Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att tillse det slägten blir värdigt representerad, med andra ord, att utesluta den ovärdige, är således fullt öfverensstämmande med en 1) en 7 Mars, ■IS rätt upfattning af sjelfskrifvenheten ock afses äfven af vår nuv:de Riddarh.Ordn., som, Hr Printzensköld måste ursäkta det, endast betryggar hvarje ätt, icke hvarje adlig persons rätt, att här representera. I öfrigt hafva mina motståndare misstagit sig, då de trott min mening varit att utesluta några af deni, hvilka nu här sitta. Uti sådan syftning har jag icke yttrat ett ord; tvärtom har jag sagt och säger åter, att mitt förslag troligen ej skulle utesluta någon härvarande; dess enda, men i min tanke vigtiga, afsigt är att förhindra de af oss alla utdömda och för nationen förhatliga fullmaktsköpen. ■Jag fortfar i begäran om återremiss. Många ledamöter hördes nu ropa på propos. Hr Printzensköld: Jag anser mig skyldig att med några ord besvara Gr. Björnstjernas anmärkning, att personer, hvilka icke hade några konduitfel, ändå skulle vara från R. o. Ad. uteslutne. Detta rörer just sådana personer, som icke anses vara Svenska medborgare förr än efter en viss tid; men skall samma förhållande ega rum med dem, som åro Svenska medborgare? Jag talar icke om de förstnämnde, utan om alla de adelsmän, som äro erkända för att vara Svenska undersåter. Dessa hafva, utan afseende på hvaf Gr. Björnstjerna här anfört, rättighet att antingen för sin egen ätt eller att, efter fullmakt, för annan ätt vinna inträde å detta rum. Då det således är på grund af min adeliga värdighet, men icke i följd af några andra qvalifikationer, som jag inträder här på Riddarhuset, så lärer väl den sats vara riktig, som jag förfäktat. Jag slutar med det förklarande, att, några sådana ytterligare qvalifikationer icke kunna af B. o. Ad. för dess egna medlemmar fastställas. Frih. Cederström: Jag ber att i ämnet endast få tillägga några ord, för att uttrycka den åsigt, att om, mot min förmodan, någon här skulle funnits, som hyst benägenhet för antagande af Gr.
Äktenskapet var ej lyckligt, och så snart hon blef änka, flyttade hon tillbaka till grönsakshallen, där hon T7vfr » Q fin 267 - Catherine, som hade behof af att tro på den hon älskade, lät till en tid dupera sig af Tuleus granna fraser o c h storslagna vyer. Tron försvann snart, men kärleken förblef orubbad. Hon ville aldrig ens för sig själf medge, att Marc var henne lika andligt som kroppsligt underlägsen. Bara hon väl förmått honom att upphöra med sitt dagdrifveri, skulle allt bli annorlunda, intalade hon sig själf; ' med tiden skulle hon nog lyckas att väcka något af sin egen arbetslust och energi hos honom. Hennes önskan var att han — så snart han fullkomnat sig i sitt yrke — skulle börja med egen verkstad. I sin affär kunde hon icke sysselsätta honom; hon skulle grämt sig till döds, om det minsta slarf eller oregelbundenhet förekommit i hennes — Riboternas — butik. Men hvarken förmaningar eller förebråelser förmådde Tuleu att afslå från sina ungkarlsvanor. Han sällskapade med afsigkomna artister, höll politiska tal hos » le pére Trin » och tillbringade halfva nätterna på » Chat-noir », han förslösade Catherines besparingar o c h bemötte säljerskorna i hallarne med ringaktning. Dessa kvinnor, hvilka annars besvarade hvarje oartighet med en störtskur af otidigheter, endast smålogo öfverseende mot den lille mannen. De visste mycket väl, att detta öfverseende retade Catherine mer än ett häftigt ord skulle gjort. Hon, en Ribot, måste finna sig uti, att man visade henne medlidande. Eu afton, då Tuleu satt omgifven af sina vanliga supbröder å » le pére Trin », fick han se CaMoncolo e i Ä S f l S *: 8 therine inträda. Han hade dåligt samvete, emedan han på morgonen länsat hustruns kassa. För att dölja sin förlägenhet fortfor han att tala till de kringstående. Hans tal handlade om människans rättigheter, lifvets mål och statens skyldigheter. Liksom de fleste fransmän var Tuleu en god talare, och han hade ingenting emot att låta hustrun bli vittne till sin oratoriska triumf.
J a g tordes 1; iiappt blinka, d&amp; vi foro igenom staden, för att ej förlora nkgot af allt det nihgfaldiga, som omgaf mig. Herrskapet hade varit goda ocli tillatit niig sitta utanpk vagnen, för att jag Mttre skulle klinila se allt. Soin vi liacle inycket svart att få rum, s&amp; foro vi igenoni de föriiiiinsta ga.torna. Viidret var charinalit och Boulevard des Italiens viinlade af folk. Rue de ' la Yaix, den bredaste gatan uti Paris, slut a r med Place Veiid61ne, där den inarkvardiga obelisken ' s t b, gjuten af kanoner, eröfrade frim fienden, ocli med alla Napoleons segrar inristade därupp %. Under Napoleoiis lyckligaste tid stod p i dess spets .hans staty; den är dock nu borttagen och i dess st&amp;lle vajar där en Iivit fana. Tuilerienia nied sin vackra tradgård, Seinen med sina niångfaldiga broar, .livilka öfvertraff a hvarmdra i skönhet. - alla dessa förein %l frainställde sig på en gång för initt ovana öga. Innan jag hann sansa mig, trodde jag det vara en clröni eller nigoii inagisk spegel, som stiillts inför mina ögon af niigoii undergörande fé. Vi blefvo till slut logerade mycket vii1 uti 1i6tel dJArtois. Sedan vi kladt om oss gingo vi straxt at; all trötthet var redan glömd, och vi sökte upp vira goda vänner ' från Aachen, grefviniian Wetterstedt, hvilken IUI redan varit e ' n iiihnad i .Paris, af vensoin min goda van Christina Palmstjerna. - Det blef stor glädje p2 bida Iiillen, och genast begåfvo vi oss i deras siillskap ut att proinenera på boulevarden uti det skönaste juniviider. Det var s % varmt, att jag som hade endast eiL liten gazekrage p % halsen, var i full transpiration.
58 §, angående kostnaderne för knekt-kontrakternas samlande och lif gifvande från trycket, är lika lydande med 5j § i nuvarande reglemente. 5g §, angående ersättningen till postverket för postskjutslegans förhöjning, motsvarar 55 § i samma reglemente. Dock som det för besagde ändamål å Riksgälds-konloret anvisade och nyligen för år 1847 utbetalda anslag, enligt 9 punkten i Stats-utskotlets utlåtande N:o gi, skall ”för framtiden indragas”, så har detsamma endast blifvit upptaget till utgående för innevarande år. 60 §, angående anslaget till lindring i rustningsoch roterings-besväret inom Jemtland, innefattar föreskrift om utbetalningen af, återstoden utaf den, enligt nu gällande reglementes 62 §, härtill beviljade anslagssumma. 61 §, angående|de till vattenaftappningar under sislförflulna riksdag anvisade medel, motsvarar 66 S i 1845 års reglemente; varande dock hvad den sednare § innehåller, rörande de beviljade understödens utgående med eller utan återbetalnings-skyldighet uteslutet, sedan Kongl. Majit vid besagde medels disponerande redan härom för hvarje serskildt fall förordnat. Det för sänkningen af sjön Lomniaren vid Norrtelje beviljade stats-bidrag, hvilket från det outtagna btdoppet af dessa medel med 865 r:dr afdragils, kommer, enligt Kongl. Majits nådiga bref af den 3i sistlidne Mars, icke alt utgå, emedan intressenterne i företaget afsagt sig samma bidrag, och toide Utskottet härvid tillika böra erinra om Rikets Ständers vid ifrågavarande medels anvisande meddelade föreskrift, att de arbeten, som med dessa medel skulle understödjas, borde sednast under loppet af sistlidet år 1847 vara började. 62 §, angående de vid sistnämnde riksdag anslagna medel för anlägg ning och förbättring af vägar, innehåller dem bland de i 184b års reglementes 67 § meddelade stadganden, hvilka numera, efter det Kongl. Majit begagnat sin dispositionsrätt öfver samma medel, kunna komma i fråga att tillämpas.
Det har ej längesedan inträffat, att en person till en annan utlänat penningar och derföre erhållit som inteckning jemte gravationsbevis öfver egendomen, och på grund deraf förmodade sig äga en verklig pant för lånet, sedermera, då låntagarens tråkade obestånd blef kändt, upptäcktes, att denne innehaft förmyndaremedel för mångfaldige år tillbaka dem han ej redovisat, genom hvilket förhållande långifvaren helt och hållet förlorade capitalet. Vid ett sådant förhållande kan ingen, som nitälskar för tro och redlighet, vara liknöjd, och det synes vara hög tid, att en lag, så kränkande medborgares säkerhet, måtte ändras. Jag kan likväl ej pretendera, att min röst allena skall befordra denna ändring, och jag begär derföre endast i det fall återremiss för ändrings vinnande i Utskottets betänkande, att någon annan Ledamot af detta Hus förenar sig med mig. Sker det icke, så är det ett bevis, att man ej ännu lidit nog af den felagtiga lagen, för att söka fa den ändrad, och jag får då tåla, att ännu i flera år se lagens origtighet verka bedröfligt, men äger åtminstone den tillfredsställelsen, att hafva fullgjort min pligt såsom folkrepresentant. Herr Hjerta, Gustaf, anhöll att LagUtskottets förevarande Betänkande, såsom innefattande ett vigtigt ämne, måtte ytterligare få hvila på bordet till nästa Plenum, Herr Tham, Wollrath, förenade sig med Herr Hjerta. fa Den 3 October e. m. Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att då flere Ledamöter begärt, att LagUtskottets förevarande Betänkande måtte hvila på bordet till nästa Plenum, en slik anhållan icke kunde, enligt 49 §. Riksdagsordningen, förvägras.
Genom denna §. är således bestämdt, både huru långt Konungens rätt att låta Den 6 J u I i i f. nu slå mynt kan sträckas, och hvaruti Nationalrepresentationens rättighet, att deltaga uti myntregleringsåtgärder, består. Jag säger: NationalRepresentationens rättighet alt deltaga i myntregleringsåtgärder; ty skulle genom någon §. i Grundlagen ett vidsträcktare deltagande i myntregleringsåtgärder befinnas medgifvet, medgifvet genom RegeringsFormens 72 §. och medgifvet Rikets Ständer, så kan denna rättighet dock icke vara Rikets Ständer medgifven i deras egenskap af folkets Representanter, utan allena i deras egenskap afBankens förvaltare. Här uppstod då den besynnerlighet, att ett BankBolag, eller att Rikets Ständer, derigenom att de tagit Banken under garanti och vård, äga större rättigheter i myntregleringsfrågor, än de äga i egenskap af folkets Representanter. Reservanten har vid bildandet af sin åsigt lagt. serdeles vigt på orden: "ordningar, stadgar och reglementen — som vidale af Rikets Ständer göras kunna.” Men det egenteligen vigtiga uti denna §. ligger i desse ord: ”Bänken förblifver hädanefter, ”sorn den hittills varit, under Rikets Stanners egen garanti och vård.” Genom desse ord, garanti oell värd, äro skyldigheter utmärkte, dem Rikets Ständer frivilligt åtagit sig, då de frivilligt under garanti och vård öfvertogo Banken, och förklarat, Den 6 Julli f. ro. att dervid skulle hädanefter säsom hittills förblifva. Hvad det vill säga, att taga under garanti och värd, förklarar allmänna lagen, byggd pä den förutsättning, att begrepp om ärlighet och moralité förefinnas, och stiftad för alt uppehålla dessa begrepp. Den stadgar: att förtrodt gods skall vårdas som eget; att om thet missföres, eller förkommer af thens vangömmo eller vållande — som förtroendet emottagit — skall han gälda thet fullt åter.
Statens och hvarje enskild medborgares väl eller ve hufvudsakligen bero 2:o Förvaltningen af Rikets gäld, hvilken Riksens St:r, genom sina Fullmäktige i Riksg:sKont. ega att uteslutande ordna och besörja, i följd af deras egenskap af det sig sjelft ensamt beskattande svenska folkets ombud, och på hvars förståndiga och varsamma skötsel uprätthållandet af Slatens kredit beror. 3:0 Förvaltningen af Rikets Statsverk, hvilket åligger Konungen att uteslutande genom sina embetsman låta besörja, utan allt 10 lie ti 2 December. intrång från Rikg:sKont:s sida, men under de kontroller af revisorer och kommande Riksens St:r, sorn Grundlagarna bestämma. Låtom oss nu i korthet visa huru dessa 3:ne hufvudsakliga penninge-förvaltningar blifvit skötta under förflutna tider, för att deraf hemta varningar för den närvrde och kommande. Myntvärdet. Enligt 1604 års myntlag gällde 1 Daler Silfvermynt |-:dels SpecieRdr 32 sk. Specie. År 1715 gällde den 16 » År 1776 gällde den 8 » År 1803, efter skedd realisation 5|- » År 1834, efter skedd ny realisation 2 » Myntvärdet har sålunda ifrån är 1664 till 1834, på 170 Sr, fallit ifrån 32 till 2 sk. Specie, till $:del af dess värde 1664, hvarigenom under dessa 170 år alla alhandlingar man och man emellan blifvit rubbade, alla besparade kapitaler försämrade, alla näringar saknat driftkapital, all förkofran omintetgjord, landets framsteg i ekonomiskt hänseende hämmade. Allt detta har sin sorgliga orsak, sin enda egentliga förklaring i detta 170-åriga fortfarande bankrutt-tillstånd, en följd deraf att man icke velat eller icke velat skilja emellan mynt och mynt-representanter, vare sig af koppar eller papper.
» Henrika Hagdahl föddes på Väfversunda i närheten af Vadstena, o c h föräldrarne voro f. d. kamreraren i Storamiralitetsämbetets 3:e af delning (motsvaras numera af V ä g - o c h Vattenbyggnadskåren), sedermera häradsskrifvaren ' Henrik Hagdahl samt hans maka E m m a Natalia Sucll, en dotter af den kände intendenten Suell i Göteborg. E n synnerligen spirituell o c h förfinad umgängeston rådde i det gästfria hemmet, som därför o c k var vida eftersökt af talrika vänner från när o c h fjärran, bland hvilka räknades många af den tidens högst bildade personligheter. Särdeles modern-värdinnan var en sällsynt rikt begåfvad kvinna, och den atmosfär, Sturm. i hviiken döttrarna växte upp — Henrika hade en ett par år äldre syster, E m m a — var väl ägnad att äfven ingifva dem en äkta bildning. Efter faderns död flyttade modern och de båda systrarna till S t o c k h o l m, o c h desenare började efter hand allt mera ägna sig åt literära sysselsättningar. Bland d c arbeten, som äro förknippade med Henrika Hagdahls namn, må särskildt nämnas de vid t spridda böckerna » Fråga m i g om allting » o c h » D e t bästa af allt » samt en utförlig handledning i kvinnliga handa r b e t e n: » Damernas b o k ». Detta sista arbete sammanfaller till sin art nära med en annan verksamhet, som Henrika Hagdahl under loppet af ej mindre än 2 1 år allt intill sin död utöfvade, i det hon nämligen under hela denna tid öfversatte o c h bearbetade texten till modetidningen Freja, hviiken som bekant är en svensk upplaga af den tyska modejournalen » d i e Modenwelt. Härvid ådagalade hon en punktlighet oeh plikttrohet, så stora, att hon b ok st afl igen först på dödsbädden släppte den penna, med hviiken hon under så många år för dampubliken klargjorde toalettfrå- gornas mysterer.
Räabs förslag att alla skulle hafva rätt att bränna, men vara underkastade samma kontroll, som de stora brännerierna, vore ganska lämpligt, om det vore utförbart; men mången bonde, som bränner med en liten panna, är icke i tillfälle att gifva kontrollören hvarken husrum eller tjenlig mat, och hans tillverkning är alltför ringa, för att kunna bära en sådan börda, som kontrollörens underhåll skulle tillskynda honom; ty äfven om, på sätt en motionär föreslagit, minimi-afverkningen skulle nedsättas, ända till 100 k:r, öfverstiger densamma ändock för närvarande hvad en enkel 20-k:rspanna kan åstadkomma. Jag medgifver visserligen, att der den mindre bränningen är drifven till sin högsta höjd och der det bränues af hvete och råg, detta minimum kan upnås; men der man hufvudsakligen bränner potatis, är det, så mycket jag vet, omöjligt. En dylik föreskrift skulle således icke vara något anuat än ett indirekt förbud mot de små pannornas fortfarande. En annan omständighet är att till småpannorna nyttjas icke klarnings-apparat, utan de bränna lank och klara sedermera bränvin. Denna omständighet måste i betydlig mån försvåra kontrollen, — jag vill nästan påstå, att den blir omöjlig. 308 Den 23 November I. m. Jag önskar således, att vår nuv:de bränvinstillverknings-lag måtte annu tre år få qvarstå. Dertill kommer ett ytterligare skäl af ganska stor vigt, nemi. att vid hvarje förändring i författmn upstår en betydlig osäkerhet för så väl kopparslagare och bränningsidkare, som för kronobetjening. Jng har sjelf erfarenhet deraf, genom den mängd åtal för fel emot Förordmn, sorn måst anställas. Deröfver hafva besvär blifvit anförda, och slutligen underställda K. M:s nådiga pröfning, och ändtligen har man hunnit så långt, att så väl länsmännen, som härads-rätterna, fått veta hvad de hafva att rätta sig efter. Nå väl, då stiftar man en ny lag, och gör oredan ännu större.
Är man ej säker på, att Privatbankerna skola kunna inlösa dem vid infordran, om de utgifvas i större mängd och blifva längre lid utelöpande? Nå väl; då bör man lägga boten, der man fruktar soten, och skärpa säkerhelsvilkoren, men icke kasta ut barnet med badvattnet, eller godtyckligt förbjuda hvad som, noga öfvervägdt, är för den allmänna rörelsen behötligt och nyttigt. Eller månne den nu föreslagna säkerheten kan anses blifva större derigenom, att sedlarnes minimivalör är högre? En sådan mening synes mig vittna om mindre klar öfverblick af förhållandena. Ju lifligare och friskare deh rörelse är, som en Bank naturligen får bedrifva, desto såkrare och punktligare skall den kunna motsvara sina förbindelser, och rörelsen blir i samma mån lifligare, som Banken är oförhindrad att fritt motsvara cirkulationens behof.” Propos. till bifall å Utskms förslag utan förändring blef härefter först framstäld, men besvarad med Nej; hvarefter R. o. Ad. biföll ifrågavar:de § med den förändring i lista mom. att, i stället för ”6 R:dr 32 sk. banko, motsvarande 2 R:dr 24 sk. silfver”, infördes orden ”3 R:dr 16 sk. banko, motsvarande 1 Ridr 12 sk. silfver”. §:n 10. Frih. Palmstjerna: I afseende å lista mom. af denna § anhåller jag att få göra några erinringar. Det är föreslaget, att alla sedlar skola vara lika till valörer, storlek och färg, på sätt K. M. närmare bestämmer. Alt de skola vara lika till valörer och storlek, anser jag vara ganska riktigt. Annorlunda förefaller mig bestämmelsen om lika färg å alla sedlar. Vi se huru de nuvaride Privat-bankerna söka alt betrygga sina sedlar emot förfalskning genom att gifva dem olika färger och denna omsorg är, enligt min tanke, ganska berömvärd. Om man nu bestämmer, alt alla Privatbankssedlar skola hafva samma färg, kan det tydas så, att alla sedlar skola vara enfärgade, och att således det mångfärgade trycket å dem icke får begagnas.
Och som Utskottet ansett tillökningen i nämnde anslag böra blifva 1000 R;dr årligen; så föreslås bär att, med tillägg deraf, Anslaget till 3,800 R;dr må på Stat uppföras, samt, såsom mera tillhörande 2:dra än 9 HufvudTiteln, på aldra HufvudTiteln ochBergsGollegii Stat öfverflyttas. g:o K. M:t har uppfört skillnaden i Cours-beräkning å de för MinisterStaten anslagne 100,000 R:dr Hamburger Banco, nu upptagne till 128 sk. Cours, med 16,666 R:dr 3a sk. BtcoSedlar. Sista RiksStaten beräknar nämnde 100,000 R:dr efter 120 skir. Coursen har dock de senare åren i allmänhet uppgått till 128 sk. och någon gång äfven derutöfver. För anskaffandet af fulla anslagssumman i Hamb. Bicq erfordras således differencen 16,666 R:dr 32 sk., hvilken summa Utskottet tillstyrker må på Stat få uppföras, att begagnas i den mohn behofvet i omförmäldte afseende det påkallar, men hvaremot det belopp årligen, som, i följd af en lägre Cours, ej behöfs användas, bör ingå till Riks:g:sContoiret, för att tilläggas Öfverskotten på StatsYerkets inkomster, lo:o K. M:t har beräknat tillökning i Förslagssumman för TuMFerkets aflöningar och omkostnader med 11,611 R:dr 3a sk. 8a Stats-TJtskottets Enligt hvad Utskottets Memorial N:o 54, ang:de beräkningen af StatsVerkets Inkomster, innehåller, är samma summa upptagen vid 1823 års StatsReglering till 388,388: 16. i följd hvaraf K.
Denna underdåniga Ansökning blef remitterad till Directionen för nämnde Inrättning , hvilken afstyrkte densamma ; hvarefter K. M:t, genom Nådigt Utslag af den 8 Augusti samma år, förklarade, att ansökningen ej kunde bifallas, men att Städerne egde vid blifvande Riksdag väcka ny fråga om allmän rätt till deltagande uti Pensionslnrättningen. Vid hvilket sakens förhållande Motionären anhåller, att R. H. St:r denna gång måtte vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom 1823 års beslut kommer i verkställighet och Städernes Embetsmän i åtnjutande af den fördel, hvartill de, i stöd af sitt deltagande i Statsbördorne, blifvit förklarade berättigade. Af de Committerade, hvilka utarbetat Reglementet, har blifvit, såsom skäl för Städernes uteslutande, anfördt, dels, att Fonden vore för liten för att af Städerne få delas, dels ock att Städernes Embetsmäns löner vore i allmänhet för mycket obestämde och uti olika förhållande till hvarandra. Den förra anmärkningen anser Motionären förfalla af sig sjelf, ty fonden må vara stor eller liten, så Lafva dock Städerne dertill contribuerat, likaså väl som öfrige Rikets innevånare. Vid den senare förekommer, att i de fleste Släder hafva nya löneregleringar antingen redan egt rum, eller ock äro de, enligt Konungens Nådiga beslut, snart att förvänta. Hvad lönernes olikhet angår, så är det bekant, att äfven den ena Häradshöfdingen eller KronoFogden tjenar för 3- å 4~dubbelt mera, än den andra, utan att detta dock ansetts vara ett skäl, att utesluta desse Embetsman från Pensionslnrättuingen. Motionären föreslår altså, att Städernes nuvarande Borgmästare, MagistratsSecreterare , Rådmän, Uppbördsman af Kronoutskylder, Kämnärs-Praesides och Vågmästare skola vara berättigadej äfvensom att alla hädanefter^ blifvande Embetsoch Tjenstemän af nyss uppräknade grader skola vara förpliktade„ att uti Allmänna Civil-Pensionslnrättningen deltaga, alldeles såsom för de öfrige civile Embetsmän redan stadgadt är.
Detina anmärkning härleder sig således påtagligen derifrån, att Rikets Ständers Revisorer icke tagit kännedom af Justitie-kanslers-embetets berörda skrifvelse eller af det öfliga sättet att attestera dylika verifikationer. Emellertid och då misstag i afseende å förhållandet sålunda kunnat inträffa, ernar jag, till undvikande deraf, hädanefter å sjelfva expensmedelsräkningen attestera de densamma bilagda verifikationer å af mig anordnade och godkända utbetalningar. Beträffande det af Rikets Ständers Revisorer ifrågasatta förhållande, huruvida de af vissa högre embetsman företagna embetsresor »hittills uppfyllt sitt ändamål och gifvit resultater, motsvarande de betydliga kostnader, som i följd deraf blifvit statsverket tillskyndade,» tillåter jag mig, hvad beträffar
Dörren till herrskapets lilla hus stod öppen, friskt granris låg framför trappan och hon kunde se in i »salongen» där allt såg rent och putsadt ut. Till och med gården var städad, rishögen buren bort till vedtrafven och nässelbusken vid stenröset afmejad, gräset växte vackert både under björkarna och vid liderväggen, det var alls ingenting att anmärka, de kunde verkligen komma när som helst. Också i fruns rum stod fönstret öppet. Lotta hade tvättat upp de blårosiga kattunsgardinerna och ställt sin egen myrtenkruka i fönstret bredvid vattenkaraffin, sykorgen och Topelii »Ljungblommor», allt var som det skulle, färskbrödet bakadt, smöret kärnadt och filbunken i ordning ... bara de nu komme! Lasse, hennes man, var aldrig hemma. Men det var nu hans tjänst och kunde inte hjälpas. Han var på en gång fruns kusk, när hon behöfde honom i staden, och den lilla förfallna gårdens »förvaltare», när hon kunde undvara honom och han fick vara hemma på landet. Just ingenting att förvalta för resten. En smula fiske det kunde Lotta sköta om, en bit åker, det kunde hon också rå med med hjälp af Agreens , potatislandet, rofåkern och ett par bänkar grönsaker, allt detta kunde en vanlig kvinna mycket väl sköta. Det var helt annat i staden; hästen, det istadiga kreaturet, tarfvade andra krafter och fordrade en mans förstånd. Det måste skötas ordentligt och af en riktig karl. Lottas man var en sådan »riktig karl». Han hade dessutom ännu en förtjänst, som var ovärderlig. Han såg bra ut. Därtill bidrogo hans kläder icke litet. Redan före »herrns» död herrn var fruns man, fast han egentligen aldrig haft något att säga, ynklig och sjuk som han var ända tills han kolade af en dag af idel svaghet ja, redan före herrns död fick Lasse kuskrock och hatt med silfverband och kokard. Nu ståtade han i allt detta; alltsammans var ännu väl bibehållet och snyggt, och när han kammade sitt krusiga skägg och knäppte de blanka knapparne öfver det breda bröstet, visste han, att han var vacker.