Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon särskild afgift derför kunde då sä mycket mindre ifrågakomma, sorn det lag i sakens natur, att, då denna skedde endast för att på grund deraf kunna uträkna den Kongl. Maj:t och Kronan tillkommande tullafgift, den äfven borde afgiftsfritt af dertill förordnade tjenstemän besörjas. Ett och annat undantagsvis inträffande fall att någon viss varuegare, af en eller annan orsak, önskade att fä vägning förrättad uti eller vid sitt magasin, föranledde dertill att, dä tulltjenstemannen icke ansåg sig ovilkorligen förpligtad lemna sådant biträde, ersättning derför, i form af sportler, blef honom lemnad, utan att någon hans rättighet till dessas uppbärande närmare undersöktes, men slutligen genom vana och häfd utan gensägelse erlades till dess, genom ofvanberörde Kongl. Förordning, som egentligen afsåg att afskaffa det förderlliga sportelsystemet, en bestämd afgift fastställdes, hvilken sedan dess fortfarande utgått. Redan häruti låg en orimlighet, ty såvida icke vederbörande tjensteman, genom förordnandet att väga utom packhuset, ådrogs någon enskild uppoffring, för hvilken han billigtvis kunde ega anspråk på ersättning, så utförde han blott hvad hans tjenstepligt ålade honom och något som heldst honorarium borde således icke ifrågakomma. Emellertid, om ock på den tiden något skäl fanns att öfverse med ett oskick, som dä ännu icke hunnit taga någon utsträckning, så är detta icke längre fallet nu. Förhållandena hafva, sedan 20 år tillbaka betydligt förändrats; handeln och rörelsen ha gjort framsteg som då ej kunde anas; tullverkets inkomster hafva flerdubblats; sundare national-ekonomiska äsigter lia gjort sig gällande, men denna förordning, hvarom jag här talar, har undgått inflytelsen af de inträffade förändringarna och industriidkaren och köpmannen har derpå, fått lida, icke mindre genom den betydliga tribut h.an tvingats erlägga till några fä, redan förut väl lönade, tjenstemän, än äfven genom de trakasserier och obehag hvartill den gamla förordningen gifvit anledning.
Hvad åter inrättandet af flera lånekontor, genast oell ulan afseende derpå om privatbankerna upphöra eller icke, angår; får Utskottet anföra, att som det, enligt Utskottets öfvertygelse, hvarken vore lämpligt eller behöfligt, att förlägga afdelnings-kontor utaf riks-banken i de städer, hvarest privat-banker äro inrättade eiler hafva filial-kontor, samt invånarne i de provinser, uti hvilka privat-banker icke finnas, äro i tillfälle att antingen hos banken eller redan varande låne-kontor undfå lånebiträden i en eller annan väg; så och med hufvudsakligen fästadt afseende dera, att låne-kontor, hvilka omfatta ett mindre distrikt af t. ex. ett större eller tvänne mindre län, icke skulle kunna använda så stort kapital, att ränteinkomsten deraf motsvarade förvaltningskostnaderna; helst åt styrelsens organisation vid ett sådant kontor svårligen kan gifvas den enkelhet i form, som för privat-bankernas filial-kontor är iakttagen; får Utskottet 55:o afstyrka bifall till de väckta motionerna om inrättande af liera låne-kontor. Belåning af Aktier och Publika papper. Den för ifrågavarande belåning afsatta fond, enligt § 210, uppgående till 500,000 r:dr, har väl under den sedan nästlidne riksdag förflutna tid ej varit till fulla beloppet anlitad; men enär öfverskottet, i händelse behof deraf göres, kan, på sätt Utskottet i 7:de punkten här ofvan föreslagit, till annan lånerörelse förflyttas, hemställer Utskottet, 56:o att ej mindre fondens belopp, än äfven föreskrifterna, angående densammas fördelning på de serskilda diskontkontoren , måtte oförändrade varda bibehållna. Enligt 211 § i Banko-reglementet, må såsom Hgpothek antagas och belånas: 1:o till högst nittio procent af kapitalbeloppet:
Läran om naturens förfall var henne en lögn, då hon såg naturens skönhet; föreställningen om en i grunden förderfvad menniskonatur förekom henne lika ovärdig som farlig, och Hermione betraktade som en frukt af denna lära den grufliga disharmoni, den brist på sjelfbeherskning, det åt ytterligheter hemfallna, åt fanatism och alla slags lidelser öfverlemnade lif, hvaraf den kristna kyrkan och dess medlemmar framvisade så talrika bilder – skärande motsatser till de lugna, harmoniska gestalter af förädlad mensklighet, som den helleniska filosofien hade danat, och på hvilka Julianus var ett så herrligt exempel. Men den Kristus, om hvilken Theodoros predikade för Hermione, var ju en helt annan än den ande, som uttalade sig i Kristianernas lif, åskådningssätt och inbördes strider. Han var ju det skönaste och fullkomligaste väsen i menniskogestalt. Hans lära var ju den enklaste och likväl sublimaste, som en menniskas läppar uttalat. Hans gudamensklighet förekom ju äfven Hermione som en förnuftsnödvändighet, och det budskap, han förkunnat, det kall, han med sin död fullbordat, som det högsta bevis af gudomlig vishet och kärlek. Hvad skulle hon då tro, hvad skulle hon då göra? Umgänget med Theodoros hade utsått tvekan i hennes själ. Hon kände det djupt i detta ögonblick, sedan bönens hänförelse försvunnit. Hon lutade pannan i sin hand och tänkte på sin fader, på hans gråsprängda lockar, på den strid, der han kämpade i första ledet. Skulle Krysanteus’ dotter kunna svika honom? Denna fråga förskräckte henne, då hon framställde den till sig sjelf. Skulle hon då undfly umgänget med Theodoros? Nej, detta innebure ett erkännande, att hon vore den svagare, det vore ju ett brott mot sanningen, som bjuder att lyssna till hvarje skäl och behjerta dem, som icke kunna vederläggas. Men hon beslöt att nästa gång vara bättre rustad till försvar. Desto klarare skulle då sanningen framträda ur de motsatta meningarnes strid. Hermione skulle åhöra sin faders föreläsningar och väpna sig med alla de skäl, som den snillrike kejsaren nedlagt i sin nyligen fullbordade skrift emot den kristna läran.
S:mt till 8 Uppbörds Commissariers aflönande här i Staden; så vore det betänkeligt att samtycka till någon förhöjning på samma faststälta summa, heldst den ändå nogsamt besvärade de Publique medlen emot förra tider, då Stockholms Stad lika io8« Den xi Juli. lika med de öfriga Städerna i Riket af egna medel bestått, hvad till Uppbördens indrifvande för Kronan har erfordrats. Sluteligen hafva Vårt Kaminar-Collegium och Stats-Contoir yttrat dess tanka vara, att ej något öfver de redan faststalda 1,600 Dal. S:mt af Kronans medel genom flera proCents bestående af Uppbörden måtte beviljas , utan i fall någon tillökning skulle pröfvas nödig, i anseende till närvarande bevilIningssätt, och deraf hörande mera besvär, hafva de förment att sådant af Stadsens enskilta medel kunde bestås och godtgöra*. Detta allt förmäla Riksens Ständer sig hafva uti ett noga öfvervägande tagit; och hvad först angår qvasstio an eller om Uppbörds-Commissarierne här i Stockholm till någon förbättring i lönen äro berättigade, af Magistratens härom gjorda omständeliga förmälan inhämtat, att de med den nu för tiden dem anslagne ringa proCenten ogörligen kunna hafva nödtorftigt uppehälle, der dock för Kronans derunder beroende höga tjenst och säkerhet ganska nödigt är, att de med så tillräckeligt underhåll blifva hugnade, att de, i brist deraf, icke nödsakas Kronans medel att tillgripa, hvarföre och i betraktande deraf Riksens Ständer ej sett sig kunna undgå, att dem en billig tillökning i lönen anslå och tillerkänna. Och hvad sedan beträffar, huruvida det, som dem uti tillökning kommer att bestås, må af Stadsens enskilta medel komma att förnöjas eller ej? Så alldenstund Riksens Ständer redan vid 1734 års Riksdag förklarat att . Stock* Den 11 Juli. Stockholms
Maj:t under den 9 April förlidet år, uppå Riksens Ständers underdåniga anhållan , i Nåder anbéfallt Dess y.u B andes* i©g. aio. och Den 7 Juli. och Rikets Kammar-Collegium, att anställa be* horig undersökning örn förhållandet med detta Hemman, samt, i händelse innehafvaren ej uppfyllt de honom åliggande . förbindelser , dermed sedermera efter lag och beskaffenheten förfara, och vid nästa Lagtima Riksdag till Riksens Ständer afgifva omständelig berättelse om förhållandet; och har, med underdånig anledning häraf, Kongl. Kammar-Collegium, uti skrifvelse den g sisth October, anmodat Konungens Befallningshafvande föranstalta om Laga Syn och undersökning af Domare och Nämd i KronoLullmägtiges och innehafvarens närvaro , till utrönande huruvida innehafvaren sina skyldigheter, så i anseende till hemmanets byggnad och häfd, som får-afvelns underhållande, fullgjort, derom ock Syne-Rätten borde sig utlåta ; hvarföre Konungens välbemälte Befallningshafvande begärt att Herr Lagmannen ville denna syn och undersökning , så fort ske kan , utsätta och företaga och Undersöknings Prolocollet sedermera insända. Till följe häraf och då Herr Lagmannen Sylvander i Nåder blifvit förordnad att förestå Landsliöfdingetjensten i Hallands Län , och han således till undertecknad extra Domare aflemnat förrberörde skrifvelse, blef, efter förut skedd anmälan lios Konungens Befallningshafvande örn. terminen, på stället syn och besigtning å förrberörde lägenhet företagen, och efter det Ting och Tingsfred blifvit l\st, inställde sig innehafvare!! af hemmanet, Bruks-Patronen Välborne Jierr Anders von Wahrendorff, samt i egenskap - Den 7 Juli. skap af Krono Fulimägtig, enligt förorclnandé äf den 16 häStl. Juli, Kronö-Befallningsmannert Herr Assessoreri Nils Lundeqvist.
Sin plägsed trogen, att lika litet försumma nöjen som statsangelägenheter, besökte konungen en korrt stund maskeraden på Bollhuset, natten innan han med sitt och drottningens hof flyttade öfver sommaren till Ekolsund, dit han äfven inbjudit hertigarne sina bröder samt åtskilliga personer af begge könen, tillhörande hans vanliga sällskapskrets. – «Jag vet hvem ni är, vackra mask!« – hviskade en annan till Gustaf; och det var också icke svårt. Hans röda klackar, den honom egna svängningen på klacken och halfmasken, som lemnade undra delen af ansigtet bart, voro bekanta igenkänningstecken på hjelten i svenska nöjenas praktstycke. Så mycket mer förundrade det honom, då masken tillade: «ni är läkare.« – «Läkare! hvem? jag?« – utbrast konungen, något stött af misstaget; ty monark är alltid monark och vill gerna, att lejonmanen skall anas till och med under förklädnadens åsnehud. – Ni irrar er, föga skarpsynte mask!« – «Åh, nej! jag irrar mig alldeles icke, och det var just ni, som gick i land med en af de svåraste och beundransvärdaste kurer den 19 Augusti i fjol« – fortfor masken. Detta fina smicker, som angenämt kittlade Gustafs egenkärlek, och hvilket uttalades med en röst, som påtagligen åsyftade att röja det incognito, masken hycklade, förfelade ej heller sin verkan. Konungen svängde sig på klacken, klappade sakta händerna, småskrattade och svarade: – «Aha, vackra mask! nu drager jag mig till minnes både er person och den händelse, hvarpå ni syftar. Det var just ni, som då var apotekare 7.« – «Räkningarna äro väl längesedan betalte och med en frikostighet, gränsande till öfverflöd; men när tiggaren får ost – säger ordspråket – så begär han den stekt. Med mig förhåller det sig på samma sätt. Och om jag dristade till den store Eskulap framställa en bön .« – «Låt höra.« – «Den ringaste farmacevt plägar erhålla tillstånd att pryda ett fält i sitt vapen med Eskulaps staf:
Också är säkert, att man efter läsningen af blotta recensionen, som stämplade Manderfeldt till en medelmåttig, okunnig, skrytande charlatan, och hans bok till ”en tom och oredig deklamation”, visserligen ännu kan tveka om den fulla rättmätigheten af Thorilds försvar; men att man icke längre gör det, sedan man äfven lärt känna sjelfva boken, och i allmänhet hvad dess författare skrifvit. Man skall då upptäcka, att mannen – hurudan han än må ha varit föröfrigt 12 – väl ingalunda besatt all den ”storhet”, hvartill han af sin försvarare upphöjes, men dock var en person af både hufvud och talang; som hade, under 1770-talet, genom sina på Riddarhuset hållna ”Tal öfver Konung Gustaf III:s Kröning” och ”öfver den 21 Augusti 1772”, äfvensom derefter genom sitt ”Äreminne öfver Johan Banér”, med skäl intagit det rum ibland Sveriges oratoriska prosatörer, att Thorild kunde säga utan öfverdrift: ”Då jag ännu icke kände Vitterhetens namn, var denne auktor redan en af de största Talarne i mitt fädernesland; i min ungdoms första gryende dag lärde jag att anse ”Äreminnet öfver Banér” för ett mästerstycke”. I korthet: detta Äreminne, tryckt 1776 eller samma år som ”Äreminnet öfver Stjernhjelm” af Gagnerus, är mindre svassande och mera historiskt än det sistnämnda, och var länge det bästa inhemska försöket i det då så älskade slag af Eloge, som hade sitt högsta fransyska mönster i Thomas och omsider fick sitt högsta svenska i Lehnberg; de föregående Talen åter utmärka sig genom en ännu eldigare liflighet. Att denne författares skrifart öfverhufvud röjer en stark benägenhet för ”deklamation”, är sannt; likaså, att hans deklamatoriska utfarter ofta förråda en icke nog ren och säker smak; men äfvenledes, att det, som hos honom sålunda utsväfvar, dock (vanligtvis) är – verkliga tankar.
voro ättlingar af skdana skogens fångar. De gingo ofta ned till de bebygda odlade dalarna, ty de fruktade ej mer att återföras i den träldom, hvarur deras fäder flytt, men Iielst hade de sina vägar inne i skogsdunklet. Skyttens namn var Tönne. Hans .egentliga yrke var att utföra rödjningsarbeten, men han förstod sig ock p % andra ting. Han samlade töre, kokade tjära, torkade fnöske och gick ofta på jakt. Hon, som dansade, hette Jofrid. Hennes fader var kolare. Bon band kvastar; plockade enbär och bryggde ö1 af den hvitblommiga porsen. De vor0 båda mycket fattiga. Förut hade de aldrig mötts i den stora skogen, .men nu tyckte de, att alla skogens vägar slingrade sig till ett nätj i hvilket de.lupo fram och åter ocli omöjligen kunde .. undgå hvarandra. Aldrig visste de. nu välja en stig, på .hvilken .de ej möttes. Tönne liade en gång haft en stor sorg. Han liade länge ' bott med sin mor i en usel risliydda, men så snart lian blef vuxen, fattade lian den planen att bygga lienne en varm stuga. Under alla fristunder gick lian ut på skogshygge, fällde timmerträd och högg dem i afpassade stycken. Sedan gömde han det hopade timret under mossa och kvistar i de mörkaste klyftor. Det var lians mening, att lians mor ej skulle veta något af allt detta arbete, förrän lian ' var färdig a t t resa stugan. Men hans mor dog, innan han f8tt visa lienne, hvad lian samlat, innan han hunnit att säga henne hvad han velat göra. Han, soin liade arbetat ined samma nit, som David, Israels kung, då lian samlade skatter för Guds tempel, sörjde öfvermåttan bittert häröfver. Han förlorade all lust för nybygget. För honom var riskojan god nog, fast föga bättre an ett djur i sin håla hade lian det i sitt hem. Då nii lian, som hittills alltid sinugif omkring eiisain, fick lust a t t söka Jofrids sällskap, betydde detta helt visst, att han gärna velat Iiafva henne till käresta och brud.
Vid sådant förhållande har Utskottet jemväl trott det vara lämpligast att, om egendom afträdes till borgenärer sedan inteckning deri är sökt, ansökningen Lag-Utskottets Betänkande, N:0 Sj. slutligen pröfvas af den rätt, till hvilken den från början hört. Att bestämma inteckningens verkan i fråga om förmånsrätt, tillkommer deremot konkursdomstolen; och enär härigenom den olägenhet äfvenledes förebygges, som eljest skulle kunna inträffa, att inleckningsansökningen, om konkursen af en elier annan orsak komme att förfalla, blefve aldeles opröfvad, derest den icke ånyo gjordes anhängig vid samma domstol, som förut behandlat densamma, har Utskottet i 14 § af sitt förslag infört en härmed öfverensstämmande föreskrift. 18 § af Utskottets förslag innefattar stadgande för ett fall, hvarom uttrycklig föreskrift för närvarande saknas. Då en gäldenär eller den, som utgifvit en skuldsedel, hvilken blifvit intecknad i hans fastighet, sedermera sålt fastigheten och köparen åtagit sig intecknade gälden, uppstår ovilkorligen den fråga: är skuldebrefvets utgifvare derigenom befriad från personlig ansvarighet för samma gäld eller, med andra ord, har fordringsegaren dymedelst lörlorat sin rätt emot den förre? Denna fråga har på olika sätt blifvit besvarad. Någon stridighet har dock ej kunnat förekomma i den händelse, att skuldens öfvertagande skett på grund af en öfverenskommelse, hvari borgenären ej tagit del. Men i det fall, att köparen af fastigheten utfärdat sin förbindelse å skulden till inteckningshafvaren, utan att likväl denne återställt intecknade skuldbrefvet, hafva skiljaktiga åsigter i omförmäldta hänseende varit rådande.
Jag vet icke hvad Bevilln.Utsk. i första och Ständerne i sista handen komma att i delta fall besluta, men jag är öfvertygad att, derest Ständerne borttaga det, sedan Stångjernhanteringens första upkomst i landet, existerade förbudet mot export af malm och tackjern, så kommer åtminstone till en början en sä hög utförseltull att bestämmas, att förhållandet blifver nära nog enahanda med ett förbud. Jag tager mig alltså friheten tillstyrka att R. o. Ad. behagade bifalla betänk, i nu förevarande del. Gr. Hamilton, Henning Ludv. Hugo: Efter den utredning af ämnet, som den siste talaren gjort, bar jag högst obetydligt alt tillägga; och reservanterne hafva dessutom gifvit ett godt föredöme på korthet, som jag skall söka begagna. Då dessa reservanter yrkat förhöjning i tionden af tackjern, så synes klart ådagalagdt att tackjernstillverkningen befinnes i ett ovanligt bättre förhållande än vid den tidpunkt, då tionde-skatten af Ständerne förminskades. För min del tror jag dock icke förhållandet vara sådant. Det är visserligen sannt, att stångjernsexporlen under de sednare åren kunnat ske till något högre priser än då, likväl icke till något serdeles deröfver stigande. Dessutom har den förändring inträffat, att, dä man före de högst missgynnande konjunkturerne, kunde till stor mängd exportera de gröfre sorterne, som användas i åtskilliga fabriker och dylikt, till goda priser, så mäste man, för att kunna finna afsättning, smida jernet i dimensioner, som väl gifva högre pris, men vida mindre behållning. I det nära samband hvaruti tackjernstillverkningen står till stångjernstillverkningen synes således icke af den bättre konjunkturen för den sednare, en bestämd slutsats kunna dragas, att den förra eller tackjernstillverkningen befinner sig i bättre belägenhet är förut. Hvad serskildt tillverkningen af tackjern beträffar, så är den, till följd af åtskilliga omständigheter mindre lönande. Den siste talaren har fästat upmärksamheten på kolprisens stigande, en stegring, som ouphörligen tyvärr måste fortgå.
; Det händer nu ej sällan, alt för ett ringa snattei ibrott ,'£ — exempelvis tillgrepp af 1 sk:s värde, — kronobetjening: n och fjerdingsmän sättas i rörelse, kronoskjuts uppbådas, dea <5 misstänkte föres i häkte och blir ofta qvarsittande i 3:nö veckors tid, allt på Kronans bekostnad, innan domare oeb i nämnd hinna sammankallas till urtima ting. Fånge och gevaldiger inställas vid ransakningstillfället — kanske för att, i anseende till någon formalitet i rättegången, återresa, och fången får sitta qvar ännu 3:ne veckor 1 häktet, innan han ånyo inställes. Derjemte föregår ett flitigt brefbärande i bygden af vederbör. kronobrefbär:s-skyldige. Och slutligen blir resultatet högst, att förbrytaren pliktfälles till sk. och dömines att enskildt skriftas. Då häktande för mindre brott icke är bestämdt i lag föreskrifvet, utan åtgörandet i denna del i viss mån beror på administrationsoch åklagarc—makteliy' ' vågar jag föreslå till minskning i de utgifter, hvarföre Stäts-' Utsk. nu föreslagit ett ytterligare anslag af 100,000 r:dr att ö H. 84 6(>6 Den i5 M a j f. m. uppföras på stat, ilet R. St. hos K. M. i lind. anhålla, att K. M ville förständiga Dess Bef:h:de, att sjelfve icke l>ef;«lla ej heller tillåta underlydande åklagare att hädanefter, utan då det för allmänna säkerheten kan fordras, i häkte inmana förbrytare, som begått mindre brott, såsom snatteri och dylikt, utan dem blott vid rättens i orten derefter först infallande sammanträde inställa, till undergående af ransakning.
Stats-Verkets inkomster skulle, enligt nya förslaget, inflyta en manad sednare än nu, och till Usta qvartalets utbetalningar kunde intet af vinter-upp - Stals-, Bavilln.- samt Allm. Beiv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 52. 5 börden användas, hvarigenom Stats-Contorets behof att från Riksgälds-Contoret i början af Mars reqvirera penningar skulle ökas. Indelte låntagare, som redan nu vänta länge på sina löne-inkomster, skulle än vidare få vänta minst en månad, eller ock skulle Stats-Verket få vidkännas en ny utgift för deras godtgörande. Huru man ser saken, så blir nyttan af det nya förslaget ingen, men olägenheterna betydliga, hvarföre jag afstyrker det, såsom endast en utväg att än ytterligare bereda anstånd med skatternas utgörande in på det nya skatte-året. Snarare vore skäl att taga i närmare betraktande, huruvida uppbörden skulle kunna fördelas på tvänne terminer under det löpande skatte-året, på det icke så mycket penningar på en gång måtte dragas utur allmänna rörelsen. Af samma stats-utskylder, hvilka uti Sfats-Utskottets Utlåtande, N:o 33, äro beräknade till 9,759,430 R:dr och sannolikt med Revillningen uppgå till 11,800,000 R:dr, äro: Tull-medlen 3,400,000, Post-medlen 575,000, ChartseSigillatre-medlen 500,000, Restantierne sedan förra åren 155,000, Bötes-medel 40.000, Krutoch Salpeter-försäljnings-medel 95,000, Bakoch Lots-medel 73.000, ersättningar 50,000, Observations-medel 10,000, Extra medel och uppbörd 12,000, Intresse-medel 3,300 R:dr, successive inflytande under årets lopp; Silfver-tionde.
Med denljufwaste förnöjelse ser jag ännu en som derwid utgjorde Själen, och som lifligare än jag pä blotta beskrifning kunnat fatta, lärer sig detsamma päminna. Jag fick et arf efter min Far, tilräckligt för at göra mig lycklig : det war tänkesätt och tänsta för äran. Ej sädane tänkesätt som kunna förbytas, bortskymmas, fördunklas eller uphöjas af en stjernas bländande glans, eller som af ensidiga afsigter någonsin stall kunna undergå förändring. Om wi ej äga öfrige privilegier, böra ätminstone wi med styrka och ständaktigbet förswara osi emot, samt söka hindra allt som kan göra inkräktningar vä den granlaga och ömtäliga ärans bana Jag är derföre öfwertygad at wära Medständer äfwen detta Riksmöte snart stola ibland Ridderstapet och Adeln igenkänna samma adla och fasta caract^re, som städse grundade det äldriga Swerges sjelfbeständ, magt och anseende. Häres - 254 Den 15 Julik. Härefter ropades allmänt om proposition. Herr Grefwen och Landtmarskalk en: Uppä förra delen af Herr Näs>lm-in8 den - Junti gjorda motion, kan jag fä mpcket mindre gora någon proposition, som Herr t Lllim-m fjelsi dag medgifwit, at en undersökning om Zunbetsmäns förhållande, i sin iverkställighet innefattar en physiff omöjlighet. Hwad den andra delen, eller redowisningen för de allmänna medlen beträffar är den med rättwisa och billighet öfwereSstämmande, och deruppå bäde kan och will jag göra proposition; och dä Herr v-Ujman sjelf gifwit anledning, at mälet sunde til Stats - Utffottet remitteras, fär jag nu fräga om Högloft.