Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Memorial N:o 113, i anledning äf återremissen om husbehof» Mjöloch Sdgqvarnars anläggning m. m. N:o 114, örn fri seglation för Allmogen emellan Skåne och Blekinge, innehållande anmälan derom att i desse ämnen Tre af Riks-Stånden redan bifallit de först afgifne Betankanden. S. D. Vid förnyad föredragning af Högl. Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande N:oa49, i anledning af gjor. de förslag om vidtagande medel till Finska handelns inskränkning, fann Borgare-Ståndet för sin del, att då Riksens Ständer nu mera beslutat det en summa af 100,000 R:d Banko skulle årligen ställas till Hans Majit Konungens disposition för att använda till strömrensningar, lättade transporter och mera dylikt, som befordrar inrikes produktionen af sådane varor, hvilka nu ifrån Finland och andra Orter oss påföras; så vore det öfverflödigt, att i detta afseende gifva några andra förslag, utan kunde hvad Utskotten tillstyrkt förfalla, helst Konungen ej lärer underlåta alt i sin vishet pröfva och antaga hvad nyttigast finnes. S. D. Ankom och upplästes ett ProtokollsUtdrag från Högvördige Prest-Ståndet af denna dag innehållande att, med enhälligt yttrad önskan det detta långvariga Riksmöte 6nart måtte C22 Pro?. Utdr. d. il Juni 1818. nå silt slut samt i stöd af8i §. Riksdags-Ordningen, Högvördige Ståndet upppragit åt Herr Erke-Biskopen och Talmannen att med Hans Excellence, Herr drefven och Uandt-Marskalken samt de öfrige Herrar Talmännen samråda oui lämpligaste sättet, att så snart ske kan, vinna detta ändamål; och fann Borgare-Ståndet godt att efter Högvördige Prest-Standets inbjudning, för sin del uti enahanda uppdrag åt Borgare-Ståndets Talman instämma. S. D.
Ty om man än antager en större lärofrihet, än hos oss före 1858, hvilket likväl icke låter sig ur Nya Testamentets skrifter strängt bevisas, så får man icke förgäta att det naturliga anlaget hade fått en högre kraft och rening genom den Helige Andes 124 Motioner i Preste-Ståndet 1862. N:o 63. utomordentliga nådegåfvor, enkom för denna tid, till att verka så väl inom ordets som handlingens område. Inom ordets område voro gåfvorna dels beständiga och bestodo icke blott i den åt Christus sig med fullaste tillförsigt hängifvande tron, marig, åtföljd af förmågan att lära och inspirera, utan ock i en visdom, yvioois, som under den förras hänförelse aldrig tappade styret, alltid band tanken i de mest adseqvata och skarpast bestämmande ordalag. Dels voro gåfvorna tillfälliga, såsom profeterandet och talandet med tungomål, vid sidan af hvilka stodo tungomåls -uttydaren och andepröfvarén, kontrollerande och förklarande de förra; och öfver det hela vakade den apostoliska blicken och myndigheten. Hafva väl vår tids kouventiklar något detta motsvarigt? Men kyrkans grundläggare och beskyddare såg att svärmare och falska lärare skulle komma, sägande hvar för sig: “Jag har fått den Helige Ande lika omedelbart och i lika mått med Apostlarne och första församlingen. Med Guds Ande har jag både tro och visdom och är dermed berättigad både att lära och fordra tro af mine åhörare." Hör att kraftigt kunna vederlägga en sådan och skydda sin församling, sträckte Herren sina nådegåfvor äfven till handlingens område genom förmågan att bota sjuka och göra underverk. Yi kunna nu säga till en sådan: är du ett utomordentligt Guds sändebud, som Han, för att förkunna oss något nytt, lofvat träda utom gränsen af den vanliga ordningen, visa då din fullmakt! gör ett underverk! uppväck en död! Gil, med ett ord, krafter åt en förlamad! eller dylikt, och jag vill tro dig.
spöoch ris-straffens borttagande borde dröjas, intill dess arbetshus till de brottsliges förvarande, kunde inrättas; 5:o af Herr Lector Kallgren, hvilken förklarat., att, om det, i en vid betänkandet fogad reservation, antydda förslag att, i stället för det å första resan inbrott bestämda spö- elier ris-straff, stadga sex månaders arbete å fästning eller spinnhus, vunnit bifall; så hade intet deremot varit att anmärka; men att det icke vore välbetänkt tillåta, att närande brott finge försonas med den lindriga bestraffningen af fängelse vid vatten och bröd, eller nödigt att förändra några få delar af en brottmåls-lag, hvars omarbetande i sin helhet snart komme i fråga; 6:0 af Herr Stats-Rådet m. m. Poppius, sorn andragit, att man för inbrott, ficktjufnad och innehafvande af dyrk, som vore brott af svårare art och verkade mera äfventyrligt för allmän och enskild säkerhet, icke borde afskaffa spö- och ris-straff, så länge dessa ännu måste bibehållas i många andra fall, och att det vore rådligast för denna gång låta bero vid den i a:dra mom. af Utskottets Betänkande föreslagna lag-förändring; 7:0 af Herr Biskopen, Doctor Bruhn, som förenat sig med Herr StatsRådet Poppius. Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 63l 15 Utskottets förslag i tredje och femte punkterne, angående inskränkning i spö- och ris-straffens användande för inbrotts-och fickstölder samt mjölkning af annans kreatur ute på marken, stödjer sig på Utskottets öfvertygelse om olämpligheten deraf att ovilkorligen föreskrifva ytterst stränga och vanärande bestraffningar för brott i allmänhet och helst för sådana, hvilkas beskaffenhet ingalunda utesluter möjligheten af den brottsliges återförenande med samhället.
Gröfre Ylleoch Linneväfnader förfärdigas af qvinfolket bland all°Seii, dock egentligen endast lill husbehof. / landet bedrifves med tackjern, stångjern, träd varor och "nätnål till Bruken. Afsättningsorten för provinsens egentliga proDnCj r’ jern och trädvaror, är Götheborg, såsom förut blifvit omförmäldt. från '“n f Set^uare åren hafva likväl betydliga partier spannemål blifvit Carlstad afyttrade till Dalarne. Uoqi förbättra båtleden, sorn ifrån Sulvik i Jösse Härad går !ge 'jillDergs och Näs Härader till Wenern, å hvilket vattendrag effec - 3a till ansenligt värde transporteras, är väl, såsom jag i min förra feni' jerättelse upptagit, Slussanläggning beslutad vid Säfle i Näs Härad» och har Eder Kongl. Majit dertill i Nåder täckts bevilja anslag af a^' manna medel, äfvensom ett Bolag genom Actie-teckning för ändamålet main*” — ' u w & bildat sig; men arbetet har ännu icke kunnat företagas emedan anslag®1 ej utfallit. Under ledning af Stor-Amirals-Embetets 3:dje afdelning har etl vägarbete blifvit verkstäldt emellan Carlstads Stad och dess harn11 Skoghall., Sedan jag sålunda redogjort för Näringarnes tillstånd i provinsen» anser jeg mig böra underdånigst anföra följande: Örn Credit-anstalter såsom stöd för Näringar. Man har länge uti Sverige erkänt Näringarnes behof af credit ocl1 oftast sökt att på hvarjehanda sätt välvilligt bereda, den ena näring®11 efter den andra, förmoner i denna del. Ehuru man i vissa fall, ver*' ligen lyckats, att härigenom framkalla nya näringar, eller befordra “e äldres utvidgning; synes det dock, som våra Svenska näringar temlig^ allmänt icke skulle kunna sjelsländigt bestå, utan fortsatta understöd o®1’ uteslutande förmåner, äfven i de fall då näringen är grundad på gy11' samma localförhållanden, eller landets egna naturalster.
Han lösgjorde armen och rodnade ända upp till hårfästet. »Akta er», sade han hest, »fresta mig icke. Jag är då icke mera än menniska, jag heller.» Så bugade han sig och gick. Hon stod qvar och smålog för sig sjelf med nedslagna ögon. Då rörde någon vid hennes arm – det var Octroysky. Han var mycket varm, alltför röd i ansigtet. Det syntes, att han hade druckit för mycket. »Nå», sade han häftigt, »ni har icke dansat en enda dans med mig. Vill ni icke låta mig få denna? Man hade åter börjat dansa derinne, de voro ensamma på verandan. »Min bäste vän, jag är verkligen bra trött. Kan ni icke vänta till nästa? Han svarade ingenting, men blicken blef mörk under den rynkade pannan. Så sade han tvärt, med en närgången råhet, som genast stötte henne: »Hvad sade den der norrmannen till er? – Alltid talar ni ert eget språk, för det jag icke skall förstå er.» Var det den blyge, unge gosse hon kände? – Hon drog sig ett par steg tillbaka. »Ni är svartsjuk, sade hon högdraget. Gå er väg, ni har ingen rättighet att förhöra mig.» Nu blef han alldeles ursinnig och grep henne i armen. »Ingen rättighet!» vrålade han mellan tänderna; och derpå bönfallande, i det han halft sjönk ned på knä: »Åh-nej – gå icke Ni vet ju, att jag älskar er – så mycket.» Det var första gången han sagt, att han älskade henne. Hon såg på honom – detta blossande ansigte, dessa stora ögon – talgiga af ruset, nu fulla af tårar. En obeskriflig vämjelse grep henne. »En sådan stackare», sade hon. »Fy!» Hon tänkte icke vidare på honom – i alla fall utan förebråelse; blott kände hon sig en smula generad inför sig sjelf. – En inbilsk pojke! och hon ryckte harmset på axlarne. Ja, öfver hufvud taget, när hon tänkte på honom, så var det i den sista scenen dem emellan – då hon »tillbakavisade honom». Det räknade hon sig liksom till rättfärdighet. Han hade också lemnat Vevey ett par dagar efter balen.
”Det gör jag bestämdt, mamma!” försäkrade Hilda. ”I medlet af Maj hoppas jag kunna afsända det; och i slutet af samma månad har jag allra sist mitt arfvode. När Juni iklädt sig sin praktfulla, högtidliga skrud, då packa vi tillsamman hela vår lilla återstående egendom, och inskeppa oss, jemte den, på kapten R**s lilla snällseglande slup, hvilken gör så raska turer till Halmstad, och derifrån få vi resa landvägen de 10 à 12 mil som återstå. Rätt ledsamt, att icke den lilla, täcka egendomen ligger närmare någon sjöstad; men detta måste man finna sig uti. Vi komma nog fram på dag och timma, och jag njuter redan på förhand den största lycksalighet, då jag tänker på pappas glädje, att återse oss. O, jag kan så väl föreställa mig, huru han skall se ut som en välbeställd inspektor, stökande omkring med arbetsfolket på ängar och träden. Och huru förträffligt skall icke mamma sedan taga sig ut ibland mjölkbunkarne och smörtjernorna! Mig sjelf icke att förglömma, med nyckelknippan springande i kök och skafferi, sysselsatt med vår tarfliga middag, eller ock slamrande i väfstolen, ’landtlig, röd och varm.’ Men de tidiga morgonstunderna och aftnarne måste jag hafva för mig sjelf. De skola egnas åt mina litterära sysselsättningar; ty denna källa får för ingen del försummas. Genom den skall jag skaffa mig medel att hålla stånd emot grannmamsellernas toilett, och derjemte i kyrkan förtjusa adjunkten, länsmannen, ack nej, kommissarien, n. b. i händelse han är ungkarl; kronobefallningsmannens skrifvare icke att förakta. På landet får man icke taga det så noga, utan nöja sig med de eröfringar, som kunna erhållas. Mamma skall få se, att allt kommer att gå förträffligt.” ”Men, flicka, hvad i Herrans namn kommer åt dig? Jag har aldrig hört dig så munter?” sade fru Borgensköld, hvilken Hildas glädtighet lockade till ett flyktigt småleende.
Besv. oih Ekon.-Utsk:ns Utlåtande, A: o 68. 13 Ira rotering, så liar Utskottens Afdelning väl funnit, att, genom Malmö Recess den i3 September 1662, Riddeiskåpet och Adeln i Skåne, Halland och Blekinge tillförsäkrades att blifva bibehållne vid de privilegier och förmåner, som det af ålder njutit och då egde, så framt sådant ej stöde i strid med Sveriges lagar; äfvensom att egarne af de utsockne frälse-hemmanen icke voro inbegripne i det knekte-kontrakt, som den 9 Maj 1726 upprättades med allmogen af kronooch krono-skatte i Halland, samt derefter den 16 Januari 173p af Kongl. Maj:t fastställdes; men Utskottens afdelning bar deremot tagit i betraktande, att genom riksdags-beslutet den 27 Augusti 1664 bestämdes, att allt frälse, med undantag af sätesgårdar och veckodags-hemman, ”skulle blifva lika uti båtsmanshållet;” att vidare uti i683 års riksdags-beslut, som föreskref, bland annat, hvilka hemman borde från rotering vara befriade, ej upptages allmänt frälse, hvarmed utsockne-frälset i Halland lill sin natur är lika; samt att i Ridderskapet och Adelns privilegier af år 1723 någon befrielse för utsockne-frälset i Halland från utgörandet af ordinarie knektehåll ej blifvit medgifven. Utskottens Afdelning anser derföre de ifrågavarande hemmanen redan vid denna tid hafva varit skyldige att utgöra ordinarie rotering
Då jag begärde ordet, hade nyss ett yttrande blifvit afgifvet, som väl ej mången torde ha hört utan motvilja, i det en högst ansedd ledamot öppet uttalade den riksdagstaktik, han sjelf säges såsom ledare göra gällande, att man borde låta ett förslag blifva hvilande till nästa riksdag, för alt då få det förkastadt. Dä ett sådant råd kommer från det hållet, kunde man vara frestad tro, att Const.Utsk:s majoritet sjelf haft en dylik beräkning, då den för Ständerna framlagt ett förslag, genomdrifvet medelst den aflagda sedeln, och som, om det än kunde af två Stånd bli antaget, säkert skulle af två eller åtminstone ett Stånd förkastas, och dermed falla. Man säger att en genomgripande reform ej kan med ens åstadkommas, alt man måste laga ett steg i sender. Det skall således ej vara nog, att man i 40 års tid experimenterat med vår nuvarande grundlag, vid nästan hvarje riksdag gjort förändringar, lappat här och lagat der; alt man i flera tiotal af år försökt sig på förslager till ett nytt representationssätt; man skulle nu ock antaga ett sådant, för att ytterligare experimentera för dess förbättring. Man säger, att det är bäst att lill reformer af denna art begagna en tid som denna, af lugn och stillhet; men vårt Stånd hade i allmänhet visat sig djerft nog, att ej afse sådane yttre skäl, hvilka också hafva allt tycke af svepskäl. Bättre torde vara, att i all trygghet bere - Ben 27 Maj e. m. da frågan så länge, tills raan verkligen kan förena sig om något som blir bestående, det må hvila på hvilken princip som helst. För min enskilda del kan jag aldrig anse för oss lämplig, och derföre aldrig lemna min rätt till en representation, bygd på Ståndsprincipen. Men skall en sådan geuomdrifvas, måste den åtminstone vara såvidt möjligt befriad frän de olägenheter, som denna princip visat sig i sin tillämpning medföra. Finnes någon princip ligga till grund för del nu framlagda förslaget, är det väl den alt behålla af det närvarande representationssättet så mycket som möjligt, och blott afhjelpa dess väsendlligasle brister. Jag vågar tro att mycket återstår, och just sådant, som gör förslagets antagande omöjligt.
St:r besluta uppsättande af åtminstone 2:ne värfvade sqvadroner af 100 man hvardera med nödigt befäl, så skulle Svenska kavalleriet erhålla en behöflig tillökning af 257 man oberidne indelte, utöfver hvad komiterade föreslagit, samt 200 man värfvade och 5- å 600 fullt exercerade kavallerister, tillhörande kavalleri-reserven, och detta för en kostnad, betydligt understigande den af Landtförsvars-komitén för 404 man värfvad trupp föreslagna utgift, såväl hvad beträffar första uppsättningen som för årliga underhållet. Jag får sålunda vördsamt föreslå: l:o att, med bibehållande af sqvadronernas nuvarande indelning, äfven de till underofficerare och trumpetare anslagne nummer vid de indelta kavalleri-reg:tena eller korpserne med ryttare uppsättas, hvaremot den hittills för dessa nummer utgående vakans-afgift af kronan ersältes; 2:o att tvenne värfvade sqvadroner af 100 man hvardera uppsättas med nödigt befäl, hvarutaf 11 man per sqvadron kunna vara oberidna, och att dessa båda sqvadroner tilldelas Lifgardet till häst; 3:o att indelt soldat eller ryttare må, om han det önskar, erhålla afsked efter 18 års tjenstetid, men med skyldighet för hvar och en, sorn från indelt trupp erhåller afsked före sitt 25:te tjensteår, att ingå uti krigs-reserven, för att vid krigstillfällen tjenstgöra dels vid depoten, dels vid den aktiva arméen, samt att uti reserven qvarstå under 5 på hvarandra följande år, likväl ej längre än lill uppnådda 45 lefnadsår, hvaremot den tid han sålunda deruti qvarstår, beräknas honom till godo för uppförande på expektans till pensions erhållande, enligt redan bestämda grunder; 4:o att, i öfverensstämmelse med K.
Ifrågavarande förslag går derföre ut på att lösa frågan om undanrödjande af möjlig kollision emellan ett Stånds och domaremagtens pröfning af riksdagsmannaval. Men förslaget kommer efter min tanke att, i stället att lösa, än mer intrassla frågan. Utskottet föreslår att i 21 g Riksdags-Ordningen ina göras ett tillägg, att Ståndets pröfningsrätt skulle upphöra om valet varit eller vore underkastadt domaremagtens pröfning. Således, om någon blefve genom ett Riks-Stånds beslut förklarad oberättigad att vara ledamot af samma Stånd, och denne sedermera blefve af samma valförsamling, som frän början valt honom, omvald; om valet öfverklagades hos Konungens Befallningshafvande, som, representerad tilläfventyrs af en tillförordnad, oerfaren^ tjensteman, godkände valet; om det sålunda godkända valet icke öfverklagades; då egde en sådan ledamot ånyo uppträda i Ståndet, hvilket måste, då frågan varit underställd domaremagtens pröfning, såsom dess ledamot emottaga den. som nyss förut blifvit af Ståndet förklarad obehörig. Jag kan icke föreställa mig, att de Ständ, hvilkas ledamöter tillsättas endast genom val, skulle pä sådant sätt nästan helt och hållet bortkasta deras pröfningsrätt. Förslaget synes mera gå ut pä att öfverflytta Ståndens pröfningsrätt till domaremagten, än att förebygga konflikter. Man talar om den helgd, som tillkommer domaremagtens beslut, men man nämner intet om den helgd, som tillkommer ett Stånds.! låga ordning fattadt beslut. Bada äro efter min tanke lika berättigade till åtlydnad, till helgd. ) Men Konstitutions-Vtskottets Memorial N:o 14. !> Men om man äfven skulle vilja godkänna Utskottets grundsats, hvilken jag dock bestrider, att ett Stånds pröfningsrätt borde vara beroende af huruvida tvister om valet förut skett eller ej, har man likväl genom antagandet af det nu framställda förslaget icke kommit till det mål, man sökt. Ty tvist kunde ju alltid uppstå, huruvida det vore samma fråga, som förut varit underkastad domaremaktens pröfning.
Majit i hufvud saklig öfverensstämmelse med dan för ämnets utredning tillsatta Kommitténs förslag samma bana böra från Stockholm ledas vester om Siglunafjärdon till Örsundsbro med en sidobana derifrån till Upsala, vidare från Örsundsbro i vestlig rigtning till trakten af Sevalla kyrka samt derifrån genom Sala tili någon lämplig punkt inom Dalarne; och då den del af banan, hvarigenom hufvudstadens jernvägsförbindelse med Upsala kommer att till vägabringas, först bör till byggnad företagas, föreslår Kongl. Majit härmed, att Rikets Ständer måtte för utförande af jernvägen mellan Stockholm, örsundsbro och Upsala bevilja del dertill, efter afdrag af enskilde jordega res erbjudna bidrag i penningar och mark, erforderliga belopp, utgörande i jemnad summa 5,850,000 Rdr. Sammanbindningsbanan genom Stockholm. I fråga om lämpligaste sättet för anläggande af en jernbana genom hufvudstaden, i ändamål att sammanbinda vestra stamhanans ändpunkt å Södermalm med bangården för den blifvande norra stambanan, har den år 1858 i nåder förordnade Jernvägskommitté, jemte uttalande af den åsigt, att å norra sidan ingen lämpligare punkt för slationsgård finnes att tillgå, än trakten vid Röda Bodarne nära Klara sjö, framställt det förslag, att föreningsbanan emellan en här anlagd bangård och den redan varande stationen å Södermalm skulle utgå från jernvägslinien mellan Liljeholmen och nämnda station, straxt söder om stationen, samt genom en tunnel, utsprängd för dubbel bana, under de södra bergen framdragas uti en håge af 2000 fots radie till och inpå vestra hörnet af jernvägen; derifrån ledas på en bank olver Riddarfjärden genom östra ändan af Lindska huset vid Munkbron samt öfver Riddarholmskanalcn och f. d.
Ridderskapet och Adeln gjorde Anmärkningar blifvit anfördt,' att, da den lätta Råne-tillgången och förmånen att erhålla undsättnings-spannmål till lägre pris än de gångbare hittills vållat, att denne rättig-» jggS Stars-Uiskoireis Betänk anden. het blifvit alltför vida utsträckt, vöre nödigt, att fötflulne misstag i anseende till utborgningar sä rättas, att, enär Credit för Hemmansbrukare emot säkerhet kan beviljas, den icke bör medgifvas för längre tid än ett halft år, högst Hio månader, och att den, sorn contant betalar, (under kvilket villkor alla anses hafva lika rätt till undsättning), bör äga någon förmån i fett nedsatt pris i jernnforelse till Låntagaren, samt att andre på Landet,'såsom Torpare, Soldater, Handtverkare och Arbetsfolk, icke, sorn ännu lärer ske, lemnäs utan säkerhet Spannmål på Credit, hvarigenom förluster för M»gazins-Fonden uppstått, hvilkas afskrifning ej i annan väg bör beviljas, än nu gällande Författningar derom föreskrifva. Flere Ledamöter af Vallöf!. Borgare Ståndet, hafva deremot ansett, att det vore vida bättre om aldrig något Sädes-underStöd från Statens sida vore att påräkna, och att derigenom en allmännare god hushållning med hvarje års skörd obestridligen skulle förspöijas. Minst anses denne omfattning lämplig i ett Land, der Btännvins-Bränningen är i den fria utöfning som hos oss. I det afgifne förslaget har Utskottet ådagalagt vådan af de alltför vida utsträckte Spannmåls - utluningarne och fördenskull ansett det högst angeläget, att desse understöd ovilkorligen inskränkas inom verkeliga behof. Och har Utskottet således i hufvudsaken ej vidaré att tillägga.
Konsul Arvidson kom förbi; han stannade några ögonblick och lyssnade till samtalet utan att göra något inlägg. Han hade icke tänkt mycket, ty han hade fört ett lif utan pauser, i ett rus af arbete och sällskapsplikter. Fru Wenschen, som gärna rökte cigaretter, hade dragit sig in i en fönstersmyg med Grothusen. Tomas gick igenom rummet. »Hvar är Hall?» frågade han. Hall hade gått. Efter en liten stund lekte Tomas hök och dufva med Märta och Greta genom alla rummen, köket också. Fröken Dorff sjöng ett par franska visor och en sång af Sjögren. Herr Wenschen trängde henne så nära in på lifvet han kunde, och när hon slutat, kretsade han kring henne som månen kring jorden. Målet för hans sträfvan var att få sjunga en duett med fröken Dorff. Det egendomliga med herr Wenschen var, att han verkligen hade en mycket vacker tenor. Greta hade spanat upp ett afsides soffhörn. Hon hade i en hast blifvit så tung i hufvudet, ja rent af sömnig. I en mörk vrå ute i tamburen stodo Tomas och Märta och kysstes. Han höll henne hårdt pressad mot grosshandlar Wenschens ulster och kysste henne hvar han kunde komma åt. Hon var stilla som ett lamm. De dumma barnen hade druckit så mycket champagne, att de icke kunde hitta på något annat att säga hvarandra. Herrarne vid spelbordet höllo paus; man hade kommit att berätta anekdoter om Karl XV. Öfverste Vellingk förde ordet. Värmen blef mer och mer tryckande; öfversten kände på sig efter något som han kunde knäppa upp eller taga af sig, men han fann ingenting annat än sitt kommendörsband med svärdsordens kors, som han slet af halsen och stoppade i byxfickan. Och de gamla herrarne sutto länge kvar med ansiktena illuminerade lika mycket af vinet och af minnena från den hänfarna tid, då en glad och lättfärdig monark trummade nationens öron fulla med legenden om sitt tygellösa lif. Döbelnsgatan är den tysta och mörkt beskuggade gata, som i sakta sluttning följer västra sidan af Johannes kyrkogård.