Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
VI. B. 188. A. 603. VII. E. 336. •— N:o 117. i anledning af väckta motioner, rörande förändrin gar uti Rikets elementar-läroverk. VI. B. 343, 640. VII. A. 18, 33. E. 293. VIII. 61. — N:o 118. i anledning af väckt fråga, om anställande af flere lärare vid Apologist-skolorna. VI. B. 343. A. 640. — N:o 119. i anledning af väckt motion om bildande af ett skolråd för hvarje lärdomsskola, samt inrättande af Apologist-eller real-och Söndagsskolor i städerna. VI. B. 343, 640. VII. A. 73. — N-.o 120. i anledning af väckt motion om indragning af Bergsfogdetjensterne. VI. B. 343. A. 641. VII. E. 336. — N:o 121. i anledning af väckt motion om upphäfvande af alla hittills gällande stadganden, som ansetts lägga hinder i vägen för adelsmän att söka tjenslebefattningar i städerna. VI. B. 343, 647. VII. A. 73, E. 336. — N:o 122. i anledning af väckt motion om ändring i de ge nom Kongl. Förordningen den 7 Maj 1842 stadgade villkor för behörigheten att föra befäl å Svenskt handelsfartyg. VI. B. 343. A. 647. — N:o 123. i anledning af erhållen återremiss af betänkandet N:o 28. — N:o 124. i anledning af väckt motion om tillsättande vid ( 13 ) Gymnasierne af särskilde lectorer för natural-historien, m. m. VI. B. 343, 649. VII. A. 74. Allmänna Besvärs och EkonomiUlskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden.
Hvilkom jag markena till hus gifvit hafver, och öknena till boning? Han gör lek af stadsbullret; plågarenas trug hörer han intet. Han ser efter bergen, der hans bet är, och söker hvar grönt är. Menar du, att enhörningen skall tjena dig, och skall blifva vid dina krubbo? Kan du binda honom oket uppå i dina fårar, så att han efter dig plog drager i dalomen? Kan du förlåta dig på honom, deraf att han mycket förmår, och låta honom för dig arbeta? Kan du betro honom, att han drager dig dina säd hem igen, och församlar henne i dina lado? Påfoglens vingar äro skönare än storkens, eller strutsfoglens vingar; Som sin ägg lägger i jordena, och låter heta jordena utkläcka dem. Han förgäter, att de måga varda trampade, och något vilddjur sönderslår dem. Han är så hård emot sina ungar, likasom de icke voro hans; han aktar icke, att han arbetar fåfängt; Ty Gud hafver förtagit honom visdom, och hafver intet förstånd gifvit honom. På den tiden han reser sig, upphöjer han sig, och bespottar både häst och man. Kan du gifva hästenom kraft; eller kan du pryda hans hals med hans gnäggande? Kan du förfara honom såsom gräshoppor? Hvad förfärligit är, det är hans nos pris. Han rifver jordena, och är frimodig i sin starkhet; och drager ut emot den väpnada. Han bespottar räddhågan, och förfäras intet; och flyr icke för svärd; Det ännu kogret emot honom skallrade, och glimmade både glafven och sköld. Han skälfver och rasar, och trampar jordena; och tror intet, att trummeten lyder. När trummeten fast klingar, säger han huj; och känner lukten af stridene lång väg, Förstarnas rop och fröjd. Flyger höken genom ditt förstånd, och utbreder sina vingar söderut? Flyger örnen så högt af din befallning, att han gör sitt näste i höjdene? I bergklippon bor han, och blifver i bergskrefvom, och i fast rum.
I Tyskland och andra länder med många universiteter låter detta sig lätteligen göra, emedan hvar och en, som till denna verksamhet har kallelse och förmåga, kan egna sig deråt med säkerhet att åtminstone vid något universitet finna en passande plats, tillräckligt allönad för hans behof. Der äter, såsom här, endast ett ringa fåtal af platser finnas, der måste lätteligen inträffa, att, när dessa en gång äro fyllda, universiteterna långa tider äro urståndsätta att tillegna sig äfven framstående förmågor, men när en plats blir ledig, nödgas fylla den snart sagdt med den förstkommande. Detta måste synnerligen kunna inträffa i de juridiska fakulteterna, emedan efter någon tids praktisk öfning utom universitetet, hvilken äfven för dem, som önska egna sig åt lärarekallet, är synnerligen vigtig, den praktiska banan, åtminstone för större förmågor, erbjuder bättre vilkor än den akademiska, der framtiden oftast är oviss, aldrig lysande. Förhållandet förbättras likväl, om befordran äfven på denna bana med någorlunda säkerhet kan påräknas; och hvarje ny professorsplats förökar sålunda utsigten att värdigt kunna besätta icke allenast denna, utan äfven öfriga professioner inom fakulteten. Efter dessa allmänna betraktelser, åsyftande att bevisa otillräckligheten af lärareplatserna i de juridiska fakulteterna, återstår att i korthet utveckla de väsendtligaste brister, som denna otillräcklighet medfört i deri juridiska undervisningen. Man finnér då, att hos en lärare finnas förenade så vigtiga och olikartade discipliner, som Juridisk Encyclopedi, Kriminal-rätt och Process-rätt, hos en annan Rättshistoria, Romersk rätt och Civil-lagfarenhet samt hos en tredje Politisk ekonomi jemte den Ekonomiska och Kamerala lagfarenheten. Att bland dessa göra valet vid bildande af en ny profession — då jag nemligen icke vågar föreslå mera, ehuru visserligen mera skulle behöfvas — är verkligen svårt nog. Emellertid anser jag en sådan ny profession lämpligen kunna omfatta Juridisk Encyclopedi och Romersk rätt. Romerska rättens studium har städse ansetts såsom det yppersta bildningsmede 112 Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1862. N:o 46. för juristen.
Stockholm den 17 Februarii 182g. Utlåtande till Hedervärda Bonde-Ståndet, angående väckt frågd j i afseende på Protocolls-Utdrags intagande i Riks-Ständens tryckta Protocoll. Vid Evpeditions-Ulskottets till Rikets Höglofl. Ständer afgifne Utlåtande, N:o 12, deruti, med anledning af en från Höglofl. Ridderskapet och Adeln remitterad Motion af Grefve Spens j Carl Gustaf, Utskottet tillstyrkt antagandet af det utaf Motionairen föreslagna sätt för justerade Protocolls-Utdrags mtagande och åberopande i Riks-Ståndens Protocoll, hafva inom Hedervär - Expaditions-Utäkottets Utlåtande, N:o 33- 75 da Bonde-Ståndet anmärkningar af Riksdags'Fullmägtigen från Upsala Län Casper Wijkman blifvit framställda, hvilka utaf Hedervärda Ståndet funnits föranleda till återremiss af Utskottets ofvanberörde Utlåtande. I följd häraf, och till besvarande af de deremot gjorda anmärkningar, får Utskottet vördsamt anföra, att, under erkännande af hvarje Riks-SLånds uti Riksdags-Ordningen förvarade rätt, att sjelft bestämma formen för de Protocoll, som hos detsamma föras, Utskottet likväl, då remiss blifvit af ett Riks-Stånd beviljad å förenämnde Motion, och denna icke blott afsa g sältet för P ro lo co 11 s-U td rags intagande och åberopande i •Högloft.
De flesta böter, hvilka stadgas i Missgerningsoch Byggninga-Balkerna i 1734 års lag, och genom antagande af den nya Strafflagen försvinna, gå, enligt 32 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, till treskiftes mellan Kongl. Maj:t och Kronan, häradet eller staden och må/seganden eller åklagaren. Enligt 3 § i samma Kapitel skola af häradets lott i sakören Häradshöfding, Nämnd och häradet såsom kommun hafva hvar sin tredjedel, samt enligt samma § och särskilda författningar två tredjedelar af stadens lott i sakören sålunda fördelas mellan Rådstufvu-rättens ledamöter, att Borgmästare tager dubbel lott mot Badman. Vi - Sammans., Staisoch Lag-Viskollels Betänkande A: o 43. 7 dare hafva de fattige, d. v. s. fatligvards-samhällena, del i vissa böter, sorn ådömas enligt. Missgernings-Balken äfvensom enligt Kongl. Förordningen emot fylleri och dryckenskap den 16 November 1841, ur hvilken förordning ansvarsbestämmelsen blifvit inflyttad i den nya Strafflagen. Enligt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790 skall, der efter 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, i hvars stalie träder 25 Kap. i den nya Strafflagen, underdomare blifvit pliktfälld, hana andel i häradets eller stadens lott tillfalla lasarettet i länet. Ridderskapet och Adelns Privilegier den 16 Oktober 1723, § 31, tillförsäkra frälsemannen att efter lag åtnjuta den vanliga jordegande-andelen af alla sakören i anseende till böter, hvartill antingen dess enskilde bönder, folk och betjening eller andre fällas, som någon missgerning uppå dess frälsejord begått, hvarförutan Kongl. Brefvet den 21 November 1744 stadgar, att af böter för olofligt, svedjande å skattefrälsehemmans egor, ehvad det sker af skattemannen elier af någon annan, tager frälseman eller den, som eger räntan af hemmanet, jordegande-andelen.
Han slog med händer och fötter, så att vattnet yrde högt öfver säfven, sköt derpå ut båten, sprang uti den; och hånskrattande åt de lurade smådjeflarne, hvilka för Antons ögon med tydligt förlängda näsor qvarstodo på stranden, fattade han årorna och rodde söder ut det fortaste han förmådde. Nittonde Kapitlet. Hvad förkunnar mig din blekhet? Ros, du bådar mörka öden! Vitalis. Efter den mest förfärliga natt, gubben Haraldson under hela sitt långa syndiga lif genomvakat, dagades en morgon, öfver hvilken han väl haft skäl att önska det solen aldrig gått upp. Men solen glänste som förr, himlen hvälfde sig blå och ren öfver det ur dimman småningom uppstigande hafvet. Endast dimman i gubbens själ skingrade sig ej; der blef mörkret rådande. Gabriella ville bära in kaffe; men han afvisade det. ”Om ändå Birger vore hemma,” pustade han, ”så kunde han svara i mitt ställe! Jag vet inte hvad som kommit i kroppen på mig alltsedan den unge filurn begärde flickan till äkta. Det Gudsbarnet har inte gråtit nog; skall jag också göra henne sorg, skall också hon förbanna mig? Men Birger är full med galenskaper, som hustrua satt i’n. Han ger aldrig sitt bifall; förr gör han kanske af med oss allihop.” Timma efter timma skred. Ju längre det led på dagen, ju större blef gubbens oro. ”Nej, detta står jag inte ut med! Jag skall hålla mig undan tills Birger kommer hem; han må svara i mitt ställe!” Och med detta beslut, det enda som han, sliten mellan sin svaghet och sin ångest, förmådde upphitta, gick han in till Gabriella och underrättade henne att han var nödsakad att resa bort, men blott på ett par timmar. ”Herre Gud, skall pappa resa nu, då pappa lofvat ge Arve svar! Hvad skall det bli?” sade Gabriella, bedröfvad vid åsynen af faderns underliga ansigtsuttryck. ”Han är ju inte här än; men kommer han innan jag är tillbaka, så kan han väl ge sig till tåls en stund!” ”Är det då riktigt angeläget att pappa reser? Jag vet ej hvarför jag är så orolig – men om
Stockholm den 16 Januari 1866. Reservationer: l:o) Af Herr Friherre af Ugglas, C. G., Herrar Croneborg, J U. W., och Hallenborg, B. M. F. C. M.: “Då vi, som deltagit i Utskottets beslut att tillstyrka Rikets Ständer att godkänna den af Kongl. Maj:t med Frankrike afslutade handelstraktat, icke biträdt 6 BevillningsUtskottets Utlåtande N:o 2. majoritetens inom Utskottet åsigt i afseende å det sätt, hvarpå detta godkännande blifvit uti sjelfva beslutet uttaladt, få vi deremot anmäla vår reservation.“ 2:o) Af Herr Friherre af Schmidt, C. J. G.: “Som jag tillhört minoriteten, då Utskottet fattade sitt beslut, att tillstyrka Rikets Ständer att bifalla Kongl. Maj:ts nådiga Proposition af den 17 November 1865, angående med Frankrike afslutade handelsoch sjöfartstraktater genom godkännande af handelstraktaten, så får jag emot detta beslut mig vördsamt reservera. “Införselförbud, af politiska eller ekonomiska skäl, finnas ännu i Filippinska “öarnes, Spaniens, Frankrikes (allmänna tarifen), Rysslands, Finlands, Portugals, “Italiens, Österrikes, Englands, Belgiens, Turkiets, Tyska Tullföreningens, Hollands “och Norges tarifer.“ “Utförselförbud påträffas ännu i Kinas, Spauiens, Belgiens, Rysslands och “Finlands tulltaxor.“ “Utförseltullar betalas enligt Filippinska öarnes, Javas, Kinas, Brittiska “Ostindiens, Frankrikes, Portugals, Spaniens, Schweitz’, Italiens, Turkiets, Tyska "Tullföreningens, Belgiens, Hollands, Rysslands, Finlands och Norges tarifer.“ “I Europa finnas således nu för tiden blott tvänne länder, nemligen Sverige “och Danmark, i hvilkas tullstadgar införselsförbud och utförsel sta rifer helt och “hållet saknas." “Holland skyddar åtskilliga af siua produkter med icke obetydliga införseltullar.
Visst och säkert är att där den stora skatten finnes i boet, där saknas ej hemmets sol, glädje, frid och ljusa ansikten, vänliga ord och svar, hjälpsamhet och inbördes tacksamhet. Där hemmet är bygdt på förnöjsamhetens grundval, skall man alltid finna lyckliga människor, som ej låta tidsandans sjuklighet menligt inverka på sig till afund emot med jordiskb håfvor bättre lottade. Vår grefvinna. Af A v e. • • ® stanstormen for stötvis med skarpa, hvinande ljud genom slottsparken, och kring det gamla slottets torn och tinnar förde vinden ett sådant väsen, som om den råkat i raseri öfver att byggnaden motstod dess väldiga tryck. D å och då lyckades stormen att rifva upp ett taktegel, störta det utför takens afsatser, krossa det i spillror och slunga skärfvorna ned som ett förödande stenregn öfver blomsterrabatternas krokus och snödroppar. Parkens gamla träd vredo och böjde sig, suckande och kvidande, medan deras gungande och vaggande bladknoppar stundtals glänste till, när någon frambrytande solstråle strök öfver deras bruna, glänsamde hylster. Hvem skulle segra, den förödande stormen eller solstrålen, som kämpade sig fram genom molnen för att kyssa bort ångesten ur de gamla trädens nyknoppade vårlif? Hackspetten inställde sitt arbete och tryckte kroppen tätt intill det sviktande trädets stam, de gamla tomtormarne, hvilka i går solat sig på bäddar af blå och hvita sippor, gömde sig åter under de bruna löfhögarne. Slottets borggård var tom och öde. Ingen hästfot hördes slå mot den gamla stenläggningen där ute, och intet ljud af människosteg eller människoröster kom från slottets många trappgångar och korridorer; hela den gamla borgen hade fått en stämpel af graf och förödelse, sedan lagens handhafvare gått ut genom slottets hvälfda portgång.
Italienaren skulle följa ut honom, då sade hon på italienska, men som vännen förstod mycket väl: ”Förkyl dig inte, kom ihåg att du glömde taga ylletröjan på dig i morse.” Brandes tillade: ”Tänk, att hon icke blygdes öfver att låta någon höra att hon öfvervarit hans morgontoilett! Så lågt hade en qvinna som hon kunnat sjunka.” Hon är död nu, derför tyckte han att han gerna kunde tala om det. Det andra tillfället då han misstagit sig lika grundligt låg icke så långt tillbaka i tiden. Det var i Tyskland, jag tror att det var i Berlin; jag är nästan säker på det. Det var en fru. Hon var ett mönster af en hustru, hade flera barn och sysselsatte sig mycket med dem. Han hade aldrig märkt att hans passion för henne var besvarad, han kunde aldrig bli klok på det. Men han var vanvettigt förälskad, han sade att han under hela denna tid gick med en rent fysisk förnimmelse som om jernklor gripit in i bröstet för att slita hjertat ur honom, det var som om han oupphörligt blödde af ett sår. Hur väl han kunde minnas det! Det var en qväll på en större bjudning. Hon stod midt under ljuskronan då han kom in, hon var klädd i en röd atlasklädning och han såg henne strax. Hon såg ut att icke ha märkt att han kom. Han bugade sig men hon vände sig icke och det förvånade honom om hon verkligen icke skulle ha lagt märke till att han kom. Sådant brukar man ju eljest alltid känna. Plötsligt vände hon på hufvudet och helsade. ”Kommer icke er fru?” sade hon vårdslöst. Sedan, vid bordet hade hon alldeles oväntadt höjt sitt glas emot honom med en lång, menande blick, som satte honom i den största förvirring. Skulle hon verkligen ? – En eller två dagar derefter träffades de på gatan och hon sade honom med lidelse att hon älskat honom länge. Han hade flera gånger talat med henne om att hon icke skulle låta inverka på sig af de rykten hon möjligen kunde få höra om honom. Och hon hade bedyrat vid allt som var heligt att intet i verlden, absolut intet, skulle kunna rubba hennes tillit till honom. Hon hade skrattat åt att han kunde sätta en sådan möjlighet i fråga. Det var för henne den allra största orimlighet.
Landshöfdingen i Elfsborgs län under hans tjenstetid årligen utgifva ett belopp af 75 R:dr R:mt. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 10 Maj 1863. Expeditions-Utskottets Förslag lill underd. Uppläst och godkändl hos Ridd. och Adeln den G Maj 1863. Preate-Ståndct den 9 Borgare-Slåndet den 9 Bonde-Siåndet den IG Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående sådan förändring i de förvaltande verkens i Stockholm arbetsordningar, att de större utgifterne derstädes komme att bestridas genom anvisningar ä Kongl. Räntekammaren. (Sammans. Statssamt Allm. Besv. och Ekon.-Utsk. Bet. N:o 20.) S. A. K. Sedan Rikets Ständers år 1860 församlade Revisorer uti sin angående Statsverkets med flere fonders tillstånd och förvaltning afgifna berättelse uttalat den åsigt, att en bland orsakerne till den svårighet, som på sednare tiden yppat sig för E. K. Moj:ts och Rikets Stats-konlor att kunna fullgöra sina utbetalningar, borde sökas dels deruti, att Statsverket för sina utgifter nödgades hålla kontant kassa, icke blott i hvarje ränteri, ulan ock i de flera Embetsverk inom hufvudstaden, åt hvilka förvaltningen af särskilda delar utaf de till Stalsregleringeu hörande medel blifvit öfverlemnad, och dels deri, alt cirkulationen af de till Statsverket hörande penningar i allmänhet vore allt för trög och långsam; samt Revisorerne, till afhjelpande af denna olägenhet, föreslagit, bland annat, att de förvaltande verken i allmänhet icke behöfde hafva om händer några kontanta penningar, men deremot borde ega rättighet att för sina utgifter, inom vissa begränsade belopp, utfärda invisningär, ställda på Kongl.
Jag hemställer, om icke denna § kunde till Utsk:t i så måtto återremitteras, att bland dessa undantag infördes ännu ett, nemi. för K. M:ts utslag ang. tillstånd till giftermål mellan besvågrade personer, då des - Den 26 Haj f. m. 47<J sa tillhöra allmogen, eller sådana, som icke tillhöra ståndspersonsklassen. Denna beskattning är nemi. för allmogen ganska kännbar, och så mycket mer olämplig, som någon egentlig pröfning af sådana ansökningar icke eger rum, utan K. M:t till sådana ansökningar helt enkelt lemnar sitt bifall. Gr. Lagerbjelke: I vår beskattning har af ålder gjorts skilnad mellan ståndspersoner och allmoge. Denna skilnad har dock så småningom mer och mer försvunnit i vår lagstiftning, som dervid icke gjort annat än följt det verkliga förhållandet, ty i vår tid är det ganska svårt att uppdraga gränsen mellan dessa båda klasser. Jag kan då icke finna hvarföre man nu skulle göra ett afsteg från detta sätt att gå tillväga, utan får vördsamt anhålla om bifall till §:n oförändrad. Efter härmed slutad öfverläggning, yttrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att någon anmärkning icke förekommit emot den ifrågav:de 7:de §:n, hvari finnes uppräknade en mängd undantag från stadganderne i 3, 4, 5 och 6:te §§:ne, men att Hr Cederschiöld, som ansett att ibland dessa undantag borde intagas ett stadgande derom, att giftermåls-resolutioner för besvågrade utaf allmogen skola från stämpel befrias, yrkat återremiss af denna fråga till Utsk:t; hvilket yrkande blifvit af Gr. Lagerbjelke best.ridt; och skulle särskilda propos:r framställas å den af TJtsk:t förslagne 7:de §:n och Hr Cederschiölds ofvanberörde yrkande.
Jag får lie R. o. Ad. om ursäkt, alt jag ånyo uptager dess tid, men denna fråga är snart sagdt en ltfsfråga för familjernas bestånd, i synnerhet här i hufvudstaden, hvarföre jag ock anser mig böra upbjuda alla mina ringa krafter lör ätt söka medverka dertill, att åtminstone något för del vigtiga ändamålets vinnande mätte åtgöras. 330 Den 7 Februari. Sora on talare tyckes draga i tvifvelsmål riktigheten af mitt yttrande, att ett äktenskap kari, just med anledn. af 4 § i 13 kap. Gifterm.-B:n, uplösas pä den korta tidrymden af omkring tre månader, ber jag att, till stöd för denna min utsago, fä hänvisa honom till Stockholms Rädst.-Rätts Fjerde Afdelms prot. fölen dag i början af Aug. månad 1855, jag tror den 2:dra eiler 4:de dagen. Jag skulle kunna närmare redogöra för detta faktum, så vida jag icke tillbakahölles af grannlagenhet för de olycklige, som saken rörer. När jag således åberopat eli bestämdt faktum och hänvisat till en offentlig myndighets förhandlingar för deLsammas bekräftande, så måtte jag väl vara försäkrad, att R. o. Ad. sätter tro till mina ord, att det heliga, för en hel lifstid knutna äklenskapsbandet kan af lättsinne, lidelse, nyck eller någon annan mindre berömvärd bevekelsegrund uplösas på den korta liden af irenne månader! Det torde icke hafva undgått eder upmärksamhet, ali det af mig åberopade faktum egde rum sommartiden då lättheten af ånghåls-kommunikationen gjorde sådant möjligt. Om vintern hade steget visserligen icke så hastigt kunnat tagas, men någon betydligare tidsskillnad hade likväl ej upstålt. Man har sagt, att domaren ej utsätter målets företagande förr än efter 6 månader från stämningens delgifningsdag. Jag har sjelf närvarit vid handläggningen af ett äktenskaps-skillnadsmål vid Stockholms Rådst„-Rätts 4:de Afdeln., då den stämmande parten förbehöll sig, att domstolen ej skulle utsätta någon dag för målets handläggning, utan att detsamma skulle få bero på hans egen anmälan, hvilket äfven af domstolen bifölls.
Gumman Ingrid gick tyst och lade sig, enligt Lenas uppmaning; men långt ifrån att hon sof! Nej, hon låg och tänkte på så mycket, och bland annat på den der lilla blodiga trasan, som legat i stugan den föregående förmiddagen, och som lilla Gustaf stått och lekt med när hon kommit in. «Har du gjort dig illa, barn lilla?» hade den gamla häpet frågat. «Nej, famora» – hade gossen svarat. «Falle torka’ bössa med lappen.» – «Är falle redan hemkommen från skogen?» hade hon vidare frågat, och lilla Gustaf hade svarat «ja», men deremot «nej» på den frågan, om falle haft några foglar i skjutväskan. När Elin om aftonen kommit in i sin kammare, hade hon heller icke lagt sig, utan satte sig i fönstret, såg ut i mörka natten, der Gunnar var ute och sträfvade, och funderade på hvad förändring i hennes eget lilla öde, denna «döda patron» kunde åstadkomma. «Kanske blir det ingenting utaf nu med hela tjensten der framme på herregåln», tänkte hon, «kanske slipper jag alltihop, och får stanna qvar här!» Och hon drog en så lätt och glad suck, men ryste efteråt vid tankan, att ett rysligt mord var orsaken till hennes fröjd. För att blidka den onda dämonen, bad hon ett halfhögt «Fader vår» för den döde, men lyssnade under tiden, om ej Gunnar skulle återkomma, och kunde ej begripa hvart han tagit vägen, så i kolsvarta natten, och för att Elin ej rätt tänkt på sitt första «Fader vår», ej rätt på den aflidne som hon ville bedja för, bad hon ännu ett för patron, och sedan ett för sig sjelf, och sist ett för Gunnar, men det var varmast. Lägga sig kunde hon dock icke, utan sittande i fönstret förblef hon; men när natten led framåt, sjönko hennes armar ned mot fönsterkanten, hufvudet lade sig öfver dessa, och snart slumrade Elin, men lätt och oroligt, färdig att vakna i hvarje ögonblick och af minsta knäpp. Men för Lena blef slutligen «stugan för trång», hon måste ut i kalla nattluften, ut och lyssna om ej Gunnar hördes återkomma, ty hon anade nog hvartåt han styrt kosan.