Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För att bevisa denna min opinionsyttring, hvilken endast derföre synes sträng, att den är concentrerad, likväl icke så mycket som den kunnat och bort vara, om jag i samma period kunnat inrymma åtskilliga andra utmärkande egenskaper, hvilka äfven synnerligen måste falla samma föredragande till last, såsom ogenhet mot Representationen och dess å folkets vägnar framburna önskningar , obestämdhet i åsigter ledande till orättvisa och undantags-systeme vid behandling af frågor rör:de handel och näring, m. e. o., en sådan oefterrättlighet, som påtagligen innefattat en uppmaning åt de mera förmögna inom handelsclassen alt försöka sin lycka med ansökningar om licencer, — behöfver jag endast åberopa Const.Utskts remisser till Riksrätt, nemi. En hvar kan i sitt exemplar af Const.Utskts mern. efterse hvilka åtgärder under dessa numror äro upptagna. Jag inskränker mig blott att nämna, alt deribland finnas frågorna om Jude-reglementet, om nya Trollhälte-canalbolaget, om tolagen, om K. myntet, om bank-associationer, om cabinettscassans sammanparande med Barthelemy-fonden , och om disposition af Filenska medlens afkastning. Öfvcrtygad som Den 3 Juli f. m. 319 jag är, att den Regering, som framgent bibehåller i Rikets tjenst en person, hvars offentliga handlingar aro så talande emot honom, icke inser och följaktligen behöfver upplysning om de slutsatser en hvar medborgare deraf mäste anse sig berättigad att draga, har jag sålunda måst yttra mig om den nu var. Presidenten i K. Commerce-colkm. Fullgörandet af denna obehagliga pligt att uttala opinion emot afsigter, inskränker sig lyckligtvis till blott ännu en person, nemi. den äfven nu afträdde Statssecretzn för krigsärender; men karakteren af hans tillstyrkande vill synas vara af en hel annan art, nemi. af ett, i förening med trotsande af R. St:s rätt i statsregleris-frågor, tydligt framstående bemödande att utvidga det s. k. K. prserögativet, och således undergräfva det constitutionella systemet.
Redan för i eller 3 riksdagar sedan, har jag på detta rum beklagat, att en grundlag finnes, som medgifver en så omoralisk rättighet, som ostracismen. Jag har förklarat min afsky för den tanke, att den auctoritet, som skall lemna lagens beskydd åt alla medborgare, sjelf skall sakna allt beskydd och vara blottställd fölen godtycklig opinionsyttring. Jag upprepar detta yttrande och får förklara, att så samvetsgrannt jag under föregående riksdagar afhållit mig från deltagande i val till opinionsnämd!, så skyldig anser jag mig att äfven nu afhålla mig derifrån. Gr. Frölich, David: Jag vet icke hvem den värde Friherren tagit sig friheten att onämnd apostrofera, såsom den der ämnade sig till fastings marknad, och derföre hade behof af skyndsamhet i fråga om val af opinionsnämden. För min del får jag förklara, att jag hvarken ämnar deltaga i valet, ej heller har för afsigt att besöka fastings marknad. Den 20 M n r s f. ra. 38<) Uppå derefter framställd propos., blef den nu föredragna inbjudningen antagen. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, under erinran, att, enligt Reg.Fm oell Riksd.Ordn., de ordinarie ledamöternes antal i den ifrågavar. nämnden vore 12, att då R. o. Ad:s närvar, antal vore ganska stort, och valet således säkerligen lomme att upptaga en stor del af morgondagen, det kunde bända, att någon af de 12 personer, som erhållit de flesta rösterna, blefve hindrad eller icke hunne blifva om valets utgång underrättad, innan den tid på eftermiddagen, då nämnden skulle sammanträda, hvarföre det vore nödvändigt att äfven välja några suppleanter; och hemställde Hr Landtm, alltså, om R. o. Ad., i likhet med hvad vid sista riksdag skedde, äfven vid denna skulle behaga bestämma deras antal Lill 4* Ropades ja.
Han fann nemligen i en af sina sjöbodar, hvilken byggnad hvilade på fyra låga stenpelare, att tvänne fat af hans finaste jamajkarom voro nära tömda, och vid undersökningen om en så egen stöld på en plats, der ingenting i afseende på lås och bommar syntes rubbadt, kom han ändtligen underfund med att stölden skett från sjösidan på det sättet att någon krupit inunder byggnaden, uppbrutit ett par golfplankor och genom denna öppning bortfört den aftappade jamajkan. Mycket allarm blef nu i staden, men i trots af såväl herr Kristofer Norbergs som hans handtlangares skicklighet i konsten att spåra, kunde man icke finna minsta ledning till hittande af tjutven. En liten tid senare upptäcktes af egendomsegaren, hos hvilken monsieur Veaugrand var anställd, en betydlig stöld af penningar. Lyckligtvis gjordes upptäckten af en bland husets medlemmar i samma ögonblick som den nattlige tjufven försvann från det rum, der penningarne lågo. Tjufven var ingen mindre person än språkläraren Veaugrand, som likväl kom undan, utan att sjelf veta sig hafva blifvit sedd. Tidigt följande morgon blef ny uppståndelse inne i staden. Saken anmäld för vederbörande, satte genast på fötter en sträng undersökning. Man letade öfverallt efter Veaugrand för att arrestera honom, men han var icke till finnandes i hela staden eller grannskapet, och likväl kunde han icke hafva flytt långt, om han ens flytt någorstädes, då han icke ansåg sig vara misstänkt. Troligen hade han gifvit sig ut på en af sina småresor, hvilka han ofta företog tidigt på morgnarne; och vid undersökningen af den plats, der han brukade ha sin jakt, befanns ock att den var borta. Grosshandlaren Norberg, som med vanlig slughet genast satte sin jamajkarom i förbindelse med de stulna penningarne, hade också genast en operationsplan färdig i sitt uppfinningsrika hufvud och åtog sig att genom två af sina förnämsta lurendrejare, två af de så kallade ”norbergska jättarne”, skaffa fram ”den franske spetsbofven.”
„ 320 „ kö „ . - ■ ■ ■ ■ „ 969: 60. tillhopa R:dr 4,945: 10. synes det erforderliga förslagsanslaget lämpligen kunna bestämmas till 5,000 R:dr; hemställande Utskottet alltså, b) dels att de indelta räntor och den indelta spanmål, som under ofvannämnda anslag uti nu gällande riksstat finnas för Landshöfdingen i Wester-Norrlands län upptagna, de förra med ett förslagsvärde af 3,197 R:dr 81 öre och den sednare med 2,672,6 kub.-fot spanmål, måtte, tillika med de under samma län i kontant uppförda s. k. räfstetingspenningar, 480 R:dr, från den blifvande riksstaten få uteslutas, dels att de uti omförmälda landshöfdingelön nu mera ingående spanmålsqvantiteter, utgörande tillhopa 2,677 kub.-fot 5 kannor, kunde uti samma riksstat i kolumnen för oindelt spanmål få upptagas, dels ock att, till bestridande af lösen för de öfriga i lönen ingående räntepersedlarne, Rikets Ständer ville förslagsvis anvisa ett årligt belopp af 5,000 R:dr att under rubrik: Särskildt förslagsanslag för Landtstaterna i länen: Landshöfding ens i Wester-Norrlands län lön, å stat uppföras. 14:o. Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt, till Utskottet remitterad motion (N:o 74) har Herr Bennich, A. G:son, föreslagit, att, då Landshöldingarne i Jemtlands och Norrbottens län efter måttet af dem förelagd verksamhet och ansvarighet samt efter den samhällsställning, som deras tjenster anvisade, för när varande icke vore så tillräckligt aflönade, att de utan uppoffring af egna medel samt med bibehållande af ekonomiskt oberoende kunde egna sina krafter åt utöfningen af de dem anförtrodda embeten, lönerna för dessa begge Landsköfdingar måtte från nuvarande beloppet 8,000 R:dr höjas till 12,000 R:dr.
“Jag är anklagad som förfalskare, att hafva skrifvit i en annans namn, men innan jag ingår i svaromål inför detta forum (hvars behörighet jag icke förnekar, när frågan är att döma om djefvulen eller hvad med honom gemenskap eger), anser jag det höra till en laglig rättegångsordning att alla parterna äro tillstädes. Jag saknar ännu den, som kan gifva ett vigtigt intyg rörande den större eller mindre graden af min brottslighet, nämligen djefvulen, hvars namn man påstår jag missbrukat. Denne bör först förekallas och tillfrågas om han vidgår den ifrågavarande skriften eller icke. I första fallet är jag saklös. I det senare fallet åligger mig att ingå i svaromål. Då ej allenast trovärdiga traditioner, utan äfven åtskilliga legender försäkra att andans män icke allenast ega den bekantskap med djefvulen, utan äfven makten att framkalla honom – hvilket fordom skall hafva händt många gånger – ja att tvinga den lede genom hålet efter en knappnål uti fönsterbly, så hoppas jag att detta så mycket hellre kan ske, som nu fädren för stiftets andliga äro församlade på detta ställe. Öfver denna min hemställan begär jag preliminär utslag.“ Utslag afkunnades, som förvisade både skomakarens och gymnasistens brott till vederbörlig domstol, för att derstädes afdömas. Den sistnämnde pliktfälldes likväl till 10 rdrs böter för vanvördigt och missfirmande skrifsätt. Gymnasisten yttrade missnöje med utslaget och förklarade derjemte: “Jag är icke, och skall aldrig blifva förvunnen att vara författare till den hånfulla skrift, i anledning af hvilken jag är anklagad, äfven äro mina vilkor icke knappare, än att jag ju skulle utan särdeles känning kunna utgifva de härstädes ådömda böterna; det är således hvarken af farhåga för dessas förvandling till kroppsligt lidande, ej heller af fruktan att blifva sakfälld vid domstolen, som jag protesterar, utan derför, att vid detta tillfälle få en anledning att inför thronen framdraga, det man uti vårt numera upplysta samt från vantro och vidskepelse så renade tidehvarf kunnat blifva allarmerade öfver en händelse af så ringa vigt och följd.
Utskottet har i afseende härå inhemtat af jordaboken för år 1852, att-i länets samtliga fögderier linnes 105} mantal ofrimans frälselu ninian, derutaf pä Sunnervikens fögderi belöpa 27 } samt pä Norrvikens 28 J mantal; af länets verifikationsbok för samma år, att med undantag af 4} mantal inom Inlands fögderi, som utan angifven orsak finnas förbigångna, samtliga dessa ofrimans frälsehemman blifvit pålagda odelshalfva uppbördsel med ett sammanlagdt belopp af 121 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 97. 9 R.dr 20 sk. 6 rst.; samt af från Kanimar-kollegii arkiv meddelad uppgift på den rusttjenstbevillning, sorn är 1852 af länet utgått: att samtlige der nefintlige ofriinans frälsehemman, blifvit påförde sådan bevillning dels i Risings härad såsom insockne med I R:dr 29 sk. 6 rst, dels i de öfriga fögderierna såsom utsdckne-frälsc med 3 R:dr 11 sk. per mantal, hvilken skiljaktighet i beräkningssättet dock finnes i sednare årens räkenskaper för länet rättad, sä att alla hemman ansetts för utsockne. Af handlingarne inhemtas föröfrigt, att de i kronoräkenskapen förekommande skiljaktigheter, i afseende å omförmälde olrimans fräl a 'hemman lill en del uppkommit deraf, att, under det roteringen, som är 1085 blifvit genom kontrakt, bestämd, alltsedan orubbad qvarstått, hemmanens natur deremot fortfarande ansetts rörlig, sä att när ett frälsehemman öfvergätt i ofrälse mans hand, detsamma ansetts förlora sin natur af rent frälse och fördenskull påförts odelshalfva uppbördseln, och ä andra sidan, när det äter ölvergått i frälsemans ego, återförts till sådant frälse och sålunda befriats frän sistnämnda afgift. Ett annat förhållande förekommer deremot med hemman, som törst efter är 1690 öfvergätt frän rent frälse till ofrimans frälse.
Icke heller har jag kunnat godkänna det åberopade skälet för förbud emot domhafvandens inväl jande i sockennämnden, eller att han skulle blifva jäfvig, att såsom domare handlägga mål, uti hvilka nämnden uppträder som part. Den omständigheten, att städernes exsecutiva myndigheter (magistrater) och domstolar utgöras af samma personer, utan att olägenhet deraf försports, torde ådagalägga, att den befarade jäfsanledningen skulle ytterst sällan förekomma. 52 §. l)å sockennämnden, bättre än sockenstämman, måste känna de personers duglighet, som arbeta i nämnden, har jag öfverlåtit åt nämnden, att inom sig välja sin ordförande. Deraf vinnes ock den fördel att, vid inträdande ledighet, en till platsen passande ledamot kan göras tili ordförande, änskönt en kortare tid af hans funktion återstår, hvilket svårligen lärer kunna ske, om ordföranden nämnes af sockenstämman. 61 §. Angående formen för sockenbudgeten råder i pluralitetens och undertecknads förslag någon skiljaktighet. Jag har nemligen ansett de särskilda punkterna i utgiftsoch inkomstförslagen böra sättas i motsvarighet mot hvarandra, hvilket, efter min tanke, icke alldeles eger rum uti Komiténs förslag. Kommunens skulder, som under det följande året 139 skola betalas, motsvaras nemligen rättast af kommunens fordringar, hvilka under samma är böra inflyta, oell icke af det löpande årets möjliga behållning, hvilken deremot har sin egentliga motsvarighet i den för samma år möjligen uppkommande brist. Mot mom. b) i utgiftsstaten svara båda rnoinm. b) och c) i inkomststaten, hvarföre jag sammanslagit båda dessa moment; oell mot inkomststatens mom. d) svara utgiftsstatens moram, c) och d), båda innefattande poster, hvilka icke äro till beloppen förut bestämda, eller betalbara oberoende af kommunens vilja, utan af den beskaflenket, att stämman just då skall afgöra om och till hvilka belopp dessa poster må ibland utgifterna upptagas.
Deribland förekommer främst det i sjelfva grundsatsen för Embetets inrättning liggande hufvudmotiv, att detta Embete aldrig må äga anledning att göra något ingrepp i den verkställande magtens göromål; men, äfven detta åsidosatt, har Utskottet trott sig böra till Riksens Ständer hemställa, att en sådan åtgärd af Riksens Ständers Justitise - 868 Riksdagen 1815. Ombudsman aldrig skulle kunna blifva annat än ganska kraftlös, emedan derigenom ej kunde eller borde häfvas Konungens rätt att, rörande Riksens Ständers under form af önskningar anmälda beslut, efter godtfinnande afslå, eller ock med eller utan ändring antaga förslaget. Hvilket allt Riksens Ständers ytterligare pröfning vördsamt skulle underställas. Stockholm den 3 Julii 1815. På Högloft. Ridderskapet och Adelns Ledamöters vägnar Rudolf Cederström. På Högvörd. Preste-Ståndets Ledamöters vägnar C. v. Rosenstein. På Vällofl. Borgare-Ståndets Ledamöters vägnar J. Wegelin. På Hederv. Bonde-Ståndets Ledamöters vägnar Anders J:son Hyckert. G. A. Silverstolpe. Bilaga till Mern. Utdrag af Protocollet hullet hos Högloft. Ridderskapet och Adeln den 19 April 1815. S. D. Remitterades till ConstitutionsUtskottet. Ett Dictamen af Herr Spaldencreutz, Arvid, angående ett tillägg i Justitie-Ombudsmannens Instruction: Bilaga till Meni. N:o 12. 869 Då jag vid Högloft. Ridderskapet och Adelns Plenum den 13 sistlidne April hade den äran att väcka Högloft. Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet på det då på bordet liggande Memorial af Prosten Doct. Stenhammar, hoppades jag, att så väl ämnet för detta Memorial som mina i följe deraf yttrade tankar och framställningar skulle hafva väckt något verksammare deltagande. Jag är långt ifrån att tro, att jag med mitt då upplästa Memorial misshagat Högloft.
En kommande tid, hvilken det skall åligga att sofra våra dagars utveckling, skall bland de stora framsteg den utan tvif vel på många banor kommer att konstatera, sannolikt kunna uppleta mycket få framsteg på moralens och sedernas område. Och denna kommande tid skulle troligen lära sig att inse, hvad de flesta tider uppfattat, men våra dagar så ofta tillslutit ögonen för, nämligen att familjelifvet är den mänskliga sammanlefnadens blomma, och att det är familjen som har att värna om dygd och sed. Denna tid skall inse, att o m man lyckas höja andan inom familjen, så höjes i och m e d detsamma äfven andan i samhället. Ny lifskraft skall då spira fram ur en slocknande familjekänsla, de slappade familjebanden skola ånyo blifva fasta och starka, orons och splittringens ande skall vika, och våra hem skola åter blifva, hvad de en gång varit. Ömhet och solidaritet skola utgöra de flesta banden mellan gamla och unga, kvinnor och män, trots skiljaktiga åsikter och tycken, ty alla skola vara genomträngda af känslan att utgöra en familj. Och i detta att utgöra ben af samma ben, blod af samma blod skola de se mera än en fysisk » tillfällighet », de skola nämligen därmed anse sig hafva mottagit ett gemensamt andligt arf att förvalta. De skola inbördes känna sig skyldiga att bära ansvaret för det namns heder och anseende de gemensamt bära. Och därmed skall den gamla vackra åsikten, att namnets ära bör för familjen vara detsamma som fanans ära för soldaten, åter komma till heders. Plikten, detta till hälften glömda, nära nog missaktade begrepp, skall återuppvakna, Man skall börja att vårda minnena och hafva aktning för traditionen, icke blott för den glans och det anseende de möjligen kunna skänka, utan därför att dessa minnen, dessa traditioner och denna anda åstadkomma liksom en själarnes kontinuitet genom släktleden, en kontinuitet som liksom lyfter individen öfver sig själf. Och detta att tillägna sig och söka bevara det bästa af deras själ, som lefvat före oss, inbegriper ingen fara vare sig för den individuella utvecklingen eller för framåtskridandet. Tvärtom, det blir blott såsom en hjärtats milda barlast, som hindrar vår lefnads farkost att som ett blindstyre drifva med strömmen utför de olika tidsriktningarnas hvirflande flod.
Utskottet, som i uppbördsoch redovisnings-sättet för den nu utgående folkskole-afgiften icke funnit skäligt föreslå någon förändring, får, på grund af det ofvan anförda och med hänvisande till de förslag, som här nedan komma att fram läggas, vördsamt hemställa, det Rikets Ständer måtte medgifva att, emot det att de å Riksstatens Åttonde Hufvud-titel för närvarande uppförda anslag till folk-undervisningens befrämjande, tillsammans 61,650 r:dr r:mt, korn - 20 Sammansatta Stats-, Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. JW 49. ma att indragas, den personliga skydds-afgiftens halfva belopp, uppgående till omkring 250,000 r:dr r:mt, måtte för berörde ändamål anvisas, att utgå och användas på sätt och under de vilkor, här nedan kommer att föreslås. B) Om Folkskolans organisation. I detta hänseende har blifvit yrkadt: i:o. att såsom allmän grundsats måtte antagas att folkskolans första undervisning, omfattande det för alla nödvändiga kunskapsmåttet, bäst bibringas uti tätt spridda småskolor, skötta af lärare, som af församlingarna fritt väljas bland för dem till uppförande och duglighet väl och fullt kände personer, män eller qvinnor, och hvilka icke skulle behöfva vara vid seminarium examinerade, samt att derföre dylika småskolor böra allmänneligen inrättas. 2:o. att hvarje större församling särskildt, men små församlingar efter omständigheterna, möjligen i förening med någon grann-socken, borde hafva åtminstone en vid seminarium bildad lärare, för att åt de i småskolorna underbyggde, bättre begåfvade och mera lärgirige barnen lemna undervisning uti de af folkskolans läroämnen, hvilka af en vid seminarium bildad lärare kunde till verklig nytta meddelas, men i hvilka ämnen tillräcklig kunskap ej allmänneligen kunde förutsättas bos ofvannämnde oexaminerade småskole-lärare.
"Nej, skall jag ge honom afslag, för att han råkar se besynnerlig ut", tänkte Rosa, och gick med i dansen. Man började. Snart dansade Rosa åter ensam, alla stodo stilla och sågo på; men det var ej förtjusning, det var hånlöje som lekte på alla ansigten. Rosa märkte det icke. Dansens trollmakt grep henne åter, hon glömde allt, hon glömde sig sjelf. Den ande, som bodde inom henne och som hon varit ernad att beherrska, grep henne nu utan att hon ägde förmåga att emotstå, och hon dansade så som blott den stormar, som drifves af en vild inneboende kraft, den hon ej eger makt att tygla. Hon hade dansat länge så; nu förde hennes steg henne mot en stor från golf till tak uppställd spegel. Hennes blick föll deri, och som fasttrollad stannade hon framför den. Hon såg hela sällskapet, hon såg sig sjelf. Hon såg sitt ansigte åldradt och såg sig klädd i en drägt, alldeles olika den, som bars af de henne omgifvande unga blomstrande flickorna. Hon såg, att hon lefvat af idel villor under många år, och hon sjönk tillsamman som ett fallande kläde. När hennes far kom hem, fann han i sin dotters rum en gammal qvinna med vissnadt anlete sittande i en länstol. Han ernade draga sig tillbaka, men hon sade: "Kom min far, känner du ej din Rosa? Se nu behöfver du ej mera skona din stackars, barnsliga flicka, hon är gammal nu. Kanske hade du gjort bättre om du straxt sagt: "Rosa, lemna dansen, jag önskar det, nog hade det då gått lätt; men du nändes icke, du ville mig väl. Tack också för din välmening, min far, om än den gjorde mig illa". "Hvem begrafves i dag!" frågade man hvarandra i staden. "Åh det är den der gamla tokiga mamsellen, som dansade ihjäl sig på sista balen" svarades; och sen mindes ingen mera Rosa. En gång stod dock en gammal man vid hennes glömda graf, kastade en blomma derpå och sade vid sig sjelf: "icke kunde jag ju låta henne bli en danserska." Glasörat.
Detta resultat orsakades likväl äfven deraf, att inom Utsk:t fråga uppstod om ett möjligt sammanhang mellan ifråga v:de motion och den bestämmelse i proinulgationslagen, som foreskref, att genom nämnde lag icke skulle upphäfvas de nu gällande författningarne om religionstvång. Sedermera har, under diskussionen hos R. o. Ad., blifvit upplyst, att promulgationslagen icke kunde lägga några hinder i vägen för dessa författningars upphäfvande eller förändring, och att det således icke varit anledning för Lag-Utsk:t att brådska med en fråga af så stor vigt som den nu förev:de. Svenska folket har för religionsfrihetens skull i främmande land utgjutit sitt blod; på Liitzens valplats har dess ädlaste konung för denna frihet offrat sitt lif, — Lag-Utsk:t har deråt icke velat egna några stunders uppmärksamhet och ansträngning. 564 Den 22 Joli. Jag anhåller om återremiss, på det frågan måtte underkastas den pröfning, den så väl förtjenar. Gr. Sparre: Allt hvad siste värde talare yttrat beträffande nödvändigheten af religiös frihet i ett samhälle, som är i åtnjutande af politisk frihet, underskrifver jag till alla delar, och öfverensstämmelsen mellan våra åsigter i detta hänseende torde ådagaläggas af mina anföranden till R. o. Adis protokoll vid sisth riksdag, då denna fråga förevar. Dessa protokoll utvisa att jag icke godkände det förslag till lag, som då antogs. Jag ansåg nemi. att detsamma innehöll åtskilliga band och restriktioner, som jag icke fann öfverensstämmande med tidsandan. Min åsigt underkändes likväl, och K. M:s förslag antogs ej blott af R. o. Ad., utan jag tror äfven af samtliga de öfriga Riks-St:n. Den siste värde talaren har sagt att man »lyckligtvis» erkände att dessa lagar voro felaktiga, äfvensom att de framkallat hyckleri. För min del får jag bekänna, att, ehuru jag medgifver att sådant är att befara, jag icke sett några sådana verkningar.