Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För de stora skaror, som under den gångna helgen samlades till vårt lands första stora musikfest, blef denna dock en » hänryckningens tid », och den värme och glans, som den yttre naturen förmenade oss, ersattes rikligen genom de fonder af sol och glöd, som utgöto sig genom den nordiska tonkonstens yppersta verk, såsom de här kommo till utförande af enade krafter från trenne befryndade riken och under ledning af densammas främste målsmän. Det har i dubbelt hänseende varit högtid i Stockholm under dessa pingstdagar, och till de ordinarie templen ha för en gång den väldiga musikhallen vid vårt historiska Fredrikshof samt Musikaliska akademiens stora sal värdigt sällat sig. På pingstdagens middag kl. half 2 gick den första af de beramade tre stora konserterna af stapeln i Fredrikshofshallen. En fulltalig, festklädd publik, åt hvilken damernas ljusa dräkter förlänade lif och färg, dämpadt sorlande af förväntansfull spänning, fyllde från första stund den jättevida, flaggoch kranssmyckade hallen med sällsynt stämning. Då konungen, åtföljd af samtliga våra prinsar samt den så synnerligen musikälskande hertiginnan af Dalarne, inträdde, höjde hofkapellmästaren Nordqvist sin taktstaf, och från den väldiga elitkören på estraden, understödd af beledsagande stämmor bland publiken och ackompanjerad af orkestern, tonade, hyllande, folksången med en kraft, mäktig som sällan tillförene. Härefter öppnades det egentliga programmet med Ludv. Normans uvertyr i c-dur öfver svenska motiv, komponerad till k. teaterns 100-årsjubileum 1882. Den är byggd på tvänne ledmotiv: » Du gamla, du friska. » och » Adla skuggor, vördade fäder » ur Naumanns » Gustaf Vasa » och gjorde, med sina nationelt välbekanta tongångar och under hr Nordqvists ledning utförd af denna mönsterorkester på 130 man, ett verkligt medryckande och pompöst intryck. Härefter framsade hr Nils Personne den af Frans Hedberg författade festprologen, som äfven den väckte fiffigaste genklang, uppburen af högstämd diktarkänsla och väl framförd med ljudande och distinkt deklamation.
Den i programmet upptagna sylten ha vi fått af svärmor, så att den ko&gt;tar ingenting; grädde dricka vi ej till kaffet. Till frukost äta vi hvarannan dag välling och hvarannan kaffe med smörgås och kallskuret, rökt hästkött eller ost. Till kvällen äta vi blott smörgås, med mycket tunnt smör och kallskuret jämte ett * Visserligen är Ni en elak vErfarne husfader », men Iduns sitt gamla anseende för att ej mån och för en gång släppa in » deras egen ». skämtare, värderade redaktion vill häfda göra någon mannaEr bland damerna i Bref från en sömmerska. Herr redaktör! I söndags var det samkväm i Stockholms Sömmerskeförening. Kanske någon frågar,hvad det är för en förening, och då vill jag upplysa, att den är bildad af sömmerskor till ömsesidig hjälp i sjukdom, liksom andra sjukkassor; men dessutom har man där många andra fördelar, såsom utsikt till fri sommarvistelse på landet, ifall man kan få komma med på föreningens sommarhem, och så får man lära sig välskrifning och rättstafning på skrifkursen; badbiljetter får mau ofta gratis, och gymnastisera om aftnarne kan man också få, om man tycker om sådant, och det behöfs nog, när man suttit hela dagen med näsan öfver arbetet! Det bästa af alltihop är likväl samkvä- men, som hållas en söndag i månaden hos någon af de fruar, som äro hedersledamöter i föreningen. Det är så trefligt att få vara i ett fint hem, där det är ljust och vackert, och så få vi alltid höra något roligt, först Guds ord och sedan något annat, som kan vara nyttigt att veta, och som vi aldrig hört talas om förut. Efteråt har man något att tänka på, när man sitter där igen lutad öfver sitt arbete, och så gläder man sig till nästa gång och undrar, hvad det då skall bli för nytt att höra. Ja, nog är det roligt på samkvämen och bra att höra andra tala, men vi fruntimmer ha nog svårt att tiga så l ä D g e, det har allt våra styrelsefruar märkt, och därför laga de så, att vi ibland kunna få prata med; det kallas för diskussion, ska ' ni veta.
Fraiiist - icke på grund af det gamla ordspr5ket &gt;iira den som d aras bör^, utan endast på grund af Smf fiir h n ~ r s f r a ~ l r f r z d i t vcn.4- tio / zut-t syffc må, d2 namnas förfin af: Giftas., sisom nafrtm / isnzrns banerförare. Här har, som bekant, steget tagits så 15ngt tillbaka som till Rousseau, Iivars teorier predikas i form af köttets evangelium med särskild tillämpning på) - nglingaAldern, och hvars ideer om äktenskapet har omsattas i syfte att s&amp;om norm för förhallandet mellan man och hustru uppstalla det blott naturliga, utan allt afseenile pil personlighetens inre kraf eller kulturens inf !y; aric !e. Soczizlistnen under Eebels fana g r 5ncc lari; - t. i protest mot dct etiska aktenskapsideal et, i det hon yrkar iLzt / (z.$$w 2&amp;tmskapt ' ts z r f f - IWf~ande, och, med ett af sina vanliga !xfts !rraiig i il; lutledningcill förklarar, att i och med detsamma prostitiitionen skal: irpphiifva sig sjelf. Ni / ri / ismrn med Kordau till m3lsmnn anfaller nietl hatskhct dct monogama aktenskapsidealet i dess gamla:. ; i v31 sorn i tlcss nys form. Han förklarar att trohet iir ett naturviclrigt I.,ogtcpp, att den fysiska kärleken har ratt att bryta alla band och uuciaurijdjn. alla hintfcr, samt pastår att könslifvet inom rnenciskoi-erlden lytkr i~ndcr Tuilr samma lagar som inom djurverlden.
Jag kan icke undgå att besvara denna anmärkning, isynnerhet sorn den'i sista fallet rör en bortgången, högt saknad medborgare och embetsman. Jag föreställer mig, att Konungens Statsråd, i ett land, der civilisationen hunnit den grad som i Sverige, är lämpligast organiseradt, om, jemte embetsman med de kunskaper och den erfarenhet, som genom behandlingen af allmänna ärenden inlremtas, K. M., då möjligheten sådant medgifver, äfven tillkallar män från andra verksamhetsgrenar, hvilka röra den inre hushållningen, handeln samt flera andra föremål för administrationen, som alla interessera hvarje tänkande, medborgare. Jag skulle derföre tro? att om ett Statsråd är sammansatt såväl af embetsmän sorn af personer, hvilka dels utmärkt sig bland Representationens medlemmar och dels sjelfva lagt hand vid handeln och dylika industriella företag, är ett sådant Statsråd organiseradt så väl som möjligt, för att lemna de synbaraste garantier för en ändamålsenlig behandling jemväl af sådana derstädes förekommande ärender, sorn icke tillhöra embetsmaunalifvet. Jag känner icke och kan ej erinra mig någon person från Hofvet, som blifvit insatt i Statsrådet, utan att förut hafva genomgått någon embetsmannabana, och hvad den Statsrådsledamot angår, som man sagt hafva blifvit hemtad från Skeppsbron, ägde han ej blott i riksdagsärender en stadgad blick, utan äfven i Sveriges handel de vidsträcktaste insigter, hvarjemte han var så allmänt aktad, att det varit en förlust, om han ej blifvit i Statsrådet inkallad, likasom saknaden följt hans bortgång. Frih. Klingspor har yttrat, att han trodde landets styrelse bero mer af den styrande personalens duglighet , än af formerna. Jag medger visserligen, att personalens duglighet är hufvudsakligast; men jag kan ej medgifva, alt formerna äro likgiltiga. Organisationen af en duglig personal är mycket; men det blir nära omöjligt att uträtta allt det goda, en sådan personal kan uttänka, då formerna deremot lägga hinder.
Under namn af leksaker kunna nemi. ej hänföras en mängd andra svarfvarearbeten, hvaribland jag vill nämna företrädesvis pipskaft, emedan denna artikel företer det mest slående exemplet på huru man missbrukade den förra tnllbeslämmelsen, och hvarom vid sistledne riksdag mycket talades. Skulle raan nu återgå i delta afseende till den tullbestämmelse, som före 1844 ägde rum, och förtulla denna vara efter värde, så skulle följden deraf blifva att en sådan mängd dylika arbeten skulle inkomma, att svarfverihandlverket, hvilket måhända i följd af den högre tullen nu i någon mån skridit framåt, skulle åter börja att nedsjunka. Vi böra söka att skydda denna näring, pä det att konsten ej helt och hållet må utdö, hvilket nära nog varit förhållandet. Jag tillstyrker således att R. o. Ad. mätte vidblifva sitt beslut, och sålunda förekomma den import af dylika arbeten, hvilken tillförene ägt rum, ehuru visserligen ej något behof är för handen af andra svarfvarearbelen än sådane som här i landet kunna tillverkas. Hr Rosenblad: Jag befinner mig i den besynnerliga kategori, att här på sätt och vis behöfva uppträda till försvar för en högre tullbeslämmelse och emot dem som eljest yrka mera prohibiliva åtgärder. Jag delar nemi., lika med mänga andra anhängare af lägre tullbestämmelser, den farhåga, alt det under nuvar. konjunkturer ej är ur politiska skäl lämpligt tilt nedsätta tullen på handtverkeiivaror, för hvilka i allmänhet den varit 334 procent. Genom antagande af Utsk:s förslag, hvaruti PresleSt. instämt, skulle man afvika från denna grundsats och antaga tullen till 25 proc. Hr Printzensköld har redan anmärkt de missbruk som tillförene skett, då denna vara förtullades ad valorem, och jag instämmer med honom deruti, emedan jag ganska väl vet att det till och med stundom gränsade ända till löjlighet.
Och detta är just grundvalen för alla de finska folkens egendomliga verldsåskådning, att det tillvarande utvecklat sig ur en enda princip, den i allt verkande ur-kraften, hemlighetsfull och ofattlig. Ett ytterligare stöd för denna åsigt är den allmänna seden hos de altaiska folken, att aldrig omedelbart dyrka Num, Juma, ej heller afbilda honom. Castrén omtalar, i sitt utlåtande öfver den etnografiska delen af Schrenks resa till de Samojediska tundrorna, dennes yttrande om Num, att han "ser och vet allt, men är för upphöjd att vilja skåda ned på det arma menniskoslägtets öden," utan att motsäga åtminstone detta.47 Den kraft som bor i de enskilda naturföreteelserna blir en makt, den man tillber och dyrkar, men bakom dem alla står såsom upphofvet den hemlighetsfulle Num, outgrundlig i sitt djup. Berättelsen om Jumalabilden hos Bjarmerna kunde synas såsom en motsägelse härtill, men måhända tillhör han en tid, då juma redan blifvit antingen en abstrakt benämning, eller serskildt en åskans eller krigets gud. I alla händelser utvisar sjelfva grundbetydelsen himmel, att detta omätliga något ej som sådant kunnat afbildas, utan först, då någon serskild företeelse eller person dermed betecknades. Dyrkan af himmelen såsom det högsta, det första väsendet är föröfrigt gemensam för många af Orientens naturfolk. Klemm säger, att Chineserna dyrka himmelen såsom 'alla tings fader', men floder, vindar, elden, hafvet hafva sina genier, dem man hembär gudomlig dyrkan.48 Och Kongfutse lärde: "Det högsta väsendet betecknas under den synliga himmelens sinnebild"; dock framställer man detsamma äfven under solens, månens och jordens serskilda sinnebilder.49 Således himmelen äfven hos dem det allt genomgående. Under skilda namn tilldelas den gudomlighet äfven af Mongoler, Tunguser, Ostjaker, Mordviner och Turkar.50
m ^^^Mf^d o 4$yé„ uti Min jag Hon r, de kära blommors vår blomma trädgård hvit, min blomma söker, men ej finner svarar: - » på naturens kom ock, mitt och dina här lott hvilotid, invid de ha ej dött, de slumra De slumra under för köld och storm blott. drifvans drägt i säker likt barnet i sin moders dem väcker Du hjerta, — hamn, famn; åter vårens flägt. » dina blommors skatt de kära, dem du valde ut och egt och älsltat en minut ha de gått in i dödens Ack, icke fast jorden jag dolt dem, — natt? ha de spårlöst vet det, äfven död? röd dock. » barn, en blommor flock • — är den gått; förestår, dem en de ha ej dött, de slumra, vår. blott. J. N-S. Ett ord till husmödrarna. Med anledning af Laura artikel. Fitinghoffs laeksamt erkännande allt det rätta och sanna, som i Laura Fitinghoffs uppsats om » orlofssedlar oeh afskedsbetyg » stod att läsa, tänkte jag doek, när jag läst igenom densamma: stackars tjensteflickor, skolen I nu också hafva betyg öfver edert lynne! För att kunna förändra det naturliga lynnet eller åtminstone beherska det samma tarfvas i sanning en grundlig själens uppfostran. Men hvarifrån skola då tjensteflickorna heinta denna? Fordra våra matmödrar, och göra de det med rätta, denna uppfostran af sina tjenarinnor, då böra de ock .visa, att de sjelfva ega densamma och genom exempel föregå dem i den vägen. Men huru många matmödrar finnas, som så göra? De flesta glömma, att äfven tjenarinnan är vår nästa, och att äfven hon med rätt kan fordra att behandlas efter grundsatsen: » hvad I icke viljen att menniskorna skola göra eder, det gören I icke heller dem »; i sitt inre hålla de tjenaren nästan jemförlig med skoborsten, mattan eller något annat ting, som med nödvändighet hör till deras hus. Jag säger: i sitt inre, ty i våra dagar aktar man sig noga för att uttala sådana grundsatser.
Att till Comiterade, hvilka, jemte Rik sens Ständers Justitie* Ombudsman, äga ätt vaka öfver Tryckfrihetens värd, blifvit af de dertill valda Electorer utsedde, Herrar Revisions-Secreteraren Turdfjaell, Commerce-Rådet Zenius, Kammarherren A. G. Silverstolpe, Cancellie-Rådet Kullberg, Expeditions-Secreteraren Vallerius och Doctor Wallin. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. D. Biföllos följande , sista Plenidag pä Bordet lagda, nu äter föredragna Betänkanden: Af Stats-Utskottet den 24 Juli, angående aflöningen vid RiksgäldsC ont oiret; Af 46a Den 2 9 Juli, Af Allmänna Besvärs-och OecoiioinieUtskoltct. I anledning af väckt fråga, om återupplifvande af 1734 års Handels-Reglemente; 2 Ex Protocollo Olof Werlin, S. D. Vid ytterligare föredragning af Allmänna Besvärs-och Oeconomie-Utskottets den 24 Juli meddeldta, på bordet hyilande Utlåtande, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande angående Gränse - Tullarna imellan Sverige och Norrige samt Landt-TullsBevakningen i Riket m. m., fann Hedervärda Bonde-Ständet för godt bifalla hvad Utskottet föreslagit, ined Ståndet förbehållen rättighet, att, genom Allmänt Besvär, Tå i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhålla om utfärdande af Nådig Befallning, att uppbärande af den såkallade Tullved genast bör upphöra. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. 33. I anledning af de hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga PrestStåndet gjorda anmärkningar vid Allmänna Besvärsoch Oeconorr.ie-Utskottets den 6 Juli - Den 2 9 Juli.
Hr Kullberg och fru Bergström göra ett par lustiga bifigurer som det högförnäma grefliga paret. Det hela går med verve och godt lynne, och ingen operettvän borde försumma att göra - &gt;Lilla mammas) angenäma bekantskap. Under diskussionen framhöllo snart sagdt alla kvinnornas lämplighet såsom ledamöter i fattigvårdsstyrelserna samt önskvärdheten af deras inval i de samma, Södra teatern gifver i morgon lördag för första gången » Ett litet troll », lustspel i 3 akter af Ernst Lundquist. 1894 Hr Richard Hennebergs konsert sistl. lördag i Musikaliska akademien hade samlat en mycket talrik, ehuru dock märkligt nog ej fulltalig publik. Det ovanligt präktiga programmet höll intresset vid makt från första numret till det sista. Vid inträ- det öfverräcktes till konsertgifvaren en ståtlig lagerkrans från k. hofkapellets medlemmar, hvilka mangrant biträdde vid aftonens konsert. Programmet inleddes med Svendsens aldrig för ofta hörda d-dursimfonie, hvilken erhöll ett briljant utförande. Ett arioso ur » Jobannes-Passionen&gt; af J. S. Bach med ackompagnement af tvänne viola d a m o u r och luta tolkades förträffligt af hr Salomon Smith samt hrr Sörensen, Bergström o c h Lindbom. Fru Edling skördade lilligt bifall för sitt utförande af en aria ur Mozarts opera » Titus » och framropades. En som emellertid också förtjänt att särskildt framropas var dir. J. Kjellberg, hvilken på ett oförlikneligt sätt skötte den obligata klarinettstäminan. Konsertmästaren L. Zetterqcist återgaf synnerligen anslående och poetiskt Beethovens vackra, ehuru något för ofta framdragna f durromans, ocli fröken Labia framkallade stormande applåder med ett par napolitanska visor, till hvilka hr Henneberg satt ett karaktäristiskt ackompagne ment. Konsertens andra afdelning var helt ägnad åt Wagner.
De andliga godsens reduction företogs icke på samma sätt i Sverige och i de under Danmark lydande länder. I Sverige sträckte den sig* på sätt motionären sagt, lill alla dessa gods, men med inskränkning till sådana hemman, som före Carl den VIII tillfallit kyrkan. I Danmark åter undantogs uttryckligen allt* som tillhörde kyrkor* hospitaler, skolor och prester, och inskränkte reductionen sig till klostren och biskopsgodseö. Vidare säger motionären t ”Lahdtpresters boställen, stomhemman* annexoch mensalhemman reglerades då; men alla öfriga indragos tili staten och ansågos såsom kronohemman.” Att förhållandet icke var sådant* har jag förut visat, och jag får i detta afseende hänvisa till det vidlyftiga anförande, jag vid sista riksdagen på detta rum afgaf, och sorn finnes tryckt i 4*tsta häftet af R. o. Ad:s prot. från piag. 20 till pag. 56* hvaruti jag citerat sjelfva grundhandlingarna i fråga om de andliga godsen i Halland, nemi. Danska-protestantiska Kvrko-ordinantzen, K. Christian iVts Recess samt Danmarks första historieskrifvare på den tiden, Sedermera anför motionären: ”1 1669 års s. k. Lunds Jandebok sades uttryckligen* att Kronan ägde dominium till dessa hemman, hvilka endast genom en tillfällighet i 1664 års jordebok återfålt benämning af kyrkohemman* helst någon offentlig handling icke kunde upptäckas* som föranledde till en sådan förändring,” Äfven uti denna framställning förekommer samma oriktighet och ofullständighet sorn i de förra delarna af motionärens anförande, I Lunds landebok upptagas t6g Halländska kyrkohemman, och endast för 19 af dem är antecknadt, att Kronan har dominium.
\ vanden voro för honom icke blott en förståndets sak, utan äfven och lika så mycket hjertats; och just derför voro dessa sträfvanden egnade att tilltala äfven sådana, som ej delade hans teorier. Föreningen af en hög grad af hjertats godhet med ett skarpt och klart förstånd gjorde hans personlighet till en af de mest sympatiska. I nära samband med den framstående plats, som hos honom känslan intog vid sidan af förståndet, stod äfven hans religiösa ståndpunkt. Han var en afgjord motståndare mot vår tids, i synnerhet på den i politiskt och socialt hänseende radikala sidan, så mycket utbredda materialistiska riktningen. Han höll starkt på läran om odödligheten och om en stundande återförening mellan beslägtade själar. Denna öfvertygelse betonade han ofta och starkt vid de åminnelsetal, han höll vid aflidne vänners och meningsfränders grafvar. Denna odödlighetstro stod hos honom i innerlig förening med det djupt kända sambandet mellan föregående och efterföljande slägtled — ett samband som man annars, så ofta beskyller de radikala samhällsförbättrarne för att förneka — med det djupt rotfasta medvetandet om andens makt öfver de yttre förhållandena, om den makt, som hvarje sann och djup tanke, hvarje ren och stark vilja utöfvar öfver samtid och efterverld. Kanske skall man ock en gång i någon mån på honom sjelf tillämpa — åtminstone med afseende på hans innersta syfte, om också ej på hans speciella teorier — dessa hans egna sköna ord: “ Publicisterna, filosoferna, historieskrifvame, skalderna äro i högsta grad handlingens män. Hvad — att upplysa sjä-larne, är icke det att handla; och när man erkänner blixtens handlingskraft, skall man då förneka solens? Det är för öfrigt icke efter deras omedelbara verkan, ‘ som man bör mäta vigten af fullbordade fakta. När allt kommer omkring, är det ändå tanken som sätter verlden i rörelse. Derför äro jordens sanne mäktige de, hvilkas idéer skapa de ting som skola komma, de hvilkas ande gestaltar kom* mande generationers lif. Nutidens verklige herskare äro de, hvilka danat den, då den ännu var framtid.
År 1809 förenade sig Riksdags-fullmägtige från alla de Norrländskå städerne, jemte Öregrund och Östhammar, i den framställning, att, då de flesta strandegare omkring Bottniska viken, genom utfärdade vites-förbud af vederbörande Domare, hindrat verkställigheten af Fiskeri-stadgan i så måtto, att städernes fiskerskap antingen aldeles icke eller mot en dryg, oftast öfver all höfva betingad, betungandelands-lega, tillåtits att vid Skattemanne-strand idka strömmings-fiske, alla de Författningar och åtgärder, hvarigenom strömmingsfisket, mot ordalydelsen i 1766 års Kongl. Förordning blifvit i senare tider vid Bottniska viken inskränkt, måtte upphäfvas, samt utöfningen af detta ange - Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskottens Betänkande, N:o 67. lägna näringsfång åter försällas i den frihet, som dess naturliga beskaffenhet och samhällets gagn ovilkorligen fordrade.
Naturligt är det också, att när man har ett ständigt årligt anslag, kan en jemn verksamhet i detta hänseende fortfarande underhållas, hvilket icke är görligt, när man beror af tillfälliga anslag. Sådan har deremot händelsen varit med Svenska Nykterhetssällskapet, ty det har stundom haft medel, och stundom icke. När då anhållan kommit än från den ena och än från den andra landsorten, dels om nykterhetsskrifter, dels om nykterhetstalares ditsändande för nykterhetsföreningars bildande, har man måst svara nej, hvilket icke sällan väckt obelåtenhet och missnöje. Jag anhåller derföre, alt R. o. Ad. måtte till Utsk. återförvisa denna punkt, och att ora densamma från Utsk. oförändrad återkommer, R. o. Ad. måtte deröfver besluta, på sätt i Frih. Cederströms reservation antydes, nemi. alt medlen skola tagas af de inkomster den nya bränvinsbeskattningen bernder, sedan hon en gång blifvit antagen. Inkomsterna deraf skola otvifvelaktig! vida öfverstiga StatsUtsk:s beräkningar. Genom en sådan åtgärd åstadkommes ingen missräkning å statsinkomsterne eller borttagas några medel för andra ändamål. Frih. Raab, Adam Christian: Afven jag anhåller om återremiss på denna punkt. Ora vi tänka oss tillbaka några tiotal af år, måste vi erkänna, att opinionen i landet då var helt annan, än den nu är, i fråga om dryckenskap. Exempel af öfverdrifter, lemnade af de bättre lottade, voro då icke sällsynte, och det ansågs då icke heller såsom en skam att vara öfverlastad. Hvarifrån har denna förändrade opinion i landet kommit, om icke till en hufvudsaklig del från nykterhetsvännernas bemödande? Det kan icke nekas, om också man å andra sidan, likasom föreg:de talare, måste erkänna, att dessa bemödanden hafva någon gång gått till öfverdrift, att, säger jag, mycket godt och nyttigt tillvägabringats af dessa nitiska bemödanden, och jag anser således för en pligt, att tillstyrka det begärda understödet, hvilket i förhållande till det stora målet, som är i fråga, är så ringa, att jag icke kan inse något skäl, hvarföre man skall vägra det.