Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I 7 punkten är sagdt: ”att då ränteoch kronotionde-gifvare för alltid afsäger sig uppsägningsrätt till lefverering in natura, räntetagarne äfven skall samma rätt förlora, dock under villkor att säkerhet för en rättvis markegångssättning, som uttrycker verkliga och icke blott förmodade priser, varder beredd enligt de hufvudgrunder derför, som i 11 och 14 mom. här nedan varda föreslagna.” Detta hänvisande pä bestämda mom. anser jag icke heller vara rigtigt, då det kunde hända att dessa mom. icke vore fullständiga nog, utan att man vid sakens närmare pröfning behöfde göra det tydligare och bestämdare. Man bör dä icke hafva bundit sig. Uti 10 punkten förekommer ett förslag, som PresteSt. tillagt det, hvilket ursprungligen lades på dess bord innan saken afgjordes. Det första förslaget lydde så: ”att den lill följd af den nya regleringen skeende ränteoch tionde-lösen skall utgå i silfvereller riksbankens sedlar efter 1830 års myntbestämning, men att om denna varder till förbättring eller försämring förändrad eller Riksbanken upphör att sina sedlar med silfver efter nämnde myntbestämning inlösa, den förra uppsägningsrätten mellan räntegifvare å ena och Kronan samt indelningshafvare å den andra sidan, åter skall inträda och årlig markegång varda för lösen gällande.” I stället har PresteStåndet uteslutit stadgandet om uppsägningsrättens återinträde och blott sagt följande: ”att all, till följd af den nya regleringen skeende, ränteoch tionde-lösen, skall utgå i silfver, eller i Riksbankens sedlar, efter 1830 års myntbestämning, men att, om denna mynlbestämning varder förändrad, eller Riksbanken upphör att sina sedlar med silfver efter densamma inlösa, årlig markegång åter skall, för ränteoch tionde-lösen, varda gällande.” Det första förslaget synes mig vara bättre än det sednare beslutet. För öfrigt har jag icke något väsendtligt att emot förslaget invända, hvilket jag velat uttala nu, efter som jag redan i detta hänseende yttrat något, och emedan jag icke kan veta huruvida jag är tillstädes när detta förslag en gång varder afgjordt.
Då lämpligast vore att den plats, hvilken erfordrades till en för rörelsens behof nödig hamn eller lastbrygga vid Stallmästaregården, ställdes under Stockholms stads myndigheters tillsyn och kontroll, har Kongl. Majit, som, lika med Kammar kollegium och Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader, funnit endast en mindre de! af nämnda lägenhet behöfva för ändamålet användas, behagat i nåder föreslå Rikets Ständer, att, till beredande af en för allmänna rörelsen nödig och tjenlig hamnplats vid Brunnsviken, det vid stranden af denna sjö belägna område, tillhörande lägenheten Stallmästaregården, hvilket blifvit på den af Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader bifogade karta, såsom härtill erforderligt, u t visad t, må till Stockholms stad kostnadsfritt upplåtas: äfvensom att, i sådan händelse, de på detta område belägna, Kronan tillhöriga byggnader må borttagas, derest ej staden förklarar sig vilja samma byggnader, eller några af dem, efter behörig värdering inlösa. Stals-Utskottets Utlåtande JW 113. 21 Efter från samtliga Riks-Stånden erhållen remiss å ofvanberörda nådiga Proposition, har Stals-Utskottet tagit densamma i öfvervägande; och finnér, på de af Kongl. Maj:t anförda skäl, sig böra till den nådiga framställningen tillstyrka Rikets Ständers bifall. Stockholm den 1 Juni 1863. Ank. till Exp.-Utsk. den l Juni 1863, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om kostnadsfri upp låtelse för den hllamnade jernvägen emellan sodra stambanan och Landskrona af viss del utaf Kronans omkring nämnda stad befintliga fästningsverk. (L A.)
Jag anser de skäl, som Ilr von Rosen och Frih. Nauckhoff anfört för Beredn:s-comiteernes bibehållande, vara öfvervägande. Det enda skäl deremot, som Hr Edenhjelm andragit, äro de fåfänga resorna för åtskilliga personer till Taxerings-comite'erna. Denna olägenhet varder afhulpen, i händelse R. o. Ad., såsom jag hoppas, antager det förslag, som Hr von Rosen uppgifvit, nemi. att valen lill Taxerings-comiléernes ledamöter skulle ske turvis. Jag tillstyrker således att R. o. Ad. mätte bibehålla den inrättning, hvarom 5i §:n af nu gäl lande bevilln.förordn. stadgar. Hr Frill. o. Landtm, hemställde, om 11. o. Ad. gillade att, på sätt Bevilln.Utsk. föreslagit, hittills varande Beredn. vs-comiteer komme att upphöra. Ropades nej. Hr Landtm, yttrade, att han uppfattat Frill. Nnuckhoffs och Ilr von Rosens förslag så, alt det skulle innehålla samma stadgande!!, som hittills, i afseende på Beredn:soch Taxerts-eomiteernes bibehållande, med den förändring, att le - •J 1 2 Den io Ocl ober f. m. mö terne i Taxer:s-comite'erna skalle utses turvis från de socknar, som utgöra taxerings-dislrictet, enl. den ordning, hvarom socknarna öfverenskomma. Hr von Hartmansdorff: Jag hemställer vördsamt, om icke detta beslut bör fattas då den § förekommer, hvilken rörer Taxer:s-comile'ers bildande. Hr Eden lije lm: Ehuru jag är öfvertygad att de andra Stånden redan afgjort hvad Bevilln.Utsk. föreslagit, innan vi hinna genomgå denna artikel, och att således hvad här ordas ej kommer att blifva gällande, anser jag mig likväl skyldig alt reservera mig emot del sist fattade beslutet.
Men jag vågar tro, att genom den af mig här yrkade ändring uti de reglementariska föreskrifterna för de förvaltande verken skulle beredas såväl en större säkerhet och besparing af en kostsam omväg för en stor del låntagare uti publika cassör, som ock en noggrannare tillsyn inom dessa verk, och om dessa allmänna fördelar åstadkommas i följd af Eneskjöldska målet, skulle jag anse den af Ständerna åt Friherrinnan Eueskjöld efterskänkta 7° Den ?4 Juli f. m. stimma vara väl använd. Jag anhåller vördsamt, att min motion får till vederbörligt Utsk. remitteras. Lades på bordet. Justeringen af prot. för d. 4 dennes fortsattes till slut och prot. godkändes; hvarjemte prot. för d 7 dennes f. m. justerades. Fortsattes den förliden gårdag började föredragningen af BancoUtskrs utlåt. N:o 16 till svar å de inom samtliga RiksSt. framställda, till Utsk. remitterade anmärkningar vid dess under N:o 6 algifna betänk, med förslag till hufvudgrunder för Bankens rörelse och förvaltning. 2:dra punkten: att Bankens metalliska cassa, evalverad efter myntbestä 111 ningsgrund till b: c or:dr, ej får bibehållas i lägre förhållande mot förenämnde samfällda sedelstock, än som ett (1) till tre (3). Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag har med fullkomlig tystnad öfvervarit öfverläggningen om första punkten al detta betänk., ehuru jag i allo delat de åsigter, sorn Frih. Boye sökt göra gällande. Orsaken, hvarföre jag med tystnad förbigått den första punkten, är den, att jag är öfvertygad, att samma åsigter, som kunnat söka utverka en förändring i den första punkten, likaså väl kunna göra sig gällande vid afgörandet af den andra. Då andra punkten behandlas på ett för Bankens nya stallning ändamålsenligt sätt, är det alldeles likgiltigt, huru man beräknar sedelstocken, och, detta är orsaken, hvarföre jag lemnat bifall till första punkten. I den andra punkten har Banco-Utsk.. sökt att försäkra Bankens soliditet mot de påkänningar, sorn kunna inträffa.
Maj:ts Högste Domstol den 5 Marti i 1823. Närvarande: Hans E xcellence Justitia Stats-Ministern Herr Grefve Gyllenborg. Justitiie-Råden Poppius. Blom. Friherre Kurck. Noréus. Petersson. Grefve Strömfelt. Mannerstam. AnmäJtes, att Konungen i Nåder befallt Högste Domstolen afgifva yttrande, i anledning af en författad Nådig skrifvelse, som Konungen ämnade låta till Riksens Ständer afgå, angående Dess önskan, att Riksens Ständer hos Kongl. Majit matte, med upphäfvande af det i 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken utstakade dödsstraff, föreslå en annan redaction af samma §. Då Kongl. Majus Nådiga Skrifvelse uttryckte Kongl. Maj ts afsigt, att kunna föra ett åldrigt Lagbuds stränga föreskrifter till den anda af mildhet, som instämde med Kongl. Majus Egne höga tänkesätt, hvarvid Högste Domstolen visserligen ej kunde hafva något att erinra; men Kongl. Majit likväl ville i Nåder öfverlemna åt Riksens Ständer, att i ett ämne, som närmast angick Dess Egen Höga Person, i underdånighet föreslå sjelfva den förmildrade bestraffning, Proposition om en förändr. i Missg. Balken. 663 tom Riksens Ständer kunde för deras del anse Samhällets ändamål tillåta; så ansåg Högste Domstolen, enär förslag om den bestraffning , sorn borde sättas i stället, ej blifvit gjordt, det icke tillkomma Högste Domstolen att vidare utlåtande nu aflemna. In fidem Protcolli A. H. Hellman. Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående en förändring i 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken, Gifven Stockholms Slott den 5 Martil 1823.
Det lärer icke kunna bestridas att KuvalleriOfficerens aflöning i förhållande till hans utgifter är vida mindre än InfanteriOfficerens. Ett sådant förhållande bör visserligen i allmänhet icke ega rum, men aldraminst bör man nedsätta lönen för en högre grad, ty de lägre hoppas naturligtvis alltid att blifva befordrade, och då skulle de, om de slutligen vunno en sådan befordran komma att befinna sig i en ställning, som icke motsvarade den, hvilken de hoppats att efter en långvarig tjenst ernå. Det är visserligen sannt att rationspenningar och ersättning för stallhyra tillkommit, det sednare ett nytt anslag och de förra beräknade till något högre belopp än förut, men dessa anslag räcka icke till för de med dem afsedda ändamål. Alla skäl synas således tala för att Chefens vid Gardet till bläst lön, på sätt K. M. föreslagit, bestämmes till 0,500 Edr. Äfven i följande punkt har Utsk. föreslagit en nedsättning, och jag må lika så gerna genast yttra min tanka, nemi. att man bör gifva Majorerna den lön som K. Hr Lefrén och Hr Klint förklarade sig till alla delar instämma i de 2:ne föregående talarnes yrkanden. Frih. Tersmeden: StatsUtsk. har nedsatt lönen för dessa EegitsOfficerare just af samina skäl, som K. M. med detta enda Den 6 Juli f, m. 73 undantag föreslagit lika löner för alla värfvade trupper såväl kavalleri, som infanteri och artilleri; men denna nedsättning kan naturligtvis icke komma att drabba de personer, som för det närvarale innehafva dessa platser. Att det är dyrt vid Lifgardet till häst, det är kändt, men så har det varit och kommer alltid att blifva, och för Ryttmästarne och öfriga lägre grader är lönen föreslagen lika med öfriga värfvade regementen. Om R. o. Ad. således bifaller denna löneförhöjning för Chefen, så upkommer derigenom ett olika förhållande, sora icke blir så lätt att försvara.
Det synes mig också vara klart, att om Konungen eger rätt att genom förbud eller nedsättning befrämja en näring, mäste Han äfven ega att befrämja denna näring genom en lindring eller restitution af tulläfgifter och detta eger rum vid drawbackerne. Det är också nästan alldeles enahanda dermed, att den tull, som betalas för en råvara återgäldes då hon förädlad exporteras. Här är förhållandet sådant, att en del af de tulläfgifter, som erläggas för varor, hvilka införas från vissa orter, reslitueras såsom t. ex. 15 å 20 proc. Detta faller inom området af den ekonomiska lagstiftningen. Vill man åter betrakta tull-lindringarna såsom ett praemium, hvilket genom ett Statsanslag skall fyllas, så får frågan utseende af en anslagsfråga. Jag gillar icke den åsigten, men om man finner, att detta mera öfverensstämmer med sakens beskaffenhet, nemi. att Statskassan efterskänker en del af tullbevilln., så är frågan såsom sagdt är, närmast öfverensstämmande med anslagsfrågor och till följd af 3 Stånds sammanstämmande beslut redan afgjord. Huru frågan än ses, måste 3 Stånds beslut anses såsom R. St:s, hvarföre jag för min del anser R. o. Ad. böra bifalla Bevilln.Utsk:s förslag i denna punkt. Vid detta tillfälle är det naturligtvis icke tillåtet att inblanda eller ens i och för sig sjelf taga hufvudsaken i betraktande. Jag vet all tankarne derom äro ganska mycket delade. Somlige anse förändringen skadlig, andra åter finna den gagnelig, men, som sagdt år, det får ej vid detta tillfälle tagas i betraktande. Om man än tänker sig möjligheten af återgång till hvad förut varit, och man således förbiser våra förhållanden till utländska makter, skulle jag högligen beklaga ett sådant resultat, men, såsom jag nyss hade äran nämna, detta är något, som vid detta tillfälle icke får tagas i betraktande, och jag hoppas, att efter denna korta utredning, som jag i afseende pä formen tagit mig friheten framställa, R. o. Ad. vid detta likasom vid ett föreg:de tillfälle skall bifalla betänk. Frih.
Vetenskaps-Akademien. 88:o. Sedan, på sätt Statsråds-protokollet gifver vid banden, Vetenskaps-akademien, uti underdånig skrifvelse, anhållit alt, som flera antingen förhöjda eller nya utgifter påkallades dels för vidsträcktare tillsyn, inre och yttre renhållning, städning af offentliga lokaler, ökade transporter m. m., som blifva en följd af riksmuseibyggnadens betydliga utvidgning; dels för aflöning åt den talrikare betjening, som, efter det samlingarne hunnit fullständigt uppställas, komme att erfordras för uppsigten vid deras offentliga förevisning, hvilken, enligt Akademiens tanke, då borde ega rum tre, i stället för såsom hittills två gånger i veckan; dels för brännmaleriel vid värmeledningen samt tillsyn vid densammas uppeldning, äfvensom för gasoch vatteuledningarnes begagnande; beloppet af samtliga dessa utgifter, som i ett bifogadt förslag af Akademiens Förvaltnings-utskott beräknats till 4,750 R:dr Runt årligen, måtte beviljas och under benämningen expensmedet till Akademiens disposition på ordinarie stat uppföras; så har Kongl. Majit nu härom gjort nådig framställning; och då, i betraktande af livad Akademien anfört, det begärda anslaget syries vara af verkligt behof påkalladt, tillstyrker Utkollet, alt äskade 4,750 R:dr måtte af Rikets Ständer beviljas. 89:o. Uti en hos Borgare-Ståndet väckt, till Stats-Utskotlet remitterad, motion (N:o 174), har Herr J. Å. Lemcken hufvudsakligen anfört, hurusom, i följd af de Svenska uuiversiteternas belägenhet i småstäder, del hos oss blifvit sed alt de studerande, Stats-UtsJcottets Utlåtande N:o 139. 157 så snart de efter en så hastigt som möjligt slutad examensläsning inträdde i det praktiska lifvet, afbröte sina studier samt att vaktgöringen och rcnskrilningen komme alt utgöra en tyvärr alltför tankefattig fortsättning af kunskapssökande!.
I förhållandet mellan könen var för henne all den kärlek, som är annat än vänskap, antingen sinnlighet eller svärmeri. Visserligen låter hon oss i ”Medelåldren” höra en öm suck öfver Kärlekens försvunna dagar, – till och med en klagan, att mot dess låga är sjelfva Vänskapens blott en ofullkomlig ersättning; äfvenså är ”Det första Ordet” en oändligen täck berättelse om ett ungt älskande pars första ömsesidiga förklaring. Men båda två angifva sig vara – öfversättningar; och utom dessa tvenne kan, i samlingen af hennes skrifter, ej ett enda kärleks-qväde uppletas. – Mot maximerna i den lilla lärodikten är eljest intet att invända; om ej, att det sätt, hvarpå de befinnas yttrade, stundom gynnar den möjlighet af alltför bokstaflig uppfattning, hvarigenom detta stycke, i sitt inflytande på de svenska fruntimrens själsodling, länge verkade föga mindre menligt än nyttigt. När här inskärpes: ”Med läsning öd ej tiden bort, Vårt kön så föga det behöfver; Och skall du läsa, gör det kort, Att såsen ej må fräsa öfver”; eller: – ”vitterheten hos vårt kön Bör höra blott till våra nipper”; eller: Vårt hushåll är vår republik, Vår politik är toiletten; Blif vid din bågsöm, dina band, Stick af ditt mönster emot rutan, Och tro, mitt barn! att folk och land Med Guds hjelp styras oss förutan: så kan ej nekas, att dessa satser och råd innehålla sanningar, dem i våra dagar mången vederbörande kanske för litet behjertar. Men det kan ej heller nekas, att man esomoftast har fattat dem i en mening, som befrämjat afvägen till den motsatta ytterlighet, der ”såsen, nipperna och toiletten” utgöra den äkta qvinnobildningens nästan uteslutande interessen, och der äfven den minsta skymt af sinne för ädel läsning, för poesi och skön konst, för mensklighet och fosterland, gör nog att framkalla tillvitelsen ”lärd i stubb” eller (med en modernare term) ”blåstrumpa”. På slikt vis blef detta stycke verkligen, och förblef under årtionden, ett hugneligt evangelium för den genom snillet sanktionerade plattheten. Utan tvifvel var sådant ett missförstånd.
Ek , dock med skyldighet för den, som talan derå vill anställa, att förhållandet i laga Ordning styrka och i bevis leda, meri att i öfrigt så val nyttjande af Ek till Tröskeslagor, som ock att dertill begagna de skott , som från Stubbar efter fälda Ekar uppväxa, och icke äga särskilt rot, må vara obehindradt. Berörde Memorial, hvilket, endast till Eag-Utskottet rernitteradt, bemälte Utskott ansett innefatta ett så beskaffadt Ekonomiskt ämne, att det, i förening med Allmänna Besvärs, och Ekonomi - Utskottet, borde till handläggning företagas, har således hos desse Utskott förekommit; Och emedan Utskotten ansett det innefatta en stridighet, att, då ofvan om förmäldte Kongl. Förordning lämnar Jordägare full Äganderätt till Ek å Frälsegrund, samt äfven uti 37 §. tillåter Skatteoch Kronobonde, samt innehafvare af Boställe, att, utan utsyning, saklöst nyttja Vindfällen af Ek, samt affall af Toppar och qvistar, som efter hyggen linnas qvarliggande, uti följande eller 38 §. är förbudet, att på något sätt uti Tröskeslagor nyttja Ek, enär likväl dessa kunna förfärdigas af de träd, Vindfällen och affall deraf, hvilka till andra hushållsbehof få fritt användas; Ty och som den för Ekeskogens förkofran skadeliga Osed, att med roten upptaga unga Ekar, hvil-, ken genom berörde förbud velat förekommas, Lagock Besvärs-Utskottens Betänk anden. 151 utgör en brottslighet hos den, som så beskaffad åtgärd vidtager, hvarföre han, då hander* med beträdes, eller derom öfvertygas, ej bör kunna undgå laga ansvar, icke bör kunna hin* dra alt begagnande af Ek t^Il Tröskeslagor, hälst den sorn en sådan innehafver och lofligen åtkommit, svårligen, och oftast efter en längre tids förlopp, omöjeligen kan i bevis leda, hvarest han den bekommit, och att den icke är förfärdigad af sådan ung
Farsgubben spekulerade inte i söner, han. – Ansåg han också detta vara en alltför stor risiko? frågade John Hall i sin torra ton. – För den största risikon af all risiko i världen, svarade Björnberg med ett rått flatskratt. Herr Hall rätade på sig. – Var det annars fråga om affärer? Herr Hall drog klockan ur byxsäcken och såg fundersam ut. – Min tid är mycket dyrbar, sir han, sir han. – Jo, det var så, att jag denna gången var uppe vid norska gränsen i närheten af Loviseholms bruk. Vill herr grosshandlaren sälja Loviseholms bruk åt mig? – Nej det vill jag inte, men hur mycket bjuder Björnberg? – Jag hade tänkt att sträcka det till 30,000 riksdaler. – Hur kan han tänka så enfaldigt? På Loviseholm finnes för ögonblicket fyra hundrade lispund smide, som är värdt cirka 24,000 riksdaler. Loviseholm säljer jag ej under 60,000 riksdaler. John Hall & comp. behöfver ej sälja bruk till underpris. Kan herrn vänta, tills den tiden blir, så får herrn kanske Loviseholm för 30,000 riksdaler. – När den tiden kommer, så bjuder jag inte 10,000 riksdaler, lita på det, herr Hall. John Hall blef mycket styf. – Den tiden kommer i alla fall inte i min tid, sir han, sir han, och inte i min sons heller. Min son kan aldrig bli fattig, sir han. – Jag råkade unge John bakom Hedåsbergen i går, inföll Björnberg, som var rädd att bli »aflägsnad», ifall han ej lyckades bringa Hallen i bättre lynne. Han hoppades ännu alltjämt att få köpa Loviseholm. – Jag hade varit ute hos Beckman och tog hemvägen öfver bergen. Unge John växer om oss alla. Han är stor för sina tolf år. – Min son blir fjorton år nästkommande 23 december. Ja, han är stor, han är enormt stor. Han var ute för att göra geologiska insamlingar i går. Han är särdeles intresserad af stenar. De utgöra hans största nöje. All naturvetenskap omfattas af honom med det lifligaste intresse.
Mynt, böra, derest vilkoren för öfrigt äro i det hela lika fördelaktiga, företräde lemnäs åt de förra. Om Exp.-Utsk. Förslag till und. Skrif v,» N.o 448- 177 - Om obligationerna ställas till betalning å utrikes ort, bör Innehafvaren dock alltid vara berättigad att i Stockholm uppbära ränta och förfallet capital i Svenskt Silfvermynt, efter det metalliska förhällandet emellan detta och det långifna myntet; hvadan detta förhållande bör, till framtida efterrättelse, å obligationerna utsättas. Den Innehafvare, som vill i Stockholm uppbära capital eller ränta, åligger att lyfta penningarna en månad förr, än tiden dertill å utländsk ort blifvit bestämd. 5:o. Sedan K. M. meddelat dess Nådiga Beslut, att lånet må upptagas; ega Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret, att med Långifvarne öfverenskomma om lämpliga terminer, då lånet skall levereras, äfvensom om det belopp, hvilket å hvarje termin skall aflemnas. 6:0. Fullmägtige ega att utsätta och kungöra lämplig tid, inom hvilken, till Riksgälds-Contoiret inlemnas förseglade anbud å lånets försträckande på de af R. St. bestämda grunder. Alla inkommande anbud öppnas på den utsatta dagen, och inom viss bestämd tid åligger det den långifvare, hvars anbud antages, att, till säkerhet Bih. till R.St. fröt. 1828—i83o. 10,-de Sami, 3 Band. 12 178 Exp.-Vuk Förslag till und. Skrif v, N.-o 44&. för uppfyllandet af sina förbindelser, deponera valuta eller ställa antaglig borgen för två och en half procent af den erbjudna lånsumman, hvilkas förlust skall drabba långifvaren, derest han brister i fullgörandet af sina åtaganden. T-°- Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret öfverenskomma med Långifvaren oro obligationernas valeurer; dock skola dessa ställas på jemna 100-tal i det Hufvudmynt, hvarå obligationerna lyda. 8:0.
Disconterne tillsammans, till löner och arfvoden m. m. för Embetsoch Tjenstemän, som skulle Discontgöromålen ombestyra. I sammanhang härmed får jag emot förslaget af räntans nedsättning å Discontlån till"5 procent, samt straffräntan till 8 procent, anmärka, att det icke synes billigt att gynna Discontlåntagare mera än andre att få en nedsättning i räntan, under den lagliga, då ingen anledning är att förmoda, det räntan, enskilte emellan nedsättes. Dessutom blifver det för lånbehöfvande ett misstag att tro, det dem derigenom i allmänhet någon fördel tillskyndas, hälst def ofelbart skall verka till minskade lånetillgångar för Discont-lånsökande enär mångå säkra låntagare, som ej kunna vägras begagna lånerättigheten, utan tvifvel skola finna deras l äkning uti, att i afseende på den ena procenten, som på större summor icke är obetydlig, äfven i förväg uttaga allt hvad dem tillkomma kan, äfvensom under medgifvande att straffräntan är allt för hög, och kan billigt tåla nedsättning till 9 procent, en sådan nedsättning likväl äfven skall minska lånetillgångarne, emedan straffräntans obetydlighet hindrar låninbetalningar å bestämda tider, och med tillökning af lagsökningar, minskar inflytande af förfallne lån lill ny utlåning för andra lånbehöfvande —- hvad förslaget af Statsobligationers upptagande, i afseende på mindre creditivet angår, så enär utlåningssumman till Efter berättelser, hvaronxi likväl icke några officiella upplysningar torde till Riksens Ständer hafva inkommit^ Jära biträden eller lån hafva blifvit begärde till nedannämnde summor af följande: