Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad fara hade väl dessutom legat deri, att denna fortsatts Maj månad ut, ja Juni och Juli, om så skulle påfordrats? Att åter på dylik väg, såsom några talare önskat, tvinga Ständerna till llit, vore ett sätt att göra sig till förmyndare öfver sig sjelf, sorn, hvad påföljd det än hade, åtminstone ej vore egnadt att öka representationens aktning hvarken för sig sjelf eller hos andra. Det påminner allt för mycket om dessa olyckliga, som måste söka hvarje tillfälle till yttre tvång, för att förmå sig till uppfyllande af en pligt, den de i annat fall hvarken kunna eller vilja fullgöra. 384 Den 6 December e. m. Stadgandet är emellertid icke blott icke af behofvet påkalladt, utan företer derjemte allvarsamma olägenheter. Afven förslagets varmaste anhängare torde medgifva att tiden af fyra månader, under nuvarande förhållanden, är så knappt tiltagen, som möjligt. Man har tvistat om, huruvida statsregleringen skulle hinna under denna tid uppgöras eller icke. Noggrannt öfvervägda, synas mig de skäl, som anförts emot tillräckligheten af denna tid, hafva största vitsordet. Men äfven medgifvet att statsregleringen jemte de motioner, som röra densamma, skulle kunna hinna beredas, diskuteras och afgöras inom den utsatta tiden, så vore dock detta säkerligen allt. Men nu är det icke de sällan återkommande riksmötena allena, som förorsakat denna massa af olikartade göromål, hvarmed representationen är öfverhopad. Det är den mer än vanligt hastiga och kraftfulla utveckling, hvari vi, efter ett halft sekels domning, befinna oss, som nödvändiggör detta rastlösa lagstiftningsarbete, hvilket måste fortfara och ökas i mån som de nya idéer, hvilka inträngt, fordra former för sin verksamhet och utveckling. Men hvarifrån taga tid till behandling af alla dessa frågor om förbättring i våra lagar, i vårt penningeväsen, i hela vår ekonomiska lagstiftning, deri regeringen mer och mer erkänner Ständernas rätt att deltaga? Ett enda lagförslag af större omfattning är ensamt tillräckligt att med de återremisser och sammanjemkningar, hvilka äro en följd af representationens beskaffenhet, taga dennas verksamhet för lång tid i anspråk.
Sedermera hafva till samma Riks-Stånd Memorial i detta ämne blifvit ingifna den 31 Mars, af Riksdagsmannen Jacob Ericsson från Örebro Län, sorn, med anmälande af den stora skjuts åtgången vid Glanshammars och Fellingsbro Gästgifveriet, i synnerhet efter den lyckliga föreningen af Sveriges och Norriges Riken, åstundar i anledning af hästars uppstegrade pris , som endast skola kunna i 3 år med skjutsningen uthärda, skjutslegans ökande till 24. sk. Banco milen, hvaruti så väl öfriga Riksdagsmännen från Örebro Län, som de från Carlstads Län, och Riksdagsmannen Johan Magnus Wessing från Westmanland instämt, med tillägg af den sistnämnde, att de omkring Westerås belägne Härader äro mer, än de flesta andra orter, med skjuts besvärade. Hvarförutan äfven, i ett samma dag ingifvet Memorial, Riksdagsmännen Hans Hansson i Kårtylla och Eric Johansson i Nyckelby från Stora Kopparbergs Län, under föregifvande det skjutsningsbesväret är bland de betydligaste hinder för Jordbrukets uppkomst, och att detta yrke aldrig kan hinna till någon hög fullkomlighet, så länge detta besvär qvarstår, yrkat, att skjutslegan bur de Den 16 Juli. de blifva beroende af de skjutsandes fria vilja, hvilken tanka flera Fullmäktige frän Kopparbergs Län, Pehr Olsson ifrän Södermanland, Pengt Larsson och Jon Andersson frän Öster* göthland och Olof Ericsson samt Johan Nilsson fran Westerås Län afven funnit vara billig och antaglig, hvarföre de uti den samma instämt, och liar afven lrerörde dag Riksdagsmannen Jonas Jonsson frän Södermanland, uti ingifvet Memorial , föreslagit antingen den uräldriga skjuts inrättningens upphäfvande genom Postoch Forvagnars inrättande, såsom i andra Länder är brukligt, eller någon viss lämpelig afgift af alla Stånden , eller också skjutslegans förhöjande.
Följden måste blifva, att hvad man med hänseende till lönen i den materiella delen vinner, förlorar man i det andra afseendet, nemi. i roligionsvården. Nu är frågan hvilket man mera vinner på? Det är helt enkelt denna tanke, som framkallat förevarde fråga och som skall framkalla henne alltjemt, ända till dess man kommit derhän, att man förstår skilja det ena nödvändiga från det andra, som också bör vara nödvändigt, men som'är af den beskaffenhet att Staten sjelf kan fylla dess behof. Nu är det mot organisationen af Biskops-embetena icke någonting stridande, att skilja praebendena från lönerna, då man derigenom vinner en, bättre religionsvård för församlingarne. När vi sålunda tagit det första steget och gjort en reform i Biskoparnes aflöning, så låtom oss äfven taga det andra. Låtom *oss reorganisera hela ecklesiastikstatens aflöning och aflöningssätt, att börja med Biskoparne är visst bra och jag tillstyrker detta ehuru jag helst hade önskat, det man inom Utsk. föreslagit en komplett reorganisation i nyssberörde hänseende. Detta hade varit att behandla frågan i sitt naturliga sammanhang. Frågan i hela sin utsträckning skall dock förr eller senare uptagas, och kan icke falla. Jag tager mig friheten att begagna detta ögonblick, som nu tyckes vara gynnande för sakens framgång, att påkalla B. o. Ad:s upmärksamket för bifall till Betänk, i hela dess vidd. Hr af Sillén, Abrah. Wilh.: Det är egentligen en digression från ämnet, som ger mig anledning att begära ordet, och jag kan trösta mig med, att mina ord komma att utgöra en vederläggning af hvad en annan talare yttrat. Jag medgifver visserligen att förvaltningen inom kyrkan är olämplig, då skollärare och andra lärdomens representanter hafva kyrkliga befordringar såsom sitt yttersta mål; men det finnes tider, då man måhända går för långt i motsatt ytterlighet, och jag tager mig derföre friheten att med några ord försvara den i alla tider förföljda lärdomen.
St:r vid 1823 års Riksdag bestämda afgift, utan ock förklara sig beredvillige att medverka till minskningen af kostnaden för ifrågakommande jordersättningar, så att allt anspråk på dylik ersättning, så vidt stadens enskilda rätt rörer, nu och för framtiden frånträdes, samt staden äfven åtager sig att söka upgöra med arrendatorerne af lägenheter på stadens egor, ang:de det skadestånd dertill de, i anledn. af vattenledningens anläggande, kunna finnas berättigade. Öfverlemnande jag likaledes till Magistratens och stadens innevånare, huruvida de finna lämpligt, att vid detta tillfälle jemväl bestämma sättet och grunderna för uttaxeringen eller tillskjutandet af ofvanberörde afgift. Carlskrona å LandsKänsliet d. 15 Sept. 1855. Arvid Faxe. E. Mélin. Begärdes på bordet. 426 Den 26 November e. m. Hr Mannerskantz, Adolf Fredr., upläste följande motion: Om ändamålet med en ordentlig Bankrörelse skall upnås, får dess åliggande icke ensamt bestå deruti, att utlemna penningeförsträckningar endast utaf en gifven bestämd penningesumma, hvaröfver den har att disponera; den måste äfven bestå deruti, att den af allmänheten, emot betalning, insamlar de penningar, som för kortare eller längre tider annars hos den hade legat räntelösa — med andra ord — den måste sträfva derhän, att blifva en verksam medlare emellan dem, som hafva den vara att aflåta, hvarmed Bankerna handla, nemi. penningar, och dem, som efterfråga denna vara. Om detta i allmänhet är en sanning, så är det desto nödvändigare att tillämpa denna sanning för de banker, hvilka icke i någon vidsträcktare mån ega rättighet att utgifva egna kreditsedlar, för så vidt syftemålet med en sådan Bank icke skall helt och hållet förfelas, och dess verksamhet inskränkas till ganska ringa nytta för allmänheten. Skulle ofvannämnde ändamål kunna upnås, då måste åt dessa Banker tillåtas att deltaga uti den allmänna konkurrensen, ronde den vara, hvarmed de sysselsätta sig.
När man vill betrakta små föremål, så måste man se dem genom förstoi ingsglas; derföre anhåller jag att få framställa denna princip i sin högsta potens. Jag ponerar alt en Konung någon gång beslöte, att en menniska skulle aflifvas, och funne en contrasignant lill detta beslut: men alt riksdag vore så nära för handen, alt beslutet icke hunnit verkställas, då Riksrätt dömt contrasignanten till ansvar. Nu frågar jag: skall då den dömde mista hufvndet, sedan Riksrättens dom fallit? Sådana besynnerligheter finnas i våra s. k. monarkiska garantier, hvarpå jag blott velat till prot. fasta uppmärksamheten. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Jag vill till grund för återremiss egentligen åbeiopa Ur Lagergrens vid betänk, fogade reservation. Gr. Spens har med sin vanliga grundlighet genomgått saken, och när hans anmärkn:r komma till Utsk., förmodar jag alt åtskilliga rättelser i sak varda iakttagna. I afseende på formen tillåter jag mig göra en anmärkning: i denna ansvar.lag finnes utom sjelfva §§:na en särskild inledning. Det plägar vara vanligt, att hvarje lag är helt och hållet indelad i §§, och att icke de betraktelser, som möjligen stå uti en inledning till samma lag, äro föremål för domarens pröfning elier ansvars-påståenden. Denna lag är likväl så uppställd, all jag icke ser något hinder hvarföre ej ansvarspåståenden kunna göras, så väl på grund af indelningen, som af sjelfva lag-§§:na. Detta skulle jag tro icke vara rätt; ulan om indelningen bör stå qvar, lärer den böta betraktas såsom cn (j, och i sådan händelse §§:ne få en annan numerering.
Jag vill se, om icke denna stackars förtorkade jord kan blomstra upp, om icke de arma, förtvinande frön, som gömmas i dess sköte, kunna bringas att spira upp till lif! » Dess böljor häfde sig, och den fylldes af en djup, allvarlig glädje, en sådan glädjejSom den aldrig ens i sin största lycka smakat. Och den sökte sig varligt och kärleksfullt vägen fram öfver heden, lossande förkrympta rötter ur torkans järnhårda grepp, vattnande frön, som legat bundna i djupet, och ett sakta spirande lif började följa i dess spår. Buskar och träd sköto små fina, ljusgröna skott, blekgröna ljungblommor tittade här och hvar upp ur tufvorna, och då solstrålarne lekte öfver heden, skiftade den i färger, den ännu aldrig ägt — visserligen dämpade och vemodiga, men det var dock lif och färg. Den stackars hedeD, den gaf så mycket den kunde, och all en rikare naturs fägring ägde dock icke för floden den skönhet, som dessa torftiga små blommor och bleka blad hade. Arbetet var tungt ibland, och allvarsamma hinder funnos ofta att öfvervinna, men för hvarje sådant, som ställde sig i deras väg, bröto sig vågorna kraftigare, och det pärlstänk, som striden framkallade, föll med särskild välsignelse öfver de fattiga stränderna. Men floden blir trött en gång, ljufligt trött som man blir det efter ett godt arbete. Väl blifva skuggorna längre mot aftonen, men ju mer det skymmer, desto klarare skimrar vid synranden en blånande strimma i kvällsolens glans — hafvet, målet. Du rika flod! Är du icke tacksam för allt hvad lifvet gaf dig? Tacksam för solljus och lifaglädje, för mörkret som öppnade ditt hjärta, för den försmak af evighetsglädjen, som ligger i att offra sig för andra? * * * Den 4 oktober 1832 föddes på egendomen Mariclund i Nettraby socken af Blekinge län Bagnhild Thorborg Rappe, dotter af kammarherren Fredrik Vilhelm Bappe och hans maka Amalia Charlotta Danielsson.
Hon knäppte hop händerna i en ovilkorlig ångest, gång på gång steg upp ur djupet af hennes själ en b ö n till Gud, att det icke skulle hända ännu, icke ännu! Hon var icke värdig h o n o m; hon kunde icke bära en sådan lycka; den skrämde henne; hon förtjänade den icke. — Icke än! Icke än! Men midt under bönen k o m åter igen öfver henne en känsla af outsäglig lycksalighet öfver att vara hans, hans egen. Hemma pä sitt rum satt Ivar Berner i mörkret och tänkte. Det hade kommit en sådan stillhet öfver h o n o m efter de sista veckornas o r o. Nu måste hon förstå, att han älskade henne, och Theodor Blanchs konstsalong. Inträdesafgiften bara den tanken gjorde honom lycklig. Han ha.de till utställningen af italienaren Simonis kolossal-, gifvit sin själ i hennes händer, och hon måste målning » Alexander den store i Persepolis * har, älska honom tillbaka. för att bereda en större allmänhet tillfälle få se Så k o m det för honom, när han hade sett hendetta storslagna konstverk, blifvit nedsatt till enne för första gången. Han hade helt hastigt, fram dast SO öre under den korta tid detsamma ännu på våren, blifvit skickad till Ulleryd för att sköta är utställdt. en kamrats tjänst. Doktor Ruth bodde alldeles i närheten, och så skulle han naturligtvis göra visit där. En vacker eftermiddag begaf han sig på väg. Uppe på Kvarnkullen fick han plötsligt ögonen på en ung flicka. Det var Elna Ruth. Hon stod luS e n till, att Idun med Modetidning tat mot en björks hvita stam, solen lekte öfver det blonda håret, halmhatten låg i gräset vid henfinnes h o s alla e d r a b e k a n t a! nes fötter. Det var ett egendomligt behag i den smärta, böjliga figuren, men det var uttrycket i ögonen, där hon stod och såg bort i fjärran, s o m frapperade honom mest. Det var något så frånvarande i dessa mörka, gråa ögon, det var, som om hon Iefde i en egen värld af underliga drömmar och tankar, någonstädes långt, långt borta.
Den 26 Januarii e. m. detta tillfälle kan finna något bevis för att jag velat hindra en återremiss, då jag anhöll, att han måtte uppgifva en något mera bestämd anmärkning. Det var det jag trodde innefattades i mina ord, då jag önskade, att, i fall Adressen återremitterades, Utskottet måtte erhålla en mera bestämd ledning för förslagets omarbetande, än det allmänna cassations-omdöme Herr Hjerta gifvit deråt, Herr Hjerta: För att kunna fullgöra Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedls åstundan, ser jag mig tvungen att lägga förslaget på bordet; ty icke är jag i stånd att i ögonblicket, på stående fot, föreslå en hel redaction till Lyckönskningsadress. Det är förnämligast emot början, der nya året omtalas, och slutet, der våren tages till hjelp, sorn jag ville anmärka; och jag trodde mig göra ExpeditionsUtskottet en tjenst genom en hastig återremiss, hvaraf skulle följa, att Adressen så mycket förr kunde återkomma till Ståndet. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken tillkännagaf, att Hans Maj:t Konungen täckts utsätta nästkommande Thorsdag den ag dennes, klockan | till i e. m. till emottagande af Rikets Ständers ifrågavarande stora Deputation, samt anmodade dc af Riddcrskapets och Adelns Herrar Ledamöter, hvilka åslundade att i Den 26 Januarii e. m. 327 samma Deputation deltaga, att i sådant afseende anmäla sig lios RiddarhusFiscalen. Hvarefter Hans Excellence, under anmälan att de öfrige RiksStånden redan i förmiddagens Plenum låtit efterfråga de nu föredragne Lyckönsknings-Adresserne, för att få tillfälle dem justera, hemställde, om icke Herr Hjerta skulle behaga afstå från de af honom emot nämnde Adresser gjorde anmärkningar. Herr Hjerta: Jag skulle visserligen icke begärt den ifrågavarande Adressen på bordet, om icke Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt föranledt mig dertill, och om förslaget uppläses ännu en gång, torde vi finna, hvaruti ändring egentligen skulle kunna åstadkommas.
Nej, kommer ifrågavarande serskilda utskyld att fortfarande utgå. 19:de •punkten, angående afkortningar, är af Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet lagd till handlingarne och af de öfriga tvänne Riksstånden bifallen. 20;de punktens i utlåtandet JVa 512 intagne förändrade lydelse är godkänd af Borgareoch Bonde-stånden, som frånträdt sitt förut lemnade bifall till samma punkt enligt den i utlåtandet J\° 242 förekommande redaktion. Utskottets förslag, att de till tjenstemäns aflönande anslagna indelda räntor och kronotionde skola, i den mån nuvarande innehafvares dispositionsrätt upphör, uppbäras och redovisas i sammanhang med kronouppbörden, är af Ridderskapet och Adeln afslaget, till följd hvaraf öfriga delen af denna punkt ansetts hafva förfallit. Preste-ståndet har afslagit hvad Utskottet uti ifrågavarande punkt föreslagit, nemligen att de till tjenstemäns aflönande anslagna indelda räntor och kronotionde skulle till statsverket indragas och utgöras efter samma grunder, som Utskottet föreslagit för de kronan behållna, samt uppbäras och redovisas i sammanhang med kronouppbörden; i följd hvaraf det öfriga af denna punkt komme att förfalla.
«jag älskar dig!» och så fullkomligt onödigt det är, nota bene om det verkligen är förhållandet, ty i motsatt fall kan det inte vara så ogalet att tillgripa ord såsom surrogat för känslor. Men tacka vet jag sådana der små frågor, som: «hvarför skall du vara så söt och god och beskedlig mot alla andra menniskor, och inte mot mig?» eller, när det står på en lyckligare fot: «du håller inte af mig? hör du, du håller ju alls inte af mig?» – och ännu lite bättre: «håller du af mig? säg att du håller af mig, lite, lite grand!» vidare: «säg att du håller af mig mycke, ofantligt mycke!» – och så slutligen: «jag håller af dig, grufligt, grufligt mycke!» – och så aldrig ett ord mer. – Jag älskar dig! pathos, komisk pathos; nej, det duger inte! Herre Gud om det nu vore slut! säger jag än en gång – om det vore slut, och jag finge lägga ihop vederbörandes händer, och ned pennan. Herre Gud, jag önskar detsamma, säger läsaren, med afseende på pennans nedläggning. Men se det blir inte af. Nu, just nu skall jag i förtreten fortsätta, och plåga vederbörande – fortsätta, och plåga dig, käre läsare! Men för att riktigt kunna bereda oss på, hvad som komma skall, är det väl bäst att vi hålla litet, och sluta detta kapitel, som, efter hvad läsaren finner, förena tvenne egenskaper, som sällan förlikas – att vara både kort och tråkigt. Och ej heller tycks det vara mycket vigtigt för intrigen. Kan då någon menniska säga, hvad det skulle der och göra? FEMTE KAPITLET. Hvem är det som kommer ridande der borta på vägen så bittida på morgonen? Ser jag rätt, så är det en blackig häst, till färg och storlek alldeles sådan, som baron Stjernfeldts spann – och han som rider på den, är det icke baron Stjernfeldts livré han bär? jo alldeles! Kanske kommer han för att bjuda på bal. Men det är ju midt i sommaren; hvem kan dansa midt i sommaren?
Borgare-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion, har Herr Wijk föreslagit, att, såsom ett uppmuntrande medel till den nyligen afbrände staden Wenersborgs återuppbyggande, alla tomter derstädes, så väl som de hus och byggnader, hvilka derå blifva uppförde, måtte undantagas ifrån bevillning, samt Wenersborgs invånare för deras borgerliga rörelse få erlägga endast hälften af den bevillning, sorn för den dassens städer, hvartill samma stad räknas, kan blifva stadgad, äfvensom, att eftergift i skyddsafgiften måtte få ega rum, efter TaxeringsComitéens pröfning. Då Wenersborgs invånare, genom den staden öfvergångna eldsvåda, blifvit bragte i den svåra belägenhet, att lindring i bevillningen synes vara af behofvet högt påkallad, anser sig Utskottet, äfven med stöd af hvad Rikets Höglofl. Ständer vid flere dylika fall förut beslutat, böra understödja Motionairens förslag; och får derföre vördsamt tillstyrka: a') att alla tomter i Wenersborg, samt de hus och byggnader, hvilka derå uppföras, måtte befrias från bevillning; b') att för borgerliga rörelsen derstädes må få utgöras bevillning endast till hälften af hvad för städerne utaf den dass, hvartill nämnde stad hörer, kommer att stadgas; samt c) att de invånare, som genom eldsvådan blifvit urståndsätta att erlägga personlig skyddsafgift, må; efter Taxeringsmännens pröfning och bestämmande, derifrån befrias. Och hemställer Utskottet derjemte, att Wenersborgs stads invånare må intill nästa Riksdag få tillgodonjuta ofvanberörde förmoner. Dock varder detta till Rikets Höglofl. Ständers närmare pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm den 18 November 1834- Bi.h. till R. St.
Sedan den gemensamma middagen på däck intagits, vinkade brukspatron mig till sig, lade förtroligt sin arm öfver min axel, tog mig afsides och hviskade: » Vi kommer nu snart te Karlsta ', och där ska vi skiljes allihop och bege oss hvar å en te sett, vi ha hele den här resa hatt möcke trefligt, tack vare herr " Wågman; å nu töcker j a ' vi skulle ta opp ett par små baler på däck, en punschbål för herrera å en vinbål för damera, å tacke hvarandre för godt resfölje å säje hvarandre farväl; å herr Wågman kunne j u halle ett lite vackert tal te damera å sjunge en liten stump å så där. » Ja, det var jag m e d om, och j a g gick ner och beställde bålarna, och snart vardt midt ute på Vänern — i all enkelhet och måttlighet förstås — en ganska festlig stund på akterdäcket af ångbåten ' Karlstad '. Festen inleddes af brukspatron Gahm m e d ett hjärtligt tal på g o d värmländska, börjande m e d orden: » Å nu, ätter dä snart ä slut på den här ' e roligheta, så skulle vi fäll tacke hvarandre för godt följe på resa etc., » hvarpå sjöngs i samfälld korus » Ack, Värmeland, du sköna, du härliga l a n d »; så talade von Stramfelt för kaptenen och därpå följde » Sätt maskinen i g å n g ». Jag höll sedan ett längre festtal till damerna, samt sjöng som afslutning en stilla romans af Josephson. Härpå följde en hel rad af visor, och den glada stämningen steg under tiden till sin spets. Men när j a g sedan till slut höll själfva afskedstalet och af slutade detta m e d Wennerbergs » Så skiljas vi åt och träffas igen för att åter skiljas en g å n g », så blefvo vi alla så veka om hjärtat, att både friherrinnan och de andra damerna förde näsdukarna till ögonen och herrarne snöto sig. V i hade nu kommit Karlstad allt närmare: landningsplatsen Kannikenäset skönjdes redan på afstånd, och tiden var inne att gå omkring och trycka hvarandras händer till afsked.
Jag tror, att äfven häruti Bevilln.Utsk. ej förbisett sin skyldighet. —Äfven har man omtalat Riksg.cont:s ställning. Dervid tager jag mig friheten nämna, att om Riksg.cont. ej kan få låna de erforderliga penningesu 111 morna , så medgifver jag, att dess ställning är kritisk; men att en summa, sådan som den ifrågavar., skulle särdeles verka på crediten hos ett R. St:s eget verk, har jag svårt att föreställa mig. På grund af hvad jag anfört, och då de anlrtärkntr, jag framställt emot betänk. N:o 4^0, ej blifvit vederlagda, fortfar jag att yrka återremiss. Hr von Troil: I den satsen, att man bör reglera så, att det är öågot värdt med regleringen, instämmer jag fullkomligen och önskar, att Bevilln.Utsk. hade iakttagit densamma. Hvad angår de uppkommande brister, som man här förespegla! inom flera inkomstgrenar, så tror jag ej R. St. böra befatta sig med några andra än dem, hvilka K. M. uppgifvit. Hvad åter deslta beträffar, så kan det vara temligen likgiltigt, om de beräknas några tusen r:dr högre eller lägre, enär liquid om extra statsbrist och öfverskott i alla fall måste uppgöras emellan Statsverket och Riksg.cont., så snart rikshufvudboken blifvit afslutad. Hvad R. St. i nu förevar, ämne komma att besluta, verkar således ingen skillnad i af 2. H. 46 36i Den 3o April e. m. seende å summan af Riksg.cont:s utgifter, utan endast i afseende på tiden, då en sannolikt nödvändig utgift skall verkställas. Skulle emot förmodan bokslutet för år 1835 komina att utvisa en mindre extra statsbristsumma än det förskott derå, som statsverket vid den tiden redan uppburit, så kommer skillnaden att Riksg.eont. godtgöras. Jag tillstyrker derföre bifall å Utsk:s betänk. Hr Hjärne, Harald: