Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hvilken lofsång!» skrattade Hedström vid tanken på deras samtal i Centralstationens vestibul. »Hon är således ingenting af allt det der, som du var så rädd för?» »Jo, det är inte så utan ändå i vissa fall. Det oregelbundna, kringflackande lifvet har satt sitt märke i henne. Man tycker sig se museiförestånderskan ibland i något ofint som plågar mig. Hon som är så elegant och ser så distinguerad ut på gatan eller bland främlingar, hon kan inte låta bli att gå slarfvig i sitt hem. Hon, som förstår att ordna allting så stilfullt och dekorativt, låter dam ligga i vrårna och har dam på sina kläder. Hon kan vara ovårdad, rufsig, trasig till och med. Hon har försökt öfvervinna det der sedan hon märkt, hur jag plågas af det; jag ser hur hon strider emot det men det är våld på sina vanor och på sin natur. Och så tänk dig! så har hon ändå de mest vårdade händer, jag någonsin sett; stora, vackra händer, som man inbillar sig kunde höra till en antik kolossal-staty, men som ha styrka nog att föra en smedslägga. Sådan är hon.» »Jag skulle gerna vilja göra hennes bekantskap.» »Du kan ju följa med mig nu.» »Tack. I kväll har jag inte tid. Jag ska' ner i tryckeriet.» »Nå så en annan kväll då. Gå bara dit upp och fråga efter mig.» »Ja, det ska' jag göra. Adjö med dig så länge.» »Adjö.» När Wille en stund derefter steg in hos sin mor fann han henne sittande vid skrifbordet i salongen. »Det tycks icke gå att få några elever i språk», sade hon och såg upp medan hon stödde händerna mot den öppna skrifbordslådan, der hon vändt upp och ned bland papperen. »Jag är för okänd och det fins för många, som ge lektioner. Men rysk literatur lär ju vara på modet här liksom i Paris. Jag skall se till att få öfversättningsarbete.» »Det går inte. Det är inte nog med att kunna det främmande språket, man skall också kunna sitt eget.» Hon smålog. »Tror du icke jag kan det?» »Åhjo, såder hjelpligt, till husbehof.
Emot Utskottets afstyrkande i 3:dje punkten: Af Herr Mannerskantz, G. A. "Emot Utskottets beslut att afstyrka riksdalers-sedlarnes indragning reserverar jag mig derföre, att vanan och beqvämligheten vid deras nyttjande är det enda, genom bibringad annan vana, samt användande af postmärken och postvexlar, lätt vederiagda skäl, som kan anföras för dessa sedlars bibehållande, då deremot för deras borttagande tala följande, elter min åsigt, starka och giltiga skäl, nemligen: att det är princip»vidrigt att utgifva så små kreditsedlar och föreskrifva att de skola gå och gälla såsom mynt; att vårt land icke kan anses ega någon af statsmakternes föränderliga beslut och stadganden oberoende, fast värdemätare, så länge hardt mynt ännu icke allmänt cirkulerar i landet och utgör det enda lagliga och af alla godkända betalningsmedlet; att det hårda myntet icke kan blifva allmänt gångbart inom landets penningerörelse, om småsedlar fortfarande från Riksbanken utgifvas; att om det hårda myntet i tillräcklig myckenhet utsprides i landet, alla sedelutgifvande enskilda Banker sedan kunna åläggas att alltid med metallisk valuta inlösa sina sedlar; •—att, genom ett sådant åläggande för nämnde Banker att hålla metallisk kassa, den enskilda omtankan på alla större affärsoch handels-platser skall ansträngas att hjelpa til] att till landet införskaffa och der bibehålla tillräckliga qvantiteter guld och silfver, samt att inlösa landets utländska skuldförbindelser; — att, först sedan de enskilda Bankerne, i afseende på myntvärdets upprätthållande, fått samma förbindelser och funktioner som Riksbanken att uppfylla, bankrörelsen här i landet kan göras fri; — att den metalliska myntmassan är bättre förvarad och mindre åtkomlig i allmänhetens fickor eller liggande delvis i Provins-bankernas kassor, än koncentrerad på ett ställe i Riksbankens hvalf; — att de af Utskottet omnämnda förluster genom sedlames slitning eller myntets nötning äro alltför obetydliga att tagas i någon beräkning; — samt att slutligen om i följd af utom landet upptagna större statslån och under en samtidigt inträffande gynnsam handelskonjunktur, högst betydliga vexelköp och derpå grundade indragningar af ädla metaller i stora qvantiteter skulle kunna göras, det då måste vara vida nyttigare både för Riksbanken och landet att utsprida metalliskt mynt i allmänna penningerörelsen, än att öfverhopa densamma med nya massor af små och stora sedlar.
Detta allt, med hvad mera Utskottet anfört och hemstält, hafva Rikets Ständer , hvarken antagit eller ogillat; och då således något beslut icke är gifvet i afseende på grunderne för den blifvande Regleringen, hafva Committerade an-' sett Utskottets yttranden icke utgöra några för dem bindande föreskrifter , ifrån hvilka de icke egde att afvika, utan endast innefatta upplysningar, tjenande till ledning vid öfverlsggningarne; i följd hvaraf Committerade icke kunnat hemta någon annan slutsatts, i afseende på gränJ sen för sin handläggning vid detta vidt omfat^ tande ämne, än att de, obehiodrade af nu gällande Lagar, Författningar och Styrelseformen, egde att uppgöra en förbättrad plan för Riks-Styrelsen och för Organisationen af de Ämbetsverk och och Tjenster, genom hvilka den förvaltas. Om Committerade , genom Eder Kongl. Maj:ts nådiga tillåtelse, att utur en'så vidsträckt synpunkt behandla ämnet, å ena sidan funnit rnöjligheien för sig lättad , att uppgöra och utBihang tillRikt S:. Prol, usta Sami, 1S23, OH '498 Betankande om Rikets Styrelse-Verk: veckla grunderna för en ändamålsenligare Riks» Styrelsens Organisation, än den hittills varande, hafva deremot, å andra sidan, deras åligganden och svårigheterne att dem uppfylla , derigenom blifvit ökade. Innan Committerade utreda deras åsigter i till vinnande af en förbättrad form för de Allmänna Arendernas behandling, torde de i underdånighet få framställa en öfversigt af de för»' ändringar Administrationen undergått, på mindre tid än 2:ne Sekler; förändringar, som erhållit sin rigtning ifrån de särskildta och stridiga Regeringssätt hvilka under samma tid omvexlat. Uti Regeringsformen, af den 2g Julii 1634, stadgades ett Administrationssätt, som väl redan under Konung Carl IX:s tid synes hafva i det bufvudsakliga varit infördt , men hvilket först efter Konung Gustaf Adolphs död fullkomnades, genom nämnde Constitution, som allmänt tros vara författad af Riks - Cancelleren Axel Oxenstjerna.
Jag beder att fä erinra om ännu ett annat exempel, nemi., att dä en gammal ledamot af della Hus, som i dag här yttrat sig i denna fråga, en gång gjorde en målning af den Svenska skattebondens belägenhet, hvilken väl var mörk, men ingalunda saknar motsvarigheter i verkligheten, så upprördes de devouerade sinnena till den grad deraf, att i nästpåföljande plenum en annan ledamot uppsteg och yrkade, att han mätte återtaga motionen, samt understöddes dervid, af en sådan mängd inom Huset, som under höga rop besvuro den förstnämnde att taga till baka yttrandet, att det blott var hans fasthet, understödd af en nu afliden ledamots kraftfulla ord, som gjorde att yttranderätten vid detta tillfälle icke kom att lida af majoritetens besinningslöshet. Jag citerar dessa omständigheter, blott derföre att de synas mig i någon män kunna tjena till att moderera den hänförelse i känslan, som det visserligen vackra och lalentfulla yttrandet om delta Stånds ridderlighet och värn för grundsatser oell frihet, möjligen kan vara egnadt att framkalla. Sedan jag nu i korthet genomgått några anmärkmr, beder jag blott att fä tillägga något 0111 det hufvudsaklig» skäl, hvarföre jag anser, att hvarje fosterlandsvän bör understödja grundsatserna i det nu hvilande förslaget. Detta skäl är, mine Hrr, att hela den politiska och religiösa historien visar oss, att ingen doctrin, som varit stödd på sant logiska grunder, någonsin gått under, innan den blifvit satt i verkställighet. Sådana doctriner hafva väl kunnat tidtals nedtryckas af traditionerna och de historiska anspråken i samhället, men de hafva dä äter uppkommit med fördubblad styrka och gjort det, ända lill dess de segrat.
De, till följd af kol-åtgången för tackjernsblåsningen, stegrade kolprisen inom Bergslagen, de inom dessa orter vanligen högre pri - Staissamt Allm. Bes v.- och Bkon.-Utskottens Betänkande, JS:o 87. 5 sen å födoämnen , serdeles spanmål, och de ofta långväga och besvärliga transporterne af stångjernet från Bruken lill vågarne utgöra olägenheter, sorn merendels äro förenade med fördelen af den närmare tillgången å tackjern eller jernmalm, och ofta fullt motsvara denna fördel, eller till och med öfverväga den. Å den andra sidan heror svårigheten af tackjernseller malmlransporterne ingalunda helt och hållet af Bergslagens aflägsenhet från Bruken, utan mera af de tillfällen, som localen erbjuder att verkställa dessa transporter sjöledes. Dessutom, om man också, detta allt oaktadt, kunde medgifva den af Bergs-Collegium antagna skillnaden emellan fördelen af rörelsen inom olika orter, vore det icke möljligt att för hvarje district uppdraga gränsorne med den grannlagenhet, att en disliictvis bestämd beskattning kunde blifva fullkomligt rättvis. Utskotten anse således den af Bergs-Collegium föreslagne classificalionen af lillverkningsorterne icke leda tili någon öfverensstämmelse med den för beskattning i allmänhet gällande grundsatsen: att samtlige skattdragande böra, uti skalternes utgörande, deltaga i ett afmätt förhållande till den relativa inkomst, de hvar för sig kunna påräkna af den egendom eller handtering och rörelse, som utgör beskattningens föremål. Denna grundsats kan icke med fullkomlig grannlagenhet tillämpas på Bruksrörelsen annorlunda, än genom uppskattning af hvarje verk serskildt, och denna uppskattning måste äfven ske ärligen, emedan tillverkningen sällan kan vara lika stor alla år, och dessutom vinsten icke kan beräknas ensamt efter tillverkningens belopp, utan väsendtligen beror af de för yrket mer eller mindre gynnsamma förhållanden, som merendels årligen omvexla. Sådant iagttages genom den årliga taxeringen till allmän bevillning, och derigenom jernnäs de missförhållanden, som vid en grundskatts bestämmelse aldrig kunna helt och hållet undvikas.
Majit uti nådig Proposition af den 31 sisllidne Oktober föreslagit Rikets Ständer, att i detta ämne för nästinstundande statsregleringsperiod meddela enahanda bestämmelser, som för närvarande äro gällande. Vid behandlingen af denna fråga hafva Rikets Ständer, dels af förenämnda berättelse och dels af infordrade uppgifter i ämnet, inhemlat: att undsätlningsfonden, inberäknadt utestående fordringar, vid slutet af år 1860 utgjorde ‘2,027,319 R:dr 37 öre; att från och med 1861 års början till Juni månads slut 1862 blifvit af undsältningsmedlen utbetalde: med återbetalningsskvldighet 139,270 R:dr och ulan sådan skyldighet 31,650 R:dr, eller tillsammans 170,920 R:dr; att utaf de i Riksgälds-kontoret lör ifrågavarande ändamål innestående medel blifvit från 1861 års början till den 15 December 1862 lyflade tillsammans 225,000 R:dr, hvaremot under samma tid blifvit till nämnda kontor levererade 165,000 R:dr; att, enligt en vid Stats-kontorets berättelse fogad förteckning, de vid Juni månads utgång 1862 utestående fordringar lör meddelade undsättningslån utgjorde tillsammans 623,148 R:dr 12 öre; hvarvid dock bör märkas, att vid den lid, dä nämnda berättelse afgafs, åtskilliga af undsältningsredogörelserna för år 1861 ännu icke till Stats-kontoret inkommit, hvadan någon olikhet mot räkenskaperne möjligen kan komma att uppstå, äfvensom att större delen af de i Westeroch Norrbottens län utestående undsättningsfordringar, utgörande tillhopa 350,775 R:dr 98 öre, härröra från äldre undsättningar, af hvilka de flesta redan äro eller torde blifva afskrifna; — samt att de tillgångar, som den 15 sisllidne
Utom det slags skrappapper, som ofvan behandlats, det streckiga, finnas andra sorter, hvilka emellertid ej äro af den betydelse för amatören som det ifrågavarande. IDUN 1894 Iduns skollofskoloni. I söndags morse var det under den sista halftimmen före 8-slaget lif och rörelse på Blasieholrnskajen. Med den här förtöjda ångaren » Furusund » skulle nämligen de folkskolebarn, som i år utsetts till medlemmar af I d u n s skollofskoloni, afgå till sitt sommarnöje. Och att de små kolonisterna verkligen väntade sig (t t nöje för sommaren, det såg man pä deras glada ansikten och belåtna miner. De flesta följdes till båten af nära anförvanter, alla säkerligen uppfyllda af tacksamhet mot de ädla gifvarinnor, som genom sina välvilliga bidrag förskaflat deras små denna så väl belöfliga vederkvickelse. Kolonien är förlagd till samma ställe som i fjor, nämligen gärden T r ä s t a ä Häfverö invid Väddö kanal och en vik af Ålands haf. Föreståndarinna för densamma är allt fortfarande fru Fredrique Falk, hvilken nu för femte gången välvilligt åtagit sig det ansvarsfulla uppdraget. Barnens antal har i år ej kunnat bli mer än 15. Före afresan undersöktes de af vår framstående barnläkare d:r Carl Flensburg, hvilken benäget åtagit sig att äfvea i år öfvervaka koloniens hälsotillstånd. Med vår erfarenhet från de föregående åren hoppas vi ock, att de små bleka barn, som nu afreste, skola återkomma strålande af hälsa och med betydligt stärkta krafter. Medvetandet att hafva bidragit härtill bör vara en god lön för de ädla gifvarinnorna. Ur » notisboken. Den kungliga familjens medlemmar befinna sig alla åter på svensk botten. Konungen och drottningen återkommo till fäderneslandet i lördags afton efter några veckors vistelse dels vid utländska badorter, Éms och Hounef, dels på besök hos höga anförvanter. Deras majestäter anlände sagda dag till Helsingborg och afreste omedelbart till Sofiero, där de komma att vistas till månadens slut.
Det med hvarje år ökade antalet lärjungar ådagalägger det förtroende, skolan åtnjuter, och gör behofvet af en utvidgad lokal snart oundgängligt. Lankaster-skolan, gemensam för stadens båda församlingar, har särskilda afdelningar för hvartdera könet, och härförutan äger staden en genom enskilda bidrag bildad småbarnsskola. Ilelsovärden ombesörjes fortfarande af trenne läkare, af hvilka endast en är aflönad utaf staden. Fattigförsörjningen, hvars kapitalbehållning vid 1855 års slut uppgick till endast 7,094 R:dr 21 sk. 4 rst. Banko, har äfven här tagit högre kostnader i anspråk. Dessa utgjorde, enligt de vid förra berättelsen fogade tabeller, 1,726 R:dr 38 sk. 8 rst., men hafva nu uppgått till 2,350 R:dr 37 sk. 5 rst. Öfrige i nyssnämnde 56 berättelse omförmälde, för välgörande ändamål donerade och samlade fonders kapitalbehållning vid 1855 års slut utgjorde tillhopa 21,404 R:dr Banko. Mälare-provinsernas enskilda bank har fortfarande här en afdelning för bedrifvande af kreditivoch diskontrörelse, till stort gagn för orten. Strengnäs, en af Rikets äldsta städer och belägen vid Mälaren 8VS mil från Nyköping samt 8% mil landväg, men 7 mil sjöväg från Stockholm, hade, enligt 1855 års mantalslängder, 1,349 invånare. Folkmängden har sedan 1850, då den utgjorde 1,248 personer, således tillväxt med 2,2 procent årligen. Att staden i äldre tider varit af större betydenhet, är utan allt tvifvel, men utsatt för de olyckor, som åtfölja inre fejder och härjningar samt svåra eldsvådor, har den sedermera icke förmått att i någon väsendtlig män skrida framåt i industri och välmåga. De egentliga stadsmannanäringarne, handel och handtverk, äro af en jemförelsevis underordnad beskaffenhet, men jordbruket deremot af större värde.
UesvClrsuch Ekonoiiti-UCskollels ISetdnkande N:o i Oi. 3 i tillämpning af gällande föreskrifter och de missförstånd, som kunde uppkomma derigenom att Kongl. Maj:t, a. ena sidan, vid pröfning af underdåniga besvär öfver hållna riksdagsmannaval, genom Dess Högsta Domstol förklarat, att med Riksdags-Ordningens uttryck: ort der någon är »bosatt» — borde förstås den ort der lian är mantalsskrifven, ehvad han der verkligen hade sin bostad eller icke, men, å andra sidan, enligt hvad motionären hade sig bekant, i administrativ väg förklarat personer skyldige att erlägga fattigskatt och andra kommunalafgifter till den kommun, inom hvilken de hade sin bostad, utan afseende pä om de der tillika voro mantalsskrifne eller icke, Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit ingå med underdånig anhållan om utfärdande af nådig Kungörelse, derigenom, i enlighet med Högsta Domstolens ofvannämnda åsigt, bestämdes, att jemväl i afseende på skyldigheten att erlägga kommunal-utskylder en person skulle anses bosatt i den ort, der han vore i mantal uppförd, så att alla sådana utskylder, af hvad namn oell beskaffenhet som helst, komme att af hvarje skattskyldig erläggas till den kommun, inom hvilken han vore mantalsskrifven. Då emellertid motionären icke härmare angifvit några särskilda fall, då en sådan nådig förklaring i administrativ väg, som den han omförmält, blifvit afgifven samt Utskottet dessutom har under beredning, för att till Rikets Ständer under loppet af innevarande riksdag framläggas, fullständigt förslag till ny kommunal-lagstiftning, hvarigenom det af motionären befarade missförstånd för framtiden torde förebyggas, hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke må till någo,n Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 19 Juni 1860. / 4 Allm. Uisvärs.- oell MkoHomi.-lisholltts Uttänkande iV;o t dä.
Hård af Segerstad, när han uppnått en ålder af 60 år och derjemte styrker att hans helsa är så försvagad, att han icke förmår sin befattning vid fångvården bestrida, samt på sådan grund erhåller afsked, må från och med månaden näst efter den, då honom beviljas afsked från berörda befattning, å Allmänna Indragningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid till belopp af 2,000 Riksdaler ; angående Direktören Lock, att han, som är född den 22 December 1801 och år 1820 inträdt i krigstjenst, men år 1828 derifrån undfått afsked och påföljande året utnämnts till underlöjtnant i arméen, den 17 Juni 1845 erhållit tjenst vid fångvården och den 1 Mars 1848 blifvit till direktör vid länsfängelset för Stockholms län befordrad; att Lock i berörda egenskap åtnjuter i lön 1,500 Riksdaler jemte skrifvare-arfvode 300 Riksdaler, utom andra förmåner, samt att Lock uti en af Fångvårds-styrelsen insänd och med dess förord beledsagad ansökning i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit måtte bereda honom vid afskedstagande! från berörda direktörsbefattning, under haus återstående lifstid eu årlig pension, svarande mot den samma befattning åtföljande kontanta lön; varande till stöd för ansökningen åberopadt, att Lock vöre till siu helsa så försvagad, att han redan vid slutet af år 1864 nödgats begära tjenstledighet och att, enligt hvad företedt läkarebetyg utvisade, föga anledning förefunnes, att Lock vid snart uppnådd ålder af 64 år, skulle blifva till helsan så återställd, att han vidare kunde i tjenst inträda; med afseende hvarå Kongl. Majit jemväl föreslagit, att Lock måtte berättigas att från och med månaden näst efter den, då hau erhåller afsked från direktörs-befattningen, å Allmänna Indragningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid till belopp af 1,500 Riksdaler; angående Kompanichefen vid kronoarbetskorpseu.
Pjecen intresserade mig till den grad, att jag först närmare dess slut kastade en blick i närmaste loge. Jag blef som träffad af blixten då jag blef varse ett fruntimmer, som jag tycktes vara Johanna. Jag helsade och min helsning besvarades, men på ett eget sätt. Då fruntimret icke syntes vara beledsagadt af någon kavaljer, ålade mig artigheten att erbjuda mig till följeslagare. Jag skyndade derföre genast vid pjecens slut efter henne; men i det jag närmade mig, märkte jag att hennes vext var för späd för att vara Johannas, och hennes ljusblå ögon sade mig att hon var ingen annan än den fattiga flickan, som så beständigt varit föremålet för mina tankar. I stället att njuta af återseendets gladaste hänryckning, förbyttes min fröjd till en stum smärta; jag kände en het tår bränna min kind, då jag i stället för den torftiga drägt, som så väl anstod hennes rena väsen, nu fann henne vara elegant och fin. Hade hon kanhända förbytt denna klädnad på bekostnad af den sinnesfrid och det lugn, som, engång flydt, icke återkommer på denna sidan grafven? Jag såg upp och träffades af hennes blick, hvari jag tyckte mig se den skönaste tår återspeglad i min. Var det blygsamhetens, tacksamhetens eller återseendets glädje, som framlockade tåren, eller var den framkallad af ångern? Detta hade jag ej ännu hunnit utforska, innan hon straxt efter min helsning slöt sin arm kring min och presenterade ett fruntimmer, hvilket gjorde henne sällskap. Herr doktor, detta är min syster Ida, hvars lif ni så ädelmodigt räddat. Vi hafva, utom afläggandet af den tacksamhet, som vi erkänna oss skyldige er, mycket annat att säga er. Jag bjöd min arm åt hvardera af damerna. Detta var ett sannerligen eget ögonblick; ty jag visste ej en gång dessa fruntimmers namn. Imellertid förbjöd mig grannlagenheten att fråga dem derom och jag hoppades att händelserna skulle upplysa mig. Under det vi gingo gatan rätt fram, kunde jag icke underlåta att uttrycka min förvåning öfver min okändas nuvarande förändrade ställning samt uttalade det hopp, att hon äfven nu torde vara lycklig. Hon nedslog sina ögon och tycktes rörd.
Olof mottog den med en känsla, der harm, blygsel, liknöjdhet och ledsnad blandade sig; och med en djup suck skiljdes han från den arma flickan, arm på dygder och oskuld, rik på behag och naturgåfvor, och kanske äfven goda själs-anlag, fast de från början voro så nedtrampade i dy och stoft, att man nu knappast kunde få reda på dem. Olof sprang trappan nedföre, skyndade ut på gatan, blickade upp till det flämtande ljusskenet i Saras kammarfönster; suckade än en gång, kände en aning att han tittade dit upp, der han varit så mången skymningsstund, kanske för sista gången: »Men, hon tröstar sig nog!» tröstade han sitt eget samvete och ilade gatan utföre. Hemma hos honom var full förstörelse. Hälften af hans saker voro inpackade, hälften opackade, och när skjutshästarne kommo klockan 12 på natten, då först var han färdig. Nu bar det utaf, i mörker och natt. Ju längre han kom från staden, dess svagare, dess blekare blef bilden af denna Sara, som han aldrig sett förr än nu – för några månader sedan; som redan då var ett vackert men vilsefördt barn, som han tyckt mera om än nu, och som han troligen ändå, inom en kort tid – snart nog kanske – öfvergifvit, hade ej händelsen, ödet, tvungit honom att nu genast göra det; ty händelsen, ödet, tvingar, säger man, när man kan gifva en rimlig förevändning till sina orimliga handlingar. »Stackars Sara! hon älskar mig verkligen!» – tänkte han ibland under resan, med liten sorg och mycken egoistisk glädje, ty det må vara hvilken qvinlig varelse som helst – älskad eller hatad, föraktad eller tillbedd – hennes kärlek är dock alltid ett offer, som mannen med välbehag tager emot. »Stackars Sara! Hon älskar mig, och så länge hon bevisligt är mig trogen, skall hon väl aldrig lida någon nöd.» Så tänkte han, medan hjulen surrade omkring, krets efter krets. – Men, man har redan sagt det: