Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet den 1 April 1773, och (förklaringen deröfver af den 30 i samma manad, i bestämda ordalag, samt förnämligast genom in in 33 La g-U/skottets Betänkandej N.-o 34. genom åberopande af berörde Capitels 3 och 6 §§ tydligen utmärkte, att de hafva afseende endast å den händelse, då någon en gång förut straffad, icke för inbrott allena, ulan för inbrottsstöld, andra gången beträdes dermed, nemligen med stöld, som genom inbrott skett, för hvilka förenade brott sålunda, den utöfver bestraffningen i nyssnämnde lagrum utsatta, tillökning af två års straffarbete skulle ega rum; äfvensom i Kongl. Brefven den 25 Januari 1782 och den 18 Juni 1807 uttryckligen angåfves, i det förra, att fråga endast vore att, med ändring af 1773 års Kongl. Bref, så vidt deri för tredje gången inbrottsstöld stadgades dödsstralf i stället och således enligt de i samma Kongl. Bref för öfrigt lagda grunder, bestämma huruledes den, som icke låtit sig rätta af de förut honom ågångne straff, nemligen för första och andra gången med inbrott föröfvad stöld, skulle, för sådant brott, tredje gången straffas, ehvad det stulna vore litet eller mycket, och i det sednare, eller 1807 års Kongl. Bref, att bestraffning för stöld första och andra gången, den ena i förening med inbrott, skulle hafva föregått, om den, som ånyo beträdes med inbrottsstöld af mindre värde än 100 daler, må, utöfver det i lagen utsatta straff, ådömas två års straffarbete, derföre att inbrott vid stölden skett. Nu innehåller väl Kongl.
Man har yttrat, att hellre än att vika en hårsmån ifrån den n. v. institutionen af densamma, så skulle man hellre, likasom Romaren störta sig i sin egen graf, för att derpå kunna upresa ett präktigt monument och så inrista en vacker grafskrift, hvars föreslagna ordalydelse jag tyvärr har glömt. Mig synes likväl att R. o. Ad. icke bör betrakta sina Statsmanna åligganden från en dylik poetisk synpunkt. Här är icke fråga om, alt skrifva några vackra poemer, utan att tillse, hvad som är för fäderneslandet nyttigast och bäst, och om man då, saken från denna sidan sedd, måste medgifva, att det är nyttigt att hafva en Adel, med inflytande på -samhällets angelägenheter, dels derföre att Adeln utgör den politiska continuitets-principen i representationen, dels derföre att Adeln representerar det konservativa elementet och den politiska friheten i samhället, så ligger mycken vigt derpå, alt denna Adel icke paralyseras i sina verkningar. Frågan är således nu endast den: ”Upfyller Adeln under den form, under hvilken den nu representerar till fullo, de vilkor för dess tillvaro, som voro för samhället mest gagneliga? Det är då en sorglig sanning alt man måste erkänna derutinnan att, oaktadt Adeln har inflätat så många lagrar i vår historia, oaktadt den stora nytta, som R. o. Ad. åt fosterlandet gjort och gör, är likväl representantkallet numera icke inom R. o. Ad. omfattadt med det stora intresse och det varma nit, som Historien visar, att det fordom varit och dess vigt klafver. Behöfves bevis för sanning häraf, åberopar jag Ståndets fåtalighet under sommaren oell äfven någon gång om vinteraflnarne. Det nya förslaget förvissa Sveriges Adel och dess folk, att det alltid kommer att äga det bestämda antalet af Adeln uti representationen. Alt låta slumpen afgöra huru många af Adelns ledamöter bestämma dess beslut, kan aldrig vara rätt och kan väl ej en gång gillas af förslagets motståndare.
Dess wegentliga syfte, ar, säger han, att upphiijka de olikheter mellnn man och pvinnn i u k t m skapet och samhullet, som Gud zcppstiilt. Alltså &gt;är den till sitt innersta ett z@fror mot. Guds v~&gt;rldsorhz: lp och derf ör » förderfbringande f ör J5de sn7~ Aiz llet och qvinnan~. l Slutligen spelar, mellan alla dessa olika modulationer af verklig eller förment reaktion, en liten fin stamma, an gycklande i klangfulla rim öfver framtidens emanciperade qvinnor och viljeförslappade man, an åter varnande i allvarliga stanser för andra olycksdigra följder af den förhatliga tidsandan. Det är en finsk diktarinna under okänd pseudonym, * som sålunda oförtröttad blåser sin lilla piccola-flöjt till de ecklesiastiska brumbasarne, den fysiologiska bröllopsfiolen och den waktenskapliga lurens! hvilka, jemte den Brandeska stridsbasunen och, de Rousseau-Strindbergska naturljuden, bilda stämmorna i den valdiga reaktionssymfoni, hvars wledgangsmotivw vi har ofvan antydt. Dock, saken ar allt för allvarlig att tillåta ett skämt. Högerförfattarne, hvilka har helt naturligt betecknats med sina skarpaste yttranden, hafva tydligen talat af full öfvertygelse. Deras protester mot naturalister och nihilister äro fullt befogade. Afven i qvinnofrågans moderata lager finnas unga ifrare, hvilkas ensidigheter påkalla varning och tillrättavisning. Men att skära alla öfver en kam, att fördöma hela den betydande rörelsen för öfvergreppens skull, det ar både orättvist och oklokt. Likväl möter man, sarskildt hos dr. Hagelstam, liberala medgif-, vanden för den ogifta qvinnans rakning, pa hvilka vi gerna ville bygga hoppet om en framtida försoning. Dr. H. ger dessutom många för vår tids arbetande qvinnor val behöfliga varningar mot förbiseendet af naturens kraf.
Det förra bestraffar icke, lemnar åt lagen att hämnas en redan tillfogad skada, men afvärjer sjelf en, som hotar. Derföre måste ock dess utöfning begränsas af hvad till detta afvärjande är nödigt. En annan oegentlighet i förevarande §, som af en ledamot i Högsta Domstolen ock blifvit framhållen, är uttrycket ”olofligen beröfva någon hans frihet." Det är obestridligt att, till exempel, en kronobetjent, som utan laga skäl häktar en person, olofligeti häröfver denne friheten. Men på ett sådant fall lärer denna § icke syfta. Det vilseledande i uttrycket bör emellertid undanrödjas. På dessa grunder och då de sista orden i §:n ”der man ej sträckt värnet längre än till farans afvärjande nödigt var" synas med afseende å innehållet af 58 j vara alldeles öfverflödiga, har Utskottet ansett sig böra gifva åt 55 § denna lydelse: "barder man af minan öfver fallen med våld eller hot, sorn innebär trän gande fara; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör." Härvid får Utskottet jemväl fästa uppmärksamhet derpå att uttrycket hot, som innebär trängande fara redan är af Rikets Ständer godkändt såsom lämpligare än uttrycket ”fara för lif eller hälsa”, nemligen genom lagen om ansvar för stöld och snatteri samt rån, i hvars 22 § det af Utskottet nu använda uttryck förekommer bland karaktererna på rån, i stället för det af Lagberedningen begagnade ”fara för lif eller helsa,” Äfvenså vill Utskottet erinra, att inom Lag-beredningen flera röster med värma höjt sig emot den af Lag-beredningens pluralitet föreslagna inskränkning i nödvärnsrätten, hvilken inskränkning är enahanda mod den i Kongl. Maj:ts nu förevarande förslag stadgade. Förslagets 56 § utsträcker nödvärnsrätten äfven till sådane fall, då egendomsförlust hufvudsakligast tyckes vara att befara, såsom då någon begår inbrott Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 31 nattetid m. m.
Den ringa lön han af Staten åtnjuter är alltför otillräcklig för hans behof, och en uppmaning lill socknarnes invånare att med en ringa afgift af 1 sk. på hvarje seland bidraga till hans underhåll har hittills varit fruktlös. Man vänder sig i stället till i orten varande qvacksalfvare, hvilka i sin okunnighet mera än en gång förvärrat en sjukdom, sorn af en kunnig person skölt kunnat botas. c) Brännvinsbränning idkas af allmogen icke betydligt och vid de i sednare åren anlagda två konstbräunerier har tillverkningen icke heller varit särdeles stor. Införseln af denna vara torde konna antagas utgöra omkring 150,000 kannor, hvaraf dock en del försa 1 jes utom Länet. Nedanstående tabell utvisar bränvinspanuornas antal och afgiftens belopp under qvinqvenniel: År. Bränvinspannor af Afgift. l:a Klassen. 2:a Klassen. 3:e Klassen. 1846 Mindre ofta förekomma rönn och sälg, samt sällan lönn, alra och lind. Några fä ekar, dock af mindre slag, finnas hos en och annan ståndsperson, men i allmänhet hafva de ekar som planterats visat föga växtlighet. Inom ett Län af det betydliga omfång, som Wester-Norrlands, står det icke i mensklig förmåga att fullkomligt förekomma skogsåverkan, äfven om Länet, som nu icke har någon skogsbetjening, deraf ägde ett stort antal. Skogarne hafva derföre ofta 39 varit oell äro ty värr ännu föremål för mångens roflystnad, saint användas icke sällan utan afseende på efterkommandes behof; men lyckligtvis äro de så rika alt de, missbruken oaktadt, böra vara tillräckliga för flera slägten. Hvad som gör att allmogen visar sig mindre angelägen om skogarnes bevarande, är måhända någon gång osäkerheten om hvem som i en framtid kommer att äga dem, och denna osäkerhet är en följd af den långsamhet, hvarmed afviltringen fortskrider och hvarom jag på annat ställe i denna underdåniga berättelse har nåden säga min tanka. I allmänhet är Norrlänningen ingen vän af den växande skogen.
Släpper man efter det, att cautionisterne skulle bo inom districten, så kan man åter få den händelse som förra Malmö Disont, huru man för samma lån får lagsöka en person i Jemtland, en i Vestergöibland och en i Skåne. Alla de oredor skulle återkomma, som åtföljde de förre Discon - Den 7 November e. m. terne. Svårigheten är ej eller så stor, att man icke genom betyg kan skaffa sig fullgode cautionister inom de districter, der man är boende. När man dertill lägger svårigheten, att för 2 och ett halft år genomsöka advislistorne, så finnér man lätteligen att man ej kan veta, om tili exempel en person på samma dag skaffat sig Discontlån och caverat. Man måste helt och hållet lemna sig åt de lånsökandes discretion, om de äro öfver summan eller ej. Af dessa skäl har Utskottet tillsty^rkt att cautionister» ne äfven böra tagas inom distrietérne, och häruppå anhåller jag om proposition till bifall. Herr Hjerta: Den fråga, som nu är före, är ganska vigtig. Jag finner visserligen, att det ej är möjligt så ställa till, att man med full säkerhet kan förekomma illuderandet af föreskriften att 6,000 R:dr ej få öfverskridas, i fall man får gå utom districtet, men å andra sidan medgifver jag, att, om man ej får taga cautionister utom districten, så försvårar det Discontrörelsen. Detta inträffar i synnerhet, då afskäringeri af di» stricterne är sådan, som till exempel att Vermeland hör till ett annat district än Götheborg, ehuru likväl affairerne på dessa båda orterne äro gemensamme, och deras ömsesidiga transactioner fordra, att om de med säkerhet vilja beräkna någon större rörelse, måste de hjelpa hvarandra inbördes i creditväg. Samma förhållande existerar i Den 7 November e. m. mångå delar af Sverige. Jag inser ej mera än ett sätt att hjelpa delta, nemligen att man beslutar en bestämd förlust, att framdeles få på något sätt begagna
Upgifter härom hafva till Just.Deparhtet blifvit infordrade ifrån vederbörande Landshöfdingar, hvilka äfven med sådane inkommit med undantag af Landshöfdingarne i Wermlands, Westmanlands och Vesternorrlands Län, och visar det sig, enligt upgjorde sammandrag öfver de inkomne upgifterna, att, oberäknadt norrmän, emot hvilka det väl får antagas att Utsk. ej vill påyrka tillämpning af det ifrågasatta spärrnings-systemet, antalet af utlänningar, som inom öfrige provinser, utom de tre nyssnämnda, ega fastighet, utgör 59 och att deras fasta egendom upgår till ett taxeringsvärde af 1,770,723 Edr 16 sk. Bko; att utaf dessa 59 personer 43 äro inom landet boende, hvilka ega fastighet för ett taxeringsvärde af 1,375,306 Edr 32 sk. och 16 bo utrikes, egande fastighet skattad vid taxeringen till 395,416 Edr 32 sk.
En sådan själfständighet, som ger oss kraft att besegra våra egna begärelser, som stärker oss, när vi äro svaga, och gör oss lydiga mot den högre vilja vi en gång erkändt rätten att förskrifva oss lagar, men också endast mot den. Men huru skola vi uppfostra våra barn till denna själfständighet? Och ligger det icke en motsägelse i detta att vara på en gång själfständig och lydig? V i skola besvara den sista frågan först och vi besvara den kort och godt med nej. T y ingen, som ej förstår att underordna sig en viss sakernas ordning, en viss styrelse af det hela, kan någonsin komma till att styra sig själf. Den, som icke för sina handlingar ut3ett sig ett rättesnöre, blir j u oundvikligen en lekboll för sina egna hugskott, sina nycker, sina passioner — blir en tjänare åt dem, som skulle tjäna honom. Den, som icke föresatt sig ett mål och ej utstakat någon väg, icke tillförsett sig någon ledning, han måste ju gå vilse. Nej, den rätta själfständigheten är att utse sig ett mål, uppsöka den väg, som heder och samvete utvisa, och sedan icke vika därifrån. Men ett sådant rättesnöre kan ej finnas — ja, heder och samvete kunna ej ens finnas till utan erkännandet af en högre lag än den, vi själfva skrifva oss. Ty hvad är samvetet annat än ett anklagande medvetande om att vi brutit mot en högre rätt? Hvad är heder och redbarhet, om tj ett medvetande af lydnad mot denna samma rätt och lag? Behofvet af en sådan lag, af något, som står öfver de mänskliga ofullkomligheterna har från världens begynnelse varit erkändt. Den gamla invändningen att det som är rätt hos det ena folket, i den ena tiden, blir orätt i den andra, att det som är rätt hos judarne, blir synd hos muhamedanerna, att det, som är synd hos de kristne, blir rätt bos hedningar — denna invändning håller ej streck. Den bevisar blott att det ena folket står det absolut rätta närmare eller fjärmare, än det andra.
Finnes anledning dertill alt Domaren icke tillämpat den, då han bordt, så är han brottslig och bör sjelf i laga ordning derföre tilltalas, men finnes icke en sådan anledning, då är den framkastade misstankan högst otillbörlig. Grefve Frölichs yttrande involverar således ett domqval, som är af vådlig och brottslig beskaffenhet. Det har ytterligare blifvit sagdt af Grefve Frölich, angående 1809 års Statsvälfning och dervid förefallna händelser, att orsaken, hvarföre garanlierne instiftades, var räddhågan för att återfalla under godtycket. Visserligen har han häruti så vida rätt, att erfarenheten visade behofvet att förekomma det godtycke, som försatt oss till brädden af afgrunden; men den måtta, som år 1809 ägde rum; den granlagenhet, sorn då iakttogs, borde freda minnena af de män, hvilka stiftade vår Grund - 212 Den 22 December e. m. lag, från beskyllningen för ensidiga afsigter. Om man då icke på en gång kunde göra allt, så bör det ursägtas, och åtminstone hvad som gjordes, räknas dem till beröm, icke till last. Herr Tham: Ridderskapet och Adeln torde tillåta mig att först sysselsätta mig med det ämfie, som innehålles i min Motion. Hvad som särskildt blifvit yttradt, der min ringa person fått spela en hufvudröl, skall jag efteråt besvara. Jag börjar derföre i anledning af en värd Talares yttrande, som hållit sig vid saken. Han bar sagt, att det beslut, som från Regeringen emanerat, varit grundadt på Rikets Ständers önskan. Jag vet icke, om han härmed velat säga, alt jag skall klandrat Regeringen. Jag tror likväl icke, att mitt anförande lemnar prof af annat än ett utöfvande af den yttrande rätt, som hvarje representant tillkommer. Det har blifvit sagdt, att beslutet om Collegiernes förändring varit en följd af Ständernas önskningar. Jag kan blott svara derpå: månne deras önskan så helt oell hållet blifvit uppfylld? Man begagnar dessa önskningar, när det ingår i de Styrandes afsigter; men man afslår dem, då man derigenom finnér sig motsagd.
Kap 1 § Byggninga-balken, dels ock om förändring af 27 § i gällande Militiae-Boställs-ordning, bifölls. 2: dr a punkten, deruti Utskottet tillstyrkt, att en af Herr Berger inom Vällolliga Borgare-Ståndet gjord framställning, »att den bruk, masugnar och qvarnar åliggande skyldighet att deltaga i kyrkooch prestgårdsbyggnad måtte för framtiden upphöra», icke må af Rikets Ständer bifallas, godkändes. 3:dje punkten, uti hvilken, med anledning af Herr Prosten Sondéns, Herr Bergers samt Johan Fredrik Fredrikssons från Upsala län, Carl Anders Larssons från Östergötlands län och Håkan Nilssons från Kristianstads län, väckta förslag, dels det skyldigheten att deltaga i byggnad och underhåll af en del utaf de i 26 Kapitlet Byggninga-balken omförmälda allmänna hus måtte utsträckas till åtskilliga derifrån nu befriade klasser af kommunernas medlemmar, dels ock att de egare eller innehafvare af jord, hvilka nu äro frikallade från berörda byggnadsskyldighet, måtte varda förpligtade, alt för framtiden deruti taga del, Utskottet hemställt, att ifrågavarande framställningar för närvarande icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, återremitterades; Och skulle de under öfverläggningen i detta ämne afgifna yttranden genom utdrag af protokollet Utskottet meddelas; hvarefter, i sammanhang med återremissen af nämnde punkt, jemväl 4:de punkten, uti hvilken Utskottet ansett hvad Anders Jonsson från Wermlands lön föreslagit derom, att taxeringsvärdet måtte i stället för hemmantalet läggas till grund för jordinnehafvares kyrkobyggnads—skyldighet, icke heller böra för det närvarande af Rikets Ständer bifallas, återremitterades. 5:te punkten, uti hvilken Utskottet hemställt, att dels Olof Lagergrens från 476 Prot.-Utdrag den 18 Juli 1803.
Falkenberg på Börstorp i Hassle socken, i hvilken församlings kyrka han är begrafven, finnas många mystiska sägner, och mer än en af de gamla på godset Börstorp hafva hört, att Falkenbergs ande, i en eller annan dundrande skepnad, stundom visat sig på detta gods, som han först bebyggt och der han förde ett strängt regimente. Enligt det “besked“, som om denne Conrad Falkenberg finnes skrifvet på en af de många sköldar och standarer, som buros framför hans likkista, då den fördes till grafven i Hassle kyrka, i hvars sakristia dessa jemte en mängd andra troféer ännu förvaras, var han “Kongl. Maj:ts Trooman rix: och Cammar-Rådh“, och enligt samma inskrift var denne “Edle och välborne H. Conrat von Falkenberg till Frijstorp, Börstorp och Salistorph född uthi Liffland uppå huset Ermiis 1591 den 12 December och afsomnade i Herranom uppå Börstorp 1654 den 24 Martij“. Enligt på Börstorp befintliga anteckningar var dock dödsåret 1664. Hvad afsomnandet “i herranom“ beträffar, så tyckas tankarne derom hafva varit delade. Åtminstone lärer bland hans underhafvande den åsigt varit gällande, att han förskrifvit sig till Fan, och det citeras ännu från den tiden ett ordspråk, “att man skulle akta sig för tre personer, hvilkas namn alla börjades med F, nämligen Fan, Fiskalen och Falkenberg“. Rörande sjelfva “förskrifningen“ berättas, att när Satan på den dag, då, enligt det ingångna pactum, friherre “Conrat“ Falkenberg skulle af honom afhemtas för att föras till “mörksens rike“, Falkenberg, som vid den fruktade kontrahentens ankomst just höll på att kläda sig, anhöll om uppskof med resan så länge, tills hans blefve färdigklädd. Denna “galgenfrist“ beviljades, men först efter mycket prut och långa parlamenteringar. Herr rikskammarrådet var emellertid icke rådlös; han klädde sig nämligen efter den betan aldrig fullt färdig.
Om någon annan uttryckt sig med samma ringaktning om musiken, som hon älskade, skulle hon ansett en sådan människa för en barbar, men i Casimirs mun lät yttrandet helt naturligt, och hon förstod mycket väl, att en man kunde få för mycket af musik. Eftersom han icke fann något något nöje däri, skulle han naturligtvis stanna hemma; och hon skulle vara hos honom. Hela Casimirs plan höll på att stranda! Han lyckades dock slutligen öfvertala henne att fara till operan på kvällen i sällskap med Eric. Men hon var i en feberaktig spänning hela eftermiddagen och kunde icke visa honom nog af alla de små uppmärksamheter, som äro kärlekens skiljemynt. När vagnen körde fram, stod hon ännu inne i hans rum, där kammarjungfrun tändt den stora lampan, så att det såg ljust och gladt ut. Själf hade hon ordnat sidenkuddarne på chäslongen och lagt sina händer på kakelugnen för att öfvertyga sig om, att den var varm; och slutligen hade hon på bordet dukat upp läckerheter för kropp och själ: en bok — en af dem, hon själf älskade; några vackra térosor i ett kristallglas och en liten korg med vindrufvor och mandariner. Han tackade henne för allt detta med ett famntag och en kyss; och hon kände sig rikligen belönad. I det ögonblicket var hvarje mörk aning försvunnen ur hennes själ, och hon ägnade icke en tanke åt den flygande värken i bröstet, hvilken eljes alltid kom henne att drömma om döden. Hennes bröst fylldes af en enda allt behärskande stämning af solljus lycka. När hon hörde Erics steg ute i tamburen, såg hon sin make ännu en gång in i ögonen, och plötsligt förde hon hans hand till sina läppar. »Au revoir, pudel!» Hon vände sig om och försvann utom dörren. Casimir stod kvar, förbluffad, och såg efter henne, såg på sin hand, som hon kysst, såg hän till bordet, där lampskenet föll som solsken öfver sydfrukter och blommor och ett leende flög öfver hans ansikte. Han gick ut på trappan för att vifta farväl, återvände in i rummet och sträckte sig med välbehag på chäslongen; han grep efter boken och lade den bort igen, tog en mandarin ur korgen och tappade den på golfvet, tog en drufva, som han lät försvinna i skuggan under mustascherna.
Vid tullvärdenas uteslutande ur tarifen blifver specificationen af plymer uti strutsoch andra slag, hvilka nu draga lika tull, 45 r:dr skålpundet, icke vidare behöflig, hvadan lydelsen bör blifva: »plymer alla slag»; och synes den gemensamma införselsafgiften derå skäligen kunna jemkas till 10 r:dr skålpundet. Som nödigt är, att vid förtullning af pomada äfven vigten af de burkar eller kärl, hvarpå varan vanligen inkommer, ingår i tullberäkningen, hvarföre i redaktionen hör tilläggas orden »kärlen inberäknade», lärer af denna omständighet någon nedsättning i införselsafgiften vara påkallad, nemligen från 28 till 20 sk. skålpundet. Då pomeransknoppar och skal äro upptagna till lika värde med pomeranser, synas icke heller införselsafgifterna böra bestämmas till olika belopp, hvarföre nedsättning deri föreslås å de förstnämnde från 2 sk. till 4 sk. 6 r:st. skålpundet, hvilken tull, enligt 4844 års taxa, var derå gällande; i följd hvaraf bägge desse rubriker ock kunna sammanföras till en. Enär värdet å oäkta hvita porslinstallrickar, nu upptaget till 8 sk. skålpundet, icke kan antagas till mera än 6 sk., lärer införselstullen i förhållande derefter böra jemkas från 2 sk. till 4 sk. 6 r:st., äfvensom å andra hvita porslinspjeser från 5 sk. till 4 sk., såsom utgörande 25 procent å nuvarande tullvärde. För måladt eller tryckt porslin, hvilket för närvarande är till införsel förbjudet, synes, med förbudets upphörande, skiljaktig tullbehandling af tallrickar och andra pjeser icke vara erforderlig, utan å rubriken »måladt eller tryckt» i allmänhet kunna antagas en gemensam införselsafgift, hvilken, då medeltalet af de Kongl. Majets Nåd. Skrifvelse, N:o 40. 51 nuvarande tullvärdena utgör 24 sk., torde bestämmas till 25 procent deraf eller 6 sk. skälpundet.