Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den art af trosoch sede-nit, som i en viss rigtning lyftat sig öfver tidsbildningens råhet, sammanhängde med denna i alla andra hänseenden ännu: det var då i sin ordning, att den förtjustes blott af dogmatiska stridskrifter och homiletiska stridstal. Om det ”liturgiska oväsendet,” såsom Nordin påstår, var ”det, som efter Reformationen först satte svenska snillet i någon rörelse:” så var denna rörelse dock alltför mycket förbittringens, att föranleda frukter, i hvilka snillets alstringskraft igenkännes. Desto afgjordare måste rättrogenheten anse det Sköna, och hvarje åt dess tjenst hängifven lefnad, för någonting anti-christligt; en finare vällust, som innebar idel syndförgiftade och vid jordstoftet fängslande retelser. Det var icke Gud, det var Djefvulen, som befanns uppenbarad i Naturen och Sinnligheten; man fästade sig derföre med förkärlek vid Fulheten sjelf, för att vara rätt säker mot affall.– Också sakna vi ej talande bevis på den ästhetiska skiljaktigheten i de gamla och de nya kyrkolärarnes sinnesstämning. Olaus Petri – såsom man ser af företalet till hans ”Tobiæ Comedia” – ville blott så till vida gilla ”poetiska dikter och spel,” som de kunde vara ett ”sätt att låta then menige hopen förslå hvad goda seder och ett ärligit lefverne kräfva;” hvaremot Biskop Brask ansåg sig kunna uppbyggas äfven af Bojardo och Ariosto, hvilkas verk om kärleks-äfventyr han från Rom införskref vid sidan af Breviarier och Missaler 11. Samma motsats visar sig, när vi mot den nyktra, samvetsgranna, men onekligt prosaiska förståndighet, hvarmed Olaus Petri betraktar Nordens fornminnen och Göternes bragder, ställa den fantastiska fosterlandskärlek, som hänförde Johannes Magnus – i häfdforskning det sextonde århundradets Rudbeck – till försöket, att begåfva Sverige med en ännu diktskönare fornhistoria, än Danmark erhållit genom Saxo.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utak:ts hemställan i lörev:de punkt, dels ock af Hr von Francken, att R. o. Ad., med afslag å samma hemställan, måtte för sin del bevilja en årlig pension af 400 rdr åt hvardera af handtverkslärarne vid allmänna institutet för döfstumma och blinda, J. Nordfelt, J. P. Gustafsson och E. Grönstedt, Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades flere ja jemte några nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af Hr von Franckens ofvanlierörde förslag, då svaren ut folio med flere nej jemte några ja; hvarefter propos. på bifall till Utsk:ts hemställan förnyades samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. H. VI. 27 418 Den 28 September f. m. 69:de punkten. Hr Ros, Anders Rmanuel: Aflidne Justitie-ombudsmannen Tlieorells förtjensler om fäderneslandet äro tillräckligt kända. Då derföre hans efterlemnade familj befinner sig i torftiga omständigheter och en summa af 1,000 rdr, för att vara en nationalhelöning, synes alltför njuggt tilllagen, hemställer jag att det af Stats-Ulsk:t föreslagna belopp, 1000 rdr, måtte till 1,500 rdr förhöjas. Hr Cederschjöld, Robert Teofron: Det torde vara alla Husets närv:de ledamöter bekant, att numera aflidne Justitieombudsmannen Theorell åt sitt embete egnade hela sin lid. Den lön, han innehade, var, oaktadt han iakttog den största sparsamhet, icke tillräcklig för att bestrida utgifterna lör honom och hans familj. Nu är likväl enkans önskan att icke justitie-ombudsmannens bo må sättas i konkurstillstånd, utan alt hon må se en möjlighet öppnas för sig att. betala skulderna.
För de å de olika tiderna disponibla summor skulle Kredit-bolaget erhålla motsvarande belopp, i partial-obligationer, lydande på innehafvaren och daterade den 15 Januari 1865. Dessa obligationer skulle anskaffas på Riksgälds-kontorets bekostnad och affattas efter formulär af öfverenskommen lydelse. Dessutom förbehöll Kredit-bolaget sig att Riksgälds-kontoret skulle hos bolaget nedsätta en hufvud-obligation, den bolaget egde behålla tills lånet blef slutligen liqvideradt. 5:o. Partial-obligation åtföljes af räntekuponer å 6 procent pro anno, betalbara hvarje halfår den 15 Januari och 15 Juli. 6:o. Länets* återbetalning verkställes af Riksgälds-kontoret al pari med V4 den 15 Juli 1866, V4 den 15 Januari 1867, V4 den 15 Juli 1867 och V4 den 15 StatsUtskottets Utlåtande J/S 29. 63 Januari 1868, och sålunda liela lånet fullständigt liqvideradt inom tre år från den 15 Januari 1865. De för lånets liqviderande oell räntebetalningen erforderliga silfvereller vexel-remisser verkställas af Riksgälds-kontoret på det sätt, att de inträffa i Köpenhamn eller Hamburg 14 dagar före hvarje förfallotermin. 7:o. Lånet offereras i Silfverspecier oeh Mark Hamburger Banko, med beräkning af 9V4 Specier och 27 Mark 12 sch. Banko per Cölnisk Mark fint. 8:0. Inlösen af kuponer och af de till återbetalning förekommande obligationer ombesörjes kostnadsfritt för Riksgälds-kontoret i Köpenhamn och Hamburg på de ställen, deni Kredit-bolaget ville närmare uppgifva. 9:o. En mot detta lån svarande andel af 1864 års Svenska jernvägslån qvarhålles af Riksgälds-kontoret, tills detta temporära lån blifvit betaldt. 10:o. Kredit-bolaget förbehåller sig att tillfälle beredes bolaget göra anbud å lån för Svenska Statens jernvägsbyggnader, förrän negociation derom vidare afslutas. Tilläggande
Ständer hafva insett omöjligheten, att sjelfva ingå i verkställighetens specialiteterj och hafva derföre funnit, att hvarje province, hvarje Socken borde få genom Beredningsoch PröfningsCommitteer bestämma sine Hemmans värden, de der omöjligen bunde af Ständerne särskilt hvardera kännas 5 men när nu Ständerne likväl företaga sig, ati 358 Den 22 Junii f. m. sjslfve uppskatta Pravincens värde, så hvartill Commitéerne, eller hvartill annan verkställighet, än den fördelnings uträkning, sorn då också här kan göras; ty vi sakna ju icke kännedom om antalet af hvarje Provinces hem-* man? Och när vi så förfara, så hvarföre tillika besvära Jordägarne med verkställighets åtgärder, som betyda litet, eller intet; och hvaraf illusionen icke längre blir någon hem-' lighet? På alla dessa skäl tillstyrker jag ödmjukast afslag å denna del af Betänkandet; så att methoden af Minimitabell ej må antagas. Herr Strussenfelt, Michael: På ena sidan finnér jag väl beqvämligheten af att genom ett stadgadt värde i Bevillning kunna med säkerhet erhålla den påräknade summan, men å den andra anser jag mig ock böra göra lika mycket afseende på den enskilde Skattdragare des tillstånd och förmåga att bära tyngderne. Jag hemställer således, huruvida det är med lag och billighet enligt, att fastställa ett visst värde på en Egendom, som år ifrån år kan falla. Om j3g antager, att vi ej få RiKsdag på 5 år, och Coursen under tiden sänker sig, samt Egendomspriserne i samma förhållande, skall likväl det i BevilloingsFörordningen utsatte minina'värde fortfara att gälla, och Be» villningen derefter utgå, så att man möjligen finge betala 4 a 5 gånger mera än man efter hufvudgrunden borde göra. Jag känner med säkerhet, att hus i Städerne, som äro taxeraJ de till j0,000 R:dr, icke kunna säljas för 5, ja kanske knappt för 3000 Riksdaler.
sen på egen hand om lyckan att ega en egen smedja i en stad eller i någon större by! ru Haraldson är en af de temligen Hvarje ledig stund gick han till smedjan sällsynta qvinnor, som i ordlös glädje vid vår landtegendom, och då han så kom kunna njuta af naturens fägring. hem svart och sotig me i svettperlor på hals Derför sutto vi tysta bredvid hvar och panna, tyckte jag att släglens alla nå- andra under syrenernas tunga, doftder och råder reste sig ur sina grafvar, rika Masar och lyssnade till vattenstrålarnes stego ut ur familjeporträttens gyllne ramar plaskande i fontänen, der sparfvarne idkade för att i förakt och vrede vända sig mot badlif under det allra som lifligaste sqvaller. mig och min man, som satt en sådan vanJag var uppSolen gled starkt mot vester. Med ondo börding in i slägten oeh godo, med hotelser och löften plockade fostrad i fördomar, jag som de flesta flickor barnpigorna upp sina skydslingar borta i på den tiden. de skugglösa, sandiga gångarne och stopMitt hopp om räddning stod nu till » latinpade de små in i vagnarne eller drogo de skolan »; den skulle bota min lille Harald större efter sig vid händerna. Grupp efter för luslen till allt kroppsarbete, och så grupp drog förbi och med dem liksom en flyttade vi till staden. sky af dumma hotelser, barnalrots och Min man såg hur gossen led vid de omensklig tanklöshet; men den unga, fagra andefattiga lexböckerna och förlärdes af sommaren var qvar och solen log sitt sköna längtan efter hammare, städ och fil. Havemodiga afskedsleende, som i sig innebär rald fick sin egen lilla smedja i vår bakaftonens fred och löftet om en ny härlig gård, och han vardt öfverlycklig. sommarmorgon. Jag hoppades, att han skulle hamra bort Sparfflocken, nyss uppskrämd af barnlusten för smedyrket, men fick i stället se, skriken, trippade åter omkring bland ormatt denna tilltog ju mera färdighet gossen bunkarnes vajande grupper och njöt af vann.
Grunden för ett sådant stadgande —- det allmännas nytta — är ock i sjelfva verket densamma, som redan är erkänd genom den allmänna lagstiftningen rörande jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, — och jag anser följaktligen de i nämnda lagstiftning uppställda regler rörande vilkoren för jords afstående böra ega tillämpning äfven då fråga är om flygsandsfält samt det nu ifrågasatta stadgandet förty rätteligen hafva sin plats i den allmänna expropriationslagen. Beskaffenheten af den vård åter, som egare af flygsandsfält, derest han vill det behålla, bör förpligtas att derom laga, lärer deremot icke böra bestämmas genom en författning af civillags natur, — och jag anser mig således endast böra fästa Eders Kongl. Maj:ts uppmärksamhet derå, att förslaget förutsätter särskilda föreskrifter i berörda hänseende. Då den klagan, som, enligt hvad Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga skrifvelse innehåller, ofta förnummits olver öfverdrifna expropriationskostnader, icke torde hafva sin grund ensamt i nu gällande stadgande om förhöjning af 50 procent öfver uppskattningsvärdet, utan äfven deri att det enkla värdet stundom af 12 Kongl. Maj-M Nåd. Proposition N:o 34. Nämnden bestämts högre än skäligt varit, lärer ett tillfyllestgörande korrektiv emot anmärkta missförhållande icke kunna vinnas endast genom borttagande af nämnda procentförhöjning. Sjelfva sammansättningen af Nämnden bör, enligt min tanke, jemväl tagas i betraktande. Enligt 3 $ i gällande förordning skall Nämnden utgöras af sju personer, af hvilka hvardera parten utsett tre och domstolen den sjunde. Men då parter tillåtas att sjclfve välja värderingsman, lärer den förutsättning icke vara obefogad, att hvardera parten företrädesvis utser sådana, om hvilkas domslut han kan ega skäl förmoda att det skall utfalla i hans intresse; och tvänne stridiga, hvarannan bekämpande meningar kunna således lätt komma att stå emot hvarandra inom Nämnden.
Äutorileter i förrberörde städer infordra bestämda uppgifter å den summa, emot hvilken hvarje serskild byggnad kan Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse N:o Sj, 3 till Staten öfverlåtas; hemställande Rikets Ständer, att en lika undersökning och värdering jemväl måtte till de i Helsingborg, uppå stadens bekostnad, tilläfventyrs uppförde stall och magasins-byggnader för den der förlagde Husar-sqadron utsträckas.
Sr mera än tillräcklig för livad som fordras såsom hvilooch upplagsplats för trafiken på Götha canal, ty för ortens sidorörelse är hamnen otillräcklig; men om man skulle anse att det vore annorlunda, så skulle, bara för uppbyggande af sådana magaziner, som redan finnas i Wadstena, kostnaden gå till mera än dessa 3o,ooo r:dr. Dessa 3o,ooo r:dr för detta företag äro hvarken motsvarande den directa fördel, som Staten vinner derpå, eller ännu mindre den mångfalldiga förmån , som en af Sveriges rikaste spanmålsorter får genom en brukbar hamn just i kretsen eller midteln, der denna rika slätt är belägen. Jag anhåller om bifall till Utskrs välgrundade betänkande. Hr Anckarsvärd, Au g.: Sedan en ledamot af StatsUtsk. Hr Westfelt, ansett sig böra redogöra för sina åtgärder i denna sak inom StatsUtsk., då han tillhört minoriteten inom detsamma, så anser jag äfven för min pligt att vid detta tillfälle redogöra för mina, då jag tillhört majoriteten i denna fråga. Jag har tillstyrkt delta anslag. Jag har trott mig kunna göra det med godt samvete och med full öfvertygelse om både den närvar, och framtida nyttan deraf, om B. St. dertill lemna sitt bifall. Jag har icke mycket att tillägga hvad af den sednaste talaren yttrades, hvaruti jag lill alla delar instämmer. Jag ber blott få tillägga, alt inrättandet af en hamn vid Wadstena erbjuder en i Sverige alldeles sällsam och särdeles lycklig local, derigenom att vi här åtminstone på ett ställe kunde få en ordentlig handelsdocka inrättad, som i andra länder utgör egentliga villkoret för handeln, för utoch inlastningen af inkommande och utgående fartyg. Belägenheten här är ovanligt fördelaktig, och hvad verkställigheten samt möjligheten af hamnens bibehållande i behörigt skick beträffar, så nödgas jag åtminstone och tror jag mig hafva skäl att hysa förtroende till de ingeniörer, som undersökt förhållandet, uppgjort planen samt tillstyrkt den. Inom StatsUtsk. hafva vi äfven haft tillfälle att rådgöra med Capitainen Sydow, som tagit kännedom om hela denna hamnanläggning, och han har äfven ansett den både verkställbar och nyttig.
Stilla och tyst dör hans lefnads lycka, och tomheten tvingar honom icke till uppror eller förtviflan. Ty vanan att umbära betyder så mycket, när det gäller att göra en människa undergifven, och det är så nyttigt att ej få lof att tänka på sig själf, när det gäller att tysta en hjärtesorg. Karin lärde sig det under långa år, och det blef hennes ensamma lifs historia. Hon talade inte med många om sin sorg. Modern sade inte något till henne häller. Hon visste, att sådant skall hafva sin tid, och att när den tiden gått, så går det öfver af sig själf. Och någon annan hade Karin inte att tala vid. Flickorna i trakten ville hon inte förtro sig åt. De hade bara gjort narr af henne och varit afundsjuka på henne, när de trodde, att hon skulle få Jan Nils. Men hon gick modern till handa hemma och hjälpte de yngre syskonen med deras kläder och annat. Karl Johan var så svår med att rifva sönder sig. Hon såg om ladugården med kon och hönsen, och om vårarna var det hon, som gräfde upp potatislandet och satte potatisen. Modern hade blifvit gammal också och orkade inte så mycket som förr. Men mången sommarmorgon, när hon gått upp tidigare än de andra, och när hon stod ensam på förstugukvisten och såg ut öfver backen med den lilla potatistäppan med gärdesgården omkring och såg solen lysa öfver stugutaket och på skogen framför henne, då rann det henne i sinnet en liten underlig visa, som hon aldrig hade förstått förr, men som hon nu tyckte var den sannaste och bästa af dem allesammans, mycket sannare och bättre än visorna om Hertig Fröjdenborg eller Rosendal: Och liten Karin stod i kvarnen och mol, Där yppa hon en visa, förrän hanen han gol, För ekelöf och lindelöfven gröna. Ja, i kvarnen skulle hon få gå i alla sina lifsdagar, och hon skulle häller aldrig hafva någon annan att yppa sin visa för. Och ibland tyckte hon, att det kunde aldrig i verlden vara rätt, och Gud kunde inte vilja, att det skulle vara så för henne. När några år hade gått, föll modern en dag ned från loftet och bröt sig illa i ryggen.
Majit utan ock af särskilda lägre myndigheter, hvarigenom lätt kunde hända, att i någon stad motsägande eller åtminstone mindro konseqventa bestämmelser i detta afseende publicerades, samt dessutom vid marknader, mönstringar eller dylika tillfällen oförmodadt kunde inträffa sådana omständigheter, att polismyndigheten nödgades påbjuda krogarnes stängande så hastigt, att hvarken stadsfullmägtiges eller ens Konungens Befallningshafvaudes beslut derom kunde afbidas; har motionären föreslagit: “att hvad nu innehålles i 26, 27 och 28 §§ af gällande förordning om bräuvinsförsäljning ordnas bättre och omredigeras så: l:o att hvad i 27:de § stadgats intages såsom ett särskildt mom. i 25 §; 2:o att i 26 § intages först hvad nu finnes i lita, 2:dra och 4 mom. af 28 §; 3:o att derefter såsom ett 4:de mom. i 26 § intages hvad i lista delen af l:ta mom. uti samma § stadgats; 4:o att såsom ett 5:te mom. af 26:te § införes hvad i sednare delen af l:ta mom. samt i 2:dra mom. af samma §, äfvensom hvad i 3:dje mom. och slutet af 4:de mom. af 28 § föreskrifvits; hvilket allt dock måste omredigeras och uppsättas så, att ifrågavarande undantagslagstiftning i allmänhet tillkommer allmän rådstufva eller stadsfullmägtige, samt å landsbygden kommunalstämma, såvidt deras beslut af Konungens Befallningshafvande, efter magistrats eller kronofogdes hörande, godkännas; men att magistrat i stad och kronofogde å landet må ega rätt att, när ovanliga omständigheter det fordra, förordna, att vissa eller alla utskänkniugsställen stängas, synnerligen under marknad, auktion, mönstring, mantalsskrifning eller dylik förrättning; 5:o att 3:dje mom. 26 § blir en särskild §, som borde placeras antingen efter 12:te § eller åtminstone annorstädes än i det sammanhang berörda mom. nu finnes i 26 §.“ Hvarjemte motionären, emedan ej blott de af honom omförmälda, i äldre tider utfärdade författningar, utan ock Rikets Ständers SammausattaJBevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts åren 1854, 1860 och 1863 afgifna yttranden ådagalade, att lagstiftaren kunde och borde förbjuda, att rusgifvande drycker under helgcdagar utskänkas eller annorledes afyttras, vidare föreslagit: “6:o att brända eller distillerade spirituösa drycker ej må i stad eller å landet under söneller lielgedagar utskänkas eller annorledes säljas från klockan 5 förmiddagen till klockan 10 eftermiddagen,
När man gifvit sig i leken, så får man leken tåla, heter det. Inte hade tant Lovisa dött, om tant Lovisa setat kvar till slutet.» »Nej», sa jag saktmodigt, »det antar jag, att jag inte hade gjort.» »Nå, hvad skulle det då tjäna till att rusa sin väg som en galning? Jag ber om ursäkt, att jag är ohöflig, men jag är arg, och då har jag inte tid att vara artig.» »Det behöfver du inte häller, min gosse. Jag förstår mycket väl, att det kan vara förargligt för dig, som är känd, och allt sådant där, men ser du, den mor, som kan se sådant, utan att bli upprörd ända in i hjärtrötterna, ger jag inte mycket för.» »Åh, jag antar, att de få se värre saker än så i det dagliga lifvet», sa Villy vårdslöst. »Det är möjligt», svarade jag med darrande läppar. »Att vara mor kan nog ha sitt svåra med sig, men det är annat det, än att betala för att se på andra barns skam.» »Bah», sa Villy, litet mindre säker på rösten än nyss, »tror tant Lova värkligen, att hon känner det där som en skam?» »Så mycket värre om hon det inte gör», sa jag med eftertryck, »ty då har hon sådant bakom sig, som man hälst inte vill tänka sig.» »Kära tant, inte lär tant kunna omskapa världen!» »Nej, men vara ärlig mot mig själf, det kan jag, Gud ske lof.» »Åh, får bara tant vara här en tid – så –» »Tant Lovisa har vuxit upp i frisk luft, och då blir man frisk, du.» »Frisk!» blossade Villy upp igen. »Man behöfver väl inte vara skämd för att tycka om Varieten, skulle jag tro.» »Tycker du om den då?» »Ja, det gör jag», sa han trotsigt. »Det är det enda nöje som passar för vår tid.» »Åh – hå!» sa jag.
Vid ånyo skedd föredragning af Lag-Ulskoltets Utlåtande N:o 26, i anledning af äterremiss utaf Utskottets Betänkande N:o 15, i fråga om giftomannaräftens upphörande, afslog Ståndet det författnings-förslag, som i delta Utlåtande blifvit ffämställdt. S. D. Eöredrogos ånyo Konslilutions-Vtskotlets nedan omförmälda Memorial: N:0 20, i anledning af fett Stånds äterremiss af Memorialet N:o 9, innehållande förslag till ändring i 85 § Regerings-formen. Utskottets inbjudning antogs, till följd hvaraf Ståndet godkändé till grundlagsenlig Behandling vid nästa Riksdag det i Memorialet N:o 9 framställda grundlagsändrings-förslag. N:o 2 1, i anledning af Riks-Slåndens beslut, rörande det i Memorialet N:o ll framställda förslaget lill ändring i 15 § Riksdags-ordningen om hemmansegares representalious-rätt. Med vidblifvande af sitt i ämnet fattade beslut lade Preste-Ständet detta Memorial till handlingarna. N:o 22, med förslag lill den ändring i 31 § Regerings-formen, ali äfven andra af städernas innevånare, än borgerskapet, må ega alt deilaga i val till Borgmästare. Antogs att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. N:o 23, med förslag till tillägg i 109 § Regerings-formen och 80 § Riksdags-ordningen, angående uppskof i Riksdag. Förslaget blef af Ståndet förkastadt. S. D. Föredrogos ånVo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets nedannämnde lietänkauden: Nro 88, i anledning af vackt motion i fråga öin rättighet till fri försäljning å landel äf hcrribrrgdl öl och ■svagdricka. Bifölls. Prot^ Utdrag ien 29 Maj 1860, 455 N:o 89, i anledning af väckt motion om förändrade bestämmelser, huru kostnad vid laga skifte skall af boställe utgå. Bifölls.
Jag har varit elak mot dig, Ellen, lilla Ellen, men jag skall aldrig vara det mera! Du måste se på mig och säga, att du förlåter mig och att du inte är ond på mig längre! Kanariefågeln hoppade från pinne till pinne i sin bur, sträckte halsen i vädret och kvittrade och sjöng. Du kan inte förstå det, snyftade Ellen, nej, du kan inte förstå sådana dagar det har varit för mig när jag har stått där bakom disken från morgon till kväll och provat handskar på främmande damer unga, vackra flickor, som du kanske känner och som få vara tillsammans med dig... eller när jag såg ut genom fönstret och du gick förbi. Vet du Tomas, jag har gråtit hela nätterna Tomas tog upp sin näsduk, fuktade den i vatten och tryckte den mot hennes ögon, och slutligen kysste han hennes ögonlock. Nu får du inte gråta mera, sade han. Hon satt tyst i sitt soffhörn med en kudde under huvudet och såg honom rakt i ögonen. Kan jag tro dig, Tomas? frågade hon. Bryr du dig verkligen något om mig? Jag bryr mig inte om någon annan än dig, sade Tomas. Kanariefågeln började nu sjunga av full hals. Det skar i öronen; man kunde knappast uppfatta sina egna ord. Ellen reste sig hastigt och gick in i en garderob efter ett mörkt skynke, som hon omsorgsfullt bredde ut över buren och vecklade omkring på alla kanter, så att intet ljus trängde in. Fågeln tystnade med ens. Tomas hade tagit en stor, mörkfläckig snäcka från byrån bredvid soffan, vägde den i handen och höll den mot sitt öra. Snäckan fyllde hans hörsel med ett dovt, ihållande brus, som tycktes arbeta sig fram från något ställe djupt inne eller långt borta, och som kom honom att tänka på havet... och på ett namn, som han någon gång hade stått och ropat utåt havet. Ett namn, som han icke kunde glömma. Ellen satt åter vid hans sida, och hennes blickar vilade i hans. Om du tycker om mig, så säg det tre gånger, bad hon skygg, förlägen, ännu med en tår i ögonfransarna. Tomas sade det tre gånger. Men han hade svårt att se henne i ögonen. Hans blickar gledo omkring från de brokiga strimmorna i trasmattan under hans fötter till möblernas blommiga tyg och sängens vita, hemstickade täcke.