Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 28 April. 301 ende; men jag vågar likväl påstå,att, med ett noggrant iakttagande af lagens nu gällande föreskrifter, bör en sådan påföljd icke kunna inträffa, enär det tydeligen är föreskrifvet, att, om den, som undergår straff, blifver så sjuk, att detsamma icke utan fara för hans lif kan fortsättas, skall med straffets verkställande uppskjutas, lill dess med honom bättre varder. Emot bibehållande af böter har ingen yttrat sig, och jag tror icke eller det kan komma i fråga att detta slags straff skulle helt och hållet borttagas. 1 stället för de 9 sorters straff, som mom. litt. a) upptager, skulle således, enligt mitt förslag nämnde mom. komma att innehålla 11 slag af straff. Mom. litt. b) i Ulsk:s förslag lyder sålunda: ”fängelsestraffen höra vara: första grad, på lifstid, andra grad, från åtta till och med tio år, tredje grad, från sex till och med åtta år, fjerde grad, från fyra till och med sex år, femte grad, från två till och med fyra år, sjette grad, från sex månader lill och med två år, sjunde grad, från och med trettio till och med etthundradeåttio dagar.” Vid denna fördelning har jag ingenting annat att anmärka, än att jag önskar ett utbyte af benämningar, så att det må heta straffarbete i de fern första graderne och i de öfrige graderne straffarbete eller ensamhetsfängelse. — Vid mom. litt. c) har jag intet att anmärka. Utur punkten litt. d), så lydande: ”att till en början och i den mån tillfälle dertill gifves, ensamhetsfängelse skall begagnas för dem, som dömmas till fängelse i sjunde eller sjette grad,” skulle jag vilja att man uteslöt orden till en början och delta mom. således kom att lyda sålunda: ”att i den mån tillfälle dertill gifves” etc. Enligt min öfvertygelse bör tillämpningen af detta straff ännu sä länge stanna vid ifrågavarande tvä grader.
Jag tror äfven att förevaride, af Hr Stjernsväid väckta förslug är till sin syftning ganska ändamålsenligt, ehuru jag erkänner, det jag hade önskat att förslaget, i st. f. att omfatta alla tre HufvudTitlarne, hade, såsom föremål för den gemensamma öfverläggningen, upgifvit några färre vigtiga delar deraf. Denna brist i förslaget torde likväl ej vara af den be skaffenhet, att den bör föranleda till det eljest goda förslagets förkastande. En talare midt emot mig har ansett sig ej kunna gilla förslaget derföre att de frågor, detsamma omfattar, skulle vara mindre lämpliga för en gemensam öfverläggning. Jag hyser stor aktning för grannlagenheten och respekterar således äfven denne 46 Den 1 April e. m. talares fruktan, att R. o. Ad., hvars ledamöter till större delen gro personligen intresserade af utgången utaf en mängd till de ifrågavar:de HufvudTitlarne hörande frågor, skulle anses handla mindre grannlaga, om Ståndet ville genom ett samfäldt sammanträde bereda framgång åt dessa frågor; men jag tror att denna fruktan är ogrundad, enär R. o. Ad. allt för ofta gifvit bevis deruppå, att Ståndet icke sätter sitt ensluldta intresse i främsta rummet, för att en sådan tydning af R. o. Ad:s handlingssätt, som den nyssnämnda, skulle kunna befaras. Jag tror deremot, att just i frågor, sådana som flera af de till 4:de och 5:te HufvudTitlarne hörande, deri R o. Ad. äger den största sakkännedom, är det af vigt att de öfriga Stånden sammanträda med R. o. Ad., för att göra sig de af detta Stånd lemnarje uplysningar tili godo, och ehuru jag visserligen ej vill bestämdt påstå, att uplysningar alltid verka i den riktning sorn den hvilken meddelar dem, afser, har jag dock vid flere ti i lfa 1 len kommit i erfarenhet deraf, att ledamöter af de andra Stånden verkligen önska erhålla uplysningar i sådana frågor, dem de anse sig ej tillräckligt förstå.
Sker annorlunda, uppkommer en Cassa, hvars förvaltning så att ej ränteeller capitalförlust uppstår, icke blifvit bestämd i Utskottets Utlåtande. Vidare har Utskottet i 5:te punkten sagt, att mellangiften oell provisionen för detta lån icke får öfverstiga 8 högst 10 procent. Jag instämmer med dem, sorn tro att upplåningen kan ske all pari, men om Utskottet ej skulle hysa samma öfvertygelse, anmärkes,att 8:de punkten upphäfver detta stadgande om minimum viel Capitalnedsättningen; ty der heter det: ”Skulle emot ”en högre mellangift, men lägre ränta, lån Ga H. 2 * 20 Den 12 Februarii e. m. ”af RiksgäldsContoret kunna upptagas, va-* ”re det Herrar Fullmägtige öppet lemnadt, ”att i öfverenskommelse derom inga, så vi”da större förmåner deraf, än efter ofvan ”gjorda beräkningar, kunna visa sig.” Om nu större förmåner kunna visa sig, så följer likväl ej deraf, att de äfven skola inträffa , och ordställningen upplöser allt stadgande och följakteligen all grund för bedömmandet af Fullmägtiges handlingssätt. Den 'jide punkten innehåller förutsättning af den händelse, att ohligationerne ej skulle utan uppsägning presenteras till inlösen; hvaraf åter en ny cassa skall uppkomma. Men huru denna Amortissementsfond skall " förvaltas, derom innehåller Utlåtandet ej något. Jag anhåller derföre, att antingen någon af StatsUtskottets närvarande Herrar Ledamöter härom ville upplysa mig, eller ock att äfven denna anmärkning må åtfölja återremissen. Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard i Jag är förekommen af Herr Skogman i afseende på nödvändigheten af förseglade anbud m. m. Jag tror, att för stor latitude lemnäs åt Herrar Fullmägtiges i RiksgäldsContoret eget bepröfvande, då åt dem uppdrages, att uppgöra Contract, utan någon af Riksens Ständer bestämd föreskrift härför, om Två Millioner Riksdaler i Silfver Specie, emot ända till 4 procents ränta, och afdrag ända till Tio procent å capitalet.
Maj:t i Dess proposition ej begär någon ökning, icke räkna det såsom en förhöjd skatt, för det t. ex. Postverket beliöfver öfver Stat mera än förut. Jag kan med all min räkneförmåga icke nedbringa summan till mindre än 654,000 Ibdr. Herr Rosenblad: För att besvara en Ledamot af 1823 års Statsutskott, borde man visserligen icke behöfva ingå i detailler örn subtraction och addition, vid jemförelse!! emellan de olika Statsregleringarne; och det förundrar mig verkeligen, huru hail kunnat glömma bort, alt man anviste på öfverskotten vid i8a3 års Riksdag en bestämd summa af 233,333f R:dr Banco, med skyldighet för RiksgäldsContoret att ersätta den brist, som på öfverskotten kunde uppkomma. Derom afgick till Kongl. Maj:t en un - Den 23 September f. m. 127 derdånig skrifvelse just vid den Riksdag, då SlatsUtskottet öfverflyttade på Hufvudtitlarne allt hvad sorn förut utgått öfver Stat, med förbehåll, alt sådant blott skedde förslagsvis. Afser man nu det mindre Spannemålspris, sorn ingår uti nuvarande SlatsUtskotts beräkning, så skall man finna att summan af verklig tillökning minskas ända till 4°4>000 R:dr. Hans Excellence Herr Grefven och Lan dtMar skalken yttrade, att då Irenne meningar i afseende å förevarande ämne hufvudsakligen förekommit, ansåg Hans Excellence sig böra öfver hvardera af deni inhämta Ridderskapets och Adelns tanka. Hans Excellence framställde derefter särskilta propositioner, först å StatsUtskottets förslag, dernäst å Herr von IJartmansdorffs förslag, och sluteiigen till afslag å Utskottets framställning samt förblifvande vid 1823 års Statsreglering i denna del. Dessa Irenne propositioner blefvo, hvar för sig, af Ridderskapet och Adeln med Ja och Nej besvarade. Herr von Hartmansdorff: Jag anhåller, att vid den förestående voteringen mitt förslag måtte blifva Ja-proposition. Herr Hjerta:
Alskillige ledamöter hafva yrkat åte rremiss å detta betänk., och under förmodan att den beviljas, tillåter jag mig fästa Utsk:s uppmärksamhet derå, alt, ehvad bevisningskrafl, som Laglllsk. än kan komma alt tillerkänna handelsböcker, vore del särdeles välgörande om Utsk. bestämde en prescriptionstid af t. ex. 3:ne månader efter caleuderårets slut för en sådan bevisningsrätt. Ett sådant stadgande skulle tvinga den, som hade en fordran, att inom nämnde tids förlopp, antingen söka utkräfva densamma contant eller omsätta den i skuldsedlar eller vexlar. Ett sådant lagsladgande, säger jag, skulle vara en sär deles välgerning för credilen i allmänhet, skulle säkerligen framkalla vexlar och medföra den ännu större nyttan alt i allmänhet minska utborgningar. Härå utber jag mig fä fästa Höglo!]. Utsk:s uppmärksamhet. o llr Akerman: En ledamot af LagUlsk., som här upplrädt till försvar, har anmärkt mot mitt yttrande, att vid 1 § borde fogas 2 mom. af den 2 §, att en sådan förening icke skulle väl bära sig och att, om den existerat, detta ensamt skulle hafva gifvil aniedn. till rättvist klander mot Lag.Utsk. Jag ber deremot få förklara, att om man äfven anser 1 mom. af 2 § böra qvarstå, LagUtsk. efter min tanke, gjort sig skyldigt till ett fel, som 1 det fallet icke salt 2 mom. i sammanhang med sin I g, enär denna § handlar om motbok, och hvad som rörer denna väl borde i ett sammanhang förekomma. Dä sä likväl icke skett, förstår jag icke hvarför Utsk. i denna § talat om skriftligt qvitto, då fråga derom ej kan uppkomma i annat fall, än det, som omtalas i sednare mom. af 2 §, eller att den som fått motbok, icke vill framtaga densamma; ty företes boken godvilligt, så behöfves icke det skriftliga beviset.
Betänkande, N.o 2. af fri dispositionsrätt i nämnde hänseende, anse Utskotten den stadgade löseskiliingen böra bibehållas så mycket heldre, sorn ett efterskänkande deraf numera skulle innebära på samina gång en orättvisa emot dem, som, med begagnande af sin lösningsrätt, afgiften redan erlagt, och ett oförtjent gynnande af dem, som försummat eller icke gittat den medgifna dispositions-rätten sig förvärfva. Utskotten tillstyrka således, att den väckta motionen icke måtte bifallas. Vid de af serskilde motionärer gjorde framställningar, i afseende på rättigheten och sättet att svedja, få Utskotten, ehvad dessa framställningar äsy^fta full och oinskränkt frihet för jordegare i gemen, att efter godtfinnande i dessa fall förfoga, eller endast upphäfvande af vissa gällande lag-bestämmelser, erinra, att ali lagstiftning för skogshushållningen livilar på den erkända grundsatsen, att Staten eger ej blott rätt utan äfven förpligtelse att emot en generations-hugskolt skydda framfarna slägtens verk och kommandes förhoppningar. Ur denna grundsats härleda sig ock de stadganden, som gällande Författningar rörande skogarne här i Riket innehålla. Att borttaga elier förändra dem i en så vigtig omständighet, som beträffande rättigheten och sättet för svedjande, skulle, efter Utskottens omdöme, vara att gifva en lång framtids skatter till pris åt ögonblickets missförstådda vinstbegär. De skrankor, detta eger för sig uppdragne i Författningarne, äro så mycket nyttigare, sorn de på ett ganska väl afpassadt sätt förena skydd för egendomen med tillräcklig frihet för dess innehafvare. Föga ändamålsenligt skulle det ock vara, att då man bemödar sig att införa och göra allmännare kända grunderna lör en ordentlig skogshushållning, lösgöra den enskilde från de band, som redan finnas, och utan hvilka ett ordnadt hushålls-system i afseende på skogarne icke är möjligt.
Majit, genom nådig skrifvelse den 31 Juli 1845, förklarat: att då nådiga reglementet för Amiralitets-krigsmanskassan af den 26 Oktober 1838 i l:a § innehåller: att denna kassa tillkommit och blifvit grundlagd af Amiralitets-staternas enskilda sammanskott och genom flera nådiga författningar är ansedd såsom staternas egen kassa; då, enligt samma reglemente, den större delen af ledamöterne i Direktionen väljes af flottans samtliga stater vid Stationerna, samt i en del af kassans angelägenheter yttranderätten tillkommer staterna sjelfve; då hvart 3:dje år en öfver-revision af kassans förvaltning och räkenskaper äga rum, medelst af flottans corpser valde Revisorer m. m.; samt då revisionsberättelsen utgifves af trycket, och dertill komnie, att kassans årliga pensionsoch gratialstater mångdubbelt öfverstiga de till kassan inflytande statsbidrag; — Eders Kongl. Majit så mycket mindre i nåder funnit skäl bifalla, att Krigsmanskassans alla räkenskaper med tillhörande verifikationer aflemnades till granskning, vare sig af Kammar-rätten eller Rikets Ständer, som Rikets då sednast församlade Ständer frångått anspråk om granskning af Arméens Pensionskassas förvaltning; hvaremot och enär Rikets Ständer böra äga kännedom derom, att de Amiralitets-krigsmanskassan tillslagna statsmedel så väl i behörig ordning, som för sina afsedda ändamål användas, Eders Kongl. Majit, förständigade Direktionen att till Rikets Ständers Revisorer för de år, för hvilka revision ifrågakommer, vid revisions-förrättningens början insända icke allenast en på kassans hufvudbok grundad och dermed öfverensstämmande uppgift å beloppet af de kassan för året tillfallande statsmedel, med hvarje särskild "in - — 197 — komstsumma för sig, jemte verifikationer dertill, utan äfven en specifik uppgift å årets pensionsoch gratial-stat. Alltsedan nämnde tid, har Direktionen efterkommit detta åliggande.
Då Borg-rätternes indragning tillkommit, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers derom gjorda underdåniga framställning, får Utskottet hemställa, att Rikets Ständer måtte, med bifall till hvad Kongl. Maj:t sålunda i nåder äskat, å allmänna indragnings-staten låta uppföra bemälde personer till åtnjutande af ofvan upptagne ersättningar, under vilkor likväl, att dessa minskas eller upphöra, i den mån innehafvarne framdeles af allmänna medel undfå motsvarande eller högre löneförmåner. 7:o. Utskottet har från Bonde-ståndet erhållit . remiss å en af Petter Gabrielsson från Kronobergs län väckt och af flere bland Ståndets ledamöter biträdd motion, deruti blifvit hemstäldt, att nämndemän, hvilka anlitas såsom biträden vid brooch vägsyner, måtte af allmänna medel få åtnjuta ersättning, i enlighet med Expeditions-taxan af den 15 Maj 1821, eller, jemte skjuts efter en bäst, traktamente med 24 sk. om dagen. Då, genom Kongl. Maj:ts nådiga kungörelse den 25 Januari 1842, är förordnadt, att nämndemän, utom för de förrättningar, hvilka dem i egenskap af ledamöter i Härads-rätt åligga, samt för syner och besigtningar å ryttare-, knekteoch båtsmanstorp, må, när de tillkallas för syner, värderingar, inventeringar m. m. lor Kongl. Maj:ts och kronans räkning, samt förrättningen varar längre än en dag, undfå traktamente, enligt hvad dem uti Expeditions-taxan, för förrättningar hos enskilde, bestås, jemte ersättning för resekostnaden enligt gällande rese-reglemente, hvartill kommer, att, enligt Kongl, brefvet den 16 Januari 1816, nämndemän icke böra i allmänhet betungas med andra extra göromål, än sorn efter författningarne dem åligga, har Utskottet, som ansett någon ytterligare godtgörelse uti omförmälde hänseende icke böra ifrågakomma, funnit sig föranlåtet afstyrka bifall till Petter Gabrielssons förenämnda motion. 8:o.
Gyldenstolpe afslått från sina yrkanden, samt den först lill bifall å delta mom. fram - Dun 28 Oktober e. m. 107 stälda proposm blifvit besvarad med Nej, beslöt R. o. Ad. att till Utsk. återremittera ifrågavar:de mora., på det redaktionen mätte sällas i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s. förut, i afseende på de 2 föreg:de momme fattade beslut. Dä sedermera 4:de mom:tet förekom, fann R. o. Ad., uppå derom af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., att detsamma, till följd af R. o. Adis ang:de Diskont-Direktins sammansättning fattade beslut, hade förfallit. Vidare förekom och bifölls 5:le momitet. Beträffande sedermera det derefter förekommande 6:te mom:tet, yttrade sig Hr Gr. o. Landtm., att, i anledn. af del beslut R. o. Ad. fattat att afslå Utsk:s förslag om anställande af en serskild kassör vid'Banko-diskontverket, detta mom. icke torde kunna bifallas i dess nuvande form, ulan syntes, derest icke annan anmärkn. cferemot förekomme, böra ändras till följande lydelse: ”Ombudsmännen och Kamererare!! vid verket skola för den upbörd, som kan blifva dem anförtrodd, ställa af Direkt.n godkänd borgen eller annan säkerhet, Ombudsmännen hvar för sig till belopp af 5,000 R:dr b:ko, samt Kamereraren till belopp af 4,000 R:dr nämnde mynt”; hvarvid Gr. Gyldenstolpe anmälde sig och yttrade: Jag tror att Utsk:s förslag kan antagas, oaktadt Utskrs hemställan om en Diskont-kassör icke blifvit godkänd. Fullm:ges och Diskont-Direktms förslag afser nemi. alt det skall finnas en kassör vid verket. Det är den s. k. kreditiv-kassören. Han blir icke detsamma som Bankens nuvande kassörer, men han blir i alla fall kassör vid verket. Han kommer alt emottaga alla insältningsbevis och verkställa alla utbetalningar på krediliverna.
Underkonungens resa till Aachen sommaren 1791 var Armfelt den inflytelserikaste ledamoten af den tillförordnade regeringen och tillika kommendant i Stockholm. Såsom ett bevis på gunstlingens inflytande kan också anföras, att * sjelfva Gustaf den tredjes syster, Sofia Albertina, i maj 1791 anlitade Armfélts förord hos konungen i ekonomiska angelägenheter. Armfélts stora inflytande berbdde till en ' del utan tvifvel derpå, att han — såsom biskop Wallqvist vid ett tillfälle * uttrycker sig — förstod att äfven vid statsären-ders behandling » med infall och qvickheter blidka konungens humeur *. Men lika otvifvelaktigt är, att Armfelt under dessa år vid flere tillfällen ådagalade verkliga statsmannaegenskaper. Dock gjorde han detta mindre genom hvad han uträttade, än genom hvad han förhindrade. Sverige har allt skäl att vara tacksamt mot Armfelt för det motstånd, han gjorde mot Gustaf den tredjes fantastiska planer att i spetsen för en svensk-rysk armé återupprätta den iranska monarkien. Armfélts rival baron Taube, uppbjöd hela sitt stora inflytande för att förmå konungen att lyssna till de franska prinsa mes och emigranternas uppmaningar, smicker och böner. Äfven Armfelt hade i början med ifver talat för en väpnad intervention i Frankrike, men kom sedermera på förståndigare tankar. Också kunde ingen vara bättre egnad att med hopp om framgång afråda Gustaf den tredje från hans olyckliga älsklingsidé än just Armfelt, hvilken gifvit så många bevis på sin förkärlek för den franska monarkien och sitt hat mot revolutionen. Under Gustaf den tredjes vistelse utomlands 1791 lät Armfelt från Stockholm utvisa tvänne fransmän, hvilka fält vanvördiga yttranden om konungen af Frankrike och uppträdt som * Minnen och bref af biskop Olof Wallqvist. Pag. Ur dagens krönika. Och i ett bref till sin hustru frän samma tid skrifver han: » Hvad jag skulle vara lycklig, om jag hade 30,000 man på tio mils afstånd från Paris * Hvad har jag icke alltid sagt dig om denna olycksaliga frihet!
Bismarck skulle förefalla som en sann kavaljer och en idealist af renaste vatten. Vi kunna icke reda oss med honom utan att gifva honom en alldeles särskild undantagsställning. Vi sakföra honom icke efter lagar, som i öfverseende eller stränghet likna de vanliga, utan vi stifta ett provisorium enkom för honom. Med sin undantagsställning, sin ytterlighet, som ömsom tjusar och ömsom väcker den häftigaste sedliga vrede, har Karl XII inom hela världslitteraturen bara en sidobild och det är på samma gång hans yttersta motsättning, nämligen Don Juan. Han blir i folkfantasien en lika oöfverträfflig allegori för allt det äfventyrligt svenska, som den spanske kvinnokrigaren för det sydländska, och med skäl kan man därför kalla honom Nordens Don Juan. Dock är han äfven därvidlag en motsättning till Don Juan, att han är fullständigt omusikalisk. Han är omusikalisk i hela sitt sätt att tänka, tala, handla och kläda sig. Utan att besinna hur hvarje ytterlighet bor vägg om vägg med sin egen parodi brukar man tycka sig obeskrifligt fyndig då man för hundrade gången liknar Karl XII vid Don Quixote, men det funnes ett annat långt säkrare sätt att göra honom löjlig. Det vore att låta honom uppträda i en opera. En sjungande Karl XII det är den rätta parodien och för hvar gång han sjungande öppnade munnen, skulle publiken ligga fyrdubbel af skratt. Vare sig Karl XII uppträdde som tenor, bariton eller bas vore han lika skoningslöst förlorad. På sin höjd skulle han med räddadt allvar kunnat uppträda som talande deus ex machina i en operett, där Grothusen och turkarne skötte musiken. Tragiken i Karl XII:s personlighet och öde är nämligen mindre romantisk än antik och icke musikalisk utan skulptural. Den nutida häfdateckningen har visserligen flyttat tragiken ända i hans eget sinnes sammanfogning och därmed också förhöjt och förstorat den, men vi få vakta oss att låta honom lämna några lyriska eller psykologiska bekännelser. Den inre tragiken är hos honom för litet medveten att kallas romantisk. Vi känna långt mer om den än han själf.
Men, i förra hänseendet skulle med alldeles samma skäl sägas om alla läroämnen, att konseqvensen fordrade deras upphörande såsom obligatoriska på ena och andra bildningslinien, ty derest grekiskan borttogs såsom obligatoriskt från klassiska linien, hvarföre ej äfven latinet från samma linie, hvarföre ej något af de moderna språken från reallinien o. s. v.? Beträdande embetsexarnina, så torde det böra medgifvas, att liksom presten, läkaren och esthetikern ex professo hafva mer nytta af det grekiska studiet än af det latinska, så hafva juristen och den civile tjenstemannen tilläfventyrs mer praktisk Den 17 Mars f. m. nytta al' latinet, men huru många äro ej de, hvilka först vid en mognare ålder bestämma sitt vitae genus, och att de grekiska studierna ingalunda skada, utan tvärtom i högsta mening gagna statsoell embetsmannen, derom bär, bland annat, Englands historia i 18:de seklet och dess statsmäns djupa klassiska bildning det ojäfa ktigaste intyg. För öfrigt får jag erinra derom, att flere andra ämnen ingå såsom obligatoriska läroämnen på elementar-undervisningens klassiska linie, utan att särskildt vara föreskrifna. För embets-examina, t. ex. Svenska språket, musik och teckning. Man har sagt, att genom de många ämnena alstrades den så bittert öfverklagade öfveransträngningen, och att man derföre borde kasta grekiskan öfver bord, för att åtminstone blifva qvitt ett — och detta ganska svårt — ämne. Men för min del åtminstone tror jag ej, att anledningen till denna öfveransträngning bör sökas häruti, utan fasthellre dels i de många och allt svårare skriftliga ölningarne och profven, dels i ett vid åtskilliga läroverk kanske ej med tillräcklig betänksamhet ordnadt förhållande med afseende å hemlexorna, dels slutligen tilläfventyrs i ett för långt drifvet studium af de klassiska språken vid ett för tidigt stadium af skolbanan. Tvertom är det en gammal pedagogisk erfarenhet, att ombyte al läroämnen lättar det ungdomliga sinnet och gör det mottagligare för de skiftande intrycken, och dessutom torde Höglofl.