Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Braunerhjelm sagt, att nemligen en bränvinsbrännare vid slutet af hvarje månad kan beräkna, huru mycket han brännt, och sedan inskränka sig derefter till det belopp, hvartill han anmält sig. Man kan likväl se saken från en arman sida. Då nemligen bränvinstillverkaren från början icke så noga kan beräkna sin tillverkning som på den ifrågavarande tiondedelen, och då han, efter den beräkning han från början gjort, maltat, kan det ju inträffa att han får en mängd gröpadt malt öfver. För att kunna använda detta, måste han göra en uppoffring, i det han betalar { högre skatt. Hvad utgör denna J? jo 19 öre pr kanna efter den skatt, som R. o. Ad. nyss beslutat, nemi. 75 öre. Det vore således en ganska stor uppoffring han nödgades göra. Skulle deremot Utsk:ts förslag nu bifallas, så kan ej annat blifva följden än att tillverkaren på 9,000 kannors produktion pr månad får bränna 900 kannor ytterligare, utan att hafva erlagt skatt i förskott, hvilket således blir hela vinsten för honom. Jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag. Hr Reutersvärd: Jag tror, att hvar och en, som känner mina åsigter i denna del. icke kan beskylla mig för att gå bränvinsbrännarnes ärenden. Hvad specielt denna punkt vidkommer, har jag likväl tillhört deras antal inom Utsk:t, som ansågo, att man gerna kunde bevilja den ifrågavarande föreslagna rättigheten, hulvudsakligast på det skäl, att jag anser denna punkt af den gamla författningen vara en verklig chikan för bränvinsbrännarne, då aldrig staten kan göra den ringaste förlust derigenom att dessa öfverskottsmedel erläggas 8 dagar sednare, ty, enligt ett följande mom. i författn., skall bränvinet förvaras under kontrollörens lås och nyckel, till dess skatten blifvit betald. Att denna latitud bestämmes af R. o. Ad., anser jag vara af desto mera skäl, som R. o. Ad. förut beslutat skattens förhöjning till 75 öre. 112 Den 6 Maj e. m. Det låter sig visserligen verkställas, hvad Frih.
V i fortsätta här nedan redovisningen öfver hittills influtna medel: Transport från föregående redovisning: 3 9 6: 3 0; nyinflutna medel: A n o n y m 0: 5 0; Lotta 14. 1: —; I. T. 3: —; S. Treschow, Vesterås 10: —; B. N. 1: —; Bibi N:os 2: —; Annehen, K p g. 1: —; W. Lidköping 1: —; J. S:du, Örebro 5: —; A. Mölnbacka 3: —; A n o n y m 3: —; Prenumerant 5: —; E. N. 5: —: Okänd 2: —; Fru Axeline Simlund 1: — •; Fru Hulda Boos 1: —; L. Loven 1: —; Frän två blifvande kandidater 1: —; A n n a B, Arboga 1: —; A. K. Dalarö 3: —; Fyra damer i Göteborg 5: —; M. 1: —; H. S. 10: — '; » Irma oeli hennes syster » 10: —; Ottisellen, Göteborg 5: —; A n o n y m 2: —. Z. m. fl. B. 5: —; M. S. 5: —; Sm. Lärarinna, Fagervik * Iduns läsarinnor och läsare göras uppmärksamma på, att detta tilldrog sig, innan goodtemplarröreJsen börjat i Sverige. Ave. 3: —; A. B. C, Stockholm 1: —; M. N. 20: —; Skogsbarn 1: —; A n o n y m 0: 5 0; P. F u 5: —; Frän St. Mellösa 3: —; Elsie 0: 3 0: —; L. F. Hammarby 2 5: —; Mandis W — n, Hammarby 5: —; Ellen N. Hammarby 1: —; Carola L. Hammarby, Storvik 1: —; Ulla W. Hammarby 1: —; Lina 2: —; Tant Jeannette 1: —; Elin och Kerstin 3: —; I. 5: —; Karlberg 1: —; W.
Landthingstar derifrån i en framtid kunna uttagas efter fyllda 5 år till remonterande af de möjligen mera förmånligt blifvande ständiga stationer, och genom ändamålsenlig uppfödning inom provinserne denna stam uti 3:dje generation framvisas såsom constant (derest ingen ny croissering hindrar dessa blodegenskapers framgåeude), skulle jag enskildt finna saken vara tilländamålets vinnande i god ordning bragt. — Det är ingalunda min mening härmed, att afsäga nyttan af de ädla hästars och stons införande äfven till raceförädling, som af sakkunniga väljas; del hör till Stamstuteriernas egentliga åliggande, men jag afser härmed det vigliga behof landet och försvaret uteslutande fordra att få afhjelpt, Den io September e. m. 167 såsom hufvudändamål och största fördelen utaf hästförbättringen i landet. Lades på bordet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken tillkännagaf, att Grefve Piper , Carl, Grefve Spens , Carl Gustaf', och Herr af Malmborg, Abraham, från Riksdagen afrest; att Friherre Fock, Berndt Wilhelm, afsagt sig att vara Elector; och att Herr von Post, Adolph Ludvig, som blifvit invald i StatsUtskottet, derigenom upphört att vara Elector; i följd hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Ridderskapets och Adelns Herrar Bänkman, att innan nästa Plenum sammanträda, för att efter njssbernälte Herrar utse 5 nja Electorer. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Herr Odencrantz, Carl, afsagt sig sin plats iBancoUtskottet. Justerades 6 Protocollslltdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 7 dennes f. och e. m. fattade beslut. Upplästes följande från nedannämnde Utskott inkomne Memorial och Betänkanden: i68 Den 10 September e, m. Frän StatsUtskottet: N:o 218.
Då det är oss tillkännagifvet, att, efter detta måls afgörande, den värde motionären ämnar lemna hufvudstaden, så, och för att, hvad på oss beror, bereda oss tillfälle alt längre få njuta gagnet af hans, såsom sig bör, värderade här12 H. ' 26 402 Den 27 September e. m. varö, förenar jag mig med Gr, Lagerbjelke tili den önskan, att föredragms-listan matie bibehållas i sådan form, grundlagsenligen åt densamma är anvisad för de fall, då icke serskildt undantag, för synnerliga orsakers skull, af Ståndet göres. Frih. Hjerta, Fredr. Philip: Jag anhåller att få förena mig uti flr Adelborgs begäran, att den af honom väckta motion måtte sättas främst på föredragms-listan till nästa plenum. Frih. Raab, Adam Christian: Det ärende, som nu är föremål för öfverläggning inom Ståndet, synes mig vara af föga betydenhet, ty då alla de ärenden,' sorn nästa gång skola förekomma, kunna utaf Hr Adelborg och någon mera för andra gången bordläggas, så är det ju alldeles likgiltigt, om den ifrågavar:de motionen står först eller sist på listan. Jag hemställer således, om icke Hr Adelborg skulle vilja låta sin hemställan falla. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Mig synes det vara en stor oginhet att ej vilja bifalla Hr Adelborgs begäran. Denna oginhet är så mycket större, som, mig veterligen, intet enda mål blifvit bordlagdt. Hvarföre då tvista med Hr Adelborg härom? Jag anhåller om bifall till hans hemställan. Frih. Rehbinder, Fredr. Wilh.: Jag skulle gerna bifalla Hr Adelborgs hemställan, men då den motion, som nu är i fråga, just afser att hindra riksdagsmän ifrån alt resa ur staden, finner jag det icke vara anledn. att, på de skäl han anfört, bifalla hans hemställan.
Han svängde hatten och ropade hurra, och hela folkskaran ropade hurra, och AnneMarie fick tårarna i ögonen och log på samma gång. Och naturligtvis måste de alla hålla af henne från första stund bara för hennes sätt att se på Maurits. Ty hon tänkte ju, att de alla voro där för hans skull, och hon måste vända sina blickar från hela ståten bara för att se honom, då han tog af hatten med en stor sväng och hälsade så vackert och så kungligt. Å, en sådan blick hon gaf honom! Patron Teodor höll på att komma af sig med hurrningen och falla in i en svordom, då han såg den. Nej, dunungen önskade ej ofärd öfver någon människa på jorden, men om det verkligen varit så, att gården varit Maurits’, så hade det verkligen passat bra. Det var högtidligt att se honom, då han stod på förstugubron och vände sig mot folket för att tacka. Brukspatron Teodor var ståtlig han med, men hvad hade han för sätt emot Maurits. Han bara hjälpte ned henne ur åkdonet och tog emot hennes schal och hatt liksom en betjänt, medan Maurits lyfte hatten från sin hvita panna och sade: »Tack, mina barn!» Nej, patron Teodor hade visst icke något sätt, ty när han nu gjorde bruk af sina onkelsrättigheter och tog henne i famn och kysste henne och märkte, att hon råkade se åt Maurits midt i kyssen, så svor han verkligen, svor riktigt styggt. Dunungen var inte van att finna någon otreflig, men det skulle säkert ej bli något lätt arbete att behaga patron Teodor. »I morgon,» säger onkel, »blir här stor middag och bal, men i dag får ungherrskapet hvila sig efter resan. Nu äta vi bara kvällsvard, och så gå vi till sängs.» De föras in i ett förmak, och där bli de lämnade ensamma. Patron Teodor far ut likt en vind, som är rädd att bli instängd. Fem minuter senare åker han nedåt allén i sin stora vagn, medan kusken kör, så att hästarna ligga som spända remmar utefter marken. Så gå fem minuter till, men så är onkel där igen, och nu sitter en gammal fru bredvid honom i vagnen.
Jag kan slutligen icke underlåta att uttala en mening, som jag önskade vore delad af mången inom detta Stånd, och den är att, så länge skarpskyttarne bålla sina öfningar och förlustelser på Söndagarne, som äro fridlysta och böra vara det inom hvarje kristet folk, så anser jag icke deras verksamhnt välsignelsebringande och skulle således icke vilja gifva något dertill. Men då denna mening icke torde vinna understöd, yrkar jag att anslaget måtte nedsättas till hvad K. M:t begärt, eller 40,000 r:dr. Gr. af Ugglas, Ludvig: För min del bedömer jag icke skarpskytterörelsen från samma synpunkt som den föreg, ärade talaren. Jag tror icke att man får anse den som en modesak, och jag tror äfven att den är af sin stora vigt för försvaret; visserligen icke så att den i första hand kan något uträtta, men den är en stomme för landstormen. Jag har emedlertid begärt ordet, för att till Utsk:ts ledamöter framställa den frågan, hvarföre detta anslag blifvit höjdt utöfver hvad K. Jag har icke i K. M:ts Propos. kunnat finna något skäl härför, och icke heller har jag funnit någon utredning häraf i Utsk:ts Betänk. Tvärtom har Utsk:t medgifvit att de äldre föreningarne kunna finna instruktörer inom sig sjelfva. Om Utsk:t således icke kan gifva något skäl för sin åsigt, tror jag att hvad K. M:t föreslagit, är det rätta, och anser att då bristande medel tvungit till besparing på andra ställen, man äfven här bort iakttaga samma grundsats. Hr vdn Francken, Georg Wolfgang: Då skarpskytte rörelsen började inom riket, var jag icke bland dem, som dervid fästade Den 2 Mars. 17 fästade särdeles stora förhoppningar. Lika med Gr. Liljencrants’ trodde jag att det var en modesak, som snart åter skulle försvinna, men har dock sedermera till min glädje funnit att jag häruti misstagit mig. Genom regeringens kloka åtgärder och skarpskyttarnes egna bemödanden har det nu gått så långt att man deraf bör kunna hoppas ett godt resultat, om rörelsen fortgår i samma riktning som hittills. Inom Utsk:t röstade jag för det nu föreslagna beloppet.
Enär vi äga sex fregatter, men endast skola behålla fyra, så kunna två, och af de tio skeppen åtminstone sex om ej sju nfyttras, och alla så förmånligt, att de säkert inbringa minst fyra millioner r:dr b:co. Men derutöfver hafva vi tre h fyra linieskepp, som, ehuru i bruk bart skick, likväl äro sämre; dessa borde bibehållas och insättas i våra färdiga dockor eller dockans svajrum, för att endast så vida bevaras, alt de vid tillfälle kunde anderas en flute utan balteribestyckning. Så borde dessa skepp bibehållas, intilldess att nuvar. tillgöranden hunnit frambringa sin frukt, och att vid tillfälle af den sista capitulaliön, som Sveriges bevarade ynglingar, efter hedrande strider, kunnat bereda sig (ty här blef lika litel som vid Warschau äran af en fred att hoppas), skulle bland cnpitulationsvillkoren betingas vår i 3 H. 2 10 Den 2 Se flem ber f. m. rättighet att utrusta dessa skepp, på det alt det antal (allvarsamt sagdt) verkligen Fria män, hvilka — jag betvifla!- det ingalunda — ännu funnos qvar, då Engö med hustrur och hai n och bohag embarquera, för alt, sedan de på hvarje fartyg inlastat något af det gamla fäderneslandets heliga jord för att dermed döpa och inviga det nyas, bortsegla och på den främmande jorden gömma Sveriges skam och Sveriges flagg, hvilken, för att begagna ett af StatsUtskls Utryck, blifvit utrangerad utur det Europeiska flaggförbundet — och sålunda under ett annat himmelsstreck söka ett nytt fädernesland. Vore jag nog olycklig att då lefva, skulle jag ej uraktlåta att begära mig en plats på något af dessa skepp, och milt första råd, då colonien ankom till destinationsorten, skulle blifva, att på den första jemna berghäll, i djupa outplånliga drag, inrista fadrens misstag till varning at ded nya Staten.
Hvad Utsk:n tillstyrkt i afseende på uppförande af stall vid de postcontor, der postföraren uppehåller sig några timmar, anser jag icke välbetänkt; ty intet postcontor finnes, der icke ett skjul är att tillgå, under hvilket hästarne kunna insättas under de timmar, postföraren behöfver uppehålla sig på stället; men att uppföra särskildta lins för att deruti inreda stallrum, skulle medföra en alltför betydlig kostnad. Om klagomål förspörjes på något ställe deröfver att stallrum för posthästarna saknas, så måste sådant härleda sig derifrån, att postföraren är oordentlig och af sådan anledn, icke blir ernottagen uti de gårdar af stad eller by, der postcontor finnas; ty i annat fall torde svårighet icke möta alt erhålla qvarter för 334 Den 20 Januari e. m. liäslarna. Äfven af denna anledn. anhåller jag om åtcrremiss af betänkandet. Hr von Rosen, Georg: MeJ den innerliga önskan att det stod lili R. St:s och Konungens makt att minska alla onera, förenar jag äfven den, alt posthemmanens onera kunde lindras; men dervid fordrar rättvisan att handla sa att andra icke få lidi för mycket. En dylik utgift, sorn de förenade Utsk:n här tillstyrkt, skulle kosta Staten ganska mycket och således ligga Rikets öfriga skattdragande innevånare lill last. Så har åtminstone jag uppfattat della ämne. Jag kan icke fatta, att posthemmansägare hafva något att klaga öfver jemförelsevis med ägare af andra onererade hemman. Utsk:n hafva nämnt en del af de onera, som åligga andra hemman, men hvarifrån posthemmanen äro befriade. Om man summerar ihop de kostnader, hvartill dessa onera kunna aproximativt beräknas, så tror jag att man skall finna, att posthemmanen äro mindre onererade än andra hemman; åtminstone skulle jag för den lilla fastighet jag äger önska att få åtaga mig postförings-skyldighet, emot den befrielse från andra onera, som postföringsskyldigheten medför. Jag ser således icke något skäl att bevilja den af Utsk. tillstyrkta lindringen. Såsom Fiih.
Rosenberg bestämdt afslog att stanna qvar eller hädanefter resa från Tistelön, visade han att han icke satte värde på att vistas der; och man borde således hvarken söka öfvertala honom dertill eller visa huru smärtsamt hans afslag varit. Något ditåt tänkte Gabriella; men hennes ovänliga sinnesstämning ändrades litet, då Erika tillade: ”Nästa år deremot, då Birger får skonerten färdig, den han nu tänker börja på, kommer Rosenberg tillbaka. Det är så godt som afgjordt att han skall föra den. Och nu, min Gabriella, torka bort tårarne, och kom ihåg att det icke är bra att männerna få se det vi äro så svaga. En qvinna kan aldrig för tidigt vänja sig vid sjelfbeherrskning; den kommer henne alltid väl tillpass och medför dessutom den förmån att vi blifva mera aktade och älskade, derigenom att vi med lugn och tålamod bära försakelser, hvilka kosta svåra strider äfven för männerna, som böra vara starkare.” Utan att afvakta något svar, gick Erika ned; men då det högst sällan hände att hon gaf råd, ännu mindre predikade – ty Erika uppfostrade sin älskling mest genom föredöme och handlingar – så gjorde dessa råd, då de någon gång inträffade, så mycket fördelaktigare verkan. Detta blef äfven nu fallet. Så snart Gabriella såg sig ensam, gick hon fram till spegeln, och hon häpnade sjelf öfver att några timmars oro så kunnat vanställa hennes ansigte. ”Nej, det skall han slippa att se!” sade hon med den lilla förtrytelsens ton, som karakteriserar unga flickor, hvar de nu ock må lefva. ”Erika har rätt; hon har sett verlden och vet huru det bör vara. Ingen får se henne gråta, och jag har likväl märkt att hon ibland gjort det, då hon varit inne i hörnkammarn. Men hvad har jag att gråta för? Om han vill resa, så hvem kan hjelpa det?” Och den stackars Gabriella, som ännu icke riktigt fattade hvad Erikas sjelfbeherrskning innebar, började att trotsa med sitt upproriska hjerta och sålunda bringa det till tystnad. Derefter uppenbarade sig i god ordning den gamla konsten att tvätta ögonen med kallt vatten och att framför spegeln bemöda sig att antaga en leende och likgiltig uppsyn.
I nådig remiss den 20 nästlidne Oktober uppå Rikets Ständers Revisorers anmärkningar vid elementarläroverkets i Warberg, pedagogieus i Kongelf och folkskolelärareseminariets i Göteborg räkenskaper för år 1863, har Eders Kongl. Maj:t anbefallt Kon - — 345 — sistorium, att, efter vederb öran des hörande, inkomma med underdånigt utlåtande; och får Konsistorium, med öfverlemnande af Rektorernes i Warberg och Kongelf H. Rodhes och H. G. Lindhults samt förre Seminarii-inspektorn, Kyrkoherden C. E. Hagstedts förklaringar, i djupaste underdånighet anföra: att Konsistorium, — som för egen del instämmer i hvad förklaranderne andra git, — hvad beträffar orsaken dertill att redogörelse för den till förmån för elever vid Kongelfs pedagogi gjorda s. k. Sivertssonska donationen icke blifvit till Konsistorium insänd för att intagas i Konsistorii räkenskaper, förmodar det hafva härrört deraf, att det nådigst fastställda, förklaringarne bilagda, donationsbrefvet icke innehåller föreskrift derom, att fonden skall stå under Konsistorii inseende; samt att Konsistorium, rörande det anmärkta förhållandet, att Konsistorium redan i Maj månad till Seminarii-föreståndaren utlemnat hela beloppet af samtlige lärarnes löner, icke ansett sig ega befogenhet att innehålla något af dessa medel, som uppå reqvisition blifvit af Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-kontor till fulla beloppen på en gång utanordnade. Den nådiga remissakten varder härhos underdånigst återställd. Med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit framhärda, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter: P. WIESELGREN. J. CAST. LAMBERG. FR. TH. BLOMSTRAND. M. G. ROSENIUS. SUNDSTRÖM. J. D. Magnusson. Göteborgs Domkapitel den 20 December 1865.
Hr Rosenblads farhåga, att Amerika skulle af det bär föreslagna stadgandet hemta anledning att upphäfva traktaten, så får jag säga, att denna farhåga synes mig icke vara grundad, enär reciprocitets-förhållandel icke på minsta sätt störes, ty om ett Amerikanskt fartyg afgår härifrån med Svensk laddning, och sedan, om 3 år återkommer för att ånyo afhemta en sådan laddning, så får det åtnjuta den ifrågavar:de tull-lindringen och detta är just samma fördel som de Svenska fartygen under enahanda förhållande åtnjuter. Jag inser således icke någon anledn. att afstå detta betänk., utan tvertom alla skäl att bifalla detsamma. Då nu Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. först till bifall och sedan till afslag å Utsk:s ifrågavar:de förslag, ropades ja och nej; hvarefter Hr Landtm, framställde förnyad propos. till bifall å förslaget, samt då äfven härmed svaren utföllo med blandade ja och nej, förklarade det han trott sig' finna att ja varit öfvervägande. Hr Rosenblad: Jag får begära votering, ty denna fråga är mycket vigtigare än någon, som vi förut voterat ora. Upplästes till justering samt godkändes följande voter:spropos. : Den som bifaller Bevilln.Utsk:s förslag, att, derest de partiella tull-lindringarne skola äga rum, desamma vid införsel icke må tillgodokomma andra fartyg, än dem, som sist inom de tre nästföregångna åren, bevisligen från Svensk till transatlantisk hamn afgått med minst half last af Svenska produkter, voterar ja; den det ej vill, voterar nei; vinner nej, afslår R. o. Ad. ofvannämnde förslag. Vid voteringens slut, befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 4.
Grandinson, J. A., Assessoren, f. d. Myntmästaren, angående dess ansökning om ersättning för förlorade boställsrum. 1.71- R. 87. X. B. 79, 117, 134. A. 153. XI. E. 401. 74 — G — Gratifikation St Hr Stats-Kommissarien Kock, angående. XI. B. 268, 287. A. 303- — till Vaktmästarne vid Banko-Diskontverket, angående. X. B. 249. A. 322. — ut den under plenum tjenstgörande vakten. 1. 10. Gratifikationer, särskilda till åtskillige af Stats-Utskottets tjenstemän, angående. XI. B. 441, 443. A. 449. Gratifikations-vedergällning, om beviljandet af en sådan åt Kaptenen A. Hahr i och för utgifvandet af hans generalkarta öfver Sverige. I. IX. B. 37. A. 66. E. 249- Grenna hamnbyggnad, om anslag utan återbetalningsskyldighet eller lån till. I. Se vidare Ståts-Utskottets Memorial N:o 159 Grindar vid allmänna vägar ro. m., om skyldighet att borttaga. II. (87. R. 189. Gripensvärd. Jakob Olof, yttrande. 11. 312. Grunddikning af boställen, om ersättning åt boställshafvare för kostnad nedlagd å. lil. B 399- A. 412. E. 593. Grundén, G., t. f. Kamrerare vid f. d. General.Assistans-kontoret., om föreslagen pension åt. 1. 522. R. 523. Grundlag, Norriges, samt Riks-Akten, om utdelande vid hvarje Riksdags början åt Riksdagsmännen a1'. R« 294. VI.
Bfhde fördelad, sina fordringar uti den sålunda vid domstol utom Sverige anhä'ngiga konkursen bevakat, i allt fall icke utgjorde laga hinder för dessa samt gäldenärens öfriga borgenärer, hvilka ägde inteckningar i fastigheten, att i _ den ordning, de i Sverige gällande lagar stadgade, för deras under samma lagar uppkomna fordringsanspråk njuta betalning ur gäldenärens omförmälta, här i riket befintliga egendom; hvarföre Sysslomannens klagan blef af Hofrätten ogillad. Hos Nedra Justitiä-Revisionen, vid sakens vidare fullföljande, uppstodo betänkligheter; men de åstadkommo ingen lösning af frågan. Det anfördes blott, att Sökandens, norrska Sysslomannens talan innefattade ett rättegångsanspråk, hvilket ansågs tillkomma domaren att afgöra; och tillstyrktes derföre, att frågan om konkursmassans rättighet att komma i åtnjutande af köpeskillingen måtte förklaras icke kunna handräckningsvis pröfvas, utan Sökanden hänvisas att, jemlikt 2 kap. 5 § llts.balken, inom natt och år vid vederbörlig domstol göra den talan i berörde afseende anhängig, hvartill han kunde finna sig befogad. Tre Ledamöter af Högsta Domstolen hade äfven sina betänkligheter, hvilka endast i formen skilde sig från Nedra Revisionens, och utan någon argumentation stadnade dervid, att med stöd af 8 kap. 2 § Rätteg.balken, och med ändring af Hofrättens utslag, medlen skulle sättas i qvarstad, med rättighet för dem, som hos K. Blhde vunnit, att lyfta de dem enligt Hofrättens utslag tillkommande belopp emot borgen (så vidt medlen icke innefattade kronoskatter), och Sysslomannen i konkursen äga att inom sex månader från den dag, då Kongl. Maj-.ts dom utgåfves, vid behörig domstol anställa talan om återvinning, så vida han funne sig dertill befogad. Den 30 November 1846 utfärdades Kongl. Maj:ts