Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Som de närmare bestämmelser, rörande diskontering, hvilka af fullmäktige blifvit upprättade, kunna med afseende å förändrade förhållanden möjligen vid tillämpningen erfordra någon jemkning; Banko-lUskottets Betänkande, N:o 42. 39 68:0 tillstyrker Utskottet, alt åt Fullmäktige må öfverlenmas att, med iakttagande af ofvan stadgade grunder för diskontering af inrikes vexlar, till efterrättelse fastställa sådana jemkningar eller förändringar i detalj-föreskrifterna angåen de samma diskontering, som kunna finnas behöfliga. I fråga dernäst, angående utlåning genom Handelsoch Närings-diskonterna, hvarom 222 § i Banko-reglementet bestämmer, har Utskottet emottagit följande inom Riks-stånden väckta motioner, nemligen: 1:o af Herr von Hohenhausen, Af. S., som tillstyrkt, att, då sådant pröf vas vara för Banken fördelaktigt, lån må kunna från Handelsoch Närings diskonterna utgifvas, emot hypothek af inteckning i fastighet, jemte borgen på högst 6 månader och till ett maximi-belopp för hvarje person af 50,000 r:dr b:ko; 2:o af Herr Hjerta, L. J., hvilken föreslagit, dels att det för lån i Handelsoch Närings-diskonten hittills fastställda maximi-belopp hädanefter må försvinna, och lånens beviljande med förtroende öfverlemnas åt Banko-styrel sens bepröfvande; dock med den generella föreskrift, att, der tillgången ej medgifver alla godkända ansökningars beviljande, de mindre lånen i allmänhet må ega företräde framför de större, samt dels, att Utskottet måtte till Rikets Ständer inkomma med förslag till föreskrifter, som kunna medgifva belåning äfven af sådana handelsvaror i allmänhet, som kunna ställas under publik kontroll, samt icke lätt äro underkastade förskämning.
Luna influit, favet Momus76. Så ofta man var tillstädes vid regementet, eller befann sig i Calottinien, måste allt, hvad man tänkte, yttrade, skref, sjöng och eljest företog, vara äkta ”calottiskt”. Deraf kommer, att Dalin, när han ej var de Kungliga följaktig till Loka, nedsände dit calottiska ”Avisor”, och mottog dem vid återkomsten med ”underdånig Beneventations-Oration, hållen till Kejsaren och Kejsarinnan i China af den store Confucii lärjunge Calottinus Trisottinus”. Adolf Fredrik tyckes varit i hvardagslag, mångengång, sjelf en ganska calottisk herre: så t. ex. finnes han vid en spasservandring anropa en förbifarande bonde om lån af hans åkdon, derpå med gemål, poet och det öfriga medföljet uppstiga i bondvagn, och sätta sig frampå som körsven; hvarvid Dalin, i ett kämpaqväde öfver denna färd, gifver honom det vittsord, att han ”förer tömmen käckt, dock allt för dem frommom och spakom”. I allmänhet förblefvo, vid de anspråk sällskapslifvet gjorde på Dalin, hans visor det A och O, hvarpå man aldrig tröttnade. Man beställde, om hvarandra, än ömma och smäktande, än lustiga och öfverdådiga. En af Drottningens hof-cavaljerer, Düben, hade såsom en ypperlig sångare det uppdrag, att profsjunga hvarje ny Dalinsk visa, för att utröna dess fullrigtiga motsvarighet till den melodi man uppgifvit. Derföre, när Drottningen engång frågade sin skald, hvar hans själ hade sitt säte? och om det ej vore i hans penna? genmälte han: ”der sitter blott ena hälften; men den andra sitter i Dübens hals”. På många bland skämtvisorna förmärkes, att man ofta mellan skål och vägg drack rätt tappert, och att man å alla sidor då tillät sig en tvånglöshet, som ej trodde sig behöfva annan ursäkt, än att glädjen stod i taket.
Deremot torde frågan, huruvida dessa 20,000 R:dr böra utgå såsom anslag eller såsom lån endast genom omröstning kunna afgöras, enligt en så lydande proposition: ”Den, som godkänner Stats-Utskottets, af Presteoch Borgare-Stånden gillade, hemställan, att Rikets Ständer, såsom bidrag till uppförande af cn ny byggnad för Elementar-läroverket i Oscarshamn, måtte å Riksgälds-kontoret för en gång anvisa en summa af 20,000 R:dr, dock med vilkor att, innan byggnaden påbörjas, den plan, som dervid bör följas, skall vara af vederbörande myndighet godkänd; röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, hafva Rikets Ständer beslutat, att till uppförande, i enlighet med godkänd ritning, af ett nytt läroverkshus i Oscarshamn skall beviljas ett låneunderstöd af 20,000 R:dr till utgående från Riksgälds-kontoret, med vilkor, ej mindre att en sådan skuldförbindelse derför afgifves, som af Fullmägtige i nämnde Kontor antages, än äfven att fem procent å lånets ursprungliga belopp, beräknade från tiden, då penningarne bekommas, skola före slutet af hvarje år till Riksgäldskontoret inbetalas, af hvilka fem procent beräknas ränta efter fyra procent för det obetalda lånekapitalet samt det öfverskjutande beloppet kommer att såsom kapitalafbetalning å lånesumman afgå, intilldess denna blifvit till fullo gulden.” 27:o.
Max hade god lust att gripa sig an med arbetet; men i dag var han för slö. En göteborgstidning hade anordnat en pristäflan för noveller: pris 100 kronor och särskild ersättning per spalt. Att skicka sin olyckliga kärlek dit och på så sätt göra mynt af den och äta upp den, var åtminstone mindre banalt än att bli förtviflad och hänga sig. Han strök upp på läsesalongen för att se efter, om förlofningen kommit i någon tidning ännu. Fram på hösten hade Max lyckats skaffa sig arbete. Han öfversatte och utgaf en bok full af samhällsomstörtande läror, en bok af en tysk läkare, som i lidelsefulla ord slungade förnuftets bannstråle öfver alla samhällets institutioner. Och på titelbladet af denna publikation lästes också öfversättarens namn — statsrådet von Rosenbergs namn. Samtidigt hade den förlorade sonen börjat skrifva likaledes fullständigt undertecknade artiklar i ett socialistiskt arbetarorgan med stadgadt anseende som smutsblad. Detta var måttet rågadt. Statsrådet kände marken gunga under sina fötter. Hvem kunde veta, om man icke till sist skulle finna på att anse honom sjelf solidarisk med dessa åsigter, som kommo fram under hans namn. Hvem kunde veta? För den menskliga dumheten var intet vansinne för groft, och den allmänna opinionen var en papegoja, som kunde läras pladdra, att svart var hvitt. Derför tvekade statsrådet icke ett ögonblick, då tillfälle oförmodadt erbjöds honom att inför allmänhetens ögon klargöra sin ställning med en knalleffekt. En bok hade nyss utkommit, skrifven af den man till hvilken hela omstörtningspartiet blickade upp som till sin mästare, och det hade af höga vederbörande beslutats att boken skulle beslagläggas. Det habila statsrådet von Rosenberg utsågs att vara den synliga handen. Det blef larm i lägret, när handen föll. Det hojtades från höger och venster; statsrådet hade darrat på manschetten i sista ögonblicket, och hela kvarstaden blef en dunderpuff för boken. Men faktum var obestridligt: ett hugg mot yttrandeoch tryckfriheten, som verkade tändande på de unges harm. Max kände det i blodet: detta var strid! Det var luftning och feber.
Den förskräckliga, i dunkel inhöljda tilldragelse, varmed Karmides' och Hermiones bröllop ändat, hade knappt hunnit omtalas i staden och varda föremål för samspråk på torg och gator, förrän talet därom tystades genom ankomsten av en viktigare underrättelse. En kurir hade från Korintos anlänt till prokonsuln över Akaja med brev från krigsskådeplatsen. Samtidigt med denne hade en prästerlig brevbärare från patriarken Makedonios ankommit till den fängslade homoiusianske biskopen i Aten. Vid pass en timme därefter sågs Annжus Domitius till häst framför fronten av den på torget uppställda atenska besättningen, som i närvaro av en ofantlig folkmassa hyllade den nye kejsaren, Jovianus. Kristianernas jubel överröstade soldaternas hyllningsrop. Den nye kejsaren var kristen och homoiusian. Därom var icke längre något tvivel. De kristianska hoparne ilade från torget till Petros' fängelse för att befria honom. Men när de anlände dit, var fängelset redan tomt. Stadens myndigheter hade kommit massan i förväg och skyndat att återgiva den nu plötsligen åter mäktige och inflytelserike mannen hans frihet. Samma myndigheter hade även utan dröjsmål låtit öppna fängelsedörrarna för de kristianer, som häktats som deltagare i det upplopp Simon pelarhelgonets död förorsakat. Hänförelsen bland kristianerna minskades föga av den underrättelse, som anlände samtidigt med den om Julianus' död och det nya kejsarvalet, att nämligen i trots av alla Julianus' segrar Jovianus hade slutit en neslig fred med Persien, återlämnat icke allenast alla vapentagna landsträckor, utan även de fem provinser, som redan länge varit införlivade med romerska väldet, samt till barbarerna avträtt österns fasta bålverk, den viktiga staden Nisibis, vars innevånare förgäves under knäfall och böner anropat honom om tillåtelse att få försvara sina murar. Emedan kejsaren var kristian, så rosades denna fred för att vara lika nödvändig som vis. Samma morgon, på vilken dessa märkliga underrättelser inträffade i Pallas Atenas uråldriga stad, utlystes en folkförsamling, som hölls under stort tillopp såväl av kristianer som av den gamla lärans bekännare.
Desse wore i samma belägenhet som de Jordägare, hwilkas egendom häftade för skuld, och nar desse sednare amjvte den rättig heten, ar ä sin gäld afräkna räntan, borde samma princip afwen gälla för de förra. Grefwe Oe la 63 räls rrindrade, at Ber wilinings-Ut,kottet hade til någon del sökt aflj ipa den Gjette Bandet. N:o 29. 4Zs Den 9 Mars. denna olikhet genom afgiftens nedsattande under principen för behällen inkomst, för tjenstemän, h-wilkas lön icke vfwerstege 6oo R:d. Friherre Legerström, facob, inwande häremot, at en sadan tjensteman kunde hafwa ZOo NikSd:rs ffuld, och för den skulle han efter grojeätet icke fa afräkna räntan, och således en vbilligher inträffa för honom, i jemnförelse med en Jordägare med lika inkomster, som för sin skuld singe afdraga räntan. Grefwe ve la Larclie crindrade, at afdraget wore förut gjordt genom afgiftens nedsättande för tjenstemannen. Friherre callerström medgaf, ar dek til en del wore gjordt, men icke i lika proportion, som för den, hwilken har egendom. Grefwe ve l» 6-rrgie sivarade, atén löntagare, som njöte 6oo R:d. och derunder ,hade den förmän at betala i Bevillning hälften emot hwad j lariKen N:o I är Utfatt för lika stor inkomst af egendom. Friherre kiggerstolpe, Larl, ansag lika med Friherre Legerström det ej wara enligt med princip, at skuld för egendom och skuld för sccorcl icke skulle i afseende pä Bewillning anses lika.
Jag yrkar bifall till 1845 års tulltaxa, och gör del sä mycket mera, som jag anser jernförädlingen, såsom tillhörande en af de vigtigaste hufvudnäringarne i Sverige, böra företrädesvis skyddas; förenande jag mig således med Hr Printzensköld uti hans yrkande derom. Skulle denna åsigt icke lyckas göra sig gällande, instämmer jag deruli, alt det af Prosten Nibelius föreslagna tullbelopp af 2 r:dr må såsom det minsta antagliga godkännas. De^a sker, icke derföre, att jag anser det mest billigt, utan derföre att jag vill söka förskaffa näringen åtminstone så mycket skydd att den någorlunda må hålla sig uppe. Hällsl önskade jag naturligtvis, att man lemnade den eli sådant skydd, att den äfven kunde derunder uppblomstra. Gr. Gyldenstolpe: Såsom ett exempel pä följderne af de nu gällande höga tullbeslänimelseroe på denna artikel, torde jag få anföra, att en person, som ville införskrifva en trädgårdssax, fick derföre sammanlagdt betala 25 r:dr. .lag hemställer till hvar ock en om icke detta är en orimlig tull. Hr tou Hartmansdorff: Det förhåller sig med saxar som med filar, eller alt Utsk. i si. f alt jemka tullen efter dessa varors olika groflek eller finlek, samt deraf beroende värde, sammanslagil dem under en rubrik samt tillstyrkt deras förlullning efter vigt. Jag har redan fästat Ståndets uppmärksamhet på olämpligheteo af della förlullningssält, emedan del grofsta och minst värda arbetet derigenom får den dyraste i ullen, hvaremot de finaste, lättaste och dyraste draga den jemförelsevis lindrigaste afgiften. Man har således uppsökt ett sätt au förtulla, som är motsatsen af hvad det borde vara.
— Östergöthlands län .. „ „ 25: 16 — Kalmar län „ „ 25: 38. Kronobergs län „ „ 27: 18. — Götheborgs och Bohus län „ „ 13: 24. 2. — Norrbotten • „ „ 21: 2. 1. häraf synes, att Landtogsgärden utgår någorlunda lika af de hårdast beskattade länen, ty de flesta af dessa län betala i grundskatt 100 å 200 R:dr B:ko på helt hemman, och att i de öfriga länen, der denna gärd icke utgöres, endast grundskatten erlägges efter kronovärdi med 6 B:dr, högst 20 R:dr på hemmanet. Återstår nu att tillse på hvad sätt landtogsgärden uppkommit.
Att äfven i Elfsborgs Län en Arbets-Inrättning måtte anläggas, och dertill disponeras ej mindre eli af Kongl. Maj:t, för omkring 12 år sedan, i sådant ändamål nådigst anvisadt, Kronan tillhörigt och nära Wenersborg beläget Hus, än ock den för ändamålet sammanskjutna fond , genom skillings-afgiften af hvarje mantalsskrifven person inom Länet; hvarefter de för inrättningens fullkomnande ytterligare erforderliga medel torde kunna inbringas genom gåfvor till befordrande af ordning, sedlighet och det allmänna lugnet. 5:o Att likaledes i Landscrona inrättningen af ett Arbetshus till förekommande af sysslolöshetens förstörande verkningar, så val inom denna sorn närgränsande Städer och Landsbygden, vore af nödvändigheten destomera påkallad , som , efter upplösningen af Kongl. Majus Eget värfvade Regemente, en skara af förafskedade Soldater med deras oblyga och lättjefulla qvinnor och barn, skall falla hela Provincen till last; samt att icko allenast den till en sådan Inrättning passande, i Landscrona Gamla Stad befmt. 14 Lagsami Allm.Besv.t). Oec.Utsk.Bet.N-.obj, liga och Kronan tillhöriga egendom, nemligen den så kallade Prippska Baraquen, måtte för ifrågavarande välgörande ändamål upplåtas, utan också anslag af allmänna medel beviljas för egendomens islåndsättande och inredning efter behof, och efter den plan, som för Inrättningen kan blifva uppgjord och fastställd. i:o Att en Corrections-Inrättning måtts desto heldre anläggas i Norrbottens Län, som detta Län, på en gång det mest vidsträckta och glest bebodda, vore beläget vid sjelfva Riksgränsen, och således i alla afseenden mest blottställdt för olägenheterna af sysslolöse och vanartige personers kringstrykande. 5:0 Att, för inrättandet af Läns-Corrections-anstalter, de i Länen befintliga, f. d. Allmänna Magazins-Directionen tillhöriga Hus kunde, i brist af andra tillgångar , varda upplåt ne. 6:0
Hon är så god, hon ömt och godt Om alla menskor tror, Men hennes hjerta klappar blott Af kärlek för en mor. Att, flitig, lydig, glad och from, Förljufva hennes lopp Se der dess ro, dess rikedom, Dess ära och dess hopp! Kom så, förutan gull och skrud, En yngling känslofull, Och sade: ”vill du bli min brud Förutan skrud och gull? Jag vill bli sonen åt din mor, Om du mig håller kär; Min hydda är ej grann och stor, Men vänner trifvas der.” Och flickans kind i purpurbrand Sitt blyga ja har sagt, Och flickans hand i gossens hand Har modren redan lagt. Nu sjunger han uti sitt tjäll Med moder och med brud: ”Den dygdige är rik och säll Förutan gull och skrud.” CHARADER TILL JULIE. Jag sade fordom, lugn och fri: ”Mitt Hela är mitt Andra bara,” Men lugn och frihet var förbi, När af din sköna blick, Julie! Jag dömdes att mitt Första vara. Hur ofta, på mitt Första höjd, Jag såg i framtids-perspektivet, Och spådde glad och trodde nöjd, Att du mig följde genom lifvet! Hur ofta jag mitt Andra lagt Till allt hvad nånsin vackrast heter Bland vackra Franska epitheter Och dock om dig för litet sagt! Men ack! mitt Tredje snart skall fela, Om med behagens envåldsmakt Du längre pröfva näns mitt Hela. Du renaste, skönaste Andra i verlden! Du skulle dock blifva det Första med mig! Och nu — hvad är högheten, lyckan och flärden? Jag säger förtjusad mitt Hela till dig. Ditt Första med blyga behag För mig i ditt Hela du döljer, Till dess i min hydda du höljer Vårt bord med det Andra en dag. Åt året det bättre skall bli; Men nu, då mitt Första är inne, Mitt hjertliga Andra du finne Så godt som mitt Hela, Julie! HYMENÉ, vid C. P. HAGBERGS och ERICA HISINGS bröllop. Jag är lycklig, jag är ung, Kärlek vill jag sjunga; Sjungen Kärlek, hjertats Kung, Lyckliga och unga! Innan åldren, tung och vis, Kommer med besvären, Sjungen i förenadt pris Våren och Cytheren!
Utrymmet tvingar mig att inskränka mig till ett par af de mest typiska exemplaren. Först och främst Edouard Rod. Han är uttömmande karaktäriserad såsom en förträad och urvattnad Bourget. Alla dennes författareegenskaper återfinnas hos honom, men hvad som hos mästaren var egenart och förtjenst, har hos discipeln förvandlats till slentrian och lyte. Bourgets stil är såsom ett kostbart, sli-padt glas och påminner i de målande partierna om bleka, diskreta akvareller; Bourget förenar som stilist den vetenskapliga analytikerns träffsäkerhet med den kräsna artistens ömtålighet. Hos Kod bar den ena halfvan paralyserats, medan den andra urartat i pedanteri; den förnäma bleka färgen har blifvit ett tonlöst grått i grått, medan den distinkta enkelheten blifvit alltför rätvinklig. Bourget är en verklig kvinnokännare, hvilket ofta försonar oss med hans barnsliga parveny-beundran för det mondaina och hans knähunds9vaghet gent emot skapelsens herskarinnor. Kod åter känner alls icke kvinnorna utom genom böckerna, i synnerhet Bourgets; och då hans kunskap om männen synes inskränkt tillbana eget ioke särdeles intressanta jag och han på samma gång är en ädel optimist, timrar han sig sådana på egen hand samman af alla lifvets dygder, för att sedan i tårvätt extas kyssa dessa ideals fötter. Bourget har mött k vinliga sfinxer i det verkliga lifvet, hvilka det intresserat honom att tillbedda eller uppdissekera; Kod har utgått från lusten att ega en sådan sfinx och har inpassat den i första bästa snärta. Han är som en långhårig tysk professor, hvilken spelar don Juan blasé, Bourget är en fia förståare och en — visserligen för » dilettant » - aktigt — entusiastisk beundrare af England, dess natur och folk; Rod vandrar samvetsgrannt i sin herres fotspår och tecknar äfven han den engelska missen, men som en naiv pedant, hvilken låtit sig dupera af det innehållslösaste af alla misshufvud (se » Scènes de la vie cosmopolite », första novellen).
Besv. o. Ekon.Utsk:ns den 1 och 2 dennes på bordet lagda Belänk. M 24, i anledn. af väckte frågor, dels om uphäfvande af all slängselskyldighet, dels ock om ändring i nu gällande sladganden rör:de samma skyldighet. Delta Betänk, företogs punktvis till afgörande. Usta punkten, innehållande tillstyrkande, alt motioner ne, sävidl de afse uphörande af stängselskyldigheten icke må till någon åtgärd föranleda. Hr Adelborg, Anders Otto: I den motion, sorn nu är i fråga, framslälles en åsigi, hvilken under en längre lid i vålt land allt mer och mer gjörl sig gällande såsom riktig. Om tiden ännu icke är inne för dess verkliggörande, torde det dock likväl icke vara ur vägen alt söka närma sig den, så mycket som möjligen med närvaride tids omständigheter kan vara förenligt, och skulle jag således för min del innerligen önska, att R. o. Ad., i öfverensstämmelse med sin ställning såsom jordbrukande klass inom landet, ville såsom sin gemensamma tanka antaga den allmänna sats, hvilken nu vid flera tillfällen uttalat sig såsom riktig, alt enhvar får svara för sina kreatur och den skada de göra. För att icke uplaga R. o. Adis tid med alt onödigtvis framställa ämnet ur olika synpunkter, då det kanske af flere talare är närmare kändt i alla sina förhållanden, sä tager jag mig blott friheten att för R. o. Ad. upläsa en reservation af Frih. Hjerta, hvilken innehåller nästan allt hvad man f. n. härutinnan har att anföra. Den lyder sålunda: 256 Den 6 September f. m. ”Emot Utsk:ns beslut, att de motioner, som åsyfta en ändring uti nu gällande stängsel-lag, ”icke må lill någon åtgärd föranleda,” får jag härmedelst reservera mig. Det är i högsta grad olyckligt att våra återstående skogars fredande från förödelse och vårt betryckta jordbruks fortskridande utveckling lill förbättring skall af Utskms majoritet befinnas förtjena så ringa afseende, alt det, som i vårt land vet kar mest förstörande på det förra, mest hämmande på det sednare, skall önskas bibehållet.
O, Rosamunda, se här din slaf. ROSENQVIST. sig till Rosenqvists bröst. Applåder i salongen). Hvad ljuflig lycka Att dig få trycka Intill mitt bröst, Du ögontröst. ROSENQVIST. Han! Räddningsplanka i sorgens haf! (Kastar ULRIKA ELEONORA. Min grymme fader mig har stängt inne, För att dig plåna utur mitt minne. De dragen kära i hjertat gömma! Men intet, intet förmår mig glömma ULRIKA ELEONORA. Kom, låt oss fly ROSENQVIST. Vid månans ny! Min häst står sadlad, I tjensten adlad. ULRIKA ELEONORA. Ja, låt oss flyga till verldens ända Och ryggen så åt min pappa vända Det skänker styrka, ja, för oss båda Nej, du min verld! Afbryt inte! (Rosenqvist tappar en mustasch. Ulrika Eleonora talar:) EK (sakta). ULRIKA ELEONORA (deklamerar). Ditt stolta anlet att nu få skåda. Ja, låt oss (får se mustaschen, som han tar upp och springer ut med. Applåder i salongen) Hvart tog han vägen? ULRIKA ELEONORA (talar:) ROSENQVIST. ROSENQIVST (kommer tillbaka med mustaschen på sned. Deklamerar:) Ja, låt oss skynda nu straxt på stunden (skratt i Dit bort till skogen, till eklöfslunden. salongen) Men först en kyss blott, en med detsamma Våga dig, Ulrika Eleonora! FRU SUNDIN (i salongen). salongen). Jag bara låtsar ju, söta mamma! (Skratt i EK (sakta). ULRIKA ELEONORA (ropar tillbaka). Fortsätt för Guds skull, Rosenqvist. Så låt oss ila ROSENQVIST (deklamerar). att vattnet sqvalpar ur) buh kila! Din fader lemna ROSENQVIST. Ja, låt oss (knuffar till baljan så ULRIKA ELEONORA. ULRIKA ELEONORA (håller upp klädningen, för att inte bli våt). Hans grymhet hämna.
Summa 79,243: 29. 9. 79,239:41» <> Revisorerne, som vid denna Fonds räkenskaper ej funnit skal till anmärkning, få blott tillkännagifva, att, enligt Kongl» Magis, den 27 Augusti i83i,i nåder fastställda Indragningsstat för f. d, PassevolansKorn missaria terna, då upptagande ett sainmanraknadt belopp al 8,5a3 R:dr 16 sk», men som derefter, i män af tjenstemännens ålgång, förminskats, aflöningen för dessa Kommissariater utgått med en under begge åren ytterligare nedsatt summa, den räkenskaperna upptaga: för år 184 ^ med »», 7,65o: och för år j84i till endast 6,270: — —7 till betäckande af hvilken utgift, räntan å 1829 års Möles-Passevolansfonds utlånta kapital, så vidt den lemnat tillgång, blifvit i första rummet använd, hvarefter fyllnadsbeloppet af Gamla Möles-Passevolansfonden tillskjutits, likmätigt Kongl. Brefvet den 27 Augusti 1831. Hufvu dboken för år 1841 upptager bland Fondens, vid samma års slut, ägande tillgångar en, sedan flira år tillbaka balanserad, fordran hos framlidne Regeraents-Ovartermästaren vid Westerbottens Regemente, Kapitenen C. A, von Essens sterbhus, stor 120 R:dr 43 sk» 11 rst., hvilken fordran blifvit, genom Kongl. Svea Hof-Rätts redan den 7 Maj i834 gifna Dom, fastställd, att med förmånsrätt af gäldenärens konkursmassa utgå. Men enär utredningen af samma massa ej pied tillbörlig drift handhafvits, är utaf Kongl. Krigs-Kollegii AdvokatFiskal talan emot sysslomännen i konkursen vackt hos Kongl.