Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre har sagt alt Riksgäldskontoret icke skulle behöfva gora någon upplåning i och för dessa 3 millioner, utan att detsamma dertill ändock skulle hafva tillgångar uti öfverskolten, men den ädle Gr:n glömmer att man för betäckandet af de vid riksdagen beviljade anslagen redan beräknat de nu kända öfverskottsmedel. När nu så skett, kan man väl ej gerna beräkna dessa penningar äfven för bestridande af detta anslag. Hvad deremot angår den omtalda felaktigheten i beräknigen öfver statsinkomsterne, så rör den saken icke Stats-, utan Bevilln.-Utskd, som för öfrigt handlat ganska klokt uti att ej beräkna inkomst-titlarne till deras högsta belopp. Dessutom måste vi komma ihog att R. St:r icke anvisat några mede! till betäckande af stora och lilla kreditivet; och i en tid, då den politiska ställningen är så invecklad, som den nu är, kan ingen veta, om icke dessa inom kort måste tillgripas. Då är det godt om Riksgäldskontoret genom samlade öfverskott kan hafva någonting att lemna. Hvad åter Gr. Sparres anmärkning om kommunalutskylderna beträffar, så hade jag sannerligen icke väntat mig någon sådan; jag föreställer mig nemi. att denna särskilda bevillning uppföres på debetsedlarne som en särskild post under särskild rubrik, ulan sammanblandning med den ordinarie bevillningen, och endast denna sednare ligger till grund för kommunal-utskylderna. Jag medgifver ganska gerna att man icke bör öka beskattningen förr än sådant af behofvet oundgängligen kräfves, och anser äfven att vi handlat klokt, som icke skrinlagt stora summor, för att hafva öfverskott till blifvande behof. Ytterligare har Gr. Sparre talat om den närv:de svåra penningeställningen. Det tyckes mig vara att gå något långt fram i tiden, ty vi måste komma ihog att den föreslagna förhöjda bevillningen först skall börja utgå 1865, och vi kunna väl hoppas att det nu rådande betrycket då är öfverståndet.
I andra fall däreUpphostningarna äro klart slemmiga, än mot, och de äro ej så sällsynta som man mer eller mindre guleller grönfärgade, och bevanligen tror, är kroppsbyggnaden normalt stå af inflammationsprodukter direkt från utvecklad, muskulaturen kraftig, hullet godt, lungväfnaden, blandade med slem från luftoch utseendet i öfrigt blott tydande på rörsgrenarne och svalget samt saliv. För lunghälsa; men en envis hosta, som drar ut soten karaktäristiskt utseende eller form hafva på tiden, ger tillkänna att något allvarsamt de e j, det bestämmande därvidlag är tuberligger under. Rätt ofta visar sig sjukdomen kelbacillernas närvaro. Af dessas mängd i efter en lunginflammation eller starkare förupphostningen kan ej någon bestämd slutkylning; och vid sådana tillfällen ha bacilsats dragas beträffande sjukdomens större lerna legat slumrande i lungorna och fått eller mindre elakartade beskaffenhet; det kraft till utveckling först genom det förutsom fäller irtslaget därvid, är organismens gångna försvagandet af organismen. Ej motståndskraft i allmänhet och specielt lungovanligt är det också, att sjukdomen hos väfnadens samt närvaron af andra mikrofullt friska manifesterar sig genom en plötsorganismer, särskildt de varbildande, spreplig, oförmodad blodhosta. Den del af luntococcerna. Komplicerad i öfrigt och förgorna, som i regel först angripes, är spetsen, svårad kan sjukdomen blifva genom tilloch har man sökt förklaringen därtill uti stötande processer i njurar och tarmar; ofta det förhållande, att spetsen minst deltager påkommande diarréer eller större halt af i andningen, bacillerna där således få bättre ägghvita i urinen äro ogynnsamma symptom. tid att sätta sig fast än i andra delar, där För sjukdomens motarbetande gäller att luftströmmen är kraftigare, hvarigenom slemhinnan kan lättare befria sig från dem.
I anledning af en under 1828, 1829 och i83o års riksdag gjord framställning, attalia, i egenskap af bevillning, ingående allmänna medel borde till Riksgälds-kontoret inlevereras, meddelade samma riksdags Stals-utskott följande, af Rikets Ständer godkända, yttrande: Då, enligt hvad upplyst blifvit, den fördelaktiga inverkan på Riksgälds-kontorels kontanta tillgång, som med denna framställning hufvudsakligen åsyftades, icke skulle vinnas, så ock i betraktande af de flere deremot anförda skäl och omständigheter, syntes besagde förslag både onyttigt och olämpligt. Enahanda vid riksdagen åren 1834 och 1835 förnyade förslag blef jemväl af Stats-utskottet afstyrkt, under förklarande, att Utskottet ansåg sig så mycket mindre kunna dertill tillstyrka 4 Stats-Utsks Utlåtande, Nro 174. Rikets Ständers bifall, som hvarken några nya skäl för samma förslag blifvit anförde eller några anledningar förekommo lill förändring i de af Rikets Ständer lili ifrågavarande hänseende förut meddelade beslut; och blef detta yltrande äfvenledes af Rikets Ständer godkändt. Under den nästderefter eller år 1840 inträffade riksdag väcktes inom 3:ne riksstånd liera motioner, angående dels alla, både ordinarie och extraordinarie, statsinkomsters, dels endast de. sednares inlevererande till Riksgälds-kontoret; hvilka motioner dock, så vidt de afsågo de ordinarie inkomsterna, jemväl af sistnämnde riksdags Stats-ulskott afstyrktes. Likaså fann Utskottet betänkligt understödja hvad motionärerne föreslagit, i fråga om karta-sigillata-afgiften, enär de flere serskilda förvaltnings-bestyr samt de bevakningsoch indrifningsåtgärder, som i afseende på denna afgifts uppbärande och redovisande ålåge Stats-konloret, icke utan mehn för uppbördens skyndsamma indrifvande och ändamålsenliga kontrollerande, kunde öfverflyltas från ett verkställande makten underlydande embetsverk; hvarförutan den föreslagna öfverflyltningen till
Tillfälliga omständigheter hafva gjort, att hans beräkningar misslyckats, och förgäfves har han väntat, att det nedlagda capitalet, som förflutna året uppskattades till 3o,ooo j-;dr, roen hvilket hvarje landtbrukare skall linna minst hafva Den i3 Mars e. ra. utgjort 4°,ooo r:dr, småningom skulle återkomma. På denna grund har lian vändt sig till Ständerna med anhållan oin lindring uti arrendevilkoren för de återstående 14 arrendeåren. Han har förut tillgodonjutit en lindring i arrendeafgiften af i5o tunnor spannmål årligen, men ansett sig nu endast till -J böra söka denna nedsättning, sedan hans capitaler börjat gifva honom någon större afkastning än förut, ehuru han visserligen icke har räntan derför ersatt; hvilket oansedt lian likväl vill vidblifva arrendet, för att, om möjligt är, i någon mån vinna ersättning för sina lidna förluster. På dessa grunder får jag hos R. o. Ad. anhålla, att Utsk. ännu en gång måtte få pröfva de bevekande omständigheter, som ligga till grund för ansökningen. Visserligen är Utsk:s princip ganska riktig, att en arrendator vid ingåendet i ett arrende bör besinna, att nedsättning icke bör kunna påräknas, emedan sådant skulle kunna föranleda till allt för många supplicationer i slikt afseende. Men man behöfver icke frukta, att för många utarrenderade kronoegendomar blifvit af arrendatörerna förbättrade med 4°j0°o r:drs derå nedlagdt capital; tvärtom afträdas de vanligtvis utsugade och förstörda. Förliden sommar förstördes af frost hela korngrödan å Svartsjölandet, hvilket föranlät arrendatorn att anhålla om nedsättning i kornlefveransen; men Utsk. har svarat, att då händelser af dylik beskaffenhet äro ingenting mindre än. ovanliga, böra de af en klok och omtänksam arrendator förutses och tagas i beräkning före bestämmandet af de förbindelser, som man vid en arrendeafliandling sig ikläder. Om likväl någon borde vara fredad för frost, är det arrendatorn i allmänhet.
Herr Crusemtolpe afstyrkte således den Kongl. Propositionen; och har han slutligen, i anledning af väckt fråga om behofvet att genom enskild motion lemna Lag-Utskottet tillfälle att sätta andra Lagrum i öfverensstämmelse med det Lagförslag, den Kongl. Propositionen innehåller, gjort den motion, att Utskottet måtte omarbeta hela Criminal-Lagen', af Herr Dalman, att han hänvisade till Ståhds-Protocollen i detta ämne vid 1823 års Riksdag, och trodde sig, på de af dåvarande Lag-Utskott anförde skäl, samt utur samma synpunkt, som synnerligast Friherr® Anckarswärd då utvecklat, böra afstyrka Propositionen; af Herr Hjerta: att han icke helt och hållet delade deras mening, som tro, att en orimlig Lag må qvarstå derföre, att något straff å det brott, hvarföre den blifvit stiftad, icke må tillämpas; men hvad den nu föreslagne Lagförändringen beträffade, så hade redan af Herr Crusenstolpe: > blifvit visadt det bristande sammanhanget emellan den Kongl. Propositia - Lag-t/tshotteis Betänkande N:o l65. nen oell vissa der icke vidrörde Lagstadganden; och Herr Hjerta instämde »åledes i Herr Crusenstolpes framställning, med det tillägg, att man icke i ringaste måtto utmärkt och förtydligat hvad som egentligen menas med lasleligt tal, utan lemnat obegränsadt, åt Domarens magt, att från den mest skenbara förbrytelse draga slutföljder till ärans förlust och fästning. Uti Franska Lagen vore det så noggrannt bestämdt, hvad som med lasteligt tal förstås, alt sådant icke kunde hänföras lill något annat, än ett enda begrepp, Beskyllningen skulle nemligen afse en handling, Ilvars tillvara ådroge ärans förlust. Så vore icke förhållandet här. "Visserligen innefattade 60 Capitlet Missgernings-Balken åtskilliga dislinctioner i delta afseende; men man hade sett flere exempel, och det ganska nyligen, alt dessa bestämmelser icke alltid följas; af Herr Friherre Boije: att äfven Herr Friherren trodde den Kongl.
En annan följd af bränvinets hastiga fördyrande skulle, med det behof man nu har af denna vara, blifva att lurendrejeriet uppmuntrades. Vi veta ganska väl, att på andra sidan om östersjön kan bränvin tillverkas för bättre pris än hos oss. Jag tror det icke är otänkbart, att, i fall bränvinet genom konstlade författningar uppdrefs till ett högre pris, än det nu äger, det för lurendrejaren biefve en stor speculation, att låta en tredjedel af sin bränvinsinförsel confisceras, med en annan tredjedel köpa medlen att utföra sitt lagbrott, och likafullt med den tredjedel, som derefter skulle återstå, göra en ganska betydlig vinst. I sådant fall skulle jag tro, att en motsägelse skulle uppkomma uti Ilr von Hartmansdorff^ framställda åsigt, att i denman bränningen i någon provins inställdes, skulle derstädes bränvinsqvanliteten förminskas, och äfven brotten aftaga. Jag tror nemi., att, så länge 28 Den 4 Mars f. m. bränvin finnes i Sverige, letar det sig väg dit, der det consumeras, och att således den provins, sorn afsade sig den vinst, en väl ordnad bran vinsbränning medförer, icke skulle deraf vinna det gagn, att bränvin i provinsen ej komme alt förbrukas. På denna grund skulle jag äfven tro alt Hr von Hartmansdorffs sats, att brån vinsskatten borde användas endast till fattigas underhåll och fångvårdens förbättrande i de provinser, der bränvinsbränningen utöfvas, icke är så alldeles riktig, äfvensom att samma talares sats, att det vore ett brott att bränna bränvin, är ett stort misstag, ty någon brottslighet ligger ej i sjelfva tillverkningen, utan i åstadkommandet af det onda, sorn af husbehofsbränvinsintresset befrämjas, och om äfven tillverkningen kunde förbjudas, mäste det vara en ren omöjlighet, att från Sverige helt och hållet utestänga brunvinet.
Antom till Exp.-Utsk. elen ig Juuii i8ag. Betänkande, angående Motioner af Herrar Ekström, Hiessleiter och Helsingius, om viss afgift & dels till Hufvudstaden och dels till Götheborg inkommande Brännvin m. m. Till Bevillnings-IJtskottets handläggning hafva blifvit öfverlemnade: i:o Ett af Herr Lifmedicus Doctor Ekström hos Högvördige Preste-Ståndet ingifvet Memorial, deruti, under framställning om nödvändigheten att utvidga Hufvudstadens sjukvård, hvilken vore lör hela Riket i mångfalldiga afseenden vigtig, och om den af de för sådant ändamål nedsatte Comiterade yttrade önskan, att Rikets Höglofl. Ständer måtte bevilja en afgift på allt till Stockholm inkommande Brännvin, Mo tionairen föreslagit att > oberoende af den skattj som Rikets Höglofl. Ständer under nu påstående Riksdag kunna finna skäligt, att för Statens allmänna behof fästa <vid tillverkningen och consumtionen af Brännvin j en afgift af en skilling Banco 6 Bevillningsutskottets Betänkande N.o 3a. A hvarje till Hufvudstaden inkommande kanna Brännvin måtte beviljas , till un~ derstödför Stockholms offentliga Sjukvårdsoch Välgörenhets-antalter; och har Motionairen för öfrigt till sakkunnigares bestämmande öfverlemnat, om denna afgift borde uppbäras såsom accis eller consumtionsafgiftj samt ansett det önskligt om, i och för enahanda ändamål, tillämpning häraf kunde göras äfven för Provincerne; hvarjemte Herr Biskop Wallin^ Herrar ÖfverHof-Predikanterne Iledreiioch Lilljemvalldh samt Herr Presidenten Poppius yttrat samma åsigter om Förslagets nytta för Stockholm, äfvensom Herrar Prostarne Petersson och Nibelius i hvilka sistnämnde tillika önskat, att detsamma kunde utsträckas och tillämpas öfver hela Landet. 2:0 Herr Helsingii inom "Vallofl.
Och utur de mest tillförlitliga källor, hvilka icke kunna jäfvas, har jag mig enskildt bekant, åtminstone hvad Norrbottens Län beträffar, dels att den skenbara vinst, som, enligt Herrar Revisorernes framställning, skall blifvit Tit. Lilljewalch tillskyndad, ingalunda motsvarat det i Berättelsen förespeglade höga belopp, dels ock, att transactionerne imellan Tit. Lilljewalch och Länens Innevånare för de sistnämnde medfört de mest välgörande följder, hvilkas ( i58 ) fortfarande oell jemväl progressiva tillvext för framtiden man med säker förhoppning bör kunna påräkna. Det återstår nu att visa det Statens förlust genom nedsättningen uti de pris, hvartill Spannemålen fick af Tit. Lilljewalch öfvertagas, icke uppgår till det belopp, som obestrideligen skulle hafva inträffat, -derest spannemålen blifvit, på vanligt sätt, genom Statens försorg och för dess räkning lill de Undsättningsbehöfvande utlemnad. I sådant afseende åberopar jag nedanstående Calcul, grundad uppå afslutade Räkenskaper, deni jag haft tillfälle granska. Denna Calcul bör likväl upplysas genom en förutsänd anmärkning på hvars bestånd Resultatet i Calculen hvilar. Jemnlikt det af Rikets Ständer fattade och af Kongl. Maj:t, uti Nådigt Bref, den i3 December 1834, RR allmän kännedom meddelade Beslut, har en tredjedel af de Norra Länens då qvarvarande Skuld till Staten för erhållen UndsältningsSpannemål blifvit till afskrifning beviljad. Orri nu Undsättningsanstalten år 1833 skolat på vanligt sätt genom Statens försorg bedrifvas, hade Länens förutvarande Skuldbelopp till Kronan blifvit ännu mera förökadt, och behofvet för dem af enahanda afskrifning på den sednare skulden ännu mera trängande. Derföre måste man ock taga för alldeles afgjordt, att den af Rikets Ständer nu beviljade afskrifning skulle kommit att omfatta äfven en tredjedel af den sednare skulden, i fall denne skuld varit gjord till Staten, och icke, såsom nu skett, till enskild man.
M:ts nådiga proposition den 15 November 1850 omnämnda, till allmänna verk och inrättningar anslagna hemmansräntor emot visst stals-anslag, böra gälla i afseende på indragning till Statsverket af de från Medelpad dels till rusthålls-sqvadronen af bästjägare-korpsen och dels till Jemtlands reservmedels-kassa nu utgående augmentsoch hemmansräntor samt dessa räntors ersättande medelst statsanslag; hvarjemte Rikets Ständer, till följd häraf, i stället för det belopp, hvartill ifrågavarande räntor nu äro å 4:de hufvudtiteln upptagna, derstädes uppfört ett förslagsanslag af 1,900 R:dr B:ko. Vidkommande härefter det anslag af 4,438 R:dr 5 sk. 2 r:st B:ko, som E. K. M:t i nåder äskat, för alt dermed af inlressenlernc uti Gustafs och Carlbergs kopparverk inköpa den rättighet till dagsverken från åtskilliga hemman i Undersåkers, Abre och Kalls socknar, som blifvit nämnda kopparverk lemnad, sä hafva, på de af E. K. M:t i nåder uppgifna skäl, Rikets Ständer samma belopp beviljat, att från Riksgäldskontoret utgå, för alt för omförmälda ändamål användas. Derjemte hafva Rikets Ständer medgifvit det af E. K. M:t gjorda för behåll, att E. K. M:t må lor aflönande af fourirer, gevärshandtverkare och spel i nummer, samt för ordnande i öfrigt af försvarsverket i Jemtland fritt och obehindradt disponera de å nuvarande fältjägare-regementets och hästjäga Bih. till R. St. Skrifvelse N:o 162. re-korpsens stater anvisade aflöningslillgångar, för så vidt de genom indragningar och afgång kunna blifva disponibla, intilldess, efter det den nya noteringen och deraf följande reorganisationer af hästoch fältjägare-korpserne hunnit utföras, förslag till nya aflöningsstater för dessa korpser kunna Rikets Ständer till pröfning föreläggas.
På grund af dessa förhållanden och då delegarne i företaget icke varit i tillfälle att sjelfva kunna bedöma det första kostnadsförslagets origtighet, utan tvärtom hade anledning antaga att detsamma, såsom af kompetent person upprättadt, jemväl skulle vara tillförlitligt; då vidare delegarne i företaget icke i någon mån vore vållande till det hinder i arbetets fortgång, som genom entreprenörens död uppkommit; samt då slutligen antagligt vore att, om det kostnadsförslag, som legat till grund för den första beräkningen, varit rigtigt, lånesumman då jemväl blifvit bestämd till det högre belopp, som motsvarade |:delar af den verkliga kostnaden, har motionären, med åberopande af dertill erhållet uppdrag, i sin ofvanberörda motion hemställt, att Rikets Ständer måtte dels medgifva befrielse från skyldigheten att erlägga ränta å det för meranämnda utdikningsarbete redan beviljade lån å 42,000 R:dr under två år utöfver de först bestämda tre räntefria åren, dels jemväl under enahanda vilkor, som för det redan anvisade lånet blifvit bestämda, för samma företag bevilja ett ytterligare lån af 18,000 R:dr, motsvarande, om undersökningsutgifterna jemväl togos i beräkning, icke fullt f:delar af den kostnadstillökning, som för arbetets fullbordande erfordrades. Jemte det Utskottet får anmärka, att det för ifrågavarande arbetsföretag sednast upprättade kostnadsförslag, såvidt af handlingarne kunnat inhemtas, icke varit understäldt Styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader granskning, har Utskottet, då den omständigheten, att kostnadssumman i det äldre förslaget blifvit för lågt beräknad, icke torde utgöra skälig anledning att anvisa statsmedel för att till större eller mindre del fylla bristen, funnit sig böra 38:o afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
M. har denna dag på underdånig ansökning entledigat f. d. statsrådet grefve Henning Hamilton från det honom meddelade uppdrag att vara kansler för universiteten i Upsala och Lund. » Samma meddelande gjordes ock, att grefven blifvit entledigad från befattningen såsom ordförande i allmänna hypoteksbanken. I och för sig sjelf vardetjuickc märkvärdigt, att grefve H., så illa sjuk som han varit, » uppä underdånig ansökning » sökt befrielse från åtminstone en del af de många maktpåliggande uppdrag, som lemnats honom. Men det var sättcty på hvilket hans entledigande skedde, som väckte den största uppmärksamhet och bestörtning. Man saknade nämligen den vanliga frasen, att entledigandet skett » i nåder », hvilket måste antyda, att här något ovanligt var ä färde. Att han, den så högt uppsatte, erfarne och uppburne mannen, som gjort en karriér så lysande som få; som beklädts med de vigtigaste poster vi ega; som hugnats med de högsta ärebetygelser, som Sveriges konung kan utdela — att han, säger jag, vid afgången från ^ina maktpåliggande embeten icke till lön för sina stora för-tjenster om det allmänna ens skulle såsom de lägsta med kunglig fullmakt utrustade embetsmän få sitt afsked » i nåder » beviljadt, det var en saga, som väl ingen drömt sig. Redan förut hade dock grefve Hamilton afsagt sig ledamot * skapet i Första kammaren till allmänt beklagande för alla dem, som högt värderade den framstående mannens verksamhet. Nu följde ock ett skådespel, som väl Sverige icke i detta århundrade bevittnat.
Palmstjernas förslag i dess helhet, tillkännagaf H. Ex., att detta förslag, efter den deri medgifna förändring, var så lydande: ”att från och med år 1846 accepterade och endosserade inrikes vexlar och invisningar, betalbara i den stad, der disconteringen sker och ställde på högst 6 månader, disconteras emot 4 proc. årlig ränta, företrädesvis för andra papper, hvilka, såsom hitintills, belånas emot 5 proc.”. Hr von Hohenhausen: Skillnaden emellan de begge förslagen, synes mig icke vara af den vigt, att derå afseende bör göras, och jag bestrider dessutom nyttan af endossering i detta fall. Det är alldeles icke vanligt att invisningar endosseras, hvarföre jag tillstyrker instämmande uti BorgareShs beslut. Hr Åkerman: Jag tror, alt en temmeligen betydlig skillnad förefinnes mellan BorgareSt:s beslut och det förslag, som Frih. Palmstjerna framställt, som åsyftar att både vexlar och invisningar skulle vara endosserade. Jag vill icke bestrida nyttan för handel och creditförhålianden i allmänhet af sådane invisningars endosserande, hvarigenom åt dem beredes en flerfaldig säkerhet; men så länge icke lagen talar derom, tror jag icke att det vore rätt att insätta ett stadgande derom i en författning för Bankens lånerörelse , innan man i öfverensstämmelse med denna åsigt ändrat civillagen. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., som ansåg sig böra först framställa propos. å yrkandet om instämmande i BorgareSt:s beslut, hemställde, om R. o. Ad. bifölle, att mom. a) af 28 § erhölle följande lydelse: ”att ifrån och med år 1846 inrikes vexlar och accepterade invisningar, betalbara i den stad, der disconteringen sker och ställde på högst 6 månader, disconteras emot 4 proc. ränta, företrädesvis för andra papper, hvilka hädanefter, såsom hitintills, belånas emot 5 proc.”, samt att mom. b) i denna § komrne att utgå.
Jag erkänner rättvisan af Hr Rosenblads åsigt att vilja godtgöra den, som skall ruineras; men då borde afhandlingen uppgöras ömsesidigt, så att den lidande finge fullgod ersättning. Det är väl sagdt, att han skulle få tiofalldig ersättning, nemi. 20.000 i stället för 2,000: men jag befarar, att om han också finge 20,000 r:dr, men saknade afsättning; så blefve skadan större, än om han ingen godtgörelse bekomme, men bibehöll sin förra rörelse. Hr Rosenblad har föreslagit, att banken skulle lemna medel till ersättning åt de näringsidkare, vare sig klädeseller bomullsfabrikörer, eller åt dem, som hafva sin näring af husfliten, hvilka blefve lidande. Jag inser icke något skäl, hvarföre bankens medel skulle företrädesvis användas härtill, då det icke är fråga om att derigenom bibehålla banken sjelf vid den belägenhet,- hvari han för närvarande befinner sig. Det skulle tvertom kunna hända, att banken finge, genom Hr Rosenblads förslag, betala i dubbelt lian - Ben 12 Mars. 127 seende; ty säkert ur, att om införseln af utländska varor kommer att ökas, så skall den med Svenska varor eller penningar betalas. Om nu utförseln af jern och trädvaror, som äro våra förnämsta afsättnirigsämnen redan öfverträtfas eller åtminstone motsvaras af vin, socker, kaffe, m. m; hvarmed skulle då den öfverstigande införseln betalas? Troligen på samma sätt, som den ovanliga införseln af spanmåi år i838, — med bankens silfver. Då skulle det kunna bända, att banken linge dubbla uttömningar, icke blott för detta ändamål, utan äfven för att godtgöra våra lidande fabrikanter; lian skulle med ett ord underkastas ett slags cholera. H. Ex. liiGr. Löwenhjelm, Gustaf: Med anledn. af Hr Oxehufvuds anförande, anhåller jag att få vid handen gifva följande tilldragelse, sorn någorlunda upplyser frågan.