Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De vilja aldrig tro att den innerliga kärlek till humanismen och den rörande vördnad för antikens skönhet, hvilken kom Petrarca att med stolt ödmjukhet ringakta sina egna skapelser på italienskt tungomål, kan vara lika djup, lika äkta, lika ursprunglig och omedelbar som någonsin deras egen ärliga känsla för urmarken och stugan. Bundschuh! Bundschuh! Bundschuh! Det var alltid härskriet som i tusende återljud brusade öfver germanernas skaror, och på deras fladdrande dukar bevarades alltjämt den folkliga bindskons tecken, fast öfversömmad med sköldar och örnar. En sådan folklighet kände icke hellenismen, och hvilken aristokrat af renaste vatten förblef icke, trots allt, den romerska »populus», hvilkens fröjdetjut från arenans öfversta bänkar dock förrådde så mycken vildhet! På arkitraven öfver hela den klassiska odlingens tempel kunde i sanning ristas de ord, hvilka borde tjäna hvarje människa till valspråk: Var aristokrat i allt hvad andligt nämnes, men var det i den bestämda afsikten att därmed ytterst gagna det allmänna! Just därför att emellertid folkligheten varit germanismens hjärteblod och så ofta sprungit i dagen vid andlig pånyttfödelse, har den fått sina ekon och så småningom utdanat ett helt system af teorier hos nordboarna alldeles som klassiciteten hos romanerna. Folkligheten kan därigenom icke blott medföra hälsa utan äfven strypa och i stället att längre med en för handen varande nödvändighet bryta sig fram genom konsten nedsjunka till en torr och reglementerad smaklära. Den faran ligger så mycket närmare som folklighetens andliga innehåll är tunt och lätt förbrukadt, och särskildt ungdomen bör besinna, när den packar morgondagen ur sin ränsel, att snille icke brukar gifva sig till känna i upprepningar. För ögonblicket kan folklighetsteoriernas nuvarande ställning till öfriga rörelser inom filosofi och konst nästan jämföras med den, hvilken klassiciteten för hundra år sedan intog gent emot folkligheten och nyromantiken och betecknar – som redan sagdt – det konservativa. Vi behöfva endast följa de nyare konstnärliga och filosofiska rörelserna inom germanismens gamla tyska moderland för att märka hvarifrån vindarna blåsa.
Jag tror visserligen, att det hade varit oriktigt af Utskottet, att ställa Fullmäktige i RiksgäldsContoiret till ansvar derföre, men Utskottet hade bordt yttra en bestämd åsigt af saken, så att Ständerna deraf kunnat hämta en lcd - Den 19 Mars f. ro. 63 ning, att för framtiden stadga sådane grunder att dylika fall ej inträffa. Förhållandet är nemligen, att i förra Riksdagsbeslutet, vid hvars Uppsättande HofCancelleren tror jag var närvarande, blef af ExpeditionsUtskottet ett af de vigtigare orden i beslutet förändradt. I stället för det Ständerna beslutat, att der skulle intagas den Kongliga skrifvelsen, som vägrade Konungens saliction på de vid Creditivets lyftande fästade villkor, för att tjena Fullmäktige till efterrättelse ^ står i Riksdagsbeslutet ordet rättelse. Ständerna vidtogo aldrig någon ändring i deras en gång fattade beslut om Re* visionslnstruclionen, Tullmedlens ingående till RiksgäldsContoiret och Creditivets lyftning. Det fanns inom alla fyra RiksStånden ingen tvekan, att beslutet var enligt med vår rättighet, och Kongl. Majrts skrifvelse ansågs i alla Stånd som en ögonblicklig inverkan eller motverkan på vår rätt. Ständerna hade ej annat att göra, när dé beslutit i mål, som ensamme till deras beslutande rätt höra, och Konungen bestridt dem denna rätt, än att låta Svenska folket få veta det; och på denna grund beslöts att det skulle intagas i Riksdagsbeslutet, samt sändas Fullmäktige i RiksgäldsContoiret till efterrättelse; ej till rättelse. Man måste nödvändigt skilja mellan dessa uttryck, som så förändra saken. Detta lia* de StatsUtskottet bordt upplysa. Jag an* håller om återremiss gf Utlåtandet. 64 Den ig Mars f. m. Friherre Palmstjerna: Jag borde nästan bedja Ridderskapet och Adeln om ursäkt, att jag ånyo yttrar mig, men då jag endast skall hålla mig till upplysningar i afseende på de af Herr Hjerta gjorde anmärkningar, hoppas jag Ridderskapet och Adeln ursäktar mig.
Jag anhåller om återremiss, på det Utskottet måtte serskildt yttra sig öfver hvarje Fartyg, och det dermed inträffade förhållande. Friherre Palmstjerna, Carl Otto: Jag torde icke behöfva påminna, att Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition på bifall till Utlåtandet redan blifvit med Ja besvarad, så att någon ytterligare discussion derom icke synes lämplig; men i anledning af Herr af Grubbens anmärkningar, att Utskottet bordt yttra sig uti hvarje serskildt fall, hvilken af de ersättningssökandé vore mera eller mindre berättigad till ersättning; får jag erinclra, att Utskottet verkligen iagttagit denna skyldighet, enär det sagt, att ingen af Reclamenterne ägde rättighet till någon slags ersättning; och således är Herr af Grubbens önskan i detta afseende fullkomligt uppfyld. 286 Dea 5 Mars e. m. Herr af Grubbens: Jag anmälte mig, redan innan proposition af Herr Grefven och LandtMarskalken var framstäld, fastän mitt namn, såsom icke kändt, icke kom att uppropas. Jag tror mig således vara berättigad, att få yttra mig i målet. Det är sant, att uti Utlåtandet är bestämdt sagt, att alla 19 fartj^gen ej få någon ersättning, hvilket jag ej anser vara det rättaste; utan jag anhåller att Stats-Utskottet för hvarje fartyg må bestämma, i hvad mer eller mindre mån hvart och ett af dem är berättigadt till ersättning. Hvad beträffar sjelfva hufvudsaken, förbehåller jag mig, att få bevisa hvad jag sagt.
Jag föreser emedlertid, att tidsandan till den grad strider emot min åsigt af denna Stadga, att Jag förgäfves skulle strida deremot, och begagnar derföre min rättighet att genast reservera mig emot grunderna för densamma i allmänhet. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Jag begagnar äfven detta tillfälle, att inför Ridderskapet och Adelil vördsamt gifva tillkänna, att jag för min del icke allenast vid förra Riksdagen i ConstitntionsUtskottet, utan äfven vid denna samtalsvis, fästat Utskottets uppmärksamhet på angelägenheten, att gifva klara bestämningar på hvad. i våra Grundlagar menas med ekonomiska mål. Det är nemligen i det afseendet ingen gräns bestämd, och örn man med uppmärksamhet betraktar de mål, som vid våra Riksdagar äro afgjorde, skall man linna, att mål af samma art Den 27 Augusti f. m. io5 ena gången blifvit behandlade såsom lagfrågor efter 87 §., och en annan gång såsom ekonomiska mål efter 89 §. RegeringsFonnen. Men ända hittills, oaktadt jag efter min förmåga mediterat öfver denna sak, har jag ej kunnat finna någon gräns eller någon definition på ekonomiska Författningar, och det har gjort, att jag ej kunnat afgifva något skriftligt förslag derom. Men jag vill fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på angelägenheten att utstaka en sådan gräns, för att vinna den säkerhet i lagstiftningen, som den representativa Statsförfattningen erfordrar. Hans Excel lence Herr Grefve De la Gardiej Jacob: Hufvudsakligen instämmande med Grefve Spens, får jag med honom förena mig i hans yttrande. Det föga afseende Utskotten gjort på de anmärkningar, som af Ridderskapets och Adelns ledamöter blifvit gjorde emot Skiftesstadgan, lemnar ringa hopp att man skall lyckas i deras fullföljande. Jag vet, att i tidens nuvarande anda finnes ett kraftigt stöd för alla förändringar, allt nytt, men jag kan ej undgå upprepa hvad jag förut yttrat, att med den kännedom jag äger om Skåne, hvilken är den provins jag talar för, denna författning är icke allenast ogagnelig, utan äfven skadlig. Långt ifrån att uppmuntra nya enskiftens tagande, är den gjord att hindra dem.
Riksdag framställde Herr von Hartmansdorff en motion i enahanda syftning, i anledning hvaraf Rikets Ständer, titan att bevilja något anslag för ifrågavarande ändamål, till Kongl. Maj:t afla to en underdånig skrifvelse, (N:o 292) af innehåll: att, då Canzli-Ordningen den 23 October 1809 stadgar, det concepten till alla utgående Kongl. Bref skola af Copister och extra ord. Canzlister utskrifvas lill s. k. registratur, hvilka höra inbindas och efter 3:ne år till Riks-Arobivet öfverlemnas, för att der förvaras till framtida efterrättelse, men detta åliggande blifvit, serdeles under sednare tider, mer eller mindre försummadt, så att en mängd handlingar, hvilka bordt från Stats-Expeditionerne till förvarande i Riks-Archivet aflemnas, under en längre tidrymd dit icke ingått, anhöllo Rikets Ständer i underd., att vederbörande måtte undfå Nådig befallning att tillse och vaka deröfver, att de handlingar, som skola i Riks-Archivet förvaras, varda i behörig ordning dit öfverlemnade och derstädes finnas fullständigt aLt tillgå. Enär, enligt hvad motionen föranleder, någon åtgärd för Riks-Archivels completterande icke blifvit i anledning af Rikets Ständers nyss åberopade skrifvelse vidtagen, har Utskottet, som föreställer sig, att, om Kongl. Maj:t pröfvar något anslag vara erforderligt för ifrågavarande ändamål, Nådig Proposition i ämnet då äfven lärer till Rikets Ständer aflåtas, endast trott sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer icke för närvarande måtte anvisa några Stats-medel för omförmälde registratur-skrifning, utan blott förnya sin hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga framställning om angelägenheten af Riks-Archivets skyndsamma och behöriga completterande i berörde hänseende. N:o Ank. till Fxp. Ulsk. d. 20 Dec. kl. 7 e. midd.
Hela frågan synes mig derföre vända sig omkring möjligheten att få denna domarens skyldighet öfverflyttad på en förtroendenämnd inom kommunen, utan att ens skenet af en ny rättcgångsinstans derigenom uppkommer. Granskar man de stadgar och i’eglementen, som för våra förlikningsnämnder på fri hand blifvit antagne, skall man finna, att många ibland dem utgå från en princip, som med den nyssnämnda mer eller mindre står i strid. Så bar man t. ex. för pai! och vittnen stadgat böter för uteblifvande, ända till tiodubbelt mot hvad som gäller för uteblifvande inför domstol, och man har tillåtit sig anställa formliga vittnesförhör mot eller för part, Man har vidare, ”för att bespara parterne stämningskostnaden”, behandlat målen, innan do blifvit till domstol instämde, d. v. s. mål, som någon kanske blott tänkt instämma, men som, utan nämndens ingripande, aldrig måhända kommit ifråga, och man har ålagt de med höga vitén framtvingade parterna att gifva ”ersättning” för vissa nämndens eller dess skrifvares ”besvär” o. s. v. Man har sålunda mångenstädes gjort institutionen icke till en kommunalinstitution för fri förlikning, utan till en ny rättegångsinstans med hela tvånget af böter, vittnesförhör och papperslösen. Orsaken till denna institutionens vanställning ligger deruti, att domaren nu måste upptaga mål till behandling, utan att bry sig om, att parterne hade förlikningsnämnd inom deras kommun, så att parterne icke heller behöfde bry sig om att inställa sig inför nämnden, så vida de ej af enfald låto skrämma sig dertill med höga höters bestämmande. 4 Motioner i Preste-Ståndet 1862. Ur såväl positiva som negativa skäl synes mig derföre hög tid vara, att lagstiftningen tar frågan om händer’, att institutionen må regelbindas under allmänna lagen, i full harmoni med densamma, att institutionen må med kraft kunna verka det goda, som dermed åsyftas, samt att en mängd rättsökande, som tro på kraften af en ingången förlikning, genom dessa nämnders åtgärd, ej må blottställas för framtida reklamationer och ännu mera intrasslad rättegång; ty att alldeles förbjuda dessa förlikningsnämnder, kan väl icke komma i fråga.
Tolfdelningen är således på intet sätt använd, hvarken i mått, mål eller vigt; återstår fördenskull att efterse, huruvida den gjort sig gällande i afseende på myntet. Om vi dervid gå tillbaka till äldre tider, finna vi att män äfven der använde tudelningen; ty en plåt var delad i 2 daler, en daler i 32 styfver. Visserligen har R:drn i sednare tider blifvit delad i 48 skir; men detta indelningssätt har utifrån blifvit oss påtvingadt och har inom vårt land icke förut varit kändt. Också är det bekant, att när man ville införa detta system, väckte det betydligt motstånd, i synnerhet till följd deraf, att myntet förut haft samma indelningsgrund, som de fleste andra mått-enheterna, eller, såsom man då uttryckte sig, man visste, att när en T:a kostade 1 daler, kostade en kappe 1 styfver. Emellertid är nu ILdrn indelad i 48 skir; men icke kan man derföre säga, att 12-talet ligger till grund för denna indelning, så vida man ej såsom stöd för en sådan åsigt ville anföra, att en af enhetens utmyntade, men ej med eget namn försedda underafdelmr, nemi. tolfskillingen, är delad i 12 delar. Skillingens delning i 12 rst. är det enda fall der 12-delningen verkligen blifvit använd; men äfven detta enda fall försvinner i sjelfva verket, då man besinnar, att den större allmänheten aldrig vant sig att beräkna rst. Hvad Hr von Harlmansdorffs öfriga anmärknir angår, så ber jag att lill dem få sedermera återkomma, samt anhåller nu, att med några ord få bemöta de af Frih. Palmstjerna mot Utskrns Betänk, framställde erinringar. Till att börja med får jag fästa upmärksamheten derå, alt den ena bland de af Hr Frilen klandrade enheterna, nemi. slängen, långt ifrån att innefatta något nytt förslag, tvertom blott utgör ett bibehållande af det gamla. Ty, såsom jag visat, linnes i nu gällande lag, i afseende på längdmåttet, stadgadt, att 1 stång skall vara
I slå honom?“ frågade främlingen med orubbligt lugn och ett godmodigt leende. Det välvilliga i hans ansikte gjorde intryck på mängden. Den bredaxlade arbetskarlen yttrade; “Ah, icke var det därför, att visan var dålig, som skonickaren blef rasande, utan för det pojken kastade slantarna i synen på honom, och det var väl ändå icke så rätt gjordt, kan jag tycka.“ “I så fall blir det väl bäst, att den, som var egentliga orsaken till uppträdet, söker försvara det. Gossen kastade pengarna i ansiktet på skonickaren för det denne icke tyckte om Bellmans visor. Jag vet alltså icke någon bättre råd, än att Bellman får godtgöra hvad ynglingen brutit, därigenom att han själf sjunger en visa för er.“ Utan att afvakta något svar, uppstämde främlingen samma sång gossen sjungit1. Han sjöng den så, att hans råa åhörare stodo orörliga och förstummade med uppspärrade munnar. Det tycktes, som hade den vackra sången ägt förmågan att göra de rusiga nyktra och komma dem att glömma allt groll. När sången tystnade, var orsaken till grälet Bellman. förgäten, och alla blickade på sångaren med oförställd beundran. “Nu, mina vänner, hafven I hört en af Bellmans visor, sjungen af honom själf, och I skolen säkert gå härifrån utan agg emot gossen, som, efter hvad jag kan tycka, är ingen mer eller mindre än min uppassare.“ “Är ni Karl Michael Bellman?“ utropade skoflickaren. “Alldeles, kära mästare, jag är just den där skojaren, som icke betalat lagningen af sina skor, och densamme, för hvilken ni kvarhållit de enda brukbara skoplagg han äger, så att han nu får gå med dessa,“ svarade Bellman leende och sträckte emot skoflickaren sin ena fot. Den var beklädd med en sko i högst betänkligt skick. “Å kors,“ skrek krögerskan och tog ett djärft skutt öfver disken, “är han Bellman?
Leijonhufvud nämnt, homöopathien varit förbjuden från 1819 till 1832, icke blott detta förbud sedermera blifvit efter hand mildradt, och slutligen alldeles uphäfdt, utan äfven från den tiden ålla offentliga sjuk vårds-anstalter, med ända till 100 sängar hvardera, blifvit uprättade, samt till en del af Slaten understödjas; att vid Wiens Universitet en homöopathisk lärare finnes anställd; att i Österrikiska armeen många homöopathiska läkare tjenstgöra, bland hvilka 2 Ofverstabsläkare af lista klassen, 2 Ofverstabsläkare af 2:dra klassen, jemte andra Stabsoch Regementsläkare. Särskild upmärksamhet förtjenar äfven det, att, bland de 8 homöopathiska sjukvårds-inrättningarna, åtminstone fem skötas af de Barmhertiga Systrarnas Orden, samt att innevide år, enl. en då i Wien varande Svensk läkares i allmänna tidningarna härstädes införda berättelse, ett förut allopatliiskt ledt hospital med sjuksängar, högtidligen, i flere kejserliga embetsmäns och läkares af gamla skolan närvaro, öfverlemnades till homöopathisk vård af de Barmhertiga Systrarna. Ar det troligt, är det rimligt att antaga, det dessa, hvilkas barmhertighet, hvilkas outtröttliga och sjelfupoffrande menniskokärlek är verldsbekant, och hvarom någon okunnighet, åtminstone icke inom detta hus, kan förutsättas, skulle, icke blott bibehålla, utan år efter år vidare utbreda en läkemethod, som icke motsvarade sitt ändamål? Här liar blifvit ifrågasatt, om ej rent af förne kadt, att upgifterna om de på homöopathiska sjukhusen vunna lyckliga resultat voro sanna.
Huruvida ett sådant kan blifva farligt; om från detsamma mycket andligt förtryck är att befara; om det velat och förmått hindra allmän upplysning och tankefrihet; om, med ett ord, det utöfvar någon förderflig inflytelse, i hvilken rigtning som helst — det allt är hos oss kändt af långlig erfarenhet; och deraf skräines man svårligen, i fall man om sakernes skick vet något mer, än huru partianhängare vilja hafva dem betraktade för gifna alsigters framgång. Hvad som deremot skulle bända, i en mer eller mindre aflägsen framtid, i fall man upphäfde Presteståndet, och framför allt i fall man gjorde prestmän valbara vid allmänna folkval, har ingen ännu här sett; men mindre kan väl icke skäligen derom sägas, än att våda är i företaget. Man gör mig utan tvifvel det inkast, att i andra länder, hvilka icke äga våra inrättningar, så vådliga verkningar dock icke alltid visat sig af de religiösa svärmerierna, hvarom rätteligen endast fråga nu är. Man har i våra dagar väl sett folkrörelser; men de hafva kommit från andra orsaker, och det är falskt att i allmänhet påbörda tidehvarfvet en så stor benägenhet för religiös hänförelse o. s. v. — Jag tror dock icke, att tidehvarfvets särskilda benägenhet är, hvad som härvid väsendtligen bör tagas i betraktande. Man stiftar ju icke lagar för dagen Om de rörelser lyckligtvis här uteblifva, hvilka hos andra folk uppkommit från lössläppande af blott materiella förförelser; om således samhället bär förblifver lugnt för politiska oroligheter; så är derigenom dock endast den orsak overksam, för hvilken hos andra folk i våra dagar religiösa oroligheter uteblifvit. Allt tyckes deremot i vårt land visa, det sådana oroligheter när som helst äro färdiga att utbryta. Jag har sagt min tanka i ett ämne, som visserligen har sina stora betänkligheter, och der det kanhända är lika svårt att besluta sig till handling, som att overksam afbida den utgång af händelserna, hvarmed framtiden hotas. Efter mycken tvekan har jag stadgat min tanka härom; men sedan detta skett, har jag ej kunnat tveka om min pligt att, så vidt på mig ankommer, bringa den stora frågan i öfvervägande.
Efter hvarje gjutning böra de dervid begagnade gipsformar genast sönderslås och utaf stereotyperne få icke flere vara framme på en gång, än de som äro i bruk uti pressarne, utan skola de öfrige deremellan, och intilldess de behöfvas i och för sedeltryckning, förblifva under föreståndarens för förblifva under föreståndarens för denna anstalt och Chefens för Sedeldenna anstalt och Commissariernes Contoret samfälda vård, i likhet i Sedel-Contoret samfälda vård, i med hvad om patricerne är vordet likhet med hvad om patricerne är stadgadt. vordet stadgadt. 4:o 4:o Chefen för Sedel-Contoret Den Commissarie, som i Sedel Contoret innehafver Chefskapet har, att hvarje vecka äska och undfå ifrån Cassa-Afdelningen uppgift öfver Bih. lill R. St. Prot. i834. 6 Sami. i Afd. 2 Band. 4 y:de Häftet. l(j Banco-Utskottcts Utlåtande N.o 38. Sedelbehållningarne inom hvarje serskildt magasin och i mindre GeneralCassan. Han afpassar derefter sina förslag dels angående sedelpappers förfärdigande i förråd, dels angående tillverkning af Sedlar. 5:o 5:o Chefen för SedeEContoret Den Commissarie, som i Sedel Conloret innehafver Chefskapet ingifver sina förslag angående Sedelpappers förfärdigande eller Sedlars tillverkning directe till Eanco-Fullmägtige. 6:0 6:0 Chefen för Sedel-Conloret Den Commissarie, som i Sedel Contoret innehafver Chefskapet återbekommer genom Commissariatet sina förslag i nyssberörde hänseende, påteknade hos Öfver-Styrelsen, att verkställas med eller utan förändring. 7:0 rjlo Chefen för Sedel-Conloret Den Commissarie, som i Sedel Contoret innehafver Chefskapet uppgör med Tumba Bruks förvaltare, efter föregången anmälan hos den Bruket inspicierande Banco-Fullmägtigen, angående dagen, då formning af Sedelpapper kan begynna. Han bestämmer
General-Depöt: Compagni, Hudoffsky &amp; HAMBURG. Å hvarje bok kan lyftas intill kr. 1,000 i månaden utan särskild uppsägning. Bankaktiebolaget Stockholm — Öfre Norrland, Drottninggatan 6. Hushållsräkning 4V2 %. på de dina! O B S. säkrade antingen i form af höjda pensioner eller nedsatta försäkringsafgifter. i månaden uttagas. — Det var, som vågade det nu åter nalkas h o n o m det där, som flydde för hans sarkasm. Kristin k o m in, hon hade något att ordna m e d på en bricka, detta gick emellertid denna afton för sig med ovanlig långsamhet, h o n hade synbarligen något på hjärtat. Det var kring dagens besök hennes tankar kretsade, det förnams af hennes tal, då h o n tog till o r d e n: » Det var j u doktorns släktingar, di där fruntimren, s o m va här i dag? » frågade hon plötsligt. Kristin flyttade föremålen på brickan litet oroligt, som o m h o n betänkte sig ytterligare. » Ja, så släkt di ä, o c h så fina di va, » bröt hon tystnaden, » så är doktorn ändå för g o till att bli nerskälld af d o m, s o m] han blef. Och n o g kunde di ändå låta di döa vara m e fred. » » De d ö d a? » » Ja, frun hans, vet ja, för henne ville di också åt. » M e n de säger jag » — m e d mera skärpa — » att ska någon af de där fruntimren få något att säga här i huse, så inte blir ja länge i gåln. » Detta sista tycktes vara hufvudsumman af det Kristin hade att anföra, o c h nu blef brickan lylt i det glada medvetandet, att den talande gjort hvad h o n kunde för att sauvera sin ställning, hvilken h o n misstänkte på något sätt vara hotad. Derj, hvilken orden ställdes till, hade frånvarande åhört d e m; då hon nämnde det där o m hans hustru, k o m det ett annat utseende öfver h o n o m.
Dessa tvenne milhr kunna nu af R. Skr bortplottras på Stamholländerier, Skjutsregleringar Den 1 December. 38 siler andra lika statsvigtiga företag, men vi hafva, detta oaktadt, under nästa statsregleringstid en årlig tillgång af omkring 2 millin uti den Allmänna Bevillningen, och det är på denna summa jag gör anspråk, för att användas till fäderneslandets sjöförsvar. Härutaf torde Herrarne hafva funnit, att Sverige verkligen eger tillgångar till sin örlogsflottas förstärkande, utan att bevillningen behöfver med ett enda runstycke förhöjas. Jag utbeder mig nu tillstånd att få bevisa att vi, med en årlig summa af 2 milkr under 15 års tid kunna åstadkomma en sådan flotta, jag föreslagit. Att nybygga 8 ångskepp, 4 ångfregatter och 4 ångkorvetter kostar omkring 21 milkr. Om jag antager underhållskostnaden, som årligen bör afsättas för denna flottas evärdeliga bestånd till | % högre belopp, än hvad SjöMinistern beräknat, kommer den att under dessa 15 år upgå till ett sammanlagdt belopp af 5,880,000 R:dr. Vidare har jag anslagit en summa af 1,500,000 R:dr till fullständigaode af flottans Etablissementer. Dessa summor sammanlagda utgöra omkring 28 milkr R:dr. Återstå således 2 milkr som lämpligast torde användas som tillskott till det otillräckliga anslaget för Sjöfolkets öfning. Följaktligen kunna vi efter 15 års förlopp ega en örlogsflotta, som, enl. min öfvertygelse, är tillräckligt stark för att, gemensamt med Norriges flotta, om Norrige äfven vinlägger sig om en sådan, mota den Ryska. Man tror måhända, att Sverige och Norrige icke hafva tillräckligt sjöfolk för en så stor flottas bemannande. Så är likväl icke förhållandet. Den af mig föreslagna flottans bemanning kräfver ungefär 18,000 man, och vår nu egande, med åror framdrifna, skärgårdsflottas besättning utgör omkring 7,500 man, tillsammans circa 26,000 man. Nu skola vi kasta en blick efter det sjöfolk, Sverige verkligen eger.