Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
April 1810 och förbiseende af ännu gällande lagbudet i 3 kapitlet 6 § Straffbalken, yrkat, att landshöfdingen och landssekreteraren måtte för åtalade felaktigheten, jemlikt grunderna i 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, fällas till ansvar, och dem åläggas att ej allenast hålla Kongl. Maj:t och Kronan skadeslös för fångspis åt Höckert från den 9 December 1842, då Kongl. Hofrättens den 28 för utgå ngne November angående Höckert gifna utslag varit för Konungens befallningshafvande tillgängligt, och intill den 29 April 1843, då detsammas verkställighet börjat, utan äfven godtgöra Höckert för lidandet af hennes obehöriga qvarhållande i fängelse, derest hon på sådan upprättelse gjorde anspråk. Sedan Konungens befallningshafvande, som häröfver är vorden hörd, i afgifven förklaring, med åberopande af hvad förut blifvit anfördt och på vidare upptagna skäl, yrkat befrielse från åtalet, och derjemte tillkännagifvit, att upplysning om Höckerts nuvarande vistelseort icke kunnat erhållas, så att yttrande, huruvida hon gjorde anspråk på ersättning för det lidande, henne tillskyndats genom den fördröjda fängelsetiden, icke kunnat infordras, har Kongl. Hofrätten, genom utslag den 13 Februari innevarande år, sig utlåtit, att enär lagens föreskrift i 3 kapitlet 6 § Straffbalken icke blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, hvilken endast handlade om mildring i straffet för lägrad qvinna, funne Kongl.
Hennes ansikte är äfven välbekant för mången tafvelälskare såsom flickan i den engelska målarens, Sir J. E. MillaFs tafla » Nej ». Taflan föreställer en ung flicka, som med ett bref i handen funderar på det afgörande svaret. » Ni får kalla den, hvad ni vill, » Ja » eller » Nej », lär artisten ha anmärkt. Nu kommer den helt visst att kallas » Ja », och ägaren lär ha för afsikt att som bröllopsgåfva öfverlemna den till Stanley och hans brud. de latinska namnens begynnelsebokstäfver —, föremål, som en person kan antagas bära på sig, föremål i rummet m. m., som lämpligen kunde schematiseras. T sådana fall, där frågeorden kunde låta stela eller onaturliga eller borde hafva fördubblats, begagnade vi åtskilliga småknep. A f dem minnes jag nu ej annat, än att min far i det sistnämnda fallet begagnade orden: » min gosse »; t. ex.: I st. f. » ser du, ser du » d.) frågade han: » Ser du, min gosse; &gt;. Ja, så var det med den saken! Historien upprepar sig alltid (som det så gentilt heter), äfven när den utkommer med rättelser och tillägg. I betraktande af kvinnans vilkor komma vi På grund af min ungdoms naturliga öppenhet, inom ett annat, högre gebit än styrkans och svarade jag vanligen: » Nää, vars », under det jag i den naturliga maktens. Hennes ipträde inom mitt stilla sinne angående mina intenvievare tänkte något, som jag — visligen aktade mig att tala om. samhällsordningens område — egentligen det Med själfva hemligheten var jag tyst som muren, och, första beviset af vördnad för den svages rätt så vidt jag vet, kom heller ingen under fund med — är därför den viktigaste inre epok i mänskkonsten, tack vare min fars ytterst lediga uppträ- liga samhällets historia, emedan det innebär dande. Under sex å sju år (jag var ungefär 7 år, då vi började) egnade vi nästan dagligen någon stund åt konsten, samt vunno en rätt betydande färdighet.
Om jag fått lof att sjelf välja mina föräldrar, tror jag nog att jag först och främst skulle anhållit att få dem något yngre. När jag växte upp hade min far och mor redan hunnit glömma, att de sjelfve varit unga en gång; så längesedan var det. Jag kan aldrig minnas min far annat än som en gammal, gråhårig man med militärisk hållning och – om vintern – en stor pelsrock, som jag förmodar kunde ha varit ganska lämplig i Ryssland och som han icke ens tog af sig inne i sitt rum, der temperaturea dock vanligen var 20–25 grader Celsius. Han hade en berghelsa och han var en jätte. Det han var mest stolt öfver i verlden var sin armstyrka, sin vackra figur och sina små fötter. Han hade – efter hvad jag kunde förstå – i sin ungdom varit blond, sentimental, häftig och totalt utan sjelfbeherskning. Min mor – hvad hon skulle ha passat till abedissa i ett kloster! Nu hade hon endast mig, stackars unge, att tillämpa sina grundsatser på; ty mina två systrar hade längesedan undandragit sig hennes välde. Jag skulle delas mellan mina föräldrar; sex timmar om dagen var jag min mors privategendom. Hon ville icke sätta mig i skola och icke heller ha guvernant; derför undervisade hon mig sjelf. Under min fritid stal jag mig alltid till att vara samman med min far. Han hade två egenskaper som lockade mig oemotståndligt: sinne för friluftslif och förmåga att berätta. Han lärde mig rida, brottas, skjuta med pistol m. fl. manliga idrotter; han behandlade mig i det hela taget som en pojke. Han kunde vara förtviflad och melankolisk, men också munter och lustig. De historier, han berättade, fingo sin färg af hans sinnesstämning. Ibland slutade de med, att indianer sköto honom ihjäl och hundar släpade bort hans kropp. Hur hejdlöst jag grät dervid! – Men så fort jag kunde befara, att min mor var i tillfälle att se oss, gled jag sakta ner från hans knän; och om hon frågade mig, hvarför jag gråtit, svarade jag alltid »för ingenting». Oftast låg det emellertid öfver min fars berättelser en oemotståndlig, smittande humor; och det humoristiska elementet var för mig mera tilldragande än det tragiska. Min mor var alltid tragisk, strängt tragisk, utan tårar.
Hvad blifver af vår hamn, och mennisko-namnet vi fördom? Märk då, min son! som dygd sig grundar å Gud och i äron, Så är ock ingen dygd, som icke beror uppå visdom; Vett är dygdenes ljus, och visdom är dygdenes öga. Vett hörer arbete till; vinns ej utan idkeligt omak; Allt, hvad träffligit är, hvad högt och i kostliga värde, Allt, hvad prisligit är, hvad lof och rosande värdt är, Allt gifver oss vår Gud, genom idkesamt arbet och yrkan. Själen i allom är enahand’ art, utaf himmelisk ädli: Skillnaden är, att den ena, som glömd, blir liggand’ i stoftet, Der den andra tags upp; hon vaskas, hon skiras och kratsas, Glättas, och igrafs allrahand prydliga form’ och figurer; Sådan är skillnan uppå den själ, som är lärd, emot olärd. Själen i mennisko-kropp, som en eld förborgad i flinto, Finner hon ej sitt stål, så gnistrar hon aldrig i blysning. Själen är hvars mans ägn 33; men blind, och bunden i mörker: Visdom är själenes sol, som töcknen skingrar och dimman, Att hon skönliga se kan, hvad henne tjenar och höfver. Profven är’ konstrik; skönjs oft flärd uti glimmande gullglans. Vill du nu säga, min Hercule! mången är lärd, men en åsna, Toker i allt det han talar och gör, en tölper i gästbud, Dock är han lärd: nej, Hercule, nej! En sådan är olärd, Fast honom flödde latin öfver öronen ned uppå skägget. Än är ock ett, som märkligit är: Om än allhanda lärdom, Allsköns dygder och himmlisk vett ditt hjerta bekröna, Och den ädela Mildhet allen hon fattas i kronan: Så är’ all’ öfriga dygder af intet ljus, utan anseend’. Ty, hvad är Gud? om ej god, och sjelfva godhetens ursprung?
Klas Fleming, Gustaf Horn, Jöns Kurck och andra magnater talade finska. Kristina begärde af dem en ordbok: det fanns ingen; en grammatik: det fanns ingen. Hon vände sig till Hagar: Du är från Finland; lär mig finska! Hagar hade uppvuxit i en svenska talande bygd af Nylands län och kände grekiskan bättre än finskan. Hvad? Icke känna sitt lands språk? Vara så lärd och så hjälplöst okunnig! Jag har läst biskop Erikssons finska postilla. Nåväl, uttyd för mig dessa underliga stafvarna! Och Kristina uppslog vid sidan af den finska bibeln vulgata, Gustaf II Adolfs svenska bibel och en tysk öfversättning, för att genom jämförelsen komma till ordaförståndet. Drottning Kristinas finska bibel af år 1642, hvaraf numera blott få exemplar undgått tidernas härjningar, var för sin tid omsorgsfullt, nästan praktfullt utstyrd i stor folio. Titelbladet föregicks af ett vignettblad i träsnitt, föreställande de finska landskapens vapen. Därefter lästes i stor stil med ornamenter en titel, som redan i stafningen bar tydliga spår af ett nytt skriftspråk i dess linda: »Biblia, Se on: Coco Pyhä Ramattu Suomexi. Stockholmis, präntätty Henrich Keisarilda Anno 1642.» Drottningen smålog. Jag förstår redan hälften: Biblia, Stockholmis, Henrich Keisarilda och årtalet. Aldrig hade jag trott, att finska språket vore så lätt. Här är en dedikation till hennes majestät, anmärkte Hagar, vändande bladet: »Suuriwaldialle Förstinnalle ja Frökinälle Fröken Christinalle, Suuri Förstinnalle Suomes» etcetera. Och vidare: »Jumalan Armo ja Rauha, meidän Herran Jesuxen Christuxen cautta.» Sedan följa öfversättarnes underskrifter: Æschillus Petræus, Martinus Stodius, Henricus Johannis Hoffman (Masku), Gregorius Matthæi (Piikkis). Å, jag känner botten under fötterna. Jag kan öfversätta Förstinnalle och Frökinälle. Det skall gå i mig som skirdt smör, Hagarille. Se, nu vet jag redan ditt namn på finska!
Frih. Creutz, Stephan: Då jag flere gånger talat i della ämne kan jag icke hafva mycket att tillägga. Till en början hem bär jag Utsk. min tacksamhet derför, att det afgifvit ett Betänk., sorn synes kunna antagas och åstadkomma en lycklig lösning af frågan. I detta Betänk, erkänner Utsk. toleransen och religionsfriheten såsom en statsgrundsats, och säger, att landsförvisningsstraffet numera icke kan anses lämpligt. Jag beklagar blott, att man icke borttagit böter och fängelse för olika tänkande, och hoppas att man framdeles medgifver frihet att i allmänt tryck framställa sådana olika tankar. Förslaget har visserligen åtskilliga brister, men jag tvekar dock icke att biträda förslaget i sin helhet. Väl hade varit, om Utsk. hade närmare följt Norrska dissenterlagen. Denna lag synes mig upfylla alla de anspråk dissenlerande församlingar och dem den rådande kyrkan kunna hafva på dem tillbaka. Den siste talaren har berört de olika punkterne i förslaget. Jag hade också ämnat göra det, men inskränker mig nu till 1, 5 och 10 §§. Enligt § 1 skall en person, som vill utträda ur statskyrkan, först förmanas af sin själasörjare och, om han ändock fortfar i sitt beslut, varnas inför kyrkorådet. Detta stadgande anser jag olämpligt, ty denna procedur kan uttänjas under flera år, och sålunda förorsakas endast tidsförlust, g 5 hade jag önskat, att Utsk. helt och hållet uteslutet, f afside på 10 g förenar jag mig med den siste talaren. Jag inskränker mig nu till dessa anmärkningar. 184 Den 3 Februari e. in. Hr Carlheim-Gyl lenskjöld, Henr. Adolf Oscar: DS denna fråga förra gången förevar hos R. o. Ad., ansåg jag mig till följd af dess outredda skick böra yrka återremiss å densamma i afsigt att Utsk. skulle föreslå R. St:r att aflåta underd. skrifvelse till K. M med anhållan, att tillämpning af landsförvisnings-straffet skulle intill nästa Riksdag inställas, att åtal icke finge anställas med mindre än att Just.Kansleren sådant förordnat, och att åtgärder till förekommande af proselytmakeriet måtte föreslås.
Konung Henrik var vid denna tid i Aqvitanien upptagen af fransmännen; men han begagnade den myndighet, påfven gifvit honom, till att återinsätta Dermot Mac Murraugh, konung af Leinster, i hans rike, en konung som hade röfvat en annan mans hustru och som hvarje höfding i Irland ville straffa. År 1172 gick Henrik sjelf öfver till Irland för att mottaga hyllning af Roderick 0 ’ Connor, landets öfverkonung. Efter att sedan nominelt ha öfverlemnat hela landet åt tio af sina följeslagare, återvände han till England. Irländarne gjorde ett tappert motstånd mot sina norrmanniska herskare, och efter mycken strid och blodsutgjutelse kom landet ännu en gång i sina gamla herrars besittning med undantag af ett litet distrikt, som kallades Pale. Detta Pale utgjorde en koloni och ^nneslöt Dublin, Louth och Kildare samt en del af Meath. Det styrdes af en af den engelske konungen tillsatt vicekonung, en embetsman, som sträfvade att icke blott sköta Pales angelägenheter utan äfven göra sin myndighet gällande bland de infödda höfdingarne. Mellan Pale och. det öfriga Irland uppstod en bitter fiendskap, och under flere århundraden läsa vi om ingenting annat än krig mellan irländarne och engelsmännen och äfven mellan de irländska höfdingarne sjelfva, hvilka engelsmännen för sina egna fördelars skull ständigt uppeggade mot hvarandra. Under Henrik III pålades " tallage " d. v. s. det system, enligt hvilket en del af en mans lifsförnödenheter betalas såsomtribut eller skatt. Häröfver grämde sig irländarne mycket, och dertill kom att i Dublin stiftades lagar af ett parlament, valdt af medlemmar i Pale, och i hvilket vicekonungen presiderade. De båda raserna förblefvo skilda, trots alla ansträngningar som gjordes att sammansmälta dem, och ' deras hat gick så långt, att de engelska klostren t. o. m. vägrade att upptaga irländare och de irländska att upptaga engelsmän. När Henrik VIII kommit på tronen, skred han till verket att på allvar eröfra Irland.
En tid fylde hon sitt lif med en sorts surrogat för verkligt innehill genom att kokettera för sin man, genom att ined erotiska finter locka honom från sitt arbete och i hennes armar. Utlaggandet af dessa fina snaror, hasardspelet om hans kyssar, förströdde henne till en tid. Men han var ett allt för otacksamt förenial, alldeles för ärlig och rattfrani, lade för litet märke till hennes vaxlande miner och stamningar. S i gick hon öfver från miss-hjeltinnornas näpna förlofningsstadium till deras utveckling såsom missförst$dda, ouppskattade, förbisedda hustrur. Hon leddes jämmerliga i enformigheten, ensamheten och hvardagligheten. Hon var romantiskt olycklig med denne tarflige, fåordige, prosaiske jordbrukare. Men sa koni hennes lifs roman. - Börje hade haft en barndonisvan, som nu kom och slog sig ned p$ ett längre besök hos dem. I ' al var en af dessa halfqvinliga, astetiskt öfverförfinade, excentriska och exotiska, iiärvösa unge män, hvilka Herman Bang plägar t~eteckna så- soin specifikt moderna. &gt;Hela människan paminte om en ödla; den mjuka, smala kroppen; de 13ngstrackta händerna; denna breda mun; men framför allt hans ögon: halfslutna, stora, glansande Iiruna. De tindrade mot dagen som en sinal strimma, - en simmande mörkbrun glans, inellan skuggningen af svarta ögonhdr. Det var ett blekt, tunt ansigte, med en hy som syntes genomskinligt fin. Ilet svarta haret var glest, kammadt ned i pannan och kortklippt. Han var klädd i en onaturligt lång rock, knappt anda upp till hakan; och den koin det smärta, smidigt kraftlösa hos hans figur att annu mera falla i ögonen. :) - Han hade irrat omkring allt sedan han blef vuxen ute i det europeiska turistlifvet. Han var blaserad, lefnadstrött, pessimistisk - men behagsjuk, svärmisk, njutningslysten. Han lärde Marianne, hvad man - detta engelska ord, för hvilket kurtis ar en menar ined ~flirtation~,
KronPrinsen Gustaf för-ränrade Capital a 5 proc. af 36,696:47.6. 1,834: 40- ^ 7:0 Jntereste a Wermelands Landtwarns Castas Capital a 8 proc. af 4,820 R:dr - 288: 8w Tillökning i Statsprisrt för koppar-räntan och stagskatten - 4- 8,241:, Transport 7Z,94«: 8. Rrv ;8» O är §i4 Den 29 Iunkk. Transport 73,948- n, 8. 9:0 Tillökning i Statspriset för Kronans TiondcTackjern n,886: zr. — Summa arlG tillökning R:dr 85,834: 4Z. 8» Härifrån afgär den ofwan upptagne minskning i Stattin, komsterne »9,792- zr. —. Således äterstäende tillökning uti inkomsten - R:dr 66,242: n. 8 Derutom hafwa Riksens Ständer welat L underdånighet welat hemställa, om icke den hyra till Kronan för Caflernen a Skeppsholmen i Stockholm, som altsedan ar 1797 af Compagnie Cheferne wiv Kongl. Armeens flottas Stockholms Escader blifwik erlagd med 400 R:dr Riksgäld eller 2662 R-dr B:co, borde nu, da Jnqwarterings-penningarne för Armmeens Flottas manskap wunnit en förhöjd nurneraitt i Bankomynt, utgå i denna myntsort, till den först faststäldte numeraire eller 422 R:dr.
Hinc illce lacrymce! Den omhvälfning, som framträdde i och med denna reform — vi kunna ju kalla den så, all den stund den ändock genomdrefs på fullkomligt oblodig väg — den förde åter fram på första planet det samhällselement, som en Ur dagens Krönika. 1gång bildade kärnan af svenska folket och som äfven fri-boret styrde Sveriges öden, innan ännu lybska krämare och efter dem från söder och öster och vester hopvärfvade krigs-höfvidsmän kommo att med understöd af rent af fiendtliga eller också allt för svaga och ofosterländska regenter skifta landet sig imellan likt ett eröfradt byte. Än en gång ljuder den svenske bondens röst högst på tinget, fast ty värr — och det är en sorglig sanning att säga — förhållandena nu hafva förändrat sig derhän, att äfven bonden finner sig hafva sina särskilda intressen att hålla på och redan från första ögonblicket, trotsande på sin sidas större talrikhet, framhäfver dessa med en ensidighet, som endast allt för ofta kommer honom att förbise de gemensamma fosterländska intressenas större vigt och betydelse. Och så hafva vi de senaste årtiondenas lika fruktlösa som förbittrade strider om fosterlandsförsvar och grundskatter fullt färdiga. Det är likväl icke blott en ny maktfördelning, som blir följden af 1865 års representationsförändring. Detta uppoch ned-hvälfvande framkallar äfven ett annat fenomenr som med en den allra vackraste utgångspunkt, om man så vill se saken, i den äldsta ståndsfördelningens historia dock blir till sin omfattning skäligen inskränkt och till sina syften skäligen dunkelt att utreda. Det är den fast öfverra-skande förbindelsen mellan den till makten komna bondemajoriteten och en till antalet ytterst ringa, men i fråga om handlingskraft och skarpsinne lika öfverlägsen minoritet af det fordna första privilegierade ståndet. Detta i sitt slag egendomliga och, som sagdt, öfverra-skande förbund personifieras från första stunden i sin upp-hofsman, grefve Arvid Posse, oppositionsjunkem från decem-ber-dagarne 1865, sedermera landtmannapartiets ledare och sammanhållande kraft, och slutligen den förste mannen i den första landtmanna-ministéren.
Dea förlust de gjort, måtte icke hafva varit stor. För det större Skånska virket , har Kronan gifvit 40 sk. och då det blifvit transporteradt, bär det kostat 50 skoch för det , som kommit från Dantzig , t R:dr 4 sk. Svenska Bancosedlar. Det senare har kommit från Pålen, blifvit lagdt i flottor , och med stort besvär löndertagit på flere ställen. Det mätte ej vara dyrare att hugga i Skåne, och har man kunnat lefverera utländskt Eke för i R:dr 4 sk. i Danzig, så måtte det ej vara så litet, att betala nära 1 R:dr vid Skånes stränder. Hvad Tullen på Eke angår, har jag ej någonsin hört, att sådant blifvit hit infördt, när ingen tull på detsamma varit lagd, och d& tror jag ej eller, att man risquerar att det skall ske hädanefter. Det biefve således ensamt Krontn, sorn skulle för det virke, den Den «o Auguttt e, m. Po* bamter , betala till Kronan. Derföre tillstyrker jag , att ingående tullprocenten må blifva högst obetydlig. Grefve Spens-. Jag vill ej bestrida Herr Hjerta hvad han yttrat , att ej blott Kronan, utan ock enskilt* införskrifva Eke, men jag vill hemställa 5 huruvida icke då man lör en del trädvaror fastställer 5, 4 och 3 procent och för en annan del 20 a 30 procent i utgående tull och då man till och med yrkat högre tull på dem, snarare än lägre, allt på den grond att man ansåg dessa Varor förrponliga att behålla i landet, det ej deraf är en följd , att de sorn hafva högre utgående måste hafva lägre ingående tull. När man satt 10 procent på tall och gran, så mätte det ej vara obilligt att sätta blott 5 a 4 procent på Ek eller lägre. Det blir ändå ej samma förhållande, sorn på utgående tullen. Herr Silf ver Jim-. I anledning afHerrNordenskjölds yttrande, tror j g mig böra hafva äran upplysa det Kongl.
Med den erinran, att de af Revisorerne omnämnde, här i frågavarande, betydliga behållningar i LandtRänterierne icke bestå uti Con - ( '64 ) tunie penningar, utan i Valeurer å Stämpladt Papper, hvarmed Förrådet häraf i hvarje Län måste vara sorteradt, instämmer StatsContoiret i öfrigt uti hvad Revisorerne anfört om nyttan och nödvändigheten af en förbättrad method för ChartaeSigillatm-Redogörelsen; och har StatsConloret, som först med år 1829 öfvertagit styrelsen öfver ChartagSigillatae-Verket, efter den korrta erfarenhet som i dessa ärender kunnat vinnas, redan varit betänkt på upprättande af nya Räkenskapsformulairer i detta afseende, hvilka, jemte nödiga Föreskrifter, ofördröjligen skola i underdånighet blifva Eders Kongl. Majrts Nådiga pröfning underställde. Vid Avesta Bruks Directions Räkenskaper hafva Revisorerne icke funnit anledning till annan anmärkning, än den, att de i vissa fall äro förde efter Bruks-år, hvaraf handt, att en del af Verificationerne för det Räkenskaps-år, som granskats, igenfunnits först i följande årets Redogörelser, och anse Revisorerne, alt, för möjligheten af en fullständig granskning af dessa Räkenskaper utaf Rikets Ständers Revisorer, en föreskrift om deras upprättande och afslutande efter Kalender-året är nödvändig. Den i dessa Räkenskaper redoviste betydligaste Uppbörden, Koppar Räntan debiteras för hvarje månad, och Kalender-årsberäkningen är härvid uti Års-Redogörelsen iakttagen; men den öfriga, mindre betydliga, Uppbörden, Avesta Köp pär Tull, debiteras för Bruksåret, som börjar den 1 Oclober och, derifrån räknadt, delas uti Qvartaler, af hvilka för det första och andra, eller från och med October till och med Mars månader, den debiterade Tullen på en gång lefvereras, vanligen i medlet af påföljande Maj månad; för tredje Qvartalet lefvereras serskildt i medlet af Augusti, äfvensom för det fjerde i medlet af November månad. Ehuru
Jag år nu icke i tillfälle att närmare utveckla detta ämne, ty den bårom lif i PräsfeStåndet våckta motionen, var ännu för kort tid tillbaka mig obekant; men sedan jag fick underrättelse om dess tillvaro, skref jag genast till Gölheborgs LandsCanzli, och har nu derifrån fått mig tillsänd en tofia öfver Kronobetjeningens oeconomiska ställning, som år så bevekande, att jag förmodar, det StatsUtskottet deruti skall finna skål att jemka dess afgifna Betänkande; jag anhåller derföre om återremiss af detta Betänkande. I öfrigt instämmer jag med Herr Ehrenborg deruti, att ett anslag må afsåttas till ^bestridande af tryckningskostnaden för LånsKungörelserne, men förmodar att der« vid uttryckligen förbehålles, att ersättning icke utgår för andra Kungörelser, ån dem, som röra allmänna ärenden, och icke för dem, som angå enskildas angelägenheter, såsom auctioner och dylikt. Herr Grejven och Landt-Marskalken frågade om Ridderskapet och Adeln ansåg Statsutskottets Betänkande böra, i anledning af de dervid nu gjorde anmärkningar till Utskottet återremitteras. Ropades starka Ja, jemte några Nej. I anledning hvaraf Herr Grefven och LandtMarjkalken förklarade, att som, efter hvad han tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, proposi *" > 203 Öen 7 April c, m. iioneri blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen. Föredrogs å nyo och bifölls Statsocli RancoUtskottens den 2 dennes afgifne samt den 5 derpå följde på bordet lagde Utlåtande, angående Götha CanalDirections anhållan, att nii genast få uti Riksens Stånders Bank, å Bolagets vägnar, lyfta de af detta års anslagne byggnadsbitråde återstående 200,000 R:dr, utan att behöfva förut hafva infordrat den sista actieinsättning, sorn Riksens Stånders beslut år 18i5, utsätter inom utgången af innevarande år„ Företogs lill pröfning StatsUfskottets deri 29 sistledne