Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition, N.o 9. lopp; uti hvilket yttrande, så vidt det riirer befrielse från erläggande af mantalskolen, Åhls socknemän jemväl instämt, under tillkännagifven önskan att fortfarande få afbörda sig räntekolen på hittills vanligt sätt; hvaremot Wika, Sundborns, Svärdsjö, Bjursås, Gagnefs, utom Mockfjerds kapell, Tuna, med undantag af ofvanuppräknade delar och byar deraf, samt Husby socknemän förklarat sig framgent vilja vid Stora Kopparberget in natura leverera deras både ränteoch mantalskol; och hafva kommitterade, jemte tillstyrkande af den utaf en del skattskyldige sökta befrielse från den dem nu åliggande natura-prsestation af skattekolen, i underdåninghet upplyst, att, i händelse af bifall härtill, bergslaget skulle, utaf de hittills in natura uppburne hemmansränte-, konst-, statsoch mantalskolen, tillsammans 33,352 y stigar, gå i mistning af 15,934 Andels stigar, och sålunda för framtiden endast bibehållas vid 17,418 f stigar, ett belopp desto mera otillräckligt, som, derest koppartillverkningen skulle förblifva vid hvad den år 1843 utgjort eller ungefärligen 2,500 skeppund utaf de skattlagda grufvornas malm och 500 skeppund genom slaggbruk, härtill, efter uppgjord beräkning, skulle åtgå 52,500 stigar; i följd hvaraf det, utöfver förenämnda belopp, som framgent blefve att påräkna, ytterligare erfordrades ett kol-qvantum af omkring 35,081 j stigar, sorn genom köp måste anskaffas. Proposition, N:o 9. 33 tunnor; år 1841, 24,28 tunnor; 1842, 22,oe tunnor, och 1843, 21,34 tunnor; att, enligt hvad bergslagets depulerade uppgifvit, utaf de förläningar och förmåner, som bergslaget af ålder innehaft, men hvilka genom Kongl.
Den 5 April. 13 Dertill nödgad af tjensteåligganden, får jag inför H. II. o. Ad. härmed äran afsäga mig förtroendet att vara ledamot af Riddarh.- Utsk.; anhållande^ derjemte vördsammeligen att Höglotl. Ståndet behagade tillåta mig fortfarande få vidblifva min Riksdagsmanna-rält. Efter härlill af R. o. Ad. lemnadt bifall, och med tillkännagifvande alt Frih. Lagerfelt, Israel Carl Adam, såsom ledamot af Const.Ulsk., och Hr Mannerskantz, Carl Axel, såsom ledamot af BankoUlsk., begärt och erhållit den förre ytterligare ledighet från denna dag till d. 20 dennes samt den sednare 14 dagars' ledighet från d. 8 dennes, anmodade Hr Gr. o. Landtm., Hrr Elektorer, att sammanträda lill val af en ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. efter Gr. Wrangel, en ledamot i Riddarh.Utsk., efter Frih. Stackelberg, en ledamot att inträda i Coust.Utsk. under Frih. Lagerfelts och en ledamot att inträda i BankoUlsk. under Hr Mannerskantz’s tjenstledighet, samt en ledamot att i st. f. Hr Adelborg inträda i Särskildta Utsk. under Frih. Raabs frånvaro. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att enl. R. St:rs derom fattade beslut, Talmännen i går upvaktat H. M. Konungen för att underdånigst anhålla om utsättande af dag för aflemnandet genom en Deputation af R. Sl:rs skrifvelse med anledn. af H. K. II. Hertigens af Södermanland dödliga frånfälle, samt ali K. M. dervid täckts befalla Talmännen meddela sina resp. Stånd, att K. M. som med liflig tacksamhet erfarit detta nya bevis af R. Stms tillgifvenhet och varma deltagande i Konungahusets ömma förlust, likväl, med afseende på de alltför smärtsamma erinringar af såväl den sednast lidna som äldre förluster, hvilka ett mera offentligt öfverlemnande af R.
Deraf torde följa, att de stadganden i samma ämne, som förekomma i Skogsstyrelsens förslag icke komma att ingå i den Skogs-ordning, som kan blifva af Kongl. Majt i nåder utfärdad, äfvensom att de polisföreskrifter, hvilka icke lämpligen kunnat få sin plats i den allmänna strafflagen, men icke desto mindre må Sammans. Stats-, Lagsamt Allm. Bes v.- ock Ekon.- Utsk. Betänkande N:o 50. 63 vata för upprätthållande af vederbörlig ordning vid hushållningen med Statens skogar, nödvändiga, varda till straffbestämmelserna lämpade efter de i allmänna lagen intagna, dermed jemförliga stadganden. Utskottet, som på dessa skäl och enär 8 kapitlet af Skogs-styrelsens förslag, innefattande ansvarsbestämmelserna för åverkan, i väsendtlig mån afviker från innehållet af strafflagförslaget, ansett att nämnda del af det ifrågavarande författningsförslaget, icke numera kan komma i fråga att af Kongl. Majit såsom lag antagas, skulle icke finna erforderligt, att Rikets Ständer i denna fråga, som kan anses vara till sina hufvndsakliga grunder afgjord i och med strafflagförslaget, fattade något särskildt beslut, om icke sådant till en viss del påkallades af Erik Anderssons ofvanberörda motion. Erik Andersson har nemligen i densamma anfört, hurusom det i åtskilliga orter af riket, särdeles inom Westmanlands län, skulle hafva visat sig, att åboar, indelningshafvare, arrendatorer å Kronans hemman eller boställen af alla slag, deri äfven inberäknade prestboställen, sedan de låtit indela skogarne till trakthuggning, för att åtkomma den högsta möjliga vinst användt större delen af den i de årliga trakthuggningsparkerna befintliga skog dels till afförsel från desamma till egna närbelägna hemman och gårdar, dels ock understundom till afsalu; och ehuru detta icke stöde tillsammans med föreskrifterna i Skogs-ordningen, så hade dock genom en och annan anställd rättegång visat sig, att arrendator, som föryttrat eller aflört skog från Kronans hemman, vunnit befrielse från så väl böter, som ersättningsskyldighet.
Den fäderneärfda advokat-energien, den lifliga inbillningskraften hjälpte Almqvist att bli så grundligt karakterslös, som han visade sig vid hvarje tillfälle, då det gällde att bära ansvar för sina handlingar. Sålunda bortresonerade han afsiktligheten i Det går an; sålunda försvarade han sitt myckna slarf som rektor med att framhålla sin förmåga att göra skilda saker på en gång! Sålunda intalade han sig, att han kunde prästvigas och emottaga prästerlig befordran, ehuru han var en utpräglad fritänkare, och han lugnade sitt samvete med samma jesuitiska skäl, som i våra dagar brukas, att kyrkan är Guds egendom och icke prelaturens, samt att man således, som Almqvist, kan lofva att obrottsligt och utan reservation lära den ortodoxa läran, men i hjärtat bestrida den. Och slutligen blir detta Almqvists omformande af verkligheten den enda möjliga förklaringen till den slutliga tragedien. Oaktadt enkla och måttliga lefnadsvanor, saknade Almqvist all hand med penningaffärer. Hans ekonomiska ställning blef, trots hans eget oerhörda arbete, trots hans vänners, särskildt L. J. Hiertas, och hans brors, sedermera generaldirektör Almqvists bemödanden att hjälpa honom, allt mera förtviflad, och den fasta, väl lönade plats, som kunnat rädda honom – den fanns icke för »samhällsomstörtaren» i det samhälle, han tillhörde. Hans natur kände det ekonomiska trycket som en outsäglig pina, han kände också djupt dess demoraliserande inflytande. Redan några år innan slutet kom, yttrade han en gång till min ofvan anförde sagesman: »Penningen är en helvetets makt. Jag har nyligen haft två tusen kronor i min hand, dem jag skulle utbetala till min bror på Antuna. Man kommer från Stockholm till Antuna på tre timmar. Men jag har behöft tre dagar för att resa den vägen och lämna ifrån mig penningarne, som just var den summa, med hvilken jag nu varit hjälpt». Mer än en gång har helt visst den olycklige känt liknande frestelser.
Ö sora ej synes berättigad. En sådan vigsel skulle nemligen aldrig kunna blifva en kristligt religiös akt, huru man än förändrade vigselformuläret: den blefve alltid en civil handling, en borgerlig embetsåtgärd, och i sådant fall torde ej finnas något skäl, hvarför presterskapet snarare än en civil myndighet borde dermed belastas. Slutligen anser sig Utskottet böra tillkännagifva, att det icke undgått Utskottets uppmärksamhet, det förslaget icke innehåller några bestämmelser, huru förfaras bör vid skilnad i ifrågavarande äktenskap, hvaraf synes följa, att de i allmän lag för sådana fall gifna föreskrifter jemväl här böra iakttagas. Men om ock några af dessa föreskrifter, såsom i fråga örn varning för oenighet i äktenskap och skiljobrefs utfärdaude af Svenskt domkapitel, må för ifrågavarande fall synas mindre egentliga, så förefinnes dock samma oegentlighet i afseende å de äktenskap, hvarom förmäles i den af Riket sednast församlade Ständer beslutade och af Kongl. Maj:t den 23 Oktober 1860 utfärdade Förordning angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning. Och Utskottet har ansett konseqvensen i lagstiftningen fordra att de förändrade stadganden, som må finnas för omförmälde fall nödiga, icke annorlunda än i ett sammanhang meddelas. Till en sådan vidsträcktare omarbetning af ifrågavarande lagstiftning saknar dock Utskottet för närvarande grundlagsenlig anledning; och får Utskottet, på grund af hvad nu blifvit anfördt, vördsamt tillstyrka bifall till Kongl. \laj:ts ifrågavarande Proposition. Stockholm den 5 December 1862. Reservationer: Af Herr Biskopen, Doktor Bring: »Mot Höglofl. Lag-Utskottets beslut att hos Rikets Ständer till antagande förorda den genom nådig Proposition föreslagna författningen »angående giftermål mellan kristen och mosaisk trosbekännare» måste jag af följande skäl mig reservera. Den föreslagna författningen står, såsom hvar och en ser, i strid mot de grundsatser, på hvilka hela vår hittills bestående samhällsordning hvilar, men vill icke desto mindre behålla denna samhällsordning orubbad och dermed förenas.
Och Matti flög skrattande upp och tog den gamle knarren om halsen och drog med samma Karl intill sig och de togo hvarandra i famn alla tre, och gubben snappade och såg lycklig ut och de unga voro så glada att de inte visste sin råd, skrattade och nickade åt mig. ”Ingenören,” började gubben, men afbröts af mig. ”Men herre Gud, menniskor, ni ska’ väl inte fortfara med att titulera hvarandra!” Och så kom Karl och frågade om han skulle säga pappa eller farbror. ”Naturligtvis pappa, annars skall du ju byta om benämning ännu en gång.” Och så var allting på det klara. Pappa slapp ut på kontoret igen och de unga kommo omkring mig. De kramade mina händer, de smekte och klappade mig. Det är sanning att mitt gamla hjerta blef mjukt som vax, och jag tyckte att mina två barn voro de vackraste barn i verlden, och Karl var min rare pojke, antingen han så gått till flickor eller ej. Och jag frågade dem om det nu inte var skönt att slippa springa omkring i vråarne som tjufvar och bedragare. Och de jublade omkring mig och de tackade mig och Hilda gladdes med oss andra. Åh, herre Gud! vi voro så fånigt lyckliga allihop. Och alla qvinfolksstämningar och all skepticism hade rukit så långt att jag inte kände skymten af det. Och det fans ingenting annat qvar än en stor sund glädje öfver att det fans ett nytt och lyckligt menniskopar till i verden, att de funnit hvarandra och att de voro så hjertegoda emot mig – gamla skrof, som inte har rätt till annan tillgifvenhet än den jag kan snylta mig till, och som ändå alltid får så mycket mer än jag förtjenar. ”Och jag, som trodde att jag nu skulle bli så fattig och mista Matti alldeles! — Detta är ju en ren vinst: jag får två i stället för en.” Vi skrattade åt det, derför att vi voro så glada, och derför att vi kände oss så rika och varma och så omfamnade vi hvarandra igen. ”Kära Ernst,” säger Karl, och han kan säga det så vackert. Och jag håller af honom. Skall man inte vara glad när solen skiner och hjertat lefver! Och så skulle de ut och tala om det för Anna. Hilda, de och jag.
Vår exportrörelse skulle derigenom oundvikligen till en viss grad blifva hämmad; men å andra sidan vore importörerna redan före utbrottet af de Europeiska rörelserna, engagerade i varu-införskrifningar, betydligare än vanligt, i följd af närmast föreg:de tids gynsamma konjunkturer. Dessa måste honoreras; och derigenom upkom ganska naturligt det missförhållande emellan import och export, som i samma mån det minskade vexel-tillgången, nödvändigt skulle öka silfver-utvexlingen från Banken. Hr Akerman har, vid utredandet af frågan om utrikes handelns verkan på Bankens ställning, fästat sig dervid, att under sednare åren införseln af kolonialvaror och synnerligast af kaffé så betydligt tilltagit. Härvid anser jag mig böra erinra, först och främst, att, ehuru den synliga importen nu kan visa sig betydligt större än för ett par tiotal år sedan, jemförelsen i denna del dock icke kan blifva tillförlitlig, enär under den äldre tiden obestridligen större qvantiteter inkommo på olaglig väg och följaktligen icke äro i de offentliggjorda import-sammandragen synliga. För det andra vill jag fästa upmärksamheten derpå, att kolonial-varor i allmänhet och förnämligast kaffe under sednare lid betydligt fallit i pris. Följaktligen och då man således med ett mindre kapital kan kommendera en vida större varu-qvantitet än förr, kan jemförelsen imellan införsels-qvantiteterne icke vara fullt bevisande hvad dermed afses att bevisa. Jag har redan förut antydt, att om man, vid en handelskris, lemnar rörelsen åt sin egen fria utveckling, så skall förhållandet jemna sig sjelf. Jag är nog lycklig, att kunna åberopa förhållanden, som ådagalägga att äfven 1848 och 1849 årens ogynsamma konjunktur nu följes af en påtaglig' reaktion. 1850 års import har, som bekant är, varit underlägsen de nästföregående årens, och verkan deraf på vexeltillgången har icke kunnat uteblifva.
Då tillika icke blott dessa räknesätt, utan äfven nu gängse mynt i sedlar och koppar länge komma att bibehålla sig, måste oreda och osäkerhet uppkomma, som ingalunda godtgöres af den för bokförare vunna vigheten. Utan vinst eller förlust kunna smärre liqvider omöjligen verkställas. De nya kopparmynten motsvara icke något enda af nu allmänt gängse räknesätt — de innefatta deraf delar oell bråk. Dertill kommer äfven den olägenhet, att en del allmänt brukliga räknebenämningar, hvarefter en del varupriser för de dagliga behofven fixerat sig, t. ex. 6 sk., icke kunna liqvideras ulan med 3 af de nya kopparmynten, 18 sk. fordra 1 silfveroch 3:ne kopparmynt. Följden blir — utom villervallan — alt en större mängd kopparmynt måste sättas i omlopp, och att man nödgas för smärre liqvider ständigt medföra ett icke ringa antal dylikt mynt. Denna olägenhet ökas, när de små skiliingssedlarne försvinna ur rörelsen. Olägenheterna vid penninge-remisser hörer lill ett annat af denna fråga likväl Lill hufvudsaklig del beroende kapitel, jag menar det om småsedlarnes indragning. Men oaktadt alla dessa betänkligheter emot decimal-systemets införande, skulle jag likväl vikit för de theoretiske herrarnes önskan, om Utskottet trott sig kunna föreslå förändring i sjelfva myntenheten, i likhet med Baron Wredes vid 1840 års Riksdag väckta förslag. Den beprisade theorien och den lättnad och enkelhet i bokföring, man åsyftat, kunde, enligt detta förslag, vinnas utan någon våldsammare rubbning uti våra gamla räknesätt och förhållanden. Med en myntenhet, bestämd till 24 sk. rgs, neli fördelad i 100 styfver, hade 25 styfver motsvarat 6 sk. Man hade tillika kommit dalers-räkningen nära — lill och med tredjedelar hade gjort föga svårighet. Den ringa skillnaden emellan 96 och 100 styfver h. de, särdeles i mindre delar, icke vållat någon synnerlig vinst eller förlust. Med ett sådant system tror jag att begge partierna, som nu länka olika, skulle jemkat sina meningar tillsammans.
Ofverläggniugen ansågs härmed fulländad, hvarefter propos. till bifall å ifrågavar. punkt af Utsk;s utlät, framställdes och besvarades med ja. 26:te punkten, angule införande af den contraII, att, vid vissa handlingars char t er in g, bilag gnin "schartan afklippes i a ne delar, hvaraf den ena bilägges handlingen och den andra tjenar lill verificution öfver charteringens riktighet; 27;de punkten, ang:de bestämmande af de handlingar, hvilka böra underkastas särskild controll; 28;de punkten, angide controUen a charteringen af intecknade skuld ford ringsbevis samt fastebref; 29:de punkten, ang.-de a:ne af Utskottet alternativt framställde förslag till verkställande af nödig ansedd särskild controll; 30:de punkten, ang;de controll-jöreskrifter i afseende på de bouppteckningar, sorn in lern nas till Just.coll. och Förmyndarekammaren, samt de fastebref hvilka meddelas af Rådhusrätten i Stock - Den 15 Mars. 359 hulm; och 3 lista punkten, ang:de en ytterligare contrull a charteringen af testamenten och böterne för öfver trädelser af ch.- sigillförf att ningen. Hi folio •. Härefter företogs och bifölls elen nyss uppskjntne ofvan nämnde 23:dje punkten. Frih. Cederström: Emot de controller, som nu blifvit beslutade, får jag till prot. anmäla min reservation. Jag anser, att den enda controll, som kunnat leda till ändamålet, hade varit att skrifva alla handlingar på stämpladt papper, i st. f. biläggningschartor. Detta har blifvit underkäudt, och jag frisäger mig för följderna. Gr. Mörner: Ofverlygad om det onödiga af att närmare utveckla det ofullständiga i de föreslagna controllerna, har jag icke yttrat mig öfver den sednare delen af Utsk:s behandling utaf denna fråga, men får emot beslutet anmäla min reservation. 32:dra punkten, ang:de förändring af t och f mom. af '7 §■
Jag får dessutom fästa uppmärksamheten derpå, att R. o. Ad. icke beslutat annat än att begära uppskof för den händelsen, att StatsUtsk. skulle hinna att fatta beslut eller göra förslag i hufvudfrågan, men icke, såsom här står, ”alt med slutligt afgörande af bevillms-förordningens ifrågavar. 50 § må anstå, lill dess R. St. fattat sitt beslut, i anledn. af K. M:s nåd. propos. ang:de beskatlningsväsendets, samt uppbördsoch redogörelseverkets förenkling; dock att, i händelse hinder för fattande af ett sådant beslut skulle möta, vid nuvar. stadgande i nämnde § må komma att förblifva”. Om nu R. St. hade kommit att stadna vid detta beslut, så hade ingen skada skett, men man hade kommit till det mål, som Ilr Rosenblad åsyftat, i händelse icke det stora skatteförenklings-förslaget kommer till slutlig behandling här. Jag skulle således för min del tro, att R. o. Ad. bör vidblifva sitt förra beslut och i fall någon med mig sig förenar i detta afseende, så kommer jag alt yrka detsamma, men uppträder ingen och yrkar detta lika med mig, så vill jag icke i likhet med en föregående talare risquera att vid en blifvande votering blifva ensam af min åsigt. Hr von Hartmansdorff: Jag vill erinra mig, att jag instämde med Frih. Raab; då denna fråga första gången förevar under sakens dåvar:de skick. Men vid nuvar. förhållande, och dä riksdagen är nära sitt slut, så anhåller jag alt Ståndet måtte antaga inbjudningen, på sätt jag förut föreslagit. Uppå härefter framställd propos. bifölls Utsk:s i denna punkt lis Den 17 Juni. lill R. o. Ad. gjorda hemställan, att med frånträdande af sitt förut fattade beslut, instämma i de öfriga Ståndens mening. Tide punkten, ang:de R. St:s undenl. skrifvelse till Ii'. M., i frii ga om Bevilln.-Stad gans utfärdande. R. o. Ad. fann denna punkt ej erfordra annan åtgärd, än att läggas till hanlingarne.
„ 112,500: — dels ock tillagt nedannämnde nya Filial-Banker såsom försträckning: Filial-Banken i Carlshamn R:dr 300,000: — i Nyköping „ 300,000: — „ i Uddevalla „ 90,000: — i Wisby „ 60,000: — „ i Örebro län „ 90,000: — deraf | i form af lån och ‘ såsom kreditiv. Och innehade, i följd häraf, ofvannämnde dag Filial-Banken i Blekinge Lån R:dr 420,000: - Kreditiv „ 210,000: - Calmar Lån „ 435,000: — Kreditiv „ 217,500: — Carlshamn Lån 200,000: - Kreditiv „ 100,000: — Christianstad Lån , 500,000: - Kreditiv „ 250,000: — Gefle Lån „ 600,000 Kreditiv „ 150,000 Transport R:dr 3,082,500 80 Transport R:mt R:dr 8,082,500: — Filial-Banken i Helsingborg Lån 250,000: — Kreditiv 125,000: — i Hudiksvall Kreditiv 187,500: — r> i Lund Lån 500,000: — Kreditiv 250,000: — » i Nyköping Kreditiv 100,000: — w i Skaraborgs län Kreditiv 225,000: — i Sundsvall Lån 500,100: — Kreditiv 249,900: — i Uddevalla Lån 60,000: — Kreditiv 30,000: — w i Wisby Lån 40,000:
När det går förut, så är det gifvet att bildhuggare-arbeten äro sådane, som ej korn? ma under namn af hilder. Friherre Cederström : Det finnes dock arbeten i marmor af basreliefer, haut-reliefar , ornamenter m. fl. som ej kunna komma under namn af bilder, men som hafva samma förtjenst. Jcg anhåller derför®, att det redan beslutade tillägget of trud måtte bibehållas, J3 en ig Augusti e. tn. Ds, som göras af sandsten , äro stenhuggare arbetea. Herr Hjerta'. Då det är gifvit, att Tullembetsmännen äro vane vid den gamla taxin, så vet jag ej, hvarföre man skall ändra den; det skulls vålla villervalla. De känna under hvad rubrik de skola upplöra capiteler; om det nn står afträd, gå veta de icke, hvart de skola hänföra dem af sandsten. Jag anhåller således , alt vi måtte hålla oss vid det gamla bruket i denna del. Herr Riben: Jag vågar hemställa om man ej, för att förena meningarna, kuode i stället för af träd, sorn Friherre Cederström föreslagit, sätta hvad som hittills mea bildhuggare-arbeten försiåtts. Herr Tham: Den gamla taxan lyder som följer : ”Bilder gjutna af Metall eller huggna ’’af Marmor eller Albaster; förbudne, men ”efter särskilt tillstånd ; af 100 R:drs värde: ”10 R:dr. Derefter står Bildhuggare-arbete, i ”denna taxa, ej specificeradt; af 100 R.-drs värner 50 R:dr.” Om man gjorde det föreslagna tillägget, så blef det lika och vore tillräckligt. Herr af Uhr, Gustaf : Jag får blott erinra, »tt bildhuggare-arbeten, sådane som begagnas af snickare, sällan äro skurne af träd, utan äro 0:namenter, vanligen gjutce of bly eller någon composition, och brömestad®, ehuru »nicka'» Den 18 Annutti e. m re begagna dem. Således (ror jag det ej vara fådligt, att göra det tillägget. Friherre Cederström :
Genom att stadga ansvar för försummelse vid uppfyllande af det ena förtroende-uppdraget, men ej för samma försummelse vid uppfyllande af ett annat, har lagstiftaren onekligen dem emellan uppställt en gradskilnad, så att lätteligen hos menigheten uppstår den föreställningen, att det förra förtroende-uppdraget är af större vigt än det andra och att en försummelse vid det sednares fullgörande är af mindre betydelse än vid det förras. Erfarenheten, huruvida ett sådant föreställningssätt beträffande nu ifrågavarande kommunaluppdrag verkligen uppstått, torde väl vara olika pä olika orter, men obestridligt är, att genom stadgande af böter för ledamots uteblifvande utan laga förfall frän kommunalnämnds sammanträden, utan motsvarande stadgande beträffande samma försummelse af kyrkooch skolråds ledamöter, det nästan påpekas för de sednare, att det går an att utan giltigt förfall vara frånvarande från de sammanträden, hvartill de i sådan egenskap blifvit kallade. I hvilken förlägenhet genom ett sådant ledamöternes uteblifvande kyrkooch skolråd isynnerhet på landet kunna komma, torde ej be höfva närmare utvecklas, isynnerhet som dels 26 § i förordningen om kyrkoråd och skolråd föreskrifver, att ärende vid deras sammanträden ej må handläggas ”der icke mer än hälften af ledamöternes hela antal är tillstädes», dels suppleanter i kyrkooch skolråd enligt förordningen ej, såsom i kommunalnämnden finnas, ej heller ledamöter för tillfället kunna adjungeras.