Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förnyar min önskan, att Utskottet måtte uttänka medel att med mera stränghet straffa den, som till individers förolämpande och till våda för Staten missbrukar den nationen förunnade frihet. Jag tror, att Brittiska lagarna i afseende på dylika missbruk äro vida strängare än våra, och då hos oss i allmänhet ännu icke kan förväntas den djupa aktning för lagen och individers rätt, som inplantas Britten ifrån dess spädaste år, böra våra straff mot missbruken, i jemförelse med Britternas, vara snarare strängare än lindrigare. Till Utskottets uppmärksamhet får jag anmäla, att i min tanka de tvänne punkterne i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition fordra särskildta betänkanden, och Höglofl. Ridderskapet och Adelns pröfning får jag vördsamligen underställa, om icke Constitutions-Utskottets betänkande af den 1(5 October 1810, om Grundlagsfrågornas behandlingssätt, bör bli första föremålet för Ständernas pröfning och beslut öfver Grundlagsfrågor. 8:o Utdrag af Högv. Preste-Ståndets Protocoll för den 28 Maji 1812. 9:o Vällofl. Borgare-Ståndets af samma dato, och 10:o Utdrag af Hederv. Bonde-Ståndets Protocoll af den 1 Junii 1812, innehållande remisser af Constitutions-Utskottets sistlidne Riksdag författade Betänkande och Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om förändringar i Tryckfrihets-Förordningen, med de af Riksdagsmannen Anders Danielsson, i Memorial af den 1 Junii hos Hederv. Bonde-Ståndet i afseende på det förra framstälde anmärkningar: Vördsamt Memorial. Då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående Tryckfriheten enligt Regerings-For men nu bör remitteras till Constitutions-Utskottet, lärer det äfven vara nödigt, att bemälte Utskotts vid tvänne sistförfiutne Riksdagar afgifne, uti ett sammanfattadt utlåtande kommer under granskning, så vidt ytterligare upplysningar deruti tarfvas.
Dä Rcksföreständaren, wär nu svarande Allernädigste Konung, lemnade Riksens Ständer fult frihet, at, utan hinder af förra Grundlagar, gifwa Riket en ny Stats-Författning, förklarades wäl at erfarenheten wisat, at de gamla Grundlagarne wörö ofullkomliga; men hwarken Riksföreståndaren eller Riksens Ständer uphäfds Andra Dand. Den 1Z Jullr. uphäfde resia Grundlagar förr än den nya antogs: den magt som utförde den lyckliga Re. geringsförändringen följde dem, och Niksstyrel» sen fördes i enlighet med deras föreskrifter ända til den 6 sistl. Junti: De wörö Medes gällande uti alla rikswärdande ärender, til och med det ögnablick dä den nu warande Regeringsformen för Rikets Grundlag förklarades, som ocksä uti ingresien til densamma tydeligen ädagalägges. I annat fall skulle Riket under flere mänader hafwa warit utan Grundla, gar: en händelse nästan okänd under den rysliga Fransta revolutionen, och som i Swerige alldrig inträffat, sedan detta Rike fick m siadgav Stats. författning. Om nägon enskild medborgare blifwit zväldförd eller behandlad emot Lagarnas föreskrift, han äge, til sölje af bäde förra och nu gällande Grundlagar, at r »vederbörlig ordning sädant beifra, dä han säkert erhäller uprättelse; men at Riksens Ständer genom nägon särskild Commisiion, eller Utstött stola anställa rättegäng emot alla högre Ämbetsmän, (denna Rättegäng kunde alldrig inskränkas til nägra fä. som deltogo i styrelsen under f. d. Konun. gen) är i grunden orimligt; ty sädant är siridande bäde emot de sist uphäfna och nu krafts ägande Grundlagar, och til werkställigheten rvädlig; ty sädant kunde icke ste utan wäld. Hwad äter redowisningen för om händer Hafde medel beträffar, anser jag densamma bä. de Den 1Z Julli. 227 de rättwis och billig: den har ock alltid ägt rum.
Summa 15 premier, utgörande R:mt R.dr 168. Således för 100,000 man hvartill Fern klasser beväring räknas och hvilka samtliga ega skyldighet att i skjutöfningarne deltaga, 168,000 R:dr. Härjemte tilldelas hvar och en, sorn erhållit högsta premiet, en medalj, att bäras såsom ständigt utmärkelsetecken. Den som erhållit medalj, kan icke vidare tilldelas högre pris, än det lägsta. I händelse mitt här afgifna Förslag skulle bifallas, blefve, efter 5 års förlopp, påföljden deraf följande: l:o. Att Fem klasser beväring (cirka 100,000 man) skulle under nämnda tid hafva erhållit en fullkomlighet i skjutfärdighet och deraf föranledt förtroende till deras för strid afsedda vapen, som ingalunda förvärfvas, ej heller kan förvärfvas under 2:ne års bevärings-vapeuöfniugar. Derjemte skulle genom förfaringssättet vid en noggrann målskjutnings reglementariska verkställande, den tillräckliga vana hafva vunnits i gevärets handterande, i lystring åt kommando-ord, i vändningar, äfven något i marcher, hvars fullständigare öfning i öfrigt allt för väl kunde ske på målskjutnings-mellantiderna, att hvar och en af det omordade antalet personer kunde vid infallande krig och efter den samling under fanorna, som minst 14 dagar före krigets utbrott bör kunna påräknas, bestämdt och säkrare bibringas nödig soldatbildning, än våra under hela beväringsåldern nu endast 30 dagars vapenöfning underkastade l:sta och 2:dra beväringsklasser. De fördelar man behagar påstå att förenämnda vapenöfningar medföra, äro blott chimeriska. Det enda positiva vid dem äro ändamålslösa kostnader för så väl Staten som de enskilde, jemte en högst betydlig, ehuru onödig, tidspillan för de sednare. 2:o.
Hvilket antal, som skall anses mest förmånligt, växlar ju med omständigheterna, men jag tror, att i allmänhet tre är ett mycket lämpligt tal. Å ena sidan är det ej bra, o m för många viljor göra sig gällande, och å andra sidan ledsna lätt två personer på att ständigt blott prata med hvarandra. I de flesta fall kan man få ett rum med tre sängar på gästgifvargårdarne, och vill man någon gång taga in på en bondgård eller i en " säter, bör man ju ej betunga invånarne med för många gäster. Blir en af sällskapet trött eller illamående, så kan hon ju åka en bit, de äro ändå två i sällskap att gå; och vilja alla åka, blir det billigast att taga en karriol och en kärra, hvarvid man kan tura o m att åka i karriolen, hvilket ju är roligast. Sedan kommer frågan o m utrustningen, som hvarken behöfver vara stor eller kostsam. » Man tager, hvad man hafver », hufvudsaken är, att det är lätt, varmt och ej ömtåligt. T v å af oss hade tjocka impregnerade kjolar och ljusa ylleblusar, den tredje sydde sig för ändamålet en grå ylleklädning. Alla kjolar måste vara 1 O-centimeters, ocb underkjolarna — helst » diJa, detta är våra erfarenheter o m dräkten, kanske någon praktisk tös själf finner på nå- got mer lämpligt. Men en sak, flickor! Hvad ni göra, tagen läderskärp, ty det bör hålla. Jag hade ett af tjockt sidenband, och det fick jag kläda om fyra gånger på mindre än fyra veckor, och ändå var det trasigt, när jag kom hem. Det var ofta mycket svårt att få tag i band många mil från järnväg eller stad. Den stora nötningen åstadkoms af ränseln — och härmed komma vi in på ett nytt kapitel. Det finns många slag af ränslar, olika till storlek och form. Vi hafva äfven häruti haft tillfälle att pröfva olika modeller och kunna odeladt rekommendera en s. k. tyrolersäck. Jag antar, att de finnas på flere ställen; vi köpte i alla fall våra i Nilssons ekiperingsaffär, Regeringsgatan 28 och 3 1. Förutom att den är den billigaste, jag sett (kr.
Han skulle aldrig mer få se henne gråta. Han skulle lära sig att högakta henne. Det kom en ovanlig liflighet i hennes rörelser, det var som hade hon länge gått vilse och nu ändtligen funnit vägen, vägen till detta stolta, själfständiga hjärta. Hon hade nyckeln i sin hand, den stängda dörren måste gå upp. Klockan var mycket. Hon ordnade med vanlig uppmärksamhet det trefliga tebordet och hade just ställt en äggkopp vid hans plats, då det ringde. Hon kände så väl igen Åkes ringning. Han kom in och helsade litet förundrad. Hvarför hade inte Signe kommit ut och kysst honom under tusen varma lyckönskningar, segervisst förklarat, att det naturligtvis gått j utmärkt? Hade hon blifvit illamående? Nej,! där stod hon ju vid teköket, blid och vänlig! som alltid. » God afton, kära Åke, » helsade hon glädt, » kom nu och drick en kopp varmt te! » De sutto båda tysta; han väntande på beröm och stolta frågor, hon med möda kväfvande dessa varma känsloutbrott, som växt tillsammans med hennes eget hängifna, älskande väsen. Men hon stred modigt. Det gällde ju att visa honom, hennes själs afgud, hvad hon kunde förmå för att vinna hans kärlek och aktning. » Det var mycket folk på föreläsningen i kväll, » började han dröjande. » Det var roligt att höra. » Signe nickade vänligt. » Ja, det är det jämt för öfrigt, » bifogade han vårdslöst. När de slutat supera, gick Signe tyst och ställde undan. Å k e hade gått in till sig. Detta skulle inte bli lätt, tänkte hon. Så långt hon kunde minnas tillbaka, hade hon beundrat hvarje hans ord och handling och gråtit förtvinans tårar, när han varit hård emot henne. Deras barndomshem lågo hvarandra så nära, att de växt upp nästan hand i hand. » Signe! » A k e stod framför henne med ett skälmskt leende på läpparne. » Nu förstår jag. » » Hvad förstår du? » Signe blef blodröd. Hon anade, att han funnit manuskriptet på orätt plats, och att detta förrådt henne.
Det förvånar mig — hans röst var som is — att du ännu vågar reta mig, då du vet, att skilsmessan är i mina tankar dag och natt. Du, en kreolsk — han såg på henne och undertryckte ordet — är egentligen minst af alla egnad att dela mitt öde. Jag behöfde en kvinna, som min mor var, modig och stark, en jungfrulig dotter af ett ädelt hus ... Hans röst var icke längre vred, han talade lugnt, kallt öfvervägande, liksom med sig sjelf. — Det var dock jag, som först af alla hjelpte dig fram på din väg, snyftade hon vredt. Öfverkommandot i Italien ... — Kan jag hvarken tacka dig eller din «vän» Barras för, afbröt han brutalt. Du vet mycket väl, att jag aldrig har vetat om protektion. Om jag icke missminner mig, var det efter den 13 Vendémiaire, att du behagade kasta dina ögon på mig. — Åh, Bonaparte! hon slog förtvifladt ut med handen. Du är, som menniskorna säger, ett odjur ... — Kom ihåg, nu stampade han i golfvet af raseri, hvad du lät mig lida i Italien! Kom ihåg, hur jag tigde dig om en smula ömhet, om en smula skonsamhet för min ära. Du hånlog åt min naivitet, du ljög för mig, du flydde för min kärlek, som du nu flyr för min vrede. Nu är mitt tålamod slut! Hör hvad jag säger: du har gjort mig några tjenster den 18 Brumaire — du vet, jag brukar betala mina skulder — nu ger jag dig till gengäld ett års respit. Uppför du dig ej rigoröst anständigt under denna tid, så ... Du förstår väl, att jag icke är att skämta med. Jag lemnar nu Frankrike om ett par dagar, men Joseph och Lucien skall hålla öga med dig — du vet, de beundra dig inte särdeles i förvägen. Han gick ett slag omkring rummet. Det är då en afskyvärd parfym den Teresa brukar! Ja, jag har ju sagt några gånger, att hon också är af dem, jag helst ser du låter bli att inbjuda i mitt hus. Han gick bort och kysste henne på pannan.
Är du inte så klarsynt som jag? Säger inte Birger, att du är den klokaste qvinna i verlden? hvad behöfver du då fråga? Erika. För det jag inte förstår hvad du menar; och du ofta ser längre än vi. Anton. Jag är en åsna ... en fåne, jag ... jag vet ingenting jag, som är värdt att höra för de kloka. Men jag skall i alla fall säga dig det, fast det är skam att du inte likså väl som jag sett, att Jaktlöjtnanten fäster ögonen på Ella, såsom när en har begärelse till sin nästas egendom. Och den der kärleken, ser du, om den får gå framåt, kommer att göra oss ett fult streck. Erika. (Afsides) Äfven han känner det. (högt) Du misstar dig i detta fall, Anton men äfven om du hade rätt, ... jag förutsätter det blott, ... hvilket fult streck kunde den hederlige Jaktlöjtnantens tysta böjelse göra oss? Anton (hånleende). Åh, bara det lilla, ... helt lilla, att låta oss dingla i galgen. Erika. Hvad drömmer du nu åter för galenskaper igen? låt mig inte höra dig tala så Anton. Nej, nog kan jag tiga Se du i stället på, hur satan drifver sitt spel. Det blir just ett kalas som anstår honom, när den mördades son, och mördarens dotter träda i brudsäng. Erika. Är du då alldeles tokig, Anton Öfverge dina galna inbillningar, och sysselsätt dig med bättre och förståndigare ämnen. Anton (pekande på hufvudet). Det vill inte komma till rätta här, med sådant förstånd du menar. Men efter vi inte förstå hvarandra, så låt mig vara; jag lefver bäst för mig sjelf. Erika. Ett vill jag likväl be dig, och det skall du lofva mig, Anton Inte ett ord, ... inte ett halft andedrag till Gabriella, eller till någon, af hvad vi nu talat Anton. Det är en öfverflödig begäran, Erika Trösta dig du, med min försäkran, att det endast är för dig, jag säger, hvad jag nu sagt.
Det är icke troligt eller ens tänkbart, att en främling, t. ex. en professor, om man önskade att få en sådan från Finland, Norrige eller Danmark, skulle kunna för 10 år öfvergifva sitt embete derstädes, för att under tiden vistas här, eller 5 år upphöra alt vara det andra landets undersåte, under förhoppning att slutligen få ett dylikt embete i Sverige. Om en främling ville vänta så länge, kunde dock vi ej låta en tjenst så länge slå obesatt. Och i alla fall, huru kunde främlingen hafva säker utsigt att få den befordran han afbidade? Sjelfva stadgandet är sådant, att afsigteu dermed måste förfelas. Ordalagen äro ock af beskaffenhet, alt icke passa till införande i någon grundlag. Det heter nemi.: ”Utländsk man af protestantiska bekännelsen.” Hvar och en vet, att det icke finnes en allmän protestantisk bekännelse, utan flere, sorn äro protestantiska, hvar för sig. Det hade sålunda bort heta: Utländsk man af protestantisk bekännelse. Ytterligare heter det, att en sådan man ”njute enahanda rättigheter med infödd Svensk man.” Kan befordran kallas en rättighet? Ingen kan pocka på befordran och säga: det är min rättighet alt få den eller den tjernsten. Det är Konungens rätt att tillsätta en ledig tjenst. Det uttryck, som hade varit lämpligt om Konungen, har man i stället begagnat om tjenstemannen. Här står vidare: ”lill andre civile eller ccclesiastike embeten eller tjenster, än vetenskaplige.” Hvilka äro de vetenskapliga civile tjenstcrne? Om Konungen skulle förordna, att t. ex. ingen finge blifva domare i första instansen, ulan att vara juris candidat, ingen i den andra, utan att vara juris licentiat, och ingen blifva ledamot af Högsta Domstolen utan att vara juris doctor, så vore det visserligen Konungens rättighet. Likasom han bestämmer examina för de ringaste embetsman, likaså kan han göra det för de högste. I sådant fall borde väl de civila embeten räknas till de vetenskapliga, lill hvilkas erhållande den högsta vetenskapliga bildning erfordrades.
Denna bedrölliga ställning vitsordas af det nu föredragne Utlåtandet, der det heter: ”Då, på sätt Betänkandet N:o 22 ”närmare utvisar, efter fyllande af statens ”ordinarie behof, och sedan nödige medel ”blifvit afsatte lill försvarsverkets iståndsät”tande jemte öfrige i samma Betänkande ”upptagne extra behof, någre Statens till”gångar ej återstå, att i låneväg använda, ”hafva Utskotten, förr än de inlåta sig i ”närmare pröfning af desse ämnen, trott ”sig höra uppgifva de utvägar, hvilka, ef”ler Utskottens tanka, kunna vara alt be”gagna til! förenämnde lånebiträdens anskaffande, så vida desamma skulle linnas af ”omsländ ig heter ne oundgängligen påkallade. ”— I betraktande deraf, att, enligt Utskot”lens i m vnlbeslämningsfrågan af Rikets Stän”der antagne tillstyrkan, RiksgäldsConlorels Den i Fe In na rii e. m. io3 "oinskränkta creditiv-rält å Banken, numera, såsom oförenlig med grunderne för ”myntregleringen, ansetts böra upphöra, och ”då, under sådant förhållande, ingifvande ”af 3-procents-Ohligationer från Riksgäldskontoret, ställde a vista, skulle vara i flere ”afseenden vådlige, hafva Utskotten, för dekis del, ansett sig höra föreslå: att Riks”gäldsContorets Fullmägtige, för anskaffan”det af de medel, hvilka kunna för ofvan”herörde ändamål beviljas, måge berättigas, ”att, i den mohn RiksgäldsContorels under ”händer hafvande medel icke äro dertill an”vändhare, upplaga lån mot den lägsta räll”ta, sorn är möjlig att betinga, ställde på ”minst ett års förfallotid, men under öppen ”rättighet för Fullmägtige, att dessförinnan, ”efter 3 månaders förutgången uppsägning, ”sina sedlar inlösa.” Således, då genom eldsvådor eller andra olyckor nödställde medborgare skola hjelpas, är man försatt i den ställning, att antingen afslå hjelpen, eller ingå på obligalions-systemet och våra efterkommandes skuldsättning.
Den fattige vinner noll, Staten förlorar deremot nära 100,000 R:dr R:ko. En sådan tull-nedsätlning är efter min åsigt ändamålslös. Sker den, som man säger, blott för principens skull, så bevisar det här antydda faktiska förhållandet bäst, att principen är falsk. 1 följe häraf föreslås för all slags fisk och sall bibehållandet af den gamla tullen. Mot Utskottets förslag att borttaga export-förbudet af, tackjern reserverar jag mig hufvudsakligen på de grunder, som af Grefve Gyldenstolpe vid sednaste riksdags Tullbevilinings-betänkande (N:o 5 pag. 77, 78) äro anförde, hvartill jag af denna anledning hänvisar. Vid artikeln triidvaror hade jag äfven önskat en lindrig export-tull på nu tullfria bräder och plank, öfvertvgad att ät Stats-kassan derigenom blifvit beredd en betydlig inkomst utan något, sågverksegares, betungande. Man kan derom lätt öfvertyga sig vid jemförandet af de Norrska förhållandena, der bräder och plank draga en vida högre export-tull än här både behöfts och bort fastställas. Utskottet har likaledes ej velat höja export-tullen på sparrar. Billigt hade dock varit att gå deras önskningar till mötes, som vilja vårda skogarne och i export-tullens Bih. till B. St. Prat. 1833 & 18Si. 3 Samt. 1 Afd. 2 Häft. 14 106 Bevillnihgs-Utskotlels Betänkande, N:o 3. böjande se ett medel att tillvägabringa en sådan vård. Jag trodde derföre, det de mindre sparrarne bort bära en export-tull af 16 sk. bko per slycke oell de större 8 sk. Erfarenbeten bade sedan kunnat gifva vittnesbörd, huruvida det äskade medlet förmår frambringa åsyftad verkan.
En gång låg Torsten hushöge med sitt skepp utanför Balagårdssida1. Finska kusten mellan Helsingfors och Åbo. Som det ej var segelvind, gick han en morgon upp i land; och när solen stod högt i sydost, kom han till en öppen plats i en skog, där en fager kulle höjde sig. Därå satt en skallig gosse. »Moder min», ropade han, »räck mig hitut min krumstaf och mina vantar, ty jag vill ut på ridt — det är nu fäst där nere i underjorden.» Då susade en krumstaf ut ur högen, som om den varit en eldsvans. Han satte sig gränsle på stafven, drog på sig vantarne och red åstad, såsom barn pläga. Därefter gick Torsten fram till högen och sade samma ord som pilten. Strax kastades ut både en staf och ett par vantar, och den frågan hördes: »Hvem tager emot dessa? »Bjalve, din son», svarade Torsten. Sedan satte han sig gränsle på denna staf och red efter pilten, där denne galopperade fram. Snart kommo de till en bred ström, hvari de störtade sig, och det var, som om de fore igenom rök. Till sist klarnade det för deras ögon, och de sågo strömmen glittra nedför klipphällar. Framför sig såg Torsten en vidsträckt bygd och en stor borg. Dithän styrde de sin ridt, och de trädde in i en hall, som var besatt med folk. Man satt till bords därinne, och blott af silfverkärl blef där drucket. Äljes glimmade allt som guld, och man drack endast vin. Torsten märkte, att ingen förmådde se dem. Hans följeslagare sprang fram och åter längs borden och tog i en säck upp allt, som föll ned ifrån de ätande. I högsätet sutto en konung och en drottning, och alla rundt omkring dem voro glada. Om en stund såg Torsten en man träda in och hälsa konungen. Han sade sig vara sänd till honom från Indialand, från det fjäll där, som heter Lukanus, och från den underjordiske jarl, som där härskade. Han bragte konungen en guldring, hvars like denne sade sig ej hafva skådat. Ringen bars kring i salen och betraktades, och alla rosade den.
Frågan om inrikes vexelrörelsen Lar BancoUtsk., såvidt densamma ansett tillhöra dess bepröfvande, till slutligt afgörande förehaft. Då R. o. Ad. altså häraf torde finna, alt BancoUtsk. för närvar, icke äger någonting färdigt till föredragning, lärer jemväl böra medgifvas, att Utsk. icke saknat anledn. till det så bittert klan-, drade förslaget om ifrågavar. und. skrifvelses utlåtande; men då detsamma numera, sedan K. M. behagat meddela sitt nåd. svar å R. St:s förra skrifvelse i detta åmne, naturligtvis icke erfordrar någon annan åtgärd än att läggas till liandIrna, får jag altså endast anhålla om propos. derå. Hr Rosenblad: Jag finner mig icke vederlagd af Hr Stuarts yttrande. Han bar nemi. icke kunnat anföra ett enda ställe uti den af mig undantagna del af bancoreglementet, hvarmed frågan om myntenheten står i sammanhang. Det Tagnar mig för öfrigt, att Utsk. är så vida kommet med sina arbeten, och att det jemväl förehaft vexelrörelsen, hvilken är af vida större inflytande på.bancoreglementet; ty på afgörandet af frågan derom beror större delen af 4 art* Skulle Utsk. emedlertid sakua arbete, så är det lätt att lösa denna Gordiska knut såmedelst, att Utsk. framställer alternativa förslag för händelsen af en förändrad myntenhet; och jag godkänner så till vida Gr. Frölichs reservation, att jag anser ordet royntenhet i sig sjelf utgöra en abstraction. BancoUtsk:s memor. N:o 102 lades lill handhna. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum Lomme att fortsättas på efterm. kl. 6. Frih. Franc Sparre, Bengt Erland, uppläste följande: K.
Så t. ex. tager sig derstädes en del förmyndare arfvode sålunda, att de blott debitera 5 procents ränta ä myndlingens medel och sjelfva behålla den sjette procenten såsom arfvode; en del beräkna derutöfver särskildt aifvode för sitt besvär vid hvarje tillfälle; en del underlåta della. Somliga debitera 6 procents ränta med bevillningsafdrag samt beräkna såsom sitt arfvode dels det innehållna afdragsbeloppet, dels derutöfver ett lika belopp eller 20:de penningen. Andra taga 5 procent af räntan, när denna procent uppgår till större belopp. Jag tror alltså, att någon bestämmelse i denna fråga bör till allmän nytta vidtagas, samt får härmed vördsamt föreslå: att förmyndare må ega räll att, för förvaltningen af myndlings medel, beräkna sig till godo sjeltedelen af hans årliga räntor och inkomster. Ett sådant förslags antagande anser jag så mycket mera nödvändigt, som förmyndare ofta hafva svårighet att erhålla 6 procents ränta å omyndigs medel och derjemte fullgod säkerhet. Det är numera ganska vanligt, att en person, som behöfver pengar, lånar heldre i en allmän inrättning, än han lemnar lörsta inteckningen i sin egendom till enskild person och betalar 6 procents ränta, ulan någon amortering, hvarförutan han mäste underkasta sig att, när det behagar lordringsegaren återfordra beloppet, då, eller vid anfordran detsamma genast inbetala. 536 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Om remiss till vederbörligt Utskott anliålles vördsammast. Stockholm den 29 November 1862. Jonas Christophersson, från Wermlands län. N:o 343. s. Bergstram från Östergötlands län, om förhöjning af tönen för de fem äldste kammarskrifvarne i Kammar-kollegium. Hyllande den åsigt att Statens tjenstemän böra ailönas i ett rigligt förhållande till deras arbete samt med afseende på deras nödvändiga lefnadsbehof, går jag att till Rikets Ilöglofliga Ständers behjertande öfverlemna hosgående förs'ag.