Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En flyktig genomläsning medgifver icke att så alldeles rätt bedomina detsamma, och för min del tror jag icke, alt lydelsen af något enda stadgande kan väsendtligen rubbas, utan skada för de andra. Jag får lill en början anmärka, ali jag icke begärt eli så strängt ansvar emot misshandling; jag bar begärt det emot vidrörande, så vidt detta icke varit nödvändigt; ty redan deruti ligger en skymf. Alt visitation å mansperson må anställas i särskildt rum, deremot har jag ingenting alt invända; fastän jag har blott yrkal härutinnan bestämda föreskrifter i afseende pä visitation å qvinna. Jag anser, alt ett sä groft öfverträdande af humanitetens och, i fall stadgandet anlages, äfven af samhällets lagar, icke kan med mindre ansvar bemötas än med det jag föreslagit. Jag får för öfrigt äran redovisa för anledningen, hvarför jag gjort eu sä betydlig skillnad i afseende å ansvaret för vederbörande tulltjensteman vid de stationer, der allmän landsväg går fram, och vid de ställen, der smygvägar för lurendrejare finnas och begagnas. På en vidlyftig gräns, omkring vissa städer, pä kusterne, der veterligen lurendrejeri i stort idkas, der kan scalan af den smugling, som verkställes i fickor, ändock till slut blifva nog ansenlig för att kräfva uppmärksamhet; och att pä sädane ställen alltför mycket försvåra nppsigtcn för tullheljeningen, anser jag icke rådlig!. Allmogen ä gränseorlerne har visserligen sig emellan vissa relationer, vissa ärenden och vissa ganska lofliga resor och färder; likväl bö 6 H. 47 370 Den 22 Januari f. m. ra tulltjenslemännen, då de på dessa tunni befolkade orter hunnit inhemta nödig localkännedom, icke gerna misstaga sig om hvilka personer, som kunna vara misstänkta eller icke. Af tullbetjeningen å dessa orter väntar jag således icke något särdeles förtryck eller hinder för loflig gemenskap gränsinnevånarne emellan.
» uppmaraftnar, sittande ensam, gått igenom frierepade den klara flickrösten långsamt, och riet. Men nu skulle hon ej vara ensam, de stå midt i solskenet och se hvarandra han skulle vara där med. Hon trodde nästan, in i ögonen — länge, tills deras ansikten att hon helst skulle vilja, att han föll på äro nära som i en kyss. knä. Ja, och så skulle de vara förlofvade, Det går som ett hugg genom Dorthas inre. och hela staden, som var samlad där Hon känner sin kropp stelna som till en nere vid midsommarstången, skulle få veta klump, endast i hennes hufvud är det brindet nande lif, och en ring af tankar svänger Dortha har i tankarna sytt två röda rundt i ilande fart, utan att hon kan faststjärnor efter bvarandra på bårderna. Det hålla en enda. — Trädgården är tom. De är något som aldrig händt henne förr. Hon båda hvita studentmössorna äro borta, men räcker ut handen efter den lilla brodersaxen, det är spår öfver sandgångens finkrusiga kastar som vanligt en blick mot trädgårdskrattning. Stora spår som efter mansgrinden och får i detsamma se tvänne hvita fötter och små, smala därinvid som efter studentmössor öfver syrenhäcken! trippande kvinnofötter. Och de små, smala Hon blir röd öfver hela ansiktet och ända i sina oregelbundna slingriugar, de hålla ner på halsen, det är som andan skulle Dorthas ögon fångna. Hon stirrar på dem stocka sig och hon känner sig alldeles yr. orörlig, som hypnotiserad. Hon vet ej själf af, att hon rest sig och » Dortha, nu har Georg kommit! » Det att bården fallit ned på golfvet. Och meär faster Linas röst, som ljuder så gladt. dan de tvänne studentmössorna närma sig Men Dortha står orörlig med ögonen fastade allt mer, stannar hennes tanke plötsligt vid, på de små smala spåren. Som i dvala hör att de j u äro två. — Kanske en kamrat hon faster Linas steg aflägsna sig. följt m e d! — Så hinner hon ej mer offra Och åter ljuder en kallande röst.
Men Standernes å'gärder vid båda dessa tillfällen voro yttranden af tillgifvenhet och förtroende för personer, rättfärdigade och påkallade af tidernas skick. Genom ofvannärrmde åtgärder har det bildat sig en opinionens inkräktning på lagens Den 5 Febfuafiii. gebiet, som ledt derhän, att man i samma cathegorie vdat ställa åtgärden af en Tacksägelseadresse, sorn uttrycker känslan af ögonblickets förhållande emellan den verkställande makters, och Nationalrepresentationen, samt ofvannämnde a:ne högtidliga declarationner af Nationens tillgifvenhet för sin dynastie, gifna, icke i afsigt blott att uttrycka ögonblickets känsla, utan gifna för att betrygga kommande Slag•ters trefnad. Vid 1817 års Riksdag, då ett tillägg till Tacksägelseadressen, som hade kunnat behöfva någon jemnkning i ordalagen utan föregången bordläggning beslöts, gjorde Jag mig sjelf det löftet, att i en dylik händelse erindra om lagens fordran. Då BondeStåndets ProtocolIsutdrag upplästes hade jag visserligen genast kunnat fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att, hvad Konungen sjelf i sitt tal till Ständerne nämnt glädjande för oss, påkallade uttrycket af våra tacksamma känslor för Konungens omsorg om kommande slagters trygghet, framför uttrycket af vår tacksamhet för de omsorger om Riksets Styrelse i allmänhet, hvaraf RiksdagsBerättelsen upp täller taflan. Kanske hade jag då ock genast kommit i hog att förelå de lättelser både till ordfogning och till mening som motionen kunde behöfva. Man säger icke omsorg i, utan man brukar säga." mtorg får elier omsorg cm. En TacksÄgelseadresse, bör så styliseras, Io6 Den ■ 3 Februarii. att den icke mindre motsvarar deras värdighet som toika känsian af folkets tacksamhet, än dens söm är föremål för densamma Tacksägelseadressen bör lyfta Konungens peron högt ofvan om de organer förmedelst hvilka han verkar.
Afven jag, trogen det yttrande jag sista gången i detta ämne härstädes framförde, anhåller om bifall till Betänkandet. Visserligen hade jag väl önskat, att, om det låtit sig göra, den ena nittio kannors pannan kunnat afskäffas; men då jag alltid anser det vara skadligt, att vid hvarje Riksdag förändra Ecor.omiska Författningar, afstår jag från allt yrkande derom, och förnyar min nyss gjorde anhållan. Herr Berghman, Ambrosius Magnus: Intet är mera hinderligt för ett lands tilltagande i välmåga, än täta förändringar i dess Ekonomiska Författningar, om ej det, att bibehålla någon författning, som erfarenheten visat vara i sin verkan skadelig Af sådan egenskap kan man anse 1815 års, om Bränvinsbränning, då efter densamma , denne sädes-förödande anstalt kan drifvas i stort, till skada för Riket. Harn Den 2 9 Maji. 6?3 Hans Excellence Herr Grefven och Landt2 Marskalken yttrade, att som EkonomieUtskottet nu framställt ett jemkningsförslag i denna fråga, vore det ingalunda inconsequent af Ridderskapet och Adeln, att samma förslag antaga, helst om rättigheten att bränna med tvänne go kannors paunor, på sätt flere yrkat, inskränktes, en minskning derigenom uti den påräknade Bevillnings-summan ostridigt skulle uppkomma^ i anledning hvaraf Hans Excellence hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln behagade Ekonomiutskottets ifrågavarande för* slag gilla. Ropades Ja och Hej. Herr Berghman Tvenne Stånd hafva rei dan beslutat indragning af den ena yo kannor» pannan, och Ridderskapet och Adeln har igenom votering gjordt detsamma. Det skulle blifva en uppenbar motsägelse, om ett annat beslut nu fattades. Hans Excellence Herr Grefven och LcmdtMarshalken förnyade sin förut gjorde proposition om bifall af Utskottets förslag. Ropades åter starka Je>, blandade med Nefo hvarjemte Herrarne Berglman och Anckarsparre begärde votering.
Derigenom kommer man lättast till hundradelningen, llr Bråkenhjelm har redan visat, huruledes 2-styfvern, såsom det minsta myntet, skulle vara alltför stor; jag befarar till och med, att en styfver jemväl vore det. Vi veta redan, huruledes i Kronans räkenskaper förekomma åtskilliga bråk af runstycket. Annu mera komma bråk all uppstå, när minsta afdelningen hlifver 3 r:st. eller en styfver. Någon svårighet för användande af 24-skillingen såsom enhet i räkning bland allmänheten kan jag icke eller föreställa mig, alldenstund r:dr r:gs är ett allmänt bekant värde och emedan den lättaste af alla delningar, eller den i halfvor, här föreslås; ty det är en half r:dr r:gs, som skulle utgöra enheten. — Jag tillstyrker derföre antagande af Frih. Wredes förslag. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Hufvudsakliga skälet emot Ulsk:s förslag, i afseende på myntenhetens bestämmande till 1 r:dr r:gs, skulle vara det, om jag rätt fattat de värde talarnes mening, att uuderafdeluingarne af denna myntenhet blefve allt för stora. Deremot anser jag för min del, alt den af den motsatta åsigten förordade myntenhetens underafdelniugar i 100-delar äfven skulle blifva för stora. Jag anser nemi., att Den 23 November f. m. 435 hvilkendera mynlenhelen man antager, så bör i alla fall enheten delas icke allenast i 100-delar utan äfven i 1000-delar. Dea minsta afdelningen blir dä visserligen ganska liten, men jag tror ;itt den blir nödig, om man skall kunna uttrycka i det längsta de små räknedelar, som man i vära kronoräkenskaper icke kan förbigå. Jag ser icke något slags hinder deremot. Det är icke fråga om att mynta ett så litet mynt, som skulle svara emot 1000-del af en r:dr, utan blott att man bör kunna räkna med mindre delar, utan att begagna bråkräkning. Det lärer väl hvar och cn finna, alt detta icke skulle göra någon vidlyftighet i räkenskaperna, utan tvertom lättnad.
Att behöfvande – verkliga eller inbillade – ganska väl kände hans blödighet och förstodo begagna den, kan man ock gissa från Enkans underrättelse, att ”Lidner, likasom Bellman, anlitades ofta af olycklige, och förskaffade dem, genom sång313 på källare och värdshus, understöd”. Den omåttliga gifmildheten, förenad med hans allmänna opraktiskhet och rotfästade osed att hos Bacchus söka tröst, skulle uppslukat mångdubbelt större tillgångar, än Gustaf den Tredjes; äfven om ej denne monark sjelf varit en slät hushållare och intrasslad i ständiga penning-behof. En af de tarfliga pensioner, som han var i stånd att åt sina skalder utdela314, – huru långt hade den räckt till för Lidner? Dessutom får ej förgätas, att Konungens uppmärksamhet, under de sista åren af hans regering, var mer, än någonsin, upptagen af politiska bekymmer och bedrifter. Att han dock, äfven under alla dessa, både ihågkom Lidner och sökte lätta hans öde, träffar man intygadt i dennes egenhändiga bref. Bland hans förnäma vänner synas Rosenstein och Zibet – den sednare dock ofta vid dåligt lynne – varit de redbaraste. Enkan, som kallar dem ”Lidners beständiga gynnare och välgörare”, nämner bredvid dem ”Hans Excellens Grefve Gyllenstolpe”. I ett bref till Fru Fougt läses ett så lydande ställe: ”Versen till Excellensen följer. Måtte jag nu slippa skrifva, utan med himmelska känslor. – Detta Hof-paradiset”! – Vi veta ej, hvilken Excellens här menas: dock ser man, att beroendet af Mäcenaterne ofta förekom honom tryckande. Välvilligast och ädlast bemötte honom Rosenstein; i hvars efterlemnade papper flera bref ifrån Lidner, hittills otryckta, blifvit funna. De gifva en bedröflig läsning (ty de handla, i grunden, blott om svält, utmätningar, bysättningar, med mera sådant); men löna dock med en och annan både ny och vigtig upplysning.
Härvid förekommer först Herr Lagmannen af Stenhoffs erinran, att, eliuru något fullständigt Förslag till ny Reglering af Tull-Verket ej kunde medhinnas, Utskotten likväl matte bestämma hvad sorn, i afseende på Personalen, anses ländande till verksam handläggning sf göromålen, förenad med besparing uti Utgifterne, Till svar härå fa Utskotten anföra, att, då nödig kännedom saknas om ifrågavarande göromåls mängd och olika beskaffenhet, b-ifver det ock en om&jelighet för Utskotten att bestämma den Personal, som, vid en ny reglering af detta Verk, må finnas nödig; allt förordnande i denna del synes dessutom ensamt böra ankomma på Executiva magten; Och, då Utskotten, af sådan anledning, uti deras förra Betänkande föreslagit, att det regleméntariska härvid må till Kong’. Majus Nådiga omsorg öfver emnås, med förklarande derjemte af den underdåniga önskan, att Kong!. Majit, vid Tull-Verkets förändrade Organisation, Nådigst täcktes låta vidtaga den indragning af öfverflödig! Embeten och Tjenster vid nämnde Verk, sorn fried dess behöriga handhafvande står att förena, synes härigenom det ändamål säkrast vinnas, hvilket Herr aj Stenhoff med ofvan omförmäldte anmärkning åsyftat. I anledning af Herr af Stenhoffs jemväl gjorde hemställan, att Confiscations-mål kunde upptagas och afgöras vid de Ordinarie Domstolarne, böra Utskotten upplysa, att, såsom nyss åberopade Betänkande innehåller, Riksens Ständer uti underdånig Skrifvelse den 7 Augusti 1815 derom anhållit. Och hafva Utskotten nå* Statsoch Besvärs TJts&ottcns Betänkånden. 1759 gon förändring härutinnan icke tillstyrkt; Allseende Utskotten för sin del lämpeligast, oru den författning vidtages, att sådarie Mål hädanefter blifva handlagde utaf Rådstufvu-Rätteri i den Stad, der Sjötulls-Rätt, för närvarande, desamma upptager och afgör.
Hvad skulle nu blifva följden, om en sådan crisis inträffade, och Banken sjelf måste köpa silfver med 3 procents förlust, och sedan lemna ut det i vexling med | procents förhöjning. Det skulle hafva till följd, att samma person tog ut silfver den ena dagen, och lät transportera det till Banken den andra dagen för att sälja det. Genom alla dessa uppoffringar vann Banken ingenting, blott för att fylla det behof speculationen framkallat. Om således Herr Grefven och LandtMarskalken skulle anse Herr Lefrens förslag i hela sin vidd utgöra föremål för öfverläggning, sedan beslut redan blifvit fattadt om myntfoten, får jag likväl afstyrka all Den 21 October f. m. fråga om slagskattens inberäknarrrle i myntet. Dt kan för öfrigt vara likgiltigt, om man bifaller Herr Cedersehjölds förslag, att Banken betalar myntningskostnaden, eller Friherre Cederströms, endast myntet kommer att innehålla den qvantitet silfver, som en gång blifvit beslutad. Herr Hjerta: Denna öfverläggning bevisar bäst nödvändigheten deraf, att åt Konungen öfverlemna att bestämma en billig myntskatt af en sådan halt, att myntets nedsmältning förekommes. Jag vill nu blott erinra om vissa enkla förhållanden, från hvilka man icke kan afvika, utan att komma in i så många labyrinther, att man icke kan reda sig. Det är ett fullkomligt misstag af dem, som yttra, att det nya my.ntet har sammanhang med Bancorörelsen, annorlunda än med hvarje enskilt rörelse i hela landet. Banken utgifver sina sedlar, men det är det Kongl, myntet, som drar förlusten eller vinsten af slagskattens införande eller icke. Jag frågar nu; när man ser, att Banken inlöser sina sedlar efter 1664 års myntfot, kan. man då icke i reglementarisk väg foga den anstalt, att en slagskatt af Jtill 1 procent skall inberäknas i myntet.
Det är med syn-r nerlig ledsnad, sorn jag nu, mer än någonsin, ser den dyiv bara riksdagstiden förspillas utan nytta. Jag får der löre hemställa till de värda talare, som yttrat sig i denna frå„ ga, om de icke skulle anse angelagnare, att man sysselsatte sig med verkliga riksdagsärender, än med dessa beständiga inbjudningar, derom grundlagen icke nämner ett ord och dem jag anser verkligen stridande emot grundlagen. Det enda tillfälle, då jag anser en inbjudning vara laglig, .är, då en motion väckes af den beskaffenhet, att den kati afgöras utan remiss till någpt R. St:s Utsk., och det Stånd, inom hvilket motionen blifyit yäckt, meddelar sitt beslut åt de öfriga Stånden med anhållan, att de deri måtte instämma. Det kan också vara en skymt af laglighet deri, att man inbjuder ett annat Stånd att. deltaga i sitt beslut i de frågor, som af detta Stånd ännu icke blifvit afgjord»; men att göra inbjudning till ett Stånd, som redan fattat sitt beslut, förråder en synnerlig inbilskhet, att nemi. tro sig genom yttrandet af sin mening kunna verka mer, än det andra Ståndets egna grundliga discussioner kunnat uträtta. Ilvad förevar, sak beträffar, liar blifvit upplyst, att den på föredragningslistan fått egen n:r och blifvit sist upptagen; det är således omöjligt, att den nu, med iakttaganne af föreskrifterna i Ridd.Ordn , kan till afgörande i annan ordning företagas. Det är väl sannt, att det gifves en möjlighet att ändra ordningen i denna lista genom beslut; men jag anser likväl betänkligt att tillämpa detta så, a-tt man skulle framflytta ett mål, ty då kunde den majoritet, som för tillfället ville åstadkomma en surpris, begära målens framflyttande, hvarigenom ändamålet med föredragningslistans upprättande skulle förfelas.
Det är således icke underligt, om han, som alltjemt kämpat emot denna tiden och denna andan, förgått sig, oell då vi i den nämnde frågan äro segrande, så böra vi också moderera våra omdömen derom. Vi höra således, och jag anser det vara alldeles öfverensstämmande med de ledamöters tanka, som redan yttrat sig, med undanlag af Frih. Palmstjerna, icke drifva våra omdömen om factum längre, än alt beklaga, att äfven vid den förevarande skrifvelsen PresteSt. icke iakttagit den nödiga skillnaden mellan sig såsom ledamöter af den aktningsvärda prestclassen och deras ordförande, och hoppas jag, att om denna discussion ytterligare förlänges, icke sådana yttranden måtte fällas, som det Frih. Palmstjerna afgifvit, och hvilka möjligen skulle föranleda till en längre debatt, i händelse lian ville ogilla den mening, som inom 11. o. Ad. redan yttrat sig, innan jag fick ordet, om en allmän sympalhi med vår värde ledamot, Hr Silfverstolpe, jag hoppas, säger jag, att icke denna discussion måtte få någon ytterligare utveckling derigenom, att sådana yttranden, som Frih. Palmsljernas, förnyas af andra ledamöters, tyda i sanning känner jag mig uppmanad alt på annat sätt svara. Frih. Hamilton, Hugo: Beträffande det inkast, som en värd ledamot framställt emot rättigheten för Ståndets enskilda ledamöter att yttra sig öfver den framställning, som Hr Silfverstolpe har gjort, och hvilken började dagens discussion, kan jag icke annat än instämma i hvad den siste talaren yttrat. Jag tror det nemi. vara hvarje Adelsmans ovillkorliga rättighet, att pä detta rum till prot. uttala sin tanka öfver de ämnen, som bär blifvit bragta å bane, och det är på denna grund, som jag anhåller att få yttra mig. Deremot kan jag ingalunda instämma i det sätt att betrakta saken, hvarpå den siste talaren derefter upptog densamma, nemi. att icke vilja yttra sig här såsom enskild ståndsledamot, utan vilja betrakta saken ur en allmännare synpunkt, ur den politiska, eller, enligt hans uttryck, såsom förolämpande för en ledamot af landets Styrelse.
Danielssin har förment det vara uppenbart, att en fullkomlig ansvatsf.ihet på detta sätt kan tillvägabringas, i fall den allmänna Åklagaremagten regeras af tillräckelig våld, för att icke lyssna till medborgares rättmätiga klagan , och att H jfitqtternös åliggande , att inblanda sig i denna magts befattning, och föreskrifva åtal, skall vara en oformlighet, sorn gör dessa Domstolar i sjelfva verket jifvige vid behandlingen af sadcjne mål, hvarå de anbefallt åtalet. För alt göra denna, efter Anders Danielssons tanka, olämpliga Lag öfverflödig, och bijnga hela utöfningen af Åklagaremagten uti behörigt skick, faar han alltså föreslagit den utväg; att låta hvar man föra sin egen sak och till och med samhällets sak, eller, att anställa och fullfölja hvilken talan sam helst, hvari den klagande antingen sjelf eger någon rätt att bevaka, eller ock kan visa sådant fef eller brott vara begånget, sorn är qnderksatadt allmänt åtal; hvarigenom HofRätterne kunde befrias från dea i $:de Gapt 5- Rättegångsbalken oph flere Författningar dem ålagde uppsigt och vård att i de Domstolar, som under dem höra, rätt skipås efter Lag och dess rätta för* stånd; och att allmänna åklagare då äfven borde, efter JustitiffiCancellerens och Stäadernes JnstmasOmbudsinang eller Konungens befalloingshafvandes förordnanden, vara skyldige a*t föra talan, samt i öfrigt uppfylla sina Ämbeiapligter U‘SU undantag; äf-t LngUtskottets Betänkande», 153 vensom de i alla mål, der Enskilt man förer talan öfver Brott och Ämbetsfel, som $ det Allmännas vagnar kunna beifras, borde erhålla underrättelse om det anställda åtalet, för att kunna deri deltaga, när de dertill firm» sig befogade, samt att
Och om ni äfven håller ert löfte, så betänk att blott en enda natt här är förfärlig. Jag öfverlefver aldrig den natten. – Vår gemensama säkerhet fordrar nu att du qvarstadnar blott en natt uti det rum, der din säkerhet fordrade, att en menniska qvarstadnade flere rysliga år af dagar och nätter. Tycker du att jag är orättvis? v. Nits öga slumrade icke utan passade på ett tillfälle till rymning, men äfven detta märkte Harald. Han slog den lille tjocke mannen ett slag på axeln, så att denne nästan veks dubbel och ömkeligen ropade: – Misshandla mig icke; jag är ju i ert våld. Jag är gammal och obeväpnad, ni är ung, stark och beväpnad. Striden skulle vara alltför olik. För att bespara v. Nit alla vidare tankar på flykt, tog Harald stolen, ställde honom framför ingången och satte sig derpå. v. Nit, som insåg hans mening härmed, sade: – Nåväl, jag må dröja här. Jag hoppas ni är mensklig och håller ert löfte. Derofvan må hända mig hvad som helst, hellre vill jag ändå dit än förtvina här. – Har denne man haft inflytande på era öden – frågade Harald grefvinnan. – Ja han har varit baronens, min svågers handtlangare. Det är en sorglig och föga sannolik, sann berättelse. – Den får jag väl någongång höra ifrån fru grefvinnans egen mun. – Ack hvad det stöter mitt öra, detta fru grefvinnan; den omensklige använde det stundom för att gäcka mig. Säg icke så mera; kalla mig till du ... det låter förtroligare och ärligare. Dessutom kan man icke tro på verkligheten af sådana höga titlar, när man pröfvat sådant som jag, när man i fjorton år legat under jorden ... Hvad var det du sade, Harald ... detta var ju ditt namn. Ack jag minnes, du sade att du hoppades någongång få höra min berättelse ifrån min egen mun. Jag förstår att du så fort möjligt vill ha mig utifrån dessa hvalf och fuktiga murar; men låt mig dröja här ännu, så lång tid som fordras att i största möjliga korthet berätta mina öden.
St. till K. M., med anhållan, att K. M , efter vederböi andes hörande, ville bestämma om och huru de fördelar, man här vilt bereda enskilda innevånare i en provins, med afseende på alla Rikets öfrige innevånares bästa, verkligen kunna äga rum eller icke. Jag tillstyrker således på dessa grunder afslag å betänk., såsom i min tanke tillkommet mera för att söka vinna popularitet och gynna enskilda medborgare, än för det allmännas bästa. Jag kan så mycket mindre gilla denna åtgärd, som hvarje eftergift till enskilda personer på det hela verkar på alla öfriga medborgare af samhället. Man måste ihågkomma, att hvarje skatt, som man efterger för någon Corporation eller någon enskild, skall i sin ordning fy llas af de öfriga medborgarne, och då är det en uppenbar orättvisa emot dem. Jag tillstyrker afslag på betänk, oaktadt Irenne Stånd detsamma bifallit, och jag förmodar att R. o. Ad. icke vill göra sig skyldigt till den orättvisa, som ifrågavnr. betänk, skulle föranleda. Hr Munck af Rosenschöld: Frih. Stjerncrona har förespegla t, att Slaten skulle göra en stor förlust derigenom, att detta utlåt, bifalles. Hans calcul i detta afseende måste, om del tillätes mig nyttja ett uttryck, som Hr von Hartmansdorff äfven begagnat, vara tagen ifrån inbillningens rymder, då den årliga hästvacance-afgiften torde komma alt lill fullo ersättas af den årliga räntan på den summa, Den i5 April f. m. sora, ifall bataljonen skulle komma alt uppsitta, Staten mäste utgifva för de hästar och munderingar, hvilka blifvit bataljonen fråntagna under 178S års krig, och hvilken summa uppgår till några hundratusen r:dr, då deremot regrtets eller bataljonens förvandlande till infanteri, enligt den calcul, som Utskm uppgjort, blott skulle medföra en kostnad af 66G8 r:dr 24 sk. g r:st. Gr. von Platen: