Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en sådan föreskrift icke finnes, hvilket jag nu icke erinrar mig, så lärer dock aldrig komma i fråga, att handelsdisconten skulle kunna upplåna mer än riksbankens halfva grundfond, d. v. s. 17 millioner, och exemplet är således icke hit lämpligt. — Medan jag nu har ordet, torde jag slutligen sjelf få tillkännagifva, att i 8 § af mitt förslag finnes ett ord, som tilläfventyrs kan missförstås. Der står nemi. ”odisponerade tillgångar”, och man har sagt mig, att detta kunde tydas derhän, att de a5 proc. af grundfonden, som skola sättas i allmänt förvar, icke skulle få inberäknas bland tillgångarna. För att rätta ett sådant missförstånd, torde det vara bäst alt i stället sätta: ”icke pantsatta tillgångar”; ty min mening har varit, att bland tillgångarna skulle beräknas alla hypotheker, som verkligen äro banken tillhöriga, d. v. s. icke underkastade någon annans anspråk i följd af panträtt. Jag anhåller således om propos. på milt förslag med denna rättelse. Hr von Troil, Emil: Vid öfvervägande af det ämne, sorn nu är under öfverläggning, är nödigt att erinra sig dea egentliga anledningen till den här föreslagna särskilda lagen för bankrörelses bedrifvande, hvilken också efter min tanka är den vigtigaste af alla, nemi. att dessa banker komma att utgifva en mängd sedlar af icke synnerligt hög valör, som hastigt skola gå ur hand i hand, utan att de, som skola emottaga dem, alltid äga tillräcklig insigt för att bpdöma deras säkerhet. Om således dessa b:cosedlar skola uppfylla sitt ändamål såsom allmänt bytesmedel, fordras, att stats - 336 Den 17 Mars f, m, magterna pä förhand borttaga allt misstroende hos allmänheten i detta afseende. Hvad åter beträffar de förbindelser, sora utgifvas utan afsigt att göras löpande man och man emellan, d. v. s. privatbankernas till sina långifvare utgifna förbindelser, så tinner jag ingen anledn. för statsmagterna att blanda sig deruti, ty de bero på hvarje enskild långifvares fria pröfning.
”Och af det ädla ledd, och af det sköna närd, ”Blef van i allt att se, i allt sig föresätta ”Det enda värdiga, förnuftiga och rätta: ”Hon kan ej tveka om sitt stora ändamål, ”Ej äflas till ett ljus, som ej dess öga tål, ”Ett ljus, som ändå skeft ledsagar hennes öden, ”Och slocknar för en flägt — och tändes först i döden. ”Fast hon ej verldars gång och väsens mål förstod, ”Hon känner inom sig, att Skaparen är god, ”Och menskan säll i dygd, och väljande i handling, ”Och segrande i hopp, på öde och förvandling: ”Och då, till jordens väl, sitt hjertas skärf hon skänkt, ”Sin tankes till dess ljus, men mera gjort än tänkt, ”Men andras sällhet haft till villkor för sin egen: ”Mot lifvets dolda gräns med lugn hon nalkar stegen, ”Och flyr, ett tröttadt barn, i famnen af sin Far, ”Der slöjan faller ner, och sanningen står bar.” Föräldrar! Fostrare! Det är för Er jag yrkar De enkla lärors bud mitt eget hjerta dyrkar. Kanske blir menskan jemt den samma, som hon var, Och hennes åldrar blott en fortsatt barndoms dar: Men skall, en klarnad stund, det höga vishetsbudet Bli hördt i alla bröst, och skall det stora ljudet Af fria pligters lag gå ut i alla land; Så är det endast då, när, i harmoniskt band Af sinne och förnuft, hon känner nog sitt svaga, Att ej med brådspänd flygt till slutna verldar draga, Och känner nog sin kraft, att, utan straff och lön, Sitt hjerta dygden ge, för det att den är skön. Så talar Känslans röst, af Vishetsläran gillad, När den i menskobröst får tala oförvillad. Hvar oförderfvad själ har känt, om ej förstått, Det goda såsom skönt, det sköna såsom godt. Först när begreppet skiljt hvad hjertat har förenat, Då blef det menniskan af Himmelen förmenadt I oskuld att bebo det lugna paradis, Der, enig med sig sjelf, hon lefde glad och vis. Förjagad derifrån, hon vänder ej tillbaka;
Dä det emellertid iir en skyldighet att tillse, att det behöflig!) ej sker på bekostnad af det ännu behöfligare, och sakkunniga personer, som här äfven torde komma att yttra sig, anse ett fyrskepps anbringande i Grund kal legrundet, som i nästa punkt af Betänkit afstyrkes, och derom myndigheterna, då bottnen omkring grundet ännu icke blifvit tillräckligt undersökt, förklarat sig förhindrade att afgifva yttrande, för sjöfarten måhända ännu vigtigare än ett fyrskepp å Sydostbrotten, så synes mig rättast, på siift äfven föregående talare vrkat, att ställa till K, M:s disposition ett belopp, motsvarande ungefärl. kostnaden för ett fyrskepps anläggande å ettdera stället, att användas helst lill anläggning å Grundkallegrundet, men, om det ej kan ske, å Sydostbrotten, och får jag följaktligen anhålla om återremiss å denna punkt, för att, i fall Aterremissen medgifves, vid föredragningen af nästa punkt jemväl framställa enahanda yrkande i afside på densamma. Hr Nordenfelt, Enar: Det är i sanning en svår upgift att upstiga och tala för ett förslag, som afstyrker begäran om penningar till uprätthållande af sjömärken, hvilka äro nödvändiga för att fullkomligt betrygga sjöfarten mot olyckor. Hvarje varmt hjerta måste lifligt känna den svåra belägenhet, för hvilken ett fartyg med dess besättning är utsatt, då det under en mörk och stormig natt, i brist på ledfyrar, förlorar sin rätta väg; då de sjöfarande icke veta, hvar de befinna sig, och hvarje stund vänta svåra olyckor. Man kan icke förbise de stora lidanden, sora dessa personer måste uthärda under denna långa väntan och förbidan på ett slutligt resultat af en vådlig färd. Ingen kan beräkna de stora olyckor, som ett skeppsbrott förorsakar icke allenast genom förlusten af de menniskolif, som dervid inträffar, utan äfven genom de följder deraf, som, uti obestånd och andra lidanden, drabba deras efterlemnade familjer, DA vi betrakta dessa förhållanden — hvem finner ej att känslan bjuder, att, för hvarje gång ett anslag för ifrågavarande ändamål begäres, svara ett obetingadt ja!
Det vore visserligen mycket att orda öfver dessa, så ofta återkommande åberopanden af privilegier, hvilka, äfven på delta rum, ej i dag uteblifvit; men jag tror, att det i närvar, fall är öfverflödigt att ingå i något svaromål å så beskaffade pretentioner. Hr Stuart, Garl Gust.: Jag gillar i allmänhet det förevar, betänk.; men då de andra RiksStrn redan återremitterat detsamma, och en sådan åtgärd jemväl här blifvit påyrkad samt icke lärer komma att vägras, ber jag att få i korthet framställa den enda anmärkn., hvartill jag funnit betänk, föranleda. Det är nemi. den, att jag anser det åsyftade ändamålet, att för framtiden förekomma den högst betydliga olikheten uti spannmålens lösningspris, som icke sällan inträffat det ena året i jemnförelse med det andra, närmare vinnas, om markegångssättningen grundas på medium af 10, än 5 års pris. I händelse flera goda skördar eller missväxter följa på hvarandra, kan medelpriset, om det beräknas endast för 5 år, vid den ena markegångssättningen komma att blifva mycket olika emot det vid en annan fastställda, och således den föränderlighet i lösningsprisen, som man velat, så vidt möjligt är, undvika, komma att fortfara i betydligare mån, än om dessa pris bestämmas med afseende å den höjning och sänkning i de allmänt gångbara spannmålsprisen, hvilken under ett helt decennium ägt rum. Hr af Billbergh, Joh. Peter: Jag hade helst önskat, att betänk., utan återremiss, blifvit bifallet, hvartill god anledning synes finnas, dels deruti, att R. o. Ad. vid sista riksdagen, likasom Borgareoch BondeSt:n, antogo, hvad betänk, med få modificationer nu innehåller, dels ock 38S Den 3o Octoberf m. derföre, att åtgärden varit föremål för önskningar och petitioner ända sedan 1810.
Sålunda anföres 94 Den 6 December. i utlåt., att ett visst tankeoch handlingssätt kunde både i allmänhet och än mera med afseende på en viss samhällsställning, vara en person ovärdigt, utan alt derföre vara efter allmän lag straffbart eller juridiskt åtkomligt, likasom att ett sådant handlingssätt kunde ådagaläggas jemväl i tryckt skrift, utan att denna derföre innefattade brott emot tryckfrihetslagen — att, isynnerhet för uppfostraren, det kunde vara likgiltigt, i hvad form osedligheten uppenbarade sig, så till vida som det vore hans pligt och sålunda äfven rätt att motverka och bestraffa den i alla, likasom att, der uppfostran omfattade flera, skydda sine öfrige lärjungar för smittan af den enes förderf — att denna pligt icke allenast utgjorde grundvalen för de flesta Svenska lagar, som anginge ungdomens uppfostran, utan ock vid Lunds universitet vore på särskilta ställen af dess vid beslutet häruti fullt giltiga konstitutioner d. 19 Dec. 1(566, så väl en hvar af professorerna särskildt, som dem samfällt i Consistorium, uttryckligen ålagd — att samma pligt vidare, jemte rättighet att, med afvikande från allmän lag och rättegångsordning, efter omständigheterna och egen öfvertygelse dömma och bestraffa disciplinära förseelser och sedebrott, som vid universitetet af studenter beginges, vore uttryckligen erkänd i K. Br. d. 1 Mars 1750 samt sist genom Kongl. Förordn. d. 2 April 1852 om universiteternas disciplinärmyndighet än ytterligare befästad — att Consist. kände ingen lag, som, uphäfvaude dessa, uttryckligen föreskrifver, att åsidosätta denna del af Consistäi åligganden, och vågade lika litet tillägga tryckfrihetslagen som någon annan en tolkning, hvilken, utan att af ordalagen följa, dock skulle omintetgöra de oföränderliga och nödvändiga förutsättningarna för slägtets moraliska och kristliga utveckling att tryckfrihetsförordningen endast hestämde, hvad som enligt den vore lagligt, men icke oberoende deraf kunde befatta sig med den sedliga beskaffenheten af en tryckt skrift, och ännu mindre med skriftställarens eller förläggarens seder; alt den tillämpade straff endast för öfverträdelse af tryckfrihetens lagbundna gränser, men lemnade ingen måttstock, som mätte vidden af en tryckt skrifts osedlighet i och för sig; att den omförmälte, hvilka personer för en tryckt skrift voro juridiskt ansvarige, men icke anginge dem, som endast vore det i moraliskt hänseende att Consistun alltså kunde,
Dessa ord ”stora företag eller mindre företag” ingingo icke i mitt förslag, utan anfördes blott såsom motiv för mitt yrkande , ehuru jag är öfvertygad, att R. o. Ad., när frågan blir att använda dessa medel, icke skall tveka i valet af den princip man bör följa; antingen hela summan skall splittras till små företag, eller man skall anslå medel till stora företag, som påkalla Rikets samfällda kraft och befrämja industriens lifvande för framtiden. Medlen hafva från industrien ingått till banken och böra utgå till industrien för att ånyo blifva fruktbärande, till ökad styrka och säkerhet för banken i kommande tider. Dan 21 No ve nili er c. m. 2:'|5 Frill. Cederström: Jag vill blott anhålla, att den propos. måtte framställas, som Hr Frill. o. Landtm, redan angifvit sig vilja göra derpå, huruvida R. o. Ad. gillar hvad Utsk. föreslagit, nemi. att dessa medel skola hållas statsverket tillhanda, och att Ståndet derefter må komma till öfverläggning om Hr Lagerbjelms förslag. Frih. Sprengtporten: Då Hr Lagerhjelm frångått sitt första förslag att fördela summan i 2:ne delar, samt lill — kännagifvit att det blott varit motiv han anfört och icke något förslag till redaction, som skulle ingå i beslutet, när han yttrade att dessa medel hufvudsakligen borde användas till stora företag; så får jag blott tillkännagifva, att jag numera icke äger någon anntärkn. mot det förslag till redaction Hr Lagerhjelm uppgifvit.
Att för öfrigt all den skyndsamhet vid sjelfva beslutens expedierande om de ifrågavarande riksdagsmannavalen, hvartill stadgandet i 11 § ;d Riksdagsordningen, då den jern föres med föreskrifterna i 14 § 6 mom., kunde och borde gifva anledning, jemväl blifvit af Kongl. Kollegium iakttagen, sådant torde kunna inhämtas deraf, att tryckta kungörelsen af den 31 Augusti angående valen och den nya distrikt-regleringen utgafs i Stockholm och expedierades med posterne redan den 2 September; äfvensom de personella val-längderne för samtlige vul-dislrikterne oförtöfvadt derefter ifrån Kongl. Kollegium blefvo Bil. till R. St. Justitie-ombudsmans Embetsberättelse, den 15 Nov. 1847. 7 öfversända till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, för att vederbörande Magistrater i val-orterne tillställas. Dessutom må det tillåtas Kongl. Kollegium här tillägga och åberopa, alt det nu var första gången, som det varit i fråga att inom en viss begränsad termin inskränka verkställigheten af dessa, enligt Riksdagsordningens 14 § 6 moni., pä högst invecklade förhållanden och förut samlad kännedom af en mängd specialiteter beroende riksdagsmannaval, dertill samtlige öfver hela riket spridde röstberättigade bruksägarne skola genom en, för hela landet gemensam, kungörelse kallas; och det var äfven första gången, då en sådan kollision som nu kunnat inträffa af tvenne nära liktidiga val, hvilka inom ett och samma val-distrikt skolat efter olika grunder verkställas, emedan aldrig tillförne någon statsrevision lärer hafva blifvit utsatt att hållas så nära inpå blifvande riksdag, som nu ägt rum. Hvad särskildt angår den af Kongl.
Då ingen kurs ännu fullständigt blifvit genomgangen vid trädgårdsskolan, torde det vara för tidigt att annu uttala sig om resultaten af undervisningen. Eleverna synas emellertid med nit och framgång ägna sig åt sitt arbete och skolan bar lyckats tillvinna sig valvilligt och frikostigt intresse frkn flera hall. z: * .J: Sjukkassan, se bil. Stipendiekomitbn, se bil. Draktreformföreningen, se bil. Rörande förbundets tidskrift Dagny är berättelse afgifven af dess ledarinna, fröken Lotten Dahlgren, se bil. Artikel angamde fragan om understöd &amp; t flickskolor. Med anledning dels af Kongl. Maj: ts proposition till riksdagen anghende understöd åt flickskolor, dels af de motioner som i ärendet väcktes vid 1891 års riksdag, tillsattes en komite i och för afgifvandet af ett uttalande i frågan. Medlemmarne af denna komite h a varit fröknarna Casselli, Engström och Djurberg, riksdagsmannen rektor J. Persson samt rektor Sjöberg. Den af komiten affattade skrifvelsen, som understödde de af herrar Wieselgren och Winkrans väckta motionerna, trycktes i Dagny och utdelades i separataftryck vid riksdagen. Artikel om kvinnan i postverkets tjänst. Med anledning af de mindre gynnsamma omdömen angående det kvinliga arbetet i postverkets tjänst som vid posttjänstemannamötet i Sköfde under augusti månad 1890 uttalades, och. för att utröna i hvad mån dessa uttalanden vor0 med sanningen öfverensstämrnande utsändes från Fredrika-Bremer-Förbundet till alla rikets postkontor ett cirkulär, med uppfordran till föreståndarne att öfver det arbete, som vid deras postkontor verkställts af kvinliga postbiträden uttala sitt omdöme. De svar, som härpå kommo förbundet tillhanda, sammanfattades i en artikel, hvilken darjämte innehöll en redogörelse för kvinnans ställning inom postverket och infördes i Stockholms Dagblad, samtidigt med det posttjänstemannamöte, som ägde rum i Stockholm under augusti månad 1891, hvarefter artikeln infördes i närmast utkommande häfte, n: o 6, af Dagny och i separataftryck utsändes till de personer som kunde anses för saken intresserade. Samkväm.
Han har nu vunnit sin önskan enligt 3 Stånds beslut; jagjiar, efter allt som passerat, ingen anledn. all tillstyrka, att Hr Akerberg må fä mera penningar än han redan erhållit, ty de 500 r:drne, som han bekommit, är alltför tillräckligt; lian har dermed fått roa sig rätt bra. Då man vet att i England och America bättre sedelmynt blifvit införd!, så kan man derifrån förskaffa sig profver och införa förbättringar i detta hänseende hos oss, och det kan ske utan buller och bång. Hr von Hartmansdorff: Jag anser mig böra lemna några upplysningar i anledn. af Gr. Björnstjcrnas uppgift. Han har omtalat ett slags machin, hvarigenom otipplösbara krokIinier kunna åstadkommas. En sådan finnes äfven i Banken hos Hr Broling, och är af samma beskaffenhet, som Gr. Björnstjerna omförmäler. Men det är klart, all om än olika figurer sättas på hvarje slags sedlar, sä måste lika figurer dock sättas på hvarje sedel af samma slag; ty huru skulle allmänheten eljest kunna igenkänna, att det vore en riklig 10-r:drs-sedel eller 2-r.drs-sedel eller någon annan. Figurerne mäste äfven så vida vara lika, emedan sedlarne skola tryckas. Om det är skäl för R. St. att gifva penningar åt en hvar, som gör uppseende, och när uppseende är gjordt, att underhålla honom sä länge att han hunnit visa det han ingenting kan; så tror jag, att R. St. genom detta anslag gifvit en uppmuntran ät dylika personer, hvilken kan blifva nog dyr. Jag vill derföre hemställa till Frih. Cederström, att han måtte instämma med dem, som yrka afslag A Ulsk:s betänk. I anledn. af hvad som blifvit nämndt om det s. k. congrewska trycket, får jag upplysa, alt detta äfvenledes är väl kändt i Banken. Det finnes pä det nya chartwpapperet. Innan dylika stämplar af Bancofullm. föreslogos och af K.
Den 24 November. högst wigtiqa och angelägna ändamål, sedan hela Srakö-RäöekS rankar deröfwer bliswit inhämtade, finnér den wara onntwikeligcn nödig böra Utsättas lill 522,220 R:d. och den andra, som wid infallande krig af Konungen får lyskås sedan Han StaisRådet in pleno och Riksens Ständer sammankallar, förestår Skaro-Utffonet rist det belopp, som förur warit manligt eller En Million R:d. Något annat ställe kill deste summors erhållande, da behoftven fordra, lärer icke ginvas, an Riksens Banque; Och pä R ssens Högloft. Skändcrs Egit bepeöfivande och förordnande ankommer att u staka pa hwad fäkt och l hwad vtdnmg Banqnen härföre mä erhälla stn ersättning. Den Discontrält af 602,202 R:d. emot 2 procent, som Rlksgälds-Contoirek hittills baft rättighet alt afB uquen begagna, lära Riesens Högloft Ständer benägir täckas finna, ark Conroirct äswen hädanefter bör oförrandradr fy bibehålla. Hwad Stats Uiskoitet uti alla förenämnde till detta ämne hörande omständigheter anfört och hemställt» understästes Riksens Högluftigc Ständers Estr uplysta omvröfwande wördsan.meligcn. Slockholm den 23 N v.mber 1829. Pä Högloft. Ridd. och Adelns Pä Högw. Preste-Stand. Ledamöters magnar. Ledamöters magnar. Önäs kkmninA. lii,. Wastman. Pä Wallofl. Borgarc-S tänd, Pä Hedcrw. Bonde-Ständ. Ledamöt rs wägnar Ledamöters magnar Larl. kr. lLanclbor§, sofian Ericsson. kröstallus. Litt. A. Den 24 November. 153?
Jag har med afseende härå tänkt mig följande indelning vid de sä kallade högre elementar-läroverken hvilka inrymma en större elev-personal, varjerande i älder mellan 9 till 20 är. Eleverna indelas med afseende pä älder och fysiska anlag i 5:ne klasser elier afdelningar: den första i gymnastik-klassen, upptagande elever till 12 är sysselsättande sig blott med de exercisreglementets öfningar, som med gvrnnastik-öfningarne stä i sammanhang; den andra manöver-klassen, mellan 12 och 15 år genomgå kompani-exercisen, med undantag af handgrepp, och den 3:dje bildad af elever öfver 15 år (befälklassen) utsträckande sina öfningar till hela kompani-exercisen, hvarförutan 2:dra och 3:dje klasserna tillsammans genomgä de delar af bataljonsmanöverna, som för den tillfälliga styrkan kan vara lämpliga. Den 3:dje klassen är således den, som, efter mitt förmenande, blott skall vara bevä rad. Antager man, att denna i allmänhet kan komma att utgöra l:del af skolpersonalen och samtliga i riket varande allmänna högre elementar-läroverk räknar en sam manlagd numerär af 7,000 lärjungar, vore 1,000 exercisgevär det antal, som nämnde skolors behof påkallar. Beträffande de lägre läroverken, räknande omkring 3,000 lärjungar och hvars befälsklasser ej kan komma att utgöras af mer än högst ,1c:del af hela styrkan, torde 300 gevär vara tillfyllestgörande.
Jag får äfven fästa upmärksamheteu derpå, att då LagKomitéen i sina båda förslag till GiftermålsBalk år 1815 och till nv allmän CiviiLag år 1826 ansett, att qvinna, som vid 25 års ålder blefve myndig, icke eller borde stå under förmynderskap i frågor, som angingo hennes person, så har dock sådant blifvit afstyrkt, dels af HofRätten öfver Skåne och Blekinge, dels af Götha HofRätt och Högsta Domstolen samt sist också af Lagberedningen. Man har här åberopat främmande lagar. De kunna visserligen icke vara fullt bevisande, derföre att förhållanderna i afsrde på familjerätten äro så väsendtligen olika inom andra lärider och inem vårt fädernesland; men jag tror mig kunna försäkra, att någonting, motsvarande vår giftomannarätt, finnes likväl i åtskilliga främmande lagar, åtminstone förbehållen åt föräldrar. Man har här talat om Norige. Christian V:s Norske Lov af år 1687 stadgar i 3:dje boken 18 kap. 1 art.: »Hvo Hustrue vil havé, bede hende af Forild re eller rette Vaerge; dog med hendes ja og Villie»; och detta 184 O en 25 Januari f. m. stadgande liar icke undergått någon förändring genom 1845 års lag, hvarigenom qvinna blir myndig vid 25 års ålder. Enahanda föreskrift förekommer i Christian V:s Danske Lov af år 1683. I Preussens allgemeine Landrecht, II: 1. g 45 heter det: »Kinder aus einer Elie zur rechten Hand können sich olme Einwilligung ihres leiblichen Vaters nicht giilticb verheiratben.» § 49: »Bey noell minderjährigen vaterlosen Waisen ist die Einwilligung der Mutter und des Vormunds nothwendig.» Oell, enl. grundsatserna i den RomerskTyska Rätten, kunna både fader och moder på giltiga skäl förvägra sitt barns giftermål.
Ilar insett att idealet för ali BrottmålsLagstiftqing vöre, att i möjligaste måtto lämpa straffet efter brottets beskaffenhet, och att då man afvikit från denna grundidée, har man stiftat Lagar, hvilka snart eller sent sträfva! att motarbeta sitt eget ändamål, Alla tiders erfarenhet har dessutom bevittnat, huru sällan det lyckats, att till en nyttig medborgare inom samhället återföra den, som en gång stämplats med vanäran af ett nesligt straff, och skulle det väl då vara med en sund Lagstiftningsprincip förenligt, att för en förbrytelse, hvilken efter det hos menigheten allmänt rådande begrepp, ej är neslig, stadga ett straff, hvilket troligen skulle blifva af de menligaste följder för samhället. Sedan jag på detta satt sökt utveckla mina åsigter af de förut föreslagna förändringar i Författningarne om ansvar för åverkan, går jag, Bil. till Ridd, o. Ad. Pr. a Band. 8 Den x Martin att för Höglofl. Rid der skap et och Adeln vördsamt framställa den ändring i dessa stadganden, jag efter min öfvertygelse anser tjenligast. Jag föreslår: att ett förhöjdt vite emot det, som uti våra nu gällande Författningar för å~ verkan af skog finnes utstakadt, måtte stadgas, tillräckligt nog att afhålla åverkaren från försöket att tillgripa en annans egendom. Jag är alldeles icke i okunnighet om det tillfälle, Lagstiftaren lemnat hvarje enskild öppet, att genom Domaremagtens åtgärd erhålla ett ökadt skydd för sin egendom mot åverkan; men genom hvilken vidlyftighet i förberedande åtgärder, genom hvilken methodiskt framskridande långsamhet, genom hvilka oberäkneliga kostnader erhållas icke vitesförbud, och hvilka olägenheter får man icke vidkännas, sedan ett sådant förbud erhållits. Är det väl dessutom billigt att man först måste förlora en del af sin egendom, innan man kan vinna ett medel, nog kraftigt att skydda den ägande rätten? För mitt begrepp (jag bekänner det uppriktigt), är det åtminstone alldeles ofattligt, hvilken princip^ sorn kunnat ligga till grund för ett sådant förordnande. Om remiss å detta Memorial till vederbörligt Utskott, anhåller jag vördsammast. N;o 7. Herr Anckarsvärd, August: