Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vid jemförelse deraf med låneakterne det befunnits stt antingen en eller annan af de, å ett lånedokument tecknade gäldenärer, i fattigdom aflidit och de öfrige gjort konkurs, eller samtlige gäldenänerne afträdt deras egendom till borgenärers förnöjande, samt det visat sig att föga eller intet varit att såsom utdelning utur massorna påräkna, eller oek vid anställde utmätningar blifvit utröndt, att samtlige gäldenärerne sakna tillgång, hafva så beskaffade lån vid revisionerne vanligen blifvit, uppå direktionens derom gjorda framställning och med stöd af gällande föreskrifter, från iapitalräkningen afförde och i balans-extraktet för inom linien förda lån upptagne. Och enär lånen således från kspitalräkningen afföras först efter det föga utsigt förefinnes att något vidare skall å dem inflyta, hade äfven deraf följt, att å sådana lån sedermera icke kunna förväntas annat än smärre afbetaJningar hvilka endast i ganska ringa mon föranleda summans minskning på det hela. Då härtill komme att Banko-utskottet i allmänhet följt den grundsats, att icke hos Rikets Ständer tills!yrka ett låns afskrifning förr än alla derför ansvarige personer aflidit samt deras efterlemnade anhörige undfått urarfvaförmån; så hade summan af inom linien förde lån sällan minskats, reen deremot årligen af ofvanberörde orsak vunnit en tillökning; hvarförutan fullmägtige, beträffande Banko-diskontverket tillhöriga, inom linien förda lån, hvaraf åtskilliga förskrifva sig från första åren efter Banko-diskontens stil telse, upplyst, att anledningen till summans storlek återfinnes deruti Banko-Utskottets Memorial, N:o gj. 5 att, intilldess lånekontoren är 1823 inrättades, Banko-diskontens lånerörelse onjfattade hela riket, hvarvid, med afseende å vidsträckthetea af det område, hvarpå de låneberättigade funnos spridde, pröfningen af låneansökuingar, sannolikt icke kunde verkställas med elen noggranhet, som sedermera varit händelsen.
Bergadt gods må ej af egaren tagas i besittning, innan bergarelön betalad, eller borgen eller annan säkerhet derför ställd blifvit. § 183. Kunna bergare ej komma öfverens om den andel af bergarelönen, hvardera tillfalla skall, bestämmes detta, med ledning af de i § 181 angifna omständigheter, af domstolen. Har fartyg i sjön något bergat, tillfaller hälften af bergarelönen rederiet, en fjerdedel befålhafvaren och återstoden delas emellan besättningen i förhållande till den lön de uppbära. § 184. Hvar som i saltsjön inom Svensk skärgård, eller vid Svensk kust, eller i rikets segelbara insjöar, floder eller kanaler, bergar öfvergifvet fartyg eller skeppsvrak eller till fartyg hörande redskap eller gods, ehvad sådant från botten upptages eller på vattnet flytande eller å strand drifvet anträffas, vare skyldig att fyndet anmäla nos närmaste kronoeller tullbetjent, som derom ofördröjligen meddelar distriktets tullkammare underrättelse. Underlåter han sådan anmälan, eller något af hvad bergadt år undandöljer eller förskingrar, hafva förverkat bergarelön och straffas efter allmän lag. Har fartyg under resa något bergat; aflemne befålhafvaren det till tullstation i den svenska ort, dit han först anländer. Anlöpes ej Svensk hamn, gifve han i den utländska ort, som han först anlöper, hos Svensk konsul, eller, der sådan ej finnes, hos annan behörig myndighet, bergningen tillkänna och läte det bergade på offentlig auktion försälja; kungöre ock rederiet om förloppet och redovise för detsamma försälj ni ngssumman. Sedan vare på rederiets omsorg och ansvar att de insända medlen aflemna till Konungens Befallningshafvande i orten, hvilken derefter förfar, enligt hvad i § 185 stadgas. Underlåter befälhafvare eller redare att, på sått nu föreskrifvet år, tillkännagifva hvad bergadt blifvit, eller aflemna derför influtna medel, eller förskingrar eller undandöljer han något deraf, ansvare såsom förut sågs. § 185.
Jag kan ej, mine Hrr, annat än djupt beklaga, med hvilken brist på förutseende detta vigtiga ämne är behandlad). Hvad bufvudsaken beträffar, förefaller mig densamma högst indifferent; Banken och Riksg.cont. tillhöra begge R. tSt., och det kan komma på ett ut om penningarne ligga i det ena eller andra verket. Öfverlägguingen förklarades nu vara slutad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då aumärkn.T blifvit gjorde emot särskilde punkter i Ulsk:s mern., det syntes nödigt, att särskilda propositioner i ämnet framställdes. Hr Bråkenhjelm: Jag tager mig friheten fråga, om öf verläggningen äfven för de sednare punkterne är slutad. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att Utsk:s mern. i dess helhet varit föredraget, och således beslut derom, att öfverläggningen var slutad, haft afseende på hela mern., samt hemställde sedermera, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s hemställan, att de af 1840 och 1841 års Ständer meddelade stadganden rör:de bildande af en fond för stora creditivet böra förfalla. Ropades ja och nej. H. Ex. tillkännagaf, att em han ej misstagit sig, denna propos. blifvit besvarad med ett ja och ett nej, och således H. Ex. ej kunnat uppfatta huruvida Utsk:s hemställan godkändes eller icke. Hr von Hartmansdorff: Jag hemställer huruvida icke Ilr Gr. o. Landtm, skulle finna för godt göra framställning derå, alt den punkt i Utsk:s betänk., som jag omförmält, malte uteslutas. De n 14 Maj f. m. 475 Hi Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han, då bifall till Utsk:s hemställan blifvit yrkadt, först derå borde framställa propus., men att, i fall svaret derpå icke komme att utfalla med öfvervägande ja, H.
Hawerfield, elegant klädd i en mjuk och behaglig promenaddrägt, som förträffligt visade hans symmetriska och kraftfulla växt, med sin friska bruna hy, hvars färg syntes ännu lifligare och varmare genom den långa promenad han gjort, sina svarta blixtrande ögon, sitt rika krusiga hår och sin djerfva och lediga hållning, syntes vara den mest fullständiga motsats till den lille tyskens spensliga och klena kropp, obehagliga utseende, skalliga hufvud, ödmjuka väsende och lurande blick, och likväl funnos i dessa båda ansigten, som nu syntes bredvid hvarandra, lifvade af samma eller kanske motsatta känslor och interessen, en bestämd likhet, ett gemensamt ”tycke”, om man så vill; man skulle kunna tro dem båda tillhöra samma race, hebreernas tillbakasatta stam, den ene såsom typen för en Jerobeam eller Saul, den andre som en nutidens schackerjude. Deras samtal, som flera gånger blef häftigt och passioneradt, men likväl aldrig högljudt, lugnades slutligen, men besynnerligt nog tyckte Alf, att judens listiga och sluga blick liksom öfvergått till lordens vackra ögon, och det föreföll honom, som om, i fall någon af dem under detta samtal lyckades bedraga den andre, så var det icke den lille mannen med blå naglarne. Men hvad talade de då om? O! hvad Alf gerna skulle velat förstå dessa gurglande obehagliga strupljud, som så hastigt och kort ömsom stöttes ut, ömsom sväljdes ned. Det syntes honom imellertid temligen säkert af de få ord, som han förstod, att juden ville förmå Hawerfield, ömsom med hotelser, ömsom med kraftfulla skäl, att bifalla något, som denne slutligen med motvilja gick in på, och i händelse han skötte sina affärer på samma sätt, som hans stamförvandter brukade, så var det troligt, att lorden råkat i brydsamma förbindelser, som nu föreföllo honom ledsamma att honorera. Juden framtog sin plånbok, letade bland papperen deri och lemnade slutligen Hawerfield ett, som denne tycktes behöfva lång tid att studera eller begrunda. Hans ögon hvilade länge derpå, men det tycktes Alf, som om de tankfullt stirrade på papperet, utan att fästas på innehållet deraf.
Cederström upläste ytterligare en så lydande motion: En högt aktad man, som länge gjort det akademiska lärarekallet tili sitt yrke, frejdad i denna verksamhet genom den lyftning hans snillrika och menniskovänliga åsigter hafva, i ädel täflan med öfrige vår tids utmärktaste stöd för läkarekonstens bibringande och utöfning, väckt hos hela den under sednaste decennier upväxande, af insigter, nit och en ädelsinnad anda aktningsvärdt lifvade, Svenska Läkarecorpsen, har meddelat mig en upsats, som jag utbeder mig att vördsamt få delgifva R. o. Ad., under anhållan att dess innehåll måtte af H. StatsUtsk. benäget tagas i betraktande vid behandlingen af K. Propos. ang. Statsverkets tillstånd och behof, i hvad den rörer ett under 8:de HufvudTiteln uptaget ämne, nemi. det föreslagna inrättandet af en 102 Il en 3 December f. m. lärostol vid Upsala Universitet inom Medicinska Fakulteten, för hvilket ändamål K. M. behagat i nåder äska anvisandet af en Professorslön ä 4000 r:dr r:mt, ett anslag, som nämnde Fakultet och Consistorium Academicum likaledes i underdihet begärt måtte hos R. St:r varda i nåder föreslaget, och hvartill jemväl åtskilliga, i största korthet anförda, men talande skäl äro i bil. till Högstberörda K. Propos., N:o 7, pag. 13, åberopade, utur den från Upsala Universitet gjorda framställning. Till dessa skäl har den vördnadsvärde Veteran, hvars ord jag går att meddela, önskat få bifoga några, af ärendets vigt och betydelse framkallade betraktelser, — helst som de torde i sin mån kunna verka dertill, att derest H. StatsUtsk. och R. H. St:r tilläfventyrs icke skulle finna sig benägne för anvisandet af en Professorslön, utan att läroämnena ännu hunnit att defln i tift hos K. M. bestämmas, i hvilket afseende den K.
Sjukdomen behandlas af kvacksalvare med hetsande medel, massor af mat och dryck, afseende att »drifva giftet från hjärtat», och följden blir att flertalet af de angripne dö. Smittkoppsinympningen bedrifves också på ett sätt, som endast främjar smittans spridning. Det är dessa afvita förhållanden som kommittén skulle söka råda bot på och kungen har lofvat skänka penningar till inrättande af en stiftelse, där inympning kan ske under vederbörlig kontroll. Att jag bland andra utses till medlem af denna kommitté, torde vara afgjordt. Detta är första gången, jag begagnat mig af det inflytande, jag äger öfver H. M:t konungen, till att genomdrifva en administrativ åtgärd, och jag nekar icke till, att jag motser dess förverkligande med samma otåliga längtan, som jag i min första ungdom kände, då jag väntade ett kärleksmöte. Maktkänslan, känslan att kunna uträtta någonting, torde när allt kommer omkring skänka samma rusande förnimmelse af vällust, och sedan man en gång smakat den, blir man lätt slaf under sina begärelser, arbetar man, anstränger sig, unnar sig ingen ro, innan man nått ett nytt mål. Lifvet förefaller osaltadt, om man icke har någonting sådant att sträfva efter, och har man den förmånen att äga en envåldshärskares oinskränkta förtroende, kan man bibringa honom sina meningar och förslag för att sedan åter framlocka dem, i form af direkta kungliga befallningar, för hvilka man böjer sig underdånigst, med beundran för envåldshärskarens visdom – då ligger frestelsen nära Det knackar på dörren. Struensee vänder sitt hufvud. Kammartjänaren står bugande på tröskeln. – En af drottningens kammarjungfrur är härute och ber att få tala med herr etatsrådet! – Hvem? – Jungfru Gabel. – Nå, bed henne komma in! – Struensee kastar brefvet in i en af sekretärens lönlådor och reser sig upp. Strax därefter öppnas dörren åter, och Esther Gabel glider in. Hennes ansikte är vaxblekt, och de tunga ögonlocken rödkantade. En hufvudduk af silke täcker hennes hår och en schal hennes axlar och bröst.
Kammar-Rätten sä allmänt i bela wart land utbredt öfwer 1789 och 1800 ärens Bewillntngs-Förordningar. Under litel af Kongl. Kammar-RättenS vl>8ervr,non8-medel hafwa andra heligare litIsiblifwit förgätne. l3,xei-inF8-män6 ära och samwete, gifwande kraft ät den ed de swurit, at utan afseende til personer redeligen iakttaga Kronans rätt, hafwa icke sällan genom otilbörliga anmärkningar blifwit särade; också har den gihningen uppstätt, at tiläfwentyrs uägot för warmt nit för en päräknad procent af ob8e» vLrion8-medlen wällat glömffan af en skyldig aktning för Riksens Ständers ombud wid laxerinALl-ne. Säsdm ojäfaktigt benus och sä wäl til min egen som flera mina medborgares tilfredsställelse, will jag framställa en och annan af Kongl. Kammar-Rättens sista anmärkningar öfwer laxerinAen i Udre härad af Asiergöthlands län, hwilka utgingo af Kongl. Kammar Rättens Första Uevi8ion8.Lontoir den ,26 Maj 1803; de lyda ord frän ord fölunda: i 20 ob86rvLtion:
Finnas bland försäkrade varor penningar, dyrbarheter och värdepapper, konstsaker, kanoner eller mörsare, skjuteller sidogevär, krut, kulor, bly, eller annan krigsredskap, eller sådana varor, som äro lätt underkastade skada; böra dessa föremål vid försäkringen bestämdt uppgifvas och under sina rätta namn i försäkringsbrefvet införas. Vill man försäkra gods, som till krigsredskap icke egentligen hörer, men af krigande makter är förklaradt förbjudet, vare skyldig att godset under sitt rätta namn uppgifva eller åtminstone dess egenskap af förbjudet i för14 106 säkringsbrefvet införa; allt vid äfventyr af försäkringens ogiltighet och premiens förverkande. § 228. Vid försäkring af bodmeri skall, der lånet i nödhamn taget är, försäkringstagaren uppgifva första afseglingsorten, så ock om fartyg, frakt och last, samfäldt eller hvar för sig, eller endast delar deraf, blifvit för lånet pantförskrifna. 1 brist af sistnämnde uppgift anses bodmeripenuigarne försäkrade på fartyg, frakt och last, så alt, vid inträffad olycka, försäkringsgifvaren endast betalar hvad som till lånets gäldande icke hade kunnat utgå, om alla tre föremålen varit för lånet pantförskrifna; dock eger endast försäkringsgifvaren att göra sig denna bestämmelse till godo. § 226. Om, innan försäkringsgifvarens fara börjat, resan förändras, då är, vid försäkring af fartyg och frakt, försäkringsgifvaren från sin förbindelse fri; och, vid annan försäkring, fortfar hans förbindelse endast såvida resans förändring skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande. Sker ändring af resan eller faran annorledes förändras eller förökes, sedan försäkringsgifvarens äfventyr börjat, upphör hans ansvar för hvarje efter förändringen inträffad olyckshändelse, såvida ej farans förändring eller förökande skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande eller varit utan inflytande på den sednare inträffade olyckshändelsen oller skett af nödfall, föranledt af en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 227. Ombyte af befälhafvare å fartyg verkar icke till försäkrings återgång; dock bör sådant, vid det äfventyr § 223 bestämmer, för försäkringsgifvaren kungöras. § 228.
Den som var intresserad af att studera de olika nationernas smak, kunde här ha det bästa tillfälle; ty här, midships, låg his lordships roastbeef, flytande i en ymnig sås af porter, der, akterut, bredvid persern, låg hans pillau, som kommit ut hastigare än den kommit in, och salladen, som låg framför den italienska sångerskan, gaf henne genom sin gröna färg en vink om att hon ännu icke borde öfverge hoppet, utan så länge nära sig deraf, och detta så mycket heldre, som det icke, såsom salladen, kunde drifvas ut af sjösjukan. Men af första dagen blef morgon och afton, och likaså af ett par till, och tiden gick temligen långsamt, till dess att man ändtligen fick se de hvita klinkertshusen i Dunquerke glänsa i aftonsolen, och man steg i land på den långa, präktiga hamnbryggan. Passagerarne spridde sig hastigt åt alla håll: de tyska handelsexpediterna begåfvo sig in åt Belgien och Holland, persern stannade gvar, för att med första lägenhet afgå till London, det engelska koteriet for till Köln, för att derifrån på ångbåt gå upp för Rhen, der mylady gjorde de djerfvaste spekulationer på att bli rätt romantiskt stämd, och större delen af de öfriga, hvaribland befunno sig Albert och Alexis, begåfvo sig till Paris. Men vi begifva oss, om läsaren så behagar, tillbaka till Sverige, och resa som hastigast ned till Sätraholm, för att se huru der står till. «Jo det är vackert,» sade en morgon öfverstinnan, i det hon kom in i Celestines rum med tvenne bref i handen. «Tacka nu Gud, att du öfvergaf de der dåraktiga tankarne på herr målarn – här kan du få se, hvad du haft för sällhet att vänta med honom. Jag har i dag haft bref från Alexandra. Det ena är ifrån Stellan till hans mor, och det andra ifrån Nannas kammarjungfru till hennes fästman, kusken.
Exc. härefter hemställt, att BorgareStds inbjudning i ofvanomnärnnde 2 delar finge förekomma till afgörande före behandlingen af Utsk:ts Mern., samt R. o. Ad. härtill lemnat bifall, föredrogs det af BorgareStrt antagna 3:dje mom:t. af 7:de §:n i ofvanberörde Förordn.-förslag, hvilket mom. hade följande lydelse: »Likaledes må ej, utan K. M:s och R. St:rs medgifvande, några nya lån af hypoteksbanken uptages, sedan 30 år förflutit efter den dag, då K. 51. fastställt hypoteksbanken reglemente.» Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Detta Stånd har nu 2:ne särskilda gånger genomgått förslaget till förordu. i afs:de på förändrad organisation af hypotheksföreningarne i riket. Här hafva varit tillfällen, hvilka äfven begagnats, att framställa alla de anm:r, som mot förslaget i sina detaljer kunnat vara att göra, och de särskilda framställningarne hafva äfven blifvit pröfvade och ledt till förändring såväl vid första som andra behandlingen. Att nu, sedan en så grundlig pröfning försiggått, endast på ett annat Stånds fattade beslut om ett eller annat tillägg bifalla ett sådant förslag torde vara ganska betänkligt, i synnerhet som det är af beskaffenhet att betydligt förändra hela hypotheksbankens verkningsförmåga och verkningslust. Dessutom skulle, genom bifall till det härföreslagna fiuanciela tillägg, K. M. och R. St:r beröfva sig en rätt, sora de ovilkorligen hafva, att, innan dessa 30 år äro utgångna, pröfva huruvida förändring å de upgjorda föreskrifterna borde ega rum. På dessa skäl anhåller jag att H. o. Ad. ville afslå inbjudningen. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. afslog R. o. Ad. BorgareSt^ts inbjudning uti ifrågav:de hänseende. Sedermera förekom den af BorgareSt:t beslutade nya §:ii, som lydde sålunda: »Hypoteksbank eger icke uptaga penningar emot s. k. premieobligationer. » Frih.
Vid förehafd granskning af den för Rikets Ständers Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret nu gällande Ansvarighets-lag af den 12 Mars 1830, hafva Rikets Ständer funnit: alt densamma i flere delar icke står i öfverensstämmelse med de för Riksgälds-Oontoiret senare utfärdade Reglementariska föreskrifter; alt förenämnde Lag hänvisas till Allmänna lagen i fall, för hvilka denne senare icke är tillämplig; äfvensom att, ehuru jemväl det så kallade stora Credilivet numera anvisas på Riksgälds-Contoiret, någon ansvarspåföljd dock icke är i Ansvarighets-lagen stadgad för Rikets Ständers Fullmägtige i nämnde Contoir, för den händelse, att de bryta den förseglade anordningen uppå, eller utbetala Credilivet, innan Riksdagskallelsen blifvit i Hufvudstadens kyrkor kungjord; hvadan Rikets Ständer, som ansett ifrågavarande lag fordra en fullständig omarbetning, för deras del, beslutat, att densamma må erhålla den lydelse, i underdånighet bifogade förslag innefattar; och få Rikets Ständer, jemte öfverlemnande af detta förslag till E. K. M:s Nådiga fastställelse, äfven hemställa, alt 2 §. uti den för Rikets Ständers Fullmägtige i Banken den 12 Mars 1830 utfärdade Ansvarighets-lag må utgå, enär denna §., efter den förändring, 63 §. Regerings-formca erhållit, numera e| finner tillämpning.' Rikets Ständer framhärda &c* Slockholm den 26 Maj 184L 74 2 Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, TV.-o 343- Förslag till Ansvarighet s-lag för Rikets Ständers Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret, 1 §‘ .
Enligt ett med Majoren Nordenstjerna upprättadt, contract, håller lian ljus och conditionelt ved för casernen och stallen, stall-attirail m, m. emot en årlig ersättning af 666 R:dr 3a sk. Banco; och ehuru detta år det enda så beskaffade contract som finnes, skall likväl staden^ Statssamt Allm. JBesv, och Oecon.. Wiik, Betänkande JS',o 4$» 5$ efter serskilde öfverenskommelse!’, med penningar ersätta åtskillige personer tor inqvartering.. I öfrigt förmäler Magistraten, att staden vill åt Kronan öfverlåta casein, kokhus och 2:ne vid Östergatan belägna stall för till» sammans 3o,ooo Rrdr samt ett i norra delen af staden beläget stall för B.ooo Rrdr, allt Banco; att den för Götheborg, i medeltal, upptagne inqvarterings-kostnad, rom utgår enligt med garnisonen upprattade contract,. innefattar följande poster: inqvarterings-utgiften förtrupper, railitaireoch slotts-stater 14981; för Handräcknings-Båtsmän och Lots-Ålderman 1 ro fi:dr, löner för I11- qvarterings-veikets betjente och extra utgifter 1,291 Rrdr; för servicens underhåll i casernerne jemte assurance-premien derföre 1554 R:dr; samt sammanlagd calculerad ränta å kostnaden för Artillerieoch Husar-casernernes uppbyggande 7,161 Rrdr.
4-> så att till år 1826 endast utbalanceras R:dr 7,416 43. 5.; men hvarpå inom 1826 års slut någon den ringaste afbetalning 454 Ståts-Utskottets icke skott; hvaremot ut i sistnämnde Srs Hufvudbok blifvit synlig en vid Wadstena Hospital tillkommen ny ProprieBalannce af R:dr 7,9.64: 36. 9., så att till år 1827 utbalanccras en summa af R:dr 14,681: 32. 2. Efter den upplysning, som Utskottet erhållit om sistberörde, så betydliga Proprie Balance, har målet i laglig väg blifvit handlagdt, och lärer nu bero på K. M:ts Nådiga pröfning och afgörande. De granskade Hufvudböckerne har Utskottet funnit väl inrättade och i öfrigt utmärkte af ordentlighet, så att i dessa delar något vid Räkenskaperne icke varit att anmärka; men det är en annan omständighet, hvilken under Räkenskapernes granskning ådragit sig Utskottets uppmärksamhet. Efter hvad en uti Hufvudböckerne gjord korrt anteckning föranleder, har allt ifrån är i8o4 ibland Fondens skulder varit år ifrån år, under Rubrik! Konungens Ensaks BotesMcdelj balanceradt ett Capital af ii,533 R:dr 16 sk., för hvilket hvarje år blifvit påförde 692 R:dr såsom ränta, hvadan till år 1827 utbalanceras Capital R:dr 11,533: 16. och ränta Redlig, 515: 36. 11. eller tillhopa Skuld R:dr 3i,o4g: 4- 11. — Deremot upptages uti samma Conto på andra sidan, såsom Fondens fordran, R:dr 5og: 27. 3., hvilka äfven år från år löpa oförändrade. Någon annan bestämd upplysning oin förhållandet härmed har Utskottet icke varit i tillfälle, att sig förskaffa, än den, som står att inhemta af K.
Jag tager mig blott friheten erinra, att rubriken å Utskottets Betänkande utvisar, det man med hela denna inrättning åsyftat en .Discont för handeln och den större Rörelsen; och jag hemställer, huruvida det härmed kau stå tillsammans att utgifva lån till mindre belopp, än åtminstone 1000 R:dr. Den 7 December e. in. Herr Hjerta: Det synes som Herr Cederschjöld icke öfvervarit öfverläggningarne om detta ämne från början; ty det hade i annat fall varit honom bekant, att den af Utskottet uppgjorde rubrik för ifrågavarande låneanstalt blifvit förkastad. Hvad sjelfva saken angår, skulle det vara hårdt, om de, sora hittills haft rätt att belåna sina actier och papper till ett nästan obegränsadt minimum, eller 5o R:dr, nu skulle sättas i en annan cathegori och kanske helt och hållet betagas lånerätten. Jag instämmer derföre med Herr Tham och tror, att ändamålet vinnes, om man, med bifall till Utskottets förslag, blott tillägger: Med undantag af lån på actier. Friherre Boye’. Jag ser uti ifrågavarande sak intet hinder att efter behag kalla rörelsen stor eller liten. Men då man stadgat, att den fond af 5oo,ooo R:dr, som förut varit anslagen till publika pappers belåning, skall sammanslås med upplåningsfonden, under förbehåll, att dessa pappers belåning skall fortfara äfven om upplåningsrörelsen ej kan bringas i verkställighet, synes mig följden vara klar, att äfven sättet för denna belåning bör bibehållas, sådant det hittills varit. Jag understödjer derföre Herr Thams förslag. Herr von Hartmansdorff\ August: Det 5i H. 18 * 276 Den 7 December e. m. synes, sora ville man i tillämpningen frångå de åsigter, som gjort sig gällande i grunderna för Bankens lånerörelse. Man åslundar nu tillskapa en ny Discont, olik de äldre blott deruti, att den tillkommer genom upplåningar, då de andra grunda sig på Bankens egna capitaler.