Hon var hög och af skön gestalt och hade ett ljuft ansikte. Kungen såg med stor rörelse hur den unga kvinnan tryckte sitt barn intill sig och bar det med sådan kärlek, som ägde hon intet annat kärt eller dyrbart i världen. Då kvinnan kommit i porten, vände hon det hulda ansiktet och såg tillbaka in i den skumma, fattiga kyrkan med mycken längtan i blicken. Då hon åter vände sig utåt torget, hade hon tårar i ögonen. Men då hon skulle gå öfver tröskeln ut på torget, svek henne modet.
Hr Braunerhjelm, Ferdinand, 102 >> N:o 1905. Hr von Rosen, Georg Ludvig, i45 >> N:o 2l5o. Hr von Hohenhausen, Carl Ludvig, 102 >> fi:o 2.275. Hr Lefren, Johan Pehr, Hr af Role'n, Johan Samuel, Hr af Tuneld, Carl Erik, .45 » N:o 2287. io3 u N; o 2307. 99 » Suppleanter: 98 N:o 1861. Hr von Hartmansdorff, Aug., röster N:o '979- Hr Brakel, Gustaf Anton, 97 i) W;o i5o5. Hr von Seth, fullm. Hr Aminoff, Joli. Fredr., 96 » N:o 249- Frih. Adelsvärd, Johan Carl, Frih. von Platen, fullm. Hr Reuter 9Ö » N;o 364. skiöld, Casimir, 96 » N:o CO t# Hr Peyron, Gustaf Abraham, g5 i» N;0 i o55. Hr Bråkenhjelm, Pehr Pieinhold, 95 >) N:o 1918. A. Hr Strussenfelt, Adolph Ludvig, 95 v fl. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m, tn fidem prolocolli. /<’. 0. Silfverstolpe. Onsdagen den 21 October i84o. Plenum kl. 9 f. m. Justerades a prot.utdr. för den 17 dennes e. m. Justerades pleni-prot:n för den 3 dennes e. m. och den 7 dennes f. m. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gust.: Må Utskrs uppmärksamhet fästas på nödvändigheten af särskilda bestämmelser för befälhafvare af vakter och för skiltvakter, hvilkas ställning är högst vansklig i fråga om vapnens användande.
Majlts och Rikets Ständers beslut, den serskilda ränta, som under benämning af Fahlu kungsgårdshjeIp utgjorts af vissa hemman inom Kopparbergs, Näsgårds och Säthers fögderier af Stora Kopparbergs län, numera blifvit, emot upphörande af derför medgifven lindring i bevillningen, afskafTad, har Kongl. Majit föreslagit, att de nuvarande Länsoch Fjerdingsman, samt Färjekarlar, Gästgifvare och nämndemän inom berörde län, hvilka, före upphörandet af ifrågavarande ränta, sina befattningar innehaft och af anslagen å samma utskyld varit i åtnjutande, malte, för den minskning i påräknade löneförmåner, som de genom meranämnde räntas försvinnande fått vidkännas, å Allmänna Indragningsstalen undfå motsvarande ersättning, hvilken ersättning likväl, med undantag endast för länsmännen, så vidt ifrågavarande anslag tagits i beräkning vid bestämmandet af den år 1841 dem beviljade lönelillökning, skulle komma att i mån af ersättningstagarnes afgång indragas, och har Kongl. Majit ansett, att denna ersättning, som efter markegång borde utgå, kunde förslagsvis beräknas till 190 r:dr. Till denna Kongl. Maj:ts nådiga framställning tillstyrker Utskottet Rikets Ständers bifall. t 6 Stats-Utskattets Utlåtande, N:o 90. 9:o.
Man har här mycket talat om obehöfligheten af Envoyéer och tillika sagt, att vi Svenskar kunde alltför väl åtnöjas med att representeras i andra länder af Diplomater med lägre rang. I detta afseende lärer väl Sverige icke kunna gå sin egen väg. Sverige är en del af det Europeiska statsförbundet, och i fråga om beröring med främmande makter, måste landet ställa sig i jemnbredd med andra makter. Jag tror icke det skulle vara nyttigt för Sverige att bryta sig en egen bana. Den måste väl brytas af någon utaf stormakterna. Allraminst synes för Sverige tiden nu vara inne, då stormakternas prseponderens synes snarare utvidgas än minskas, vid hvilket förhållande det måste vara angeläget att förbundet mellan makter närmare sammanknytes, och att diplomatien skötes af fullkomligt skickliga och i öfrigt lämpliga personer. I början af discussionen yttrade en talare, att aflöningen till Ministern i Haag borde utgå af anslaget till l:a HufvudTiteln. Jag tillåter mig att fästa upmärksamheten derpå, att Sverige der haft en Minister sedan långliga tider tillbaka, åtminstone finnes en sådan uptagen i 1765 års stat, och ingen lärer väl neka, att Sveriges intressen fordra, att vi äro i förbund med Holland, och detta just till följd af vår handel och vår sjöfart. Jag skulle visserligen hafva mycket att tillägga, men då de gjorda anmärkmne blifvit af föregide talare vederlagde och tiden för öfrigt är långt framskriden, vill jag icke längre trötta Ståndet, utan anhåller om bifall å denna punkt. Erih. Stael von Holstein: