Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han såg på henne forskande, och sade i en ton som om han i hennes eget intresse ville afråda: »Du känner mig inte. Jag vill sticka min sond i allting för att leta efter orsakerna. Du kommer att rycka till vid beröringen.» »Kanske. Men försök.» »Jag är hjertlös.» »Var bara naturlig.» »Jag är kanske grym... Men jag kan inte åta bli.» »Han böjde sig fram och lekte med en ullgarnsända, som hängde ner från hennes sykorg. »Med allt det tillvinnande hos min far säg: var inte ert äktenskap olyckligt?» »Nej.» Det kom häftigt och hastigt, som en eftertrycklig protest. »Var han dig alltid trogen?» Hon dröjde en stund med svaret: »Trogen?» sade hon långsamt. »Ja, han var mig alltid trogen.» Sonen satt tyst ett ögonblick; han såg ned på sin stöfvelspets. »Jag visste det; du var inte stark nog att säga sanningen.» »Jo, men jag måste säga den i mina egna ord. Intet som har en låg eller dålig eller försliten klang har för mig tillämpning på honom... När han alltid höll af mig, när jag hade hans förtroende i allt, kan jag då säga annat än att han var mig trogen?» »I mina ögon skulle du hedrat hans minne bäst om du inte ansett dig behöfva ljuga bort eller förtiga något.» »Det behöfver jag icke heller», sade hon stadigt i det hon såg honom in i ansigtet. »Hans lynne var lifligt och han tog lätt intryck Jag vet att han hade... Hon famlade efter orden och hon var mycket blek. »Förvillelser», ifyllde sonen. »Jag tror det är så den öfverseende moralen brukar kalla det.» »Det är ännu ett ord som icke passar. Han hade förbindelser kärlek, vänskap och hvad allt det heter. Hans känslolif hade så många afskuggningar; det var som den tropiska vegetationen, som har så vackra blommor och så skarpa taggar. Den är icke gjord att mejas af som våra ängar häruppe. Jag hade lärt mig att älska honom sådan han var.» Sonen hade böjt sig framåt och der låg som en stråle af glädje öfver hans ansigte: »Kände du det aldrig som om du hade något att förlåta honom?»
Dessa omständigheter, hvilka jag såsom Fullmägtig i Banken i ett särskilt utlåtande till BankoUtskottet sökt göra gällande, hafva ej fästat dess uppmärksamhet, men torde dock förtjena att upptagas och påkalla något svar. I händelse af återförvisning till BancoUtskottet, anhåller jag att detta mitt anförande må åtfölja remisshandlingarne. Herr Hjerta: Om jag rätt fattat det 54 Den i Februarii f. m. af Herr Bruncrona nu upplästa anförande, sä tror jag att en stor del deraf angår Betänkanden, som nu ej äro före. Frågan om förändringar i VexelBanken utgör föremål för ett särskildt betänkande, och frågan om praescriptionstid för inlösen af Bankens utevarande sedlar likaledes. Om jag således till besvarande upptager endast den del deraf, som rör det förevarande ämnet, så är det blott om ett förändradt Sedelmynt, och får jag dervid motsäga den af den värde Ledamoten angifne satts, att inga andra förändringar med Sedelmyntet vore behöflige, än genom papperets förbättring. Jag tror, att Utskottet i sitt Betänkande öfverlemnat ett på goda grunder fotadt förslag, att icke allenast i detta afseende åstadkomma förbättringar, utan äfven att, genom gravurer och andre smärre föreslagne controller, för framtiden försvåra efterapning; och att Utskottets Förslag, om ock af en ovanlig latitud för BancoStyrelsen, dock ej kan medföra några vådliga följder. Yidare får jag fästa den värde Ledamotens uppmärksamhet derpå, att Utskottets förslag går derpå ut, att större BancoSedlar böra hållas på förhand färdiga, för att kunna genast och utan omgång utväxlas till allmänheten , på lika sätt som nu sker med småsedlar.
Men alla de stora krafterna i lifvet leda honom, liksom de synas lyda honom med den egendomliga villighet, hvarmed yttre förhållanden i allmänhet pläga mottaga sin prägel af de naturer, hvilka ej låta kufva sig. Denna egenskap synes vid första påseendet stå i motsats mot den ytterliga nedstämdhet, hvilken betviflar till och med möjligheten af en slutlig seger. Men här är det enstöringen som talar. Det är enstöringen, hvilken ej är i tillfälle att genom jämförelse på nära håll reducera svårigheterna till deras rätta valör. För en sådan enstöring blir lätt sandkornet ett berg, och för honom blir det möjligt att i sin ensamhet tro, att några tidningsartiklar om lapparne gjort den lapproman, om hvilken han själf drömt, till en omöjlighet. Man kan nu säga: är det då så säkert, att Molin verkligen förmått att utföra de planer, hvarom han drömde? Jag svarar härpå, att väl ingen någonsin utför ens halfparten af det, som han en gång drömt. Men sedan jag sagt detta, ber jag att få hänvisa till de bref, jag redan citerat, till utkastet till en lapproman (Julkvällen 1891), novellen i Nornan (1895) samt berättelserna i Ord och bild samma år. Tillsammans visa dessa fragment en diktarbegåfning, som är säker på sig själf, en originalitet så djup och rik, att vår litteratur lidit en större förlust genom denne okände unge mans död än genom många af de förluster, som begråtits i massor af samtida nekrologer. Ytterligare stärkes denna öfvertygelse genom kännedomen af författarens efterlämnade papper, hvilka i ett land, som är månt om sin litteratur, ej lära sakna förläggare. Molin hade en ny insats att göra i vår vitterhet, och jag vågar påstå, att det lilla vi sett af hans hand visat, att denna insats hade han också varit mannen att göra. Han skulle hafva infört Norrland, det obekanta jättelandet, med sina skatter af nytt lif och ny poesi, i vår litteratur, och härpå har litteraturen länge nog väntat. Sverige är ett underligt land, därigenom att det är så mångskiftande och vidsträckt. Det rymmer inom sin vida yta ej blott de mellersta landskapens lynne, som företrädesvis kallas svenskt.
Redan år 1806 beslöts, alt Jemtlands rotering borde minskas till likhet med hvad i öfriga pro - 4 De» 3 No v ernber f. m. vinser äger rum. 28 år hafva sedan förflutit, och då frågan om verkställighet nu förekommer, föreslå de sammansatta Utsk:n en åtgärd, sorn är fullkomligt overkställbar, emedan K. M. iiti sin nåd. ‘prppog. bestämdt afsjagit densamma, På delta sätt vinnes ingen lindring för ett folk, som genom en hård rotering och flera på hvarandra följande missväxter bljfvit försatt 11 ti yttersta behof af hjelp. Af dgssa skäl, och på grund af hvad min upplästa reservation i öfrigt innehåller, yrkar jag återremiss af betänk. Fxdh, Boye, Ludv,; För hvar pch en, spm med uppmärksamhet läst betänk, och något öfvertänkt ämnet, blir det, som mig synes, svårt att icke känna ett varmt deltagande för det öde, som träffat en hel provins, att riksdag från riksdag nödgas fortsätta en klagan och anropa om en rättvisa, sorn likväl icke kan förvägras, så vida frågan får behandlas enligt dess natur. Detta deltagande okas, då man erfar, att Utsk., sorn såväl i premisserna som conclusionerna ådagalagt en berömvärd håg att göra rättvisa, likväl visat sig sakna frimodighet att tillstyrka Ständerna att rent uttala den enda begäran, utan bifall hvartill någon rättvisa icke står att vinna. Denna begäran består deruti, att frågan må behandlas efter sin natur af contractsfråga och icke förvexlas med en militär administratipnsfråga. För att göra skillnaden häremellan uppfattiig, och oaktadt äfventyret att infalla i upprepande af hvad Utskredan upplyst, går jag att framlägga frågan från dess böljan.
Hvad beträffar det Herr Tham yttrat , att det skulle vara nog stt vid alla andra trädslag, tillädes ordet: inländska, så tror jag ej att saken dermed vore hjelpt , ty det gifves trädslag hviika icke här finnas , men hvilkas bark bör inkomma. Jag föreslår således 25 procents införseltull för bark af inländska trädslag , och för bark af 640 Den 18 Augusti t, m. sådane utländska trädslag hvilka icke inoni Riket finnas, lika tull sora för Ekbark nu a* föreslaget. Friherre Wrangel: Öra jag skulle vara iiog lycklig, att känna tillgångarne af Ekskog j landet, skulle det båta litet, att framställa dem. Men jag'tror att det fins tillräckligt sådane i Skåne och Blekinge, om vi vilja barka. Det är ej fråga om att plantera nytt, ty det drar för långt ut, så att blott våra barnbarn deraf få gagn, men att vårda den nuvarande fckögen. Staten gör ett misstag, om den sätte* för låg^ttrfi, och jag yrkar således taxans höjande till 25 procent, hälst Konungen äger rätt att sänka den. Jag hemställer om det ej är princip häruti. Herr Hjetrtai Efter icke den grundliga Chémistens röst här höres, som nu tillhör det^ ta Hus, torde det synas förmätet af mig, att yttra mig i ämnet, men jsg försäkrar, att GarfVerierne, öm de uti läderberedning skola komma till någon höjd, nödvändigt behöfva smidigare bark, än den vi äga. Det tyckes vara gifvet att träden lämpa sig efter luftstrecken, där de uppdragas. Sådant är förhåilandat med den tyska ekbarken, dets är smidigare än den Svenska, och är oundvikeligen nödvändig för Garfverierne. Detta torde vara nog sagt, och jag anhåller på denna grund, att tullen som Utskostet föreslagit, mätte bestämmas lika med den förra Taxan. Herr !%tn 18 Augusti e. m. Herr Tham; Om jag ej minnes orätt, stSr Införsel-tullen .tili r procent. Den är upphöjd från i fjerdedeis till i procent. Friherre Wrangel :
Men då det nuvarande minimi-beloppet är nog lågt samt det, i händelse, enligt nyssberörde förslag, fastighet får till halfva taxerings-värdet belånas, icke skulle blifva med Bankens säkerhet förenligt att utlemna lån emot pant af egendomar, hvilka endast äro uppskattade till ett värde af 300 R:dr; har Utskottet funnit sig böra tillstyrka, alt minimi-beloppet för lån emot pant af fast egendom måtte förhöjas till 200 R:dr Banco. 2:o Att, till undvikande för framtiden af den betydliga tillökning i göromål, som vid anmaningsräkningars utfärdande, ränte-uträkningars och bokföringens verkställande uppkomme deraf, att lån utgifvas å hvilken summa som helst inom det bestämda maximioch minimi-beloppet, endast denna summa slutar sig på fullt Riksdalertal, lån ej annorlunda måtte utgifvas, än i6 Banco-Utsketlcts Betänkandej N.o 84• å följande slutsummor, nemligen: 16: 32, — 33: 16, — 50: — 66: 32, — 83: 16 och 100 R:dr, eller ock endast å fullt 10:tal Riksdaler utöfver minimi-beloppet.
Att en och annan skall anse ovägerligen, att Styrelsens propos. opåtald bör bifallas, faller af sig sjelf; de hvilka liksom nämndemännen i Norrland ej kunde godkänna, att nya familjelagen fick tillämpas på efter dess förklarande för gällande lag upplösta äktenskap, pä det den icke skulle få, att jag så må säga, i deras åsigt bakvänd verkan, kunna konseqvensenligt ej tillåta, att grundlagen af 1809, som bjuder, att Svenska folket skall genom sina ombud beskatta sig sjelft, får gälla i afseende på behandlandet af en K. propos. om anslag för Kronprinsens hofhållning; ty hofhällningen befanns påtagligen och var till stånd långt Den 19 Februari f. m. 559 före 1809, det vore således, efter deras sätt att se, alt gifva lagen en retroaktiv verkan för att göra inskränkning uti hofhållningen och om de i så fall slutat aldrig så bakvändt, så är ordet ju förlåtligt, dä de trott sig derigenom kunna verka för sig så mycket mera. Om jag, med kännedom om allt drtta, ensam vill bestrida de 100,000 en segrande framgång, så gör jag det icke för att påminna om Bajard, utan om grundlagen oell deras rätt, hvilka vi såsom folkombud äro satta att försvara; att jag ej kan göra det såsom jag borde, härleder sig deraf, att man ej kan allt hvad man vill; men för att visa, att jag vill i detta fall allt hvad jag kan, öfvergär jag lill ämnet. Mine Hrr! Nu föredragna StatsUtskis utlåt. N:o 38 innehåller uti sitt lista mom. ett så uppenbart grundlagsbrott mot 2:dra mom. 37 § Riksd.Ordn., som säger: ”Intet Utsk., Const.- och Ii an koij t.sk: n alhlin undantagna, vare berdttigadt att väcka frågor till afgörande uti R. Sl:s plena, eller upptaga andra ämnen
I förbigående får jag likväl, hvad det sednare angår, anmärka, att det gifves menniskor, som gjort åt sig sjelfva sådana löften, hvilka de obrottsligen iagttagit, att den ursäkt att man har försvurit det eller det, i alla fall, der ämnet för en sådan förbindelse varit tillåtligt, altid ansetts gällande. Den man, hvilken erkänt nyttan oell nödvändigheten af en pligtförbindelse, bör väl lika heligt upfylla den, antingen den angår honom sjelf eller andra. Hvad åter den förra frågan angår, så har det utan tvifvel icke varit i afseende på förra Ständers högre vishet, men i afseende på Lagens en gång vundna tillvarelse och Samhällets behof af dess stadga oell varagtighet, som man antagit att täta förändringar i Samhällets Grundförfattningar böra undvikas och försvåras. — En man, som, efter ögonblickets intryck, ändrar öfvertygelse, blifver merändels i samma nion mindre ansedd, sorn han oftare synes vacklande i sina grundsatser. Så torde äfven till en stor del förhålla sig med ett Samhälle; och stadgan i dess Styrelse grunder, torde utgöra en ej obetydlig beredelse, om ej en del af dess inre styrka. Jag har läst någorstädes, att menniskan, skapad att böja sig under Naturnödvändighetens I.ag, har behof af dess oföränderlighet, och jag tror att detta gäller äfven i afseende på Samhällen. Vanan gör olägenheterna mindre känbara, och då de ej äro hufudsakeliga, har fördragligheten dermed mera fördel för det. Allmänna än en vacklande ombytlighet, af samma skäl, som man altid handlar säkrare när man vet, hvarefter man skall rätta sig, än då man är i ovisshet hvad man kan göra eller ej. Kan derföre ett upskof, som befriar Grundlagen ifrån att blifva en följd af ögonblickets hugskott, som söker att, genom tiden och eftertankan bereda en mognad öfvertygelse, hvilken skulle ansvara både för förändringens nytta och dess varagtighet, kan väl ett sådant stadgande anses såsom skadligt? Den värde Författaren anför 2 :ne exempel.
Men att man med nu gällande arbetspriser och öfrige förhållanden icke kan producera en tunna spanmål för 11 rdr, det påstår jag. Det har dock under föregide och äfven innev:de år handt i vissa delar af riket, att råg, vägande öfver 14 Lisp., icke kunnat säljas till 11 rdr. Jag har en egendom, der kommunikationen är temligen svår, och der är förhållandet såsom jag nyss sagt. Det är sannt att det återstår att forsla sill säd till en hamn; men om händelsen är så på den orten, och äfven stora trakter, t. ex. omkring Jönköping och Ekesjö, att det är 6 å 7 mil till en hamn. så, då, forslingslegan för 7 mil upgår till 3 rdr, har jordbrukaren 8 rdr i behåll på tunnan. Under sådana förhållanden är det icke underligt, att en stor del af våra jordbrukare årligen öfvergå från producering af de ädlare sädesslagen till sådana, som fördra mycket mindre omsorg vid odlingen, nemi. hafre, som alltid är säljbar oell utgör föremål för export och finner afnämare för god betalning. Ut,sk:t säger, såsom skäl för sitt bestridande af tull på spanmål, att de lättade kommunikationerna torde föranleda, att någon ojemnhet i pris icke kommer att ega rum. Men jag hemställer till Eder, Mine Hrr! i hvad ställning en jordbrukare befinner sig, då han här i Stockholm får 10 ä 11 rdr för en tunna spanmål! Då emellertid ställningen i allmänhet i landet icke bör föranleda till ett återgående till 1847 års tulltaxa, vågar jag föreslå att för hvete och råg, omalen, måtte sattas en tull af 12 öre pr kubikfot eller 7 5 öre pr tuuua, samt för malen 30 öre pr cent. Gr. Lagerbjelke: Under förmiddagens öfverläggning an fördes bland andra skäl för bifall till Utsk:ts förslag, den nytta, som medfördes genom stadga i tull-lagstiftningen. Detta skäl var ganska riktigt i afseeude på den artikel, som då förevar, men i ännu högre grad i afseende på artikeln spanmål.
Sedan hon till banjo sjungit några af Yvette Guilberts och Cissie Lofthus ' visor, med öfverdådig lefnadslust ackompagnerade af hennes från allt slags pryderi kemiskt rena fölungsfasoner, hvilket allt drifvit purpurn högre på de fyra misserna Leightons mjälla, anglosachsiska persikokinder, strök hon omkring en stund bland sällskapet, lotsande sig fram mellan atenienner och konsolbord, urnor och blomstergrupper med samma säkerhet som ett skalligt boulevardlejon på Pavillon d ' Armenonville, muntert pladdrande en hel hoper, som alldeles lika gärna kunnat förbli osagdt, tills hon hamnade bredvid honom, som en gång varit hennes skolflickskärleks blå- aste dröm. Hans granne vid supén hade nyss dragis sig tillbaka för att intaga sina järnpiller, och nu satt han där vårdslöst tillbakakastad i en emma med blicken ännu dröjande vid den dörr, hvarigenom Märta Wahren försvunnit. Nej, det var inte mycket kvar af det, som gjort Berndt Bergk till » den vackraste karlen på sin tid ». Det glesa håret hade ljusnat starkt vid tinningarna, den skarpa gåsfoten vid ögonvinkeln samt de bruna, ovaxadt nedhängande mustascherna gåfvo något trött och utslitet åt den högdragna, härjade profilen. » Har du några cigaretter på dig? — Jaså, tack! Murattis, nåja di går ju an. Märkvärdigt, att du aldrig fått smak på Fennia. — Isch, hvad tror du det bekomme] - mig, om gumman LeighSilfverarbeten, Bordsilfver. M o d e r n a s t! S o l i d a s t! Billigast! IDUN 350 H (B: Ti s » H J » rf&amp; ton ser härsken ut, när jag bolmar på ett litet tag.
Nu hafva inom representationen de åsigter, nog allmänt sig yppat, att då ett lands välstånd hvilar på idoghet och sparsamhet hos dess befolkning, men utvecklingen af dessa välståndets båda faktorer i väsendtlig mån beror af de fram t idsutsigter, sorn genom dem kunna åt de arbetande öppnas, och ingen materiel fördel kan af arbetaren skattas högre, än den att kunna förvärfva egen jord och eget hem, — en fördel, som dessutom för dessa samhällsklassers moraliska utveckling och sjelfständighet är af oberäknelig vigt, — så är föreskriften om minimum för jords afsöndring ett hinder för välståndets tilltagande, och enär det vidare är ett oundgängligt vilkor för samhällets ekonomiska utveckling, att naturliga medelpunkter för industrien och rörelsen — städer och byar — obehindradt må uppkomma och utvidga sig, samt just under närvarande förhållanden, då näringarne allt mera lossas från de band, som förut tryckt dem, och då nya kommunikationsleder snart sagdt dagligen uppstå, det är att förvänta, att behofvet af nya dylika medelpunkter på mångfaldiga ställen skall låta sig förnimmas, meri ett väsendtligt hinder lägges för denna sakernas naturliga ordning, om ej tomtplatser äfven på landet fritt må förvärfvas, så äro äfven i detta afseende föreskrifterna om minimum för jordafsöndring till hinder för landets ekonomiska utveckling. Härtill kommer, att proletariatet, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, vinner sin näring företrädesvis af stattorpareväsendet, och den lösa befolkningens tillvext snarare befrämjas än förhindras genom de stadganden, hvilka betaga den fattiga men idoga befolkningen tillfälle att under eganderätt förvärfva sig fasta boningsplatser, och att, i och med detsamma man trott sig finna den verkliga källan för de vådor, hvilka ur proletärernes förökande kunna hota samhället, insiglen blifvit mera allmän derom, att jordafsöndringslagen, för så vidt den betager tillfälle till boningsplatsers förvärfvande, derigenom motverkar det ändamål, för hvilket den blifvit stiftad
Om man nedsätter minimum till 200 k:r och beräknar hvarje brännmånad till 25 dagar, gör det en tillverkning af 5000 k:r och en skatt af 3000 rdr, efter 60 öre pr k:a, samt för 7 månader en tillverkning af 35,000 k:r och en skatt af 21,000 rdr. Kontrollörsarfvode för 215 dagar eller 7 månader, om man också nedsätter arfvodet till den låga summan af 4 rdr, hvarunder det väl icke kan sättas, såvida man skall kunna påräkna att till det i sig sjelft, själslösa arbetet att i 215 dagar icke hafva något att göra erhålla någon pålitligperson, skulle uppgå till 860 rdr; om man dertill beräknar den tunga, som faller på producenten, nemligen kontrollörens uppehälle, efter 2 rdr om dagen, gör det 430 rdr. Om jag härtill lägger den första summan, får jagen kontrollkostnad af 1,032,000 rdr, nemligen under den förutsättning, att bränneriernas antal kommer att stiga i samma mån som nedsättning af minimibeloppet till hälften eger rum, så att bränneriernas antal ökas från 618 till 1200. Således visar det sig, att, om följden skulle blifva den, jag supponerat, nemligen att nedsättning till hälften af tillverkningsbelöppet skulle medföra fördubbladt antal brännerier, kostnaderna för Staten skulle högst betydligt ökas. Om man nedsätter minimum nu till 200 k:r, uppstår derigenom en så stor lättnad för ett stort antal smärre jordbrukare, som skulle önska att kunna bränna, att jag ieke skulle anse det osannolikt, att brännerierna ökas i samma proportion som minimum liedsättes, och min supposition sålunda besannas. Jag tillåter mig icke att bedöma, , hvilka följderna skulle blifva af den stora förändring .i bränvinslagstiftningen, som nu är föreslagen, men jag tror dock, att den kommer att hafva ett stort inflytande på hela bränvinsnäringen och på jordbrukets ställning i allmänhet. Derest något protokollsutdragangående denna frågas utgång i de öfriga Stånden ankommit, får jag anhålla, att det måtte uppläsas.
Men äfven hos mera musikaliskt intresserade, kunniga och betänksamma personer förråder sig emellanåt en viss stränghet, då det gäller omdömen om k. operan, och en ofta långt drifven mildhet, då det är fråga om utländska artister. De ha sett våra ordinarie artister så länge att de, så att säga, kunna dem utantill, medan de äro benägna att hos de utländska anse det vara begå fning och konstnärlig utbildning, som i själfva verket är konstnärens egen individualitet för att ej säga maner. När de komma dessa utländska förmågor något närmare in på lifvet och få se dem i olika uppgifter, då först lära de känna dem i grund och botten, och kanhända de då märka, hur pass elastisk deras begåfning är. Fröken Adéle Almati eller, som hon numera heter, fru Adéle Almati-liundberg hör till dem, som varit utsatta för stränga domar; hon har mer än en gång fått erfara hvad det vill säga att se svagheterna i en framställning betonas, medan dess. '. obestridliga förtjänster hållas i skuggan. På vissa håll har detta förfaringssätt satts i syHELLBERG. Träffas säkrast kl. 2 — 3. Tryckeri stem, utbildats rent af till förföljelse och framkallat omdömen, som i hyfsning och gentlemannamässighet lämnat mycket öfrigt att önska. Det kännes så mycket mera behagligt för den, som gärna önskar framgång åt våra inhemska konstnärliga sträfvanden, att få gå tillväga på motsatt sätt och i förtjänsterna se en ursäkt för de svagheter, som möjligen kunna finnas. Då man granskar fru Rundbergs artistskap och konstnärliga verksamhet, träffar man genast tre uppgifter, hvilka bilda liksom pelare i denna verksamhet och som på samma gång fullt karaktärisera densamma. Dessa uppgifter äro: Ortrud i » Lohengrin », Fides i » Profeten » och Brynhilda i » Valkyrian ». Det är alltså i den stora operan vi ha att söka fru Rundbergs egentliga verksamhetsfält, och det är här hon skördat sina bästa och mesta framgångar. Hon är också för närvarande den enda vid vår scen, som kan bära upp dessa partier, hvilka ställa stora anspråk på röstens styrka och omfång.