Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var sista representationen — oåterkalleligen sista — och publiken ville så eftertryckligt som möjligt visa sina sympatier för sällskapets primadonna, fröken Hansen, hvilken som “donna Juanita“ hade förstått trolla sig in i en hel del hjärtan. Därför dånade applåderna i afton häftigare än vanligt, och “lilla Nita“ tultade in i sin bébé- kostym och neg så graciöst och vackert, medan hon åt alla håll strödde sitt barnsligt oskyldiga småleende. Buketterna rägnade ned för hennes fötter, kavaljeren böjde sig och sopade upp dem. Och medan han låg där på knä och räckte henne publikens doftande hyllning, gick ridån ner, men blott för att strax åter gå upp. Vid vänstra sidan, nästan ända framme vid rampen, stod en student med ryggen stödd mot främsta pelaren. Hvarje afton under sejouren hade man sett hans bleka ansikte på samma plats. Det svarta håret med sina grå ljusreflexer, de tindrande ögonen — hela det unga ansiktet med sin genomskinliga entusiasm hade väckt fruarnas nyfikenhet. Man hade utforskat, att han hette Robert Stenson, att han läste på filosofie-kandidatexamen och åhörde föreläsningarna i ästetik, att han var nitton år och ende sonen till en prestänka i små omständigheter, men att han icke desto mindre var kär i en af skådespelerskorna. — Nu sutto två af professorskorna och talade om, hur orätt det var af en så ung man att gå och bli kär, i synnerhet i en skådespelerska, och att hvarje kväll gå på teatern, när man var så fattig. Robert Stenson tycktes försjunken i tankar. Rundt omkring honom sorlade bekanta och obekanta kamrater och kastade genom lorgnetter och kikare dämpadt förälskade blickar på stadens skönheter, medicinska Venus och teologiska Hebe, som sutto på bänkarne och låtsade, som om de ingenting märkte. Endast han stod med ansiktet vändt mot scenen. Hufvudet var lindrigt framåtlutadt, så att fruarna från parkett icke sågo annat än hans svarta hår, ögonen nedslagna mot golfvet. En och annan gång lyfte de sig dock, det kom ett besjäladt uttryck i dragen — ett leende föddes och slocknade i samma blink. Och så återtog ansiktet sitt melankoliska, frånvarande utseende.
Månen, som stod i sitt fylle, höjde sig nu klar och stor ofvan tallskogen. Svenska, tyska, italienska och franska officerare samtalade i närheten på sina olika tungomål och rådslogo om hur de skulle kunna locka konungen ned från hans blottställda plats. Maigret, som nu också kommit till, drog honom sakta i kappan och sade: – Detta är inte ett ställe för ers majestät ... Kartescher och muskötkulor ha ej mer aktning för en konung än för ringaste knekt. Då lyfte åter Tolle Årasson musköten i sina båda händer. Han kastade den i marken, så att skottet brann af och knallen dog bort i braket från fiendens eld. – Aldrig, – stammade han. – Aldrig! En svenskfödd man kan det aldrig, väntade ock femtio dukater under hvar björk i Norge! Hellre då dessertera eller själf stupa! Hvad frågar jag efter dukaterna ... Det var hans lif jag ville taga ... och jag förmår det inte! Jag skulle först kunna det, om jag blundade. Finns här ingen främmande storskytt, som kan skjuta en konung blundande? Tolle Årasson märkte icke, att månen redan sken in i grafven och sträckte hans egen skugga med de trinda lemmarna och de leende gossekinderna högt upp på vallens sluttning. – Hvad gör du här, min gosse? – frågade konungen. – Gå på framåt, rätt framåt mot fienden! Tolle Årasson spratt till och vände på klacken samt begynte marschera framåt mot fästningen. Bakom sig hörde han ännu officerarna uppmana konungen att stiga ned. Konungen svarade dem: – Frukta intet! Då grep Tolle Årasson om hatthörnen utan att längre veta hvad han gjorde och begynte springa öfver skanskorgar och risknippen rätt framåt mot fienden, endast framåt. Många svenska soldater, hvilka sågo honom, reste sig för att följa efter och dessertera. Han stannade och slog åt dem med handen, och för hvar gång han vände sig, igenkände han konungen på vallen. Hvarför fattade han då icke en spade och begynte gräfva. Det var väl dock så konungen hade menat.
Frän Höylojl Ridderskapet och Adeln. S. S. D. D. Vid föredragning af Stais-Utskottets den 3 * sistlidne Mars och den 4 dennes bordlagda Utlåtande N:o 84, angående regleringen af utgifterna under Riks-statens Fjerde Hufvudtitel stadnade Ridderskapet neli Adeln i följande beslut: {.sia punkten. Mom. Ull. a. Med afslag å ^Utskottets hemställan, bestämdes aflöningen för Expeditionschefen i Landtförsvars-deparlementets Kansli-expedition till 5,500 Riksdaler. Mom. lill. b. Utskottets hemställan afslogs och Expeditions-sekreterarnes i nyssnämn de Expedition aflöning fastställdes till 4,50(1 Riksdaler. Mom. litt. c. Utskottets tillstyrkan bifölls. 2:dra punkten. Med afslag å Utskottets hemställan, beviljades den al Kongl. Maj:t äskade tillökning ?|af 1,500 Riksdaler uti anslaget till Landtförsvars-departementets Kommando-expedition. 3:dje punkten. Mom. litt. a. Utskottets 'Ihemställan afslogs och General-intendentens i Krigs-kollegiuin aflöning bestämdes till 5,500 Riksdaler. Morn. litt. b. Utskottets förslag bifölls, 4:de punkten. Utskottets hemställan bifölls. 5:te punkten. Ridderskapet och Adeln beviljade de af Utskottet tillstyrkte anslags-beloppen och derutöfver den af Kongl. Maj:t äskade anslagssumman, 3000 Riksdaler till resestipendier för General-stabs-officerare. 6:te punkten. Morn. litt. a. Prot.-U Idrag den ii, 13 och 14 April 1860. 353 Utskottets hemställan af slogs och aflöningen för Chefen vid Topografiska corpsen fastställdes till 6,000 Riksdaler.
Det är en gåta, att fast man vet, hur man skall lösa gåtan, så vill man hällre den alt mer förvirra. Se det är knuten. Fjerde scenen. De förra. Johan Fleming. SIGRID. Johan! JOHAN FLEMING. Du, min Sigrid! Här midt bland storm och död! Gå in i slottet! SIGRID. Så härlig morgon genom fönstret sken, så fridfull vågen log, så tyst stod skogen, att ut jag lockades. DANIEL HJORT (för sig). Det är lockfågeln, som skall mig narra i sitt nät. Få se, om ej de sätta gillret ut tillsamman. SIGRID (fortsättande sakta till Johan Fleming). Då såg jag här den stackars Daniel Hjort. Du känner alt; gör honom till din vän, var god mot honom, lär honom glömma... DANIEL HJORT (som lyssnat). Sa' jag inte det? Det här blir bra. Olycklig kärlek så den stackars Daniel Hjort förvirrat har; och är han inom eller utom muren, hvem fäster sig därvid; det hör till turen. SIGRID. Jag lämnar eder nu. (Hon går). Femte scenen. Johan Fleming. Daniel Hjort. JOHAN FLEMING (blickande efter Sigrid). En himmel är den ljufva flickans själ, så klar och ren, att minsta vårmolns skugga märks därpå. Hjort, du mår icke väl? DANIEL HJORT. Vill ni mig hjälpa? JOHAN FLEMING. Du saknar sysselsättning, och din själ blir trött af bara intet, tanken mattas och lynnet bittert blir. DANIEL HJORT (för sig). Han bort bli präst, så kunde han ha aflat sig förvärfvat för fädrens synder. JOHAN FLEMING. Vill du, skall jag tala med Stålarm, att han lämnar dig ett svärd och gifver dig en plats. Du ser mig ut att kunna föra svärd såväl som penna. DANIEL HJORT. Ni skämtar bra. Hvad skulle jag med svärd? Jag tror jag högg i orätt hugg kamraten. JOHAN FLEMING (betydelsefullt). Kan kärleken så bittert plåga kärlek? DANIEL HJORT. Är tisteln blomma och är korpen hvit? JOHAN FLEMING.
Hanekinds Härader; L. S. Anders Andersson. för Kinda och Ydre Härader. L. S. Pehr Olsson. förjönåkers, Rönö oeh Mölebo Härader. L. S. Nils Persson. Pehr Andersson. AAndersson. fou Villåttinge och Oppunda för Oster-och Vester-Rekarnes för Daga, Åkers och Silebo Härader. Härader. Härader. L. S. L. S. Eric Danielsson genom Eric Svensson. enligt Fullmagt, för Sundahls, Nordahls och Vahlbo Härader. L. S. Hans Janson i Bräcketorp. för Tössbo Härad. L. S. E. Svensson. för Vedbo Hårad. L. S. A. Danielsson. forVådtle, Ahle, Fiundre , Åhs, Gäseneds, Kullings, Kinds och Kedevägs Härader, L. S. I. Andersson. för Norra och Södra Tjusts Härader. L. S. Samuel Jonsson. för Ölands Norra Slot. L. S. Andreas Hansson. And. Håkansson. i lilla Sälebo. för Vedens, Bollebygds och .Marks Härader. L. S. för Bjerke och Väne Härader. L. S. Lars Larsson. för Norra Möre, Stranda och Handbörds Härader. L. S. Per Jonsson. för Ölands Södra Mot. 1. S, Petter Persson. för Södra Möre Härad. L. S. Olof Jansson. för Tunaläns, Sefvedes och Aspelands Härader. L. S. C. G. Fahlander. Eric Ersson. för Vestra Bergslagen, för Stora Kopparbergs Fögderi. L. S. L. S. I. Ericsson. för Säthers Lins Fögderi. L. S. And. Larsson. för Gfvan-Siljans Fögderi. L. S. Pehr Nilsson. genom And. Olsson. för Vester Dalarne. L. S. And. Olsson. för Nedan-Siljans Fögderi. L, S. I.
B:ko för skrifmaterialier, en bestämd lön, i ett för allt, af Ett Tusen Tvåhundra Riksdaler samma mynt årligen, äfvensom att Direktionen, uti dess till Eder Kongl. Maj:t och Ordens-Kapitlet, den 27:de November förlidet år, afgifna underdåniga Berättelse, angående förvaltningen af Serafimer-Ordens-Lasarettets angelägenheter, haft nåden anmäla nyssberörde af Direktionen fattade beslut, samt derå undfått nådig sanktion. — *68 — De remitterade handlingarne återställas underdånigst; och SerafimerOrdens-Lasaretts-Direktionen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majrts ■ v underdåiMgste, tropligtigste tjenare och iindersåter, M. ROSENBLAD M. BRAHE. Stockholm den 29 April 1844. Math. Roseh,. — 169 — Konsistor» Academici i Upsala underd. Utlåtande, i anledning af 1843 års Revisorers Berättelse om granskningen af Upsala Akademis räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! I afseende på de af Rikets Ständers Revisorer, uti afgifven Berättelse af den il December 1843 om verkställd granskning af Stats-Verkets jemte tillhörande fonders tillstånd, styrelse oell förvaltning åren 1840 och 1841, gjorda underdåniga framställning, i hvad Upsala Kongl. Akademi angår, får, till underdånigste åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, Konsistorium Academicum underdånigt Utlåtande afgifva. Revisionen har anmärkt, hurusom, vid redovisningen af Akademiens utlånta kapitaler, fullständiga förteckningar eller rotlar saknas å alla de före år 1840 beviljade lån, derigenom det icke kunde utrönas, huruvida medlen utestå emot inteckningar, borgen eller annan säkerherhet.
Domare kehöfver ej frukta detta Folk-tribunat; Tvärtom skall han, för andans och öfvertygelsens sjelfständighet, den enda sanna och skattbara, hemta ny kraft och näring från sitt personliga beroende af en fritt uttalad National-Opinion. Om denna föx* 280 Constitutions Utskottets Betänkanden, Constitntionslltskottets Betdnkandm. 281 villas och hänföres, skola några lättsinnigt ogillande röster ej förringa hans värde, eller eris skugga hans anseende. Nöjd att sjelf vara rättvis, skall han omsider lära sina Medborgare att blifva det 5 Och dä, när en gäng Lagens och Opinionens Högste tolkar lika samvetsgrant utöfva deras skilda kall, — säkert skall då alltid den första till Nämnden framstälda frågan mel enhälligt Nej besvaras. På dessa grunder och med slutlig! tillägg att, efter Utskottets tanka, en ofullkomlig controle är, i alla fall, bättre än ingen , heldst den, genom sin tillvarelse, åtminstone erbjuder ett medel till utbyte mot någon mera säker och ändamålsenlig, får Utskottet vördsamligen afstyrka Riksens Höglofl. Ständers bifall till Kongl Majus förevarande Nådiga Proposition. Stockholm den 4 November 1823. Ankom den 19 November rfli3. Memorial till Riksens Ständer, med föresluende af ett tillägg i 56 §. Rsger in gs torinen. Uti 56 §. Regerings Formen stadgas , bland annat, att Utskottens förslag skola först framställas till antagande eller förkastande, utan förändringar eller tillsatser, och att de, om anmärkningar dervid funnit rum, böra återhänvisas till Utskotten, för ytterligare granskning och jemnkning.
Vid riksdagarna bryter deras strider ut, och bidraga alt på ett för landel betungande vis förlänga desamma långt utöfver den tid, Den 10 Mars e. m. 09 sorn annars fordrades till afslutande af ärendena. I de stora oell för det allmänna vigtiga reformfrågorne äro aristocratien och hierarkien allierade emot Borgare och Bönder, och detta helt naturligt, derföre att Adel och Prester hafva, till följd af deras privilegier, i dessa frågor ett motsatt intresse med de öfriga Stånden, hvars representanter föra talan för den stora majoriteten inom nationen. Det är sålunda lätt förklarligt, hvarföre Adeln och presterskapet göra ett så starkt motstånd emot de liesta reformfrågor, då deremot de öfrige Stånden så ifrigt arbeta på framgång åt desamma. Adeln och Presterskapet föra talan i dessa frågor i egenskap af privilegierade corporationer, emot hvilkas intressen desamma strida, då deremot Borgareoch BondeShn i desamma föra talan såsom Svenska folkets representanter, emedan deras och nationens intressen i dessa frågor äro enahanda. Historien lemnar få exempel på att privilegierade corporationer frivilligt offrat esna fördelar på fäderneslandets altare. — Sveriges Adel har likväl lemnat ett dylikt exempel genom dess stora och sant fosterländska medgifvanden 1809, hvilka, hemburne åt tidsandan, voro sä mycket förtjenstfullare som de voro frivillige, och historien skall bevara dem såsom vackra drag af patriotisk uppoffring. — Skada blott att denna Adelns patriotism så snart syntes afsvalna, och att dessa drag komma alt beskuggas af sednare riksdagars historia, synnerligen under åren 1840 och 1844. Emedlertid bör ingen förundra sig häröfver, eller för Adelns nuvarande reactionära ställning klandra de spridda ståndsindividerne, bland hvilka jag är öfvertydad att få finnas, som ej för egna personer skulle villigt uppoffra allt för fäderneslandets bästa; ty densamma är en följd af corporationsintressets förmåga alt concentrera sig och fl yta ofvanpå, samt existerar öfver allt i hela verlden, der privilegierade kaster och corporationer linnas.
Lagerbjelke redan anfört giltiga skäl för afslag å det begärda understödet, och jag förenar mig med honom. Gr. Hamilton: Jag inser ganska väl, att det är af stor vigt för dessa härader, att få ifrågavide sjukhus i ordning, men jag tror, att, i händelse icke oftanämnda donation skett, skulle intet förslag om bidrag från Statens sida till detta Lazarett hafva framkommit. Förhållandet är i korthet, att en person har anslagit 10,000 Rdr till ett sjukhus, och från annat håll har bekommits 6,000 Rdr. Man har sedermera vidtagit byggnaden i så stor skala som möjligt; men dä en brist upstått har Direktionen iklädt sig ansvarigheten för 2,000 Rdr. Nu är frågan, skall Staten belöna dem med att infria deras förbindelse? Jag finner icke skäl dertill! — Gr. Lagerbjelke och Hr Lilljehöök hafva i öfrigt förut utredt saken, hvadan jag icke behöfver vara vidlyftigare, utan förenar mig med dem. Frih. Cederström: Såvida i den föregide talarens upgift någon oriktighet influtit, så lärer väl medgifvas, att någon konklussion derpå icke kan byggas. Gr. Lagerbjelke har förmenat, att det ifrågavide Lazarettet blifvit i besittning af fattigproc. Till denna förmodan hade Grin visserligen mycken anledn., på den grund, att under flere år förhållandet tillförene varit sådant; men vid 1847 års Riksdag ingingo R. St:r till Regeringen mjd anhållan, att, enär detta förhållande innefattade en anomali, och en olikhet med hvad inom öfriga delar af Riket egde rum, det måtte upliöra; och så skedde, både med afs:de på detta Lazarett och på det i Carlstad, som egde samma förmån. Ergo förfaller den grund till afslag, som Grm nyss anfört.
Jag bekänner att Hr Gr. o. Landtm, utredt det grundlagsenliga i den af mig framställda begäran på ett sätt, som nödgar mig afstå derifrån. Men jag bekänner jemväl, att jag fann mig lika så perplex, som någonsin Axel Oxenstjerna, när han tänkte öfver penningens natur, då jag först afhörde denna discussion. Jag har dock nu fått litet mere reda på förhållanderna, och denna reda gör, att jag visst icke vill med berådt mod föranleda en fortsättning af en tvist, som kan hafva ganska vådliga följder för Svenska Statens kredit vid de tillämpade låne-operationerna, i fall hvad som här passerar blir bekant. Jag skulle tvertom vilja gå så långt, att om Hr Gripenstedt och Gr. Lagerbjelke tilläte det, skulle jag anhålla att hela denna discussion finge utgå ur prot:t. Men som jag icke vet huru en sådan framställning kan uptagas, får jag blott till svar på hvad Hr Gripenstedt anmärkt emot mig, eller att mina anmärknir emot honom skulle hafva varit något för hvassa, nämna att, på den ståndpunkt discussionen stod, Don 18 April e. m. 319 när Gr. Lagerbjelke hade afgifvit sitt första försvar, kunde jag verkligen icke undgå att, för min del, lägga skulden vid Hr Gripenstedts dörr, för det han icke förr än nu framkommit med sina anmärkn:r. Jag får emedlertid göra honom en amende honorable för min framställning. Nu åter har Gr. Lagerbjelke utredt och besvarat de gjorda anmärkn-.ne på ett sätt, som gör att jag ännu en gång är lika perplex öfver frågans ställning. Jag skall likväl tacka Ilr Gripenstedt hvarje gång han, på den plats han bekläder, vill draga den slöja tillbaka, som hvilar öfver våra s. k. R. St:rs verk, och hvilken andra ledamöter, ehuru de känna förbållanderna, vilja draga tillsammans. 1 mitt föreg:de yttrande har jag icke vidrört StatsUtsk:s Utlåt.
4 Likets 8län6er kaöe oek anmaikt, att alltför läg summ» vore keräkna6 lör vattenleöuingens lramgena unöerkäll, ester 6ess en gäng vunna luljkoiclan; men om än kostnaclerne kai söre skulle komma std något ösverskrjcla keiäkningarne, sä anser Longi. Vaj:t öetla icke utgöra ett giltigt skäl r>tt alkr^ta ett löretag, 8om är »k kelivlvet sä kögt ^äkailaöt. Slutligen Ka6e Likets 8tän6er yttrat, att, om räntan s>ä 6et i ock sör 6en isrägakomne vattenledningen erforöerliga eapital toges i keräkning, skulle äenna vattenleöning keknnas meclsöra viöa större kostnader för cle öagliga vattenkekosvens s^llanöe, än hvartill clesamma nu u^jlgä, vek att säöane löietag e^ borrie inleclas, för kvilkas kostnaöer mun e^ säge elen verkliga gränsen. Longi.
Da jag således hufvudsakligen, jag vill.ej säga uteslutande, fotar Bankens och realisationens bestånd på landets näringar och deras förkofran, så kan jag icke gilla någon Bankens åtgärd, som syftar till en motsatt verkan. Agde Sverige något annat circulerande bytesmedel än bancosedlarne och privatbankernas valutor, sorn äro grundade endast och allenast pä dessa sedlar, så vore förhållandet annorlunda. Då kunde icke näringarne eller tillståndet i landet nästan uteslutande bero af Banken. Nu är det likväl sä, och om man under sådana förhållanden genom en Iag-§ öfverlåter ät Bancostyrelsen alt inom sig besluta eu våldsam sedelindragning, sä tror jag, att man ganska illa beräknat de följder, som kunna uppstå, icke allenast direcle i afseende pä landets tillstånd, utan äfven uti en kommande lagstiftnings förfarande; och min öfvertygelse är, att de som mest ifra för Bankens soliditet böra noga tillse, att de icke, genom en sådan lagstiftning, som nu synes vara i fråga, påskynda en period, för hvilken jag mycket fruktar, dä nemi. R. St., som genom sin allsmäktiga lagstiftningsrätt kunna utan Konungens medgifvande absolut besluta om hela landets penningetillstånd, komma till en annan ytterlighet och måhända iråka ett förhållande mycket värre än det, som föranledde den famösa riksbankrutten. Jag skulle visserligen vilja förena mig med Hr Lagerhjelm, att R. o. Ad. borde instämma med Presteoell BondeStm, för att motväga BorgareSt:s ännu vådligare beslut; men jag tror, lika med Gr. Frölich, att dermed skulle ingenting vinnas, utan borde R. o. Ad. snarare söka att genom den utväg, som Gr. Frölich icke ansett omöjlig, vinna BorgareSt. på sin sida för en concession till ett beslut, som skulle medföra ett bättre och lyckligare förhållande, än det som BancoUlsk. tillstyrkt. Man har väl förespeglat den omständigheten, att silfver kan utföras icke allenast i följd af en underbalance i handeln, utan äfven i följd af en särskild begärlighet pä ädla metaller. Jag nekar icke alt detta kan inträffa.
De fleste af dem hafva icke obetydlig, sig anslagen jord, och ehvad som kan med mer eller mindre skäl invändas emot deras förbindelse att använda denna jord, lärer den nu mera svårligen stå att skiljas från ett fritt bruk, till framalstrande af behöfliga landtmanna producter, utan att allt för mycket såra ägande rätten och näringsfriheten, i händelse man allvarligt önskar och kan hoppas, att städerna återlemna till landtman - 14® Beesv. och Ekon. Utsk. Betänliahclert* nen elen del af denna frihet, som rörer slö?* defliten och handtverkerierna. De åter, hvilka icke hafva serskildt sig anslagen jord,hafva genom arrenden och köp i sina grannskap åtkommit såmånga jordlotter, att genom dessas kloka bruk och ofta till största bördighet uppdrifna afkastning de behof af färska lifsmedel kunna fyllas, hvilka en glest bebodd kringliggande landsbygd sparsamt erbjuder. De skulle derföre finnas uti en svår belägenhet, om de ej skulle framföda kreatur, dels till bestridande af deras nödvändigaste körslor i och för deras borgerliga yrken, samt för de fleste af dem åliggande betungande skjutsskyldigheter, dels till ernående af mjölk och. josdfrugter. Och då man medgifver dem rättigheten eller snarare nödvändigheten, att hålla en ladugård, huru inskränkt den än må vara, lärer väl icke, utan orättvisa, husbehofsbränningen, såsom häruti hufvudsakligen innegående, kunna dem betagas. A en annan sida betruktadt, skall consumtionen af bränvin uti Städerna nödvändigt vara betydlig, dels för eget behof, 'dels för fremmande arbetsfolk. Dä tillverkningen pä Dandet är reducerad till hvad den egenteligen ber vara, husbehof och icke afsalu, åtmindstone ej i större partier, skulle, om man beto ge Städerna denna rättighet, ett af de två inträffa, att antingen brist visade sig och priset öfver höfvan uppstegrades, eller, som är ännu värre, tillfälle öppnades för införsel af Utländskt Bränvin. Hvad åter den befarade olägenheten af för vida utsträckt tillverkning Besv. oek Ekon. Vtik.
Med bosättningen och dylika tråkigheter behöfde hon ej det ringaste bekymra sig, så- dant afhandlade mamma och Knut, och sedan blef det ju ett extra nöje att öfverraska henne med allt, fint och färdigt. Bröllopet hade blifvit framflyttadt ett år; egentligen var det ju dumt alt vänta, då man ändå var förlofvad, och Selma var just fylda 18 år, då hon vigdes. Lik en luftig sky sväfvade hon fram mot altaret, uttalade med barnslig tillit sitt löfte om evig trohet och log — endast log. Det var j u så roligt! Ett år hade gått. » Barnet » hade varit lyckligt och snält. Första tiden upptogs af resor och förströelser, så kommo de förfärliga hushållsbestyren, som dock ej blefvo så farliga. Mamma kom dagligen och hjelpte, och Anna var en så snäll tjensteflicka, och Knut var alltid så belåten med allt. Sedan hade det kommit en ledsam tid, då Selma ständigt var sjuk och nedslagen, men äfven då hade Knut och mamma sldrig tröttnat på att förströ henne. Och nu hade hon fått en liten gosse att roa sig med. Lik ett barn låg hon der och fröjdade sig åt sin nya leksak, och hennes tankar gingo endast ut på, hur hon skulle göra sin lilla pys nätt och fin, köpa honom leksaker och roa honom. Tiden gick. Lille Arnold växte upp, bfef kry och munter, och inga moln syntes på hemmets himmel. När ett år hade gått, kom der ännu en leksak, denna gång en liten guldhårig flicka, och nu var Selma jublande glad. tion ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet. Endast en sida af papperet b ö r Tänk hur stiligt med tvänne önskebarn; och en flicka, hur näpet man kunde kläda en flicka! Lillan blef också stor och präktig. Föga sysselsatte sig Selma med barnen. Amman, som varit den samma för begge, skötte dem med en mors kärlek och omsorger, och då Selma ett par timmar på dagen kom in för att leka, voro barnen nästan blyga för henne.