Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid var patron själf inte vidare skicklig i att föra böcker. Det var en gammal fanjunkare i trakten, som brukade hjälpa honom en gång i månaden, och när han kom, stängde gubbarne in sig i patrons rum, som kallades för kontoret, med de stora böckerna uppslagna framför sig och en konjaksflaska på bordet för att sätta lif i affärerna. Det var Karl Johans värsta dagar. Ty han gaf sig den och den på, att han, som räknade så bra, att patron brukade fråga honom, så ofta det var något, som skulle gå fort, han skulle nog kunna lära sig att sköta de där böckerna med både Debet och Kredit och Saldo och hela kalaset. För Jönsson, som var gammal, var det en annan sak. Men han, Karl Johan, skulle nog vara karl för att reda ut svårigheterna lika bra som en gammal fanjunkare. Och Karl Johan brann af begär att få se siffrorna, räkna ut på öret denna vinst, hvilken han anade kolossal. Om nätterna drömde han om siffror, hela kolumner, som han räknade upp och ned och ned och upp. De stodo i led som soldater, de rättade sig på hans vink, han kommenderade dem, flyttade dem som han ville, och ordnade dem så, att de stodo ännu rakare. Och han såg sväfvande slutsummor på kreditsidan. Det blef så många siffror, att han inte kunde räkna, och han vaknade upp i förtviflan öfver att icke se dem längre. En dag, när räkningarna skulle göras upp, var fanjunkaren sjuk och skickade återbud. Patron svor och var vid dåligt lynne hela dagen. Men på eftermiddagen tog Karl Johan mod till sig och frågade, om inte han kunde få försöka att se igenom böckerna. Jönsson bara glodde på honom. – Du?! sade han. Hvad fan förstår du dig på? Karl Johan menade, att han kanske kunde lära sig. Han bad, att han bara skulle få försöka. Och efter en stunds talande fram och tillbaka, under hvilket Karl Johan blef alt mer och mer ödmjuk, fick han verkligen lof att låna böckerna på kvällen, sedan boden var stängd. Det svindlade för Karl Johan, när han på kvällen satt på sin kammare, som låg på vinden i Jönssons bygnad, och försökte att sätta sig in i tecknenas betydelse. Hans fingrar darrade, så att han knappt kunde vända bladen.
Skrifiielse N:o 164. I Kommitleradrs förslag lill redaktion för den tullfrihet Åtnjutande artikeln oarbetad! Beil, förekommer icke någon annan hufvudsaklig förändring i hvad nu derom stadgadt är, lill all i rubriken blifvit tillagdt: "Tangerrf-sh ilvor eller sA kallade Klaviaturer.” Jemte del rättelse häraf lill ”Tangent-skifvor lill sä kallade Klaviaturer” iakttagits, hafva Rikets Ständer, enär upplyst blifvit, att Ren, sorn icke undergalt vidare förarbetning, än alt det blifvit sAgadl i skifver för vissa behof, såsom knifshult och dylikt, hittills ansetts böra tull behandlas såsom arbetad! Ren, funnit ett stadgande, hvarigenom sågadi Ren inhegripps under de slag, som åtnjuta tullfrihet, böra i denna rubrik införas. Beträffande artikeln Bränvin och Sprit innefattar E. K. M:ls, angående tuIIbev ilIningen, atlalna .Nådiga Proposition i nära ölverenslämmelse med särskilde Kommillerades underdåniga Betänkande, det förslag, alt, med upphälvande af nu stadgadt förbud mot införsel af vissa slag bränvin och sprit, de efter olika lillverkningsämnen och under olika namn i gällande taxa upptagna särskilda slagen matte sammanlöias under en rubrik och med följande Iullsatser : af till och med 10 graders styrka: pA lat eller faslager 1 skålpund, 20 öre, på buteljer eller krus 1 kanna, 1 R:dr 10 öre, för hvarje överskjutande grad ökas inlörselslullen med 5 procent. Instämmande i de skäl som i Kommillerades Betänkande och E. K. M:ts Proposition blifvit anlörda emot bibehållandet al införselsförbud för något slags bränvin och spri t, hafva Rikets Ständer funnit den inhemska bränvinstillverkniiigen icke kunna hemia någon verklig och berättigad lorrie! af en sådan afvikelse fran det antagna friare tullsystemet, icke heller nykterhet och sedlighet derigenom beföidras; men ali för Statskassan vore en gifven betydlig förlust dermed förknippad.
St. anslagna, under de villkor från communens sida, sora här förut äro nämnde. StalsUtsk. har likväl i begge belänktna röride extra-statsreglertn, Niis 354 och 435, afstyrkt det sökta anslaget på den grund, att frågan om denna hamnanläggning ännu icke är tillfyllest utredd, eller kostnaden för det hela bestämd. Då här icke är fråga om vidtagande af hamnarbetet efter den större plan, som kommit å bane, men kostnaden för den ifrågasatta stenbyggnaden icke vid ett utan flera tillfällen är efter calculer uppgjord till 9.5,000 ridr, synas dessa skäl så mycket mindre antagliga, som 3:dje afdelningen i dess betänk. i833 tydligen utmärker att peer-byggnaden kan anläggas, utan att hinder derigenom uppkomma för hamnarbetet i större scala, samt det i allt fall är påtagligt, att, hvilka större arbeten än i en framtid må komma i fråga, denna peerbyggnad blir oundgänglig för precist samma ändamål, sorn dermed för närvarande afses, eller förekommande af hamnens totala förstöring genom uppgrundningar. Gr. Posse anhöll om uppläsning af de öfriga Ståndens beslut röride SlatsUtskis utlåt. N:o 435, och att derefter återfå ordet. ' Upplästes Presteoch BorgareSttns beslut i denna flaga, innehållande: PresteStrs —att Ståndet, med ogillande af hvad Utsk. yttrat i afseende å Landskrona hamn, beslutat att för samma hamns iståndsättande anvisa 25,000 r:dr, hvaraf eller 16,666 r:dr 32 sk., af det allmänna bekostas, och ^ eller 8,333 R:dr >6 sk. af staden, sorn sistnämnda summa återgäldar med 5oo r:dr b:co för året; och BorgareStts —att Ståndet beslutat ett statsanslag, till Landskrona hamns iståndsättande, af 25,000 r:dr med villkor, att nämnde stad deraf återgäldar till statsverket 8,333 r:dr 16 sk. genom en årlig inbetalning af 5oo r:dr. Gr. Posse:
Beträffande derefter motionärens framställning i öfrigt, åsyftande, att den med oftanämnde tullförsegling förenade afgift måtte upphöra; så och med tillkännagifvande, att en lika beskaffad framställning vid sednaste riksmöte blifvit gjord, får Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Ekonomi-Utskottet då i ämnet yttrat, (i BetänkandefiN:o 104}, vördsamligen anföra, att den åberopade Kongl. Kungörelsen af den 3 December 1842 endast afsett borttagande af så beskaffade sportler, som enligt 1S30 års Sporteltaxa tulltjenstemännen tillkommit, men icke sådana, hvilka, likasom den ifrågavarande, genom serskilda författningar blifvit dem tillagda; äfvensom att skäl icke synes vara att afskaffa denna sportel, emedan i sådant fall statsverket, som icke uppbär någon inkomst i tullbehandlingsväg af ifrågavarande trafik, skulle få vidkännas kostnad för ersättning af tulltjenstemännens besvär med förseglingen, hvilken kostnad deremot billigtvis syn es böra drabba den trafikerande; på grund hvaraf allt Utskottet tillstyrker, att motionen äfven i denna del må lemnäs utan afseende. Stockholm den 2 Maj 1351. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorial, N:ris 93 och 94. 13 N:o 93. Ank. till Exp. Utsk. den 3 Maj 1851, kl. 12 midd. Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets betänkande IS:o ya om inrättande af Länsnämnder. Vällodige Borgare-Ständet har till Utskottet återremitterat nämnde betänkande; men som detsamma blifvit af de öfriga Iliks-stånden bifallet och beslut deröfver sålunda redan är fattadt, så kan återremissen icke föranleda till någon Utskottets vidare åtgärd. Stockholm den 2 Maj 1851. N:o 94. % Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Maj 1851, kl. 12 midd.
Någon har yttrat, att den första adressen bevisade, huruledes eholeran tog sig den friheten att komma i alla fall, och alt den således ej genom adresser kunde afböjas. Om de politiska vådor, som jag nu befarar, kunde förekommas genom antagande och frambärande lill K. M. af Hans Janssons adress, så skulle äfven jag rösta för densamma. Men jag måste beklagligen anse adressen, om den antoges af Stånden, såsom ett betänkligt och allmänt symptom of politisk cholera. — Det har blifvit yltradt, att R. St. borde i en adress gifva en sanningsfull gemensam tanka tillkänna ang:de administrationen. Denna hafva Sländerne tillfälle att grundlagsenlig! gifva, i fråga om rådgifvarnes ansvarighet och tillämpningen af 107 §:n Reg.Ftn. 1 öfrigt är det R. St:s rätt att, jemlikt grundlagens föreskrift, yttra sig öfver hvarje särskild fråga, sorn till öfverläggning förekommer. Det är sagdt af en talare, att R. St. borde för Konungen omtala, huru det går till, och att inga andra rådgifvare borde finnas, än de, som äga nationens förtroende. Huruvida de jemväl borde äga Konungens, har ingen ifrågastälft. Måhända anser man det vara likgiltigt. Men äfven frågorna, om rådgifvarne äga nationens förtroende, och huru det går till i statsförvaltningen, blifva besvarade, då tillämpningen af 106 och 107 §§:ne förekommer. — Det är sagdt, att throntalet borde vara uppsatt af Konungens rådgifvare. Hos oss kunde throntalet vara alldeles öfverflödigt, emedan berättelsen om hvad sig i Rikets 4°6 Den 26 Februari f. m. styrelse tilldragit är af Konungens rådgifvare uppsatt, livar och en för sin förvaltningsgren, saint af Hofcancelleren conlrnsiguerad. Om man nu vill införa bruket att afgifva adresser, men Konungen ej skulle finna lör godt alt bålla något throntal; så vet jag ej hvad man i adressen skulle svara på. Hvad i öfrigt blifvit yttrad t, vill jag ej upptaga.
Om förlusten af hennes hjerta vill jag icke tala, ty det har jag aldrig ägt; jag tviflar nästan om hon har något, ty hon är så känslolös. Men det är tid att jag för dig berättar händelsen som vållat den lyckliga förändringen. Du mins jag sade dig i mitt förra bref, att Sophie blef mig med hvar dag odrägligare, i anseende till dess behagsjuka, nyckfullhet, stolthet och kallsinnighet. Saknaden af Mathilda och minnet af scenen mellan henne och mig, öppnade ännu mer mina ögon för den märkbara skillnaden i dessa begge systrars karakter. Minnet af den enas känslofullhet, godhet, anspråkslösa, stilla och oskuldsfulla väsende, kom mig med hvarje stund att djupare känna det den andra ägde ingen af dessa dygder: att blott en minut hafva varit sluten i Mathildas armar, tryckt mot detta rena hjerta, var nog för att öfvertyga mig att det gifves på jorden en himmel, men från hvilken jag evigt var stängd. Fredagen den 27 Februari hade Mathilda rest. Fredagen den 6 Mars skulle lysningen uttagas och Söndagen den 8 skulle bli första lysningsdagen. Den 5, eller Thorsdagen, kom jag efter vanligheten till B ...s, men råkade ingen i rummen; Patron, sade man, var på kontoret, fru M., som du känner under namn af Emelie, var borta, men mamsell Sophie var hemma, det visste man med mycken säkerhet. Likväl var hon icke synlig; jag tog för afgjordt att hon var i sin kammare, tänkte: hon kommer väl, och satte mig helt lugn i salen, det vill säga: så lugn som jag i min sinnesförfattning kunde vara, att bläddra i några dagblad som lågo der. Sophie kom dock icke ut. Jag spatserade i djupa tankar af och an i salen. Jag tänkte på den fatala lysningsdagen som var så nära, på den ännu fatalare brölloppsdagen och på den resande Öfverst-Löjtnanten som var det fatalaste af alltsammans. Under mer än åtta dagars tid hade jag sett denne man beständigt hos min fästmö, komma hvad stund på dagen jag ville, jag tänkte att jag som Sophies man skulle få den hugnaden att lika ofta i mitt hus se den för mig föga välkomna gästen, och jag tänkte på medel att aflägsna honom.
I öfrigt hafva vägarna under sednaste tre åren i allmänhet blifvit utvidgade lill en med förhållandet uti andra län jemförlig bredd samt försedde med diken, som merendels förut saknats; och har Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande jemväl vidtagit åtgärder för försättande i behörigt skick af den så kallade Norrska vägen emellan byn Staa och Riksgränsen mot Norrige, men, hvad beträffar de å denna fyra mils långa väg uppförde broar, kan någon varaktig reparation af dem icke göras med mindre Staten dertill lemnar något större anslag, liksom en blott reparation synes mindre ändamålsenlig, så länge broarne äro uppförda af träd, hvadan deras totala ombyggnad 6 af sten torde vara den åtgärd, som helst borde vidtagas, hvarom Läns-Styrelsen hos Eders Kongl. Maj:t ock gjort underdånig framställning. Enär kommunikationen med Norrige är af stor vigt för länet, har Herr Landshöfdingen, numera Stats-Itådet och Riddaren Sandströmer hos Eders Kongl. Maj:t gjort underdånig framställning om undersökning af den så kallade Ströms vattudal, hvarigenom en ny vattenkommunikations-linie med Norrige tros kunna beredas; och som Eders Kongl. Majit bifallit, det må den begärda undersökningen få företagas, och dervid sannolikt kommer att utredas, det samma vattudal kan för nämnde ändamål på ett eller annat sätt begagnas, torde anledning vara att hoppas, att äfven från norra delen af Jemtland skall med Norrige fås en gin kommunikation, som i en framtid helt säkert kommer att bereda ej mindre provinsen, än hela norra Sverige, en lifligare rörelse med Norrige. Som angelägenheten fordrar, att kommunikationerne inom denna landsort på allt sätt underlättas, på det industrien derstädes måtte erhålla någon större utveckling, och afsättning af landets produkter icke försvåras af alltför kostsamma transporter, har Läns-Styrelsen, af då för hand varande medel, år 1846 låtit undersöka, huruvida Storsjön skulle med Räfsundssjön kunna förenas, hvarigenom, om denna förening kunnat göras, en lättad kommunikation emellan Östersund och Sundsvall skulle beredas af åtta mils sjöväg eller omkring v af vägens hela längd.
Härifrån flyttade de till Kristiania, där pastorn alltsedan verkat som präst i Jakobs församling, med öppet hus för sina församlingsbor och varmt deltagande i deras andliga och lekamliga angelägenheter. Fru Gjör är en af de kvinnor, som gå med öppna ögon genom lifvet och räcka till för mycket. Sedan flere år är hon en aktiv medlem af Kristliga föreningen för unga kvinnor i den norska hufvudstaden och har inom denna förening hållit mycket besökta bibelstunder. Hon har äfven utgifvit flere tidskrifter för barn och ungdom. Hednamissionen har varit ett af henne med förkärlek omfattadt arbetsfält, hvarför hon vid norska missionssällskapets femtioårsjubileum utgaf en mycket uppmärksammad bok, » Missionsbarnet », tillägnad hufvudbestyrelsen för nämnda sällskap, en bok, som alltid skall läsas med intresse och glädje af missionens vänner och därtill särskildt lämpar sig för gemensam läsning i hemmen. Liksom » Margrethes » böcker i allmänhet, bär den omisskänliga spår af lefvande verklighet och är en trogen framställning af stämningar, som under årens lopp rört sig hos missionsvänner i landet. Icke heller är det till skada för verklighetsintrycket, att man alltigenom har en stark förnimmelse af att författarinnan själf lefvat med i dessa stämningar. Man ser för sina ögon den unga kvinna, som gifvit boken dess namn, man lär sig att deltaga med henne i hennes kamp och tvifvel så väl som i hennes hopp och seger. Hvar och en, som något känner till de kretsar, i hvilka vi här införas, vet att personer och förhållanden äro gripna ur det kristliga folklif, som i själfva verket har burit och bär det från norska kyrkan utgående missionsarbetet. Åtskilliga af » Margrethes » böcker äro öfversatta på svenska och utgifna på F. Skoglunds förlag. Vi sluta med att tillönska författarinnan en fortsatt verksamhet på de olika fält hon redan så framgångsrikt beträdt. S. Skiften. jär hängde uppå väggen en vissnad lagerkrans, med band, som hunnit blekna, och skrift af mörknad glans. " Till tack för ädel njutning! " elär stod i guld och rödt bredvid ett gammalt årtal, till hälften undan nött.
Hon framstötte andlöst: — Kom — vi få genast göra i ordning hörnrummet — Erik, jag fattar det inte, jag fattar det inte. Erik tog henne om lifvet och som barn rusade de upp för trappan. Efteråt gick hon och slets mellan stämningar. Det glittrande tankesvall Adas ankomst väckte ville fylla henne till brädden. Allt detta som länkade sig i hvartannat, tills det slutade långt från den oskyldiga utgångspunkten. Men med samma föreföllo sista tidens rörelser onaturliga, den lefvande kraften var försvunnen och hennes längtan efter de andliga tingen upphörde så fullkomligt, att hon flere gånger måste knäböja och med fingrarna i öronen söka återkalla, hvad hon mist. På kvällen sutto makarna tillsammans och sågo den blodröda månen gå upp öfver slätten. För ett ögonblick upptogs Matilda helt af den gamla världen. Hur bekant den log! Hon kände den så nära. En hisnande känsla steg upp i bröstet, en oro, en åtrå, — mindes Erik? Ja visst mindes han. Han gick och rullade cigaretter mellan fingrarna, kastade bort den ena halfrökta efter den andra. Gamla stämningar, gamla minnen — hemluft, bara hemluft i rymden. Något smalt och tinade och rann i varma strömmar genom blodet — ut i kinderna, trängde fram som fuktig imma i ögonen. — Ja — så länge, länge sedan Erik — ibland är det som om det vore det enda värkliga och som alla år vi lefvat härute vore en konstgjord tillvaro, där man talade och åt och drack och lefde onaturligt — du förstår — inte riktigt klart och visst som folk lefver därhemma, — som om man aldrig kunde komma fullt in i något härute. — Ja, men jag trodde du hade börjat trifvas nu, Mattis, sade hennes man litet bekymrad. Matilda kom plötsligt tillbaka till nuet. Borde hon icke tala om för Erik? Hon kände stark olust, men tog raskt hans hand och sade, medan lindrig kallsvett bröt ut på hennes panna: — Erik, jag är en kristen. Det var som om orden rymt sin kos och tagit själfva saken med sig. Erik sneglade förundrad på henne. — Ja, svarade han generad, det är du väl, det har du väl inte annat varit. Så blanka och stora hennes ögon sågo ut i månljuset. — Åh inte har jag varit
Men äfven härigenom motiveras icke ovilkorligt den nya lagstiftningen, då den icke allenast bör föregås af motsvarande föreställningssätt, seder och vanor, utan de opinioner dessa framalstrat måste dertill concentrera sig kring en viss bestämd form innan liden kan anses vara inne för den nya lagstiftningens införande, emedan den dä först upfyller sitt ändamål. Den menskliga otåligheten förbiser gerna dessa sanningar, och opererar således helst på ett nästan motsatt säll, fas'än man sett att äfven de våldsammaste revolutioner ingen ting uträtta då man våldför den ordning i lagstiftningsväg erfarenheten visat vara den enda sanna och rälta. Då man känner de Europeiska samhällenas råa utgångspunkt och dermed jemför den höga grad af kultur, hvartill de hunnit redan under tiel tidehvarf som säg den första Fransyska revolutionen utbryta, och man delar deras mening som vant sig att i revolutioner skåda fruktansvärda men välgörande tilldragelser, hvilka tvinga menniskorna att frånträda en falsk bana, för att beträda en annan som skulle ega en slags pånyttfödelsekraft, bör man i logisk slutföljd härmed förmoda, att otaliga samhälls-revolutioner utmärkt den långa bana nationerna genomvandrat. Den historiska forskaren söker dem dock förgäfves, han finner många vilda excesser, mycken rå egoism, de svagares rätt förtrampad af de starkare, tallösa inländska och utländska fejder och krig med deras för massan olycksaliga följder, men inga spår till dessa slags revolutioner, hvilka, i likhet med den af 1789 och dess efterföljare, i Frankrike uprört och rubbat samhällets grundvalar. Det finnes inom samhället en moralisk myndighet, som gör föga buller och bång af sig, som utöfvar det goda och nyttiga pä ett så tyst och anspråkslöst sätt, att dess vägar knapt kunna spåras, men sorn derföre icke är mindre rastlöst verksam, och som vid samhällsutvecklingen spelar en mäktigare röle än alla materiella och revolutionära krafter; denna myndighet heter nplysning. Med hvarje tidehvarf riktade uplysningen menniskan med några nya idéer, som framalstrade nya vanor och nya seder, med hvarje tidehvarf kommo dessa eröfringar på barbariet allt flera samliällsindivider till godo.
— Meningen kan således icke hafva varit att Kronan på den fattige soldatens rätt skulle afdraga dessa 1Jkappar, hvilket icke rotehållaren fått göra. —• Det af K. M. d. 23 Nov. 1686 stadfästade Regle:te för allmogen och soldaterne i Nyköpings län, talar ej om något afdrag, ej heller den K. Resolutm af d. 23 Januari 1683, hvaraf jag ifrån Krigs-Colhm skadat mig en vidimerad afskrift, som lyder: ”Såsom I{. M. häfver allmogen af skalle och krono, angnle det vissa knektehållandet, mundtligen vid sista Riksdagen försäkrat henne uti allt hvad görligt, och det som kunde till dess understödjande lända, i Nåder alt accislera. — Alltså är också hos K. M. allmogens i Södermanlands och Nyköping län slätta och ringa vilkor uti den Nådiga konsideration kommen, att oaktadt efter sjelfva kontraktets lydelse, som K. M. med allmogen på dess undcrdånigste ansökande häfver låtit ingå, sjelf skyldig är knekten, icke allenast att löna, ulan ock bekläda. — Sä vill dock K. M. bcmälle allmoge Dess serdeles Nåde bevisa, och icke allenast hvar knekt med en tunna spanmål till dess underhåll hjelpa, ulan ock låta knekten med Liberii kläder förse, och alltså roten derföre befria. — Skolandes också den ena tunna spanmål decourleras knekten af roten på sin årslön”. Huru soldaten förlorat den rätt han sålunda egt till dessa 1| kappe spanmål, vet jag icke, men sådant måtte hafva upkommit genom någon förblandning med befälets löne-spanmål. Utom den rätt soldaten har, upkommer äfven genom detta afdrag stora olägenheter vid utanordnandet och lefvererandet af denna spanmål, dä räntegifvaren, som lemnar 32 fasta kappar på
När vi kommo till Gentofte-sjö, sågo vi Bernstorff-stötten, som folket rest öfver den utmärkte statsman och frihetsvän, som genomförde böndernas frigörelse från Stavnsbaandet, Icke långt därifrån ligger Bernstorffs slott, byggdt af denne minister. Det är ett litet slott, och då man kommer från det väldiga Fredriksborg, gör det kanske ett ännu mindre intryck. Ursprungligen uppfördt i italiensk stil, har det sedermera undergått åtskilliga förändringar. Sådant det nu är, är det den danska kungafamiljens älsklingsslott. Hit längtar kung Georg från det oroliga, svårskötta Grekland — här känner han denna hemkänsla, som man endast kan erfara i den nejd man lärt älska som ung och bland de sina. Och hans syster, prinsessan af Wales, hon, sbm disponerar så många slott i det rika England, hvarest hon omgifves af all den glans och prakt, som det stolta öriket kan bjuda sin blifvande härskarinna, hon finner sig väl i att hafva endast ett par rum i detta älskade ungdomshem vid Gentofte. Kejsarinnan Dagmar har äfven alltid haft en afgjord förkärlek för detta slott. Det ligger också så fridfullt och vänligt, omgifvet af den lummiga parken — ett riktigt hem. Trakten häromkring är också särdeles anslående: den yppiga slätten, grön och vänlig, prydd af mångfaldiga gårdar och villor i parker och trädgårdar, omväxlande med mörka skogar, och som ett klart öga speglade Gentofte sjö den molnfria himlen. Efter att hafva hvilat en stund i Gentofte, begåfvo vi oss vidare till Charlottenlund. Det ligger vid Strandvejen i en stor park vid Sundet. Gyldenlund hette det en gång och här var ett lustslott, som tillhörde Ulrik Fredrik Gyldenlöve. Det har sitt nuvarande namn efter prinsessan Charlotte Amalie, hvilken erhöll det af sin bror Christian VI och som byggt det nuvarande slottet. 1880 — 82 utvidgades byggnaden med två sidoflyglar. Nu tillhör det kronprinsen, som residerar här om somrarne. Här kan Karl XV:s dotter se sitt fädernesland på andra sidan sundet, och jag tänkte mig, huru hon med sina barn talat om detta land, som hon alltid bevarat i så kär hågkomst.