Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I Sverige, under dess nu gällande lyckliga Fundamental-Lagar, ära Ronungens Rådgifvare och Föredragande Nationen ansvarige inför Lagen. För att med värdighet och billighet kunna utkräfva en sådan ansvarighet, måste Nationen satta dessa högsta maktens närmaste Otganer i möjlighet att uträtta allt det goda, som de, efter sitt bästa förstånd och vilja, kunna förmå. Något annat hinder bör för dem icke finnas, ■ J-j - ^ v. än det moraliska, som AnsvarigbetsLagen, rätt styliserad, alltid håller i paralell med deras handlingar, Deremot böra alla materiella tyngder, lemningar från äldre mer och mindre ofullkomliga Regerings principer, borttagas. Coliegierne, sådana de nu äro, bära intet tycke af den Regeringsform, under hvilken de existera. Fordom granskades deras Protocoller och Berättelser af Ständernas Deputationer; men nu kan Nationen af dem ingen reda fordra. Deras Ledamöter kunna, sorn billigt är, endast till följe af undersökning och dom, straffas; Men, då nu gällande Regeringsform, deruti alik de äldre, icke utsätter något forum för en sådan undersökning, så kan, i brist af Domstol, något lag - 666 Serskildta. Utskottets Beteiakanden. ligt åtal emot Collegier aldrig äga rum5 och likväl ligger i deras händer det hufvudsakliga af hela den inre Styrelsen, och domsrätten medborgare emellan i alla frågor, sorn icke äro rent civila eller critninella. Öfverlemnäs denna deras domsrätt till de ordinarie domstoiarne, så blefve, enligt hvad ofvan föra är yttradt, den vidsträcktare makt, som för Ministrarne medgåfves, endast af inflytande på allmänna frågor, hvilka, långt ifrån att derigenom utsättas för en ofullkomligare behandling, ofelbart skulle vinna både genom skyndsamheten och den likstämmighet i grundsatser, som nödvändigt blefve gällande. Först då blefve det möjligt för nationen att till fullo begagna sin rättighet, att af StatsRådet fordra redo för den inre Styrelsen.
Hans ovanliga kroppsstyrka förvånade pådrivaren, och ivern, varmed han använde den för att spara de sina lidanden, skulle hava rört honom till mildhet, om ej hjälparen tillika hade varit den förhatligaste av alla homoiusianer: deras egen biskop. Under vilostunden drog sig biskopen tillbaka till den nyuppförda skuggiga tempelportiken. Här vandrade han av och an i djupa tankar. Han hade dagen förut genom en från västerlandet kommen präst fått underrättelser från Rom. Biskopen där var, när budbäraren lämnade världsstaden, sängliggande av sjukdom. Man kunde icke förmoda, att den ålderstigne mannen skulle leva länge, och ränker spunnos redan av dem, som hoppades varda hans efterträdare. Den homoiusianska församlingen i Rom hade vunnit en ansenlig tillväxt under senare tider. Den atenske biskopens namn var känt och älskat ibland dem, och de skulle vid ett förestående val utan tvivel giva honom sina röster. Men de romerska homoiusianernas antal var, jämfört med homousianernas, ännu ett vida underlägset. Konstantius' död hade minskat omvändelserna från de senares bekännelse till de förres. Petros hade inga utsikter att denna gång få sitt val genomdrivet. Men han var en kraftfull man, och sannolikt hade han ännu en lång tid att leva. Om en homoinsiansk kejsare ånyo komme på tronen, skulle allt ändras till Petrus' fördel. Hans namn var redan känt i Rom. Det gällde nu att outtröttligt fortsätta den en gång började omvändelseverksamheten därstädes. De penningemedel han därtill ägde voro icke stora; men den nästan vilda tillgivenhet, varmed han uppbars av sina anhängare, vore en dess mäktigare rörelsekraft. Han ville ingalunda förtvivla om framgången. Han kunde icke tillfredsställas med mindre än apostelns stol, och när han vunnit den, skulle han också samla tyglarne på världen i sina händer. Allt vilade i sista hand på längden av Julianus' styrelse. Men Petros kunde icke föreställa sig annat än att denna snart skulle vara till ända. Om ej den hedniske kejsaren förlorade sitt liv i någon av de faror, som omgåvo honom i kriget, och för vilka han oupphörligt utsatte sig, så måste han förr eller senare falla för någon lönmördare.
Jag hade visst tänkt att i denna § inlägga de restriktioner som Ridd.Ordnms 20:de §, utöfver Riksd.Ordn:s 18:de § föreskrifver, men sora de tillika innebära förhållanden, hvilka egentligen endast röra R. o. Ad., och jag föreställer mig alt Coust. Ulsk. icke uraktlåter att tillägga dem, hvilka föreslås att få inträde på Riddarhuset, lika beskaffade qvalilikationer, sora de, hvilka Ridd.Ordn. f. n. uptager för R. o. Ad., har jag uteslutit dem ur miu propos. till gemensam tanke, hvilken jag nyss hade äran upläsa. I anledn. af hvad en värd talare framställt på f. m., om att något i detta förslag borde intagas rör:de så väl R. o. Ad. som de andra Ståndens Ståndsordningar, eller i detta fall rör:de Ridd.Ordn., ber jag blott få nämna, alt jag derpå är alldeles oförberedd och vågar icke f. n. ingå i diskussion deröfver, samt tror icke att det här vore på sin plats. Det förslag, som den värde talaren då framställde, att nemi. Adeln skulle välja distriktvis och att detta skulle utsättas i det blifvande Const.Utsk:s förslag, får jag vördsammeligen hell och hållet afstyrka, emedan jag föreställer mig, att först och främst sjelfva sältet hvaruppå R. o. Ad. kommer alt konstituera sig bör undergå en serskilt diskussion innan beslut fattas i denna de). För öfrigt hyser jag den föreställning, att ju mindre rubbning man gör i nu beslående förhållanden, desto bättre är det, och det är en stor och väsendtlig rubbning, om man skulle stadga en sådan föreskrift som talaren föreslagit, nemi. att R. o. Ad. skulle distrikt vis utse sina medlemmar; hvarföre jag alldeles afstyrker ett sådant förslag. I öfrigt utber jag mig när tider blir propos. på detta mitt förslag till R. o. Ad:s gemensamma tanke i afseende på 12:te §:s andra mom. Hr Lefrén, Joli. Pehr:
Hans ålder kände ingen; gammal såg han icke ut men var alldeles gråhårig då han trädde ur sin cell. Han dog som "namnlös" efter att ha vistats elfva (?) år i Kexholm. Denne nye "jernmask", ty äfven den "namnlöse" ansågs stå den regerande familjen alltför nära, utgör ett älsklingsämne för samtal i Kexholms societet. Äfven andra "politiska fångar" omtalas, till och med svenskar och finnar, men berättelserna om dem äro så sväfvande och osäkra, att vi här förbigå desamma. En vacker hufvudstad i ett litet land. Liksom då uppå en molnhöljd himmel, vid den framträdande solens ljusblick, en i rik färgskiftning glänsande regnbåge uppspringer så helsar oss också ofta på historiens blad, midt ibland scener af nöd hos ett hårdt pröfvadt folk, en ljusglimt af ett högre lif, en regnbåge i de gladaste färgtoner. Den gamle Noah hade icke så orätt i sitt allegoriska antagande. Dessa glada ljusglimtar i ett folks historia, dessa färgrika regnbågar, vid hvilka öga och själ gerna hvila och ur hvilkas skimmer de hemta ny lifskraft för bildningens ofta flämtande lampa, de äro i sanning en borgen för att jordens folk icke äro ämnade att dränka sin tillvaro i nödens tåreflod. En sådan regnbåge på det finska folkets nu töckenoch molnhöljda himmel är det fattiga Finlands vackra hufvudstad, det ljusspridande och förhoppningsfulla, glada Helsingfors. Få städer i norden ha, då man tager med i betraktande de politiska, sociala och merkantila förhållandena, så hastigt blomstrat upp, som det visserligen bland storstäder icke stora Helsingfors, men hvilken dock på intet vis numera kan rubriceras såsom en stor småstad. I de europeiskt-nordiska länderna har det öfver hufvud taget visat sig att det ingalunda är invånarantalet i en stad, som betingar dess betydelse, vare sig i nationelt eller politiskt hänseende. Folkkarakteren i nordens civiliserade länder är i allmänhet i förhållande till det yttre lifvets vilkor intensivare än söderns.
Fort - Den 26 Februarii f. m. i45 Fortsattes pröfningen af cle uti ConstitutionsUtskottets den 3 sistlidne Januarii aflåtne, och den 5 i samma månad på bordet lagde, Memorial omförmäldte, sedan sista Riksdag hvilande, förslag till ändring i Rikets Grundlagar. ConstitutionsUtskottets Förslag till Grundlags-förändringar, i anledning af Särskilta Utskottets Betänkande om nj Reglering aj StjrelseVerken. Riksdagsordningen. 2g §. 2 Mom. 2:dra och 3:dje Puncterna. Finner Utskottet af dessa Protocoll, att någon Stats Rådets Ledamot, eller någon för tillfället förordnad Föredragandej eller den Embetsman, som i Commandomål .—. Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon Föredragande icke med oveld anmärkning blifvit gjord. Herr von Hartmansdorff\ August: I öfverensstämmelse med Ridderskapets och Adelns redan fattade beslut rörande de nya redactionerna af 106 och 107 §§. RegeringsFormen, lärer den nu ifrågavarande redactionen af 29 §. Riksdagsordningen äfven böra afslås; hvarföre jag anhåller om proposition derå. 14 H. 10 146 Den 26 Februarii f. m. Grefve Frölich, David: Jag kan ej finna, att den föreslagna redactionen af 29 §. Riksdagsordningen nödvändigt mäste afslås, derföre att Ridderskapet och Adeln afslagit de nya redactionerne af 106 och 107 §§. RegeringsFormen. Sådant skulle ovilkorligen förutsätta, att man icke anser dem, hvilka i StatsSecreterarnes ställe föredraga i Conseljen, äga samma ansvarighet, som StatsSecreterarne. För min del kan jag ej gilla en sådan tydning af Grundlagarne. Jag finnér den ifrågavarande nya redactionen ganska väl kunna stå tillsammans med de gamla redactionerne i 106 och 107 §§. RegeringsFormen. Friherre Cederström, Jacob:
Af alla nedan anförda samt andra med dem jemförliga, men här icke upptagne, Verk, hvilka uppskattas, enligt föreskriften i 4:de Art. af denna Stadga, erlägges bevillning efter enahanda grund, som för annan egendom, med Två R:dr för Tusende af värdet, och i samma förhållande för ett mindre, nemligen; Alunbruk, Ankar »midén, Beckbruk, Bergsmanshamrar, Berlinerblått-Fabriker, Bleckoch Pläthamrar, Buldansoch Segelduks-Fabriker, Cattuns-Tryckerier, Cobolts-Veric, DegelFabriker, Garfverier, Gevärs-Faktorier, Glasbruk, Kalkugnar, Knipoch Spikhammar stockar, Koppar-Hamrar, Koppar-Verk, Koppar-Valsverk, Kort-Fabriker, af hvilka dessutom betalas stämpelafgift, Krut-Bruk, af dessa utgå dessutom Sex skillingar för hvarje tillverkad centner krut, enligt attest från Kongl. Krigs-kollegium. Linne-, Bomullsoch Ylle-Fabriker, § 24. Blyhartxoch | Blyhvittj - Fabriker. nacetij Ljusineller > Fabriker, Bevillnings-Utskottels Betänkande, M 4. 23 Marmorbrott, Masugnar, och andelar deruti, hvilkas tillverkning försäljes; så vida de nemligen icke ingått i värdet af den egendom, hvarunder de höra. Mechaniska Verkstäder, MessingsBruk, Oljestagerier, Pappers-Bruk, Porcel/aines-Bruk, Puderoch Stärkelse-Bruk, Repslagerier, Rödfärgs-, Svafveloch Vitriol-Bruk; Dessutom erlägges af Dylta Bruk: För hvart Skeppund Svafvel B:ko — 36 sk. D:o d:o Vitriol » — 8 »
Det är en känd^sak ttt apothekens antal i riket alltjemt ökas, d;i flera nya apothek hvarje år mäste inrättas, för att motsvara den tillvexande folkmängdens behof. Inrättandet af nya apothek häller t enklig en jemna steg med upprättandet af nya Läkare-stationer, och detta af det enkla skälet att läkaren behöfver apothekaren, d. v. s. att läkaren ej kan, såsom sig bör, gagna den befolkning, bland hvilken han är verksam, såvida ej denna befolkning har tillfälle att lätt och hastigt förskaffa sig nödiga läkemedel. Om pä detta sätt blifvit tillräckligt sörjdt för folkets behof, hvad apothekens antal beträffar, sä är det naturligtvis ej mindre vigtig!, att apotheken, pä det de skola motsvara sitt ändamål och göra sig förtjenta af allmänhetens förtroende, innehafvas af bildade och i sitt yrke skicklige män. Om ock apothekare-bildningen hos oss, i betraktande af de ringa hjelpmedel till förvärfvande af kunskaper, hvilka hittills stätt pharmaciens idkare i vårt land till buds, kan anses vara sä god, sorn man kan hafva skäl att fordra och många andra länders ej underlägsen, så är det likväl äfven en sanning, att. ej allenast i apothekarnes, utan äfven i allmänhetens väl förstådda intresse, ännu åtskilligt återstår att göra för pharmaceuternes undervisning. En apothekares verksamhet kan vara, och är äfven merändels, ganska omfattande; ty utom skötseln af apotheksrörelsen, åligger honom dessutom att i rättsmedicinska fall biträda vederbörande läkare med anställande af kemiska undersökningar, då dessa äro af nöden, hvarjemte i aflägsnare landsorter apothekaren ofta är den ende, som i praktiska frågor, hvilka falla inom naturvetenskapernas område, kan meddela upplysningar.
Han reste sig häftigt upp trots Malkolms återhållande arm, och hoppade i vild fart öfver de stenar och busksnår, som lågo imellan honom och det orörliga föremålet för hans nyfikenhet, följd af sin vän, som, då anfallet nu en gång var börjadt, ansåg det bäst att understödja ett bemödande, på hvars framgång han likväl icke hade den minsta förhoppning. I samma ögonblick som Alf rörde sig, tycktes äfven judens förstelning bruten, han påsatte hatten, som han hållit i ena handen, och med tillhjelp af den långa alpkäpp han höll i den andra, svängde han sig öfver stenblocken, bakom hvilka han stod, och var blixtsnabbt uppe på den bräckliga bryggan, på hvilken han ilade fram som en ekorre. Då han hunnit midten deraf, stannade han, vände ännu en gång för en sekund sitt bruna och grinande ansigte emot sina förföljare, som voro på endast ett par stegs afstånd ifrån stranden, och i nästa ögonblick hade han hunnit öfver. Just då brusto de murkna stockarne, föllo ned i det hvirflande vattnet och bortfördes af strömmen i samma stund, som Alf hunnit fram och skulle sätta foten derpå. Båda de unga männen rusade i häftigheten utan betänkande ned i det iskalla vattnet för att komma öfver till den infernaliska varelse, som på andra stranden lät höra ett torrt och hånfullt skratt, hvilket echot i skogen upprepade, och sträckte, liksom för att bevisa sin identitet med Malkolms drömmar, alla sina tio fingrar i luften för att triumferande klappa i sina knotiga händer, innan han försvann bland riset och ormbunkarne i den täta skogen på andra sidan. Alf fann imellertid genast, att strömmen var för stark att här komma öfver; han ryckte våldsamt sin vän, som redan förlorat fotfäste, tillbaka och lät sin vanmäktiga vrede utbryta i några högljudda svenska eder och hotelser, som skallade efter den lilla mannen, förmodligen till ringa uppbyggelse för hans tyska öron. Våta upp till midjan, flata och förargade, sågo de båda vännerna på hvarandra med villrådiga blickar. Hvad skulle man väl göra? Den hvita pierrot’n hade åter undkommit.
Hon kunde icke riktigt säga hvad det var, men de föreföllo henne som varelser af samma slag. Det var något fint, ömtåligt och nyanseradt, som skilde dem från alla andra män, som hon hade känt. Hon talade sanning då hon sade honom, att hon ännu icke hade någon aning om hur han egentligen var, men hon kände för hvar dag, att han var ljuspunkten i hennes tillvaro. De dagar hon icke såg honom, var allting så matt och färglöst. Hur skulle det vara att kanske aldrig se honom mer? — Hon vågade icke tänka derpå. En afton hade han lofvat att komma. Nina satt på verandan och väntade. Syrenerna stodo i fullt flor. Hela den långa häcken hängde i tunga, svällande blomsterklasar, så att knappt ett grönt blad syntes. Äppleträden voro utslagna och sågo ut som stora snöbollar med ett och annat ljusrödt stänk, päronträdens hvita blommor började redan att falla af. Aftonhimlen var blossande röd mot horisonten, och högre upp hade den en grönblå, glasaktig klarhet. Högt uppe stod nymånen, ännu blott som en svag böjd skifva men med hvar halftimme mer och mer ljus. Nina hade lagt ifrån sig sitt arbete. Hon hade gifvit befallning om att få te ut på verandan, när häradshöfdingen kom, men klockan var nu half nio, och han syntes ännu icke till. Hon gick ned i trädgården och upp igen, fram och tillbaka och såg på blommorna, men hennes hjerta slog häftigt, och hon strök likgiltigt med handen öfver blombladen och läste på trälapparna på de nya buskarna utan att lägga märke till namnen. De sista gyllne strimmorna af solnedgången släctes som gnistor, och småningom drog sig en violett skugga högt öfver himlen, som mer och mer mörknade, medan den lilla halfmånen seglade fram, ljus och glänsande. Syrenerna utsände en nästan qväfvande vällukt, och då mörkret mjukt och glidande inneslöt allt i sina skuggor, lyste ännu fruktträden som snö. »Han kommer inte», tänkte Nina. »Han har fått förhinder. Han kommer inte nu.» Hon beslöt, att hon skulle gå igenom trädgården med långsamma steg utan att se sig om; kanske stod han der då, när hon kom tillbaka.
Jag är dig ovärdig, Anna! Jag har glömt ... glömt allt ... dig, mig sjelf – Gud. Jag har spelt Ha förförarn, förrädiska vän! Jag har förlorat allt hvad jag ägde ... mer än jag ägde ... andras egendom. Jag måste fly från mitt fädernesland. Luta dig ej till mitt bröst, der är afgrunden ... fatta ej min hand, ... den är blodig ... Farväl. Dö, arma flicka, om du kan. Jag ... kan ej dö! Axel till Anna. Jag hade förhärdat mig mot all din ömhet lemnat ouppbrutna dina bref. Nu har jag öppnat dem ... för att låta ännu några droppar eld rinna på min förtviflans brännande glöd ... för att bli tokig om möjligt Det blef annorlunda, ... nu tränga de ljufva orden välgörande in i min själ, som en aftondagg genom hårdt tilltorkad jord. Anna, du skall ej förtvifla om mig, – jag skall ej förtvifla om mig sjelf. Jag har varit ganska brottslig ... jag skall lida och försona. ... Hvad som vållade mitt fall? Jag vet icke ... förtviflan ... svartsjuka ... helvete! Axel till Anna. Du låter ej säga mig ett ord! Men är jag väl värdig det? Kunna väl himlens rena englar tala till brottets söner? I morgon natt skall jag resa. Ett bref skall underrätta min Farbror om allt. Han skall ej neka sin olyckliga, landsflyktiga brorson förlåtelse. Förlåtelse! – se der det högsta jag nu kan hoppas på. Förlåtelse, hvilket ord ... huru saligt, att vara förlåten! Jag ber min Farbror göra mig arflös ... och betala mina skulder. Jag fruktar, att han ej gör det sednare. Anna, – i min yrsel lånade jag en betydlig summa af en vän, ej rik, med hustru och flera små barn. Han älskade mig, han trodde mig, han gaf sitt allt, jag bedrog honom, jag spelade bort hans små barns kläder och föda Med mitt blod ville jag betala honom nu Ånger med tigerklor, som söndersliter mitt hjerta hvad båtar du honom? Axel till Anna.
Hon tyckte sig svara blygt och ängsligt som en liten skolflicka, hvilken förhörs i sin katekes. – Säg era damer, – framkastade hon slutligen för att yttra något, – att deras guldstickade sammetstofflor synas mig i hög grad smakfulla. Emin öfversatte hennes ord och inom några ögonblick hade Liljornas Väktare på hans vink inhemtat flere par täcka, små, ännu obegagnade tofflor. Han steg fram till Nelly, bärande dem på en silfverbricka, som var ännu större än den, på hvilken han nyss bjöd mockadrycken. Hon granskade dem och berömde särskildt ett par tofflor af violett sammet med guldpaljetter. Enligt orientaliskt bruk erbjödo Emins hustrur henne genast att behålla dem som gåfva. Hon böjde sig ned för att profva den ena violetta toffeln på sin fot. Men, stackars Nelly! I dag skulle hon beständigt mötas af förtretliga öfverraskningar. Till sin stora förlägenhet fann hon att toffeln var mycket för liten. Det var nästan löjligt att ens försöka få foten in i den. En af Emins hustrur knäföll beredvilligt på mattan framför henne, utvalde en röd toffel, som var något större, och försökte att tvinga den fast på hennes i en svart silkesstrumpa gömda fot. Äfven den röda toffeln var för liten. Nellys lynne var icke småaktigt och hon var icke någon kokett, men hon hade ett fel, som kanske snarare var en följd af hennes uppfostran än en medfödd egenskap. Hon var litet förnämt högdragen, icke blott i sitt sätt att vara, utan också i sin blick på medmenniskorna. Det var just denna hennes förnämhet eller stolthet, hur man vill kalla den, som nu fick den ena knifstöten efter den andra. Hon anade icke hur nyttig denna skola var henne. Det som mest harmade henne var, att just Emin skulle bevittna det ledsamma uppträdet. Hon rodnade under hans blick. Hon kände sig ännu en gång förödmjukad. Hon tyckte sig utskrattad af en race, som var hennes egen så oändligt öfverlägsen i kroppslig fullkomlighet. Hennes förvirring var så stor, att alla de närvarande märkte den. Emin bröt taktfullt den pinsamma tystnaden med ett hastigt framkastadt:
Då likväl med afseende å de nu mera än förr invecklade samhällsoch rättsförhållandena fjerdingsmansbestyret för (lern, hvilka detsamma åligger, blifvit i hög grad betungade, och en af rättvisa och billighet påkallad lindring deri lämpligast synes kunna åstadkomma, om andra samhällsmedlemmar, som hittills derifrån njutit befrielse och som af den ordning och säkerhet, hvilkas befrämjande med fjerdingsmansbefattningen afses, äfven hafva fördel, vilja medgifva att deruti deltaga5 så får Utskottet vidhålla sitt förut gjorda tillstyrkande, att ett sådant åliggande jemväl må utsträckas till den jord, som hittills varit derifrån undantagen, dock med befrielse derifrån för boställen, hufvudsakligen af skäl, att deras innehafvare i egenskap af statens tjenstemän, redan hafva andra bestämda skyldigheter att till det allmännas gagn fullgöra, hvilkas uppfyllande taga i anspråk deras verksamhet, men anser lika med hvad vid ålerremisserna blifvit yrkadt, att Kungsoch Kungsladugårdars, Akademihemmans, Gästgifvaregårdars och öfrig skattlagd jords innehafvare, jemte på landet bosatte och borgerlig rörelse idkande Handlande, måtte förpligtas alt uti nämnde besvär deltaga5 och får Utskottet, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställa: att Hedervärda Bonde-Ståndet, som Utskottets återremitterade Betänkande N:o 39 godkänt, äfven måtte gilla de förändringar, hvilka, af berörda anledningar, deruti nu föreslås j samt alt Högloflige Ridderskapet och Adeln, Högvördiga PresteStåndet och Vällotlige Borgare-Ståndet måtte medgifva, det 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande, N.-o 103. åliggandet att deltaga i Ijerdingsmansbestyret må, med undantag af de hemman och lägenheter, hvilka äro anslagna såsom boställen åt Civile, Militäre eller Ecklesiastike embetsman, utsträckes till alla andra hemman af hvad beskaffenhet de vara må, alla skaltlagda samt bebyggda och särskildt värde åsätta lägenheter, verk och inrättningar jemte alla på landet boende och borgerlig rörelse idkande handlande, under vilkor, att vissa, med bestämd aflöning försedde, fjerdingsman skola för socknarne eller distrikten antagas, äfvensom att denna aflöning skall från samtliga ofvannämnda hemman, lägenheter, verk och personer utgå efter samma grunder, som för rättighet att deltaga uti sockenstämmas öfverläggningar och beslut, enligt Kongl, förordningen den 29 Augusti 1843, äro stadgade; men att, om frälsekrono-, skattesamt kronohemmans innehafvare besluta, att ijerdingsmansbefattningen bör utöfvas omgångsvis emellan hemmanen, bestyret fortfarande skall dem sjelfva ensamt åligga;