Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 1821 vederbort, som oek större chartassigillatasafgift, än som motsvarade det. fastebrefven bilagda stämplade papper, och på sådant sätt, tillskansat sig, utöfver lagliga afgifter, för faslebrefvet den 2 Oktober 1829, 2 R:dr 26 sk., för las teir refve t den 1 Februari 1834, 3 R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 Juni 18.35, 4 R:dr 14 sk., för faslebrefvet den 7 Maj 1839, 93 R.dr 47 sk., deraf dock lagmannen, såsom ofvan är vordet utredt, uppburit allenast 18 R:dr 34 sk., samt för fastebrefvet den 7 Februari 1843, 7 R:dr 20 sk.; fördenskull och emedan det embetsbrolt, som sålunda låsre lagmannen till last, alt hafva för af honom å embelets vägnar » . ii utfärdade fastebref beräknat och uttagit högre lösen och afgift för stämpladt papper, än som med gällande författningar varit öfverensstämmande, om det ock icke må, emot lagmannens nekande, anses med full bevisning Adagala gdt, att sådant skett uppsåtligen, för att till parters förfång bereda sig olaglig vinning af embetet, likväl måste, vid betraktande af ej mindre den längre tid ett slikt missbruk fått fortfara, eller, så vidt i detta mål förekommit, från år 1829 till Ar 1843, än äfven de för lagmannen och domare-embetets anseende i allmänhet menliga förhållanden, hvarunder samma missbruk ägt rum, och hvilka, i förening med de i öfrigt besvärande omständigheter, som under skriftvexlingen i detta mål emot lagmannen inlupit, utesluta möjligheten af missförstånd hos honom om förfatlningarnes tillämpning, hänföras till sådan uppenbar vårdslöshet vid domare-embetets utöfning, derför, enligt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, urbota bestraffning följa borde; pröfvade, i förmågo af nämnde lagrum samt ofvanåberopade Expeditionstaxa, Kongl.
Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, N:o 56. skrifvareoch Kronofogde-befattningarne uti Medelpads Fögderi, hafva, i betraktande häraf och då utkräfvandet af Kronans hos Lidinson egande fordran skulle för honom, som, \i 1 en ålder af 57 år, befinner sig uti knappa omständigheter, medföra fullkomligt obestånd, Rikets Ständer godtfunnit för deras del bevilja Kronofogden Lidinson eftergift af den skuld, for hvilken han, jemlikt Wester-Norrlands Lagmans-Rätts laga kraftvunna dom af den 20 Juli 1839, hos förra Allmänna Magasins-Fonden häftar; dock med skyldighet för Lidinson att lill Advocat-Fiscals-Embetet i KammarRätten utgifva så stor del af skuldbeloppet, som motsvarar den actorats-provision, hvilken, på grund af 23 § uti den för bemälda Embetsverk under den 15 Octobtr 1831 utfärdade Nådiga Inslruction, skolat Ad vocat-Fiscals-Embetet tillkomma, derest Kronans meranämnde fordran blifvit vederbörligen indrifven. Hvilket Rikets Ständer få härigenom till svar i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 11 Januari 1845. Uppläst och godkändt hos Ridd och Adeln den 4 J’0, '845. Presle-Ståndet den i i Borgare-Ståndet den ll Bonde-Ståndet den ii — —- Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ifrågaställd ytterligare begrafningshjelp efter aflidne Landt-Ränt mästa’ ren J. F. Alm. (Stats-Ulsk;s Uti., N:o 86.) S. A. K.
Uti nu gällande Riksstat äro anslagen under 8:de Hufvudtiteln upptagne till följande belopp: penningar rdr 478,726 — Indelda räntor, Kronovärdie 27,868 rdr 36 sk. 8 rst., utfördt efter för slagsmarkegång med d52,798 Indeld spannmål 81,704 tunnor 16 kappar, förslagsvis å 6 rdr tunnan . 490,227: Oindeld spanmål 3,891 tunnor 16 kappar, förslagsvis å 6 rdr tunnan . 23.349: tillsammans rdr 1,145,100: —• — I afseende på regleringen af Åttonde Hufvudtiteln, framställer Kongl. Majit följande förslag: l:o Clereci-staten. Kongl Majit, som under den 29 Maj 1848 förklarat prosten öfver Lysings kontrakt af Linköpings Stift berättigad att från och med 1846 komma i åtnjutande af proste-tunna för Trehörna nybildade pastorat; samt den 29 Juli 1849 ttllagt Prosten öfver Westerbottens fjerde Kontrakt enahanda förmån, från och med 1846 för Pajala pastorat; äfvensom, under den 16 Augusti innevarande år, beviljat prosten öfver Wäne kontrakt i Skara stift rättighet till proste-tunna för hvardera af de nybildade pastoraten Främmestad och Näs, från och med 1847, vill härmed hos Rikets Ständer föreslå, att ifrågavarande spanmåls belopp må på stat uppföras med tillsammans 4 tunnor. För att bereda Consistorie-notarierne i riket ersättning för den förmån, hvilken de, till följd af Kongl. Majits Nådiga beslut om den förhöjda tjenst-års-beräkningens upphörande, komrne att förlora, äskar Kongl. Majit att som lönetillökning åt bemälde tjenstemän vid Stockholms Stads och samtlige Stiftens Consistorier, må på Ordinarie Stat uppföras ett belopp af 2,340: Transport Rdr 2,340: att Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. om Statsverk. 1850. 73 Transport
Orden äkta eller oäkta, använda om barn, härleda sig naturligtvis från ordet äktenskap, förening af man oell qvinna på ett af lagen sanktioneradt sätt, hvarvid man ock säger om mannen att han äktar en qvinna; men i allmänhet tyckes man taga orden äkta barn i samma mening som äkta porslin, äkta perlor, äkta turkikl rödt o. s. v., eller, med andra ord, såsom varande något till sjelfva den inre beskaffenheten bättre och fullkomligare, än de oäkta barnen. Detta är naturligtvis endast en förutsättning, alstrad af den utomordentliga oviljan emot de oäkta barnen, men om för denna förutsättning finnes någon, om än ringa grund, så måste jag säga, att alla väsendens fader, i afseende å den inre beskaffenheten af hans skapelser, icke gjort någon skillnad emellan äkta och oäkta barn, och om detta ej kan förnekas, så böra väl menniskorna i sina borgerliga samfund icke göra svalget emellan dessa till sin inre natur fullkomligt lika goda varelser allt för stort. När man ville förmena barnen att komma till vår Frälsare, så yttrade han: »Låter barnen komma till mig ty de höra himmelriket till,» och jag tror ej, att han dervid gjorde någon skillnad emellan äkta och oäkta barn, utan öpnade sin famn för dem alla. Jag hemställer ock till de Herrar, som använda eller med välbehag lyssna till kraftorden om samhällets räll, sedlighetens oafvisliga fordringar m. m. d., huruvida de icke, då de med så mycken säkerhet äro färdiga att bryta stafveu öfver de oäkta barnens rätt, torde hafva förgätit Frälsarens ord: »Den som är fri, han kaste första stenen.» För min del skulle jag vara mest benägen att instämma uti Hr Sigge Sparres reservation, enär jag anser densamma innefatta ett bättre förslag än LagUtsk:S; men då Hr Sparre icke framlagt någon bestämd redaktion, anser jag mig böra åtnöjas med Utsk:s förslag, om bifall hvartill jag således nu vördsamt anhåller. Hr Bibbing, Arvid: I allmänhet äro lagar, som innehålla många om och derest, icke af den beskaffenhet att de gagna. De lemna så många tillfällen till misstydningar, att de ofta verka motsatsen af hvad de åsyfta.
M. utan tvifvel har kännedom om de omnämnda förhållandena. För öfrigt vet hvar och en, som med någon upmiirksamhet följt de religiösa rörelser, som på sednare tiden visat sig i landet, att dessa oroligheter, synnerligen hvad de norra länen beträffar, just härledt sig från de tvenne omständigheter, som utgöra föremål för den nu fösedragna punkten. Denna oro hade långt för detta varit stillad, Dan i November e. m. om blott det nu föreslagna medgifvande! hade blifvit lemnadt i Wittan tid. Det fins väl icke något billigare anspråk, än det, att begära få begagna en af Kyrkan sjelf under lång tid använd handbok, då man anser den bättre uttrycka hvad man känner, och mera tillfredsställande samvetet. Vill man förekomma oro och separatism, synes mig att man icke nog fort kan gå dessa önskningar till mötes. Jag tror således, att R. o. Ad. icke bör fördröja medgifvandet, utan bifalla puukten, likasom R. o. Ad. bifallit den föreg:de, hvilken dermed står i närmaste sammanhang. Gr. Sparre: Visserligen har jag erfarit, att behandlingen af religiösa frågor är ytterst svår, men aldrig hade jag kunnat föreställa mig. att då en person väckt motion i en syftning, och Utsk. tillstyrkt hans framställning in totum et tantum, han likväl skulle upträda och förklara sitt högljudda missnöje med Utsk. Detta är likväl hvad Hr Gyllenskjöld gjort; ty linn har, på sätt Betänk:t utvisar, föreslagit: »att R. St:r må, för deras del, besluta en författning, hvarigenom stadgas, att, när sådant i följd af samvetsskäl begäres, prest må ega, efter samråd med sin Biskop, att vid embetsförrättning undantagsvis begagna den s. k. gamla kyrko-handboken, psalmboken och katechesen, intill dess andra sådana kunna, efter behörigt godkännande, varda af Svenska församlingen allmänneligen antagna.» Nu tillstyrker Utsk. »en underd. skrifvelse, derigenom R. St:r anhålla, att K.
Jag bekänner, alt jag bief högst förundrad, då jag vid genomläsandet af delta betänk, påträffade följande stycke: ”att derest berörde domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behöfver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarne till ändringssökande för parter i allmänhet för myckel, försvåras, eller å andra sidan statsverket alltför mycket betungas med ökade utgifter för de nuvarande hofrätternes förstärkande till antal eller personal etc.” Meningen med borttagande af ifrågavar. rätter är naturligtvis att bereda lättnad för rättegångssökande och icke att försvåra möjligheten för dem att i öfverdomstol erhålla rättelse i underdomstols beslut. Det är visserligen möjligt, såsom flere ledamöter påstått, att hofrälterne i början skulle fä flere mål att afgöra, än hittills; men erfarenheten skulle snart gifva vid handen, hvad som vid hofrätterne behöfde ordnas, för att göromålen skulle behandlas åtminstone lika fort, som hittills, och då återstår alltid att vinna minst det är, som lagmansrätterne alltid medtagit af hvarje rättegång, som varit dess pröfning underkastad. Dernäst har Ulsk. satt i fråga, om Ständerne skulle vilja bekosta de utgifter, som för denna förändrings vidtagande blefve nödvändige. Jag skulle alltför inyeket misstaga mig om Ständernes conseqvens i handlingssätt, och om deras omdömesförmåga, ifall jag trodde, att de, efter att hafva 3:ne riksdagar å rad yrkal nu ifrågavar. förändring, skulle vägra ali bekosta de för förändringens verkställande nödvändige utgifter. Jag hade derföre trott, att sådane skäl och suppositioner icke bort af Utsk. framställas. Men då jag går tillbaka och läser moliverne, finner jag, att Ulsk. sökt klandra motionärerne, derföre att desse sagt, att Ständerne stadigt vidblifvit sin mening. Utsk. har deremot ansett, att Ständerne varit alltför ostadiga i sina beslut ronde denna fråga.
Intet det minsta ljud inifrån — inga tassande steg på tamburmattan. Hvad vill det säga; skulle Annie vara utgången? Men så bör väl åtminstone tjänstflickan vara hemma nu, när det blott fattas en kvart till deras vanliga middagstimme. Med kraft stöter han ännu en gång sina fingrar mot ringklockans knapp och hör dess skrällande ljud vresigt återklinga från den öde våningen. Förgäfves! Där måtte ej finnas någon mänsklig varelse. Men Annies lilla muntra kanariefågel stämmer upp en jublande drill till svar på husbondens hofsamma förfrågan, om han då midt på dagen skall vara utestängd från sin egen våning. » Ja, sjung du din lilla krabat, du som har magen och häcken fulla med hampfrö och andra goda saker — ty dig har hon icke glömt — men jag stackare, som inte sett en skymt af mat sedan klockan nio i morse — mig bryr ingen sig om. » Misslynt sprang häradshöfdingen ner för trapporna, gjorde en tur omkring kvarteret och återkom vid den vanliga måltidstimmen. Lika omöjligt. Köksdörren, som också ledde ut till förstugan, var lika hermetiskt tillsluten som en ordentlig konservdosa, och intet det allra ringaste spår af stekos trängde ut därigenom att fröjda häradshöfdingens näsa. En försummad äkta man är ej alltid just så behaglig att åse, en som på samma gång känner sig både hungrig och försummad liknar ett lejon i sin bur, när det väntar på sin föda. Det var också med ett svagt litet rytande, som häradshöfdingen denna gång gick ned för trapporna, hasande sig efter ledstången, så att åtminstone den skulle få känna, hvad en för tornad man förmår. 1 Nu var den viktiga frågan: skulle han ta sin middag på en restaurant, eller skulle han söka att förskaffa sig den på annat vis, ty mat ville han ha — j u förr, dess hellre! Ah! Svante och hans lilla rara fru! D e voro kamrater — Svante och han — i ämbetsverket, och som ungkarl hade han ofta tillbragt sina aftnar hos dem. Hon var mycket allvarlig, den lilla frun, hörde gärna Beskow och andra predikanter med en viss riktning, men var ändå — eller kanske just därför — lik en ljuf och varm liten solstråle.
För att tillvägabringa och bibehålla den så nödiga enheten och sambandet, ej allenast emellan läroverk af enahanda art, utan ock emellan läroinrättningar af olika beskaffenhet, eller emellan universiteten, elementarläroverken och folkskolorna; för att gifva dem en föreningspunkt före Högsta Styrelsen eller Eders Kongl. Maj:t, och för att göra möjlig den konseqventa och planmessiga tillsyn och kontroll å undervisningens ordentliga och ändamålsenliga gång, som måste vara högst vigtig, torde ingenting vara så nyttigt och behöfligt som inrättandet af en central-styrelse för undervisningsverken. Uti särskildt underdånigt memorial (Bilagan N:o 5 vid detta protokoll) har jag sökt närmare utveckla angelägenheten af en sådan institution, och föreslagit sättet, huru den borde vara sammansatt, samt tillika uppgifvit de kostnader, som dermed skulle vara förenade. Hvad slutligen angår den högst vigtiga punkten, huru de föreslagna förändringarna må kunna sättas i verket, utan att befaras må, på ena sidan, att undervisningen under öfvergångsperioden skall lida, och på den andra, att lärarnes billiga anspråk på löneförbättring komma att alltför länge uppehållas, så torde väl, såsom allmän grund, härvid böra antagas, att de förändringar, hvilka hos lärarne fordra andra egenskaper eller kunskaper än dem, hvarå de redan aflagt prof, icke sättas i verkställighet annorlunda än småningom och i mån af skeende afgång, men att åter de, hvilka icke i sådana förhållanden möta hinder och icke heller störa de nuvarande methodernas harmoniska begagnande under liden, i alla fall ju förr desto heldre införas, samt att i öfrigt, der lärarne så önska och kunna visa, både att de inom sin krets ega erforderliga lärarekrafter, och att det sammanhang, 27 hvaruli deras skola måste slå med andra skolor, derigenom icke störes, förändringarna, efter för hvarje skola skedd speciel pröfning, må kunna genast tillämpas.
Men jag bryter icke ut, jag gråter icke, ty jag vet att jag vid det enda hånfulla ordet ”sentimental” skulle vilja krypa ned igenom golfvet. Och så sitter jag der stel och osann, icke ett grand af mig sjelf, endast en liflös automat, fån-grinande för att hålla kontenans. Men är detta allt? Är det ingenting annat än anspråkslöshet? Vänta! Jo, det är mer. Min anspråkslöshet är den högmodiges. Den ännu okände Axel Lundegård kunde jag söka upp. Jag kunde kasta allting annat, när det var fråga om att skrifva långa bref till honom, och jag skref som om väl och ve berodde på de brefven. Jag hade framför mig möjligheten att vinna hans intresse en smula, – skaffa mig en literär bekant. Skam säga annat än att jag gjorde min flit! Och i bref kan man vara sig sjelf, – otvunget dum. Men jag visste redan då att det skulle gå som det går. I den mån han blir känd och erkänd skall jag draga mig tillbaka. Min högfärd skall hindra mig från att göra några ansträngningar för att bibehålla min gamla plats. Han får full ersättning – men jag! Åh denna känsla af ensamhet! Men den skall icke hindra mig att träda tillbaka, om jag än för hvarje steg måste pinas och våndas. Jag skall bli mera stel och mera sluten, och han skall låta mig gå. Detta var således anspråkslösheten och högmodet. Men det måste finnas något mer. Hur är det jag tänker? Jo: här kunna vi umgås, här ser oss ingen, här står ingen till buds mer än jag. Men om det vore i Stockholm eller Köpenhamn? Om det vore i närvaro af de der öfverklassherrarne, som ha sin högsta ära i att se distinguerade ut? Om det vore hvar som helst ute i verlden? Jag vet att han skulle ha karaktär nog att icke vilja visa något, men jag vet också hur stor sjelföfvervinnelse det skulle kosta. Och det gör mig bitter. Jag blir elak deraf; och det binder mig. Jag skulle icke kunna resa till Stockholm, bara för det, äfven om jag annars kunde ha lust. Den känslan, att jag borde hålla mig undan Ha, ha, ha, der var ormhufvudet! Det är misstro. Men allt det der är gammalt. Det måste finnas ännu något mera, – någonting nytt.
Det är hvarken arn. nen eller krafter för productionen som fattas oss; det är hog och uppmuntrande anledningar att producera, det är bristen på allmänt spridda kunskaper i detta hänseende. Denna reflexion borde ensam vara tillräcklig, att tillintetgöra all liknöjdhet i afseende pä utvägarne till en förökad communication inom vårt land. Fostvagns-inrättningen, en af de förnämsta utvägar till en lörökad communication, rörelse och industrie, är derföre värd den största uppmärksamhet. Denna öfvertygelse skall lända mig tili ursägt, då jag nu täger mig friheten att iram-i ställa ett utkast till hufvudgrunderna för denna iniättnings organisation, jemte den anmärkning, att Postverket, såsom ägande kännedom om detaillerna i detta ämne, och om medlen för verkställigheten, torde böra åläggas, att så snart sig göra låter, till Riksens Ständer inkomma med nödige upplysningar och förslag, åsyftande att vinna ändamålet på det lättaste sätt och med den minsta kostnad. vo Till en början skulle postvagnar en* 798 Den 26 Februarii. däst begagnas emellan Rikets större Städer samt till och från de platser, som utgöra föreningspuncter emellan Sverige och det öfriga Europa; såsom från Stockholm öfver Götheborg till Helsingborg, emellan Stockholm och till städerna Ystad, Carlscrona, Gefle, samt poststationen Grisslehamn. 52:0 Mellan dessa städer och platser borde postvagnarna intaga den vanliga postens ställe. 3:0 Å alla de ställen där posterna åtskiljas, bör vara tillgång på serskild postvagn, likaså på de yttersta puncterne af postgången. I mån af ökad rörelse mäste flera eller större vagnar hållas i beredskap. 4:0 Tjenligast till postvagnar torde vara så kallade Hollsteinare med 3tne säten för 4 resande, kusk och skjutsbonde. 5:0 På hvarje häst beräknas 20 Lispunds tyngd, då man per medium antager 8 Lisp. vigt för hvarje person utom skjutsbonden, som ej ingår i beräkningen.
Deremot vidblifver jag det förslag, som jag förut afgifvit, och hvari Hr von Hohenhausen instämt; ty äfven då i betänk. rör:de sockennämnderna en sådan mening influtit, som den, hvilken Hr Ribbing omnämnt, så är det ett allmänt begrepp, en allmän sats, hvilken ej har den stränga tillämpning och följaktligen ej är af samma betydelse, som denna redaction skulle innehålla, i händelse den an loges. Dessutom är det alldeles nödvändigt, att i tvänne författningar, der det är fråga om styrelser, hvilka inom samma område hafva olika functioner, noga bestämma hvilka functioner, som tillhöra den ena eller den andra. Jag kan ej inse något skäl, då man kan välja ett uttryck, som alldeles bestämdt motsvarar hvad man vill säga, nemi. att hur är fråga om fattigvård , och att således endast lindel hållet kommer i fråga, hvarföre man då skulle bibehålla ett annat uttryck, som kan gifva anleda, till en helt annan tydning, ty med orden ”oförmåga att dem uppfostra” skulle äfven kunna förstås bristen på moralisk förmåga hos föräldrarna alt uppfostra sina barn, och det är väl De ii i3 Mars era. 4/7 ej meningen, att fattigvårdsstyrelsen skall taga någon befallning dermed. Sådant skulle likväl kunna inträffa, lill följe af det mindre bestämda uttryck, som i Utsktns förslag blifvit begagnadt. Jag anhåller således, att detla mom. mätte få en redaction, som uttrycker hvad man vill säga. Hr Cederschjöld, Robert T (teophron: För min del instämmer jag med Frih. Cederström deruti, att fattigvårdsstyrelsen ej har det ringaste alt skaffa med de föräldrar, li v i 1 kas barn ej beträdas med bettlande. Då först inträder fattigvårdsstyrelsens rättighet att vidtaga någon åtgärd i afseende på barnen.
Lagerbjelkes mening är att inbjudningen icke behöfver omr ämnas vid hvar - 381 Den 23 Maj f. m. je §, samt att samma inbjudning afgöres, då Betänkt paragrafvis föredrages. k Gr. Lagerbjelke: Jag måtte hafva uttryckt mig särdeles otydligt, men får förklara att min mening just var sådan, som I Gr. Sparre framställt. Exc, Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att E. o. Ad. torde I finna det vara lämpligast att, på sätt föreslaget blifvit, den nu " föredragne inbjudningen icke gjordes till föremål för någon särskild öfverläggning och beslut, utan att, vid pröfningen af Utsk:ts författmsförslag, jemväl finge tagas i öfvervägande, hvad afs:de borde fästas å BondeSt:ts beslut i frågan, fiopades ja. Sedan, uppå H. Exc:s härefter gjorda hemställan, E. o. Ad. beslutat, att författn:sförslaget skulle paragrafvis pröfvas och ingressen ej förekomma till granskning förr än hela förslaget blifvit genomgånget, samt att Utsk:ts i slutet af Bet:det gjorda hemställanden derefter skulle punktvis företagas till afgörande; började föredragningen med författn:sförslagets § I Hr Björnstjerna, Johan Magnus: Då förslaget till den K. Propos., som ligger till grund för det Bet:de, Utsk:t afgifvit, uppgjordes, ansågs lämpligast och bäst, att så litet som möjligt ändra de uttryck, hvilka voro begagnade i äldre författningar, på hvilka utskrifningssättet och fullgörandet af beväringsskyldigheten stödja sig. Man trodde att det för allmänheten skulle vara mera välkommet att igenfinna de §§ oförändrade, vid hvilkas verkställighet de förut voro vande, och just derigenom de nya §§:na mera tydligt framträda.
Rådet skyndsamt afgjorde, samt derjemte, att Departemertts-cbeferne, utan en för kroppsoch själs-krafter menlig öfveransträngning, egde tid att grundligt genomtänka och utarbeta ämnen af vidsträcktare omfång och verkningar, hvarigenom den andliga och industrfdlä U'W raklin gen kunde befordras ocb landets ökade välstånd i allmänhet hos folket lifva och underhålla förtroendet till dess regering På dessa skäl, som hufvudsakligen öfverensstämma med dem, som ligga lilf grund för den Kongl. Propositionen, skulle jag önskat att Utskottet till densamma hade tillstyrkt bifall.® Herrar Leijonmarck, E G, Munck af Rosenschöld, Th , Biskoparne Rutsch och Fahlcrantz, Professorerna Lindgren och Selander samt Proslarne Lagergren och Tegnér itai',a jemväl reserverat sig Herr Kongl. Hofpredikanteu /Vensjöe och Riksdags-fullmäktigen Johan Persson från Upsala län hafva velat tillkännagifva, att de icke varit i Utskottet närvarande, då ifrågavarande beslut fattades. Bilt. lill « SI. Ank. till Exp.-Ulsk. den 9 Nov. 1857, kl. 3 e. m. Memorial till Rikets Ständer, med förslag till ändring uti 46 § 2 mom. Riks dag s-Ordning en, angående Ordförande vid Riks-Ståndens gemensamma sammanträden Del nu gällande stadgande om Rlks-Ståndens gemensamma sammanträden besläm mer, alt ordet skall vid dessa sammanträden föras af Landtmarskalkeu, men lemnar icke någon föreskrift, huru förhållas skall, då Landtmarskalken är hindrad. Denna brist, på hvilken Konstilulions-Utskottets uppmärksamhet blifvit genom afgifven motion fästad af Ledamoten af Borgare-Ståndet, Herr Rinman, har Utskottet trott vara af så betydande olägenhet, att den påkallar Utskottets åtgärd för dess afhjelpande.