Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nedsättes tullen på sådana varor, som tillverkas inom riket, så måste priserna på dessa äfven nedsättas, och, i följd deraf, antingen arbetslönerna minskas eller ock tillverkningen alldeles upphöra; i begge fallen blifver arbetaren lidande och de, som nu af dylika tillverkningar hafva arbetsförtjenst och uppehälle, komma sedan att falla samhället till last såsom tiggare eller brottslingar; vi yrka derföre, att den nu gällande tulltaxan till nästa riksdag måtte i allt, hvad angår öfverflödsvaror, bandaslöjder, fabrikater och jordbrukets alster, oförändrad bibehållas. Hvad som endast kunde betunga den mindre bemedlade konsumenten är verkliga förnödenhets-artiklar och komsumtionsvaror. Hvad smöret beträffar, så tyckes oss tillräckligt att nedsätta det från 2 r:dr24 sk. till 2 r:dr; oaktadt den höga tullen har smöret likväl nu fallit till cirka 9 r:dr rgs i parti, och detta är ett pris, redan så lågt, att det aldrig utan skada för landtmannen kan sänkas lägre. Skall nu tullen nedsättas ännu mera, så blifver ladugårdsidkaren lidande, och den fattige skattdragande bonden, som beböfver sin möda belönt, i mån derefter. Hvad nötkreatur beträffar, så anse vi, att den förra tullen bör bibehållas, ty när man nu söker att uppdrifva denna afvel med större omkostnader för enskild del, så väl som statens bidrag, så skulle en nedsättning endast motararbeta detta ändamål; att köttpriserna i år varit höga, härleder sig af de förra årens missväxt, och som många nu lagt på en mängd kreatur, skola de ju uppenbarligen förlora genom tullens nedsättning. I afseende på alla förbudens borttagande hafva vi ej ej heller kunnat godkänna utskottets beslut, i synnerhet mot införsel af brännvin; alt tillåta införsel af denna landsförderfliga vara (som det heter) och dymedelst motarbeta bemödanderne för nykterhetens och sedlighetens befrämjande, och det på samma gång man genom en ny brännvinslagstiftning vill göra allmogens oskadliga husbehofsbränning omöjlig, är ingalunda konsequent».
J a g 8r alldeles forbryllad. For ett Br se ' n forlorade jag den h8r pB hafsstranden och se ' n dess har regn och sno och blist och pojkar hnserat vildt i gruset, men forr an nn slrnlle den ej komma i dagen. J a g trodde slntligen niistan att jag forlorat den i Klintehmn, det var sant .. Ah, en sidan tnr .. .D Hczn lossade en nigp, som hangde vid urlzedjan, en guldring, hvars sten vczr bortfallen och i hvars tolnrnnl den lilla halfminformiga stenen nu forsiktigt inpassades. )) Precis som i en saga, hvad var det for en tomtegubbe, som kom och gaf dig konl pb den har, hade han eldrod hiitta, och mnllgrB. kApa! hur sAg han ut, srara du unge Tjelvar, du lyckans guldgosse, du p&amp;hittige bl %ijgde lilla gottliinning, svara !w Gossen shg pH honom med leende min och svarade, alldeles som hade han viintat denna losning af gdtan: jag hittade den darborta pii stranden under t %ng och sten, pojkarne sade att det var en vanlig glasbit, men jag pdstod tvartom.~)) Du sag inte felt, lille gottliinning w, sade vetenskapsmannen och faste sin skarpa grH hokblick p % gossens ansikte, som i sin uttrycksfidla regelbundenhet piiminde om en finskuren kamB. Det lbg en vaken intelligens i de stora, hafsblh ogonen och ett drag af slumrande viljelrraft kring de smH klarroda lappame. Artisten bade ej pB m %fi tagit honom midt ur gruppen for att gomma bilden likt en sallsynt parla. )) Jag hade &amp; ndB ratt,), upprepade han strtllande, d e t Far ingen vanlig glasbit a.
Hon försökte att med pennan reda upp shia tankar i detta och många andra ämnen, men hennes sjal var kaotisk och hemles ralppfostrxn hade gifvit henne många talanger, men ingeii verklig, f d t b i i r a n d e kunskap, inga förutsättningar att lira kinna sig själf och ändamallet med sin tillvaro. Under ett par fridfulla år, tillbragta i ensamhet med systrarna på, Arsta, blef hon dock smkningom lugnare. Hon sökte nu glömma töcknet som höljde hennes sjal och h a f d e hennes tankelif, och hon hangaf sig uteslutande At sitt varma kärleksrika hjärtas ingifvelser. Hon kinde sig nyttig, ja stundom lycklig, ty, säger hon: z siillaii förgick nigoii dag, d&amp; jag ej haft tillfalle att li&amp;a nigon pliga eller göra någon fröjd. Jag hade dessutom frihet, denna lifsoch hiilsodryck, och drack den me6 lmdtloften i friska drag. 8 Hon började &amp; ter skrifvn i mingu olika ämneii, och föp att f å medel att hjälpa sina fattiga samlade hon under varen 1 S 2 S en del af sina småskrifter och gaf hemligen sin broder i uppdrag att sälja dem till en förläggare. Detta lyckades, och Fredrika och hennes systrar hoppade högt af gladje öfver de 200 riksdaler, som .de första Tm7c42ilya1) ' 9213 z w H v ~ ~. Fredrika skulle gärna velat fortsatta att skrifva, men » har i staden är det mig omöjligt, all min kraft, min liflighet, mina idéer mögla », skrifver hon till systern i februari 182 9. » Den goda tiden äs förbi, jag ar iiii en nolla i frihet sh val som i förmåga. Vi, du och jag, imlkas båda 30 &amp; r ' och hvilka njutningar hafva vi annu haft, hur litet ha vi kunnat verka fastän begafvade med så mycken kraft till nyttig och välgörande verksamhet! » Vid denim tid drabbades fddern af slag, det harda sinnet bröts, lyimet mildrades, haii bas tidigt sina plågor och mottog tacksamt den ömma vård, som agnades honoin.
Det nybyggda huset. Under några månader. Resande, som från Kollekindsfjället göra sitt inträde i Strömstad och se det liggande inbäddadt mellan branta berg och grå klippor, lika nakna i dag som för århundraden sedan, erfara – efter hvad det påstås – icke något behagligt intryck. Hvad bry sig också dessa resande om Strömsvattnet, på hvars botten kung Carls galér ännu alltjemt sofver sin djupa sömn! Hvad bry de sig om Strömsdalen, begrafningsplatsen, der hans uttröttade krigare funno sin behöfliga hvila, och hvarifrån i stilla midnattstimma, då bleka månstrålar glänsa öfver vattnet, man drömmer sig tillbaka i hänsvunna tider och tycker sig höra och förnimma vålnaderna af kung Carls bussar röra på sig! Hvad se de i Slottsbergen med deras gamla sagor om instängda prinsessor, hvad i den flacka vägen uppåt de gigantiska Ystrehålorna, hvilka i fördomtima emottagit sjöhöfdingarnes besök – hvad uti Korpberget, der småtrollen dansa efter Nordsjöns stormiga musik ... och hvad se de ändtligen i hela detta romantiska haf sjelft, hvilket icke eger en holme eller ett skär, som ej har sin historia, den fiskrarne, åtminstone fordom, berättade lika ledigt och trefligt som om de varit med om sjelfva händelserna! Dock: hvad under att detta allt är dödt för deras ögon, som ej deri se annat än det nakna och skrofliga och i hela Strömstad icke finna mer värdt att uppmärksamma än badhuset och gyttjan! Men för vänner af gamla minnesrika platser, för vänner af de stora naturscener, som ett sådant haf med ett sådant skärband, särdeles i solnedgången, företer, är Strömstad med dess nejder ännu alltid värdt att ses på flera sidor. I fordna dagar fans en tullport att komma in igenom och ett rangligt vändkors, på hvilket stadens pojkar redo i alla väder och vindar, jagande mellan sig de fredliga kor, som ärnade sig på bete utanföre och som då, till den gamle tullinspektorens harm, råmade ihop med de kitslige fiskarafkomlingarne.
R:dr 75. — deröfver till och med ’ mantal » 112: 50. deröfver till och med { d:o » 150. — deröfver lill och med i d:o » 187: 50. öfver \ mantal, allt efter förmedling räknadt, » 225. — och för utjord » 75. — 2:o) att Landtmätare, som förrättat laga skifte, hvarmed luir icke förstås egodelning inom hemman, som föiut ui dergåll enskifte eller laga skifte, skall, vid ansvar såsom lör tjenstefel, åligga att, inom en månad efter det bern återfått skiftesBih. lill II. St. Vrål. 185‘J A IStlO. I Sami. 2 Afd. Ii Uti/l. 2 10 Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. Hest'.- o. Eleon.-Utsk:s Betänkande N:o 30. kartan oell handlingarna med påskrift om fastställelse, till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande insända dels uppgift å de utflyttningar, som vid skiftet blifvit beslutade, innefattande underrättelser om hemmnnsinnehafvarens namn ochj hemmansdelens förmedlade mantal samt om alla eller blott vissa åbyggnader skola utflyttas, och dels bestyrkt afskrift af beviset derom, att skiftet blifvit läststäldl; 3:o) att när utflyttande hemmansinnehafvare vill lyfta utflyttningsunderstöd af allmänna medel, skall han derom hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande göra ansökning, hvarvid bifogas bevis af Häradsskrifvare!) i orten, alt sökanden innehar det till utflyttning dömda hemmanet och huru stort dettas förmedlade mantal är, hvilket bevis utan lösen skall utgifvas. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skall derefter, utan någon sökandens kostnad, enligt den här ofvan i mom. 1 stadgade grund, bestämma utflvttningsunderstödets belopp och detsamma anordna samt, emot behörigt qvitto, såsom förskott af statsmedlen, i Landt-ränteriet låta utbetala.
Utsk:ts förslag, och dels att från lista momit skulle borttagas orden: »Vid kommunalstämma skola ock företagas alla de ärenden, som enl. särskilda förordningar nu äro till sockenstämmas handläggning hänvisade»; samt att i stället för 3:dje mom:t måtte antagas 2:dra mom:t i komiterades förslag; till följd af hvilka yrkanden §:ns tre mom.r komme att göras till föremål för särskilda proposir. Härefter framställdes samt besvarades med blandade ja och nej först propos. på bifall till l:sta mom:t oförändradt och sedermera propos. på bifall dertill med uteslutande af ofvannämnde ord; hvarefter den första proposm förnyades och då dervid svarades flere ja jemte några nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Gr. Sparre begärde votering. Upplästes och godkändes följande voter.propos.: »Den som bifaller lista mom:t i 7:de §:n af förslaget till förordning om kommunalstyrelse på landet, sådant detsamma lyder i Allm. Besv.- och Ekon.Utskits Utlåt. N:o 161, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. nämnde mom. med uteslutande af orden: »Vid kommunalstämma skola ock företagas alla de ärenden, som enligt särskilda förordningar nu äro till sockenstämmas handläggning hänvisade.» Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda: » Ja — 11. Nej — 9. Den 3 Oktober f. m. 21 H. Exc. hemställde derefter, huruvida E. o. Ad. bifölle 2:dra mom:t af den ifrågavarande §:n, sådant det lydde i Utsk:ts förslag. Ropades ja. Slutligen framställde H. Exc. propos. på bifall till 3:dje mom:t enligt Ut8k:ts förslag, och då dervid svarades flera ja jemte några nej, förklarades ja haft öfvervigten. Ärendets vidare behandling upskjöts och K. o. Ad. åtkiljdes kl. 10 e. m. In fidem, O. Brakel. Onsdagen den 3 Oktober 1860.ä Plenum kl. 10 f. m.
Tjenstfolkets ställning är ett minne af träldomen, och husböndernas klagomål öfver tjenstfolket är endast ett tidens tecken, att tjenstfolkets sjelf känsla vaknat. Om de nedan nämda samhällsklasserna höra till den stora af * •delningen kulturmenniska, så gifves det dock, enligt August Strindbergs uppfattning, en kulturmenniska företrädesvis, och det är den lärde, författaren och konstnären, hvilka samtliga förklaras vara lika onyttiga som olyckliga. Bland det myckna sanna i författarens •djerfva kritik af det närvarande träffas ej litet sofismer, men man häpnar, då han kommer till den slutledning, att nu mera, efter Darwin, skulle vetenskapens utveckling vara öfverflödig. rSedan Darwin ådagalagt arternas härledning genom utveckling, och alla upplysta inse det förnuftiga i hans lära, fortfara ändock material * samlare att söka bevis, genom att upptäcka nya arter, hvilka skolafylla luckorna. Det är ju att göra gjord gerning eller vetenska-peri. ” Författaren förklarar, att vetenskapen åtnjuter öfverdrifvet anseende, och att vetenskapsmännen ” hota att för utvecklingen bli lika farliga som presterna med deras föregifna högre vetande ”. Kapitlet om författaren är ganska intressant och kan lemna åtskilligt material åt den som vill företaga sig en psykologisk analys af August Strindberg ajelf. Här är en högst märklig blandning af dikt, och sanning, och likväl är det just dikten, som författaren vill åt. Han vill icke längre roa, éj mera vara ” lekare ”. Hvad är en skald? Jo, svarar August Strindberg, ” den, som skrifver vers, mer eller mindre goda. Han skall tala i bilder, och oftast består hela poemets värde i en bild, d. v. s. i att säga ett och mena ett annat ”. Enligt denna uppfattning, skall skalden icke låtsa omlifvets fula sidor, elände, mörker, olyckor, brott, utan helst säga artigheter åt menniskorna, helst dem, som hafva öfvertaget, och är det derför som skalden åtnjuter det mesta sociala anseendet. En ” författare ” är af något lägre socialt anseende. Han skrifver ” pjeser eller romaner ”, hvilket är något vida svårare än skaldens sysselsättning.
Hrr ledamöter, skäligen kunna vänta från dem, som dessutom åro nptagne af en mängd andra göromål. Detta ämne är i alla Stater af omätlig vigt, synnerligen i vårt land, som ännu befinner sig under sin industriella utvecklingsprocess, och som, hvartut man anma rikta sina blickar och sin omtanka, erbjuder nya och dyrbara föremål icke blott för arbetet och intelligensen, utan ock för ett ändamålsenligt användande af kapitaler. Då likväl ledamöter af detta Stånd, som pläga utöfva ett synbart inflytande på besluten här, vilja lyckliggöra Samhället — och l)cn 3 Maj. 231 att deras afsigtär fosterländsk liar jag icke ett ögonblick betviflat, — derigenom alt de i möjligaste måtto inskränka lånetillgåugarne, för att hindra skuldsättningen, är del i sanning af vigt all göra sig noga reda för om deras välmenande svältkurs-recept är helsosamt, — om det befrämjar helsa och lif, eller tvinsot och död. En sadan undersökning är af behofvet destomera påkallad, som den ovilja, en af de vigtigaste delar af lånerörelsen, nemi. den af Hypo(heksföreningarne omfattade fastighetsbelåningen, rönt ej blott i della utan äfven i andra Stånd, utvisar alt man missförstår dessa inrättningars syfte och planen för deras verksamhet. — Denna ovilja har visat sig verksam i tvenne andra Stånd, ända derhän alt man afslagit det modesta Kreditiv af 500,000 r:dr, som BankoUtsk. i betänk. N:o 24 föreslagit åt alla Hypotheksföreningar i riket. — Då det eila af dessa Ständ, hvilket med stor majoritet afslog i fråga var.
» Hvad rätt har du att fordra mera af lyckan än din nästa, » är en af socialismens trosartiklar, och den vore nog värd att taga vara på, om blott det lilla » du » utbyttes mot » jag » och hvar och en sedan i lifvets skiften tilllämpade den på sig själf. Det är märkvärdigt, huru trösterik den tanken är, att man ändå har litet mera än andra. Och den trö- sten kunna de flesta oförnöjda mycket väl skaffa sig, ty det är ej bland de mest vanlottade man finner de minst förnöjda. Konsten är blott att skaffa sig lämpliga glasögon, som ej vända blicken uppåt, ty då bländas man af lyxen och glansen, så att ens egen omgifning ter sig full af svarta fläckar; men har man fått på sig ett par glasögon, som rikta blicken nedåt, där ser man, huru mycket mörkare och dystrare det ännu kunde vara, och då finner man sig själf stående midt in i lyckans solljus. Kedan ännu sommarens sista stunder med V fulla händer skänka oss af sin blomsler* prakt, må vi icke glömma att i rätt tid äfven för de kulna vinterdagarne bereda litet sommarglädje i våra hem. Bland de skiftande växterna i vår fönsterträdgård finnas väl knappast några, som angenämare minna oss om sommaren än de tacksamma hyacinterna med sina klara färger och sin sköna doft. Vi vilja därför här ägna några ord åt denna del af blomsterkulturen i våra boningsrum, synnerligast som hyacintlökarne just vid denna tid bäst böra köpas från fröhandlaren, som nu nyss intagit dem från Holland. Märkvärdigt nog har ingen, mig veterligen, här i Sverige kommit sig för med att föröka hyacinter, hvilket dock ej borde vara värre för våra trädgårdsmä- stare än för holländarne. Som sagdt, man skaffar sig stora och friska lö- kar af de färger man vill hafva; lägger så i botten af den circa 15 cm vida krukan först naturligen en krukskärfva öfver hålet och därpå ännu några krukskärfvor eller, nästan ännu bättre, i bitar sönderslagna träkol. En blandning af god löfjord, hästgödsel och fin sjösand fylles uti. krukan, sä att blott 3 cm återstår till kanten.
Denna Nämd träde samina dag, den blifwit wald, tillsamman, och röste, man för man, men icke StändSwis, med flutna Sedlar öfwer den frägan: Skall omröstning anställas till uteslutande af någon bland Högste Domstolens Ledamöter? Härwid iakttages bwad Riksdags, Ordningen förestriwer till undwikande af pari» Vora. Beswaras derefter denna staga enhälligt eller af de fleste röstande med Nej — blifwe da Högsta Domstolens samtelige Ledamöter bibehällne? Beswaras den ater med Za, sa uppgiöre hwar och en af Nämden en fluten Lista pa L.m as Högsta Domstolens Ledamöter, flera eller ,lärre, som kan anses böra endtledi-as. De wenne iblank Den »4 Julik. »66z ibland deke som da fatt det största anta! af röster emot sig, ställes hwar efter annan under ny omröstning; hwarwid twa tredjedelar af röstcrne jordras emot den eller dem, som stola anses wara frän Riksens Ständers förtroende uteslutneBlifwe dan eller de derefter af Konungen, hos hwilken Riksens Ständer härom anmälan stola göra, isron Embete! genom Nådigt afsked ssiljdeDock tillägge Konungen honom eller dem hwardera en ärlig Pension till Lönens halfwa belopp. §. i O6.
Om det ådrager sig hans hat eller förakt, prefererar jag likväl sådant vida mera, än att det skulle tillvinna sig hans lof, emedan jag då först borde tro, att jag misstagit mig. Friherre Boije: jag instämmer alldeles i Herr Påhimans yttrande, att Ridderskapet och Adeln visserligen ej är skyldig, att förlita sig på min föredragning; och det fastän jag likväl kunde erinra, att jag här ingenting föredragit. Att fordra en sådan skyldighet af Ståndet, vore att hågfällas rollen af Dictator på Svenska Riddarhuset, som åter jag aldrig eftersträfvat; ehuru jag nog förstår, huruledes den kunde göra sin bar, samt följaktligen bereda tillfälle att skör* da frukter, ofta från tvänne häll. DA jag yttrade min medömkan öfver hvar och en, som smickrar partisinnet, var likväl min mening icke att såra någon; men om jag, utan att veta det, kommit att tralla någon, som vill finna sig träffad, kan jag ej hjelp» det. Jag kan ej annat än förblifva vid min öfvertygelse. - B,ev, 1(3 Junti e. m. Herr Påhlman: Äfven jag förblifver vid min, Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Jag hem ^taller. att all fråga oin undersökning må förr falla, och vågar såsom skäl deitil anföra ej blott den djupa aktning jag hyser lör Herr Grefve von Flåtens snille, hans vidtomfattande arbetsförmåga och outtröttliga nit för Landets väl, ptan förnämligast, att. då Riksens Ständer, j fråga om Disconternes utredning, gått Lagen förbi, det ingalunda synes iämpehgt, att i nu förevarande ämne påkalla laglig undersökning, hvilken,när den kommer till Domstols handläggning, skulle tilläfventyrs kunna försml da till Undersökning, huruvida Riksens Ständer sjelfve handiat rätt eller icke. Genom en slik undersökning, skulle föröfrigt det gamla ordspråket lat feligen kunna inträffa, att högsta rätt blifver högil sta orätt. Jag tillstyrker således, att det alternativ i Lhskottens Betänkande, hvarigenom ali undersökning anses böra förfalla, må af Högloflig^ Ridderskapet och Adelil antagas.
Utvecklingen – med detta ord utsäger man den tanke, som skiljer vårt århundrade från alla föregående. Icke sålunda att tanken skulle vara ny. Redan före Lucretius uttalades den ju af den helleniska filosofien, men med kristendomen stöttes denna tanke – liksom hela den antika kulturen – tillbaka i mörkret. Och om den än glimmade fram i en och annan medeltidshjärna, kunde den dock ej arbeta sig fram emot undertron, som afgjorde medeltidens åskådning. Med den nya tiden har den gamla tanken vuxit. Den var redan under 1700-talet mer än anad, framför allt af Diderots framsynta snille; och för Goethes blef den visshet, långt innan vetenskapen bevisat den. Redan nu i sin tidiga ungdom insåg Goethe att panteismen icke kunde förenas med den kristna världsförklaringen. Han fullföljde därför den bestämda skilsmässan dem emellan och fortsatte uppbyggandet af sin lifsåskådning på samma grund som hela århundradet efter honom. Han var som ung och som gammal djupt likgiltig för metafysiken, hvars begrepp syntes honom som tomma ord »endast faten men alls icke maten» Lifvet, erfarenheten, naturen, säger han, äro mina kunskapskällor. Och ur dessa hämtade han en, med hvarje nytt skede i sin bildningsgång, allt mer genomförd panteistiskt-vetenskaplig, evolutionärt-monistisk världsförklaring. Den Gud, hvars namn man ofta möter i Goethes verk – i unga som i gamla dagar – är det immanenta icke det transcendenta gudsbegreppets uttryck, den för människan ofattbara världsviljans beteckning, uppenbarande sig i det vardande liksom i det varande. Goethe trodde ej att människans förstånd kunde utgrunda hvad han kallade universums handlingar, men han ville att människan alltjämt skulle söka lösa allt fler af gåtorna. Det var denna sträfvan efter det högsta, denna hänvändning mot det stora okända, Goethe kallade fromhet. Nil admirari var för honom synden mot den heliga anda; den undrande vördnaden däremot det godas och skönas ursprung.
Mig arma, ensamma, har man dock tillåtit att få sitta qvar här och vårda, så vidt jag kunnat, de heliga qvarlefvorna; fastän man med våld utdrifvit de helige fäderne Franciskanerne från Raumo, redan för öfver fyratio år sedan. Och dock hade som ett järtecken, två år förut, staden brunnit opp, och året derpå den kätterske prestens boning. Så utdrefvos ock ur sanct Olofs kloster i Åbo de vördige fäderne Dominicanerne. Men järtecken och straff trotsas af detta syndiga slägte! Liksom för att håna det heliga, nedrefvos klostren i Wiborg, för att o styggelse! för att dermed upphjelpa fästningsverken! Se, mitt barn, här i detta hus har jag lefvat öfver sextio år, här hoppas jag vår fru och helgonen låta mina gamla ögon slutas, och mina gamla öron domna. De hafva så många år nödgats se och höra omtalas all den styggelse, som bedrifvits. Sedan har jag visserligen fröjdats åt att åter en rättrogen konung, vår Konung och herre Sigismundus, intagit sina fäders thron. Måtte helgonen bevara honom för allt det svek och argan list, som ställer sig emot honom, och gifva honom makt att skydda den sanna tron och återföra de vilsefarande." "Dock, det är tid att gå till hvila, min skröpliga lekamen behöfver ro, äfven den unga behöfver sömn. I morgon, om helgonen ännu bevarat mig vid lif och krafter, vill jag efter morgonbönen meddela dig åtskilligt, som du bör veta. Dock torde vara bäst, att först låta gå förbi den stund, då de omkringboende äro vana att komma hit, för att begära bot för sina åkommor. Om morgnarna bruka mina krafter vara något mera stärkta, så att jag hoppas kunna då förmå meddela dig hvad jag önskar säga." Efter ännu en aftonsignelse lade sig den gamla nunnan till hvila, och Siri skyndade att krypa ned i sin bädd, som hon redt i samma cell, emedan de många toma cellerna föreföllo henne så ödsliga och hemska.