Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Min man hade förlorat en hel hop pengar — jag minns nu inte på hvad, men det var förskräckligt mycket! — och jag ansåg, att jag borde hjälpa till att förtjäna nå- got. Och så öppnade Dagens Nyheter välvilligt sina spalter för mig, och den fine, hygglige redaktören lät mig få honorar. År 1891 reste jag till Dresden ' och Paris och skref resebref hem. A r 1893 gaf jag på Albert Bonniers förlag ut » L e n a », den där boken o m fruntimmer ni vet, och året därpå, på samma förlag, » Sju Martyrer », bland hvilka den i mångas tycke — jag vet det — hårresande brutala novellen » Edens v e » förekom. » » Jag minns. Men jag minns också historien om fru Margareta — henne glömmer jag aldrig! — hon, den guldhåriga, hvars ungdomsdrömmar skimrade i hvitt som björkens stam om våren, men som fick sju svarta starka ungar, som togo hennes kraft och smulade sönder hennes drömmar. Stackars fru Margareta! » Och den förtjusande vackert skrifna novellen glider förbi i våra tankar, medan en ängel går genom r u m m e t. Här skulle jag med ett sista streck kunna afsluta mitt flyktiga utkast af René. Men jag måste tillägga: fru Anna Branting är genuin stockholmska — ja, så genuin, att jag tror hon är nästan lika känd af hufvudstaden som gamle general Sven. Till min stora sorg måste jag då konstatera, att hon i hög grad älskar det glada surret på en första klassens restaurant, och efter en premiére är man nä- stan säker att träffa henne ute någonstädes i sällskap med sin man och ett par litterära eller artistiska vänner. H o n är en liten raffinerad läckergom. I äktenskap är hon sedan flere år tillbaka lyckligt förenad med den framstående skriftställaren och politikern Hjalmar Branting, inför hvars präktiga karaktär till och m e d de argaste motståndare buga sig med aktning. Och bättre man kan en hustru inte få. Vackra, begåfvade barn har fru Anna äfven, och de tvänne flickorna bära de ryskt och musikaliskt klingande namnen Vera och Sonja.
Ilsr den, 80m ä snnsn ofverlstit 8in e^snde-rätt till 5s8t egendom L lsndet, dervid, 8ä8om undsntsA, förRellällit 8i^ n^Itjsnde-rätt till 8törre eller mindre del sf 8smms egendom, eller slliOM8t dersf; e^e Rsn 8älierllet derför i den ofverlstns egendomen, med den formor>8-rätt, ^llmänns laseén i i l Lsp. 2 dords-Lsllien olietsld liöpesliillin^ tillä^er; men för8ummsr Rsn stt, inom den i Rerörde Istrum ut8stts tid, gfllsndlinAen, Rvsri lormonerns Retin^sde äro, för Därsd8-Rätten uppviss, oell i InteelininA8-?rotoeollet intsFS läts, eller stt inteelininAen derefter RellöriAen fornäs; njute 86- dsn ej Rättre rätt, än 8ä80m för snnst lordrinA8sn8prsli. §- 3- I det lrevi8, Rätten öfver inteckningens Reviljsnde meddelsr, vsrde infordt, stt inteckningen inom livsrt tionde sr8 8lut lior lorn^ss; 8s vidt den sksll fortlärs stt vsrs gällsnde. §- ^ Desss stsdgsnden träds i verks» mliet frän oell med nästkommsnde — mänsd8 Rörjsn (sex msnsder efter forlsttningens dstum). I sf8eende pä desslorinnsn upprättsd, men ej intecknsd, sfRsndling sf ifrägsvsrsnde ReskslfenRet, vsre, ntsn minskning sf den rätt, den8smms, efter llittil8 gällsnde lsg, ms kunns medtors, tid stt inteckning soks till västs srs 8lut.
Indragningsmagten åter, är det utan all fråga nu tillfälle, att återbegära dess upphäfvande; men, det oaktadt, får jag förklara, att jag hellre skulle se den qvar, än bortsälja den för Juryns afskaffande. — Jag förenar mig, på dessa grunder, uti Grefve Frölichs framställning, att 358 Den 25 J a n u a r i i e. ra. Ridderskapet och Adeln måtte meddela Constitulions-Utskottet den gemensamma tanka, att Ståndet för närvarande icke anser någon ändring i Tryckfrihetslagen nödvändig, och jag begär proposition derå. Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke, Gustaf: Föranlåten af det närmare deltagande i delta ämne jag sjelfvilligt ålagt mig, ber jag att, så långt milt minne räcker till, få besvara åtskilliga besinningsvärda anmärkningar; men hos dem, hvilkas anföranden jag kommer att vidröra, anhåller jag såsom ett vänskapsprof, att, i händelse mitt minne skulle slå mig felt, de täcktes sjelfve erinra mig derom, hvilket jag tued tacksamhet skall erkänna, och icke anse såsom ett afbrytande. Den förste, sorn framträdt med motsatta åsigter emot mine, nemligen Grefve Frölich, har i en sakrik inledning sökt ådagalägga Tryckfrihetens allmänna nytta såsom en controll på alla offentliga tilldragelser. Jag har intet ord deremot att anmärka. Jag hyser samma öfvertygelse om Tryckfrihetens nytta, behöflighet, nödvändighet, Men då Herr Grefven dertill lägger, om jag ej missminner mig, att "förslagets ändamål tyckes va”ra en systematisk plan, att genom Tryckofrihetens inskränkning nedsätta oss till civilisationens lägsta ståndpunkt,” torde det icke förtänkas mig, som gifvit anledning till detta förslag, om jag ej kan erkänna Den a5 Ja nu ar i i e. in. 3% en sådan syftning. I den motion, som gifvit anledning till denna öfverläggning, har jag ej trott mig vidröra någon enda af Tryckfrihetens verkliga principer. Det torde härvid vara nödvändigt, att först öfverenskomma, hvad man med principer menar, ty ord få en trängre eller bredare betydelse, allt som föremålen äro.
IX. B. 324, 326. A. 333, 351. E. 533. — N:o 68. i anledning af väckt motion, angående rättighet för Judar att vittna. — N:o 69. med förslag till sammanjemkning af de inom RiksSlånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 53, öfver väckta motioner om stiftande af en lag mot uppror och obilliga folksamlingar. — N:o 70. i anledning af väckt motion om skyldighet att låta inteckna vid köp af fast egendom gjordt förbehåll alt, emot bestämd summa, få densamma återlösa. N:o 71. i anledning af väckta motioner angående rättighet för underdomaren att förklara ogift qvinna myndig. N:o 72. i anledning af väckt motion om minskning i antalet af mål, som böra Ilof-Rätls pröfning underställas. IX. B. 353. A. 355. — N:o 73. i anledning af väckt motion om bestämmandet af viss tid, inom hvilken klander må anföras emot syn, som af enskild person hålles med dess landtbo. — N:o 74. i anledning af väckt motion om förklaring af 3:dje momentet i Kongl. Kungörelsen den 18 December 1823. IX. B. 353. A. 359. E. 533. ( 84 ) Lag-Uiskoltets Memorialer, Betänkande!! och Utlåtanden: — N:o 75. i anledning af vackla motioner om förändring i Concurs-lagstiftningen. — N:o 76. i anledning af väckt motion, angående åliggande för Communerna att hafva tillsyn å ordningen vid fängelserna. IX. B. 359. A. 498. — N:o 77. i anledning af väckt motion om stiftande af en lag för Notarii-publiei. IX. B. 359. A. 498. — N:o 78. i anledning af väckt motion om ändring i 9 och 10 §§ af 11 Capitlet Kyrkolagen. IX. B. 511. A. 530.
Utskotten för detta ändamål erfordras: 1:0 tillförlitlig kännedom öm de med Posthemman i olika Provincer varande olika förhållanden, i afseende pa åtnjutande friheter, miltalet af den åliggande postföringen , de mer eller mindre ofta inträffande postgångarne, hemmanens afstånd från alli männa landsvägen o. s. v. 2:0 undersökning y örn och i hvad man postförings-besväret, i anseende till de posthemmanen derföre bestådde förmåner, kan vara jemförligt mad de onera, som andre hemman af Krono eller Skatte naturdraga ; 3:0 kännedom om den gravation för Stais* verket, som skulle uppkomma, genom en högre skjutslega för postföringen; 4:0 undersökning» dels huruvida den föreslagne förändringen af Postens forslande med Gästgifvare-skjuts är verkställbar , utan fara för postens säkerhet och utaij Stats-Utskottets B e tä n k a n d en. 4-q menligt inflytande i öfrigt pä sjelfva postgängen elier det reglementariska af Postverket, dels ock huruvida den kostnad, som en dylik förändring för Staten skulle medföra, må kunna ersättas genom indragning af de friheter och förmåner Posthemmanen hittills varit förundte, eller genom den Rotering eller Rote-frihets-afgift, som dessa hemman i stället kommo att utgöra med flere väseridtliga omständigheter, hvartill de remitteradeMemorialen hänvisa. Då Utskotten nu, i saknad af dessa upp lysningar, icke kunna meddela hufvudsaklig1' Utlåtande i ämnet, återstår för Utskotten ej annat att tillgöra, än tillstyrka Riksens Stander, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla > det samtlige Landshöfdingarne i Riket måtte anbefallas, att, hvar i sittUän, verkställa undersökningar i ofvannämnde, jemte alla öfrige omständigheter, hvilka med frågan om postfuringsväsendet kunna ega sammanhang ; hvarefter Kongl. Maj:t i Nåder täcktes låta Landhöfdingarnes berättelser i ämnet vid nästa Riksmöte föreläggas Riksens Ständer, som då kommo i tillfälle att hufvudsakligen pröfva ärendet.
Samma Ständer hafva tillbudit för Götha Canal Disconts då återstående Octroy 150,000 R:dr B:co hvarje år. Ett vägrande af nu varande' Stander till allt detta vore icke conse'- (jvent, Ben $o April. 609 qvent, och en motsats af hvad man ovilkorligt kräfver uti alla enskilta förhållanden. Åfveti i politiskt afseende vore detta, efter min tanka, orätt, emedan våra Grannar af en sådan in» conseqvence kunde göra sig ett tvetydigt begrepp om vår ordhållighet; de kunde från dpt ena till ett annat göra jemförelse till vigtigare förhållanden; monne icke derföre man bör visa dem, att uti våra nationala beslut ligger redlig Svensk ordhållighet? Vidare Synes mig, att med afseende på sjelfva national äran, Riksens nu varande Ständers ögnamarke härvid bör fästas, om det ock skulle gälla en kraf» lernas större ansträngning, Anse vi nu möjligt, att detta företag varit för stort, för att icke nu och i alla tider betraktas såsom National-företag, skulle det nu, fast icke alldeles öfvergifvas, få ett så ringa Anslag, att det icke kan fullbordas; så är det svårt att förutse efterverldens omdöme, inför hvilken de qvarlemnade jordhögarne och djupa grafvarne skota secler ifrån secler vittna, att den Generation, som lemnat dessa märken efter sig, har företaget antingen af öfvermod beslutat, eller af vanmagt öfvergifvit, och då vi förutse detta omdöme, så synes mig, att vi åtminstone borde bevara för oss hedern af att hafva handlat ståndaktigt, och icke såsom vankelmodige ynglingar låtit en och samma sak kasta oss från den ena ytterligheten till den andra. Ridd. och Ad. Den jo April. Om Götha Canal-Discont för sin återstår endeOctroy-rättighet skulle sakn* hvad 1815 års Ständer så ädelmodigt offererat, huru och på hvad sätt skulle då de många olyckliga Actie» ägarne få sin nedsatta ränta? Jag inser svaret, som blir, hvarföre sago de sig icke bättre före?
Den från fordna förhållanden härflylande plägsed att nemi. hafva rang, heder och värdighet af alt vara ordfide på åtskilliga ställen torde kanske icke vara den mest ändamålsenliga dä man ej kan upfylla de dermed förenade åligganden utan måste lemna besväret åt andra. Jag tror således att, om man skulle inskränka sig till alt bifalla sednare mom. af Utskins förslag, så har man derigenom rättat det olämpliga deruti, att Kyrkoherden icke skulle sättas i tillfälle att bevaka de fattigas rätt såsom honom enl. kyrkolagen åligger. Jag vill äfven medgifva att han må kunna väljas lill ordfide och jag är öfverlygad om att han blir vald på alla de ställen der han dertill finnes lämplig. Det finnes väl ingen inom en församling som åtnjuter, och det med rälta, Den 21 Augusti. 357 eli sådant anseende som pastor i församlingen när han upfyller och motsvarar sitt dyra och vigtiga kall. Gr. Sparre. Erik: Jag vill till en början säga, alt då pag. 5 det står: ”under åberopande af B. St :s vid sist hål I ne riksdag afgifna underd. förslag, blifvit yrkadt, alt Kyrkoherden skall lå sig såsom en skyldighet ålagdl, att vala ledamot i socknenämnden, vid behandlingen af de ärenden, sorn röra fattigvården”, så är der uteglömdt ”med rättighet alt tillika kunna väljas till ordhde.” Motiveringen å pag. 0 rörer den fråga huruvida Pastor skall kunna väljas eller icke. Hvad den frågan angår vill jag förklara att jag icke skulle hafva något emot alt han skulle kunna fä väljas lill ordf:de i fattigvårdsstyrelsen. Men den frågan rönte så mycket motstånd inom Utsk:n all jag tror den icke hade mer än 10 eller 11 röster för sig raol några och 40. Jag är också öfvei lygad om att i händelse R. o. Ad. skulle fatta ett sådant beslut, det likväl icke skulle leda lill något mål emedan jag tror att de öfriga Stånden icke derpå skulle ingå.
Det var under arbetet där hon väcktes till särskild ömhet för » de gamla », ty efter fyllda 70 år emottogos inga pensionärer pä nämnda asyl. H v a d skulle det då blifva af alla dessa hjälpsökande, som med tårar bådo om en fristad för de tunga dagar, om hvilka det heter: de behaga mig i c k e? Alla dessa, som betygade, att de hade ingen på jorden, som vårdade sig om dem? Dessa frågor lade sig allt mera tungt öfver den varmhjärtade kvinnans sinne och störde hennes dagars ro och hennes nätters hvila. Följden blef ett fast beslut hos henne att ägna sig åt dessa gamla, som ingen annan tycktes tänka på. I c k e långt därefter lämnade hon sin plats som föreståndarinna vid asylen för pauvres honteux, och i november 1895 lästes i allmänna tidningar ett upprop undertecknadt af flere kända och högt aktade namn, af följande lydelse: Hemmet för gamla är namnet på en nyligen här i Stockholm öppnad fristad för åldriga, medellösa fruntimmer af bättre stånd. Den klass af hjälpbehöf vande, för hvilken denna fristad är närmast af sedd, skulle kunna kallas de uteslutnas klass. Oförsörjda änkor efter och döttrar af män, hvilka icke verkat direkt i statens tjänst, äro ej pensionsberättigade. I de fall — och de äro många — där man eller far ej inbetalt till någon pensionskassa, hafva de ej ett öres säker inkomst att påräkna. IDUN Kärleken är religionens mål, dygdens själ och lagens kärna. J. B. de Bossuet. 70- och 80-åringars ungdom och medelålder funnos ej heller de tillfällen till förtjänst, ej de inånga arbetsfält för kvinnlig verksamhet som nu för tiden — följaktligen ha de ej kunnat göra några besparingar. Oftast hafva de öfverlefvat sina lyckligare lottade vänner, som brukat hjälpa med hyran och annars vid behof sträckt dem en hjälpande hand.
Beträffande beloppet, hvartill lönerne n>å anses böra upptagas; så har Utskottet af ofvanberörde vid Utskottets derom förut afgifne förslag gjorde anmärk - 64 Stats AU t s k ot t e t s ningar , hämtat anledning, att samma förslag sålunda förändra, att Utskottet i dess ställe tillstyrker: dels att 3:ne nya Kronofogde - löner för nämnde 3 Län må på Stat uppföras till det belopp, som närmast öfverensstämmer med hvad för lika sysslor i Orten nu på Stat betsås, men hvilket belopp för hvar och en af desse nye Tjenstemän dock ej får öfverstiga 800 R:dr Contant, resepenningarne deruti inbegripne, dels ock att ny lön för 1 Häradskrifvare i hvardera af de 1 sistnämnde Länen må beviljas till 45o Rldr åt hvardera. fj I anledning af Utskottets Förslag, att, till fylU nåd i 100 R:drs lön för de Länsmän^ som icke redan åtnjuta detta belopp, anslå en viss summa för de Län, inora hvilka detta förhållande ägde rum, är inom Ridd. och Adeln af Herr HjertaGuslaferinrad t, att då Utskottet åberopat de allt mer ökade utmätningsauetionerne för Krono-restantier, såsom en anledning till löneförhöjningen, detta snarare vore ett ibland de vigtigaste skälen att afstyrka densamma, hvarjemte idels Herr Ribbing, Arvid> dels ock inom H. Bonde* Ståndet RiksdagsFull/nägtige från Jönköpings Län anmärkt, att ibland de omförmäldte
Stadshuset i den ryktbara Peder Myndes backe, der Carl XIII, då likväl endast förvaltande den spira, han sedermera bemästrade sig, höll Thorild häktad 1792 och under Bernadotte kapten Lindeberg var inspärrad 1834, – en plats, der medborgerligt blod flöt natten till den 20 Juli 1838, samt hvarest thordönets herre gaf sitt misshag tillkänna, medelst ett förfärligt naturuppträde midsommarsdagen 1839, konungens namnsdag: i staden, slottet med sin luftiga taklist af smakfullt gallerverk: Riddarholmens genombrutna torn: Ladugårdslandskyrkans rotunda: sjukhuspalatsen på Kungsholmen: operahuset och prinsessan Sofia Alhertinas palats: det lilla katholska kapellet på norra Smedjegatan, antydande så många påfliga förhoppningar, beräkningar och lidelser: och observatorium, kärleksfullt riktande sina många tubers ögon mot det tindrande fästet. Der, Mälaren, den så ofta och så rättvist besjungna Mälaren, med sina vackra stränder, sina lockande holmar, öfversådd med fartyg, än mörka och fräsande, som med hvirflar af svart rök ge skugga åt den molnfria luftkretsen, än flygande på högt upplyftade, vidt utbredda vingar, hvita som svanens, medan små granna slupar och roddbåtar kryssa i olika riktningar på den mörkblå vågen. Här, skeppshvarfven: saltsjön, bugtande sig i hundratals vikar och, så långt ögat når, beströdd med svällande segel, svajande flaggor, fladdrande vimplar: den täcka Kastellholmen med sitt lilla flaggbeprydda torn på höjden, snarare förtjusande än förskräckande, till trots, nej: i kraft af sitt hotande krigiska tillbehör: Skeppsholmens mörka, lummiga alléer:
"John!" hviskade hon inom sig. "Förlåt mig, jag är ju din egen. Jag älskar ju dig af hela min själ. Förlåt! Var inte ond, jag kan inte lefva, om du är så der kall och oförsonlig!" Hon lyfte sitt hufvud från dynan. Kanske ämnade hon säga detsamma högt, men John hade redan hunnit somna. Tungt och jemnt andades han och visste ej af några qval. Alma sjönk tillbaka på sin bädd. Dagen derpå kom det främmande. Herr Nymark och borgmästar Lagander hade farit ut att segla, men då vädret blifvit lugnt, hade de vikit in hit, fastän de visste att herrskapet Karell redan var i flyttningsbrådskan. Alma var svag och trött och dessutom nedslagen till sinnet, ty John var allt ännu lika ovanligt allvarsam och uppehöll sig nästan ej alls på hennes sida. Hon skulle ej haft lust att taga emot främmande; hon tyckte att hon ej skulle orka hålla dem sällskap. Derför var det först hennes afsigt att ej visa sig, utan låta herrarna sköta sig sjelfva. Men så kom hon att tänka på att John kanske skulle upptaga det illa; han skulle tro, att hon var ond sedan i går och derför drog sig undan. Och dessutom kom hon att tänka på hvad Nymark hade sagt om kärlekens natur hos mannen "I kärleken är kvinnan slaf och mannen herre, fastän det borde vara tvärtom ... låta sig beundras också af andra män ... uppegga deras kärlek..." Hon beslöt gå in. Tog en vackrare klädning på sig och kammade håret ner i pannan, ty hon visste att det klädde henne. Nymarks blick ljusnade, då hon steg in i salongen, och i båda herrarnas sätt syntes genast denna tysta beundran, som alltid gör intryck på kvinnan. Alma tog plats i soffan, John satt der bredvid i en länstol och Nymark midt emot i gungstolen. John var allvarsam och fåordig, men utan att bry sig derom underhöll Alma ett lifligt samtal med gästerna. "Det var trefligt, att ni kom," sade hon. "Nu dröjer ni här hela dagen, inte sant?" "Det beror af er," sade Nymark. "Bra. Då far ni inte bort förrän sent i afton." Alma märkte, att John betraktade henne en smula förvånad.
Då härtill kom den samtidigt inträffande hastiga försämringen af landets gångbara mynt, som inom få år förlorade hälften af sitt värde och derutöfver, måste följden blifva, att priset å fasta Egendomar, uttryckt i samma mynt, lika hastigt steg i ett alldeles ovanligt förhållande, hvarigenom en ny art af handelsspéculation framkallades, för ett Lands allmänna välstånd visserligen en af de vådligaste, nemligen speculationm på fastighetsköp. I stället för att i vanliga tider förvärfvandet af fast egendom merendels föranledes af det så naturliga begäret, att nedlägga besparade behållningar i besittningen af en egen, örn än aldrig så liten, del af fädernejorden, och sålunda liksom fästa sig och efterkommande vid densamma med nya band af interesse, minnen och tillgifvenhet, så köpte man nu ofta, knappast egande första afbetalningssumman, i hopp att, innan de återstående liqviderne behöfde fullgöras, kunna sälja med en Banco-Utskts Betänkande. N:o 92. a5 en vinst, i förhållande till den verkligen använda summan, jemförlig med den, en köpman påräknar af en lyckad, serdeles vågsam speculation. Ett sådant förhållande kunde icke länge räcka. Upphörandet af de orsaker, som höjt varupiisen, sänkte dem åter} i stället för den oafbrutna myntförsämringen inträdde en, ehuru kort, reaction af myntförbättring (åren 1812-1814); fastighetsspeculationerne upphörde, men de hade gifvit en stor del af Rikets jord nya egare, saknande den sjelfständighet, utom hvilken hvarje näring tynar. I detta förhållande torde orsaken böra sökas till den känsla af obehag, som, ehuru omedvetande af sin orsak, gaf sig luft vid 1815 års Riksdag, ett Riksmöte för öfrigt öppnadt under så rika anledningar till glädje och tacksamhet. Genom nya Sedelemissioner hämmade Rikets Ständer myntförbättringen, och Banken öppnades för fastighetsoch odlingslån. Ehuru dessa voro stora nog att förlama Bankens förmåga att åter sätta sig i tillstånd att göra rätt för sig, voro de ingalunda tillräckliga att afhjelpa fastighetsegarnes förlägenhet.
»Nu är vi framme.» Frälsningsarmeens kyrka ligger inkilad mellan två stora hus. Nog måste deras innevånare ha det lugnt, tänkte jag, när jag väl fick klart för mig hvilken operareligion Frälsningsarmeen egentligen är. Det här var som Varieten. Något hade jag föreställt mig, men det räckte alls inte till! Ja, kan man kalla sådant där skoj för religion, så hade inte Vår Herre någon mening med sitt lif här på jorden, ty om någon värkade i det tysta, så var det Han. Massor af gardister var där, och gardister i all ära, men i tilltäppta rum är de inte trefliga. Därtill jäntor, som fnittrade riktigt opassande, och pojkar, som knuffades, så det var en riktig skam. »Nej», sa jag till sist, »det här står jag inte ut med. Mellan Guds hus och den här tillställningen är lika långt som mellan en mormon med 20 hustrur och en ärlig kristen med en.» »Och ändå finns här så många som tror», sa Ester. »Se bara där och där, hvilket äkta uttryck de ansiktena ha. Men tyst, nu börjar vittnandet!» Den ena skråpukshattsdamen efter den andra trädde fram och berättade hvilka dåliga personer de varit, innan armeen fick tag i dem – men nu var de frälsta en och hvar eviga en. »Tack söte Jesus, tack söte Gud, Gud vare prisad, prisad vare Gud», ackompagnerade de andra och slog i luften som om de sett flugor. »Kom, så går vi», sa jag. »Men Hök, då?» »Han får vara. Man kan inte göra mer än man står ut med. I detsamma trädde en några och trettio års mann med magert ansikte, ljusblå ögon, smal, eldröd mun och små krusiga polisånger upp på estraden och började att tala. Vid de första orden kände jag igen honom. Det var Höken, fast han var betydligt fetare på den tiden jag kände honom. Lätt att prata hade han alltid haft, men nu strömmade orden ur honom som när en bäck störtar utför en backe. Han fäktade med armarna, himlade sig, höjde och sänkte rösten som den värsta aktör!