Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Just i subjektets fria riktning på det goda drifves det förra till att gifva sig ett naturbestämdt innehåll gent emot det senare, emedan det på grund af det godas abstrakta karakter måste i sin rena subjektivitet sålunda gent emot det goda gifva sig konkret bestämdhet, hvilket här är detsamma som att det gifver sig ett naturbestämdt innehåll gent emot det goda. Då vidare den onda viljan är med frihet beslutande, men det goda är frihet såsom absolut ideal för den subjektiva viljan samt gent emot denna är abstrakt, kan den onda viljan gifva sig skenet att vara god. Därmed lösgör sig den subjektiva viljan fullständigt från det goda, i det den sätter sitt eget subjektiva intresse såsom det goda. Men i det den subjektiva viljan lösrycker sig från det goda och därigenom den rena subjektiviteten ställes på sin spets, är öfvergången beredd till en högre ståndpunkt. Negativt sedt, upphäfver sig den subjektiva viljan såsom lösryckt från det goda, emedan den därmed är söndrad från sitt eget väsen, å andra sidan upphäfver sig det abstrakt goda i sin abstraktion, emedan det samma eger realitet endast genom att af den särskilda viljan realiseras, men denna har helt och hållet lösslitit sig från det goda. Positivt sedt är just den subjektiva individuella viljans inom sig slutna förhållande till sig själf såsom det sig på sig hänförande skenet det allmänna godas verkställande. Därmed har moraliteten öfvergått i sedligheten, hvari å ena sidan den subjektiva viljan upphöjt sin naturbestämdhet till konkret förnuftig karakter och därigenom såsom reelt fri gifver sig ett konkret af den i och för sig fria viljans idé alltigenom konstitueradt innehåll och sålunda upphäfver sin ensidiga subjektivitet, å andra sidan det goda gifvit sig själf konkret i sig reflekterad tillvaro såsom konkret sedelag för den i den samma sig själf innehåll gifvande, men därmed sin ensidiga subjektivitet upphäfvande subjektiva viljan. I sedligheten är därför å ena sidan den subjektiva viljan i sin individualitet absolut själfständig, å andra sidan har den denna sin själfständighet endast genom negation af sin individualitet i bestämdhet af det allmänna, men konkreta goda93.
Priset pä wära Exporter nedtwmgades, och uppstegrades pä im« porterne. Största ordsaken till wära Brrgwerks förlägenhet vch Allmänna Jndustrirns wanmagt 744 Den ig Jarmar»'. har här sin upprinnelse. Wär egen Sjöfart har sielf lidit mest. Holland tog pä osi en lmär hämnd, genom sitt är 1725 utfärdade Retorsions,Placat, jom stängde wägen för osi till förtjenst genom Utrikes fragtsart, den enda, lorn skulle kunna tillskynda vsi nägon werklrg inkomst af wära Skepp. Hwar och en känner de öfriga olyckliga följderne af wart Producl-Piacat. Wid manga Riksdagar halma k<agvmäi deröfmer bliswit anförde; och akt denna Fvrfatttning ända är fä länge bi» behällen, tjenar till ytterligare demis att de fa, four deråt störda förmän werkeiigen förmält mera an Allmanheters röst. Om en Nation skulle med trygghet wäga att säta hela bestyret med desi export och import ankomma pä nägre fä egne Stapel-Städers Handlande ; sä borde den ätmii-dstone äga den supposition att Veste Handlande haswa om Utländske Handels» orters behof och rörelse ilka saker kännedom, som inmänarne sjeljwa i besia orter; men äiwen detta är omöjligt. Ocklä har man, ty wärr mänga exempel huru genom misstag och felaktig spekulation, Swenste expork-waror bliswit möswer al! proportion pä nägon wist plals sä hopade, att de mäst säljaS lil! underpris, eller till jämt del samma, som Ucländningen betali dä han sjelf hitkommit för att hämta dem; och har säledeS hela den kostsamma Skeppsutredningen för den expedition orsakat Riket en ren förlust. Enahanda förhållande milar sig osta med importerne. Aldrig har salt här erhällits för sä lindrigt pris, som dä det fick hitföraö af Utiändningen.
Men Elisa sade: Hörer Herrans ord; så säger Herren: I morgon på denna tiden skall en skäppa semlomjöl gälla en sikel, och två skeppor bjugg en sikel, i Samarie port. Då svarade en riddare, vid hvilkens hand Konungen sig stödde, Guds mannenom, och sade: Om Herren än gjorde fenster på himmelen, huru kunde detta ske? Han sade: Si, du skall få se det med din ögon; men intet skall du äta deraf. Och fyra spitelske män voro utan porten, och den ene sade till den andra: Hvad vilje vi blifva här tilldess vi dö? Det vi än ville gå in i staden, så är hård tid i stadenom, att vi måste dock der dö; blifve vi ock här, så måste vi ock dö. Så låt oss nu gå bort, och gifva oss till de Syrers här; låta de oss lefva, så lefve vi; dräpa de oss, så äre vi döde. Och de voro bittida uppe om morgonen, på det de skulle gå till de Syrers här. Och som de kommo till det främsta på lägret, si, då var der ingen. Ty Herren hade låtit de Syrer höra en gny af hästar och vagnar, och af en mägtig här, så att de sade till hvarannan: Si, Israels Konung hafver besoldat emot oss de Hetheers Konungar, och de Egyptiers Konungar, att de skola komma öfver oss; Och stodo upp, och flydde bittida om morgonen, och läto blifva sina hyddor, hästar, åsnar och lägret, såsom det stod, och flydde med deras lif derifrå. Som nu de spitelske kommo till det främsta af lägret, gingo de in uti ena hyddo; åto och drucko, och togo silfver och guld, och kläder, och gingo bort, och förgömde det; och kommo igen, och gingo in uti en annor hyddo, och togo derut, och gingo bort, och förgömde det. Men de sade till hvarannan: Låt oss icke så göra; denne dagen är ett godt bådskaps dag; om vi detta förtige, och bide intill ljus morgon, så varder vår missgerning funnen.
Hvad kan vara mer stridande mot vår tids fordringar, än bibehållandet af en från nomadiska tidehvarfvet sig härledande lag, som ålägger hvar och en skogsvårdare eller åkerbrukare att sjelf försvara den mark han eger eller brukar, mot andras ut på rof släppta kreatur; ett försvar, som dessutom, dä del ej med aktiv vapenstyrka kan utöfvas, utan mäste utgöras med passiva förskansningar, i alla afseenden blir omöjligt att fullfölja, enär dessa förskansningar, de s. k. hägnaderna, stundligen sjelfva äro i behof af försvar, och, då de lemnäs utan sådant, genast äro i fara att mer eller mindre förderfvas af de mångå, hvilka derutaf hafva gagn, i thy att deras kreatur, efter sådant förderfvande, erhålla laglig rättighet att sig lill god!» förstöra det som förmedelst dessa förskansningar skulle, för egarens räkning, hafva försvarats! Utskotten hafva yttrat, att »det giIves länder med längre framskriden odling än Sverige, i hvilka en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, är okänd;» detta är åtminstone en sanning, hvars erkännande är vunnet genom allt det arbete, som Utskotten på denna fråga nedlagt; men Utskotten kunde gerna hafva meddelat sanningen fullständig, och sagt: »det finnes länder med längre framskriden odling än Sverige, emedan en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, der är okänd » Stängsel-lagens bibehållande gör det möjligt att utsläppa kreaturen på våldgästning, för att föda sig, antingen på grannars eller på framlida generationers bekostnad, i förra fallet på åkrar och ängar, i sednare fallet på skogar, i båda fallen på marker, som ej kunna fredas, under nu gällande stängsel-lag; och det är ju klart, att så länge sådant tillstånd existerar, hvarunder lagen gynnar nomaden på åkerbrukarens bekostnad, måste åkerbruket qvarstå i det tynande tillstånd, hvari det för närvarande befinner sig öfver allt, der ej penningestyrka frambragt den fred, som lagen förnekar.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, det han ansåg StatsUtskottets Memorial N:o 352, såsom innehållande en rättelse i Memorialet N:o 335, böra först pröfvas och afgöras. Herr von Hartmansdorffv Jag får då Upplysa, att det omtalade misstaget härrört deraf, att StatsUtskottets betjening icke är så kunnig som Ledamöterne om Betänkandernas innehåll. — Då tableauerne voro uppgjorda, önskade jag, att någon af Utskottets Ledamöter på UtgiftsAfdelningen måtte före tryckningen collationera dem med betjeningen. Sjelf kunde jag ej åtaga mig det, emedan jag ej hörde till den afdelningen och hade öfverhopande göromål på min. —- Ingen af Utgifts-Afdelningen sade sig heller hafva tid dermed, och så inträffade felet. Att det verkligen är ett misstag, skall jag söka utreda. Grunden, hvarföre Generalspersoner nu skulle pensioneras på IndragningsStaten, var, att derutinnan införa likhet med civile Pensionärer. Ehuru an - Den 28 December f. m. 25 märkningar inom Stånden deremot gjordes, bifölls dock förslaget af RiksStånden, emedan likheten befanns billig, och borde införas. Då man utgick från en jemnlikhets-grund, kunde hvarken StatsUtskottet, eller RiksStånden, vilja göra militairpensionerne större, än de civila, och således åstadkomma ny olikhet. Civila Tjenstemän få, såsom bekant är, vid 65 års ålder behålla hela lönen, men icke taffel-penningar. Hvad Generalerne hafva i lön, det skola de således uppbära i pension, men hvad de hafva i taffeleller respenningar, kunna de ej få behålla såsom pension, emedan det just vore att borttaga likheten med civilen, i samma ögonblick, man begagnat henne såsom skäl för Generals-pensionernas uppförande på IndragningsStat. Vid sådant förhållande anser jag det icke vara origtigt, utan i sin ordning, att rätta misstaget.
Förskotts-Summan till Forn bard - Rörelsens bedrifvande var vid årets början 1 $0,000 R:dr och under årets lopp hafva ytterligare 40,000 R.-dr blifvit reqvirerade, som jemväl Herrar Fullmäktige behagat låta anordna, så att Riksgälds-Conioirets hela Förskotts-Summa utgjorde vid årets slut, enligt Räkenskaperne, 220,000 R-.dr B;co; men, när derifrån afdrages 1816 års Brist: 12,810 R:dr 22 sk. 1 rist. och 1817 års B r i-s t 13,839 R:dr 17 sk. 4 rist., eller den förlust, som under nämnde tvänne ^år inträffat, tillsammans utgörande 26,649 R:dr 39 sk. 5 r:st.; Så är Förskotts - Summan rätteligen för närvarande 193-35° Hulr 8 sk. 7 r:st. Banco. Hä utaf hafva för utlåningen frän och med 146,000 till och med 160,000 R:dr på en gång kunnat användas, och funnos uti slutet af sistledne December månad utelöpande för Hombard-J-iån 152,05g R:dr 24 sk. och för Martufactur - Fån 9,550 R:dr, eller inalles 161,60g R:dr 24 sk. Deremot har för aflöning med Pensioner inberäknade blifvit utbetala - 35,568: 41. 6. Till Skrif-materiaier, Tjus, Ved och öfrige omkostnader 2,981: 5. 5. och Stockholms Stads andel af ordinarie Auctions-provisiorien 687: 39. 3. Summa R:dr 39,83-»: 38. -2. Hvaraf befinnes, att 1817 ars Brist utgör, såsom förut är omnämndt, 13,839 R:dr 17 sk. 4 rist.
Kongl. Maj:t of underdånig skrifvelse, innefattande anhållan, att, efter af Konungens Befallningshafvande inom orterne föranstaltade undersökningar, utredas och bestämmas måtte, hvarest sådan »allmän vinterväg öfver sjöar och mossar», som i 25 Kap. 7 § Byggninga-Balken omförmäles, skall utstakas och lil! underhåll indelas; och 60:o samme ledamot, angående vidtagande af sådana åtgärder, som göra det möjligt att förekomma smuggling, ulan alt förorsaka importören vissa nu öfvcrklagade olägenheter vid fartygslasters lossande på kanalstationen S. D. Efter skedd föredragning remitterades till Lag-Utskottet följande motioner. nemligen af: l:o Nils Magnus Pettersson från Calmar län, om ändring i Kongl. Kungörelserna den 20 November 1845 och den 23 Mars 1858, angående ersättning af allmänna medel ti'l vittnen i brottmål; 2:o Paul Andersson från Jemtlands län, derom, alt, roed upphäfvande of Kongl. Förordningen den 7 Mars 1855, 2 § i 1 Kap. Missgernings-Balken målte återfå sin ursprungliga lydelse; 5:o samme ledamot, alt landstingen måtte berättigas att meddela särskilda föreskrifter, lämpade för hvarje landsort, i frågor om egors fredande mot skada af onnans hemdjur samt om slangsclskyldighel; 4:o Guslaf Johansson från Kronobergs län, om skärpning af ansvaret för oloflig ineller utförsel af varor andra resan; Sto Olof Persson från Gefleborgs län, om ändring i åtskilliga lagens rum, i fråga om siittet för stämnings delgifvande; 6:o Olof Lagergren från Gotlands län, att, med ändring af 26 Kap. 2 § Byggninga-Balken, prestgårdsinnehalvare må tillförbindas att sjelf underhålla de s. k. laga husen; 7:o Nils Pettersson från Calmar län, om tillägg till eller förklaring af Kongl.
i 1 Häradsoch Rådstufvu-Rätt i de mindre städer, bör käromålet munleliga föreställas, der sakens vigt och vidlyftighet eller andra omständigheter ej fordra, att det skrif teliga ske må: och varde då parterxie ej tillåtet, att flere än en skrift hvardera inlägga j der saken ej är af dess .större vigt. 2- i Kommer käranden till Rådstufvu-Rätt A dag föresattan, och gifver dess käromål vid offentligt upprop skrif teliga in, och svaj-anden då när är; skrifve Rätten derås att dian ätta dagar derefter svara skall. Försummar han dä att ställa sig vid uppropet in, men kommer med svar innan klockan .tolf; bote två daler. Blifver han alldeles ute, eller kommer lian .oberedd utan laga ursäkt; bote fyra claier, och gånge Alter upprop i saken åtta dagar derefter. Kommer han ej ändå nied svar in; bote sam sagdt är, och varde pä kärandens inlaga i saken dömclt: dock må han munteliga höras, om han det förut begärur: vare ock honom tillåtet, der han tappat , emot domen vädja. Försummar käranden elen dag, då han sin vederparts svar emottaga skulle; bote två daler. 1 Rådstufvu-Rätt i Stockholm vare uppropstimma klockan tio. £, $. .Andra punkten i denna §. ändras sålunda: Hvar sorn då förfallolös blifver ute, bote i Rådstujvu-Rätten fem daler, i Hof-Rätten tio daler. .8. Henna §. skall lyda sAllunda: Skrifver någor, eller talar inför Rätta, det han vet ej sannt vara, och vill Domaren dermed förleda: varder han derom öfvertygad; bote i Under-Rätt tio daler, i Hof—Rått tjugu daler, eller mera, allt som Domaren det prof var. 9- §• ■torsta punkten af denna §. erhåller följande lydelse; J rångo - 'Dg-Utskottet! Ber.
I övriga städer skall befallningshavande efter magistratens hörande ge tillstånd till lämpligt antal näringsställen och tillse att endast ordentligt folk får hand om utminuteringen. § 8 På näringsställen med tillstånd skall dörren lämnas olåst och utminuteringen ske i krogrummet. § 9 Vad som menas med olovlig brännvinsförsäljning, må inte tillämpas på den som vid tåg har manskap inkvarterat hos sig. Det skall dock ske med kronobetjäningens vetskap. § 10 Köpare får inte vittna i fråga om försäljning av det brännvin han själv tillhandlat sig, däremot köpare som anses ojävig må vittna att brännvin blivit sålt till andra personer. § 11 Svenskt brännvin må inrikes orter emellan fritt föras. För att ha kontroll att inte utländskt smugit sig in skall det vara försett med tillverkningsbevis. Gäller också brännvin som införs från skärgården. I skeppens förråd får finnas två kannor per man. Är brännvinet utländskt straffas förbrytelsen som lurendrejeri. Till utrikes ort får svenskt brännvin utföras efter bestämd tull. § 12 Befallningshavande har att hålla allvarsam hand över brännvinsförsäljningen, men andra förordnade personer inom sitt distrikt skall på gästgivargårdar, källare, värdshus och övriga näringsställen ha noggrann uppsikt. Sjätte artikeln föreskriver författningarnas verkställighet § 1 Alla och envar har rätt att ange och åtala förbrytelser mot denna författning utom barn mot föräldrar och tjänstehjon mot husbönder. Endast landsfiskaler, kronobetjänter och polisoch stadsbetjänter har rätt att göra visitationer och beslag. Det skall alltid ske i två vittnens närvaro. Har de att undersöka förbrytelse, som de hört av andra, har de inget ansvar om anklagelserna saknar grund eller är falska. Vid beslag av redskap får det inte ske förrän domstol förklarat redskapen förbrutna. § 2 Visitation får företas från klockan 5 om morgonen till 9 om kvällen i kök, bryggoch bageristugor och andra byggnader där brännvinstillverkning kan vara inrättad. Beslagarna skall, om de vill ha det beskydd, som dem tillkommer, bära sina synliga brickor och alltid visa sina fullmakter innan beslag görs. Kända i orten boende kronobetjäning är frikallade från den skyldigheten.
– Naturligtvis, därom nämnde min salig far alldeles särskildt, och det var detta jag mest fäste mig vid. »Din mor erhåller nyttjanderätten öfver Gunnebo under sin lifstid,» sade han. Detta är således en gifven sak, men jag tillägger för egen del, att jag skall låta af mina privata medel besörja allt underhåll och alla reparationer vid detta kära ställe. – Är min mor belåten? – Jag kan ju få fundera på saken. Hvad har du tänkt föreslå din svåger? Grefve Wachtmeister försökte att ej se alltför intresserad ut. – Vill min svåger mottaga 250,000 riksdaler ur boet i ett för allt? Jag erinrar mig, att min salig far nämnde, att han för syster Christine afsett 100,000 riksdaler banco, och ifall testamentet återfinnes, kan min svåger få se, att så är förhållandet. Men då jag ju kan misstaga mig, och papperet ej står att finna, vill jag hellre fela på denna sida än på den motsatta. Jag vore särdeles nöjd, om min mor och min svåger ville ingå med mig i en dylik arfförening, så sluppe jag besväret att vidare leta efter det olycksaliga papperet, hvilket tyckes ha sjunkit neder i jordens innandöme, när det som bäst behöfdes. Innan någon arfförening är gjord, har jag ju ej fri dispositionsrätt öfver contoiret och affären, och så länge jag ej det har, kan jag ej komma in i min salig fars anseende och sköta affären på egen risk och räkning, som jag ämnar. John väntade på svar, men fick intet. – Jag har för min fars gamle vän, arkiater Engelhardt, omnämnt detta mitt förslag. Han invände häremot, att vi ej känna sterbhusets behållning, och sade, att innan jag föreslog en dylik arfförening, borde jag först skaffa mig säkra underrättelser därom hos contoirets betjäning. Men contoirsbetjäningen har ju redan uträknat sterbhusets gravationer och tillgångar och enskildt meddelat oss dem, så det blir nog bra med den saken. Jag är otålig att få denna arfförening genomförd snarast möjligt för att slippa obehaget med allt vidare letande efter det så olyckligt förkomna papperet.
Kungl. t täcktes öfverlemna denna skrifvelse till Handels.- pch Finaqce-Expeditionen, för att i Chartta Sigillataa Förordningen iakttagas? hvilket ock blifvit verkstäldt; men, sorq Kfiögb Majit kommit i erfarenhet, att det oak<? tad(, oriktig tillämpning skett i anseende tili fltslags lösen i sådsne mål, behagade Jvongh Haj't? under den 6 Mars ar r8j6, anbefalla ffimtmarCoUegium , att utgifva en förklaring öf%ter dess år 1814 t ämnet utfärdade KungörpI-s IP, hvilken. befallning Collegium genom Eirculäire till Landshöfdingarne af den derpå följande AprH verkställt. 3:0, Af den 5 Julii, om förändring i Förläljuiögssättet af den Stockholms Barnhus och ipdre fröturna Stiftelser aoslagP? Krqpa-Ti o.nde§jpannmål. Sedan SeraphimerQrdens-Grillet, Öfyer-Ståt* 35 k Di?ectionerne öfver ifrågavarande gtjftplser blifvit hörde, bjef Ärendet dep. 4 November I$l5, Kongl. Maj:t i underdånighet , ym d¥S dlgöft är,dfing uti SfustitiaQmbudsm. EmbetsBerättelser. 347 hvad den 22 September 1813 blifvit i deftä afseénde förördnadt, icke kunde äga rdtn. 4:0.
Hon var vid öfverdådigt lynne i dag, det hörde Casimir redan på det klingande godmorgon! hvarmed hon hälsade honom på långt håll. Han for upp vid detta tillrop och satte sig i rörelse lika oemotståndligt som en dragonhäst, när utryckningssignalen når hans öra. Gerda observerade genast, att han i dag var om möjligt ännu mera stel och tafatt än vanligt; det sätt, på hvilket han hälsade, var sådant, att hon skulle velat skratta Hans Förlägenhet midt upp i ansiktet! — Och Maria! Intet tecken till att hon uppfattat det komiska elementet i denna friare-episod! Tvärtom! Också hon såg förlägen ut, fastän hon som kvinna och världsdam bättre förstod att dölja det. Gerda förstod, att de båda, så vidt det i deras förmåga stod, skulle undvika hvarje tête à tête. Men nu skulle det ske, just denhär mulna höstmorgonen, det hade hon föresatt sig, så sant hon hette Gerda Ulrika Du Camp. Samtalet emellan Casimir och Maria fick knaggla sig fram på egen hand — och det blef också därefter, sedan de första hälsningarna växlats; Gerda var högst intresserad af allting rundtomkring dem. Hon började med att plocka rosor i en närbelägen rabatt och skänkte sina båda skyddslingar hvar sin blodröda knopp. — Casimir satt och sneglade hän till rosenbusken; han var van att taga exempel af systern. Det fanns ännu fullt af blommor kvar. Han kunde ha lust att plocka en hel bukett af rosor till henne, som satt vid hans sida och teg. — Men han vågade icke fullfölja sin afsikt utan fick i stället mödosamt söka ännu en fras, en segelgarnsända att flicka in i konversationens snöre, som redan var fullt af knutar. — Gerda hade lämnat de tu, gått ner till bryggan och börjat draga i båtlinan. Båten var full af vatten, men hon klef i och började ösa den. »Ska’ jag inte hjälpa dig?» ropade Casimir i sin nöd. »Nej tack!» svarade hon obarmhärtigt. Men Maria greps af en aning. Hon reste sig upp och gick ner mot bryggan, följd af Casimir, som drog en suck af lättnad.
Man beslöt att, likt England afsluta reciprocitets-traktater, och för alt ega något att vid dessas afslutande erbjuda ål de utländska makterna, ordnade man ånyo våra differenlial-tullar och bragte dessa tull-lindringar under en ny redaktion i tulltaxan af d. 16 Mars 1826, som är kontrasignerad af nuvarande Presidenten Skogman. I denna tulltaxa utlofvas dessa undantagslagars uphörande efter Irenne år; men i tulltaxan af d. 14 Augusti 1830 återfinner man dem, för att uphöra med 1833 års utgång. Allt detta oaktadt qvarstå samma undantagslagar ännu i vår närvarande tulltaxa, som säger, att de komma att tills vidare fortfara. Men nu har en ny face företett sig i den merkantila verl - Den 4 Juni f. m. 485 den. England har efter motstånd ifrån sitt hemlands rederi-intresse, ifrån oell med det förflutna årets början öpnat alla sina hamnar åt alla jordens navigerande nationers täflan. Icke endast i moderlandets hamnar ulan äfven i Englands otaliga, vidsträckta koloniers, lemnäs den utländska flaggan samma frioch rättigheter, som den Engelska nalionalflaggan. Fiskeriet på kusten och den s. k. Kabotagen utgöra de enda undantagen, och dessa har man förbehållit åt den inhemska navigationen. Men må man icke tro, att denna Regeringsåtgärd genomdrefs utan hårdnackadt motstånd; detta var äfven naturligt. Ty, under de tvenne sednaste seklerna hade England upnålt sin nuvarande höjd, dess sjöfart så tilltagit, att detta land med rätta kallades för håfvens drottning,— och huru svår var icke då upgiften att öfvertyga sjelfva rederierna, att navigationsakten verkligen icke varit det medel, som framkallat dessa under, och att ett friare sjöfartssystem icke skulle menligt inverka på Engelska folkets handel och sjöfart. De enda farliga medtäflare man erkände i navigationen, voro de nordiska nationernas flaggor, och om äfven de skulle draga lönande frakter af förändringen, så blefve det i alla fall ingen förlust för England, utan tvertom.