Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Deductionen om hvad som kan förstås med 'jordelagtig elier icke ojördelaktig, lemnar jag L sitt värde. Jag har med min ordställning ve* velat uttrycka, att Lagskipningen bibehållit sin jemna gång, och mitt omdöme i denne del grundar sig på hvad jag erfarit, på öppet gjorda forskningar, på hos mig anstälda klagomål, hvilka ej varit af beskaffenhet, att innefatta tillräckliga anledningar för mig, att genom klandrande omdörpen kasta en oför-; tjent skugga på domare och Embetsman i allmänhet; att en och annan; afvikelse bordt anmärkas och blifvit det, bör ej anses verkande på det hela, och elen som under vidräkningen, helst med sig sjelf, fattar, att ingen absolut fullkomlighet finnes på jorden, dömmer andre med varsamhet. Hvad de anmärkande samfält lägga mig mig till last är underlåtenhet att anmärka brister i lagar och Författningar. Kerr Cederschjöld indelar desse brister i fena slag. Brist på upphäfning då de blifvit föråldrade och olämplige för tidens upplysning, lynne och öfriga fordringar. 2:0. Brist på mätta i antal. sto. Brist på plan i syftning och billighet i medel 4:0. Brist på öfverensstämmelse sins e; mellan och ändteligen 5,0. Brist på laglighet i tillkomst. Han finner att alla dessa brister borde Justitieombudsmannen anmärka. Herr Cederschjöld! har i sanning sutnmayiskt öfverskåda! Fäderneslandets Lagstiftning, och endast den sorn ägde dea sällsynt lyckliga förmågan, att meden enda blick upp. fatta hela sammanhanget och hvarje del af slit hvad som egentelige hörer till ett Lands Lagstiftning, skulle kunna våga försöket, att lika Summariskt besvara anmärkningarne.
Med hästhof, kolsvart nos, två horn och svans, som ses i Hans bak med löjlig knorr; han var en man af ton Och lika på ett hår en välbekant person, Min gode vän Bouchor, en utaf modets kungar. Jaquette han bar med snitt som ingenstans betungar, Men visar väl hans växt, en halsduk knuten.som En liten fjäril lätt och fint sig sluter om En krage lika hvit som skjortan, hvilken täcker Liksom ett pansar styf han bröst. Till foten räckerMed elegant façon och utan att det har Utaf ett enda veck ett spår hans byxors par. Ur hans manschetter fram de gula handskar tränga Likt lackvioler som uti ett blomhorn hänga; Ej spår af prålig lyx och svälda fickor, nej, En smak, rik, enkel dock, ej njugg, men yppig ej — Han var en typ för allt af dandies här vi hyste, Men liksom eldar två hans ögon röda lyste. Då, plötsligt han bröt ut, i det han rörde i Eldbrasan med sin käpp: Min vän, jag tror att ni Här sitter grubblande på Gud; ni svarar nej, Och glädes, säger ni, att gudar finnas ej Ni läst er Epikur, och gudar äro döda För er se ’ n dess; men säg, har aldrig ni känt flöda En darrning i er kropp, som helt er gripit sist Vid tanken, himlen tom! Kort, är ni ateist? Är ni så säker på att Gud ej existerar, Så säg mig, hvarför då mot honom ni domderar? Om han blott är en dunst, som har er själ bedragit, Hvi alla dessa slag ert svärd mot honom slagit? Visst Don Quijote en dag i fantasiens lekar En qvarn för jätte tog, men ni, min vän, som nekar, Ni slås mot skuggor blott! Det är en löjlig rol, Ty finnes Gud ej till, er kamp ju blir till noll. Ni är ett rö med kraft att tänka som — den käppen Och tror på Gud till sist, der, ser ni, ligger knäppen. Men * ni ej tillstår det, kantänka, det generar! Ni tror ändå, jag tror, fast knäfveln mig regerar. Hvad nöje hade vi, fördömde, att försynen, Som vi ej trodde på, fa spotta uti synen?
Frih. Boye, Ludv.; Jag ltan icke betrakta detta förslag annorlunda, än såsom ett indirect tvång för Svenska folket att hädanefter åka i diligencer eller fara på ångbåtax-. Detta tvång vore ändå drägligt, om man hade diligencer på alla vägar, och om hela landet vore genomskuret af canaler. Jag frågar: hafva de varor, som ulgöra regulatorerna för vårt mynt eller med hvilka myntet jemnföres, hafva spannmål, jern stigit till högre värde nu än förr? Nej! Hvad är då orsaken, hvarföre vi nu skola betala högre skjutslega än hittills. Jag kan ej finna annat, än att detta skulle vara ett orättvist tvång, och anhåller, att vi genom votering må få omkull detta betänk. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Äfven jag tycker, att det ar en nog hög tillökning i skjutslegan, som här blifvit föreslagen; men det ar ej dervid jag vill fästa mig, utan blott vid ett besynnerligt förhållande emellan x:sta och 7.-de mom:n. Uti 1 mom. står, att entreprenörerna skulle berättigas att af resande uppbära 24 s^- h:co per mil; och 7 mom. innehåller: ”Skulle skjutsstation gifvas, der pålitlig entreprenör erbjuder sig att för mindre lega än 24 sk. per mil, och utan tillskott af de skjutsskyldiga, skjutningsbestyret öfvertaga, bör ett sådant anbud få ovilkorligen antagas.” Sålunda är föreskrifvet, att om lian erbjuder sig att skjutsa för mindi-e än 24 sk., skall hans anbud ovilkorligen antagas; och likväl står det stadgande i 1 mom. fast, att lian berättigas uppbära 24 sk. lega för hvarje mil. Jag kan således ej finna annat, än att det är en mptsägelse emellan dessa båda mom. eller åtminstone en underlåtenhet att i 1 mom. göra undantag för det i 7 mom. upptagna fall. Dessutom bär jag en anmäx-kning att framställa emot ett annat mom.", men jag skall vänta dermed, till dess det förekommer. Hr Stuart, Carl Gust.:
Så länge flottor, sammansatte af stora skepp, icke annorlunda kunde röras än medelst vinden, och af mindre, genom åran, kunde, som redan är anfört, icke i allmänhet något farligare för kontinental-makter hända, än att en eller annan fästning eller stad förstördes, och detta vanligtvis med stor uppoffring å den anfallandes sida. Nu är förhållandet annorlunda; de största skepp, biträdde af ångfartyg, hindras icke mera att intränga i de trångaste farvatten, blott de hafva tillräckligt djup, och skärgårdsfartygen, fra indrag ne af ångfartyg, förflyttas lätteligen från en krigsteater till en annan, men framför allt annat är det de stora effektiva ängkrigsfartygen, som kraftigast kunna medverka vid krigsföretagen, de må vara riglade mot flottor, fästningar eller kuster. Visserligen vitsordar historien, att landstigningar äfven fordom någon gång företagits från stora flottor, hvaraf följden blifvit, dels fred, dels ockupation, såsom t. ex. då Carl X ll landsteg på Seeland, Engelsmännen i Egypten under Abercrombie och Fransmännen före dem under Napoleon Bonaparte; men hvarken på Seeland eller i Egypten kunde med de stridskrafter der förefnnnos, göras något sådant motstånd, att segren skäligen kunde bestridas de anfallande, och vid sådant förhållande var flottan mera att betrakta som ett transportmedel, än anfallsvapen. Om Engelsmännen råkat i krig med det Himmelska riket för 50 år tillbaka, så är väl möjligt att några kuststäder blifvit eröfrade, att Chinesiska handeln blifvit förstörd och t. o. m. att alla flodmynningar blifvit spärrade; men icke hade de slutliga fredsvilkoren blifvit föreskrifne i rikets andra stad ombord å ett stort krigsskepp, och till följd af sjövapnets öfverlägsenhet emot ett land till en stor del omgifvet af hafvet och genomskuret af floder och kanaler. Hvem skulle väl för 50 år sedan trott att linieskepp skulle kunna operera i floden Yang-Tse-Kiang, och slutligen gå upp ända till Nanking? det är ångan, endast och allenast ångan, som åstadkommit dessa snart sagdt otroliga i östern timade händelser.
Utskottet finner sig häraf föranleddt, att tillstyrka Riksens Böglofl, Ständer, att ho* Kongl. Majit i underdånighet anhålla, om ytterligare åtgärders vidtagande och befordrande, hvartill skulle leda, om Kongl. Majit täcktes i Nåder anbefalla sine Befallningshafvande i de Län, der skjutsentreprenader eller andra till samma ändamål ledande regleringar, hvarmed de skjutsande finna sig belåtne, icke redan egt rum, att heldst districtvis och icke i massa höra samtlige skjutslagen vid de Gästgifverier, dit Hållskjuts är anslagen, och äfven de öfrige på de ställen, der skjutsningsskyldighe - 792 Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. ten anses betungande, angående skjutsens upplåtande på eritrepreuade, efter de i Kong!.
Ständer framlägga ett förslag till inrättande af ett Asylum lör mindre brottslige, i hopp att genom en dylik inrättning, till dygd, sedlighet och medborgerliga egenskaper, återföra mindre föibrytare hvars ungdom lemriar hopp om någon förbättring. Med mycken välvilja upp:ogs mitt välmenande förslag, men i anseende till bristande medel blef det ej antagit. Öfvertygad, att en sådan inrättning vore välgörande för menskligheten, har jag föresatt mig, så ofta möjligt är, förnya denna framställning. ”Man bör aldr;g tröttna att säga en god sak,” plägade Furst Weneclaus Kaunitz säga. ”Nitton gå' ger har jag” tilläde han, ”uppgifvit ett nyttigt förslag utan att ådraga detsamma någon uppmärksamhet, men den 2o:de har det lyckats.” Så tänkte den redlige Engelsmannen Wilberforce, hviken hvarje år, under en lång tid, begärte Slafhandelns upphörande och icke tröttnade förr, än ändamålet vanns. Jag, som är 71 år gammal, kan icke hoppas att oftare öfver detta ämne utbedja mig Ridderderskapets och Adelns uppmärksamhet; men tror mig icke böra låta tillfället af detta Riksmöte gå förbi, utan att ånyo inför Höglofl. Ridderskapet och Adeln framlägga mina tankar. Då Den 3 Februarii, Då menniskorna inträdde i Samhälle, fun? no de genast nödvändigheten att stifta lagar, till vinnande af ordning och allmän säkerhet. Straff’äro en nödvändig följd af lagar; men då deras egenteliga föremål bör vara att förekom-i ma brott, böra de icke, utan största nödfall , stämplas med hårdhet. Grader böra således finnas i dem; allt efter brottens mer eller mindre svåra beskaffenhet. Man straffar lindrigt, så länge hopp är om förbättring och la*! gen blir icke hämnare, utan endast emot dem, som igenom de grofsta våldsamheter störa alij männa säkerheten. Jag förmodar, att ingen lärer bestrida rigtigheten af dessa grundsatser och tror mig således icke kunna mota mycken motsägelse, då jag, påkallad af menniskokärleken, framställer mitt lörslag.
Harull ropades enhälligt ett starkt Ja, hwarunder aiffillige ymgde den önskan, ark en Deputation - Deli -4 November i-iHS Lion linder Herr Landr-Marffaikens anförande skulle afgä, ätskillige, art sa nrangä som behagade kundö sä wara Herr Landr-Marskalken följakrige. Rär detta sista alternanv aillades, asgeck Herr LaNdtMarskaikcn äiföljv af Riddcrskapcr och Adelns fleste Ledamöter, och förklarade Herr LandvMarskalkett art plenum skulle upffjmas till desi Herr LandtNarstkalkeN återkommer Efter någon stund återkom Herr Grefwe» och Landl-Marffaikcn, och, sedan alla »magit sina ställett Npropade, töröswd !>öivenl»jo1m z LLrH hwilken yttrade sig: Jämre der jag anser tvär ffyldigher wara ark för Herr Landt-Marskalken förklara tvär tacksägelse för det tillfälle Herr Grefwe» och LaNdt-Marflalkett lämnat Otz att för-Hanö Kangla Majli betyget tvär underdånigt wördnad och kärlek, får jag i öd« Mjukhet förestå, det täcktes Hetr Lanöt-Marskalkett alla dagr, äfwen da Wi ej aro sammankallade till plenum, nnderkätka sig ont Haris MajltS hälsa, och pä Något satt lämna Riddeiftapst sch Ädcin derom kunffap» Arv Grefwett och Landt - Maricalkeii» Hwad initz beträffar fär jag förklara, att fa lnari jag erhöll Underrättelse oM Hans Majlts.opasiiuihet, war jag öfwertytzad att Äidderskapet och Adeli, fful!e taga den listigaste del i denna smärtande nyhet? och önska dersm en närmare nplysnintz.
Man skulle kunna tro, när man läser detta, att ofvannämnde herrar 1834 förutspått Sveriges och förnämligast Stockholms öde 1840; ty här har i midten af Staten bildat sig en väl instruerad och organiserad corps of tjufvar och bedragare, till och med röfvare, hvilkas antal ständigt synes vara i tillvext, hvilka sins emellan bildat ett eget språk, den s. k. romanien eller ljudspråket, och hvilka synas, genom den bekantskap och de sympatier samt vänskapsband, som på Långholmen dem emellan knutits, samt måhända, genom de hemliga planer och öfverenskommelse!', som der för framtiden uppgjorts, hafva bildat ett eget samhälle i Staten, helt och hållet organiseradt lill beredandet af det öfriga samhällets upplösning; och sådana kunna tiderna blifva, att de slutligen kunna bereda Statens förderf. Hvad jag nu yttrat är ingalunda för att klandra den närvar, styrelsen af corrections-inrättningen på Långholmen, utan tror fastmera, att, enligt de instruetioner den erhållit, densamma i möjligaste måtto sökt bidraga och verka till inrättningens nytta och ändamålsenlighet; men hvad skall man kunna förvänta af en correctionsoch straff-anstalt, hvarest fångarne äro boende tillsammans, om nätterna i större salar, samt om dagarna under gemensamt arbete i dertill inrättade fabriker och arbetsrum, hvarest de opåmindt sins emellan kunna vidtalas, formera bekantskap, samt den mindre förhärdade blifva undervisad af den i brott mera förfarne; hvarest bevakningen till och med är otillräcklig att hindra rymningar, samt myterier, och hvarest slutligen ingen af befälet Ur någonsin säker till lif eller lemmar; hvarest föröfvas tjufnad, förfalskningsbrott, dryckenskap, och slagsmål, utan annan risk, än att den brottslige, på någon tid, slipper-från inrättningen, för att vid Stockholms poliskammare och kämners-rälter göra en liten lustfärd, och, 0111 brottet är gröfre, måhända ett eller annat år göra resa till någon fästning, för att der än ytterligare fullkomna sig i yrke! och göra vidsträktare bekantskaper.
Innan vi öfvergå lill behandling af lagförslagets detaljer, ber jag att vid denna 1 §, hvarest sedelutgifningsrätten afhandlas, och hvaraf således rörelsens karakter beror, få yttra mina åsigtcr om den naturligen primära frågan, huruvida privalbanksrörelsen förtjenar statsmakternas fortfarande hägn, eller om densamma såsom en skadlig utväxt på landels penningesyslem bör så snart som möjligt afskalfas, och ersättas, såsom man ofta hört yrkas, genom filialcontor från Riksbanken, eller, enligt ett annat medlande förslag, genom förening af Slaten oell enskilda. Om bankrörelse, med rättighet lill egen sedelutgifning, bör qvarlemnas i bolags händer eller ej, är den vigtigaste frågan, och jag bade vid första projectet till betänkande, på de förenade Utsk:ns afdelning, med anledning af Biskop lledréns och Bengt Gudmundssons motioner, sökt alt åt denna del af ämnet gifva någon mera utredning, ehuru min mening blef af majoriteten underkänd. Om frågan nu vore, att från ett felaktigt lånesystem öfvergå till ett annat redan erkänt bättre, skulle jag ändock motsätta mig hvarje hastigt steg dertill, som märkbart skulle rubba de bestående förhållandena och menligt inverka på den enskilda crediten; ty hvarje förändring i lånesystem medförer alltid ett ombyte af låntagare och förändrade credilbruk; med ännu större varsamhet bör man gå lill väga i en tid, då meningarne om det rälta äro delade, då en allmän förlägenhet öfverklagas, och då redan lidande näringar lätt kunna falla offer för financiella hugskott. Att ali banklagstiftning, således äfven den del deraf, som här är i fråga, utöfvar ett stort inflytande på landets ekonomiska ställning, är allmänt erkändt.
Utlåtande ofver en vackt motion, att Bankens Sedlar d i G, 12 och 8 skilling svaleur en fortfarande matte fä förfärdigas och utgifvas. Till Utskottet har Högvärdige Preste-Ståndet remitterat en af ContractsProsten Hallbäck väckt, så lydande motion:: ''Uti Reglementet för Bankens förvaltning, förekommer i 14o §. följande stadgande: ”Bankens sedlar å 16, 12 och 8 skillingar få fortfarande ''intill nästkommande Riksdag förfärdigas och utgifvas på samma sätt som ■'hittills. Likaledes må Bankens äldre förråd af färdiga sedlar å 14 och ’’ 1 o skillingar koppar skiljemynt, gällande lika med Bancosedlar, i nion af ”behof och efterfrågan, användas vid alla vexlingar och Liqvider.*’ Af detta stadgande tyckes följa, alt från innevarande Riksdag dessa skillingssedlar efter liand skulle komma att indragas, hvilket skulle medföra en stor missbelåtenhet i den dagliga rörelsen, der de mera värderas, än det i valeur dem motsvarande silfvermyntet, emedan de med mera beqvämlighet kunna förvaras. De medföra ock den fördel, att, då i liqvider remisser skola göras, som sluta sig på 8, 12, 16, 24, 36 skillingar o. s. v-, dessa ej kunna verkställas med Bankens nya sedlar, utan med tillhjelp af ovanberörde skillingssedlar, såvida man ej vill begagna silfvermyntet, hvilket skulle gifva åt porto en icke billig tillökning. Jag vågar derföre vördsammast föreslå, att dessa sedlar, sorn, enligt Banco-Reglementets 14© tyckas vara ämnade att från denna Riksdag indragas, mätte fortfarande få förfärdigas och utgifvas.7’ Vid sistlidne
Skrifvelse, N.-o 357. jSi det ena eller andra årets tillverkning, hafva Rikets Ständer dock trott det blifva nödvändigt, att, då beskattningen har egenskap af grundskatt, ett visst miuimi-belopp bestämmes för att gifva nödig säkerhet åt beräkningen af Statens ordinarie inkomster; och under förutsättning, att vid hvarje härd bör kunna afverkas minst 400 Skeppund, så vida verket skall drifvas med någon fördel, torde berörde bestämmande böra derefter lämpas; dock att för de bruk, som redan äro privilegierade för inskränktare smide, privilegii beloppet må gälla såsom grund för minimi-beskattningen, så vida brukets egare vill fortfarande underkasta sig inskränkningen af smides-friheten. På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, få Rikets Ständer hos E. K. M. i underdånighet hemställa, att i Nåder mätte förordnas: l:o att hammarskatten utgöres med en viss andel af den årliga tillverkningen, utan afseende å tillverknings-orten och de olika melhoder, sorn begagnas; dock att bruk, med frälsefrihet, tillgodonjuta hittills fastställdt afdrag och att den tillverkning, som åstadkommes, med begagnande af undersmide, hvarföre hammarskatt, enligt hittills gällande Författningar, är erlagd, icke vidare med sådan skatt belägges; 2:o att skatle-andelen bestämmes till en procent af tillverkningen och utgöres med minst fyra Skeppund för hvarje härd, utom för de verk, hvilka redan äro priviligieräde för mindre smide än 400 Skeppund per härd, der minimi-beskattningen bestämmes till en procent af privilegii-beloppet, så vida brukets egare vill underkasta sig hittills gällande inskränkning af smidesfriheten ; 3:o att, till rättelse för beräkningen af skatten, skall hvarje bruksegare årligen, inom den 15.
Åt $8anco#©tprelfenö flofhet och omtanfa öfmerlemnaé, att begagna De i föanfenö wårD från DvtföDag till SviföDag qwarfåenöe winfmeDel, Då tillfälle Dertill gifroeS, till föröfanDe få wäl af ©ilf# wer#fonD font rörelfe#capital. ©lutligen h«froe ^83i, meD ftöD af 86 §. 0Degeringé#$ormen, jemförD meD 2 §. 4 ©iom. §rpcffrihetS#§örorDningen Den 16 ^unii 1812, förf larat, att till ärenDen, hrotlfa i 55anco#923erfet böra fou# liga hållaé, fola räfnäs De befut och åtgärDer, gullmägttge fatta och wiDtaga i affeettDc på Den reela fonDené mDmagthållanDe, få att §uU# mägtigeö öfmerläggningar och beflut härom ej få pppaö innan D c farn# ma gått i full werffällighet, [arnt att, till följD häraf, ferfilDt Q3ro# tocoll öfwer Defja ärenDen fall hålla», forn, jemte alla Dertill l/öranDe hanDUngar, fommer att unDer houligt formar förblifva, intill Defj be# fluten i werffällighet gått. §• 33. Den hänDelfe, att fSanfenö behållna ränte#winf, för innetva#c„, rauDe jemte De fommauDe åren intill näfta DvtfsDag, ej fulle, t öfwer# enSfämmelfe meD De af Ofi [taDgaDe gr unDer, funna anwänDaö till förfärfanDe af SSanfenö ©letallifa
Och köpte åkren af Hanameel, mins faderbroders son, i Anathoth, och vog honom penningarna till, sju siklar och tio silfpenningar; Och skref ett bref, och förseglade det, och tog vittne deruppå, och vog upp penningarna på en vågskål; Och tog det förseglade köpbrefvet till mig, efter rätten och sedvänjan, och en öppen utskrift; Och fick köpbrefvet Baruch, Neria sone, Mahaseja sons, uti Hanameels, mins faderbroders sons, och de vittnes, som i köpbrefvena stodo, och alla Judarnas närvaro, som i gården för fångahuset såto; Och befallde Baruch för deras ögon, och sade: Detta säger Herren Zebaoth, Israels Gud: Tag dessa brefven, det förseglade köpbrefvet, samt med denna öppna utskriftene, och lägg dem uti ett lerkäril, att de måga ligga förvarade i lång tid. Ty så säger Herren Zebaoth, Israels Gud: Ännu skall man köpa hus, åkrar och vingårdar, i desso landena. Och då jag hade fått Baruch, Neria sone, köpbrefvet, bad jag till Herran, och sade: O Herre Herre, si, du hafver gjort himmel och jord genom dina stora kraft, och genom din uträckta arm, och ingen ting är för dig omöjelig. Du, som mångom tusendom väl gör, och vedergäller fädernas missgerningar uti deras barnas sköte efter dem; du store och starke Gud, Herre Zebaoth är ditt Namn;
Ehrenborgh yrkat, att ekplantering må ske icke blott på en punkt, utan på (lera ställen, på det att den i en framtid må kunna med mera allvar fortsättas å det ställe, sorn, efter vunnen säker erfarenhet, dertill befinnes mest tjenligt. Frih. Ehrenborgh: Med äfventyr att trötta R. o. Ad. nödgas jag ytterligare säga några ord i ett ämne, som jag anser vara af så stor vigt, att jag ej kunnat undgå att dervid fästa uppmärksamheten. Några ledamöter af StatsUtsk. hafva sagt, att det icke tillhörde dem att göra det tillägg, som åsyftats genom mina anmärkningar. Jag kan icke neka, att jag måste gifva ett slags vitsord åt denna uppgift, och jag erkänner, att StatsUtsk. ej haft ringaste anledning att göra annat, än det gjort. Jag torde då få återkalla i R. o. Adis minne, att jag började denna discussion med att begära återremiss, för det jag trodde, att de upplysningar, jag ansett mig böra lemna i detta ämne, kunde vara af vigt. Jag måste äfven bekänna, att då jag hörde Hr af Ström uppläsa ett långt memorial, deri han sökte vederlägga åtskilliga af Utsk:s uppgifter, trodde jag sådant ske i ändamål att bereda en återremiss, och jag har sedermera med förundran hört, att han icke önskar återremiss å betänk. Jag har trott, att en återremiss i alla fall icke vore ur vägen , i hopp att Styrelsen kunde fästa någon vigt vid hvad en enskild representant från Skåne yttrat. Jag måste ännu qvarstå vid den öfvertygelse, att för mitt fädernesland skulle det vara af högsta vigt, att, samtidigt med ekplanteringen på Wisingsö, något gjordes för ekplantering i Skåne. Jag har ej motsatt mig planteringen på Wisingsö och tror, att den skall gå väl, men är säker, att den skulle lyckas i Skåne. Jag ser således icke skäl, hvarföre återremissen bör vägras, enär Utsk. i alla fall ej kan lemna mina anmärkningar annat afseende, än de förtjena; och jag tror, att återremiss mången gäng blifvit beviljad på mindre skäl, än dem jag nu anfört. Gr. Cronhjelm: