Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sammanhang härmed har Utskottet att anmäla nedannämnda, genom remisser från vederbörande Riks-Stånd, till Utskottets behandling öfverlemnade motioner, nemligen: a) af Doktor Arrhenius, som (i motion N:o 40) hemställt, att Rikets Ständer ville bevilja ett årligt anslag af 35,000 R:dr, att efter Kongl. Maj:ts nådiga Bih. till R. St. Prot. 1865 Sf 1866. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 1 Haft. 0 66 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 66. pröfning användas till befrämjande af s. k. tysta skolor och till bildande af lärare lör döfstumma; b) af Riksdagsfullmägtigen Sven Nilsson från Christianstads län, hvilken (i motion N:o 328) föreslagit, att Rikets Ständer måtte, i stället för det af Kongl. Majk äskade belopp, anslå 30,000 R:dr, att, efter nådig pröfning, af Kongl. Majk användas till understöd för mindre undervisningsanstalter åt döfstumma och blinda; c) af Friherre Cederström, C. M., (motion N:o 75) och Doktor Petrelli (motion N:o 27), hvilka föreslagit anvisande af 30,000 R:dr årligen, för att, efter Kongl. Maiks nådiga pröfning, användas till vård och undervisning af meddellösa elever vid mindre skolor för döfstumma; samt d) af Grefve Posse, K., (motion N:o 23) och Herr G. C. Witt (motion N:o 40), hvilka motionärer sammanstämmande hemställt, att Rikets Ständer måtte, oberoende af beslutet om ofvan omförmälda, af Kongl. Majk begärda anslag å 15,000 R:dr, bevilja, till upprätthållande af Institutet för döfstumma i Carlskrona, ett årligt auslag af 6,000 R:dr.
Den 16 nov., dagen efter Fredrik VII.s död, skref National-Zeitung i telin: » Preussen och Österrike hafva undertecknat Londontraktaten endast (' j som europeiska stormakter, och Tyskland har derigenom icke åtagit sig någon (! ) förpliktelse. — Af det Tyska förbundet vänta vi, att det icke skall erkänna Danmarks nuvarande konung som Schleswig-Holsteins hertig. I denna åsigt, som var Tyska förbundets, instämde de europeiska stormakterna Preussen och Österrike. Detta är tvifvelsutan ett af de xnarkvirdi * gaste bladen i vår samtids historia. 1864.föregående traktater och öfverenskommelser.1 Och läte äter Danmark motståndslöst besätta Slesvig, återstode likväl ännu Tysklands förbehåll om arfsrättsfrågans framtida afgörande. Hela denna hopning af sak, reducerade sig till ett antingen — eller: antingen Slesvig-Holstein i personalunion med Danmark, eller Schleswig-Holstein fullständigt förenadt med Tyskland. I och för sig var det alldeles likgiltigt, hvilken af sina föregifna tvisteanledningar Tyskland fullföljde for tillfället. De hade alla ett och samma mål: att från Danmark rycka Slesvig. Men detta hade Sverige-Norge uttryckligen tillkännagifvit strida mot sina välförstådda intressen. Det svensk-norska kabinettet hade förklarat Slesvig som en del af det gemensamma Norden, för hvars sjelfständighet och nationella enhet det ville kämpa med vapen i hand. Det egde icke längre något val, oak-tadt Danmark begått den oförsigtigheten, att kort före sammandrabbningen intaga en svagare position. Också finner man, att det svensk-norska kabinettet ännu efter den 5 okt. går i författning om att sluta sig till Danmark,2 och att det fram emot slutet af november, alltså efter Fredrik VII: s död och sedan Kristian IX stadfäst den nya författningen (d. ), fortfarande visar sig villigt att afsluta alliansen. 8 Det förefaller derföre som en motsägelse då Manderström i depeschen n: r ioo den 5 okt. inskränker alliansanledningen till Danmarks vägran att återtaga patentet af d. Ty sedan Novemberförfattningen bekräftat Holsteins utsöndring, tyckes det temmeligen likgiltigt, om Marspatentet vidare existerar eller ej.
med dig. Det blef ett jubel inom mig, som om alla himmelens fåglar sluppit lösa. När du var borta fans det ingen glädje i verlden, när du var hos mig var all sorg och tungsinthet så långt borta, som om de aldrig skulle kunna nå mig mer. Du ser hurudan jag blifvit på dessa få dagar, då jag inte fått se dig. Det är som om jag skulle dö eller bli vansinnig. Hvad Jag älskar dig och olyckan är obotlig. tjenar det till att tala om vänskap och välvilja. 99 - ALLAND. Är det en olycka att älska? LOUISE. Det käns så. ALLAND. Tiden lär en alltid att glömma. LOUISE. Inte mig. Det sitter för djupt. ALLAND vänligt, i det han böjer sig ned emot henne. Jag har svårt att förstå det din natur är så skall hjelpa dig. Jag skall inte tänka på mig härute. Du är för vek. Res hem, gift Stackare! Det gör mig så ondt om dig. olik min. Men jag tror, att du är sann, och jag sjelf. Du skall resa. Du duger inte för lifvet dig med någon bra karl, lef lugnt och stilla, fostran. som det passar med din natur och din upp LOUISE. Jag kan inte. ALLAND. här då kan jag inte skona dig. När jag Du får inte vara svag. Du skall inte stanna möter ett motstånd så måste jag bryta det. Motstånd och hinder egga mig jag blir mig icke sjelf mäktig. 100 - LOUISE ser upp emot honom. Du är så god. Just derför är det så svårt. ALLAND småleende. Jag god? Det har ingen sagt mig förr än du. LOUISE. älskat dig? Har ingen sagt det af alla de kvinnor, som ALLAND. Nej. LOUISE. Men de ha tänkt det. ALLAND. Det tror jag knappt. LOUISE. bli lycklig. Jag vet det. Du är god. Du förtjenar att ALLAND. i lifvet. Du vet det går oss icke efter förtjenst här LOUISE. tiden. Jag har varit så tryckt af din öfverlägsenhet derför har jag icke kunnat tala. Du har inte lärt känna mig under denhär 101 - ALLAND. för allt. Jag har aldrig försökt att dölja dem.
Dock lärer väl ingen med något skäl kunna fordra, att i och med detsamma den af de upphäfna författningarne föranledda osedligheten skall hafva upphört, utan åtgärder »miste särskildt vidtagas för densammas motarbetande, hvartill efter mitt förmenande hörer ett förbättradt fängelseoch straff-system. I afseende pä StatsUtsk:s ifrågavar. betänk., hafva här åtskilliga anmärkmr blifvit framställda, dem jag anhåller att, lill undvikande af missförstånd, få till besvarande upptaga. Gr. Gyldenstolpe, Ant., har såsom orsak, hvarföre man önskade, att så fort som möjligt få anslaget till fängelserna beviljadt, uppgifvit, att man ville fullborda redan påbörjade fängelsebyggnader. Något sådant har likväl, mig veterligen, icke blifvit af någon yttradt, utan afsigten har varit, att påbegynna nya byggnader. Skulle R. St» beslut komma alt uppskjutas, så torde det blifva för sent att påbörja arbetet nästa sommar, emedan förberedelser måste föregå och man i öfrigt känner, alt 3 år erfordras för fullbordandet af en länsfängelsebyggnad. Vidare har Grefven föreställt sig, att af några räder uti en 11. Ex. just.slals-minrslerns promemoria skulle kunna dragasden slutsats, att fångarna i ransakningsfängelserna komma att undergå straff-fängelse äfven öfver 2 år. Så tror jag icke att den af Grefven upplästa meningen kan tydas, utan så alt man möjligen kunde under en lid af icke öfver 2 år i cell förvara fångar, som äfven blifvit dömde till fängelse öfver 2 år. Härigenom skulle den fördel vinnas, alt cellbestraffningen, sorn fruktas mera än hvaije annan be - l)en 23 Februari e. m. 08 i »träffning, skulle icke allenast tillkomma den lägsta straffgraden, utan den skulle i lika mått tillfalla dem allesammans, dock icke öfver 2 år. Hade Grefven behagat något närmare tänka på innehållet af de upplästa raderna, skulle han hafva funnit, att meningen icke annorlunda kunnat förstås.
Man har härmed jemnfört förhållanden emellan skattskyldiga och kronouppbördsman, och jag får i detta afseende erinra, att ett K, 142 Den 4 Juli. bref af d. i5 Jan. i83a finnes, som just stadfäster grund-? satsen, att då kronoutskylder blifvit öfverlemnade till behörig uppbördsman samt qvittens deröfver kan företes, behöfver den betalande, under intet vilkor, betala om igen. En talare har sagt, att Konungen i nådeväg afslagit ansökningen och att det således icke vore skäl för Ständerna att bifalla den. Till denna ledamot adresserar jag den upplysning, att Konungen ieke kunnat bevilja densamma; ty medlen tillhörde en cassa, sorn icke står under Konungens disposition. Äfven om det varit fråga om statsmedel, hade Konungen icke kunnat besluta afskrifning deraf. K. M. hade således i detta fall bundna händer. Ständerna deremot kunna det, och de böra det efter min öfvertygelse, om de vilja händig rättvist och billigt. Hr Gr. Horn har anmärkt, att händelsen tillkommit genom felaktighet hos administrationen. Jag kan icke finna, att denna i detta fall har något att förebrå sig. Bedrägeriet underhölls genom en intrig emellan cassören och uppbördsmannen; och det är omöjligt för allmänna verk att förekomma sådant, likasom det är omöjligt för den enskilde att undvika förluster, om han har slarfaktigt eller bedrägligt tjenstefolk. Hr Stuart har fästat sig vid den omständighet, att ingen upplysning finnes meddelad derom, huruvida ersättning icke bort eller kunnat erhållas af Revisor Törneman. Jag medger, att en lucka här visar sig. Det synes nemi. af handlingarna, att frågan kommit till K. M., som, jemte Törnemans fällande till förlust af en månads revisorslön, till KrigsGollegii afdömande hänskjutit ersättningsfrågan; men det visar sig icke, om saken sedermera i denna del vunnit någon behandling.
BevillningsUtskottet i bestämda ordalag föreslagit, att ”inga utländska varor måtte anses törbudna, utso alia kunna emot Tull här införas” samt ovilkorligen till. styrkt antagandet af en på detta Förslag, grundad Tullbevillningsreglering, utan annat undantag deruti, än att, ”om någon främmande magt aldeles förböde införseln af en ellar flera af Sveriges förnämsta exportproducter” det i alia fall skulle ankomma på Kongl Majus Nådiga godtfinnande, ött ”enär sådant kunde lända till Statens sanna fördel, förbjuda införseln här i landet af de förnämsta exporter, som från en sådan Utländsk magt till Sverige annars directe införas”, har det i sanning förekommit mig och troligen flere andre oförväntadt, att nu mera höra förklaras, att "Utskottet ej på minsta sätt vebt inskränka Kongl. Majus höga rätt, att förbjuda eiler tillåta varor att införas till eller utföras från Riket.” I fall en sådan mening stått att lorena med innehållet af Höglofl. Utskottets Betänkande , hade jag med största nöje undgått, att upptaga Höglofl. Ridderskapet och Adelns tid med hvad jag trott mig böra anföra, för att söka ådagalägga origtigheten af Utskottets framställning identia del af ämnet.. Den 11) Juli i f m. 3’3 Af hvad för öfrigt förelupt under Discussionen i denna fråga, har jag anledning sluta, att uti mitt ofvannämde anförande, eler en af Kongl. Majit under ulin.contrasignation uthärdad Författning åberopas, ordet Wejlindim kommit att inflyta i stället för OJlindien. Att sådant ej kunnat härröra af annat än af missskrifning, lärer ej ens hafva undfallit den värde Talare, som ansett denna i hufvudsaken aldeles likgiltiga omständighet förtjena att vidröras, och lärer således något mitt vidare yttrande häröfver nu mera kunna anses öfverflödigt. Jag anhåller vördsamt, att desse mine anmärkningar måtte få åtfölja återremissen till Högloft. Bevillningsutskottet.
De skäl Utsk. anfört för sitt afstyrkande af motionen anser jag för min del icke tillfyllestgörande. Utsk. synes förutsätta att afsigten med motionen skulle hafva varit den, att tjensteman skulle ulan någon vederbörandes tillåtelse få resa utrikes, men detta har alldes icke varit eller kunnat vara min afsigt. Jag har nemi. alltid förutsatt att tjenstemannen skulle af sin Chef hafva fått tillstånd att företaga en sådan resa, och jag har föreställt mig, att då en tjensteman nu eger rättighet att utan Kongl, permission vistas i 5 dagar å utrikes ort, det icke skulle vara förenadt med någon våda om denna tid förlängdes till 14 dagar. Närvarande författning är öfver 70 år gammal och jag föreställer mig att det knappt finnes någon som minnes att den blifvit tillämpad, hvilket väl måste bevisa, att den är olämplig och orättvis, serdeles under närvaride förhållanden då de lätta kommunikationerna med utlandet lätteligen kunna föranleda en resa på 8 å 14 dagar i vigtiga angelägenheter hvilka förut besörjdes genom korrespondens. Det skulle då vara serdeles hardt för en embetsman, som bor 50 mil från hufvudstaden, att för en så kort resa vara nödsakad att afvakta K. M:s resolution. Jag har anledn. att tro, att detta Betänk, redan är af två Stånd återremitterad!, och jag hoppas att de ledamöter af R. o. Ad. sorn tagit kännedom om min motion och de uplysande reservationer, som äro Betänk, bifogade, skola vara villige att förena sig uti den anhållan om Betänkis återremitterande, som jag nu har den äran vördsamt framställa. Hr Ribbing, Arvid: I anledn. af den siste värde talarens förmälan, alt den gamla författning, som utgör föremål för motionen, aldrig blifvit efterlefd, vill jag nämna att jag tror mig veta att ett sådant fall verkligen inträffat. Men just det förhållande att sådant inträffat, föranleder mig att förena mig med motionären och att instämma uti den begäran han sednast framställt, att Betänk, måtte återremitteras.
Jag, för min del, hyser den föreställning och förhoppning, att sådana vilkor och förbehåll, som här äro ifrågasatta, icke varda föreskrifna; det är blott detta förmenande å min sida, som jag önskar måtte få åtfölja den remiss, som blifvit begärd. Frih. Tersmeden: Jag kan icke riktigt finna hvad en återremiss, i afseende på denna punkt, skulle tjena till. Här är ju ingenting bestämdt, i afseende på en eller flera tjenster, eller hvilka tjenster som få finnas eller icke finnas; här är endast reserverad en rättighet i sammanhang med löneförhöjningen, eller att i händelse en sådan bestämmelse kommer att ske, skall uti alla fullmakter och förordnanden, som under 185 8—1800 utfärdas, det förbehåll intagas. att tjenstens innehafvare är underkastad förbindelse att icke tillika innehafva annan tjenst med lön på Rikets stat, derest sådant framdeles varder föreskrifvet. Det är väl icke för mycket hegardt, att Staten reserverar sin rätt i denna väg. Dessutom är detta stadgande framkalladt af ett yttrande af Depart:tsChefen för Finansärenden, som åtföljer den K. Propos. Han säger nemi.: »En naturlig följd af den hittills med skäl öfverklagade otillräckligheten i aflöning för hvarje särskild tjenstebefattning har blifvit, al t flere sådana fått innehafvas af samma person, för att genom sin förenade afkastning fylla hans lefnadsbehof. Utom denna ekonomiska nödhjelp har den samtidiga tjenstgöringen i flere verk någon gång medfört den från Statens synpunkt väsendtligare fördelen, att personer med utmärktare förmåga och lust till arbete och till ett djupare inträngande i göromålens väsende förvärfvat en mångsidigare kännedom af allmänna värf och förhållanden, än som kunnat vinnas inom ett mera begränsadt område, och sålunda tillegnat sig en högre grad af skicklighet och användbarhet för den invecklade statsförvaltningen.
Att framdeles undslippa ett dylikt öde, behöfde hon likväl icke ryckas ur sina jordiska förhållanden, endast lära rätt värdera dem – men detta var en svår uppgift för den unga, att man så må säga, med öfverdrift anstrukna flickan, som innan hon kommit i beröring med Margareta, i likhet med alla tygellösa, utan betänkande ett ögonblick, nedtrampade hvad, som under ett näst föregående ögonblick varit hennes Afgud, och i ett nästföljande rätt gerna åter kunde blifva det. „Hvarföre äro har inga Kloster? Jag ville bli Nunna. Då kunde jag få vara mest hela dagen i kyrkan, och äta lika dåligt, bo lika illa, och bära lika usla kläder, som den allrafattigaste, som i alla fall helt visst är åtminstone lika god som jag. Och dessutom är jag säker att Bonne-Amie då följde med mig“ sade Augusta en dag, och förundrades storligen åt Margaretas bestämda förklaring, det hon, såsom Nunna, fått umbära sin Bonne-Amies sällskap. „Nå hvad skulle Bonne-Amie då gjort“ frågade hon med halft sorgsen, halft förebrående ton. „Rest hem, hulpit Mamma och Hedda med deras skola, och om Gud så velat, vårdat min Mor till hennes död“ var Margaretas svar, som uppkallade en blossande rodnad på Augustas kinder. Hon teg länge, smög sig slutligen intill Margareta, hviskade: „Bonne Amie skall kalla Winäs för hem“ och det talades icke mer den gången om Augustas håg för Klosterlefnad. Några dagar derefter gingo de att aflemna kläder, Augusta nödvändigt velat sjelf sy åt en fattig torparhustrus sjunde, nyfödda barn. Med barnslig glädje passades på detta åtskilliga tröjor och mössor af den unga sömmerskan, och hon var äfven ovanligt munter under början af deras vandring hemåt. På en gång tystnade hon och började gå efter Margareta, som hade för sed, att så vidt möjligt var, icke störa henne under dess funderingar Tre fjerdedelar af vägen voro tillryggalagda, innan hon åter framträdde bredvid Margareta och sade, efter att hafva hostat ett par gånger: „Hvarför frågar Bonne Amie icke hvad jag nu hela tiden gått och tänkt på?“
Cederström yttrar, att öfverlägga ningar innom Ståndet aldrig få äga rum i sådana mål , som det nu förevarande j men jag förstår ej hvad Lagstiftaren i sådan händelse menat med, hvad sorn får öfverläggas; då han positivt sagt hvad sorn ej under öfverläggning får nämnas. För mitt förstånd visar sig Lagstiftarens mening hafvr varit den, att obehöriga saker ej skulle under sådan öfverläggning fä nämnas, men ingalunda att hinder skulle läggas för en öfverläggning, der den skulle erfordras. Då jag sökt försvara Grundlagens helgd, har jag ej ingått j någon undersökning om principen. Jag har blott velat bestrida att 107 §. uttrycker någon afgörande rätt"’ för Constitutions-Utskottet, ocb det är på ordalydelsen af en den mäst tydeliga Svenska mening jag grundar mitt påstående. Jag kan ej förstå huru af 107 §. kati \ dragas någon annan tydning än den, att Den 2? April. Riksens Ständer, med vilkor af Constitu. tions-Utskottets hörande, äga rättighet att afgöra. Med Friherre Cederström förenar jag mig fullkomligt i dess yttrande, att god medborgerlighet ej står tillsammans med försök att eludera Lagen. Jag respecterar Friherre Cederströms medborgerlighet, men ber honom ej förtyda min. ' För öfrigt, om vi äro af olika meningar, böra vi ändå vörda hvarandras Opinioner och ej sätra deras afsigter i fråga säspm mindre goda, åtminstone intill de.s sådana yttranden kunna beledsagas med talande bevis. Herr von Stahl, har under åberopande af §. §. yttrat, att Grundlagen förbjuder återremiss af Constitutions-Utskottets Betänkande. __ Det vore önskeligt få veta hvilken eller hvilka §.§. gifva anledning till ett sådant påstående. Herr von Stahl iöreslår vidare, att Herr Grefven och LandtMarskalken må vägra Proposition. Jag vili blott erinra , att det tillkommer Land t Marsk al k och Taleman att sjelf pröfva, men ej enkel Ledamot att i sådant fall gifva rigtning at LaqdtMafskalkens förhållande.
Då tillfället icke medgifver en fullständigare granskning af lagförslaget, hvilken icke heller kan väntas af en representant, för hvilken lagarnes studium icke är hufvudsak, inskränker jag mig till att exempelvis anföra några få anmärkningar. 1 kap. 1 <§ stadgar, att inländsk man skall efter Svensk lag och vid Svensk domstol dömas för brott som han begått äfven utom riket, utan afseende på brottets beskaffenhet, och följande § utsträcker detta stadgande äfven lill utländsk man, som begått brott inom riket. Det ligger i idén af Statens straffsätt, att Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, jV:o 88. 87 brott begångna inom hvarje Stats område hemfalla under dess lagar och således är det hvarje annan Stats rätt att inför sin domstol döma en Svensk för inom dess territorium begångna förbrytelser. Undantag förekomma till följd af nationernas fördrag och öfverenskommelser, äfvensom i afseende på statsförbrytelser, och enligt Franska lagen äfven vid förfalskning af mynt och statspapper. Orimligheten af en lag, som på samma gång låter Svensk man för brott utom riket och utländsk man för brott begångna inom riket dömas vid Svensk domstol och efter Svensk lag faller lätt i ögonen, om man tänker sig enahanda lagbestämmelser i ett främmande land, t. ex. Danmark. En Svensk, som begår brott i Danmark, straffas i sådant fall vid Dansk domstol, enligt 2 §, men efter 1 § vid Svensk; och en Dansk, som förbrutit sig i Sverige, enligt 2 § vid Svensk domstol och efter 1 § vid Dansk. Det komme under sådana förhållanden att bero af en tillfällighet eller möjligen af förbrytarens eget val, efter hvilket lands lagar han blelve dömd och straffad. Förgäfves invänder man, att brottslingen, om en dylik lag ej funnes, skulle kunna blifva ostraffad. Detta inträffar alltid, då en brottsling flyr ur landet och ej reklameras; och är straffrättens territorium erkändt, så återstår alltid i vigtiga fall denna senare utväg, såsom korrektif. Jag föreslår följande redaktion af detta kapitel. 1 §. För brott, begångne inom riket eller på Svenskt fartyg, dömes förbrytaren vid Svensk domstol och efter Sveriges lag. 2 §.
Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Ständers Stats-Utskott den 9 Augusti 1823. S. D. I fullföljd af sin till Protocollet för den 8'de dennes afgifne Reservation, i afseende på Utskottets beslut, rörande lön-förhöjning åt de Fyra Stats - Sscreterame, uppläste Herr ContreAmiralen Nordenskjöld ett så lydande anförande - Sd Stats-Utskottet» Betänkande n ”Höglofl. Stats Utskottet har beslutat en löne - förhöjning af 500 R-dr Banco årligen för Herrar Stats - Secreterare, men så länge H6foch JustitiseCancellereme, med högre värdighet och magtpåliggande göromål, intet äro till denna löneförhöjning upptagne, kan jag för min del ej i detta Beslut förena mig; jag häri detta hänseende förut reserverat mig och, hänvisande till denna reservation, gör jag nu än vidare. Vill Rikets Högloft. Ständer ett verkeligt godt, så miste det ock ske på ett för Konung och Nation värdigt sätt, och till detta ändamåls vinnande är en 1000 R:dr högre årlig utgift för Staten ett intet. Jag är så mycket mera styrkt i min öfvertygelse, som sjelfva Motionairen Herr Baron Carl Ankarsvärd nu mera helt och hållet frångått Sin Motion, under den förutsättning att löneförhöjningen skulle förlänga tiden till en omreglering af Statens Högre Ämbeten. — Den var. da Motionärens ljusa förstånd tillåter mig ej att tro att detta varit Dess verkliga eller enda orsak och skulle jag våga tyda det rätta motivet, så är det ett af Två — antingen att Han funnit, sedan ett särskildt
]V.-o 335. p. 102. ■ ' <s • - ; — ' ; :■ ■ f . ! ■ .t - B c t ä n k a u d c n , ]V:o 335. io3 Hr Grejve von Schwerin har ansett sig icke böra oaninäldt lemna, att den i StalsUtskottets Betänkande gifna beräkning af de utaf It. Sttr gjorda anordningar och anvisningar på Medlen till deras fyllande, hade blifvit redigare, om det af honom i dess reservation, som blifvit bifogad Betänkandet N:o 255, framställda Förslag att, under benämning af ReservFond upptaga alla sådana intrader, som icke kunna till bestämd ziffra uppgifvas, hade blifvit antaget; oell hade man då undgått att vid ett Betänkande, som skall innehålla slutelig* StatsRegleringen, åberopa framdeles skeende åtgärder. Häruti hafva Hr Friherre von Sprengtporten och Hr Lagman Noreus instämt. Yttrande af Herr von HartmansdorffAugust: Då en Ledamot af Stats-Utskottet, Hr Lagman Ståhle, i sin reservation, förebrått pluraliteten, att hafva å ena sidan ofullständigt uppgifvit RiksgäldsContorets behof, samt å den andra att hafva öfverdrifvit dess tillgångar, och då Hr Lagman fördenskull yrkat, att man till undvikande af Statens skuldsättning eller Urtima Riksdag borde höja den allmänna Bevillningen; så kunde dessa påståenden, utan en närmare utredning af rätta förhållandet, desto snarare förvälla farhågor bland RiksStånden och Allmänheten, som detta förhållande ännu icke blifvit i ett sammanhang framställdt. Orsaken hvarföre det icke skedt, är att Statsoch Banco-Utskottens gemensamma öfverläggDingar om de Extra Anslagen ännu icke hunnit fulländas , än mindre deras Betänkanden underställas RiksStånden. Jag anhåller derföre, att få bifoga en io4 Stats-Utskottets omständelig utredning af RiksgäldsContorets ställning, Lade i anseende til dess egen förvaltning, samt extra anslag och utgifter > för åren 182g—34-