Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I allmänhet är det alltså, på sätt nyss nämndt är, åsidosättande af lagens bud, sorn föranledt den öfverklagade olägenheten. Att undanrödjandet deraf en och annan gång kan möta svårigheter, har Utskottet erkänt; men derföre hafva ock 1845 års lagstiftare iriedgifvit att ansökning om lagfart må upptagas, ändå att förre egarens åtkomst ej styrkes, och medföra enahanda verkan, i förhållande till annan egare eller intecknings-sökande, sorn om åtkomsten blifvit behörigen ådagalagd, såvida lagfarts-sökanden inom viss tid fullgör lagens kraf i berörde hänseende eller anställer rättegång, för åstadkommande af den bevisning, som för lagfartens beviljande erfordras. Denna sednare utväg är ock, efter Utskottets omdöme, den, som med rätts-säkerhetens bevarande bäst leder till målet, och som följaktligen gör vidare lagstiftning i ämnet obehöflig. Häri har således Utskottet en ytterligare anledning till sitt vördsamma tillstyrkande, det mätte Rikets Ständer förklara att Bengt Nilssons ifrägaställde förslag ej föranleder någon lag stiftning s-åt gärd. Beträffande derefter frågan om upphäfvande af Kongl. Brefvet den 7 Oktober 1742; så torde till en början böra anmärkas, hurusom motionären, efter uppgift, blifvit föranledd till framställningen i denna del af det förhållande, att åtminstone en bland Rikets landtdomare städse, då lagfart å något hemman sökes, infordrar vederbörande Häradsskrifvares bevis angående hemmanets natur, äfven om densamma vid nyss förut för sig gången lagfart blifvit ådagalagd. Detta hade nemligen skett med anledning af omförmälde Kongl. Bref. Enligt motionärens åsigt hade dock sådant sin grund i en oriktig uppfattning deraf; men då lagfarts-sökande derigenom tillskyndades onödiga kostnader, syntes Författningen böra upphäfvas, serdeles som förhållandena i väsendtlig mån förändrats under den tid, som från utfärdandet förflutit.
I den ryska literaturen, som på det senaste tjugutalet år eröfrat Europa, — i Turgenjevs, Gontscharofs, Dostojevskis arbeten^ finna vi denna kvinnotyp ofta framställd, och den verkar stundom på oss så främmande, att vi skulle vara böjda för att anse den fantiserad, om icke själfva skildringens äkthet talade för dess verklighet. Till denna kvinnorace hörde äfven Sonja Kovalevsky, om äfven lifvet ställde henne i andra omgifningar, gaf henne andra mål, en annan verkningskrets än flertalet af hennes ryska systrar, och säkert bör detta icke glömmas, då man söker bilda sig en uppfattning af hennes lif och karaktär. Trots det att hon tillbragte större delen af sin ungdom i det vestra Europa, där gjorde sina studier och vann sin^ segrar, var det i hennes intimare lif, i hennes personliga förhållanden mycket af så specielt rysk natur att man icke kan misstaga sig därpå. Hon blef kosmopolit, — var det i detta ords bästa bemärkelse i sin verksamhet och sina sträfvanden, men denna kosmopolitism utplånade dock aldrig ryskan hos henne. De som kände henne veta, med hvilket intresse hon följde rörelserna inom sitt hemland, och säkert är det ingen tillfällighet, att hon i alla sina literära arbeten, de outgifna som de utgifna, sökte sig tillbaka dit, skildrade ryskt lif och ryska förhållanden. Om hennes ungdomslif äga vi icke samma intima kännedom, som. » Systrarna Rajevsky » gifvit oss om hennes barndom. Då denna bok utkom uttalades från flere håll den förhoppningen, att hon skulle fortsätta denna skildring af sitt eget lif. Möjligt är ock, att hon kommit att göra det, om tid blifvit henne förunnad. Hennes efterlämnade roman: » Vera7 6 SONJA KOVALEVSKY. Vorontsof », handlar i alla fall ickedärom. Vi känna blott de yttre konturerna, de märkligaste data.
Const.- och BankoUtsk:n hafva således i min tanka icke genom stadgandet i denna § fått någon rättighet att behandla frågorna annorlunda, än dem eljest enl. grundlagen åligger. Se vi nu efter i 29 § Riksd.Ordn., så finna vi tydligen hvilka ärenden blifvit Const.Utsk. ålagda och några andra får detta Utsk. icke företaga sig att handlägga; men ibland dessa i 29 § upräknade ärenden finnas flere, såsom t. ex. grundlagsförändrings-förslag och det s. k. decharge-betänk., som icke blifvit ifrån R. St. remitterade, och derföre finnes stadgandet i 37 § 2 mom. Riksd.Ordn., som gifvit Const.Utsk. rättighet att i dessa ämnen inkomma med frågor till RiksStms handläggning, oaktadt Const.Utsk. icke fått dem af RiksStm till sig remitterade. Jag anser således för min del, Serien B. vara helt och hållet grundlagsvidrig och derföre omöjligt att bifalla de deruti framställda förslag. Betraktar jag åter dessa förslager i och för sig sjelfva utan afseende på det sätt, hvarpå de tillkommit, så äro de ganska goda och förtjenta af bifall. Men om dessa förslag äro aldrig så goda så låter det sig icke göra alt för deras speciella nytta åstadkomma den ändå större skadan, som ligger deruti att öfverträda grundlagen; hvarföre jag vördsamt anhåller om Ilr Frih. o. Landm:s propos. att denna del af mern. mätte läggas till handlingarne. Ilr Lefren, Joh. Pehr: För min del måste jag qvarblifva vid den tankan, alt intet i ett land är vigtigare än laglydnad och laglighet. Om något främre rum skulle tilläggas någon lag, så är del väl grundlagen. Jag anser att Const.Utsk. i förevar, fall utsträckt sin maktfullkomlighet utöfver gränsorna af hvad grundlagen stadgat, och delta anser jag så mycket sorgligare, som detta 362 Den 10 Maj f. m. Utsk. af grundlagsstiftaren är tillsatt och ämnadt att vara den vakande makten öfver grundlagens helgd.
Brukets gjorde levereringar och cassabebållning, af Bankens räntevinst godtgöras; Fullmäktige likväl, i afseende härå, icke lemnat Bruksförvaltaren föreskrift, förrän den 10 Januari 1835, lill iakttagande i i834 Ars räkenskaper, då förlusterne, eller skilnaderna emellan Lane-Bankens förskott och Brukets levereringar för alla åren, från och nied 1 83o till och med 1833, utgörande tillsammans 45,63i R:dr 4° sk. 8 r., påen gång blifvit å Bankens fordran afskrifne, hvarigenom, enär ifrågavarande afskrifning blifvit i Bankens böcker i behörig tid verkställd, en förvillelse, enligt Revisorernes åsigt, skulle uppslå, vid jemförelse emellan Bankens och Tumba Bruks räkenskaper för nyssnämnde år. Då i Tumba Bruks hufvud-böcker för åren i83o—r833, såsom skuldbalance upptagits allt hvad icke genom Brukets åtgärd blifvit Banken ersatt, och anledningen dertill, att i Bankens räkenskaper för samma år ett lägre balance-belopp förefinnes, lätteligen kunnat, vid betraktande af BankLagens och Reglementets föreskrifter om beräkning af Bankens capital-behållning och årsvinst, utredas; så, enär, uppå hemställan af inspecterande Fullmäktigen öfver Tumba, genom Fullmäktiges åberopade beslut den 10 Januari i835, likstämmighet emellan Bankens och Brukets räkenskaper vunnits, anser Utskottet ofvanberörde anmärkning böra förfalla. 1835 års Rev. Ber. pag. 48). 3:0 Vidare hafva Revisorerne anmält, att, sedan qvarnen och valsverket i nedra verkhuset, intill år 1S23 begagnat ett och samma vattenhjul, men vattnet icke funnits ega nog kraft att drifva begge dessa verk, desamma nyssnämnde år, utan föregången undersökning, blifvit försedde med hvar sitt vattenhjul, ulan alt det dermed åsyftade ändamål vunnits, enär begge hjulen icke samtidigt skulle kunna sältas i gång.
Man säger, att de förtjena 20 å 25 proc. (man säger till och med att de taga de der procenten; men man lärer väl mena, att de förtjena dem på grund af deras rörelse), och man anser, när man icke undersöker förhållandet i sin helhet, att det är en allt för stor och obehörig vinst. Man beräknar likväl icke, att delägarne i dessa banker måste kunna påräkna någon vinst för det äfventyr, för hvilket de utsätta sig genom att pantsätta sin egendom, hvilken de måste låta gå, lör den händelse, att en sådan mängd sedlar skulle presenteras till invexling, att icke den cassa, som de hafva för hand, skulle dertill finnas tillräcklig. Men jag tror för min del, att denna ovilja emot privatbankerne dessutom har 2:ne andra skäl, af hvilka ett är oriktigt oell det andra åtminstone har någon grund för sig. Det förra, nemi. det som i min tanka är ogrundadf, men som gifvit anledning till den uppkomna oviljan, ligger uti de korta betalningstiderne, som privatbankerne jemförelsevis med Riksbanken utsatt för sina lån. Man har, ty värr, kommit derhän i skuldsättning och i begär att skuldsätta sig, att man icke är så noga om alt, när tiden kommer, betala hvad man lånat. Man resonnerar: kommer dag, kommer råd; och är betalningsdagen långt aflägsen, så mycket bättre. Man kan icke annat än beklaga att sådane tänkesätt kunna äga rum; de existera dock. Det andra verkliga skälet till missnöjet med privatbankerne tror jag ligga deruti, att vid de tillfällen, då, särdeles allmogen, som vanligen icke är stadd med stor cassa, har utgifter till det allmänna, såsom dä kronoskatterne tagas upp eller då bördskilling eller med ett ord legala iiqvider skola göras, den betalningsskyldige möjligen kan hafva inne ett tillräckligt förråd af sedlar, som i den allmänna rörelsen utan tvekan och motsägelse mottagas, men detta oaktadt befinner sig i samma belägenhet, som om alldeles icke några penningar funnes. Detta är en olägenhet, som jag hade trott varit angelägen att afhjelpa, såväl i privatbankernes eget, som i allmänna rörelsens intresse.
Yägoch vattenbyggnadscorpsen har, med anledn. af detta mitt förslag, på föranstaltande af Gr. von Platen, då han var tjenstgörande StatsRåd och Chef för SjöförsvarsDepart:tet, redan afmätt, undersökt och upgjort ritningar och kostnadsberäkning för denna genomgräfning innanför Rådmansö, som, om jag minnes rätt, upgår till blott omkring 60,000 R:dr, eller så mycket som ungefär en half ångkanonslup, hvilket i sanning är en bra obetydlighet emot den stora nytta denna sundöpning skulle medföra, isynnerhet under krig; ty denna smygfarled kan lätt komma att frälsa en stor del af Svenska skärgårdsflottan, nemi. den delen, sorn måste sändas till Öregrunds skärgård, kanske mycket mera, ja, kanske ock, skickligt begagnad, blifva ett medel till fiendtliga flottans ruin och till afslående af flera landstigningsförsök, emedan fiendens kommunikationer och tillförsel från denna inre smygfarled bäst böra kunna afskäras och förstöras, samt åtskilliga listiga flankattacker och tourneringar derifrån förmånligt verkställas. Endast brist på penningar hindrade denna genomgräfning o. m. d., under Konung Carl Johans tid, men en liten del af den betydliga bränvinsskatt och sädexport, som jag, genom mina faktiska uplysningar, förorsakade år 1853, kan här nu mycket gagna Fäderneslandet. Slutligen anhåller jag att få anmäla, att då Kapten Cronstrand (hvilken längesedan är död) verkställde arbetet vid Wäddö kanal, så begick han det felet, förmodligen af en småaktig hushållning, att han på midten af kanallinien gjorde en tvär krok, omkring en liten bergudde, som nu är mycket hinderlig för de trafikerande, och blifver det än mera under krig, då en stor del af skärgårdsflottan behöfver skynda igenom Wäddö kanal.
Bet lin ka n d e u behagligt f^-sriltåt; ÖnK jagk a:'C uvnriktigt; bekänna .attdéilå mMs tu^syni^iUigt: upp4 ninn.'rande för densom-skulle lä . äetlä förtroende, eli iian, för att kunna emottaga. -, det, nödgas afsäga .sig en så vigtig.rät1 i g-Ii c t. soni elen till pension vid en hö'g ii Ider, ulan att" erhålla någon annan ersättning derföre än den, just icke afundsvärda, ali komma under en fullkomligt godtycklig behandling icke cn gång med hopp att kuuna göra skäl.gäl|ande tili pensiqiis. förmån vid inträffande afsked. Ty hvem kan val .med mera skal dertill framträda än; den nu ifrågavarande, och derpå grunda ett hopp, sorn likväl nu symes icke kunna påräknas. * ., • Man. uppger såsom skäl lill afslaget' personens rikedom. Jag äger ingen rättighet att den bedöma; men då mgn vid så hög ålder bibehåller cn tjenst of dennes omfattning och obehag, räknar jag på andra skäl dertill, än ensamt ärelystnadens; och anser dessutom, ulan afseende till personens vilkor, denna tjenst böra vara berättigad till samma förmån som Statens civila Tjenstemän, att få Lönen i pension då de afgå vid 70 års ålder. På de nu anförde skäl, vågar jag reservera mig emot det nu tagne beslutet, Statjä-Utskottets B et ä nk an d-en. 55g ©ch anser Friherre .Mannerheim Böra anslås en pension för sina återstående dagar. Herr Prosten Ånjon: Tåg Lör först anmärka, att jag fullkomligt gillar hvad Afdelningen föreslagit ©oh godkänt, rörande olämpligheten att för afgående Justitia;-Ombudsmän i allmänhet stadga eli viss Pensions-Stat. Skälen för afsiag å denna del af Motionerne, värö. i Betänkandet ^så väl utvecklade, att jag icke anser nödigt dem åter upprepa elier till dem något tillägga. Helt annat är förhållandet i nu förevarande speciella fall.
M:t för provinsens försvar ansåg behöfligt; då bestämdes att de, i och för detta ändamål erforderliga nummern skulle bekostas af medel utgående, dels från en af dem samlad kassa, dels från andra inom 632 Den 22 Fe b r aari. provinsen sig yppande hjelpkällor; på sådant sätt inrättades det uti befintliga antalet af 827 man. Hvad sjelfva saken för öfrigt angår, sa iir det. klart, att, enär två roter nu blifvit sammanslagna till en, för att underhålla både häsE och karf, dessa rusthåll äfven skulle komma i åtnjutande af de förmåner, som motsvara två soldatrotar. Om vi nu betrakta detta af två soldatrotar sammanslagna rusthåll, så skola vi finna att det redan under nuvarande förhållanden är beröfvadt en förmån, som dkr två soldatrotarne kommo i åtnjutande af, nemligen befrielse från skyldigheten att bidraga till beklädnadens underhåll. Det omska pade rusthållet tillgodonjuter ej denna lördel i mer än hvad sena rörer beklädnaden för karlen, hvaremot skyldigheten att bidrag» till sadelmunderingens underhåll ännu betungar rusthållarne i Jemtland. Sål, om de fingo kostnaden för sadelmunderingen ersatt, hade de ej fått mera, än hvad dem med rätta borde tillkomma. Hvad beträffar den omständigheten, att denna eftergift skulle som prejudikat af andra kavalleriregementen kunna åberopas, så betr jag fä fästa upmärksamheten derpå, att Jemtlands Hästjägurekorps är det enda regemente inom Sverige, sorn rider för rothåll; alla de öfriga rida för rusthåll. Som jag saf anser, att en lindring i rusthållarebördan särdeles inom Jemtlands län är af nöden påkallad, tager jag mig friheten, i motsats till Hrr Printzensköld och Ko* sensvärd, att yrka bifall å Utsk:ts i denna punkt gjorda framställning. Hr Printzensköld:
Till Magistraterne äfvensom till vederbörande stämplings-förrättare i de köpingar, hvarest Guldsmeder äro bosatte, öfversänder Ofver-direktörcn för Kontroll-verket sedermera, kort före hvarje års början, dels tryckta s. k. arbets-böcker, att tilldelas hvarje Guldsmed, dels s. k. stämplings-protokoll. Uti arbetsboken inskrifver Guldsmeden de guldoch silfver-arbeten, som af honom till stämpling anmälas, och i stämplings-protokollet antecknar Stämpel-rådmannen eller den person, som erhållit uppdrag att stämplingen ombesörja, antalet af de för sådant ändamål uppviste arbeten jemte deras vigt och beloppet af stämpel-afgiften. Af dessa arbeten, hvilka ej få vara hvitsjudne eller färgade, icke eller polerade, men deremot försedde med tillverknings-ortens och tillverkarens stämpel samt års-bokstaf, äfvensom, hvad guld-arbeten beträffar, med karatmärke, afskafvas spånor eller afklippas smärre bitar efter Stämpel-rådmannens anvisning. Dessa spånor och bitar inläggas sedermera hvar för sig i små papperskapslar och inläsas vanligen uti en bleckeller trädosa, till hvilken Guldsmeden förvarar nyckeln, hvarefter kontroll-stämpeln, som förvaras hos bemälde Rådman, påsättes arbets-styckena. Denna proftagning och stämpling, som efter vederbörandes godtfinnande verkställes, i en del städer, hvarje söcknedag, i andra, vissa dagar i veckan, men alltid på bestämd timma, förrättas å några ställen på Rådhuset, men vanligen uti stämpel-förrättarens hemvist. När prof-spånorna, hvilka samlas för ett qvartal eller för hvarje halft eller helt år, allt i förhållande till den större eller mindre tillverkning hvarje stad eller ort åstadkommer, blifva tillräckliga för 3:ne proberingar, insändas desamma, vederbörligen påtecknade, under namn af generalprof till Kontrollverket i Stockholm och underkastas derstädes i behörig ordning probering. Godkännes det inkomna profvet, återställes detsamma vederbörande på samma gång ny arbetsbok och stämplings-protokoll till landsorten afsändas.
Jag ska springa in och säga till kandidaten.» »Nej, jag vill gå sjelf.» Selma gick genom raden af förfallna rum, hvars dörrar slamrade slappt och förtorkadt. Fadern bodde i andra ändan af huset, der han hade sin särskilda ingång, men Selma hade icke vågat gå den vägen när hon kom, ty hon hade en vidskeplig föreställning om, att hon kunde få se honom liggande död. I den stora salen, som låg utanför hans rum, stod Richard ensam framför ugnen, der det flammade en brasa. »Åh Richard, Richard», sade Selma i det hon icke ens tänkte på att räcka honom handen, »tror du att han dör?» »Nej, det tror jag inte, men man kan aldrig vara säker.» Selma skakade i hela kroppen och tryckte näsduken mot ansigtet. »Seså, tag nu af dig», sade kusinen och gick fram för att hjelpa henne af med kappan, som han hängde undan. Hon kastade handskar och hatt på en stol och skyndade mot dörren. »Nej, värm dig först ett tag, vädret är rått», sade kusinen. »Jag kan inte vänta. Han stälde sig för dörren. »Du får inte gå in förr än du är lugn», sade han vresigt. Det fans ingenting som han afskydde värre än tårar. Hon svarade ej, men sökte komma förbi. »När du blir lugn», upprepade han och sköt henne undan. »Jag skall se honom!» utbrast hon häftigt och ville tränga sig fram. Då blef han ond. »När du hör, att du inte får!» utfor han i en hväsande halfhviskning, tog henne om armen och kastade henne tillbaka så våldsamt, att hon skulle ha fallit, om hon varit mindre vig. Men nu gaf hon svigt som en vidja och följde med stöten. När han tog handen till sig, stod hon lika rank och rak. Hon såg på honom, lugnare med ens. Hans ansigte var sammandraget i oresonlig vrede, och hettan hade stigit honom i pannan, hvars ådror svälde. Då ljusnade hennes uttryck, och hon log med ett dämpadt löje, som om hon återsett en gammal vän, men ej ville gifva sig tillkänna.
Anckarsvärds motion med förslag till statsreglering ännu ej blifvit för R. o. Ad. föredragen, utan blott de öfriga, som ägde sammanhang med Frih. af Nordins motion. Hr af Dalström: I sista plenum väcktes flera särskilda motioner af Frih. af Nordin och Gr. Anckarsvärd af hufvudsakligen lika syftning. Jag värderar högt denna syftning, emedan den har till föremål att, om möjligt, minska de onera, sorn äro lagda på jorden; men jag tager mig friheten erinra, alt dessa onera hufvudsakligen äro af a:ue slag, nemi grundskatter och serviluter eller besvär. Jag tror icke, att de förra kunna eller böra afskaffas, utan en föregående förändring af vårt närvar, statsskick. Deremot anser jag, att uti de sednare åtskillig lättnad kunde stå att vinna; men, i afseende på de väckta motioner, tror jag mig likväl vid detta tillfälle böra inför R. o. Ad. erinra, alt hvad som deri blifvit yttradt icke öfverensstämmer med verkliga förhållandet, emedan, hvad hemmantals-räntans uppkomst beträffar, denna ränta icke är af bevillnls-natur, ulan tvertoin tillkommit och blifvit beståndande genom lagliga beslut; hvad åter billigheten angår, upphäfvandet af heminantals-räntan icke kan ske utan rubbning i ägande-rätten och ett missförhållande för alla samhälls-classer, som, i följd deraf, skulle nödgas lemna större bidrag till statsutgifterna; samt slutligen, beträffande Ständernas beslutande-rätt i detta fäll, samma räntas afskaflände icke kan grundlags-enligt i II. 29 326 Den 5 Februari. äga runi, utan de begge Statsmakternas samtycke eller Konungs och Ständers gemensamma beslut. Det är i anledn. deraf, som jag tager mig friheten att inför R. o. Ad. framlägga ett anförande i detta ämne, hvarvid jag skal! söka vara så kort, som det vigtiga ämnet kan tillåta. Hr af Dalström uppläste derefter följande:
Vare likväl långt ifrån mig, att åt dessa obetydande tilltag låna etl större vigt, än de förtjena; jag vet, att de ej kunna urarta till något slags verklighet, att vårt Konungahus, vårt Regeringssätt, våra Lagar, i allt fall, förblifva hvad de äro; att ingen bekräftelse behöfves på det heliga bandet, som med vår Monark och Dess Efterträdare oss förenar; med ett ord, atti politiskt afseende, alldeles inga vigtigare mått och steg af så ringa orsaker kunna föranledas. Men gifves det ej en annan synpunkt, än den politiska, hvarutur detta ärende kan skärskådas, och fordrar det ej, åtminstone i moraliskt hänseende någon åtgärd? Ehuru vanmägtigt, has Ridd. 0, Ad, Prot. N:o $. 6, 34 Den 7 Man. likväl försöket varit rigtadt emot vår Konungs höghet, emot Dess Thronarfvinges personliga rätt, emot Dess Kronas värdighet, emot Dess Folks sjelfständighet och heder. Det är tillåtet att le åt omogna tilltag; men man är skyldig att afvärja ett offentligt förolämpande. Denna händelse kan ej annat än i minnet återföra, att f. d. Konungen, dess Gemål och Barn, af Riket njuta ett ansenligt underhåll. Med ledsnad, jag erkänner det, nödgas man vidröra ett ämne, som hvar och en helst önskade undvika, af naturlig skonsamhet, äfven med förtjenta missöden. Då detta inträffade, visade sig Nationen ädemodig; den skall aldrig upphöra att vara det. Men sjelfva ädelmodet måste någon gång hafva en gräns, och denna bör af rättvisan utstakasHvilka äro i närvarande sak hennes fordringar, eller åtminstone, hvilka böra de i fortsatta lika omständigheter blifva? Sådana äro de frågor, hvilkas besvarande tillhör Höglofl. Ridderskapet och Adeln i samråd med våra MedStänder; och som jag förslagsvis har innefattat i följande tre propositioner, dem jag anhåller att Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken till Höglofl. Ridderskapets och Adelns ompröfvande behagade framställa. Jag föreslår: l:o Att uti den TacksägelseAdress, som Riksens Ständer lära till Konungen och Hans Kongl.
Till denna frågas behöriga utredande, får Utskottet vördsamt upplysa, att, i anledning af hos BondeStåndet väckt fråga, om ett, efter tiderna mera läinpadt, stadgan - Elg Besv. ock Ekon. Utsk. Betänkanden. de, rörande förhöjning af planpenningar, eller så kallade Hjelpoch Strö-Rotars skyldighet, att med StamRotarne deltaga uti anskaffande af torp, mulbete, vedbrand och gärdselfång för indeldta manskapet, hade Rikets vid Riksdagen 1812 församlade Ständer funnit med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att Hjelproten vidkändes ett mot hemmantalet svarande deltagande uti alla de förmåners utgörande, berörde manskap eger rätt att af rotarne fordra, och fördenskull i detta ämne hos Kongl. Maj:t gjort underdånig hemställan och sin önskan framställt; i enlighet hvarmed Kongl, Majrt, under den 13 October 1812, anbefallt dess Befallningshafvande uti de län, der Indeldte Infanteriregementer äro förlaggde, att söka befordra frivilliga överenskommelser emellan Stam* och Hjelprotarne, om förberörde förmåners utgörande efter ortens förhållande och coutrakter, så att ersättningen till Stamroten måtte utsättas i spannmål och andra varor, med Nådig föreskrift tillika, att, derest icke frivilliga överenskommelser kunde träffas, Konungens Befallningshafvande skulle ega att, efter vid vederbörlig domstol föregången undersökning, sådane ersättningar Stamoch Hjelprotarne emellan bestämma. Men, som sedermera, vid Riksdagen 3815, hos Rikets Höglofl. Ständer ett närmare bestämmande af de afgifter, Hjelprotarne, vid Indeldte regementerne, borde betala Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. 219 till StamRotarne, eller Planpenningarnes jemkning till ett efter närvarande tids va* rupris lämpadt belopp, blifvit föreslaget: sä hade Rikets Höglofl. Ständer uti till Kongl. Maj:t, den 16