Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu så är. så hade med någon god vilja intet varit enklare att besluta, än att uppskof med inbetalningen af kreditivet till Banken skulle få ega rum och nyssnämnda en million under tiden innehållas i Banken för att, om sådant hade ansetts nödigt, reglementsmässigt bibehålla den åberopade proportionen emellan sedelstockens maximum och metalliska kassan. Ett sådant beslut skulle då i sjelfva verket innefattat ett medgifvande, att den ifrågasatta millionen skulle ställas till Riksgälds-kontorets disposition såsom försträckning, och blef äfven detta förhållande inom Utskottet omständligen utveckladt med tillägg att, om så fordrades, en förskrifning å lånet kunde från Riksgälds-kontorets sida afgifvas. Men det fanns ännu en grundsats, som i detta hänseende inom Utskottet gjorde sig gällande, angelägenheten nemligen af att bibehålla en sträng begränsning af Riks-bankens förhållanden till stats-verket och för framtiden undvika de olyckliga följder, som under förflutna tider genom Sammanblandning af dessa förhållanden för riket uppstått. Försträckning kunde derföre icke beviljas Riksgälds-kontoret på andra vilkor än, mot säkerhet, och denna säkerhet skulle just bestå uti. öfverlåtelse på Banken af de Kontoret tillhöriga obligationer, hvilka detsamma påräknade såsom den tillgång, hvarifrån, i följd af uppsägningen, medel skulle hemtas för möjligheten att utbetala den million R:dr B:ko, som efter ingången af Juli månad skall för jernvägs-anläggningarne från Kontoret utgå. Den här ofvan åberopade kalkyl af den 15 April utvisade nemligen att, så vida ej nya tillgångar mellankomme, Kontoret den 30 Juni saknade medel att motsvara utbetalningen såväl af kreditivet till Riks-banken på en million, som anslaget för jernvägarne efter den 1 Juli på äfven en million, och att, om ock uppskof med utbetalning af den förra millionen erhölls, Kontoret icke desto mindre äfven hade behof af hvad på de uppsagda obligationerna kunde inflyta, för att kunna bestrida utgiften Banlw-Vtskottets Utlåtande M 33. 9 utgiften af den för jernvägarne med den 'I Juli förfallna millionen.
Por min del kan jag icke finna mig fullkomligt öfvertygad genom de af Utsk:t anförde skäl för afstyrkande af frågan om inrättande af försöks-stationer vid Ultuna och Alnarp, mén då ett väsendtligt hinder för tillvägabringandet af sådana anstalter åtminstone vid Ultuna ligger deri att ännu icke de erforderliga byggnaderna der finnas för att bringa institutet i det skick, som önskas, och denna fråga är i följd af K. Propos. hvilande hos StatsUtsk:t till afgörande, och den, enligt min tanke, är företrädesvis angelägen, vill jag för min del icke yrka någon ändring i hvad Utsk:t uti denna punkt föreslagit. Propos. å bifall till Utsk:ts hemställan blef härefter framställd och med ja besvarad. Mom. litt. b. Utsk:ts hemställan bifölls. 29:de — 33:dje punkterna. Utsk:ts tillstyrkanden biföllos. 34:de punkten. ilen 2 G Maje. m. 501 Gr. Mörner: Vid sistlidne riksdag afstyrkte II. St:r den då af K. M:t gjorda framställningen om anslag för upphjelpande af statens schäferier, af det skäl, att det ansågs att genom försäljning af utgallrade får ur dessa hjordar man skulle få tillfälle inköpa afvels-djur i stället. Detta slog så ut att, sedan landtbr.- akademien efter befallning detta verkställt, fick akademien en behållning derpå af 1,782 rdr 46 sk. rgs. Att med denna summa upphjelpa statens stam-schäferier var naturligtvis icke möjligt. Man gjorde likväl hvad man kunde, och några baggar af southdowns-racen inköptes och lemnades till de schäferier, som finnas med sådana försedde, men med elektoral-sehäferierna kunde ingenting åstadkommas. Efter hvad Hr HoffmanBang uppgifvit ang. förhållandet med dessa schäferier, Lafva de icke på något sätt degenererat; de hafva samma,fina ull som förut; de äro väl haline, men konjunkturerna hafva förändrats.
Bancosedlar, hvarföre i Jemtland nu ej ei hölies en tunna korn; att den stora skillnaden emellan Jemtlands Regementes förra egenskap af Landtvärn, som ej kunde commenderas utom lånegränsen, och dess nu. varande af regulier trupp, sorn egde samma skyldighet till activ tjenstgöring, som den öfriga indelta Armeen, i synnerhet förtjent att komma i öfvervägande, enär hemmansegarne ej längre sjelfve tjena för Rotarne eller få lega manskap utan, betydligt ökade kostnader r att för ett jord värde af 4*207 Rdr betaldes uti det öfriga Sverige, i Statsbidrag 177 Rdr B:co,. men för samma jordvärde i Jemtland erlades 454 Rdr; samt att hemmanen i Jemtland icke voro för lågt taxerade, hvilket upplystes af uppbudsförteckningaene, sorn utvisade, att, under loppet af de 10 sistförflutne åren, de hemman, sorn frivilligt blifvit sålde, blott öfverstigit taxeringsvärdet med 27 procent; och ansåge Herr von Törney alt Jemtland således vöre i behof af de ersättningsbidrag, som af Kongl. Majit blifvit föreslagne. Statsanil Occonomie-Utskollens Betänkande N:o ig. b") inom Hedervärda Bonde-Ståndet, RiksdagsFullinägtige Anders Mårtensson oell Eric Nilsfon frätt Jemtland, ii viita yrkat, alt Jemtlands Rotehållare i allmänhet måtte k eminia i åtnjutande af den lindring i roleringsbördaii, hvarom de, genom det förut fattade heslut om en roteringsjemkning i Jemtland, blifvit försäkrade, samt att Rusthållarne vid Uästjägare-Esquadronen matte beviljas fortfarande oell ti 1 lök t anslag af Statsmedlen, tili lättnad i den dryga rustningsskyldigheten.
Ebers, Georg Ebers upphöjd på Flauberts bekostnad! » Grosser, schöner Gott! Du lächelst, o mein ewiger Vater! » sa ' Heine till Apollo. - Af våra skandinaviska granländers literatur finner Wir-sén naturligtvis föga uppbyggelse. Camilla Collet fick » godkänd » för den tid, hon skref Amtmannens döttrar, men har sedan låtit bitterhet och orättvisor föra sig på afvägar. OmIbsen heter det 1885 (i Posttidn. n: o 70) » den som förirrat sig så sora Dukkehjemmets och Gengangeres författare ». — W. är ändock glad öfver att Vildanden » ej egentligen innebär moraliska missvisningar » (Postt. ) men då han talar öm Fruen fra Havet, som är » om ingalunda direkt omoraliskt, dock stötande och ej rätt finkänsligt » måste han förebrå Ibsen att han » obesväradt ingår i antydningar om sexuela frågor » (11 dec. 88), ord som tyckes blifvit i misshugg öfverflyttade från en kritik af professor Ribbings stora succés-bok, men som verkligen gälla Ibsen denna gång. — På Alexander Kielland är hr W. i yttersta grad förgrymmad. De danske realisterna skrifva med det mål för ögonen » att väcka kotteriets handklappningar » (V. L. 87, n: r 173), kunna alltså icke vinna hans bifall. Det fins dock en enda dansk man, sora gjort Wirsén till sin vän, broder. Det är Drachmann. Herr W. jublade vid Drachmanns bekanta affall — ordét är inkorrekt, jag vet det, men hoppas att det ej skall missförstås — och han jnblar ännu i dag deråt liksom åt Gjellerups ej så litet vigtiga oafhängighetsförklaring mot dr Brändes, i hvilken W. ser en tyrann, den der håller bunden ined jernkedja en hvar, som vill räknas till det danska författarskrået.
För att hafva någon säker måttstock i detta hänseende, tror jag att man borde hafva bestämdare föreskrifter, än att directionen skall hafva rätt att bestämma villkoren för detta stipendii åtnjutande. När man ser på förteckningen öfver dem, som det åtnjutit, så befinnes en hafva begagnat bergsskolan, a tecknologiskn institutet i Stockholm, 2 Chalmerska slöjdskolan i Götheborg och en det matematiska instrumeutmakeriet. Hvad dit blifvit af dessa stipendiater, det förnimmes icke, med undantag af dem, sorn begagnat tecknologiska institutet, af hvilka den ene blifvit garfvare och den andre sockerbagare. Ulan tvifvel afsågos icke dessa, åtminstone icke den sista af dessa näringsgrenar, då R. o. Ad. anslogo medel till detta understöd. R. o. Ad. afsåg visserligen vettenskaplig underbyggnad lili något närungsyrke. På det att en sådan må hädanefter, så vidt som möjligt, åstadkommas, tillstyrker jag, att ingen annan måtte få åtnjuta något naringsstipendiuin, än den, som undergått studentexamen, med befrielse nemi. från de gamla eller s. k. classiska språken. Lalin, Grekiska och Hebreiska. Meri för öfrigt borde han innehafva de kunskaper, sorn för student-examen erfordrades, och deröfver hafva betyg antingen från något gymnasium eller från någon of academierna. Man kunde då åtminstone med något mera skäl, än nu, hoppas att få personer till stipendiater, som kunde göra något gagn åt fäderneslandet, och icke så till sägandes göra sjelfva inrättningen till ett åtlöje. Jag anhåller, att denna punkt mätte återremitteras för att tagas uti närmare öfvervägande. Frih. Boye: Med anledn. af hvad den värde talaren sist yttrat, Lan jag icke tillfi edställa honom med underrättelse om hvart alla dessa stipendiater tagit vägen. Den ena påminner jag mig likväl har blifvit optisk instrumentmakare och är det nu vid Marieberg
Har du någonsin mött en människa med en så seg känslotråd i hjärtat, att den inte kan slitas av, utan fortlever genom liv till liv? Jag har träffat på en sådan människa. Ragna hette hon; ett fjällblomster med snö kring roten och krona mognad i tropikglöd. När hon såg på gossarna i byn, ryckte de till som träffade av ett piskrapp, ja även hos den trögaste sjöd bloden varm upp till kinden ... Men blicken i henne var förr vaken än hon var vaken själv. Skratt och skämt, ibland prat och »historier», var det enda hon hade att ge. Hennes fönster var och förblev stängt, gossarna fingo på lördagskvällen samlas i sluten grupp framför det och tigga att få slippa in, bäst de ville. Le inte fult och tänk inte på stadsvis, ty du förstår inte! Att släppa in sin käraste i den fagra sommarnatten, att låta ungdomsblodet koka, utan att låta det koka över, det är ett starkt bruk för starka människor och passar oss. Vi tycka om att »rå», ser du, om också bara på oss själva. Och i smyg sker inte emottagningen. Åh nej. Det är mödrarna själva, som bädda den vita förlovningssängen, fast de hårt stoppa ned fällen. Den får inte röras förr än prästen sagt amen, och djup skam drabbar den man, som ... Ja, vi män vilja inte ens umgås med honom! Vackert är det emellertid se flickan sitta där inramad i fönsterpost och aftonsol, medan gossarna nedanför brottas och leka för att vinna hennes gunst och den mörka skogen håller vakt. Hon är en drottning då, flickan, en drottning, som gör sitt val, inte en vasall, som tages med våld. Så vilja vi betrakta våra kvinnor! Ragnas mormor hade varit en »egen»; full av sagor och sägner och boklust. Allt det där hade gått i arv till Ragna, fast hon berättade på ett annat sätt än mormodern. Mormodern såg vad hon berättade, Ragna däremot kände. Också var det inte lätt få henne att glänta på hjärtedörren: som stänk kommo historierna! Ja, hon var nog en äkta, hon, klockarens Ragna — en diktareflicka — en av de få. Du skulle ha sett hur hon läste se’n?
§ 25 Lossning ur förpassade fartyg är inte tillåten utan bevakning av tullbetjänt. Varor som skall till våg eller packhus skall mätas och vägas innan de förs iväg. Vin, brännvin och andra drycker skall vid hamnen undersökas och mätas före avhämtningen. Inhemska varor kan så snart de blivit undersökta disponeras av mottagaren. Vägrar skepparen undersökning får han böta. § 27 Innehar skeppare i sitt fartyg förpassat gods och mottagaren inte anmäler sig undersöks godset som vanligt och sedan lämnas det i skepparens vård fritt eller mot bestämda tullavgifter. Vägrar skepparen att betala dessa avgifter behåller Tullkammaren varorna i sin vård. Genom kungörelse i Postoch Inrikes Tidningar och anslag på tullkammarens dörr säljs så stor del av lasten på auktion, att det täcker tullavgiften och auktionskostnaderna. Återstoden hålls inne ett år, sedan tillfaller godset Oss och Kronan. Befaras att godset skäms eller blir förstört, skall auktion snarast genomföras och intäckterna levereras till Tullkammarens kassa, för att sedan tillfalla ägaren, om han hör av sig inom föreskriven tid. § 28 När lossningen är slutförd skall den s k kolvisitationen göras, då man letar efter eventuellt gömt gods. Bevis över visitationen görs på huvudpasset. § 29 I fall där varor med förpassning sjöledes avgår till lanthamn, där tullbevakning inte finns, skall vid 10 riksdalers bot, åligga förpassningstagaren att inom 14 dagar återställa förpassingen vid den lägligaste tullkammaren. § 31 Skulle någon under resa i saltsjön, råka i sjönöd och vara tvungen att söka utländsk hamn, skall han så snart han återkommer till svenskt vatten, uppsöka tullkammare och vid äventyr av konfiskation, bevisa att han inte har andra varor än de han hade vid avseglingen. Han skall i märkrullan beskriva vilka orter han lagt till vid. Har några varor blivit lossade i utrikes ort skall tull betalas. Kan besättningen edligen visa att de varit i sjönöd och för att rädda lasten sökt utländsk hamn, går skepparen fri. Skulle så inte vara fallet bötar skepparen 250 riksdaler.
Hudiksvalls elementarläroverk har till sin uppgift att åt ungdomen inom hela den vidsträckta och starkt framåtskridande provinsen Helsingland, som redan räknar omkring 90,000 innevånare, bereda ett lättadt tillfälle till erhållande af vetenskaplig bildning. En så kallad real-bildning skulle icke här tillfredsställa behofvet, och det är för långt till något fullständigt läroverk, för att det skulle knnna ersätta, hvad här felas. Afståndet från de två närmast belägna, på båda linierna fullständiga läroverken i Gefle och Hernösand, är, åt hvilketdera hållet man vänder sig, 14 mil, och otvifvelaktigt är, att ganska många af dem, som genom den nuvarande anordningen vid Hudiksvalls läroverk kunna erhålla en fullständig humanistisk skolbildning, skulle beröfvas denna fördel, om de för dess vinnande voro nödsakade att begifva sig till någon af omnämnda tvänne städer, med hvilka Hudiksvall under större delen af året blott eger en besvärlig och dyr landsvägsförbindelse. Hvad ändtligeu beträffar orsaken dertill, att läroverket ännu är jemförelsevis litet besökt, så är denna tvifvelsutan att söka deruti, att ortens befolkning till aldra största delen består af allmoge, hvilken, utom det att den ännu icke fullt kommit till insigt om värdet och betydelsen af en högre, vetenskaplig upplysning, finner äfven de omkostnader för barnens underhåll vid läroverket alltför kännbara, som kanske af många andra samhällsklasser skulle anses särdeles billiga. Motioner i Borgare-Ståndet 1865. För att emellertid i någon mån underlätta möjligheten äfven för mindre bemedlade föräldrar att hålla sina barn vid läroverket, hafva upplysta och för provinsens både materiela och andliga utveckling nitälskande personer på sista tiden visat en storartad frikostighet mot läroverket. Det kan i detta hänseende vara tillräckligt att anföra, att, då läroverkets stipendii-medel år 1863, förutom en årlig ränta på 112 Riksdaler 50 öre, utgjorde ett kapital af 2,700 Riksdaler, de för närvarande uppgå till 11,470 Riksdaler.
Hela den tyngd af ansträngning hvilken hvilar öfver societetslifvet, var således borta. Vi behöfde ej göra ansträngande kombinationer för att ur de ord, som föllo, leta oss till meningen, och vi behöfde icke befara, att ett yttrande skulle gifva anledning till en dagen därpå upptagen diskurs, i hvilken någon af de närvarande visade sig vilja exploitera innebörden af ett uttalande. Läsaren finner af det sagda, att det sällskap, hvilket härmed för ett ögonblick framföres på scenen, ej hörde till det mest hvardagliga, och jag förvånar mig inte, om en eller annan skeptisk kännare af Stockholmslifvet, skulle vilja göra troligt, att min skildring är öfverdrifven, och att ett sådant sällskap icke kan uppletas. Jag nöjer mig därför med att upplysa, att ingen af de närvarande spelade någon rol, vare sig inom politikens, finansens eller publicitetens värld. Det var ett litet rum, i hvilket vi voro samlade, så litet, att man nästan behöfde flytta på möblerna, ifall någon af de sittande händelsevis ville ömsa plats. Rummet var alldeles fyldt med möbler och konstföremål, ett draperi gled ned förbi pianot och tjänade som underlag för ett sällsamt porträtt af en sjuk, ung kvinna, hvars hvita händer belystes af skenet från en hög fotlampa, så att den ljusgröna skärmen skuggade öfver ansiktet och lämnade hela porträttet i halfmörker. Jag erinrar mig, att jag satt och betraktade dessa fina, sjukliga händer, som voro starkt belysta, betraktade dem tvärs öfver de lifliga ansikten, hvilka böjde sig emot hvarandra i leende samtal: två kvinnor och några män. Samtalet hade just hunnit till den punkt, då skämtet är på väg att mattas, och det liksom ligger i luften ett behof att komma in på något annat. Och det var utan förberedelse eller öfvergång, som en af damerna, den blonda, bröt den korta tystnaden med de orden: »Har det händt något, sedan vi träffades sist?» Hon hade en mjuk, stark stämma och ett par underbara djupa ögon, hvilkas uttryck förlänade den i sig själf alldagliga frågan ett egendomligt, jag vill nästan säga, djupsinne.
Men han är ej blott skådespelare, utan äfven regissör och instruktör. Den nya uppsättningen på Stora teatern af Hamlet är hans verk, och den uppsättningen hafva hans Beundrare, ty han eger verkligen sådana, mycket prisatr ehuru hon egentligen icke värd stort loford. Iscensättningen är ingalunda fri frän tidsförväxlingar och oegentligheter. Det kan vara en smaksak att låta stycket spela i renässansens tidehvarf, ehuru b.efogade skäl kunde anföras mot att flytta det så långt fram i tiden; men nog förefaller det, något meningslöst, att sagokungen Claudius uppträder i Kristan * den andres drägt, och detta hjälpes sannerligen icke lipp af att han bär och icke ett ögonblick lägger af sigelefantorden, som instiftades först af Kristian den femte pä 1670-talet. Hvarför lyser han ej äfven med dannebrogens stjärna? De ordnarna äro samtidiga. Detta är visserligen en småsak, och jag är ej säker pä, att icke elefanten dinglat på äldre upplagor af Claudius på Stora teatern, men vill man göra sig förtjänt af ’ det myckna berömmet för förträffligt regissörskap, så bör man ej låta några oriktigheter komma sig till last. Att tornet Kärnan synes i fonden från Helsingörs vall tillhör det slags realism, som man i ett skådespel af » Ham-lets » art borde undvika, det kan väl ingen med någon närmare kännedom af Shakspearesdikten förneka. Praktiskt är det kanske, jag förmodar det åt minstone, att undvika deko-rationsförändrmgar för öppen ridå, s. k. » changemanger »; men då den rätta dramatiska verkan uteblir, borde det » praktiska » ej allt för ofta ställas i vägen för hvad författaren själf föreskrifvit. En sådan alldeles nödvändig föreskrift i första akten, att vålnaden skall föra Hamlet till en annan plats, iakttages icke, då ingen scenförändring försiggår mellan .vålnadens första uppenbarelse för Hamlet och då den lockat honom till den » aflägsna platsen på terrassen ». Detta sammanföres nu, så att de spelande åter uppträda på ett ochsamma ställe, hvarigenom illusionen störes. Vålnadens försvinnande är också alt annat än illusoriskt.
Sålunda utrustad med goda kunskaper och en lefvande håg att gagna, inträder den unge läkaren ofta vid 25 å 27 års ålder på tjenstemannabanan, icke sällan redan tryckt af skuldernas börda, men nästan alltid i saknad af egua tillgångar. Behofven skola nu 358 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862 N:o 138. fyllas dels af lönen, dels af de inkomster praktiken gifver, och detta är äfven vanligen en lätt möjlighet så länge mannen är ensam, d. v. s. utan familj. Jag antager nu att en Provincial-läkarebeställning erhållits och således äfven en bestämd boningsplats, och med detsamma inträder älven det lika naturliga, sorn oemotståndliga, begäret efter ett husligt lif, hvilket tillfredsställes geuom knytandet af ett äkta band. För underhållet af den tillvexande familjen lemna ännu den medelåldrige mannens ostörda arbetsförmåga någorlunda tillräckliga utvägar, men ofta, för att icke säga alltid, skall Provincial-läkaren erfara att han, som tillika måste vara fattigläkare, svårligen kan göra den enskilda praktiken så lönande, som den borde och kunde vara, just derföre att fattigläkare-bestyren upptaga hans tid och beröfva honom förmågan att disponera densamma för den inkomslgifvande praktiken. Jag vill i sammanhang härmed fästa uppmärksamheten deruppå, att Provincial-läkarnes inkomster äfven lida deraf att de, i anseende till einbetsresor, beväringsmönstringar, legala besigtningar och dylikt, äro hindrade från att alltid stå till hands för en mera lönande enskild praktik, och hvarföre mången heldre anlitar en annan läkare, hvars tid icke upptages af dylika oundvikliga göromål. Då man bestämde Provincial-läkarnes lön till 1,500 R:dr R:mt, insåg man säkerligen ganska väl att en man, aldraminst med familj, icke deraf kunde hafva sin fulla bergning utan man förutsatte att han skulle genom enskild praktik kunna fördubbla ja tredubbla, detta belopp. Sannolikt går ock denna förmodan i fullbordan för flera Provincial-läkare under en del af deras verksamhetstid; men åren komma och andra bekymmersamma förhållanden inträda.
Ven werkan som z Stånds Bestut bör äga wid Lxx>L6it!0nens upsättande. Mm da jag ar helt okunnig vm de öfriga Standens Vestm uri detta Ärende, emedan der är nu flera weckor och troligen manader sedan dylika de öfriga Ständens ?rotoLolK - Utdrag har uplastes, sa får jag anställa at de andre Ständens Ost genom kiotoLvlls-Utdrag meddelade Bestut om dejsa Ärender först matte upläsas, innan Uxxeclitionen bifalles. Herr Grefwen och Landtmarskalken erindrave, at Ridderffapet och Adeln sjelfwe beslutat, at krotoLolls-Utdragen ej behöfde uplasas, utan endast en Förteckning derä författas, af hwilken stwar och en kunde se uti hwad beslut hwarr och ett Ständ stadnat. Herr dkoröenstolps. Jag will ock päs minna mig hwad Herr Grefwen och Landtmarskalken nu behagade namna, men jag minnes ock, at dec blef bestutit, at denna Antecknings-Lista skulle bade finnas star liggande pä bordet och afwen wid lagligt tilfalle uplasas; men dä denna Lista icke funnits at rilgä, och icke eller wistt pä par manader blifwit upläst, samt rätta afsigten wisserligen mätte wara med dessa l^otocolU-Utdrag, at Ridderffapet och Adeln skall fä tidigt och ej wid Riksdagens stur kännedom om hwad stos deras Medständer blifwit afgjordt, samt intet Riksgagneligt kan wara, at lära Ridderffapet och Adckn härom wara utan full och kännedom, sä fär jag ödmjukeligen begära, at de flere Riddcrffapet och Adelen obekante Mokocoll-;. Utdrag frän de öfrige Gränden uri wisserligen flere angelägna Ärender ofördröjeligen mätte upläsas. Herr
Grefve von Schwerin har visat det sammanhang, som detta ämne har med myntväsendet; men han har uraktlåtit nämna, att Skåne, Bohus Län, m. fl. ej måtte rå för, att Konung och Ständer allt ifrån i8o<) lemnat landet utan stadgadt mynt till förskrifningar och liqvider. Lika litet rådde de för det, på i^öooch pen « April e. m, 1760-talet. Det är lika säkert, att genom jj65 års Riksdags beslut, att Skånska räntorne borde undersökas och förändras, en rubbning föresågs uti ägande-rätten, som ianhända hade sin kraftiga del uti upptågen 1772. Då man begynner att sprida ängslan i dylika saker, kunna resultaten blifva sådane, som man icke förväntat sig. På denna grund har jag vid förra Riksdagen, äfvensom vid denna, bestridt förslaget, icke af någon mörksens anda, icke för enskilt eller andra enskiltes intresse, utan af den orsak, att det vigtigaste i Samfjället är egendoms-säkerhet. Men jag säger ock, att i 59 §. RegeringsFormen finnes en tillräcklig motvigt emot ett sådant project-makeri i vår beskattning, emedan der står, att brislerne i Skattemedlen skola fyllas genom Bevillning. Det finnes ingen laglig rätt för Rikets Ständer att påbjuda skatter, utan genom Bevillning, och Ben kan ej läggas på något visst hemman; till den måste alla innevånare, alla orter, alla classer bidraga i mohn af förmögenhet eller inkomst. Det är sagdt, att Skåne emellan 1716 och 1720 betalade sina räntor uti dåligt mynt; likväl tror jag ej, att det var hela denna tid. Jag tror, att det på sin höjd blott var 1716 års skatt, och möjligen äfven 1717 års, som betalades i mynttecken; oagtadt jag äfven vill påminna mig, att det var allenast ett ringa belopp, sorn i sådane fick betalas. De Den r April o. m. drogos in straxt derefter.