Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagstiftningen i Sverige har gått i en annan rigtning; den har gått till väga som om vi vore en nation af endast konsumenter och köpmän; landtbrukaren har icke erhållit något skydd, men köpmannen allt. För ett land, der kredit-lagstiltningen ännu är ordnad, sådan den här är, der qvinnor kunna bysättas, der hvilken vinglare som helst genom proprie-borgens-svslemet har lättare att anskaffa penningar, än den redbare jordbrukaren; för ett land, som med Finland och Ryssland delar den tvetydiga äran alt ännu bibehålla gärdesgårdar och grindar, torde dei ej vara skäl alt ännu slå dörren vidöppen för en ojemn täflan med alla främmande nationer. Man har visserligen ordat om ett tillmötesgående från Frankrikes och Englands sida; men huru förhåller det sig med detta tillmötesgående? Det liknar verkligen en strid mellan 424 Den 8 Februari f. m. tvenne kämpar med från början ungefär lika stark rustning, der den ene, förespeglande att s!riden skulle blifva lättare, om de tunga rnstningarne komrne bort, lockat den andre att afkläda sig sitt bröstharnesk, sitt svärd eller sin sköld, under det han sjelf endast borttagit sin dolk, ha k fjellen på sin hjelm, eller armskenorna på sitt pansar, .lag tror visserligen att nationerna, örn de vilja stiga till en högre utveckling, böra nedrifva de Chinesiska murar, sorn hindra samfärdseln dem emellan; men jag tror också, att den nation handlar orätt, som horttager dessa murar, medan de andra ännu hafva qvar sina. Vi måste fordra full reciprocitet! Jag skall söka visa, att anmärkningen, det vi ej fått reciprocitet, är fullt berättigad och ingalunda ännu vederlagd. Frihandels-systemet har många vackra sidor, och icke minst den, att det så småningom väcker folken till täflan med hvarandra, men det har också fel. Det har gått bakvändt, det har gjort stora hopp och gjort snedsprång, och sådane språng äro, som vi alla veta, äfven för vanda kavallerister, ganska farliga. Jag vill anföra några exempel.
Jag skulle derföre önska, att R. o. Ad. ville befria såväl militäre som civile tjenstemän i allmänhet från bevillning uti ifrågavar. hänseende, men låta bevillningen qvarstå för resolutioner å namn, heder och värdighet, då icke någon tjenstgöring dermed följer. På detta sätt kommer frågan till förstärkt Bevilln.Utsk., då jag har anledn. att hoppas framgång för min åsigt, emedan inom Utsk., sedan denna fråga var afgjord, en stor del af BorgareShs ledamöter ansågo den vara billig och rättvis, så att det torde inträffa, att äfven BorgareSt. förenade sig med PresteSt. och R. o. Ad. När sålunda ledamöterna af 3 Stånd äro af denna åsigt, så kunna vi hoppas alt på detta sätt få bort en orättvis beskattning. Jag tillstyrker således, att R. o. Ad. ville instämma i PresteSt:s beslut. 9(5 Den 4 December e. m. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Jag nekar icke, att det kan vara ganska många tjenstemän inom de lägre graderne, som icke hafva någon lön, kanske knappast ljuspenningar, i fall de äro civile, hvilka kunna finna det hardt att erlägga denna bevillning, och om det kunde förenas med Ståndets värdighet, skulle jag äfven rösta för att gå in på att söka endast det inskränktare syfte, som Gr. Cronhjelms reservation och flera ledamöters muntliga yttranden nu afsett. Jag anser detta icke förenligt med Ståndets värdighet. Jag har icke uppträdt på min bänk och upptagit Ståndets tid, för besparingen af en utskyld, som i allt fall är obetydlig; men vore den ock tryckande, vore min åsigt densamma. Min afsigt är nemi. endast att förmå Ståndet att öppet uttala den öfvertygelse, att föregide R. St. icke handlat rätt, då de gjort bevis af Konungens nåd och välvilja till föremål för beskattning. Dessa R. St. hafva dervid förfarit på ett sätt, som jag icke vill beteckna med det epithet, som egentlligen skulle motsvara föremålet.
Då härtill kommer, att barackbyggnaderna å mötesplatserne endast äro beräknade för 300 man, kunna i några delar af medlersta och norra Sverige svårigheter uppstå, att samla stamosh beväringsrekryter så tidigt på våren, som önskligt vore för mötenas afslutande före den tid på sommaren, då alla arbetskrafter äro för jordbruket önskliga; men dessa svårigheter böra dock kunna öfvervinnas, och, der behofvet så fordrar, något rymligare baracker uppföras. Mötestidernas längd på det bela skulle härigenom icke behöfva undergå någon förändring emot det nuvarande förhållandet. Skillnaden blefve endast den större styrkan, som tidigare på våren behöfde inkallas. Under första årets vapenöfning borde beväringssoldaterne genomgå en så fullständig rekrytskola, som tiden möjligen medgåfve, således äfven målskjutning, bajonettfäktning, soldatundervisning, fältoch bevakningstjenst m. m. der förekomma. Så förberedde borde de, under efterföljande årens möten, sedan de några dagar särskildt genomgått kompani-exercicen, insättas i stammens led för att gemensamt med denna öfvas. Till första årets möte kunde beväringsoldaterne, såsom rekryter, marschera tillsammans med och under samma befäl som stammens rekryter, och från alla möten kunde beväringssoldaterne marschera tillsammans med kompanierna. Det vore således endast till andra, tredje och fjerde årens möten, de behöfde af särskildt befäl afhemtas, men då beväringssoldaterne redan blifvit vande vid ordning kunde, helst om ibland dem ett biträdande underbefäl blifvit danadt, endast ett fåtaligare befäl från stammen erfordras. 17 Vapenöfningarna för den öfriga delen af beväringsmanskapet eller för båda klasserna tillsammans 30 dagar, borde deremot vara afslutade åtminstone förr än beväringssoldaterne inkommo till regementsmötet. Till undvikande af den tidsförlust, som uppkommer af beväringsmanskapets hemtning och återförande, torde derföre mera än hittills blifva nödvändigt, att nämnde manskap emoltages och aflemnas af militärbefälet i mötesplatsernes närhet.
bragt i dagen från Spetsbergens ishöljda klippor och från den nu så kala Noursoak-halföns basalttäckta sandoch skifferlager på Grönland. Efter återkomsten från Mogi gjorde jag en utflygt till kolgrufvan vid Takasima, belägen på en ö några kilometer från staden. Äfven här lyckades jag hopbringa några ytterligare bidrag till traktens forna flora. Efter det att äfven invånarne i Nagasaki gifvit oss en storartad afskedsfest, vid hvilken tal höllos på japanska, kinesiska, engelska, franska, tyska, italienska, holländska, ryska, danska och svenska, ett bevis på den blandning af olika nationaliteter, som här rådde, lyftade Vega den 27 oktober åter ankar för att segla vidare. Vi lemnade nu Japan för att på allvar anträda hemfärden och helsades vid afseglingen med vantoch relingsmanning från två i hamnen förankrade engelska kanonbåtar, »Hornet» och »Sylvia». Naturligt är, att afresans stund efter femton månaders skilsmessa från hemlandet motsågs med glädje. Men i denna glädje blandade sig dock en vemodig känsla öfver att så snart nödgas lemna och sannolikt för alltid skiljas från detta härliga land och ädla folk, inom hvilket en utveckling nu pågår, som sannolikt kommer ej allenast att gifva en ny väckelse åt Ostasiens gamla kulturfolk, utan äfven att bereda en ny jordmån för europeisk vetenskap, industri och konst. Svårt är att nu förutse, hvilka nya, oanade blomster och frukter här komma att spira fram. Men mycket torde de europeer misstaga sig, som tro, att det här endast är fråga om att ikläda en asiatisk feodalstat en modern europeisk drägt. Snarare synes mig dagen gry till en tid, då länderna kring Ostasiens medelhaf komma att spela en mycket storartad rol i menniskoslägtets vidare utveckling. NITTONDE KAPITLET. Hongkong och Kanton. – Stensliperierna i Kanton. – Politiska förhållanden i en engelsk koloni. – Infödingarnes behandling. – Resa till Labuan. – Kolgrufvorna derstädes. – Utflygt till stranden af Borneo. – Malajbyar. – Singapore. – Färd till Ceylon. – Point de Galle.
Tanken härpå vill ibland göra mig helt förtviflad, men så söker jag trösta mig därmed, att det utvecklingsstadium, hvarunder vi lefva här på jorden, väl i alla fall endast är ett barndomstillstånd, och att de anlag, som ej nå sin utveckling här, i alla fall ej behöfva gå helt och hållet förlorade ...» 1878 skrifver hon: »Det är ej lätt att alltid ’bära idéens fana högt’ som den gamle studenten hos Ibsen så riktigt anmärker. Denna materiella och småsinnade värld, hvaraf man i alla fall på alla sidor är omgifven, vill ständigt draga en ned till sin nivå, och det finnes stunder då det åtminstone erfordras en starkare själ än min för att ej frestas tro att alla de idealer, som bo inom oss, äro idel gyckelbilder, fostrade af en sjuklig fantasi och som måste vika för verklighetens, det är prosans, småsinnets, egennyttans, afundsjukans, lumpenhetens klara dagsljus. I samma bref talar hon om den »nyktra realism» hon dels kämpat sig till, dels naturligt utvecklat sig till och som hon dock icke känner vara det för sig helt naturliga. Hon uttrycker längtan att få »svärma och vara en smula vriden ett par korta sommarmånader, ty jag är så oändligen nykter hela långa vintern, att min fantasi håller på att dö hungersdöden och mina idealer vända mig ryggen». Och detta behof ville hon tillfredsställa genom någon tids vistelse vid en norsk folkhögskola, där hon trodde sig kunna påräkna »själsuppfriskande umgänge med begåfvade personer, som lefva helt och hållet för ett ideelt intresse». Hon svarar på invändningen, att hon på detta sätt skulle röja sin anonymitet som författarinna, att hon alls inte bryr sig om sin anonymitet; hon bryr sig endast om att få sympati, och med afseende å andra konventionella betänkligheter utbrister hon: »Är man skyldig underkasta sig äfven de trängsta konventionella lagar, då man i alla fall genom hela sitt lifs verksamhet bildar en protest mot de lagar, som vanligtvis binda och begränsa en kvinnas lif? Att dö för fosterlandet är sublimt, men att falla i en duell för det falska begreppet ära är löjligt.
Proposm, men han har trott sig inhemta att den allmänna opinionen skulle vara deremot stämd. Jag vet icke på hvad sätt Hr Cederschiöld inhemtat denna kännedom om allmänna opinionen; jag sätter mycket värde på Hr Cederschiöjds yttranden, när han talar (för egen del, men jag tror icke att någon representant har rättighet att uteslutande anse sig såsom målsman för opinionen. Här utgöra vi såsom lagstiftare, hvar och en, en liten fraktion af den allmänna opinionen, det är vår skyldighet att ega vår egen opinion om hvad som är rätt. Annars torde det blifva svårt att få reda på den allmänna opinionen, hvilken underligt nog, när det passar sig i styrelse, åberopas från håll, der man icke är van att vänta det mycken upmärksamhet deråt egnas. Hvad den siste talaren angår så beklagar jag att, då han specielt vände sig mot mig, jag var uptagen på ett annat håll, hvadan jag icke är i tillfälle att nu besvara honom, men jag skall enskildr lemna honom de uplysningar han önskar. Uet jag hörde af hans yttrande var icke af beskaffenhet att jag deri kunde finna några skäl som icke under allmänna öfverläggningen varit före, hvarföre jag icke anser mig med deras besvarande böra uptaga tiden, ulan slutar jag med anhållan att R. o. Ad. med afslag å hvad Utsk. hemställt i denna punkt, måtte bifalla K. Propos. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Då jag under all männa sammankomsten hade tillfälle att utförligen yttra mig öfver detta ämne i sin allmänhet, och måhända var allt för myeket tröttande och vidlyftig, kan det icke vara min mening att nu åter ingå i något detaljeradt anförande derom. De, som då voro tillstädes torde hafva funnit att äfven jag önskade förändring i det bestående, men att jag önskade förändring icke i strid mot grundlagen, utan i öfverensstämmelse dermed. Jag tillhör deras antal, som icke vill bifalla en lag, den må vara hvilken som heldst, och huru nyttig som heldst, med mindre hail tillkommer på ett siitt, som med grundlagen är förenligt.
Prinsen, angående Riksens Ständers Beslut, att Hans Kongl. Höghet ArfPrinseii, Hertigen af Södermanland, Joseph Franz Oscar inå föra Rikets Styrelse, i händelse af Kongl. Maj:ts och Hans Kongl. Höghet KronPrinsens sjuklighet, PresteStåndct beslutat den Tilläggning, att näst efter orden: ”endast igenkänna Riksens Ständers” skulle införas: "skyldiga omtanka om Rikets säkerhet och framtida 'välgång j Deras &c\”, samt i anledning deraf, Terörde Förslag till Expeditions-TJtskottet återremitterat, med inbjudning lill de öfrige RiksStånden alt uti berörde Tillägg med PresleStåndet sig förena, fann Höglo fl. Ridderskapet och Adeln för godt, att uti det af Ilögvördiga PresteSlåndet föreslagne ofvanberörde Tillägg för sin del instämma. Ht supra.
Ej må någon, för sina gerningar eller yttranden, i egenskap af riksdagsman, kunna under tilltal ställas, eller sin frihet beröfvas, utan att den Kammare, till hvilken han hörer, sådant tillåtit genom uttryckligt beslut, deruti minst fem sjättedelar af Kammarens vid omröstningen tillstädes varande ledamöter instämt; egande dock ingen att häraf taga sig anledning till frikallelse från författareansvar enligt tryckfrihets-förordningen. Men öfverfaller någon inom Riksförsamlingen eller dess afdelningar den andre med hugg och slag, eller nyttjar mot honom vapen, håfve den angripande förverkat lifvet; och må han, utan att vidare njuta riksdagsmannaskydd, lill behörig domstol öfverlemnas. Beskylles riksdagsman för någon grof missgerning, må han ej kunna i häkte inmanas, förr än, efter anställd ransakning, domaren sådant skäligt pröfvat, så vida han ej å bar gerning funnen varder; gällande likväl, om han efter domstolens kallelse, sig ej inställer, hvad allmänna lagen i slikt fall stadgar. Ej må riksdagsman häktas för mindre förbrytelser eller för skuld insättas. Dock skall hans egendom ej vara från laga utmätning frikallad. Icke eller kan någon riksdagsman ifrån annan ort, medan han för riksdagens skull sig å riksdagsorten uppehåller, utom i ofvan omförmälda svårare fall, dragas derstädes för rätta, med mindre han sökes för gäld, som han under den tiden sig der åsamkat. Ej må någon vara tillåtet att från den, som till riksdag ifrån landsorten anländt, till krigstjenst värfva tjenstehjon utan husbondens lof och minne. § 141. Ingen riksdagsman må kunna, af hvad anledning som helst, förmenas att riksdagen bevista; dock gäller under krigstid undantag härutinnan för militärpersonor, då de i rikets tjenst af Konungen beordras. § 142. Riksdagsman må ej från riksdagsorten afresa, eller från riksdagsöfverläggningarne sig afhålla, med mindre han dertill undfått, genom protokollsutdrag, tillåtelse af den Kammare, hvartill han hörer.
Bref d. 19 Juni i83o, tillerkändt Professor Ågren till en utländsk resa, med föreskrift, att det skulle tagas från öfverskottet på anslaget till allmänna undervisningsverken, och summan har jemväl derifrån blifvit tagen, oaktadt detta anslag till undervissningsverken ej fördelades förrän i Dec. månad j833. Jag anser formen vara öfverträdd och frågan vigtig såsom principfråga; hvarföre jag också tror, att den bort föranleda dertill, att Utsk. tillstyrkt en und. skrifvelse till K. M., med hemställan,'att anvisningar ej må ske på öfverskott af sådana anslag, som ej för året lemna öfverskott, och synnerligen då dessa anslag äro gifna till annat ändamål än det, hvarför anvisningen sker. Jag anhåller, att denna anmärkning må få åtfölja återremissen. §. 6a. Frih. Silfverskjöld: Jag yrkar återremiss af betänkandet i anseende till förslaget i förevarande §. Då R. St. icke föreskrifvit något sådant vilkor vid beviljandet af anslaget till expectance-arfvoden, som skulle hindra Konungen att bevilja högre arfvoden efter befordran, linner jag Konungen ej vara förhindrad att efter godtfinnande utdela dessa arfvoden, och tror jag härmed böra fortfara, såsom hittills skett. Det är kändt, huru många behöfvande finnas och huru otillräckliga anslagen äro; och då Ständerna icke kunna lemna tillräckliga anslag, böra de åtminstone lemna Konungen fri disposition af de medel, som till detta ändamål blifvit afsatta. H. Ex. Hr Gr. Brahe, Magn., förenade sig i hvad Frih. Silfverskjöld nu anfört. §• 67. Gr. Cronhjelm: Vi äro nu åter på den olyckliga frågan om skeppshandeln, och det synes, som ett oblidt öde vållade, att då frågan på ett eller annat sätt återkommer, skola alltid sådana procedurer vidtagas, att man aldrig kommer till någon slutlig åtgärd.
I en för omkring tio år sedan här utkommen brochure uppgifves, att redan på 1830-talet »Moniteur universel» kostade staten 300,000 francs, samtidigt hvarmed ett halfofficielt blad »Journal des debats» hade ett understöd af 144,000 francs årligen, och att kostnaderna icke sedermera minskats är otvifvelaktigt. I Belgien utgifves Moniteuren på statens bekostnad och åtföljes under kamrarnes sessioner af en bilaga »Annales parlementaires» samt utdelas till öfver 1,000 personer. Utgifvaren är Byrå-chef i Justitie-departementet. Den icke-officiella afdelningen öfverlätes åt Direktörens godtfinnande att fyllas med notiser och dylikt Priset för franska Moniteuren är 40 francs, betydligt billigare än de större franska tidningarnes, och för den belgiska 30 francs. Jag har nämnt detta utan att vilja jemföra Posttidningen med dessa blad, men skulle, om herrar Revisorer förordat en förändring i denna rigtning, gerna dertill gifvit min röst, hvaremot jag anser den nu gjorda anmärkningen böra stå tillbaka för de politiska och andra skäl, som föranledt den klandrade utgiften». dels ock af Grefve Hamilton, Prosten Lundholm och Kontraktsprosten Rabe. e) 13, af Herr von Francken: »Då den ledamot af Kongl. Stats-kontoret, hvil ken erhållit Kongl. Maj:ts nådiga förordnande att tillhandagå Revisorerne med upplysningar, till Revisorernes protokoll anmält, att ifrågavarande resereglemente komme att utfärdas så tidigt, att det med ingången af nästa år må kunna tillämpas, anser jag för min del någon erinran om önskvärdheten af reglementets snara antagande vara obehöflig och förråda ett omotiveradt misstroende i afseende å den meddelade upplysningens riktighet; och far jag fördenskull mot beslutet, som Revisorerne i ämnet fattat, anmäla min reservation». Häri instämde Herr Bogeman och Prosten Lundholm. f) § 15, af Herr von Francken. 3:o
Äfven min Tante sofver middag; då hon vaknar, skall jag tala; må hon ej väckas för snart, då är hennes lynne ej godt ... tyst, Minette! jama icke så! se der caffegräddan, ät och tig! Ack der surrar ju en stor fluga ... sätter sig kanske på hennes näsa, ... nej, – min goda engel förde den förbi! Godt, hon sofver lugnt. Men engång skall hon dock vakna ... och jag tala! Jag darrar under det jag skrifver. Axel, hvad mitt hjerta klappar! Jag hör det slå! Det är plågsamt! Känner du det så äfven, Axel? Axel till Anna. Mitt hjerta klappar visst både fortare och hårdare, än någon klockas pendel, men jag önskade, om ock det skulle kännas aldrig så plågsamt, att det skulle slå hårdt, som en kopparslagares hammare, för att kunna väcka och muntra opp min förträffliga Farbror, som, enkom mig till pina och plåga, sofver middag i ett. Intet är så odrägligt, som att vänta, att lefva i ovisshet – att bereda sig. Jag har hostat, sjungit, larmat utanför hans dörr, ... fåfängt, hvar gång jag lyssnar, får jag den förträten att höra honom snarka. Vore ej nyckeln ur dörren, kunde man komma in, och lätt hitta på något medel att ramla ikull öfver soffan, eller något annat artigt manér för att väcka den sofvande. Men nu är det för rasande. Jag har lust att tända på mina gardiner, för att få eldtrumman förbi hans fönster. Anna till Axel. Var ej tokig, Axel, begå inga dårskaper. Min Tante sofver ännu eller låtsar sofva, ty hvar gång jag gått fram och tittat på henne, har jag sett klart öppnade ögon hastigt fara ihop och slutas till. Säkert har hon märkt, att jag väntar hennes uppvaknande, för att säga henne något. Sofver din Farbror ännu? Axel till Anna. Ännu och evigt. Hans långa bullrande andetag liksom suga bort luften för mig, jag känner mig som i ett källarhvalf. Låtsar din Tante ännu sofva? Anna till Axel. Ännu allt jemt. Hvad skall jag göra? Axel till Anna.
Till sist blef Gustaf riktigt utledsen, och då passade jag på och smidde medan järnet var varmt. Ja, Gud signe mina höns, det säger jag! Hvilken glädje de djuren gjort mig, kan jag inte ens tala om. När flickorna växte upp och naturligtvis behöfde ett och annat, så hade det varit roligt att behöfva springa till pappa och be om hvar styfver! Nej, då skaffade jag mig en hönsgård i stället, och med hvad den inbringat mig och med räntorna på mina aktier, har jag redt mig riktigt godt, och kärleken med, ty om någonting gnager på kärleken, så är det det där oupphörliga käxet om kronor och ören! Det var ett högtidligt ögonblick, ska jag säga, när det afgörande ordet väl var uttaladt, och Gustaf stoppat mina 500 res-bidrags-kronor i plånboken. Jag satte mig ned och gret en skvätt vid tanken på hur många år jag gått här hemma och varit oförstådd, ty att jag varit oförstådd, tror jag bestämdt. Det skulle förklara så mycket. Min närvositet; i synnerhet när Gustaf sitter på stadskällaren och glömmer att skicka hem bud; mina stora vyer för mina barn; mina från sömnen stulna timmar ägnade åt romanerna, mina stora kraf, framför allt på mina mågar, och allt sådant där, som gjort, att stugan ibland kännts mig för trång. Så länge jag hade mina små kära gossar i lifvet, och flickorna var hemma, och vi inte fått ärfva den lilla smulan efter föräldrarna, hade jag minsann ingen tid att försjunka i spekulasjoner. Men nu är det annat! Fast man förstås alltid måste välja sina stunder. Men här sitter jag och alldeles glömmer af hur mycket jag har att göra! Tvätten ska ju in, och mycket annat. Också raskade jag undan gråtandet så fort som möjligt. Värst blir med mahognibenen, de kommer naturligtvis att bli alldeles igenpyrda af damm, innan jag kommer igen, ty att bildhuggerier måste borstas rena och inte suddas rena, har jag ännu inte lyckats att lära Stina. Hon är ett riktigt våp! Väl att inte det här ska tryckas, för då fick jag allt hålla mig inom skacklorna, och framför allt måste jag då försöka att uttrycka mig changtilt, och det har allt sina svårigheter ännu.
Sorgligt, ej endast från denna föråldrade ståndpunkt, då man ansåg en skilsmessa för en förskräcklig sak, utan äfven i sjelfva mensklighetens intresse, i deras intresse, som genom skilsmessan lida skeppsbrott och kunna se till baka på en ödelagd tillvaro, hvilken har blott få eller inga ljusa ögonblick att framvisa. Hvari ligger skulden till detta föga tillfredsställande faktum, att ej endast så många unga menniskor, som knappast haft tid att lära rätt känna hvar andra, åter skiljas, utan att äfven folk, som i en del år burit glädje och sorg tillsammans, afskudda oket och hvar för sig vandra återstoden af sin lifsväg? Hafva menniskoslägtet3 känslor och hjertelag helt plötsligt undergått en obegriplig metamorfos? Äro kärlek och lidelse, hopp och önskan, längtan och begär ej längre de samma, som de alltid varit? Har kärleken upphört att vara den mäktiga driffjäder, som i grunden har inflytande på allt, allt i lifvet? Slika frågor tvingas man att göra, när man med öppna ögon ser på, hvad nu försiggår i lifvet. Olyckliga äktenskap och upplösta äktenskap äro familjelifvets ruin, och denna orsakar qval, lidande och orätt, oftare än man vid en ytlig betraktelse skulle vilja tro, ja, till och med förbrytelser! Känslolösa, dåliga menniskor, som göra andra olyckliga och genom den andliga afsöndring, som förr eller senare blir deras lott, sjelfva bli olyckliga, äro endast allt för ofta vordne, hvad de blifvit, emedan de i sin barndom saknat familjelifvets välsignelse, emedan ingen öm moder vakat öfver dem, emedan de vuxit upp utan kärlek. Sådana beklagansvärda menniskor, hvilka från späda år ha saknat kärleken, och hvilka man i vår realistiska tid allt oftare möter, det är sådana menniskor, som sjelfva endast sällan förstå att göra ett annat väsen lyckligt.