Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som, i öfverensstämmelse med tre Stånds beslut, vill, att införselstullen å Knappar af sammansatta, eller, såsom arbetade, ej specificerade, ämnen skall bibehållas vid 32 sk. skålpundet, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, ncdsättes denna införselstull till 24 sk. skålpundet. För artikeln Knifvar hade Utskottet tillstyrkt att rakoch pennknifvar, som nu förtullas efter stycke, med 16 sk. införselstuil för de förra och 8 sk. för de sednare, skulle i stället i en rubrik: »Rakoch penn-, med eller utan fodral», sammanföras och förtullas efter vigt med 1 R:dr 12 sk. skålpundet; att en ny rubrik: talg-, sjömanseller gröfre arbetsskulle införas med tullafgift af 12 sk. skålpundet; samt att rubriken andra slag samt gafflar, ej specificerade, nu åsatte 1 R:dr tull per skålpund, skulle erhålla följande lydelse och bestämmelser: »Bordsoch gafflar, jemte andra slag, ej specificerade med trä- eller hornskaft», 1 skålpund 24 sk., och »med skaft af annat ämne», 1 skålpund 1 R:dr införselstull. Då Borgare-Ståndet ensamt godkänt detta förslag, men de öfriga Stånden, med vidbiifvande af gällande bestämmelser, detsamma ogillat, inbjuder Utskottet BorgareStåndet att, med frånträdande af detta sitt skiljaktiga beslut, instämma i de. öfriga Ståndens; och torde, i händelse denna inbjudning icke bifalles, följande omröstningar böra anställas: Bevillnings-UlskoUels Memorial, M 14, 47 68:0.
På det jag må kunna inkomma till StatsUtsk. med dessa uplysningar, och då Betänk, blifvit ifrån PresteSt,__ återremilteradt, så får jag anhålla om återremiss af denna punkt. Ämnet är, såsom jag tror, mycket litet kändt, men icke dessmicdre af den aldra 33C Den 22 April e. m. största vigt. Jag får i förbigående uplysa, att då det år 1836 icke fanns i Europa mera än 226 homöopalhiska läkare, så funnos år 1854 icke mindre än 3000, hvilket visar, huru mycket homöopathien gått framåt. I Wien finnas 2:ne sjukhus för homöopalhisk behandling, i Steyer 1, i Lintz 1 och i Cremsin 1. I Paris har Professorn D:r Thesier haft för comparativ behandling å S:t Marguerite, annex till Hotel Dieu, 99 sängar för allopatisk och 100 sängar för homöopathisk behandling. Resultatet har gitvit för den sednare några proc. bättre utgång. I Paris äro narnngifne homöopathiske läkare, 55, i Wien 40, i dondon 100, i Staten New-York 300, och i staden af samma namn 50. Vid jemförelse af fördelarne att begagna allopatisk och homöopathisk behandling vid sjukhusen, så har förhållandet visat, att då vid allopatisk behandling 11 proc. af de insjuknade aflidit, så hafva vid homöopalhisk behandling endast 8 proc. dött. Vår landsman D:r Noraeus i Norrköping har haft tillfälle att i ganska stor skala se, huru på 400 barn, icke mer än 12 dödsfall inträffat. Det är den minsta proc., jag hort upgifvas. Äfvenså har man i tidningarne sett, att vid homöopathisk behandling af cholera icke mer än 20 proc. af hans sjuka dolt. På grund af hvad jag nu anfört, och då denna punkt blifvit af PresleSt. återremitterad, får jag vördsamt anhålla om återremiss. Frih. Åkerhjelm:
Om vi ännu ej hunnit nyttja och handhafva Tryckfriheten på ett sätt, som skyddar hvar medborgare för lömska anfall af detta vapen, hvilket likt alla andra vapen, kan använda6 till både gagn och skada, sa kan orsaken härtill vara flerfaldig. Det kommer nemligen till en del deraf, att af den Tryckfrihet, som vi tillkämpade oss 180g, lia vi endast nästan fått behålla den, som medgifver anonyma anfall mot ej bestämdt uppgifna, men dock til 1— tfäckeligen för gissningar utsatta personer, och Den 21 Maji f, m. det under skydd af ett om i städet för ett forti eller af angreppets framställning i form af fråga m. fl. utvägar, som t England fåfängt skulle befria angriparen för behörigt åtal. Men $ill en god del torde detta af många Läsares fjifafl uppmuntrade missbruk härleda sig deraf, att en stor dei af flen läsande publiquen isynnerhet i Landsorterne, ännu ej fått lära, att interesstra sig för allmänna ärenden, och derföre mäst är rpad af enskilta. Och sådan är ttienskliga svagheten, att man är mera nyfiken få läsa klander; än beröm ty dervid vinner ens egit personliga värde genom jämförelsen. Vi hafva än mera frihet att trycka personliga förolämpningar, åtminstone under form af allusioner, och med löfte om framtida bevis, än i England. Man skall kunna läsa Engelska Dagblad för en hel månad, utan att finpå ett enda angrepp på en persons enskilta eller husliga förhållanden. Der får man ej ens i enskilt hillet till en person skrifva något smädligt eder så förolämpande, att det kunde ge skälig anledning till tvekamp, utan att bli behandlad som en libellist; äfven Ojn man efter hvad som blifvit skrifvit och tryckt beVisar det. blir ansvaret lika. D[en beskyllning man gör i tryck mäste svedan vara bevisad, eller vara: ett verkligt factum. Deremot har man en desto vidsträcktare frihet alt granska medöorgares allmänna lif och deras Embetsåtgärder? Just denpa frihet gör Embetsman der så Den 21 Maji j. m. Varsamme, att ae sällan ge uppsåtlige anledningar till klander.
N:o 61 i anledn. af anmärkntr vid betänk. A:o 67, med förslag till 1 och 2 art. af bevillnrsförordn. R. o. Ad. beslöt, att detta mål skulle punktvis föredra - 208 D«n a3 April c. m. gas och att betänk. N:o 5y skulle tjena till grund för föredragningen. I anledn. af nedannämnda punkter uppstod öfverläggning. i Art. sista momentet. Hr Stuart, Carl Gust.: Det måste obestridligen vara af vigt, att en författning, ämnad att tjena till så allm. efterrättelse som bevilln:sförordn., är till sin redaction någorlunda vårdad. Man har allmänt klagat öfver de hitintills utfärdade bevillntsförordningarnas bristfällighet i detta hänseende och länge, ehuru förgäfves, väntat, att hvarje ny förordn. skulle åtminstone derutinnan röja något spår lill förbättring. Det af BevillnrsUtsk. vid denna riksdag utarbetade förslag till berörde förordn. synes dock snarare, om man får bedöma det hela'efter den i nu förevar, utlåt, intagna del deraf, utvisa, att densamma, äfven i afseende på redactioncn, undergått en försämring. Såsom stöd för denna min åsigt torde jag endast behöfva åberopa det å första sidan af detta utlåt, förekommande förändrade stadgande, hvilket är af följande lydelse: ”denna afgift fortfar att ärli"gen utgå äfven efter fyllda 60 år af alla dem, hvilk.-» utaf ”tjenst eller rörelse, eller genom undantagsbeting vid afhand”lingär om öfverlåtelse af egendom, äga en årlig inkomst af ”100 r:dr, äfvensom af dem, hvilka efter 2 art. utgöra be”villn. för fast egendom af öfver 100 r:drs värde, rörelse ”eller lön.”
~ Begrafningshjelp, mot ersättning af Rikets Ständers Riksgäldskontor medel, 2,797: 18. 8. Lots-verkets andel af inkomster vid Landsorts fyrbåk 9,139: 26. Från Kongl. Credit. Balans från år 1855: Utgifter: Aflöning: Till Departements-chefen 7,000: » Departementets Kansli-expedition 8,038: 16. — » D:o Kommandod:o 1,520: i Kongl. Förvaltningen af sjö-ärendena samt Kongl. Flottans stationer och depot - 490,953: 19. 3. Indelningar och spanmål in natura 88,443: 16. — Materielen: Beklädnad åt mariner, kanonierer, matroser och skeppsgossar 67,555: 10. 8. Spanmål in natura 20,000: Exercis med Flottans bemanning 181,138: 4. Skrifmaterialier och expenser m. m. för Kongl. Förvaltningen af sjöärendena och Departementets Kommando-expedition 4,006: 27. — D:o d:o för Departementets Kansli-expedition 863: 18. 8. D:o D:o för Kongl. Flottans stationer och depot 24,435: 27. 5. Extra utgifter 11,907: — 8. Lotserioch fyrings-staterna samt Sjökarte-kontoret 195,562: 27. 6. Arrende-medel för båtsmans-kompanichefsbohemman 1,800: D:o för Kongl. Hof-jaktvarfvet 820: Af influtne medel till uppköp af spanmål 72,266: 10. 1. Kongl. Balans till år 1857: Enligt från Kongl. Förvaltningen af sjöärendena meddelade uppgifter, finnas för närvarande uti Flottans förråd vid de bägge Stationerna och Depöten följande effekter upplagda: Gevär med slagkruts-antändning omkring 13,000 stycken.
— Men denna kalkyl utvisar dock i verkligheten ingalunda den summa, hvarmed jag alser att inkomsterna skulle för Statsverket nedsättas, enär i densamma inbegripes all afrad af de så kallade ädlare verken, äfven der dessa verk äro i besittning af särskilda förmåner och alltså icke böra här tagas i beräkning. För att finna detta belopp har jag derföre underkastat berörda skattetitlar en närmare granskning, — hvars detaljer jag förbigår, då jag i allt fall blir i tillfälle att framlägga dem vid frågans behandling i Stats-Utskottet — och det verkliga förhållandet har dervid synts till hufvuddragen gestalta sig på sätt som följer: l:o Silfvertionde, myntarelön och slagskatt. Den hufvudsakligaste delen af denna inkomst tillfaller Statsverket från Sala silfververk. Det visar sig nemligen att under de 20 åren, 1841—1860, Kronan af bergslaget åtnjutit: a) i tionde för alla åren R:dr 234,903: 41. således i medeltal för år R:dr 11,745: 17. b) såsom slagskatt och myntarelön af bergslagets behållna silfver för alla åren R:dr 73,171: 34. således i medeltal för år R:dr 3,658: 57. eller för år tillsammans R:dr 15,403: 74. Enär bergslaget är i besittning af särskilda förmåner, skall följaktligen denna inkomst fortfarande utgöras; och då hela inkomsten af denna skattetitel, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, under åren 1861—1863 i medeltal utgjort 16,949 Riksdaler samt Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 144. 345 samt nu, i likhet med året 1860, beräknats till 16,000 Riksdaler, blir den verkliga minskningen högst 1,545 R:dr, men utföres efter Propositionen med R:dr 595: — 2:o. Kopparräntan. Inom riket funnos 1864 femton kopparverk. Bland dessa är Åtvidabergs det förnämsta.
I viss mån skulle således äfven Hofräiterna mindre än förut komma att besitta det oberoende, som ledamöternas oafsälllighet innebär. Det torde med sannolikhet kunna antagas, att framgent, såsom hitintills, den i hufvudstaden förlagda Hofrätt skulle oftast se sina ledamöter på förordnande flyttade lill Nedre Revisionen och således mest blifva utsatt för detta tätare ombyte af ledamöter. Då det är upplyst, all medelåldern för denna Hofrätts nuvarande tolf yngsta Assessorer vid utnämningen varit öfver 38 år, fastän under den förflutna liden utnämningar till ordinarie revisions-sekrelerare-embelen oftare berndt ledigheter vid Hofrättens domhord, synes det med skäl kunna befaras, att den nu ifrågasatta förändringen, ökande de adjungerade ledamöternes antal på samma gång som den, genom utplånande af revisions-sekrelerare-embelel, minskade deras befbrdrings-ulsigter, skulle komma all menligt inverka på förhållandena inom nämnda Hofrätt och i allmänhet på den embets■nannabildning, som af den genom tjenstgöringen i sådan domstol vunna erfarenhet är att förvänta. Då Rikets Ständer, på nu anförda grunder, icke kunnat anse den af E. K. Majit i nåder föreslagna ändring i revisions-sekrelerare-embelenas tillsättning och aflöning medföra fördelar, som uppväga de derifrån oskiljaktiga olägenheter, hafva Rikets Ständer funnit sig förhindrade alt samma förslag antaga; Kommande således anslagsstalen för Nedre Juslitie-revisionen att förblifva oförändrad. Svea Hofrätt med derunder lydande Justitie-Stat. 4:o. Till beredande af en för en del af Hofrättens ledamöter såsom behöflig ansedd löneförhöjning, har E. K.
ex. presidenten i kammar-rätten vore afgången under den tid, riksrätten skulle sitta, huruvida K. M. skulle vara nödsakad att tillsätta en president i och för riksrätten. För öfrigt står det i grundlagarne: ”eller deremot svarande verk.” Del beror af K. M. att kalla dessa embetsmän presidenter, eller hvad K. M. finner för godt, men när grundlagen skrefs, hade naturligtvis den afseende på de embetsverk, som dä funnos, men icke kan jag tro, att förändringen af embelsverken kan blifva en grundlagsfråga. Det är på dessa skäl, jag har biträdt StatsUlsk:s beslut och motser en återremiss, hvilken jag icke kan hindra, och har dervid ingenting vidare alt tillägga ån att man i min tanka borde bifalla Utsk:s betänk. 344 Den 24 M a r s. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid: Då jas såsom Konungens rådgifvare tillstyrkt det nåd. beslut, som ligger till grund för SlatsUtsk:s nu gifna utlåt., så följer också deraf, att jag för min del anser alt della utlåt, borde af R. o. Ad. bifallas. Min åsigt i detta fall stöder sig hufvudsakligen på den erfarenhet, man redan vunnit inom de embetSstyrelser, som åro organiserade på samma sått, som bergsoch comm.-colhne skulle komma alt organiseras, äfvensom på den omständigheten att genom denna förändring i de begge coll,-nes organisation, beredes möjlighet att genom minskning af tjenstemännens antal gifva dem så beskaffade löner, att de icke behöfva tjena på mer än ett ställe, en förmån, som något hvar, som sett huru förhållandet i detta afseende är inom embetsverken, måste anse vara af ganska mycken vigt. Min åsigt i detta hänseende har icke blifvit rubbad af hvad Hr von Hartmansdorff anfört, men jag upptager icke nu hans yttrande till besvarande, emedan jag föreställer mig, att när frågan förekommer till slutligt afgörande, man får förnyad t tillfälle att yttra sig derom.
Af deras mig lemnade uplysningar anhåller jag att få upläsa hvad som kan vara mest ledande till det ändamål jag åsyftar, nemi. att R. 0. Ad. måtte lemna sitt bifall till den af PresteSt. gjorda inbjudningen. Hr Hildebrand säger: »På grund af den erfarenhet, jag under tjugoårig embetsutöfning vunnit, tror jag mig rned visshet kunna försäkra, att den af Utsk föreslagna ålgärden är otillräcklig för det afsedda ändamålet .. »Den från längre tid tillbaka fortgående förödelsen af våra fornlemhingar har icke blifvit stäfjad genom den 1828 d. 17 April af K. M. utfärdade Förordn. om forntida minnesmärkens fredande och bevarande; tvärtom har ödeläggelsen i sednare tid fortgått djerfvare än någonsin förut. Förordnm upläses, enl. Nåd. föreskrift, hvartannat år i Rikets kyrkor, och dess hufvudsakliga innehåll har flera gånger, med vederbörandes tillåtelse, blifvit i Almanachorna infördt. Någon” okunnighet om denna Förordms bestämmelser bör således icke finnas, kan åtminstone icke som ursäkt förebäras. Det har ock vid de rättegångar, som med anledn. af nämnde Förordms öfverträdande blifvit anställda, städse visat sig, att åverkaren icke saknat kännedom om fornlemningens märkvärdighet och olagligheten af dess förstörande »Grundfelet är, att de bestämmelser denna Förordn. innehåller äro fullkomligt kraftlösa. Väl förbjuder den, alt, utan vederbörligen sökt och erhållet tillstånd, rubba eller förstöra någon fornlemning; men något ansvar eller straff för detta förbuds öfverträdande finnes icke stadgadt, om man icke såsom sådant vill anse förpligtelsen, »att allt i sitt förra skick återställa.» Denna förpligtelse innebär dock i de flesta fall en omöjlighet.
Skulle denna kallelse sluta i slottskällaren? Icke långt därefter inträdde riksrådet Skytte, andlös af brådska. Han hade i slottet förnummit den ära, som skedde hans toma hus. Framför drottningen stod en lång, vacker gubbe om sextiofem år, hennes faders och farfaders trotjenare, adlad redan 1603, när han utbytte fädernenamnet Skräddare och sitt antagna namn Schroderus mot ett annat från mödernesläkten. Han hade blifvit friherre 1624 och förste president i Göta hofrätt 1634, bortskickad från hufvudstaden af Axel Oxenstjerna. Lika förgäten som han nu syntes i Stockholm, lika hågkommen var han i Upsala, där han som kansler upprättat akademin ur ett långvarigt förfall. För öfrigt var Skytte icke den man, som så lätt kunde skjutas åt sidan. Han låg fortfarande djupt invecklad i tidens politiska frågor, kallades tid efter annan att återtaga sin plats i riksrådet och förde en hemlig brefväxling med den unga drottningen, hos hvilken han understödde pfalziska huset mot riksförmyndarne. Skytte ansågs tala den bästa latin i Sverige. Hans ursäkter framfördes nu på detta språk och besvarades på samma språk af drottningen, med den anmärkning, att försummelsen var hennes, då det ju först varit han, som sökt henne. Därefter presenterades dotterdottern Hillevi Kyle. Man såg, att hon var det käraste den gamle morfadern ännu hade kvar på jorden. Tretton års mödor och strider hade ej förmått läka det sår, som moderns, hans dotters, tidiga bortgång efterlämnat. Det är Vendelas ögon och mun, sade han, kyssande flickan på kinden. Näsan är faderns, sanguine mixto.2 Se på barnet, nådig fröken! Just sådan var min Vendela den tid jag läste med henne Livius. Och när jag förundrade mig öfver en oklassisk konstruktion hos denne illustre häfdatecknare, sade hon skrattande: det är hans patavinitas, hans dialekt från Padua! Kan nådig fröken tänka: hon hade, mig ovetande, läst Qvintilianus, som omtalar detta, och jag hade ej honom i mitt bibliotek; hon hade lånat honom från Upsala!
Emedlertid, och då y5 §:n Riksdagsordningen icke undantager den fråga, som nu är under öfverläggning, från dem, sorn bero på tre Stånds beslut, så får jag, för alt komma till ett slut i denna tvist, mot Grefve Frölichs förslag, och såsom contraproposition hemställa, 0111 icke Ridderskapet och Adeln skulle vilja förena sig om den förklaring, att Ridderskapet och Adeln i clemia fråga, för sin del, låter bero vid de tre öfrige Ståndens beslut; och anhåller jag 0111 Herr Grcfvens och LandtMarskalkens Proposition härå. Den ii Februarii f. in. *79 Herr Hjerta: Den Proposition, Herr Grefve af Wetterstedt föreslagit, oell hvilken förmodligen blifver den, hvaröfver vi komma att votera, går derpå ut, att Ridderskapet och Adeln skulle låta hero vid de tre öfrige Ståndens beslut. För min del skall jag söka utveckla skälen, hvarföre jag anser det vara Ridderskapet och Adeln värdigt att söka til vägabringa en ändring uti delta de öfrige Ståndens beslut, som onekligen är stridande emot Grundlagens bokstalliga lydelse och Folkets valrätt. Men innan jag går till denna framställning, anhåller jag, att till besvarande få upptaga de skäl, den siste värde Talaren framställt, såsom stöd för den proposition han föreslagit. Talaren har i första rummet åberopat lydelsen af 1809 års Grundlag och det sätt, hvarpå den har blifvit ändrad; men jag vågar bestrida denna bevisning och påstå, att den ingenting bevisar. Ty behofvet att ändra 1809 års redaction utvisar just, att det ligger vigt uppå att tolka den nya redactionen efter ordalydelsen och Svenska språkbruket. Hvad Assessor Gahns motion beträffar, får jag fästa uppmärksamheten på en omständighet, som Grefve af Wetterstedt förmodligen sjelf skall medgifva, nemligen alt man på den tiden ofta talade mindre rent ut hvad man menade, då frågan var om de ömtåliga, nybildade Constitutionella förhållanderne.
Sällskapet egde vid i83a års slut en genom donationer och afgifter till 14,117 Rtdr 16 sk. ökad Capital-Fond. Inkomsterne, med Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsens gåfva, en influten donation af 3,ooo R:dr, samt Räntemedel och vanliga afgifter, utgjorde under året inalles 4-395 R:dr 40 sk.; och utbetaltes 1,294 R:dr såsom uppmuntran och belöning eller understöd till 57 tjenare, af hvilka 44 erhöll0 hvardera a5 R:dr, och de öfriga ifrån 10 till och med 24 R:dr. XVI. XVI. Den sä kallade Nödhjelps-Cassan, stiftad år 175g och försedd med Kongl. Maj:ts Nådiga Stadfästelse den 7 Juni 1768, har under loppet af år 1882 till 202 personer utbetalt ett pensions-belopp af 4>901 R:dr 5 sk. 3 r:st. — Genom donationsmedel och nyligen influtne 60,000 R:dr afeu under Directionens förvaltning med serskilte vilkor och föreskrifter ställd testamentsfond, uppgick Cassans räntegifvande Capital vid samma års slut lill 151,827 R:dr 37 sk. l\ r:st. XVII. Soopiska Fattighuset egde år 1828 en Capital-Fond af 8,285 R:dr 2 sk. 10 r:st. och utgjorde utgifterne för 12 underhållstagare 3g5 R:dr 18 sk. 4 r:st. — I brist af Räkningar kan härom för de sednare åren någon närmare underrättelse icke meddelas. XVIII. Ulrica; Eleonora; Hospital eller Drottninghuset, hade år i832, utom ett Fastighetsvärde af 25,000 R:dr, en behållen Capital-Fond af 39,750 R:dr 6 sk. 11 r:st.
Riksgälds-Contoret godkänd, tecknas å det ena exemplaret Fullmägtiges decharge för Committerade, i afseende på deras med uppbörden halda befattning; i/(:o med uppbörden af capital-afbetalningarna och räntorna å de till Riksgälds-Contoret aflemnade låntagares skuldebref förhålles sålunda: att hvarje år, inom November månads utgång, öfversändes från Riksgälds-Contoret till E. K. M:s Befallningshafvande en fullständig förteckning på hvad som af hvarje låntagare skall erläggas, hvilken förteckning derefter från E. K. M:sj Befb:de remitteras till Magistraten, som det åligger att, under enahanda redovisnings-ansvar, sorn för krono-uppbörden, medlen indrifva och till Riksgälds-Contoret kostnadsfritt leverera; r5:o skulle antingen förste låntagaren, eller den, som, genom köp, arf eller testamente, kommer att inträda uti hans rättigheter och skyldigheter, afstå sin egendom till borgenärers förnöjande, eller ock, i anledning af års-proclama, fatalier skola bevakas, innan ännu det för lånet utgifne skuldebref till Riksgälds-Contoret inkommit, böra Committerade opåminde, vid ansvar, till Fuilmägtige uppgifva det uppå lånet ultagne belopp, som skall bevakas; 16:0 hvarje gång en för Riksgälds-Contoreis räkning inlecknad tomt ombyter egare, åligger det Magistraten, att till Commissarierne i Riksgälds-Contoret uppgifva namnet på den nya egaren, på det anteckning härom må kunna göras uti Riksgälds-Contoret, äfvensom skeende ombyten bland stadens Äldste eller Committerade likaledes böra Commissarierne tillliännagifvas. Slutligen och som E. K. M. i Nåder behagat tillkännagifva, att det förskott, stort 5o,ooo R:dr, som E. K. M., enligt
Till närmare utredning angående storleken af de nya Länsfängelser, som äro fullbordade, eller under byggnad, tiden när dessa sistnämnda kunna blifva färdiga till inflyttning samt det kostnadsbelopp, som för alla dessa hitintills blifvit utbetaldt, hade Fångvårdsstyrelsens Byggnadskontor, på särskild begäran, dels aflemriat följande tablå: 54 dels t»civ meddelat de underrättelser: att af dessa, under byggnad varande, fängelser de två lörsta i Wenersborg och Carlskrona varit påräknade att fullbordas innevarande år, «ien att. i anseende till kolera-sjukdomens utbrott i Wenersborg, arbetet derstädes, enligt Kongl. Maj:ts Befallningshäfvandes förordnande, måst afbrytas; äfvensom att i Carlskrona inträffadt hinder för erhållande af de till vattenspolnings-inrättningen erforderliga lerkärilen, föranledt ett oförutsett uppehåll för dess sammansättning, i följd hvaraf dessa fängelser icke kunde med säkerhet påräknas blifva färdiga förr än i vår nästkommande år; att fängelset i Calmar, som börjades i Juni månad förlidet „år, kunde, i anseende tilt det hinder, som innevarande år mött för anskaffning af tegel, icke påräknas att blifva färdigt förr än vid slutet af år 1852; alt deremot Stockholms stads kronohäkten på Långholmen och Norrmalm blifva inom årets utgång fullbordade. Å de anslag till Häradsoch Stadshäkten, som Rikets Ständer under 1840—41 årens riksdag beviljat, för de förra till belopp af 100,000 r:dr och för de sednare till belopp af 300,000 r:dr, med förbehåll att från det sistnämnda skulle utgå bidrag till cellfängelse för Stockholms stad med 170,000 r.dr, äro anvisade på: Anslaget till Haradshäkten. till Stadshäkten.