Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blir den » gamla, gamla historien », konflikten mellan de äldres vilja och de uDgas, visa förmaningar och tal om lifslång erfarenhet från vissnade läppar, som lemnas obeaktade af otåliga unga, hvilka brinna af längtan att skapa sitt eget lif efter egna önskningar. Och när den gamle lotsen dundrat och slungat ut sin förbittring i hårda ord, när mormor gråtit sina klara ögon röda, när de ömsom hotat, ömsom bedt med kärlekens mest bevekande öfvertalningsförmåga — då skall Betty, själf förgråten och med förtviflan i sin blick, slå armarne om lotsens hals, trycka sin kind intill hans och hviska: » Men, granny, jag älskar honom så! » Och då vet man, hur det går. * Ingen syntes vid båten nästa morgon, hvarken Betty eller någon annan från lotsens. Men några veckor senare läste jag i en tidning, att den tyske målaren K. firat sitt bröllop på vestkusten med den vackra dotterdottren till f. d. lotsen Peter Olson, en af ställets mest ansedde och aktade män. Omedelbart efter bröllopet hade de nygifta lemnat orten för att bosätta sig i Mimenen. Vissnande kransar. ^ ^ Y a n hade legat länge sjuk. Deltagandet hade varit stort bland vänner och kamrater, ja, (A i A till och med från allmänheten. Förfrågningar och visitkort hade kommit i tröttande mängd dagligen och stundligen till hans hem och nästan upptagit tiden för en person. Men hvad gjorde detl Att han var värderad och af hållen var ju inte mer än rätt och billigt, så som han uppoffrade sig för det allmänna. Det var ju också en tröst för hans sörjande familj, och själf hade han synbarligen fröjdat sig åt detta erkännande, så länge han orkade tänka. Men — sjukdomen blef långvarig, intresset slappades så småningom, förfrågningarna och visitkorten blefvo sällsyntare. Hans närmaste orkade ej längre vaka, sjuksköterskor anskaffades, som förde spiran i sjukrummet efter alla konstens regler, de rediga ögonblicken blefvo allt kortare, han kände knappast igen de sina mer — och så dog han.
Mast riktigt inlemnade, sa kärt honom är, att sin talan i saken icke förlora. 2:0. Äfvenledes hafwa wi upphäfwit 5 Mom. i Kongl. Brefwet den 22 Mars i ko z samt Kongl. Breswet den 4 April 1807, enligt hwilka Författningar wisa gröfre Brottmål, äfwensom alltid brott mot Majestätet skulle af Hofoch Öfwer-Ratter underställas Konungens pröfning innan Utstaget utfärdades; i följe hwaraf Hofoch Öfwer, Rätter hädanefter ma äga, efter fulländad Ransakning genast utfärda deras Utstag, och i öfrigt Vermed förfara pa sätt 29 Puncten i Kongl. Förklaringen den 2; Mars 1307 om Lifssaker förestrifwer. Denna 29 Punct af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 stall derjemte sa förstas, att den Konungen förbehallne pröfningsrätt af Hofoch Öfwer-Nätternes Utstng, hwarigenom någon blifwit till dödsstraff skyldig ansedd, sträcker sig icke blott till den hufwudsakligen brottslige och till döden dömde, utan äfwen till alla dem, som för mer elier mindre delaktighet i hans brott arv tilltalade. 3:0. 2990 Den i8 Augusti. Z.-o. Den Förklaring Kongl. Mant under den V7 Junit l8il i Nadtt täcktö Utgifwa, öfwer Kong!. Förordningen den 27 April 1810, om wär, "bering och försäljning af Fast Egendom pa Landet, som för Gäld i Mat kagos, haswa wi stadgat, i tgenstap af gällande Lag böra till efterlefnad an, tagas. 4:0.
Hjärtlöst hade jag lekt med honom, och han bad mig förskona grefven från att dela samma öde. Jag var förtviflad och skref utan att veta hvad. Han återsände brefvet ouppbrutet. Det var och förblef omöjligt att åvägabringa någon försoning. Farbror talade vid honom, hans enda svar blef: “Jag har älskat Bertha, men jag gör det icke mer, och hon har själf sagt, att hon älskar grefve **hjelm. Antingen talade hon sanning då, eller gjorde hon det, när hon sade sig älska mig; i båda fallen har hon gäckats med mitt hjärta, och jag kan icke tro på henne.“ Farbror frambar Johans svar. Huru djupt smärtade det mig icke! Johan blef kort därpå promoverad och lämnade Åbo. Jag gifte mig året därpå med grefve Arvid **hjelm. På min bröllopsdag erhöll jag följande rader af Johans hand: “I det sköna, goda och upphöjda ligger all mänsklig tillfredsställelse; uti den harmoniska öfverensstämmelsen i det rena af våra handlingar och det rena i våra känslor, vår lycka. – För dygdens utöfvande, för pliktens vårdande, blef kvinnan begåfvad med så rika egenskaper, att lifvets gåta bör af henne kunna lösas. – Må Bertha blifva idealet af en hustru liksom hon en gång för skaldens inbillning var idealet af kvinna.“ Johan Kellgren hade blifvit magister 1772. Vid ännu icke fyllda tjuguett år hade han afslutat sina akademiska studier. Hans far hade redan året förut aflidit och lämnat ingenting efter sig, så att den unge, snillrike magistern måste genom konditionerande förskaffa sig sin utkomst. Den 2 december 1773 var Kellgrens tjuguandra födelsedag och min bröllopsdag. J. H. Kellgren. Jag flyttade med min man till Sverige. Den bittra lärdom jag fått ingaf mig den önskan att söka blifva en god hustru. Vi tillbragte några år på en af min mans egendomar. I oktober 1778 flyttade vi till Stockholm, och jag erhöll då den underrättelsen, att Kellgren var informator hos generallöjtnanten Meijerfelt, med hvilken min man var besläktad.
N.o 3o. 5 oell för Kongl. Maj:t och Kronan förmånligaste sätt användas; äfvensom Kammar-Coliegium serskildt borde, i sammanhang med ofvanberörde fråga rörande framtida dispositionen af Guld verket, sig jemväl i underdånighet yttra, huruvida de under Ädelforss lydande hemman, uti hvilka Cancellie-Rådet af /Vetterstedt och Hof-Rätts-liådet Acllerbrandt i underdånighet sökt immission för deras skatterätts-fordringar, kunde, utan att förnärma Kongl. Maj:ts och Kronans höga rätt, och utan att lägga hinder i vägen för den blifvande hushållningen med Ädelforss och dess tillhörigheter, till ett sådant ändamål, som Rikets Ständer anvisat, lämpligen användas. I följd af hvad sålunda blifvit i Nåder förordnadt, hade Kammaroch Bergs-Colléeierpe, den 18 December 1821, medelst gemensamt Utslag uppå Kammar-Advocats-Fiscals-Embetets emot Öfver-Directeuren Kihlström gjorda påstående, att hafva förverkat arrende-rättigheten till Ädelforss Guldverk med tillhörigheter, samt derefter, jemte bifogande af detta Utslag, hvarigenom bemälde Öfver-Directeur blifvit dömd arrendet förlustig, och ansedd skyldig de arrenderade egendomarna till Kong]. Maj:ts och Kronans disposition den 1 Odtober i8ö3 afträda, till Kongl. Maj:t afgifvit det i ofvanberörda 0111- 6, Kongl. Maj.-ls Nådiga Propos. N.-o 3o. ständigheter infordrade underdåniga Betan-, de; och sedan förenämnda Utslag, hvaröfver Kihlström underdånig klagan fört, blifvit af Kongl.
År 1847, då silfvertillverkningen uppgått till 4,735 lödiga marker 15 lod 15 ^ grän flut silfver, hafva blifvit afsatte 999 riksdaler silfver specie, eller, efter förvandling i bankosedlar 2,664: Ett års ränta från och med den 1 November 1847 till samma dag år 1848 å räntebärande kapitalet 33,229 r:dr 31 sk. 8 r.st 1,894: 4. 4. År 1848, då silfvertillverkningen utgjorde 3,031 lödiga marker 8 lod 4 T5S grän fint silfver, hafva blifvit afsatte 370 silfver specie riksdaler, motsvarande, efter förvandling i bankosedlar 986. 32. Ränta för 9 månader och 2 dagar ä 5 proc. å 700 r:dr, som voro utlånte till enskild man 26: 21. 4. Summa banko r:dr 44,636: 43. 7. Härvid torde Utskottet få upplysa, att,-enligt Kongl, brefvet den 31 Okto - ber 1829 och till följd af träffad öfverenskommelse emellan Kongl. Maj:t och Kronan samt Sala bergslags intressenter, ofvanberörde fond är af bergslaget inrättad i det ändamål, att, genom dess afkastning, silfververket i framtiden må blifva iståndsatt, att utan vidare begagnande af Kongl. Kammar-kollegii den 20 September 1743 utfärdade arrende-kontrakt om de sex nedre socknarae i Salbergs län och Westmanlands höfdingedöme, nemligen:
I öfrigt nämnde Friherre Ankarsvärd, att ingen af Sveriges Drottningar haft handpenningar. Jag får likväl härvid anmärka, att Konung Carl XIII;s Drottning hade sådane. Hvad slutligen angår Bert 5 Ju lii f. m. Friherre Ankarsvärds tredje anmärkning, rörande höpriset, får jag namna, att elfer Markegång» medelpriset de 5 sista åren för Westmanland, Södermanland och Upland, har det utgjordt mellan 12 och i5 skillingar Banco pundet. Utskottet har beräknat det efter t b skillingar, emedan det ansett, att räntegifvarne med nöje skulle lemna någon förhöjning i priset, för att undvika forslingen; men om ock man skulle tro, att detta icke inträffar, så är minskningen af tid så liten, att förändringen icke kan blifva betydlig»- ty Sundbyholms och Wendtholms HofStallängar, hvilka icke nu komma att lefverera hö, hafva icke lemnat mera än 1800 lispund, och anslaget blifver således, effei* min tanke, tillräckligt, helst priset på halmen är 6 R:dr 32 sk , och den ringa brist, sorn kan uppkomma å höet med öfverskott derå, fullkomligen kan fyllas. Herr Berghman, Ambrofius Magnus, hade inlemnat ett så lydande Memorial: (Se Bilagan N:o 3.) Friherre Lagerbjelke, Gujiaf: Ej utan ett slags bekymmer uppträder jag för att deltaga i denna öfverläggning, ingalunda derföre, att frågan synes mig svår att reda, eller dess besvarande af tveksam natur, eller utgången tvifvelaktig. Men ärendet har tyckt mig höra till de sällsynta undantag, hvilkas afgörande bör bero mindre på OecQnomistens kalla pröfning af behof och tillgångar, än på Statslärans högre beräkningar, eller rättare sagt, mindre på hvad Den 5 juli i /. m, pröfning solli hälstj äil på känslans ädla hänförelse. I ett sådant fall skulle jag visserligen hafva trott lyckligast vara, ont all discussion kunnat undvikas; dernäst önskeligt, att öfverläggningen möjeligäst förkortas, och likväl bidrager jag hu sjelf till den sammas förlängning. Meri inträdda omständigheter rättfärdiga denna motsägelse.
Till mitt sista med fullkomlig vänskap och högaktning er ödmjuke tjenare G. M. Armfelt.” Sedan denna lilla skrifvelse blifvit expedierad, egnade Armfelt det återstående af aftonen till, såsom det ville synas, sällskapslifvets njutning. De rum, som han innehade i grosshandlaren Kristofer Norbergs hus vid Långgatan, lågo icke högre från marken än att man utifrån kunde se in. Först egde kur rum, sedermera blef der ett helt hvimlande af officerare och slutligen en aftonspisning för öppna fönster. Men senare mot natten, då taffelmusiken tystnat, officerarne gått och springet på gatorna upphört, fanns en enda person qvar hos generalen, nemligen hans gunstling adjutanten grefve Axel Oxenstjerna, som, efter att någon tid hafva varit skild från sin förste chef, nu hade att emottaga en mängd förtroliga instruktioner. Äfven är det sannolikt att han fick emottaga förtroliga utgjutelser af Armfelts innersta bekymmer och till sist gifva sina utlåtelser och meddelanden om allt hvad på orten varit att observera. En lysande solklar dag, af himlen liksom särskilt förlänad för ett lysande skådespel, var den på hvilken generalbefälhafvaren öfver landtarmén med en del af sin stab och en hop andra officerare skulle besöka eskadern. Inne i hamnen hvimlade småslupar från flottan, beklädda med blått kläde eller flaggduk, och utåt hela fjorden syntes en oräknelig mängd andra båtar, tillhöriga staden, smyckade med löf och förande en massa flaggor i alla färger, notabene blå, svarta, gröna och hvita flor, fladdrande från de på tofterna sittande fruntimrens lätta sommarhattar. Och om hvarandra knuffades på tullbryggan och vägen ditned båtsmännen med soldaterna, de ärbara väl utstyrda borgarne med de härs och tvärs ilande officerarne och slutligen en stor del af stadens större pojkar, sträfvande att göra spektakel och hokus-pokus med alla madam er och jungfrur, hvarföre de också fingo hålla till godo med ganska allvarsamma tillrättavisningar af dessa. General
1 trakten af Borås finnes såväl en talrik befolkning, som till största delen måste hämta sina lifsmedel från andra orter, som en betydlig industri, hvilken upkommit genom konstlade medel och som, dels till följd af redan gjorda och dels som jag hoppas ytterligare skeende tullnedsättningar å likartade utländska tillverkningar, allt mer och mer måste söka sig utvägar att lemna sina produkter för billigt pris. För denna industri-idkande befolkning tilltager således svårigheten att lifnära sig, derest icke lättade kommunikationer bereda dess produkter en lättare afsättning. Af dessa skäl anser jag denna ort vara i största behof af ett skyndsamt understöd medelst en jcrnvägsanläggning, som sammanbinder den med det stora jernvägsnätet. Ett ytterligare skäl för saken är, att denna bibana är föreslagen alt fortsättas dels till Lidköping och dels på södra sidan om Borås, till Varberg, och det är all anledning alt förmoda, att det ej skall förflyta lång tid efter nu ifrågav:de banans öppnande, förrän de i saken intresserade kommunerne gå i författning om dess fortsättande i nämnde riktningar. Med anledning af Hr. Hjertås yttrande får jag tillkännagifva, alt jag i allmänhet delar hans åsigt, att R:ts Sl:r icke böra obetänksamt inlåta sig uti sådana företag, som de ifrågav:de, utan med mycken sorgfällighet pröfva frågorna och öfverväga de vilkor, under hvilka Statens understöd, med största såväl allmän som enskild fördel, bör lemnäs, äfvensom beräkna den trafik, som på de ifrågasatta bibanorna kommer att ega rum, emedan Staten, ifall med dess understöd en bibana bygges som icke bär sig, derför får vidkännas stora kostnader. Men deremot kan jag ej gilla bans yttrade mening, att dylika banor borde byggas endast för hästkraft, enär sådana bibanor endast bära sig i högst få fall, eller då distansen 78 De n 24 Jan uari. är kort och det gods, som på banan skall fraktas, är lätt att omlasta. Alt anlägga bibanor med mindre spårvidd än stambanorna, anser jag icke heller vara lämpligt, och jag finnér mig uppmanad alt alfvarligt påyrka, det R.
Reservationer: o af Herrar Hesselgren, P. H., Åsbrinck, C. G., Cassel, V. och Berger, A. A. samt Riksdags-fullmäktige Matts Pehrsson från Stockholms, Måns Månsson från Kalmar, Ola Månsson från Christianstads, Lars Magnus Knutsson från Östergöthlands, Pehr Mattsson från Wester-Norrlands, Henrik Andersson från Örebro och Erik Malmin från Westmanlands län. Stats-Ulskollets Utlåtande, jV;o 17/. Ank. till Exp.-Utsk. d. 11 Juli 1854, kl. 3 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion, om förhöjning af den ryt lare och soldater från IVadstena Krigsmanshiis-kassa tillkommande pension. (U. yl.) Med afseende å otillräckligheten af det pensions-belopp, som från Wad stena Krigsmanshus-kassa för närvarande vore anvisadt åt afskedade soldater,' och då nämnde kassas ställning medgåfve en förhöjning deraf, utan att Statsverkets tillgångar, åtminstone till någon betydligare del, derför behöfde anlitas, liar, uti en inom Bonde-Ståndet vackt och till Ståts-Utskottet, öfverlemnad motion, Riksdags-fullmäktigen Johannes Nilsson från Malmöhus län föreslagit, dels att den ryttare eller soldat, som oförvitligt tjont i 20 år, måtte i årlig pension undfå 20 R:dr och detta belopp höjas till 25 R:dr, derest han 25 år varit i Kronans tjenst, dels ock att dessa pensioner skulle öfverlemnas till sockennämndcrna för att, i händelse pensionären vore oförmögen sjelf sin egendom ordentligt vårda, användas till den pensionerades vård och underhåll; öfverlemnande motionären till Utskottets bedömande, huruvida icke den värfvade soldaten redan efter 15 å 18 års tjenstgöring, borde komma i åtnjutande af pension. Vid sistlidne
Gud gifve mig kraft af sin nåd att gå framåt, men med framgången ödmjukhet! Hedrad och ansedd vill jag gå fram till dem, som förhäft sig öfver min ringhet, och ödmjukare kanske än förr – vekare, hjertligare – ville jag räcka dem min hand och säga: »Jag led, derför har jag höjt mig; I ansågen mig er icke värdig, derför tillkämpade jag mig andras erkännande; jag vågade då intet begära, derför skänker jag nu.» Jag undrar om många qvinnor känna detta behof af vänskap och lugn tillgifvenhet, som, ouppfyldt, alltid varit mitt lifs plåga, och uppfyldt skulle kunna vara dess högsta lycka? En qvinnas tillgifvenhet för en qvinna är platt, en mans tillgifvenhet vågar man icke eftersträfva, ty »det passar sig icke», och derför skulle man missförstås både af honom och andra. Det är skada, ty jag skulle kunna bli en ovärderlig bundsförvandt för en intelligent man om han visste hvad han sträfvade för och kunde göra det klart för mig. Min outtröttliga ihärdighet, min fyndighet och djerfhet skulle i hans tjenst, under hans inflytande, kunna uträtta underverk, men ensam förmår jag ingenting, ty – jag är en qvinna. Jag behöfver stödet af en kraftigare vilja än min egen, ljuset från en klarare blick. Om jag hade en son som älskade mig och som jag älskade! Han borde vara 12 år nu, eller kanske fjorton. Om jag hade en son i hvars lycka och existens jag kunde gå upp! Om jag kunde för en annan få glömma mig sjelf! – Men han skulle icke slå mig till jorden med hån eller trampa på mig med sin öfverlägsenhet derför att jag är så ringa, och derför att jag icke är en man. Han skulle anse mig som sin jemlike derför, att jag aldrig skulle anse mig vara det, han skulle tycka mig något värd derför att jag aldrig tänkte på mitt och mig.
Sl. Brot. 1836—1838. 6 Sami. 2 Afd. 4 Iläft. 5 34 Bankooch Lag-Utskoltets Utlåtande N:o 6. svarig för andra dess förbindelser, än dem, som efter hans inträde tillkommit. Men äfven om en så beskaffad delning af den solidariska ansvarigheten förekommer i vår lag icke ett ord, och det utan allt tvifvel på goda skäl. Bolagets rörelse består uti en ständigt fortlöpande serie af transaktioner. Hvarje af rörelsen påkallad utbetalning i reda penningar minskar eller förändrar skulden, likasom hvarje insats förnyar den. Häruti fortgår sålunda en ständig omsättning, och att hålla bok och reda uppå, huruvida och i hvad mån en yngre skuld tillkommit genom omsättning från en äldre, eller huruvida sednare, mindre omsorgsfullt beräknade förvaltnings-åtgärder möjligen vållat, att äldre skulder oförändradt blifvit qvarstående, torde i de flesta fall vara förenadt med stora svårigheter. Också har derföre Lagberedningen uti sitt förslag härom uttryckligen intagit den i sjelfva sakförhållandet grundade regel, att, "dä ny hufvudman i bolag inträder, svare han äfven för bolagets äldre förbindelser, så vidt de röra tredje man»; och då inom Bank-bolag ett bokslut, enligt nu ifrågavarande förslag, borde mellankomma, innan begäran om afgång skulle få bifallas och en ny bolagsmans inträde i hans ställe medgifvas, eger denne derigenom det bästa tillfälle att före sitt inträdande vinna kännedom om bolagets verkliga ställning. Dessutom borde ock andelen i vinsten på samma sätt som ansvarigheten fördelas, om fördelningen af den sednare skall kunna anses rättfärdigad. För öfrigt och om man härmed åsyftar, att för hvarje förbindelse bibehålla garantien sådan den var i det ögonblick, då förbindelsen tillkom, så är äfven detta en ganska vanskelig sak. En bolagsman, i dag rik, kan en annan dag vara fattig, och den som inträder vara rikare, än den som afgår. Skiftningarne i de materiela förmögenhets-förhållandena kunna vara mångahanda; men ett snille i förvaltningen kan ofta verka vida mer för bolagets soliditet, än flere tusende Riksdaler.
Hen, sorn bifaller, att contraproposrn skall innehålla bifall till StatsUtsk:s utlåt. Klo 429> voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, kommer contraproposrn att innehålla bifall till Hr Hjärnes förslag, att R. St. bos K. M. i underd. måtte anhålla, det K. M. täcktes, använda de i Carlskrona stationerade arbetscompagnier företrädesvis till fortsättande af arbetet å Kungsholms fästning, men derjemte förklara, att de i och för detta arbete erforderliga instrumentalier och inventarier äro utgifter, hvilka icke tillhöra 8:de hufvudtiteln, utan böra, så framt K. M. i nåder finner det lämpligt, tillvägabringas genom besparingar å 3:dje och4*dehufvudtitlarnä. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit , som följer: •få - 74- Kej — 27. Härefter upplästes till justering följande votcrispropos. rörlde hufvudsaken: Den, som bifaller StatsUtsk:s utlåt. K:o 453 i anledn. af erhållen återremiss å betänk. K:o 429> ang:de Frih. Franc Sparres motion om medels anvisande å 8:de hufvudtiteln ai H. 3o 234 Den 24 April. såväl för underhållet af arbetscompagnierna på Kungsholmen, som för dessas sysselsättande med fästningsbyggnadsarbetet vid Carlskrona, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anses R. o. Ad. bifalla StatsUtsk:s i ofvannämnde ämne först afgifna betänk. N:o 429- Hr Dalman: Då uti japropos:n StatsUtsk:s tillstyrkande uti förevar, utlåt. N:o 353 finnes så fullständigt refereradt, anhåller jag, att nejpropos:n äfven måtte lika fullständigt upptaga innehållet af utlåt. N:o 429j deruti Utsk. tillstyrkt, det R. St. måtte förklara, att, så vida K.
På samma sätt förhåller det sig med öfrige ränteoch tionde-tagare, som icke höra till militie-staten; om de sjelfve uppbära sina räntor, kunna de erhålla dem redan under loppet af Januari månad, men öfverlemna de åt landtstatens uppbördsmän att göra detta, få de vänta åtskilliga månader längre. — En af de motionärer, sorn föreslagit ifrågav:de förändring i uppbördssättet, har också yrkat att dessa räntor borde utbetalas från ränterierna redan under loppet af Mars månad, men härtill har Utsk:t icke funnit sig kunna tillstyrka bifall. Vilkoret för att löntagaren skulle hafva någon verklig fördel af det förändrade uppbördssättet, vöre det, att han finge uppbära sin lön qvartalsvis; men dervid möter ganska väsendtliga hinder, hvilka blifvit antydda af K. M. i en Nådig Resolution till Biskopen m. m. Genberg, hvari K. M. yttrar, bland annat: »då en dylik anordning dessutom skulle medföra nödvändigheten att åt statsverket bereda en tillökning af flere millioner i dess redan otillräckliga förskotts-kapital; och då en partiel reglering af denna fråga, genom lemnad rättighet för alla de indelningshafvare, som sjelfva sådant åstunda, att genom krono-uppbördsmännens försorg få sina ränteoch tionde-anslag debiterade, uppburne och redovisade, skulle komma att medföra en högst betydlig tillökning i arbete för den redan hårdt ansträngda, med ringa löner försedde uppbördsförvaltningen, utan att likväl den ifrågav:de angelägenheten derigenom blefve på något fullständigt sätt ordnad, ansåg K. M. de väckta förslagen icke för det närv:de böra till någon åtgärd föranleda». Här säger K. M. sjelf, att det fordrades flera millioner, för att löntagaren skulle kunna få uppbära sina räntor qvartalsvis. Utsk:t har visserligen icke heller föreslagit att löntagarne skulle bekomma denna rättighet, men jag har visat, att det vore det enda sätt, hvarigenom löntagaren tillskyndades någon verklig fördel af den föreslagna förändringen - Den 11 Mars. 65 ändringen i uppbördssättet.
December nästlidet år aflåten särskild nådig Proposition (N:o 61), deruti den framställning blifvit gjord, att Styresmannen för afvittringen i Westerbottens län, förste Landtmätaren derstädes m. m. Anders Tunell måtte, sedan han från sina håda befattningar såsom förste landtmätare och styresman för afvittringsverket i Westerbottens län blifvit entledigad, uppföras å Allmänna Indragningsstaten till åtnjutande af en mot förste landtmätarelönen och hälften af styresmanna-arfvodet i det närmaste svarande pension af 2,500 R:dr årligen, att utgå från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked varder honom beviljadt. Af den nådiga Propositionen med dertill hörande handlingar inhemtas, hurusom Tunell uti underdånig skrift anhållit, att Kongl. Magt hos Rikets Ständer måtte göra nådig framställning derom, att han, som är född den 23 Augusti 1797 och således öfver 68 år gammal, samt varit anställd vid Landtmäteristaten sedan den 20 Mars 1818 och följaktligen tillbragt i Statens tjenst mer än 47 år, hvarunder han den 9 Juli 1852 från förste landtmät.are-beställningen i Wermlands län blifvit transporterad till sin nu innehafvande befattning såsom förste landtmätare i Westerbottens län och samma dag förordnats att tillsvidare vara Styresllih. till II. St. 4 Sami 1 Afd. 2 Band. 6 Höft. 4 26 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 74. man för afvittringsverkct i sistnämnda län, — finge efter erhållet afsked från styresmanna-befattningen, såsom pension under sin återstående lifstid uppbära ett emot arfvodet för samma befattning svarande belopp af 1,500 R:dr. Vid öfverlemnande af denna underdåniga ansökning bade Kongl.