Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske vill du ock sedan se någon af de brännande heta från solens land? Snöstorm rasar öfver tundran. Ej kan ett menniskoöga öppna sig, att se dess brusande hvirfvel. Lättare går båtens väg genom ishafvets vilda våg, då stormen kastar isstyckena som skum, än renens väg nu går fram genom snöns vågiga afgrund. Främlingen skall resa öfver tundran. Det går ej framåt. Hans ren stannar, främlingen stannar, vägvisarn stannar. Hvar skall främlingen och hans vägvisare finna skydd? Skola de begrafvas af snöstormen? Skola de uppätas af vargarne? Litet rök synes på snöhafvets yta, på en drifvas spets. Derunder finnes en menniskoboning. Främlingen och vägvisarn bana väg, stormen kullkastar dem, de hjelpa upp hvarandra, de hinna småningom tälten. Der är ljus och der är högtid. Tranlampan lyser, bröllop firas. Det är den unga fjortonåriga Aikyn, som hennes fader sållt åt den vinde Mirgán. Främlingen inträder. Inne är varmt. Imman bryter som en ström ut genom dörren, men försvinner i snöyran. Får främlingen härberge? Hvad vill främlingen på tundran? Främlingen är en stor herre, har många papper, är väl zarens närmaste man? Skall han räkna renarna för att lägga skatt på Samojeden? Främlingen säger, att han vill lära Samojedens språk. Vill han trolla renarne från tundran? Aikyn stiger fram på golfvet. Hon bugar sig djupt till jorden gång efter gång. Hon sjunger med ödmjukt nedslagen blick. „Hvart skall den arma föras, måste hon bort, måste hon bort till ett fremmande hem? Måste hon bort från det gyllne hemmet, från fader och moder?“ „O min fader, hvi sålde du henne, din hvita ren? Hon hade velat arbeta för dig om dagen, om natten. Hon skulle ju dock varit värd, hvad hennes lif kostade dig“. „Farväl min fader, som varit mig huld; farväl min moder, sörj dock ej öfver droppen ur ditt hjerta! Farväl broder, ack, hvi skyddade du ej den värnlösa? Farväl syster, ack, du arma vexer ock till qvinna!“
Emedlertid, och med egenteligen fastadt afseende å de tillgångar sorn efter år 1820 skulle för sådant behof kunna användas, får Banko-Utskottet i sammanhang härmed äfven bifoga ett upprättadt förslag till visse ändringar och tillägg uti Kongl. Författningen af den 27 September 1815, i hvad den serskilt rörer större Odlingsföretag. Banko-Utskottets Betänkanderi Utskottet är för Öfrigt af den tanka, att, sedan Odlings Lånefonden vinner tillväxt, en o» beräknelig nytta skulle tillskyndas Landet, derest smärre Förlags-Län utaf denne Fond till 500 eller högst 1000 R:d kunde få utgå till befrämjande af .Binäringar bland Allmogen, genom förädling af Svenska Landtmanna - producter; såsom Ull, Lin, Träd, Jern m. m. och föieträdesvis deribland sådane, som förbindas med anläggning af smärre Meehaniska Verk och Inrättningar vid vattudrag, hvilka inom detta Landet erbjuda en så väsendtelig, ännu obegagnad, kraft till förkofran och välstånd; och skulle desse slags understöd, efter Utskottets tanka, på flere orter i Riket vara äfven så angelägne, samt i sine följder lika vigtiga, som Jord-odlingen. Om de Respective Riks-Stånden skulle gifva denna Utskottets tanka deras bifall, kan en serskilt $. derom uti samma Författning, sorn handlar om Odlings-Lånen, intagas. Sluteligen tror Utskottet, att en väsendtelig ledning för framtida åtgärder, i större omfattning, verkande till Landets upparbetande och förkofran, blefve att hämta, derest Rikets Ständer skulle hos Kongl. Maj.t i underdånighet anhålla, att undersökningar anställdes i Provinserne, i afseende å sådane localer, hvilka genom vattenafledning eller andre större företag, som öfverstege den enskilta förmågan, kunde göras fruktbara; samt att beskrifningar och kostnads-förslag deröfver författades, för att i sinom tid komma under pröfning.
Af den hvilken uppträder som medlare mellan partierna fordras närmast, att han skall kunna sätta sig in i partiernas olika intressen och sträfvanden och genom att jemföra dem med och väga dem mot hvarandra utfinna ett modus vivéndi för de båda parterna. Detta tyckes hr M. hafva insett, då han frågar: “ Månne det icke kan finnas sans nog, att en gång se, icke på fennomanerna och svekomanerna, utan på fennomanen och svékomanen! Kanske skola vi sålunda ömsesides, tagna hvar för sig, visa oss vara allt annat än dessa landsförderfvare, hvarmed man lyckats befolka den fennomanska och den svekoman-ska skogen. “ Med denna goda föresats går förf. att taga de båda partierna under närmare skärskådande. Först vänder sig förf. naturligtvis till skötebarnet fennomanen och frågar: Hvad vill det fennomanska partiet strikte definieradt? Härpå svarar han: “ Fennomaniens syfte är att göra massan af Finlands befolkning delaktig af den europeiska kulturen, för att derigenom öka landets produktiva krafter på så väl det andliga som det materiela området. Som medel härtill vill hon göra denna befolknings språk till ett bildningens och literaturens språk, och som oundviklig följd deraf, till ett administrationens språk. “ - Till yttermera visso får man veta, att “ fennomanien är ett positivt arbete för ett fixeradt mål, icke någon negation i en eller annan form. “ Men icke nog dermed. Förf. förklarar det vara fullkomligt omöjligt att ' fennomanien skulle hafva till afsigt den svenska kulturens tillintetgörande eller det svenska språkets utträngande ur landet, ja vill man veta hans enskilda förmenande, så är det, “ att man icke ännu påframtidens himlarand kan skönja den tid, då svenskan blefve obehöflig, dels emedan här finnes en svensktalande allmoge, dels emedan våra arkiver, börjande från häradsrätternas, äro svenska, dels emedan vår historia och utveckling så nära sammarihänger med Sveriges. “
Den franske lagstiftaren blir derföre h t d och orättvis mot kvianan, exempel på den råaste brutalitet mot det svagare könet äro ej sällsynta, men å andra sidan kan man tryggt pastå, att kvinnan här har större inflytande än annorstädes. Framstående kbnnare af den franska nationalkaraktären hafva nämligen påstått, att fransmännen äro oftare förälskade än andra män, och den franska kvinnan förstår i grund och botten att draga fördel af den makt hon äger öfver den man, som egnar henne sin hyllning. Dumas d. y. påsthr, att fransyskan ej förstår kärleken. Onekligen är hon mera kokett, mera kall och beräknande än den germanska kvinnan med sin ödmjuka, hundlika trofasthet mot den hon en gång gifvit sitt hjärta. Följaktligen skaffar hon sig ett öfvertag i sitt förhhllande till mannen, hvilket faller en hvar i ögonen, som kommit i tillfalle att närmare lära känna de franska förhållandena. I Frankrike sklunda mer an annorstädes tillber eller föraktar man kvinnan, hon ar en engel eller ett odjur, hon beherskas eller förtryckes - öfver allt skarpa motsattningar. Äfven kvinnofrågan har i detta motsattrtingarnes land fått en egendomlig utveckling. Den franska l o g i k e ~ stannar ej på halfva vägen. Blir det en gång p % tal, att kvinnan bör hafva rättigheter i samhället, kan man ej nöja sig med några rättigheter, man fordrar, och det genast, alla rättigheter. Någon småningom skeende utveckling, något dröjsmal, nhgra undantag behaga ej det franska lynnet - allt eller intet. Men å, andra sidan &amp; r det klart, att .i ett land, der kvinnan blott såsom kvinna är föremhl för så mycken dyrkan, skall deras antal, hvilka iiro belåtna med det närvarande vara mycket stort. Huru skall man begara, att den franska husmodern, hvilken sköter man, barn och affarer med en öfverlägsenhet, som ställer " Monsieurn helt och hållet i skuggan, skall kunna inse, att hon inför lagen ej är stort mera än mannens främsta bohag och är i det närmaste rättslös. När - ' 180 en kvinna hör alla dessa lekande och smekande tilltal, hvarpå det franska spraket öfverfiödar, k m man begära, att hon skal!
Åf denna min förklaring blir det en naturlig följd, att jag, å ena sidan, ogillar alla obehöriga hinder, som läggas i vägen för vinnande af rättighet, att, i bestämd ordning, idka hvad loflig näring som helst, men att jag, å den andra, åter icke kan i allo godkänna det begrepp om näringsfrihet, hvar - Lagsamt Allm. Besv.- och Oecon.- Utsk. Betänkande N.-o 33. iS på de vid i8a3 års Riksdag uppgjorde och af Utskotten nu åberopade förslag till handelsoch handtverks-ordning samt stadga för gerningsmän å Jandet hvila, emedan dessa förslag, efter ruin öfvertygelse, genom en för långt utsträckt frihet i näringsväg och genom sammanblandning af 2:ne till sin natur åtskiljde näringsgrenar, icke ega fullkomlig tillämplighet på Sverige i dess närvarande förhållanden, emedan de just derföre komma att i tillämpningen stå i strid med Svenska folkets verkliga behof och sannskyldiga fördel, och emedan de uti sig innebära fröet till en dass medborgares eller det tredje Riks-Ståndets upplösning och, hvad som 8r ännu värre, till städernes fullkomliga förfall. Att Borgare-Ståndet, lika så väl som de 3:ne öfriga Riks-Stånden, från uråldriga tider haft privilegier, rättigheter, friheter och förmoner, samt att desse icke led t sitt ursprung ifrån eller haft sin grund uti begreppet om naturlig rättighet för en viss kast af menniskor, utan från den stats-ceconomiska principen om nödvändighet af skillnad emellen samhällets medlemmaF med afseende å lefnadsyrke och boningsplats, måtte för hvarje oförvilladt och opartiskt omdöme, som endast gör sig reda för innehållet af Konungs och Ständers år 1731 fattade beslut, af Konungens i öfverensstämmelse dermed den 23 Februarii >789 gifna försäkran och af 114 uti den af Konung och Rikets Stander antagne Regerings-Form, vara lika klart, som det är påtagligt, alt denna skilnad bestått och består uti rättighet för städernes Borgerskap, att, utan intrång af andra, idka handel och handtverk.
Jag kan icke förena mig med de Herrar, som anse Arrendatorns oioillkorligL rätt wara, att behålla sina Arrenden, Min tanka har jag redan yttrat till Pivroeollrt ven -6 Deesmber, ochjag tillägger blott/ att jag rvisir icke Den s? KbruariL. rzsr icke wil!, Ätt dr som för Krigo' ellar andra' LMvl ket gjorde lauster sätt nägot Arrende stM ^'sakna Riksens Ständers behjertande. Elnstcligl wvre^ vm wid denna och kommande Riksdagar Riksens Stän. der med lika ömhet bestädade min och andra Medborgares tätt och wälfärd, dä fräga blifwer om Rikets mynt eller beskattning sör penninge-förmögrnhet. För att nu icke med »vidlyftighet borttaga Ridderskapet och Adelns lid instämmer jag uti den proposition, ätt Underhandling med Arrendatorerne om Arrendets förökande uti Spannemäl kunde ste genom Konungens Besallningshafwande och nägvi Riksens SkänLero ombud i hwarje Ort; men att Ständerne wid näst in» fallande Riksdag Mä äga rätt att godkänna de nyS Accordcr» samt vm de wilja, stilja Arrendarorne frän sins aecorder wid päfbljande fardag. Hans Exellenee Herr Grefwe Kuukk» KrieEstter min tanka bör wi gL i ordning med frägotne. Första frögan synes mig otwiswclaktigt wara den, ärol de uprör>.sde Eontracterns behörige? eller arv dt af bestaffenhe!» att kunna upphäfwLS? BejcEas ben sednare srägan. dä först uppkommer en senarehuru en billig jemkning kunde äga tum. För mitt del tror sug !i.a som i srägan om D^erietS Ottroij hwilleit ike är annat än ert Conrrad', mt de nu isrägawarandc Eontraeter ej heller kunna rubbas förr än Arrende. riven är till ändalupen, emedan, efter mitt tanke, CoNtrMerne äro st-lade
I följd af detta löfte, måste Grefvinnan, fastän högeligen emot sin vilja, afslå Wahls till henne förnyade anhållan om Gösta. Denne fick deremot, på Wahls invändande, börja taga del i åtskilligt i affärsväg. Då han öfver all förmodan bra drog sig derur, var det liksom Grefvinnans aflägsenhet något minskades ... Att Grefvinnan, i många andra fall skarpt och klart seende, allt fortfor att ingenting se emellan Gösta och Elin, och det, oaktadt Wahl sökte öppna hennes ögon, var i sanning oförklarligt. Den stolthet som gjorde henne så närsynt, måtte varit af rätta slaget. Tyst och stilla framgick vintern efter Grefvens död på Högesta. Hvar och en hade sitt att göra, men Alfred var mest betungad. Om sommaren derpå skulle samtliga familjen först resa till Medevi, och efter några besök hos vänner och slägtingar, slutligen hamna i Stockholm – der grader att passera samt bildning förestode Alfred, samt Gösta och Elin åtskilligt, hvaremot de högst ogerna gingo. ”Ack, om vi väl vore tillbaka hos Onkel och Tante!” suckade ofta Elin, och af fullaste hjerta instämde Tanten i både suck och önskan. Innerligt ondt gjorde det både Herr och Fru Wahl att skiljas vid sina älsklingar. De resandes första nattqvarter var på Stånga. När Wahl hade följt den marmorhvita, darrande Elin till vagnen, och tillika med sin ånyo gråtande hustru såg på hur den rullade af ifrån gården blef han på en gång så blek, att Frun, som ändå alltid hade ett öga på honom, hastigt och förskräckt frågade hvad honom fattades. ”Ingenting!” blef svaret. Men Fru Wahl, som trodde på sin Mans profetiska gåfvor, var sedan alltid fullt och fast öfvertygad, att han då sett någonting. Huru dermed än förhöll sig – så såg Wahl åtminstone aldrig mer Gösta och Elin. Makarna på Stånga erhöllo ofta bref från sina unga vänner. Åt Göstas, särdeles efter inflyttningen till Stockholm, skakade Wahl allt mer och mer på hufvudet. ”Jag visste väl att – knappt utom Högesta – skulle – åtminstone Gösta, finna att han icke mer vore barn” – sade han en gång.
N:o f\. 7 Herr Cederschiöld', Till besvarande af åtskilliga gjorda inkast, får jag ytterligare påminna, att afsigten med motionen icke varit Grundlags-ändring, emedan, i sådant fall, Remiss derå ej kunnat beviljas; att tvärtom, denna fråga, Iivari jag ej linner hvarken görligt eller lämpligt att skilja form från sak, uteslutande angår nästa Riksdagskallelse, med föreskrift deri om valtiden; att orden: ”med ali skyndsamhet” blott utmärka en iakttagelse, sedan valen börjats, men icke lägga något hinder för bestämmandet af tiden, inom hvilken de skola börjas, samt att, då, enligt Riksdags-Ordningens 9 §., viss tid är fastställd för Urtima Riksdags begynnelse, efter kallelsens utfärdande, Ständerna ofelbart måste vara berättigade att i Riksdågs-béslutet införa en föreskrift om valens anställande så tidigt, att Lagtima Riksdagen må kunna öppnas å utsatt dag, i alla de valda Representanternas närvaro. Ändtligen frågar jag: Gifvas väl några ord, enklare, eller tydligare än dessa: ”utan vidare påminnelse och utan annan anledning an sista Riksdags-beslutet”? Just den omständighet, att de hänvisa till Riksdags-beslutet, ådagalägger att deri böra väntas alla nödiga föreskrifter om valen och således jemväl om tiden för dem. Misskänna Rikets Ständer denna i Grundlagen förvarade rättighet, så löpa de fara att förlora ännu flera. Förslaget, i Grund - S Bil. till Coust. Utsi. Betänk. N:o 4. lags viig behandladt., fordrar, för antagandet, fyra Stånds beslut och Konungens Sanetion, en sammanstämmelse, ej alltid att påräkna. Men nej, jag påstår det med hela öfvertygelsens värma: Dessa tydliga ord, innefattande en reglementarisk föreskrift, kräfva ej, medgifva ej någon förklaring. Ef~ tertänkom icke våra Constitu tionella förmoner, — och vaktorn oss för den breda vägen, som drager — icke till lifvet.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 16 Häft. 2 10 Allm. Beav.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 55. högtidlig religösa förrättningar förena penningeuppbörd, somt att sådan dessutom medförde ett i förhållande till beloppet af de influtna medlen alltför vidlyftigt bokföringsoch redovisningssätt. Motionären har af dessa skäl föreslagit: „att Kongl. Brefvet den 14 December 1753 och Kongl. Brefvet till Konsistorierna den 4 April samma år må upphöra att vara gällande., Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, hvars yttrande öfver denna motion blifvit genom Ståndets remiss infordradt, har inhemtat, att, sedan Kongl. Maj:t till befrämjande af ett lasaretts inrättande i Stockholm genom nådigt Bref till Öfverståthållaren Fuchs den 3 Mars 1743 anbefallt denne att genom tryckt publikation låta utfärda en tjenlig föreställning, att förmå vid bröllop gästerna och -vid barndop fäddrarne att „något efter deras eget behag, till ett lasaretts inrättande sammanskjuta; så och då redan tillförene varit vanligt, att insamlingar af penningar, hvilka efter äldre Kongl. Förordningar skulle till stadens fattiga utdelas, vid nämnda förrättningar egt rum, bestämdes genom Kongl. Brefvet till Konsistorium i Stockholm den 4 April '1753, .,att vid alla bröllop och barndop insamlingen af gästerna borde ske på en och samma tallrik samt summan sedermera fördelas emellan lasarettet och fattighusen till hälften hvardera.„ Hvad sålunda angående insamling till lasarettet blifvit för Stockholm stadgadt, utsträcktes genom Kongl. Cirkulär-Brefvet den 14 December 1753 till öfriga riket. Sistnämnda författning innehåller nemligen, att, då Kongl. Maj:t funnit så mycket billigare att, på sätt som i Stockholm skett, någon frivillig gåfva af gäster vid bröllop och barndop, lill lasarettets understöd, ölverallt i riket må insamlas, som åtskillige sjuke från landsorterna blifvit och dädanefter än vidare skulle blifva derstädes intagne, Kongl. Maj:t velat anbefalla, „att
Jag tror, alt det icke lönar mödan att i RiksStaten uptaga en så ringa inkomsttitel som Gerningsörena och anser, att det skulle leda till reda och ordning om de uphörde, och anhåller derföre nu om Hr Frih. o. Landmts propos. på bifall till hvad Utsk. föreslagit. Gr. Mörner.-I underd. skrifvelse vid riksdagen 1848, anmälte R. St., att de icke kunde bifalla förslaget om godtgörelse till Städerne för denna afgift och densammas upbörd i sammanhang med bevillningsafgifterne för handiverkarne pä landet och dervid anfördes såsom skäl: ”att den ersättning, som vid sådant förhållande skulle tillfalla vissa släder, som hade rättighet alt åtnjuta serskilda andelar af berörde gerningsören, korarae att. blifva en utgift, hvilken Statsverket allt framgent finge vidkännas, hvaremot, om gerningsörena bibehöllos vid den beräkningsgrund, hvarefter de f. n. ingingo och sedermera, till en del, pä vederbörsde städer fördelades, anledn. vore att förmoda, det denna städernas inkomst småningom blefve förminskad och slutligen uphörde, allt efter som gerningsmännens antal, i följd af förändrade förhållanden inom näringarne, afloge och försvunne”. Pä dessa skäl ansågo R. Sl. vid sisth riksdag, att afgiften borde fortfarande under serskilt inkomsttitel uptagas. Nu skulle i st. f. det sätt, hvarpå upbörden hittills egt rum, Landskamererare!! åläggas anställa undersökning om beloppet af meranämnde gerningsören och sedermera fördela dem pä de serskilta städerna, hvarigenom ett vidlyftigt bokhålleri skulle upkomma. Jag kan icke förutse någon fördel af denna omväg och tror således den icke eller vara serdeles, att eftersträfva. Såvida icke R o. Ad. anser sig kunna fästa afseende på den af BorgareSl. yttrade åsigten, tillstyrker jag derföre vördsamt att det måtte fä förblifva vid det gamla.
Dd) mill Äongl. 3ftaj:t genom färffilb framfldllning till DlifetS ©tanber angåenbe fullfldnbig reglering af fdngelferne, närmare rebogöra för alla »igtigare om* jldnbigfyeter bet»ib od) angifva De ytterligare åtgdrber, forn för IO Denna maftpåltgganbe angelägenhets änbatnålöenliga utföranbe äro af nöben. ^aKrätterne« ^eö förattlebanbe af få itai Dvifetö ©tänberö wib 1830, 1834 inbragmtij}. ^ ^349 årenö riföbagar i unberbånighet gjorba framflällningar om upp? häfroatibe af .£)allrätterne font ocf SDepttterabeö från ©tocfholmö $a? brifé?©ocieteter härom för längre tib feban framförba unberbåntga anf)å(? Ian, h<w -^ongl. S)laj:t, genom §örorbntng ben 25 februari 1846, i nå? ber ftabgat, att be i ©torholm och åtjfilliga anbra jtäber unber namn af äpallrätter befintliga bomftolar (lulle upphöra, famt att troiflemål, brottmål och anbra äretiben, forn bitintillö, efter gällanbe författning gar, tillfommit *£)allrätterne i be ftäber, ber fåbana bomflolar fint? nitö, men Sftagiflraterne i anbra jläber, (lola häbanefter, i alla |3ä? ber, af ^ftagijlrat upptagas. Äongt. S)e föränbringar uti lagfltftningen emot förfrcarölööhet, font 'ttabga!1’ länge marit af behofroet påfallabe och hvarom
— Den 28 Maji. Zvr Utskottets morive är losiigt och förkjenar bifall af hwarje redlig man, men eristerar ocksä werkeligen denna aberopads näringsfrihets principe i werk» ställighefen af dck förslag kill modificationcr i,8ty ärs bränwinsbrännings sörfatkning, som Utskottet afguwir. Utskottet har genast erkänt oundgänglig, helen af elc band vä denna näringsfrihet, och första puncken af dest förslag innehåller det nemligen, som orden lydar "Konungen äger rättighet att wid ^inträffande mistwäxt ar, krig eller hämmad com^ mnnication förbjuda bränwinsbränning pä korta* re eller längre tid öfwer hein Riket eller i wista " landskapcr, sa wäl för all bcänwins tillwerkning, ^ som för hwarje pannerymd, som öfwerstiger dek " här nedanföre ulstakade maximum L 90 kannox " för husbehofsbränning.'' Det mäste medgifwas att detta csrreekiv mok en öfwerdrifwen bränwinsbränning, är fullkomligen tillfyllestgörande, och jag tillstyrker det till alla delar: men just afven orsak ari det är det enda som Utskottet antagit, skulle werkställigheren troligen bernisa att det leder til! samma den illiberalite, som Utskottet will undwika. Redan i allmänhet lärer icke kunna nekaS, att förbud i näring är motsatsen af frihet i näring, och bet correcnv som icke bör widtagas förr, än alla andra blifwik okillräckclige; men i synnerhet skulle den ifrägawarande näringen erhälla en ofullkomlig inrättning om gränslös i stn anläggning, den erkända nödwandjghetcn af inskränkning skulle allenast genom förbud till »löfwander Åstadkommas. Den närwarande erfarenheten ger ost en altför - Zv2 Den 28 Maji. för bekymmersam owisthet om rikets behof af utländsk spannemal kill brödföda.
Inga granna ekipager, inga omnibus hvimla på dess gator. Hyrvagnarne, de såkallade droschkorna, äro till största delen ruskiga åkdon, med ruskiga hästar och kuskar. Hela antalet af åkare-ekipager lärer uppgå blott till 1600, medan af dem i Wien finnas inalles 3000, i Petersburg, med mindre folkmängd än Berlin, 6000 och vintertid ända till 10,000. Invånarenas drägt är blott undantagsvis elegant och modern. Endast om söndagarne ser man ett större antal modernt klädda personer; men detta är redan småstadsaktigt. Man skulle efter beskrifningar vänta, att i alleerna Unter den Linden få se verlden i dess eleganta skrud. Men den vanliga befolkningen derstädes består af smutsiga och sqvallrande käringar, hvilka intaga alla hvilobänkar, samt af fruktmångelskor. Den lilla beau monde, som visar sig, går ej in i alleerna, utan smyger sipp och tyst fram på södra trottoiren. I Thiergarten är det i hvardagslag tomt och tyst, ehuru den utgör Berlinarens snart sagdt enda promenad. I Lustgarten äro endast några få barn med deras vårdarinnor synliga. Om söndagarne blir det öfverallt lifligare, och i gynnande väder visar då Berlin i detta hänseende en anblick af stor stad. För att samla ytterligare bevis kunna vi nu begifva oss ut i Thiergarten, der det är musik i afton, konsert som det heter, hos George, eljest näst Louis det vanligaste kyparnamn på de Tyska värdshusen. Thiergarten är en ganska vidlyftig park, tätt bevuxen med träd, brädjemn och något sumpig. På en den varmaste sommardag kan här vara ganska svalt och angenämt, men är det kallt eller har det nyligen regnat, så känner man väl till både fuktighet och kyla. Markens beskaffenhet har gifvit tillfälle att anlägga ett par små dammar och kanaler. Kring dessa ser verkligen ganska smånätt ut, och till dem med deras öar, stora som ett kammargolf, Louise-, Rousseau-ön, vallfärda de promenerande. Hos George är nu en vanlig harmoni-musik.