Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Större är icke hemligheten af realisationens uppehållande, utan landets undergång, utan någons rättmätiga klagan. Och den återfinnes alltså i den af mig väckte motion. Till elfe oten af samma för* 4 H. 22 170 Den 9 November e. m. slag hoppas jag, att mängden skall erkänna, det verkningarne af Hrr Hohenhäuseus, Printzenskjölds, Dalströms m. fl. lill Bevilln.- Utsk. öfverlemnade motioner skola förhålla sig såsom vattendroppen till hafvet. Men med detta erkännande torde man dock misstro, att verkställbarheten af förslaget vore så hastigt möjlig, som landets tillstånd erfordrar. Det måste jag bestrida. Då har man icke bemärkt hela motionens syftning, som just deri består, att till en aflägsnare framtid uppskjuta den egentliga utjemningen, så att i detta afseende all möjlig rättvisa kan uppnås. Det är eli ringa arbete för hvarje häradsskrifvare och landscontor, att bestämma den allmännaste skattläggningsgrunden för hemman inom häradet, och för landshöfdingen, att med ett enda utslag för häradets samteliga privilegierade mantal skattlägga dem alla till uträknade räntan och hemställa utslaget till Kammarcollegii fastställelse, hvarefter intet hinder möter för Iliksg.cont. att utfärda stalsobligationerne. Utslaget bestämmer då tiden, för hvilken räntan oförändrad gäller, med rätt och skyldighet för hemmanet att derefter njuta den lindring eller vidkännas den förhöjning i ränta, som hemmanet efter allmänna jemförelselaxeringen kommer att, i öfverensstämmelse med skaltejemkningslagen åsättas, och med tillförsäkran om den framlida indemnisalion till dåvarande ägarne af hemmanet för möjlig förhöjning, som kan af Konung och Ständer bestämmas, för hvilken hemmanet ager ovillkorlig säkerhet i den indemnisalionsfond, som af besparde räntevinsten hos Riksg.cont. uppkommer. I afseende på sistnämnde omständighet bitr collegii beslut vinna K. M:s nåd. fastställelse, som i och med detsamma innefattar begge statsmakternas garanti för villkorens uppfyllande. När R.
Sedan enahanda åtgärd äfven blifvit vidlagen för transporterande af den icke allenast inom Jemtlands och Wesler-Norrlands, utan äfven Gefleborgs Län årligen Lillverkade och af Kronan inlöste Salpeter, så återstår blott alt önska, alt någon åtgärd kunde vidtagas lill lättnad för de skjutsskyldige i afseende å skyldigheten att skjutsa Båtsmän, hvilka årligen, oftast under svåraste väglag, skola transporteras till och ifrån Stockholm, och hvarvid sjötransport med användande af de mångå Ångfartyg, som nu äro att tillgå, ansetls kunna begagnas. Hålloch Reservskjutsen bestrides på förr öfligt sätt vid de fleste Gästgifvaregårdar i Länet, och är endast vid åtta Gästgifvaregårdar ställd på entreprenad. Derigenom att en regulier Ångbåtsfart blifvit inrättad emellan Stockholm och Umeå, derunder Länets trenne Städer anlöpas, bar någon lindring i skjutsbesväret under somraarmånaderne vunnils för dem, som skola skjutsa från Gästgifvaregårdarne vid strandvägen, hvaremot de resandes antal ökats å vägarne, som gå från hafskusten in åt landet. Politie. I Länet äro, lill vårdande af allmänna ordningen, anställde tre Kronofogdar, tre Lands-Fiscaler, tjuguåtta Länsmän, och dessutom Fjerdingsman i hvarje Socken. Sedlighetens vård är, enligt gällande författningar, anförtrodd åt Församlingarnes Pastorer och Kyrkoråd. För barnaundervisningen finnas inom Länet 7 Skolor, inrättade efter Lancasterska meth od en, och dessutom i hvarje Socken Skolmästare, hvilka, kringvandrande uti byarne, meddela undervisning uti innanläsning och de första Religionsbegreppen. Undervisnings-verk i nyttiga slöjder saknas alldeles. Hälsovården skötes af 2:ne Provincial-Läkare, stationerade i Gefle och Söderhamn, 21 samt en Extra Provincial-Läkare, som är stationerad i Ljusdals Socken i Norra Helsingland; hvarförutan af ägarne till Gysinge Bruk i Gestrikland och Strömbacka Bruk i Norra Helsingland särskilde Läkare äro antagne och lönade, hvaraf innevånarne uti orterne deromkring ock kunna biträdas.
» Jag håller af honom, icke för nå- gon nytta, någon hjälp, någon glädje, nå- got stöd, jag vill helst aldrig se honom mera, på det jag icke skall upptäcka nå- got annat hos honom än det jag nu funnit — jag vill icke ens höra talas om honom — jag vill icke lägga en aldrig så fjäderlätt börda på honom — men jag håller af honom, för det att han är så god, så själf - uppoffrande, så försakande, för det han är så enkel och barnslig, för det han är glad och plågas, för det att han älskar ensamhet och fyller sitt hus med människor, för det att han älskar skönheten, konsten, folket och andens renhet. Jag håller af honom, icke för min skull, utan för hans ». Och hon tänkte på alla sina kära, som hon åter igen ville omhulda, tjäna och lefva för. Hon tänkte på mor, barn, syster och vänner, alla dem hon älskade. Hon tänkte på fattiga och nödlidande, som hon ville hjälpa och trösta, icke för att plåstra med 431 sitt samvete, utan för det att hon älskade dem. Och se, morgonens grå halfdager försvann omkring henne. Hvarje hennes tanke fick hopp, hvarje hennes känsla fick lif, ty tvifiet hade flytt, tviflet på kärleken, den stora världsmakten, som ensam ger styrka och glädje. Amanda (Illustratör: Jenny Kerfstedt. Nyström.) Samla Stina. En ögonblicksbild. I J e t är en klar förvintersdag med lätt frost i luften och strålande solsken. Gatorna äro fyllda m e d fotgängare af alla klasser och åldrar, hvilka lockats ut af det vackra vädret. Spårvagnarna däremot äro nästan tomma och rulla lätt framåt m e d så litet besvär som möjligt för de af svett ångande hästarne. Man kan godt i ro iakttaga sina medpassagerare och göra sina tysta reflexioner, om man är upplagd därför. När jag stiger på vid Riddarhustorget, finnas där endast tre eller fyra personer före mig, och det kommer blott ett par till under vägen till Linnéparken. Min uppmärksamhet fästes strax vid de två, som sitta midt emot mig, hvilka, ehuru klädedräkterna angifva att de tillhöra vidt skilda samhällsklasser, dock befinna sig i hvarandras sällskap.
Den värde motionären har härvid troligen glömt att qvarnar, sorn anläggas på städernas grund, äro befriade från grundskatt, och erlägga endast bevillning, samt att de sålunda icke äro underkastade skattläggning med deraf följande olägenheter. Hang anmärkningar kunna sålunda icke gälla för de i Stockholms stad eller på dess grund uppförda qvarnar. En annan talare, Frih. Raab, har sagt att det icke vöre någon lätt affär, att bygga upp en qvarn och sedan, då man genom skattläggningen blifvit öfvertygad att anläggningen ej kunde bära sig, blifva tvungen att rifva ned densamma. Om man förfar såsom Hr Nordenfelt uppgifvit sig hafva gjort, att man bygger först och sedan söker skattläggning, så inedgifver jag att det af Frih. Raab omnämnda trångmål kan inträffa, men förfar man lagligt, kan det icke blifva fallet. Jag hoppas Frih. Raab måtte vid en fiiljande motion af Hr von Koch, der det är fråga om huru det skall gå till, när man vill anlägga qvarnar, hafva i minne de äfventyr, hvarför den kan blifva utsatt, som, utan behörig säkerhet lör anläggningens bestånd, företager densamma. En arman talare har sagt, att borttagandet af grundräntan skulle för staten medföra en motsvarande ersättning genom förökad bevillning. Att få höra detta af en landshöfding torde vara mera oväntadt, emedan, som bekant, hela inkomsten icke måste såsom bevillning till staten erläggas, utan endast en viss del deraf. Den inkomst, qvarnegarne vinna, är ju hvarken mer eller mindre än den grundränta, från hvilken de skulle vinna befrielse. På denna inkomst skola de, enligt nu gällande Bevilln.- Förordn., betala 1 proc., hvilket, i stället för 130,000 om året, gör 1,300 rdr årligen. Att uträkna detta, fordrar icke stor aritmetisk kännedom. 152 Den 26 November f. m. Jag vill icke längre trötta R. o. Ad. med ytterligare utläggning af denna fråga. Jag har aldrig motsatt mig qvarnräntans borttagande, allenast man ser till att den icke skänkes bort utan ersättning till statsverket.
Nog orka vi alltid vänta så länge tils doktor Sprooper kommer. Fru Lindeman sade det mycket allvarsamt, men de andra hade svårt att hålla sig för skratt. På klaffen varseblef Fanny till sin förskräkkelse brännvinskarafinen och två glas. Ämnade de åter börja tillställningen med att bjuda omkring brännvinssupar? Hon ämnade gå till fadern, taga honom afsides och tala med honom därom, men just i detsamma inträdde såväl herrskapet Fellman som doktor Broberg i tamburen, och föräldrarna skyndade hvardera att taga emot dem. Med hjärtat i halsgropen väntade Fanny tils de nyanlända välkomnats. Därefter skyndade hon till fadern och tog honom i armen. Pappa, snälla pappa, inte brännvin. Ingenstans bjuder man sådant, aldrig hos herrskap. Pappa skall inte göra det, hviskade hon helt sakta på finska, hvilket språk fadern tålte bättre än modern, på grund af att han ej begrep ett ord svenska. Hon hade tårar i ögonen, och händerna darrade. Men Penttinen såg med välbehag på sin dotter, hvilken stod vid hans sida, skär och fager som en ros. Var tyst, liksom jag inte skulle begripa den saken. Tro mig, pappa... Nåja, naturligtvis bjuds det inte åt dig eller andra unga flickor, det förstås. Och inte åt herrarna häller, snälla, gulle pappa bjud inte Gå nu din väg och låt mig sköta den här saken själf. Penttinen tog brickan och slog båda glasen fulla. Fanny gick tillbaka till sin stol. Från en vrå såg hon sedan huru fadern gick till hvar och en med sin bricka, trugade och tvang dem att smaka och om möjligt dricka till botten. Ingen får komma och säga att det hos oss är långt emellan suparna, demonstrerade han, eller att vi inte traktera våra gäster, då vi engång bjudit dem på kalas. Nu närmade han sig doktor Broberg. Fanny vågade knappast följa honom längre. Hon gjorde det dock, hörde och betraktade andlöst hvad där sades och gjordes. Broberg smålog, drog i sina mustascher och skakade på hufvudet. Seså, ta på nu bara, inte ser Fanny det, och om hon också ser, så är det ju inte desto farligare. Vi ska supa tillsammans, jag tar det andra glaset. Nå kippis nu, vi ska dricka svärsonens skål.
Blotta tillvaron af ett sådant Creditiv, hvarigenom Banken aldrig funne sig i något tvingande behof af silfverköp, skulle dessutom vid afslutandet af dessa sistnämnde, (hvilka, såsom Utskottet längre fram får tillfälle närmare utveckla, hafva en serdeles förmonlig inverkan på Bankens förmåga och möjligheten för densamma att, efter näringarnes stigande behof af Drift-capital, utvidga sin Låne-rörelse) säkrast förekomma obilliga och betungande vilkor från Leveranteurernes sida. På dessa grunder föreslår Utskottet: 5:o att Banco-Styrelsen må tillerkännas rättighet, att emot möjligast lindriga vilkor bereda sig Creditiv i utländskt mynt, till belopp motsvarande, efter paricurs, 2,666,666 R:dr 32 sk. Svenskt Banco, för så lång tid som denna Styrelse anser det nödvändigt, och alt, om så nödigt pröfvas, dervid såsom hypothek få använda Bankens egande Stats-Obligationer, Men då Utskottet anser, att en härifrån uppkommande tillfällig skuldsättning utrikes ingalunda bör iklädas natur af stående, ulan ju förr desto hellre afbördas, tillstyrker Utskottet härjemte det stadgande: 6:0 att, när Banken genom Creditivets anlitande råkat i utländsk skuld, Banco-Styrelsen åligger begagna första inträffande förmonliga cursförhållande, för alt derå göra afbetalning. Vid Utskottets förslag i denna punkt har en Ledamot, Herr Mcechel, gjort erinringar, som innefattas i dess hosföljande reservation. De nu uppgifne tvänne utvägar att underhålla den erforderliga proportionen emellan metalliska Cassan och sedelstocken, nemligen upphandling af guld och silfver och Creditiv å utländsk ort, äro dock, efter Utskottets öfvertygelse, icke ensamma för sig i den mon tillfyllestgörande, att Utskottet skulle tilltro sig hafva grundlagt ett nog fast förtroende och deraf härflylande full trygghet för sakens orubbliga bestånd, om Banco-Styrelsens verkningsförmåga vore inskränkt blott till dessa båda medels begagnande.
Det sista af detta talade Bengt mera för sig sjelf, än just till de andra, och ingen förundrade sig öfver att Gunnar skyndat ut, för att som alla trodde – gå upp till Lena och helsa sin nyfödde son, om hvars ankomst man bara förmodade att Gunnar misstagit sig litet. Alla drängarne lade sig, elden slocknade, men Gunnar återkom icke, och ingen tänkte just derpå. Men Gunnar! hvad tänkte han? — Han tänkte intet. Han ilade blott, likasom förföljd af onda andar, och med ett enda helvetesqval i bröstet, utan hatt, genom skog och moras, knappt nog lyst af denna nymånan, som han så älskade, men som han nu icke ens bemärkte, och vid midnattsstund stod han vid sin gamla moders stängda dörr, men tvekade ett ögonblick innan han bultade derpå; och fruktan att skrämma den gamla, var sannerligen den första rediga tanka, som upprunnit hos honom, alltsedan Olle gaf honom den förvånande och förfärliga jobspost, som försatte hvarenda hos honom inneboende känsla i kamp och strid mot hvarandra. Hans sjelfkänsla reste sig skyhögt och förebrådde honom hans enfald; och hans hjertas godhet och lättrogenhet beskrattades nu af dessa dämoner, som han jagat långt ifrån sig, men som nu återkommo härtals: friheten förlorad, Elin – midt uti denna, magisterns ord, hans egen beständiga motvilja, Olles hån allt framstod nu i förfärliga färger. Men han hade ingen att anklaga mer än sig sjelf, han var för stolt att skjuta skulden på någon annan än sitt eget samvete, och ehuru rent och spegelklart detta var, förmådde det icke i denna förfärliga stund att tysta ned och försona alla de qval, som reste sig upp i hvarje vinkel af ynglingens själ. «Jag kunde skrämma ihjäl henne, stackars gamla mor!» var hans första rediga tanka, och den andra: ett beslut att med ett sakta slag på fönstret, bifogadt med underrättelsen att det vore han, Gunnar, väcka den gamla modern. Men så upprörd som han var, blef slaget på fönstret långt hårdare än han menat, och hans röst i dessa ord – de första som gått öfver hans läppar, allt sedan hans sista hotande uppmaning till
Utaf hvad jag nu anfört skulle det kunna synas, som ville jag yrka, att staten i intet fäll borde mellankomma; men sådan är visst icke min tanka. Jag har i alltför lifligt minne det understöd, som Konungen, dels af statens och dels af enskilda medel, gifvit min ort, för att jag icke skulle ihågkomma de grundsatser, jag då yrkade, att det nemi. är ett bland de skönaste prerogativer att kunna begagna en collectiv kraft för att bispringa det enskilda lidandet. Men deri skiljer jag mig från den hittills iakttagna principen, att nemi. inleda ett positivt anspråk på undsättning, så snart missväxt inträffar, att jag anser sådant ovilkorligen inverka till mindre ansträngning af den enskilda omtankan och ett mindre eftersinnande hos folket, huruvida det verkligen kan uppehålla sig med det näringssätt, det drifver, eller om det icke bör söka ett annat. Långt ifrån således att vara enrot, det Regeringen bör äga att disponera fonder till communernas bispringande vid sådana olyckor, som de icke utan undsättning kunna hjelpa sig utur, inskränka sig mina betänkligheter dertill, huruvida det icke är oförsigtigt och statsoeconomiskt oriktigt att uttrycka en allmän grundsats med hänsigt till endast ett specielt förhållande. Jag lrar redan yttrat, huru ytg anser sådant inverka pä spannmälshandein, och jag vill -r i4 H. 3a ajo Dea ii O c to ber f. m. ytterligare förklara, att så länge någon anledning gifves till förmodan, att staten skall mellankomma, är det omöjligt, att någon spannmålshandel kan komma att uppstå. Jag medger visserligen, att hinder emot en större spannmålshandel i alla fall linnes; men dessa bero på brist af capitaler, och denna bör och kan försvinna, i fall det väsendtliga hindret undanrödjes. Slutligen, och såsom en sammanfattad recapitulation af hvad jag nu yttrat, upprepar jag, det jag tror, att R.
Det är eå mycket, mycket som behöfver rättas och ändras, så många områden, där upplysta, varmhjärtade och praktiska kvinnot behöfva ha sin hand med i spelet, både i den kommunala och i den politiska världen. Det är förunderligt att höra samma ord upprepas i dag, som så varmt framhöllos för 20 a 30 år sedan af sådaua män som Stuart Mill och Canon Charles Kingsley, den utmärkte prtstmanneu, författaren och vetenskapsmannen. Denne senare säger bl. a. i en artikel för Macmillan ' s Magazine, år 1869: » Det är rättvist, att en viss inkomst eller förmc ' genhet ger en man rätt att rösta, men hvarför skulle ej en kvinna med samma förmögenhet, eller kanske många hundra gånger större, ega samma rätt? » — • » Det finne3 utan tvifvel politiska områden mera lämpade för mannen än för kvinnan, men finr.es det ej så- dana områden mera lämpade för kvinnor än för män, där kvinnor visat mycket stor förmåga att styra och ställa, råda och handla. Hvem kan säga, att sådana kvinnor som Florence Nightingale och Elisabeth Fry eller miss Burdett Coutts ej äro åtminstone lika lämpliga som någon manlig valman, eller att de ej skulle försvara sin plats i parlamentet lika väl som någon vanlig medlem af undereller öfverhuset? » • — » Skulle det ej vara en vinst för kvinnorna själfva såväl som för samhället, om de intresserade sig för politiken? Skulle ej deras renhet och allvar hjälpa att göra hvad som nu kallas politik mera rent och mera allvarligt? Månne ej mycket mera kunde ha gjorts, och kan ej mycket mera blifva gjordt härefter, om dessa — som vanligen känna vida bättre än män mänskligt lidande och följden af mänsklig dårskap — vore i stånd att begära vidare samhällsförbättringar, ej som en gåfva af det fysiskt starkare könet, utan som den önskan hvilken de som medborgare hafva rättighet att se uppfylld, där så är rättvist och möjligt etc. » ska frågor, öfver » woman ' s Rights » (kvinnans rättigheter), med värme och kraft framhållande rättvisan i fordringar, som i våra dagar så ifrigt påyrkas af förkämparne för de nödvändiga reformerna af kvinnans ställning.
Bilagor till Pleni-Protocollet för den 28 Juna, eftermiddagen. Herr Silfverberg, Magnus Diedrich Vid det af Höglofl. Bevilln. Utskottet utarbetade Förslag till en förändrad Tulltaxa,utbeder jag mig vördsamt, att få afgilva några anmärkningar, föranledde af de betänkligheter, sorn äfven vid en blott flygtig pröfning deraf framställa sig emot användbarheten af flere grundsatser, hvarpå Höglofl. Utskottets Utlåtande h vilar, så länge närvarande organisation af Tullverket och bristande controll öfver TullFörfattningarnes handhafvande och efterlefnad 284 Den a8 Junii e, m. äger rum; ehuru jag för öfrigt ej vill bestrida deras theoretiska rigtighet.
Detta må till en viss grad ega någon grund, men då mäste äfven deremot tagas i betraktande att de personer, som nu emottaga säden in natura i stället blefvo nödsakade att köpa en motsvarande qvantitet, hvaraf följer, att om ett större erbjudande komme att ega runi, så skulle också efterfrågan ökas i samma förhållande, hvarigenom jemviglen återställdes, så att priserna ej nedtrycktes. Dessa äro, såsom mig synes, nästan de enda hufvudsakliga, verkligen på saken gående anmäkmr, som blifvit framställda, och ehuru de liesta af husets ledamöter säkerligen inom sig sjelfva redan bedömt deras bristande gilllighet, så bar jag likväl icke velat underlåta att upplaga dem till besvarande. lag begagnar också tillfället att svara på den halfva fråga som Hr Lefrén ställt lill mig, då han undrat hvad jag menat med mitt yttrande om krigsbefälets framställda önskningar i detta afseende. Mitt yttrande har hänsyfta! på ett föregående af Hr von Hartmansdorff, hvilket gick derpå ut alt krigsbefälet eller arméen, jag mins icke hvilketdera namnet som begagnades, skulle hafva förklarat sitt ogillande af närvartde förslag, hvilket förklarande den värde talaren nn ville begagna såsom ett skäl till dess förkastande. Jag anmärkte härvid, att det förslag, hvarom vi nu öfverlägga, alldeles icke existerade vid det tillfälle dä krigsbefälet var tillsammans, och alt således det enda som då kunde hafva kommit tinder ompröfning, var det förslag som af komilerade blifvit afgifvit, hvaraf åter följde, att det var en stor licentia poetica att vilja begagna det omdöme som då möjligen fälldes om komiterades förslag, såsom ett bevis mot Frih. Palmstjernas, hvilket derifrån betydligt afviker.
Det andra förslaget, som Hr Lagerhjelm yrkat, innehölle följande lydelse: ”Riksdag må äfven slutas innan fem månader tilländagått, enär R. St. sådant begära;” och ville Hr Landtm, först framställa propos., huruvida R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke ville antaga något af dessa förslag, hvarefter sedan, om någotdera antoges, komme att bestämmas, om det skulle tilläggas 109 §:n Reg.Fm eller bibehållas i 80 §:n Riksd.Ordn. Gr. Frölich: Jag för min del skall gerna, för att slippa längre discussion och möjligen votering, medgifva den förändring, som Hrr Cederschjöld och Lagerhjelm yrkat. Särskildt, efter jag har ordet, torde jag få till Hr Frih. o. 9 H. 44 3^8 Den S Juli f. m. Landtm, framställa, om ej denna discussion till öfverflöd bevisat angelägenheten af att före afgörandet af frågor, sådana som denna, conclaver eller sammanträden borde äga rum, för att förkorta discussionerna inom Stånden. Gr Spens: Äfven jag skall, till förkortande af disenssionen, öfvergå till den af Hrr Cederschjöld och Lagerhjelm yttrade mening, sedan jag lill prot. anfört orsakerna hvarför Const.LTtsk. har velat försvåra möjligheten att åtskilja Ständerna före norroal-tidens slut. Frih. Tersmeden förklarade, att äfven han öfvergick till den mening Hrr Cederschjöld och Lagerhjelm i detta afseende framställt. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, sedan nu endast ett förslag till gemensam tanke emot Const,Utsk:s förslag i detta afseende förefunnes, han ville framställa propos. å detta förslag, lydande så, alt sista punkten i 80 §:n Riksd,- Ordn., antingen den qvarstode i nämnda § eller öfverflyttades till 109 §:n Reg.F:n, skulle erhålla följande lydelse: ”Riksdag mä äfven slutas innan fem månader tillandagått, enär R.
Talas ej i edra mysterier om en gud, Dionysos Zagreus, den högste gudens älsklingsson, som nedsteg till jorden, kämpade med de onda makterna, led en smärtsam jordisk död och genom denna död, varifrån han uppstod, vart människosläktets förlossare? Vem är denne Dionysos Zagreus, om icke en dröm, som edra fäder drömt om den kommande Kristus? De skaror, som vallfärdade till Eleusis, tror du, att de fördes endast av trängtan efter högre kunskap i gudomliga ting! Nej, de visste väl, att invigningen icke förvandlade någon till djupsinnig filosof. De hastade dit i övertygelsen att finna räddning för sina själar. Också har i våra dagar, sedan Julianus åter öppnat mysteriernas tempel, mången nyinvigd förvånats att höra där i mörker och löndom förkunnas samma läror, som kristendomen predikat i klara dagen, men enklare och renare, och mången har ifrån Eleusis återvänt med längtan att utbyta den drömde Dionysos mot den verklige. Prometeus sjunger, fastnaglad vid klippan, om de gamla gudarnes fall och en högre världsordning. Edra myter uttala klart och tydligt på mångfaldiga ställen sin egen otillräcklighet och, liksom judarnes heliga böcker, förebåda den kommande Messias. De nyplatonska filosoferna lära ju även från filosofiens ståndpunkt Guds människovardande. Även de tala om ordet, genom vilket allt är skapat; även de tala om tro, hopp och kärlek som fromhetens grundval. Men när de för övrigt lära, att Guds tankar äro ting och verkligheter, är det ej då en oriktig slutsats, att de uppfatta Guds mandomsanammelse endast som en filosofisk tanke, icke som en verklighet, lekamliggjord i en människa? Ack, en filosofisk tanke är icke tillräcklig att återgiva den förtvivlade själen lugn och salighet. Tänk dig, Hermione, en mördare, som med fasa vaknar ur sin vredes rus och ser det blodiga offret vid sina fötter. Han har utfört ett odåd, som ej kan gottgöras. Hans ånger, hans förtvivlan, hans huvud, om än frivilligt lagt under lagens svärd, återgiva icke den slagne hans liv.