Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
d e n tid Binder det att f å luft, tan att hon men väcka Hon på kvaft brinnande äktenskap enda plikter hem denna en rädd för sig kedja hade varit så g o d t s o m af f e s t d a g a r. än en gång hade h o n velat stanna från mat en bjudning; men följt mottagas med hemma m e d för Redigeras af Sophie Linge. Bidrag Mer tacksamhet. Logogryf. Jag sällan stilla är, jag stryker jämnt omkring, Och de förslappade j a g välment stärker; Om de ä ' vridna, det gör ingenting. Min järnkraft rättar hvarje fel jag märker. Jag varmt och smidigt torkar hvarje tår, Och dimmorna jag emot höjden tvingar; Ja, till o c h med på mannens bröst jag rår, Om det är vekt, jag det till stadga bringar. Nu äro de nog representerade, De tio små gåtungar nätta, Som alla befinnas placerade På gissningsområdet lätta. För lifvet nödvändigt inandande; En höstens rikt yppiga b l o m m a; En uppå en bergsklippa landande; Ord innehållslösa och t o m m a; Säg, hvad är den febersjukt skrattande; Säg ock hvad gör nordanstormen; Hur ropas till kissen, den snattande; En skogsprodukt, långsträckt till formen; En » läppjande », stundom » berusande »; En konung bland träden i skogen; Insjöns af västan sig krusande; att och det att fast v i d sin kärlek, men det var som än icke kunna allt Hon hon ä l s k a — är d e t ej s v å r a r e annat?! gick fram Den kunde Hans och blinda ställde både kritisera o c h ansikte sig b r e d v i d beundran föreföll var borta, analysera. henne nästan som när hon betraktade honom. underter Ingen ej på de dolda ty s i g allt till d e t märker en krafterna, något, för en förrän e n d a grushög, ur hvilken att söka att lefva rädda på, en o c h annan så g o d t sig g ö r a låter.
Viken, de skola säkert, hvar i sin stad, hemma i sina hus, taga fram den Heliga Skrift och läsa deruti, på sätt jag sagt; ty ingen af eder är så fattig, att den icke med någon uppoffring förmår skaffa sig ett exemplar af denna nödvändiga bok, som jag gerna vill utlåna till dem den saknar, tills de hunnit skaffa sig medel att sjelf lägga sig till en dylik, och den detta icke vill eller bryr sig om, den blifver icke heller uppbygd af sammankomsterne i Viken, eller huru, mina barn? «Jo, de’ ä’ visst sannt! De’ har visst sin riktighet! Det kan ingen neka för» etc., hörde man sorlas i stugan. Elin neg djupt och trädde åt sidan, lemnande rum åt Abraham, hvilken nu skulle afhandlas, och som steg fram tölpigt, som han gjorde allt annat, bockade sig, men det så oberäknadt, att han kom midt öfver bordet, samt stötte omkull, med sin under bockningen rakt bakut utstående söndagskäpp, en pojke, så att en annan pojke fann sig befogad att knuffa till honom och säga: «pöts intet!» Af allt detta blef Abraham mycket perplex, och sade: «Tackar som frågar!» då kyrkoherden sporde honom om han glömt sin katkes sedan i somras, och då presten upprepade sin fråga, svarade han: – Ja varsch! hvart eveligt ord; men Elin har lärt mig och pluggat i mig omigen, så nu kan jag’en igen, hur länge det varar. Kyrkoherden bläddrade litet i «den smala boken» och frågade derefter: – Hvaraf hafver Gud i begynnelsen skapat all ting?18 Abraham knäppte ihop händerne andäktigt, men lät ändå tummarne valsa omkring hvarandra och svarade efter ett kort betänkande: Himmel och jord, och allt det som deruti är, både sunligt och osunligt. – Du lärer icke hört hvad jag frågade – sade kyrkoherden – efter du svarar så – och dermed upprepade han frågan till Abraham. – Tyst! lä’ me’ se! – sade denne. – De va’ just intet så alldeles rasande, det jag sa’, lell, för det ä’ bara nästa svar. Länger bort ä’ de’ intet.
I allmänhet böv man stadga den grundsatsen att de utgifter, landstinget har att bestrida, skola bestridas roed de på kommunen uttaxerade medlen. Det är således endast vid större förelag, sorn det kan komma i fråga att uptaga lån. Under sådane förhållanden tror jag det vara högst nödvändigt att stadga att för bifall till låns uptagande fordras 2/u at de afgifna rösternas antal. Jag instämmer derföre med Gr. af Ugglas i alside på mom:t d) i denna 40:de g. Hvad det beträffar att utländskt lån helt och hållet skulle förbjudas, tror jag det ingalunda vara lämpligt, enär det är naturligt att hvar och en som lånar, söker att lå pengar på bästa vilkor, och då bär väl ej nekas honom att, om det är honom möjligt att få pengar till bättre pris utrikes än inom landet, begagna sig af en sådan fördel. Vi återkomma vidare till denna fråga vid g 58. I afs:de på denna § 40 instämmer jag, såsom jag nyss nämnde, i Gr. af Ugglas’ förslag. Gr. af Ugglas: För min del har jag visserligen ingenting emot att lån uptagas för nyttiga företag, hvaraf icke blott vi sjelfva, utan möjligen i ännu högre grad våra efterkommande hafva nytta; men jag vill att bestämmandet, huruvida låu skall uptagas, icke bör bero på den förseglade sedeln, utan att detsamma genom öfvervägande pluralitet bör afgöras. Jag anhåller dedore lortlaraude om bifall till mitt förslag. Gr. Sparre: Äfven jag tror, lika med föregide talare, att icke allt för fria händer bör lemnäs i alside på låns uptagande. Hvad särskildt utländska lån beträffar, böra de uptagas med största varsamhet och om möjligt helt och hållet undvikas. Det förundrar mig verkligen, att både komiterade och Utsk:t försummat att taga till mönster i detta alside den Norska kommunallagen, hvilken i flere afstden torde kunna tjena till efterrättelse.
Af inkomna meddelanden finner man, att denna utdelning ofta skett till årets kvinliga nattvardsungdom. Glädjande att omtala, synas lromiténs åtgöranden för de srenska allmogeflickornas basta icke hafva varit utan frukt, utan har utvandrin gen åtminstone i vissa trakter aftagit, enligt hvad bref och underrättelser derifrån meddela. Patriotiska sällskapet, som lifligt behjertat det med komiténs verksamhet afsedda målet, har, utom de i föregående årsberättelse omnämnda 300 kronor, tilldelat komitén ytterligare, 1 5 0 kronor. Oaktad t denna gåfva, samt .oaktadt författarinnorna till de utsända småskrifterna icke önskat alt för sitt arbete mottagn nAgot författarehonorar, har likväl kostnaden för dessa skrifters tryckning och utsändande varit för stor, att med komiténs inskriinkta tillgångar kunna bestridas, utan häftade komitén derför vid iiirets slut i skuld, ehuru af mindre betydenhet. Grundad förhoppning finnes likväl, att inom kort medel skola erhållas till dess gäldande. Styrelsen för Drägtreformföreningen &amp; r nu att fKr föreningen framlägga redogörelse för det senast förflutna arbetsiret, hvilket i %tininstone ett hänseende varit af mer ingripande betydelse för föreningens fortraro .och utvecliling samt tillfört föreningen flere bevis på, att drägtreformens sak ännu i vårt land omfattas med intresse. Under det g h g n a Aret har nämligen föreningen såsom en fritt arbetande, sjelfständig sektion ingatt i Fredrika-Breiner-Förbundet på de vilkor, att den eger uppbära sin egen årsafgift, erlägger till förbundet 5 procent af åraafgifterna, men ej af kapital eller af de donationer, soin möjligen kunna tillfalla föreningen, - afgiften beräknas för kalenderå r och har förbundet viilvilligt nog ej förr an frän detta års början af sin styrelse, velat uppbiira densamma - har rätt att sjelf utse af densamma, samt kan i likhet med förunder det förbundet utser bundet, om förhallandena sä skulle kräfva, upphiifva den ingångna förbindelsen.
Hermansson hade, den tid han var statssekreterare, undertecknat freden emellan Sverige och Preussen, och Sveriges moder, Preussens dotter, erinrade sig nu denna lyckliga tillfällighet på ett så smickrande sätt, att det ju fordrats lika stor brist på belefvenhet, som öfverflöd på köld, för att besvara hennes framställningar med ett tvert afslag. Presidenterne grefve Cronstedt i Kammarrätten och baron Löwen i Statskontoret kunde lika litet motstå all den ovanliga gunst, hvarmed de nu oförmodadt öfverraskades. Endast presidenten Fredenstierna i Svea Hofrätt och den ryktbara tidskriften «Ärlig Svensks» författare, presidenten Oelreich i Kommerskollegiet kostade det på den högdragna furstinnan att nödgas smeka, och tonen och blicken sade något helt annat, än de söta ord, med hvilka hon sökte värfva dem för sin plan. Rysslands ambassadör, grefve Osterman, den förste, som gifvit ton åt underhandlingars bedrifvande genom Beylons organ och i hans mindre bemärkta rum, iakttog med spänd uppmärksamhet hofvets nya uppförande, och sökte i anledning deraf utforska föreläsaren. Ambassadören gjorde honom flera besök, ökade sina artighetsbetygelser, upprepade sina vänskapsförsäkringar, talade om sin kejsarinnas erkänsla och förespeglade utmärkelser, gåfvor och pensioner. Schweitzaren låtsade den fullkomligaste okunnighet om hvad Ryssen ville veta, – en okunnighet, som Osterman alltför väl insåg vara en list, för att leda honom bakom ljuset. Det stötte i högsta grad den förnäme diplomatens egenkärlek, att hans bemödanden strandade mot slugheten hos en simpel föreläsare; att han förgäfves nedlåtit sig att med honom umgås på en förtrolig fot, att till och med söka hans vänskap: ja, att föreläsaren understod sig att vilja draga ambassadören sjelf vid näsan. Osterman förgrymmades, och det må man ej förtänka honom; men han förifrade sig, hvilket åter icke kan ursäktas en diplomat. Han bröt med den förtegne konungatjenaren, och sökte derigenom hämnas den förödmjukelse, han af honom ansåg sig hafva lidit.
Efter den upplysning, som Ordföranden i Exped.Utsk. aflemnat, och då jag dessutom känner, att tvenne Stånd bifallit betänkandet, anhåller jag att få afgifva mitt yttrande till protocollet i tvenne exemplar, samt att det ena exemplaret må blifva meddeladt det Stånd, som återremitterat Exped.Utsk:s betänkande, på det att, i händelse detta Stånd instämmer i min framställning, någon större besparing må kunna vinnas medelst ett i ämnet förändradt beslut. Jag vill påminna mig, att BondeSt, afslagit betänkandet. Gr. Snoilsky: Jag får vördsamt anmäla, att Presteoeh BorgareStånden bifallit betänkandet, hvilket BondeSt. deremot afslagit, så att endast R. o. Ad. återremitterat nämnde betänkande. H, Ex, Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad, tillät, att Gr. Cronhjelms anförande fick med de öfriga RiksSt, communiceras. Bifölls, | Hr Stedt, Claes, uppläste följande: Frånvarande, då Frill. Sprengtporten motion ang:de brännvinsbränningen remitterades, utbeder jag mig att i detta vigtiga ämne ytterligare få fasta R. o. Ad:s samt Utskms uppmärksamhet på de fall, hvaruti Frib:s och mina åsigter äro olika. Jag medgifver, lika med Frih., att husbehofs - Den 8 Mars f. m. 6t brännvinsbränningen, sådan den nu utöfvas, är den skadligaste, och kan ej tydligare ådagalägga att, efter min öfvertygelse, denna sats är riktig, än då jag, för bestyrkandet häraf, hänvisar till Gr. Björnstjernas förträffliga arbete om beskattningens grunder; men uti sättet att tillvägabringa en bättre eller mera oskadlig, derom tänka vi olika.
Emellan eder, och du lofvar mig Som stöter intill detta, och om Jarlen Att lemna resten åt din makes skön? 131 Ja, blott du icke kommer förr'n jag kallar. Rätt har fru Sigrid! BOTVID. INGRID. BENGT. SIGRID. Låten henne råda! Det må så bli! Blott jag ej ångra får Min eftergifvenhet för eder vilja! SIGRID. Det skall du ej min Bengt! Kom, Inga-lill! Vi skynda till gemaket; du skall pryda Mig hastigt nu, att jag må fager bli, INGA. Så att jag finner nåd för Jarlens ögon! J ären fager nog, min hjelp förutan! Nej, Inga-lill! Jag vill det smycke bära (de gå till höger). Sjunde scenen. BENGT. BOTVID. INGRID. (sedan) SUNE. Än dröjer Sune, ingen synes till... BENGT (vid fönstret). INGRID. Som Bengt mig gaf det skall mig styrka ge! Tänk om min broder kanske ändrat sig? (går ned) Om allt ett misstag var af Härved Boson. Hvad tron J, prior? Så är det bäst som sker, det är min tro! Den enkla satsen jag besannad sett I alla lifvets skiften, ädle herre! SUNE Att hvad än må hända, Nu syns ett väldigt dammoln uti fjerran, Och vapen jag mot solen glänsa såg! BENGT (hastigt från höger). Det stiger redan öfver skogens toppar Vid sjöastranden! (raskt) (skyndar till fönstret). Min raske Sune, och säg till att porten Skynda ned till Kol Han öppnar strax och sänker vindbron ned, Samt att han mottar Jarlen höfviskt, följd Af väpnare och svenner, mälande SUNE. Att jag på jagt med mina gäster dragit. Ja, herre! (går genom fonden). J, svärmoder månden gå BENGT (till Ingrid). Till eder make och till gästerna Samt hindra dem att upp till borgen komma, Ty såge Jarlen nu herr Knut, så vore INGRID. Det visst ej bot för vreden som han bär. Rätt hafven J, min måg, och jag vill söka
Jag vet sålunda icke, hvarföre man nu skulle besvära Konungen med en skrifvelse, då man i allt fall på annan väg kan få de ifrågavar. böterna åter upplifvade, särdeles då det skulle innebära alltför mycken inconseqvens att, sedan man vid 2:ne riksdagar förnyat en anhållan, vid den 3:dje riksdagen komma med en alldeles motsatt begäran. För att undvika en sådan inconseqvens å R. Sl:s sida, och då något behof icke är förhanden att begära upphäfvandet afen författning, sorn ändock inom i år upphör, anhåller jag om propos. till afslag å betänk., hvilket också är det beslut, hvaruti åtminstone ett annat RiksSt* slädnät. Frih. Hamilton, Hugo Adolph: Hen siste värde talaren har för sin begäran om afslag å Ulsk:s betänk, ej anfört annat skäl, än att man borde undvika inconsequens AR. St:s sida, enär man kunde hoppas, att Konungen ändock skulle åter införa de ifrågavar. böterna, sedan det ofog, som öfverklagas, visat sig såsom följd af deras borttagande» Jag kan likväl svårligen tro, att man bör drifva consequensen så långt, att icke R. St., då de i välmening för folket begärt dessa böters afskaffande, men numera inse sitt misstag, sjelfva böra söka alt få detsamma rättadt. Mig synes det snarare hedrande för R. St. att här taga initiativet och säga: utgången har visat, att saken icke'bär sig, och vi anhålla derföre, att böterna må åter införas. Räddhågan för inconseqvens tror jag annais skulle inleda R. St. blott till envishet, utan behörigt afseende på rättvisan och nyttan. Hr af Dalström, Gust. Jac.: Jag instämmer med Gr. Cronhjelm i begäran om afslag å Utsk:s betänk.* men anhåller att med några ord få utveckla min åsigt i ämnet. Jag anser som en medborgerlig pligt att sjelfmant betala sina kronoutskylder, emedan hvar och en bör gälda något för det skydd, han njuter af staten.
För en kort t d sedan måste en Adelsman, som, bosatt i Wermland, gjort konkurs, göra en resa lill hufvudstaden endast för att aflägga gäldenärs-edcn inför Hofrätten, derefter och sedan Advokatfiskal en, uppå Hofrättens fråga derom, förklarat sig icke ega anledn. lill annrärkn. mot gäldenären, nödgades Hofrätten till honom säga: ”Ni behöfver icke längre uppehålla eder här”. Denne man fick sålunda tillryggalägga en resa af öfver (i() mil fram och tillbaka endast för afläggandet af denna ed. Kan det sålunda vara en förmån för någon, att Hofrätterne skola nptaga sådana mål i törsta instansen? uti underrätterna är blott en domare, som handlägger målen, hvaremot inom Hofi ätt 5 ledamöter skola dermed sysselsättas, hvilket, hvad konkursmål angår, är öfverflödigt, ty större delen af de deri förekommande frågor öro af den enkla beskaffenhet, att de vanligen stanna vid första domstolens beslut. De mera tvistiga frågorna åter dragas gemenligen genom alla instanserna. Vid besvarandet af frågan om de öfriga Ståndens privilegier glömde jag, att nptaga den här gjorda invändningen, att BondeSt. skulle hafva en egen serskild domstol i så måtto, sorn nämnden utgöres blott af bönder. I anledn häraf torde det tillåtas mig att få omnämna, hurusom vid denna riksdag fråga blifvit väckt derom, att äfven andra än Bönder skola få väljas lill Nämndemän, och att sättet för nämndens tillsättande skall förändras. Denna fråga har LagUtsk. uptagit och den skall inom korrt tid komma under R. St.:rs pröfning, och antages det i denna syftning gjorda förslag, lärer man icke längre kunna påstå, att BondeSt. har en privilegierad domstol. Såsom ytterligare skäl för bibehållandet af de s. k. fora privilegiata, har man åberopat möjligheten, att kunna i fullständigt skick försätta Riddarhusets genealogier, men jag bekänner upriktigt, alt jag icke kan inse, att i detta hänseende någon fördel kan upkomma.
Nu finneg väl få , sorn äro obekante med en slik beräkning, eller vid jemförelse icke inse, att då Prestön, sorn skall tillsättas, icke deltager uti val af sig sjelf, förhållandet icke år enahanda med de,t, då Presten har decisions-rått vid lika röster. flan deltager uti sednare fallet i någon mån i det beslut om sin egen fördel, som ex-, empelvis, vid de oupphörlige Prestegårdsbyggnaderne och reparationerne, eller sorn är detsamma , han år Domare i sin egen sak, I afseende på verkställigheten af Sockneståmme-beslut, heter det att Kronobetjeningert skall , på Pastors begäran , dertill lämna handräkning, deröfver Konungens Befallningshafvande hand håller. Om man nu erindrar sig, att Pastor må, om han så för godt finner ansvarslös af slå en kronobetjentes begäran om Socknestärnma, så skall man med någon billig harm fråga , hvarföre å den ena sidan, skall gifvas så mycken egen pröfningsrått och å den andra, så oinskränkt pligt att efterkomma något , som vål kallas begäran , men då det ej får vägras , åger alla egenskaper af en befallning, 393 Den 3 Martii, Åter en ofullkomlighet i denna ensidiga författning; den yppar sig uti 4 $. sorn stadgar, att rättigheten att inställa sig vid Socknestäm^ ina och att där yttra sina tankar, tillkommer endast dem , som inom Församlingen äga fastighet, med tillägg af de personer, sorn hafva rösträtt vid Prestval , men med undantag åter af dem , som efter afhandlingar, bruka enskildte personers jord , så vida de icke åro med ägarens fullmagt försedde. __ Härigenom utestånges ju en betydlig andel af medborgare från en rättighet, som synes icke böra fråntagas dem, hvilka skola utgöra onera af jorden.
Denna summa bör efter min tanka användas till uppköp af fullblodshingstar, icke af ston, ty efter min öfvertygelse är del misshushållning att föda upp fullblod i Sverige. Afkastningen efter det ringa antal fullblodsston vi kunna äga, är otillräckligt att deraf kunna påräkna erhållandet af goda beskällare till fullblodets fortplantning. Af 10 ston kan efter 6 års förlopp knappt erhållas en god 5-årig beskällare, hvarigenom denna blir mycket dyrare, än om den inköpes från England. I detta land har man dessutom valet ibland tusende, och kan sålunda få ännu bättre passande för vårt behof, än inskränkas till det ringa val af hemproducerade hingstar. Den långa Svenska vintern hindrar dessutom kastreringen, nödvändig för fullblodshästens utveckling. Pä grund af dessa skäl, anhåller jag Den 12 Februari. 311 Om återremiss af Utsk:s betänk., i hopp att den begärda summan lilistyrkes af detsamma. Frih. Cederström: K. M:s begäran om 10,000 r:dr till inköp af hingstar för stuterierna, är naturligtvis begärdt för en gång, och icke alt utgå med en tredjedel för hvarje är, och det är klart, att om Konungen vid hvarje riksdag lemnar en propos. om hvad som behöfves för dylika inköp, så är det bättre, än om ett visst årligt anslag begärdes. Jag instämmer med dem som begärt återremiss af denna punkt, och i motsats med StatsOtsk:s conclusion, i östar jag för bifall till detta anslag, just derföre att hvad som är begärdt, blifvit beräknadt efter behofvet och icke derutöfver. Hr Lagerhjelm: Jag är förekommen af de talare, som redan yttrat sig, och får, under instämmande med dem, begära återremiss af denna punkt. Frih. Hermelin: StatsUtsk. yttrar, att införande af hingstar af mindre värde vore utan ändamål, och skulle icke på något tillfredsställande sätt förbättra våra hästracer.
— Enl. K. M:s Nåd, Den 14 Februari. 411 Propos. har det af Sundliels-Colhm esomoftast blifvit anmärkt, alt det nästan öfver allt i Iliket visat sig, att ynglingar, vid fyllda 20 är, icke ega den kroppsstyrka, som erfordras, för att anses vapenföra. — Då nu Uisk. yttrar: »Ynglingen, om han ärförnståndig och eftertänksam, önska,r också sjelf,\ att, ju förr ndesto hellre, fullgöra sin vapenöfning, på det lian icke deraf uma uppehållas att välja yrke.” — .lag får härpå svara, för alt begagna Utslcs till en del egna ord: Ynglingen, om han är förståndig och eftertänksam, önskar väl också sjelf, då han icke eger nog kraft och styrka att fullgöra sina vapenöfningar, hellre välja sitt yrke något sednare, än alt för tidigt börja denna beväringsskyldighet, hvarigenom hans krafter skulle öfveranstränga*, och härigenom för lifstiden kunna verka menligt på hans helsa. Ulsk. vtlrar: *vid upnådd myndig ålder, och ännu mera rvid 25 år, anförtros äfven den unge mannen, synnerligast rpå landet, håde kommunala och enskilda updrag.n Då fäderneslandets försvar och ynglingens väl för lifstiden mera kan vinnas genom K. åhs Nåd. Propos., skall delta upolFras för att icke några kommunala och enskilda updrag skola fördröjas ett år? Utsk. yttrar: aden nådigst föreslagna fr arn flyttning en vskidle dessutom medföra att b ev äring s skyldigheten först vid rfyllda 26 års ålder uphörde Dä i fredlig tid sista beväringsklasscn icke har någon exercis, vet jag ej hvad det är för svårighet, att qvarstå i beväringsåret; — och om det gäller att utgå i krig, hoppas jag, att den nrtge mannen, emellan 25 och 26 års ålder, gerna skall tillbjuda sitt fosterland sin tjenst och gagna det, så väl som mången öfver 26 års ålder cj pligtskyldig man.
Regina, på hvilken torphustruns besynnerliga begäran utöfvade något magiskt välde, fann icke för godt att afslå denna begäran. Emellertid ville hon hellre göra det sjelf. Båda sågo de nu på den blottade axeln. Nära till vecket emellan ryggens skulderblad och armen kunde man märka ett temligen tydligt H H. Dessa bokstäfver voro nästan för ordentliga för att ha kunnat uppstå genom födelsens slump. Troligare var att de blifvit på något konstigt sätt ditsatta, kanske inbrända. Vid denna syn drog torpargumman med all kraft Regina ur rummet och bort till Reginas kammare. Och när detta var skedt, svimnade hon. – Hvad i frelsarens namn kan detta betyda – stammade Regina i det hon famlade efter en ättikeflaska. När gumman slog upp sina ögon, sade hon matt: – Hvilken lycka det var ... nej, det var Gud, som gaf mig kraft att icke i hennes rum falla till golfvet. Hon hade vaknat deraf, blifvit skrämd deraf och kanske dött af skrämselns följder. Min Johanna! – Vi kalla henne Stella – menade Regina. – Men om det nu är ... nej, emedan det nu är den Johanna, som jag burit på mina armar, då hon ännu var så liten, så liten, skall jag då inte få kalla henne med samma namn, som då ... Johanna. Regina såg på henne förvånad. Månne hon nånsin haft en flicka, som hetat Johanna? Månne hon sjelf tror uppå hvad hon säger, menade i sina tankar Regina. Slutligen sade hon: – Men hvarföre har ni inte förr kommit hit, hvarföre just i dag? – Jag kan inte förklara det för er, men jag vill tala med pastorn. Hvar är han? Är han i sin kammare? Hvar är hans kammare? Visa mig dit. Detta var snart gjordt och Inttilä torphustrun befann sig inför presten. Fall kunna gifvas, att en menniska, vare sig af bättre eller sämre stånd, inför en rättskaffens prest darrar mera, än vore han en af jordens mäktige, en furste eller konung. Det räckte länge, innan torphustrun kunde få fram ett ord. Ortman kunde gissa att det var fråga om något, af särdeles vigt för denna qvinna.