Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En satt anklagad för oqvädinsord mot föräldrar; en för 3:dje resan stöld dömd till lifstids fängelse vid 20 år, m. fl. De flesta hade sulfit en längre tid i afvaktan på slutlig dom. 5 qvinfolk sutto der. Ett att undergå 28 dygns vatten och bröd. derföre alt hon ej ville underkasta sig straffet af uppenbar kyrkoskrift, hvilken aldrig tillkommit i afsigt alt vara straff, utan beneficium, och borde således bero pä livar och ens egen vilja att emottaga; delta tvång skulle förnyas tills hon beqvämade sig, alt i församlingens delaktighet åter upptagas. En ung flicka, som sade sig hafva varit sjuk, derigenom hafva blifvit tjenstlös och stulit för nöd; det var visst den, som vid domens afkunnande föll på knä för polismästaren och bad om nåd; ty hon gret bitterligen. En gumma som hade begålt lista resan stöld af någon småsak totalt mätta sina barn och sin man, hvilken förlorat armen, jag tror på något statens arbete. En dömd för 3:dje resan stöld af 22 sk. värde till 3:ne års fängelse och ett par ris; en vid 25 år för 3:dje resan stöld af obetydligt värde, jag tror 36 sk., till några och 20 dygns vallen och bröd samt lifstids fängelse; hon hade utstått silt straff och var sängliggande. Qvinfolken voro mycket bedröfvade, men kaflarne vid godt lynne, utom den gamla knekten som såg nedslagen ut, antingen det dä var hans gamla sår eller hans missförstådda känsla om krigarens fordna värde som brände honom. I öfrigt vill jag i förbigående nämna alt fängelset var väl i ordning, ja lika sä bra som månget gammalt lustslott, och alla påstodo sig få sin rätt, så att med de derför bestämda anslagen icke lär hushållas sä noga, som med anslagen till de K. Slotten, hvarmed en talare för några dagar sedan sade att man hushållat så väl, att, ehuru staten dertill lemnar för närvar, öfver 60,000 ndr årligen, ingen betydlig kostnad derpå användls sedan Gustaf lilis till förr än nu före Danska Kronprinsens besök.
Det vet enhvar, att för de många, som i de dagarna ej sågo annat än nöd och elände för sig, var det just som en glädje att få slå till, det kunde just göra detsamma hvem eller hvad, som träffades. Och så snart de starke och stridslystne se, att ett slagsmål är i gång, rusa de till från alla håll. Kavaljererna ämna just bryta fram för att stifta fred på sitt eget vis, och dalkarlarna skynda till för att hjälpa västgötarna. Starke Måns från Fors är den, som är ifrigast inne i leken. Full är han, och vred är han; nu har han ryckt omkull en västgöte och börjat prygla upp honom, men vid dennes nödrop skynda hans landsmän till och försöka tvinga starke Måns att släppa kamraten lös. Då välter starke Måns tygpackorna ned från en af skifvorna och griper själfva skifvan, som är en aln bred och åtta alnar lång samt hopfogad af tjocka plankor, och börjar svänga den som sitt vapen. Han är en förfärlig man, starke Måns. Det var han, som sparkade ut en vägg i arresten i Filipstad, han, som kunde lyfta en båt ur sjön och bära den på sina axlar. Nu kan man tro, att då han börjar slå omkring sig med den tunga skifvan, så flyr hela folkhopen, och västgötarna med. Men starke Måns är efter dem, slående omkring sig med den tunga skifvan. För honom är det ej mer fråga om vänner eller fiender: han vill bara ha någon att slå, nu sedan han fått ett vapen. Folket flyr i förtviflan undan honom. Män och kvinnor skrika och springa. Men hur är det möjligt att fly för kvinnorna, af hvilka flere hafva sina barn vid handen? Stånd och kärror stå dem i vägen; oxar och kor, som blifva vilda af larmet, hindra dem att komma undan. I ett hörn mellan stånden har en hop kvinnor blifvit inklämd, och mot denna stormar jätten. Tycker han sig inte midt i skaran se en västgöte! Han höjer skifvan och låter den falla. I blek, rysande ångest mottaga kvinnorna anfallet, krypande samman under det dödande slaget.
Konungens Befallningshafvandes beslut om sökandes behof af fattigvård och huru vidsträckt den bör lemnäs, skall genast gå i verkställighet, utan alL tiden för anförande af besvär eller för pröfuingen deraf aibidas. 4 mom, Då tvist uppstår om skyldigheten alt besörja fattigvård för någon person, som ostridigt år i behof deraf, skall sådan vård bekostas af det samhälle, der den behöfvande vistas, intilldess tvisten blifvit, genom laga kraftvunnet Utslag, afgjord; dock med rättighet att derför erhålla ersättning af den eller dem, som slutligen förklaras skyldiga att fattigvården vidkännas. § 29- 1 mom. Konungens Befallningshafvande tillkommer alt noggrannt tillse eflerfefnaden af denna Författning och befordra rättelse i de afvikelser, som kunna förete sig. 2 morn. Till förekommande af tiggeri och obehörige personers kringstrykande, skola Krono-, Stadsoch Police-betjente icke allenast sjelfva använda all uppmärksamhet, utan äfven på Fattigvårds-Styrelsens anfordran lemna den handräckning, som på dem kan bero. STOCKHOLM. Tryckt hos A. G. Hellsten, 1841. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande j N:o 32. i N:o 32. Ank. till Exp. Utsk. den 17 Febr. 1841, kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om skärpt ansvar för ohägn af hetande kreatur. Uli elt lili det Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Ulskoltet remilteradt Memorial, har Riksdags-Fullmägtigen Lars Pettersson från Blekinge Län, biträdd af Gustaf Bernhard Appelqvist från samma Län, framställt de olägenheter, jordägare å landet ofta tillskyndas af driftefä och svinkreatur, emot hvilka Allmänna Lagen i g och 11 Cap. ByggningaBalken samt Kongl.
Under de ifrågavarande åren har sädesproduktionen ej riuga ökat sig, hvilket visat sig deraf, att under denna tid, då, såsom här förut i underdånighet är omförmäldt, Wermland haft fyra år medelmåttig och ett år något bättre skörd, Spannemåls-tillförseln från andra provinser mer och mer minskat sig, och under 1842 export af säd från Länet skett, hvilken export otvifvelaktigt öfverstigit det årets tillförsel, och detta oaktadt den spannemåls-konsumerande folkmängden årligen med 2 till 3,000 menniskor vunnit tillväxt. Detta förhållande lemnar rum för den förhoppning, att Wermlands jord snart må kunna vid medelmåttig årsväxt producera Länets innevånares hela spannemålsbehof. En stigande omtanka har äfven i sednare åren varit egnad åkerbruket, och yngre possessionater hafva vinnlagt sig om kunskaper i agronomien, hvarigenom förbättringar i näringen torde spridas och den i det hela gagnas. 11 Till den stigande sädesproduktionen bidraga jemväl nyodlingar, som årligen flerestädes göras, på sätt jag här ofvan i underdånighet anfört. Från och med 1838 till och med 1841 har Agronomen Johnsson, i följd af det kontrakt sorn Länets Hushållnings-Sällskap med honom ingått, vislats här i Länet en till två månader hvarje år och ti i 1 ha ndagått jordbrukare, som sådant åstundat, med råd och biträde, i afseende å odlingar samt audre till åkerbruket hörande arbeten och företag; äfvensom under nämnde år instruktionsoch täflingsplöjningar på åtskilige ställen inom provinsen blifvit anställde, och i de orter der sådane plöjningar ägt ruin har en fördelaktig verkan deraf redan varit märkbar. Vid någre af desse täflingsplöjningar skedde jemväl exposition al utmärktare kreatur, nja mindre kända åkerbruksredskap och ovanliga växtalster. Af nyare åkerbruksredskap har den så kallade Agnhammarsplogen blifvit ansedd serdeles ändamålsenlig och derföre i senare åren mycket begagnad.
Gratificationer: åt Commissarien Ek 67. — åt R:g:sContoirets Tjenstemän för utdelning och redovisning af Riksdagskostnads-medlen m. m. ... — AssistanceContoirets UtlåningsDepartement 67. — StatsCommissarien Westerstrand m. fl 4°4* v. Greiff, Jägmästare, dess Pension i5a. Gripenstjerna, Friherre, om Pension för honom 427* Gripsholms Slotts Statsanslag 125. — KungsLadugård, eftergift af arrendet . 178. Grönhagen, Major, angrde dess Page-lön 374- Gustaf II Adolf, om uppresandet af en Minnesvård öfver honom . 4^* Gyllenborg, JustitiaeStatsMinister, dess Pension 203. Gymnastiska Gentral-Institutet, Anslags-Sum man ■ l33, 240, 3o4, 3l6. Gymnastiken, en Lärobok derom 240. i6 Bet. N:o GymnastikLärares anställande vid Universiteter ne och Skolor „ ,36, Gästgifvares friheter, anslaget dertill ,4^. Götha Canal, om ett förskott till förberedande arbeten , ga, 102, 107, 10g. — anslag dertill 3, — Actier, deras beläningsrätt 23. — om Charteringen af Bolagets förbindelse 388,4ig. Götheborgs Stads Fattigvårdsinrättning, understöd dertill n5, 343. Haga Lustslott, Statsanslaget 125, 236. Haeffner, Capellmästare, dess löne-ersättning . i5. Hallencreutz, Öfverste, lönförhöjning 62. Hallnäs Bro, anslag till dess underhållande 2g3. Heijderich, Enka, om Pension 262. Hellberg, Assessof, om en ersättning 186. Helsingborgs Färjemans-Bolag, befrielse från slämpladt papper å Båtpass 20. — HamnbyggnadsDirection, afskrifning af en Skuld 56. Hemliga Utskottets Canzlies aflöning .
Men sorn The Times i allmänhet är omkring ,T0 större än Aftonbladet, hvars storlek dock någon gång upgår till den Engelska Tidningens qvadralinnehåll och då kursen understundom är lägre än det nyss nämnda beloppet, så bör för dessa omständigheter afdrag göras i den anförda proportionens beräkning. Afgiften torde dock kunna antagas vara 15 gånger större i England än i Sverige, och likväl är Tidningarnes transportkostnad, genom jernvägars begagnande i det förra landet lindrigare än hos oss. Förlidet år vägdes under 2:ne veckor de med serskilda poster från Stockholm afgående tidningar, periodiska skrifter och brocbyrer, då deras tyngd befanns upgå frän 7 till 8 Skeppund i hvardera veckan. När dertill lägges hvad Postkontm på andra ställen i riket af dylika skrifter försända, så finner man till hvilken grad dessa betunga posterna. Likväl utgör den derför utgående stämpelafgifien blott 18,000 r:dr årligen. Hennes förhöjning, åtminstone å de större Tidningarne och skrifterna, synes alltså vara ganska billig. Remitterades till Bevilln.Utsk. Hr Stiernsvärd, Gust. Mauritz, inlemnade samt anhöll om upläsning af ett så lydande anförande: Sedan ”K. M:s nåd. propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof” blifvit tryckt och till RiksSlm utdelad, går jag, trogen min riksdagsmannapligt, och min redan d. 14 sisth Dec. härstädes uttalade afsigt, att deröfver yttra mig. Ehuru jag visserligen hade ämnat, att öfver nämnde K. propos. ingå uti en allmännare granskning, har jag dock nödgats afstå derifrån i följd deraf, att den K. proposm så sent blifvit tillgänglig för den enskilde riksdagsmannen. Af denna anledn. kommer jag hufvudsakligen att inskränka min ofvan antydda granskning till hvad som eger sammanhang med de föreslagna utgifterne för Landtoch Sjöförsvaret, för att derefter endast helt flyktigt vidröra, hvad som med några af de öfrige hufvudtitlarne har gemenskap.
Taubes förslag. Hr Grefven bar deruti antagit möjligheten utaf behof af sådan skyndsamhet, att sockenstämma behöfde hållas samma dag den utlyses; men han har dervid fästat ett villkor, som gör tillåtelsen till intet. Vi böra komma ihåg, att sockenstämman hålles samma dag den utlyses. Presten skulle då meddela afskrift af kungörelsen till sockennämndens ledamöter, och presten sattes då i belägenhet att antingen bryta mot förordningen eller icke verkställa meddelta order. Det går således icke an att hålla sockenstämma samma dag den utlyses, så mycket mindre, som presten oftast icke får kungörelsen förr än han går till kyrkan; och huru är det då möjligt att han skall kunna medhinna afskrifterna deraf, som böra meddelas sockennämnden. Jag finner en contradiction emellan tillåtelsen och villkoret, och motsätter mig derföre villkoret. Hr von Rosen, Georg: Hvad angår den anmärkn. som blifvit gjord mot denna § , i di t afseende att Utsk:n bestämt hvar sockenstämma skall hållas, tror jag det är bäst att vidblifva hvad Utskm föreslagit. Jag kan tänka mig att en sockennämnd kunde hafva intresse utaf alt genera en del af församlingens ledamöter genom att utsätta socken - i58 D«u 8 Mars f. m. stämman aflägse i församlingen. Derföre anser jag den böra hållas pä vanligt ställe. I Skåne saknas på flera ställen sockenstuga, men de hafva likväl rum för sockenstämmans hållande. Om ledamöterne under öfverlaggningen så finna för godt och nödigt, så kunna de förflytta sig till det ställe, som anses böra tagas i betraktande innan beslut fattas; men det bör vara i författningen bestämdt hvar de skola sammanträda. Hvad angar den fråga, huru lång tid förut sockenstämma bör utlysas, så skulle jag önska att den kortaste tiden blefve fjorton dagar, och att följaktligen orden ”och minst en vecka,” måtte utgå. Jag tycker icke om surpriser, hvilka skulle kunna inträffa om en kortare tid i detta fall antoges.
Att Herr Landt - MarstalkenS och Herrar Talemän, nens Embeten widksmmande Riksdggar afwen blifwa förenade med hwarjehanda kostnader-och oundwikeliga utgifter, anser Stats - Utskottet wara utom all fräga; .Och dä det synes hwarken billigt, eller ens lärer kunna begäras, att de stola flike kostnader af egne medel bestrida, sä får Stats-Utstottct hemställa, om icke för tillkommande Riksdagar mä af Statens medel bestäs sä wal Herr LandtMarstalken som Herrar Talemanncn en wiss gratificarion Eller Honorarium i mänaden, till bestridande af förefalla»- de utgifter, och att en sädan gratificativn mä wid hwarje Riksdags början af Riksens Stander sjclfwc bestämmas. För Bonde-Ständcts Secreterare har afwenlcdeö wid förre Riksdagar, likasom för Bonde«Ständets Taleman IvtMt bestädd en särstild Eratification — och som med hans Den 10 April. 261 hans befattning aro förenade bäde flere skyldigheter och jamwal kostnader, än som dc öfrige Riks-Ständcns Secreterare; sä underställes Riksens Höglofl. Ständer wördsammeligen öm icke honom härföre mä bestäs ett särskildt mänadtligt arfwode, hwilket torde böra pä enahanda sätt wid Riksdagens början af Riksens Stander fastställas. Stockholm den 5 April 1810. Pä HögloftRidderfkapcts och Adelns Ledamöters wägnar xe 1 a m i I t o n. Pä Högmördige Prästc-Ständcts Ledamöters magnar peflr Lam. Oresen. Pä Wallofl. Borgare-Ständcts Ledamöters magnar LnZel. Pä Hcdermarda Bondc-StändetS Ledamöters wägnar /!>. n 6 6 r 8 vilsson. dl. ^löäeliuz, Lades pä bordet.
Unber tiben par tt>äl mpcfett öbeliggattbe jörb bltfmit båbe på faffa lanbet ocp be flörre fruftbara öarne i 23opu$ fän upptagen ocp gjorb fäbeöbäranbe, få att fänet i toanliga år jförbar jttt fulla bepof ocf> något beröfmer; men bepa förbelar pafma icfe futtfom* (igen gobtgjort förlupen af bet forbita förpåttanbet, bå orten, för märbet af fin jttt, fin fijl ocp fin tran atttib funbe löpa ben fäb, forn be^öfbeö ocp änbå pabe öfmerjfott, mare fig titt anffaffanbe af öfmerfob, etter titt befparing åt framtiben. Om nu mera en mipmäpt inträffar i 23opu£ fän, få är attmän nöb för panben. ^jorbbrufaren bltfmer fjelf bepöfman* be ocp rnåjfe anmättba fin crebit etter fina pppotpefer, för att anffaffa ut* fäbe ocp titt en be( bröbföba; pan fan fålebeö icfe biträba fina grannar, inbpggartte på be nafita flipporne i jlären, pmttfe, mtb fäbeitö mpcfet 5öjba priö, äro oförmögne, att af bet obetpbliga fijfet, om än naturfjtn* ber beremot icfe förefontma, braga få (för affallning, forn fan förflå titt bröbföbanö anjfajfaube.
Hennes skämt är ofta hvasst, aldrig bitande; sjelfva det bittra har hos henne en rolighet, som förlenar äfven det i hennes epigrammer allramest stickande”. Sällan stegra sig de få undantagen till en så juvenalisk – och dymedelst all munterhet förjagande – skärpa, som i ”Rosalie”. Der ler hon icke öfver dårskapen; hon harmas öfver lasten, – hvars skenbara lycka här skildras i en teckning, som liknar ett afbrutet stycke (eller förra hälften) af en Hogarths-svit. En härmed närbeslägtad tafla möter oss i ”Den lilla Tiggarflickan”, der likväl tonen är mera sentimental och läsaren hugnas med en glad afslutning. Föröfrigt märkes, att hon till och med vid målandet af den öfvergifnas jemmerfulla trångmål, knappt mäktar allestädes återhålla sin grundböjelse för skalkaktig leksamhet. I sjelfva verket lyckas hon ock minst, när hon en och annan gång blir denna sin grundstämning otrogen. Hvarken när hon vill vara sentimental, eller när hon vill vara dyster och förskräckande, är hon i snillekraft sig jemnlik. Man kan visst icke säga om balladen ”Varningen”, eller om romansen ”Gref Bernhards Bröllop”, att de äro dåliga: men ingendera är dock rigtigt, hvad den i sin art borde vara; de förråda, att skaldinnan begifvit sig in på ett fält, der hon icke är hemmastadd. Endast på sitt vis kan hon bli förtrolig äfven med sjelfva nattens fasor och vålnader: nämligen då, när hon behandlar detta hemska område parodiskt. Så, i den en smula sjelfsvåldiga balladen ”Gengångaren”; så, i den ännu sjelfsvåldigare balladen ”Anders och Cajsa”. Den sednare, en parodi öfver Kellgrens ballad ”Fredriks Vålnad”, vandrade ur Stockholmsposten in bland Åhlströms ”Skaldestycken satta i Musik”. Ur samlingen af hennes skrifter har den dock blifvit utesluten. Samma öde delar hennes i min barndom allmänt sjungna visa om ”Gubben Didrik”.
Sixten önskar konungen och Disa lycka och upphöjes till kungens närmaste man, hvarpå härolden på konungens befallning påbjuder, att till minne af Disa skall årligen i fullmånen ett ting, kalladt Disating, hållas och en marknad stå på Salaströms å. Disa. Huru skal iagh förskylla then ähra? Rex. När j oss sköna Arffuingar bära. Sixten. Kiäre herre iagh är gammel och grå, Min been tröste här intet längre stå. Wij wele sättia oss alla nedher Så pläga thet alltijd vara sedher. Siwold kungör konungens vilja, en guldkedja hänges öfver Sixtens hals, och Disas broder Kilephans dansar en dans efter musik. — Sc. 5. Bönderna tacka konungen för hans nåd; han hänvisar dem till Disa och bjuder dem genom härolden att om ett år återkomma och gifva henne skatt hvar efter sin förmåga af de landets alster, hvaraf de hafva sin hufvudsakliga näring. Femte akten. Amazonen Penthesilea328 kommer efter Trojas fall till Sverige och afskjuter framför svenska konungaborgen ett skott till Thors ära. Hofmännen störta häpna ut ur salen, och drottning Disa går i förskräckelse till sängs, men då hon får veta, hvilken gäst hon fått, beder hon henne välkommen. Penthesilea anhåller att få nedsätta sig i Sverige, hvilket konungen bifaller, och på Disas uppmaning att sjunga en visa om Trojenborgs förstöring besjunger hon Paris historia i en visa, som börjar: ”Widh Troya är een Rosenlund, En lustigare är aldrigh funnen.” Sången i sju långa vers fullföljes blott till äpplets öfverlemnande åt Venus, då konungen afbryter med den anmärkning, att derom sjunges en annan visa i Sverige. Penthesilea känner äfven den och säger den hafva ”sådan noot och gångh:” ”Paris han war så liten een Drängh, Han tjente konung Menelaus för sin säng. Waller upp Roser, om j welen Paris finna etc. etc.” Disa tackar, och konungen befaller fram musik.
Uppstår tvist borgenärer emellan om bättre rätt till gäldenärs arbetey bafve den företräde, sorn först erhöll arbetsdom. Hafva två eller flere borgenärer vid samma tid fått (trbetsdom, ege den företräde , som företräde lill betalning för sin for - 36 Bil. lill Lai\Utski<tttts BttänkaniU No n8. dran eger ; i hvilket senare fall tvisten hör hänskjutas till Domarens pröfning. 5:° Ej må borgenär till arbete marlialia gäldenär längre än tre är, der ej annorlunda dem emellan äsämjes. Begagnar ej borgenär arbete af gäldenär, sorn dertill dömd är, ege annan borgenär, som obetald fordran häfver, att fä gäldenär hos sig till arbete inställd, på sätt i o:dje momentet sagdt är, ända att den tid ej ute är, sorn här stadgad blifvit. 6;o Arbctsdom hindre dock acke verkställighet af Bysättningsutslag. Åtskilliga Ledamöters serskilda metun gar bifogas. Slockholm den 31 October 1849, Reservationer: Ilo af Herr Printzensköld’. ”Jag tiar icke kunnat med Högloft. Utskottets pluralitet dela den åsigten, att gäldenär bör vara B'l. till LuglJtskoitet$ Betänkande Ntn »28. hy skyldig ali med arbete afijena sin skuld; och jag reserverar mig derföre emot Uiskoitets Betänkande. Svårligen lärer det kunna bestridas, att en Lag, som innebär rättighet för den ena medborgaren att, emot den andras vilja, tillegna sig hans arbetskrafier, skulle återföra oss till de tidehvarf, dä lifegenskapen blef en följd af oförmågan att på utsatt dag återgälda en försträckning. Den stigande upplysningen och det allt mer och mer uppklarnande begreppet om roenniskans sanna och rätta värde, såsom ett förnuftigt väsende, hafva likväl förmått utplåna denna barbariska
– Jag skulle ej vilja taga en hustru, som jag visste ej älskade mig, men hvad det beträffar att kunna få, nog kan jag få hvilken jag vill ha. – Hvarför det? frågade studenten. – Därför att jag är John Hall. – Herr Hall menar, därför att herr Hall är rik? – Ja, naturligtvis. Studenten blef blossande röd. – Får jag säga, att det säkerligen är en alldeles falsk föreställning. Jag beklagar herr Hall, som kan så tänka och tala. Jag beklagar denna falska föreställning, att allt kan fås för pengar. Jag tror, nej, jag vet, att den man kommer lika långt, ja, längre i världen, som beflitar sig om att vara en duglig och hederlig karl, som gör hvar man rätt och talar sanning och har ett gudaktigt sinnelag, som den hvilken äger alla kung Salomos skatter. – Jag skulle önska, att jag härvidlag kunde vara af samma åsikt. Ty min vän skall veta, att jag otaliga nätter legat vaken, ett rof för den pinsamma tanken, att ingen människa frågar efter, att jag är en dygdig man, utan endast tänker på att jag är rike Hallens son! Sannerligen jag begriper att det så är, ty själf frågar jag ej den ringaste smula efter pengar och förstår mig ej på dem. Men så är det ej med andra, och jag skulle önska, att min vän kunde öfvertyga mig om att det finnes människor, hvilka ej fästa något afseende vid personen, utan behandla tiggaren och millionären lika. Jag skulle vilja, förklädd till tiggare, besöka ett obekant hus och se hur jag där blefve bemött. – Är detta verkligen herr Halls mening, så kunna vi ju pröfva på. Vi fara i morgon förbi en prästgård, om hvars invånare jag vet så mycket, att jag tryggt vågar påstå, att de lika vänligt skola välkomna den fattige stafkarlen som den rike herr Hall. – Och i den prästgården finnes en liten, täck prästgårdsmamsell, förmodar jag af min väns vackra rodnad. Nå, henne skulle jag vilja se för att öfvertyga mig om, att hon verkligen är min vän värdig; det andra miraklet går jag väl miste om.
I afs. på nyttan af den föreslagna lagförändrineen, så skall deraf otvifvelaktig! blifva en följd, att qvinnans själsförmögenheler skola vinna en större utveckling, hennes anlag en högre utbildning, samt att hennes kraft och förmåga skola mera än nu sker tagas i anspråk; mången förmåga, som nu slumrar okänd och obegagnad, skall då komma i verksamhet, många qvinnor, som nu sysselsätta sig med s. k. fruntimmersarbeten, för det mesta onyttiga, ofta skadliga, derföre att de befordra flärd och lyx, skola då söka sig en vidare krets för sin verksamhet, till stor båtnad för både det enskilda och det allmänna lifvet; men den ojemförligt största nyttan, som jag emotser af denna förändring, är en annan riktning af qvinnans upfostran. Ty icke kan man föreställa sig att föräldrar, som veta att deras döttrar skola vid 25 års ålder sjelfva råda öfver sig och sitt och i allo svara för sina handlingar, skulle kunna låta sina döttrar upväxa utan grundlig kunskap i 440 Den 30 September, f. m. något ämne, med håg och tankar hufvudsakligen fästade på grannlåt och flärd, på hvad som anses passande och prydligt, utan aning om lifvets allvar, utan kunskap om hvad som är rätt; att de skulle omsorgsfullt förqväfva hvarje yttring af dotterns egen vilja, grundad på inre sjelfständighet, hvarigenom den medfödda benägenheten att sjelf bestämma egna handlingar urartar till nycker och föranleder en vana att genom intriger och konster bringa den till handling. Icke kunna språkfärdighet och talanger då blifva de hufvudsakliga föremålen för upfostrares bemödande.