Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har grundat denna fördelning på ett af Hr Bildt anfördi yttrande, alt det endast är utgångspunkten som man skall betrakta, men jag har gått längre än han, ty jag anser alt denna banas icke blott utgångspunkt, utan äfven riglning är för alla tider bestämda till den punkt i Westergöthland, der den kan komma att sammanbindas med en bana lill Stockholm eller en bana till Jönköping; men som förhållandet är, att banan ifrån denna punkt till Götheborg skulle blifva omkring 7 mil lång och kunde fullbordas till nästa Riksdag, då deremot den andra banan ifrån Malmö till Jönköping, hvilken, såsom jag tror, är lika oumbärlig, åtminstone i framtiden, lärer vara omkring 28 mil lång, så har jag trott alt del icke skulle innefatta en obillighet att föreslå att lemna tre milhr lill den banan, som är fyra gånger så lång, och två mill:r lill den andra. För öfrigt fäster jag icke någon vigt vid dessa siffror. Hvad jag anser vara af vigt är, att början sker i riktig ända och all banorna framdragas, ulan att man äfventyrar att några misstag ske uti den rigtning, som de erhålla, men om den ena banan får 3,000,000 och den andra 2,000,000, anser jag af ingen vigt. Jag skall alltför gerna instämma i deras åsigt, som yttrat, att det mätte öfverlemnas till K. M. att sjelf göra denna fördelning, men jag har befarat och tror att del kommer att inträffa, alt äfven Styrelsen får samma strid om quatstio an, och detta anser jag icke vara ett sätt alt närma, ulan tvertom att aflägsna oss ifrån dessa vigtiga företag. Det är icke på stridernas väg, som jag önskar, Mine Hrr, och hoppas all ett mål skall kunna vinnas, utan det är genom ömsesidig billighet på alla sidor som jag tror, att vi kunna komma framåt i denna fråga, hvilket) är en lifsfråga för hela landet. Man Den 23 September e. m. 257 Man har sagt, att det är ett oriktigt system jag föreslagit, då jag förordat, att man borde antaga ett sådant system för jernvägarne, hvarigenom man afsåg de förut befintliga kommunikationslinierna af våra sjöar och kanaler och att sammanbinda dem sinsemellan. Gr.
– Det måste vi se, eller hur? tillade han, frågande med en blick på Albrekt, som satt qvar vid det halft afdukade middagsbordet, dagen derpå, och ritade vårdslöst, i ett album framför sig, en mängd fantastiska figurer, foster af bizarrerierna i en artists inbillning. – Hvarför det? – sade Albrekt med sin korta, skarpa röst, utan att lyfta hufvudet ifrån papperet. – Hvarför det! – så du talar, ett mästerverk, en pjes af Shakespeare. – Bah, ett mästerverk för några hundra år se’n ja men nu kan jag icke fatta hur någon menniska kan finna nöje i dessa osmakliga karrikatyrer. – Du förvånar mig osmakliga karrikatyrer, hur kan du våga dylika yttranden? – sade Edvard. – Ja hvad är det väl annat? Alla känslor, alla passioner han skildrar äro så öfverdrifna, så oformliga att de bli’ karrikatyrer och väcka vämjelse; kom ihåg ”Kung Lear”, kan man läsa, eller se något otäckare, jag tillstår att mina nerver åtminstone ledo en verklig tortyr, jag måste våldföra min natur för att kunna uthärda att se den till slut, och hvilket språk sedan. – Ja just språket, hur träffande, hur kraftfullt! – För ett par sekler tillbaka kallades det så, men nu kallar jag det åtminstone för groft ända till äckel, och rått ända till afsky. – Men hvilka djerfva och slående liknelser, hvilka färgrika bilder! – Djerfva – åtminstone, ty han skyr ingenting; och lånar dem par preference ur den lägsta, eller rättare smutsigaste sfer. – Du är ohjelplig, kära Albrekt, – afbröt Edvard med häftighet, – med dylika uttryck opponerar du dig ju emot hela den civiliserade verlden. Vet du då icke att det är snillets företrädesrätt att icke behöfva, icke tåla några band på sin inbillnings vingar? – Det är sannt, och denna företrädesrätt har han, också begagnat, då han talar om ”barnsängs-tärda länder”, tusen andra saker att förtiga; kan man vara mera fördomsfri? – sade Albrekt skrattande.
Svenska handelsflottan haft emellan främmande hamnar och afdrag af Svenska börsens conlributioner för begagnad utländsk credit, sä tror jag att della icke skulle allt för myckel aflägsna sig frän verkliga förhållandet, och följaktligen bevisa, alt Collegium vid dessa beräkningar iakttagit all den noggrannhet sakens natur medgifvit. Alt fullkomligt säkra resultaler deraf icke kunna vinnas, kan ingen hällre bevittna än den som sjelf lågt handen vid dylika beräkningar och sökt göra dem sä upplysande som möjligt. llr Hjerta: Eflcr de upplysningar, som den sisle värde talaren afgifvil, och hvilka 11. o. Ad. utan tvifvel med nöje afbön, anhåller jag blott fä förklara, alt min mening ingalunda varit att insinuera, det Comm.coll. skulle hafva begått ett sä betydligt misstag som motionären ansett. Jag har fastmera endast velat fästa uppsamärksamheten pä faran att liigga sådana pä höft uppställda beräkningar, såsom motionären gjort, till grund för en tanke, pä hvilken man sedan vill bygga eli system. Den tanka, hvartill motionären kommit på grund af sina beräkningar, är, alt den stora differens, som skulle uppstå emellan Comm.- coll. beräkning och det verkliga förhållandet, skall utvisa, huru Den 26 Augusti. 573 slör qvantitet varor sorn ärligen blifvit insmuglade i landet. Della sa foga pålitliga facil har motionären sedermera lagt till grund för det syslom, som han velat införa. Jag upprepar, att jag ansett nödigt fästa uppmärksamheten derpå, egentligen af den orsaken, att sådana der stora summor, som uppgå till millioner, möjligen kunde genom sina mänga nollor uppskrämma åtskilliga lältrörliga inbillningar uli Bevilln.Utsk. och leda deni in pä en alldeles falsk riktning lill uppsökande af orsaker, som icke äro de rätta, och i följd deraf till föreslående af botemedel, som icke leda till ändamålet, utan snarare måhända motverka detsamma. Gr. Frölich, David:
Skulle man å ena sidan upptaga tvänne Stånds mening, så borde man äfven å den andra upplaga de tvänne öfriga Ståndens tankar, ehuru den ej heller utgjorde pluralitetens; med ett ord, man skulle upprepa alia sådana yttranden, hvilka enl. 75 §:n Iliksd. Oidn. skola föi falla; hvilket vore en nyhet, som jag hoppas och yrkar att R. o. Ad. icke må införa. Att man omförmält livad BorgareSt. anfört mot hvad som blifvit sagdt å andra sidan, är så till sägande oundvikligt, när man går deihän alt vilja upprepa hvad sorn tilldragit sig allt ifrån det nya statsskickets införande; ty när det finnes tvänne olika meningar, öfver hvilka R. St. yttrat sig än så och än så vid olika riksdagar; så är det nödvändigt, att den reserverande meningen äfven yttras någonstädes, emedan det hela eljest kommer alt sakna nödigt sammanhang. Frih. Hamilton har beklagat, att ti enne sidor uti skrifvelse skulle bortgå. Det kommer sig deraf, alt förebråelserna och klagovisorna aro tre sidor längre i den förra an i sednare skrifvelsen. Vill man hafva klagovisorna långa, så bör man behålla äfven de tre sidorna. Men jag skulle tro, alt de fleste vilja slippa dem, såsom icke hörande till saken; ty R. St;s önskan är, att näringsfrihet matie införas, och denna mening är aflattad i de korta ordalag jag nämnde. Gr. Ugglas har sagi, att R. St. icke borde underlåta alt säga Konungen sanningen. Om Grefven i det stället sagt: säga Konungen en förebråelse, så hade det varit hvad jag finner det första förslaget från Exped.Utsk. hafva åsyftat, och hvad Ekon.Utsk:s förslag äfven innehåller. Jag tror icke att Ekon.Ulsk. åsyftat att göra förebråelser, utan jag förmodar del Ekon.Ulsk., endast för att motivera sitt tillstyrkande, yttrat de meningar, hvari förebråelsen innefattas, föreställande «ig kunna genom ord förlika Ståndens sins emellan stridiga intressen.
Emot 10:de punkten, angående jernväg mellan Lidköping och Håkantorp: af vice Talmannen Anders Ericson: '‘Under obetingadt erkännande deraf att vid innevarande riksdag all möjlig sparsamhet bör iakttagas, och att följaktligen anslag till jernvägar måste inskränkas till det minsta möjliga, har jag likväl ej kunnat förbise den förlust för Statsverket, som kunde blifva en följd af afslaget å det ifrågasatta lånet till en bibana från Lidköping till Håkantorp. Hvilken vinst stambanorna skörda af bibanorna, utvisar det af Trafikstyrelsen meddelade intyg, att Borås-banan nästlidna år beredt vestra stambanan en nettobehållning af 64,000 R:dr, hvilket, jemte den utfästa räntan, gör åtta och en half procent på det lån, Staten lemnat till denna bibana. Oafsedt den nytta dessa bibanor bereda orterna, är ju denna omedelbara inkomst för Statsverket icke att förbise. Stambanorna lemna ju ännu icke tre procent på anläggningskostnaden i behåll, och vi måste således vara betänkta på att öka denna inkomst. Jag är öfvertygad, att den nu ifrågavarande, hvilken, på sätt Stats-Utskottet yttrat, genomgår Westergötlands bördigaste delar, och till den stad af denna provins, der den största spanmålshandeln bedrifvits, skall blifva af samma omedelbara gagn för Statsverket, som Borås-banan. Härtill kommer, att till denna bana, som är beräknad att kosta endast 898,000 Riksdaler, är af enskild person skänkt 100,000 Riksdaler, med vilkor att statsanslag erbålles, och, om lånet nu afslås, torde denna gåfva återkallas, i hvilket fall staden Lidköping icke torde hafva magt att åtaga sig den skuld, som erfordrades till vägens utförande. Jag föreslår således att, då från kostnadssumman, 898,000 Riksdaler, afdrages denna skänk, 100,000 Riksdaler, och 798,000
Så har åtminstone punk ten förut tolkats och förmodligen lärer Utsk:s mening varit, att den sä skall förstås. Hr Wästfelt: Jag får äran nämna, att den upplysning, jag lemnat icke afgafs för att motsätta mig, hvad StalsUtsk. föreslagit; ty då oftanämnde vilkor innehåller, alt lösdrifvare skola användas, sä vidt sig göra låter, är allan rättfärdighet uppfylld. I enlighet med detta vilkor var det af mig omnämnda kontrakt upprättadt och lösdrifvare blcfvo hos oss till arbete antagna, der vi kunde använda dem, men, der sådant icke var förhållandet, erhöllo de afsked. Frih. Tersmeden: I anledn. af Hr Lagerheims yttrande torde det vara min pligt, att åberopa den erfarenhet jag förvärfvat i afseende på ifrägavar. arbeten, och den har varit, att när försvarslöse och arbete saknande personer anmält sig, hafva de blifvit använde. Vid Strömsholms kanalarbeten, hvilka fortgått under min tillsyn, hafva sådane personer blifvit antagne, när de sig anmälde. Naturligtvis hafva de icke erhållit full dagspenning, då de icke kun nat utgöra ett fullt dagsverke. Jag tror, att det är nödigt, att detta stadgande qvarstår, och att det skulle förefalla högst besynnerligt, om det nu borttoges. Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. mom. Litt. Bifölls. 7:de punkten. Momenterne Litt. a och b. Gr. Lagerbjelke: Vid 1840 års riksdag stadgades det för faringssätt som i mom. 2 är föreslaget nemi., att K. M. skulle god - 88 De n 14 J uni e. ni. känna arbetsplanen äfvensom säkerheten för dess fullgörande, men att Fullmägtige skulle godkänna skuldförbindelsen oell borgen för densamma. Vid sista riksdagen äter, stadgades att K. M. skulle godkänna äfven skuldoell borgensförbindelserne, enär man funnit denna splittring i pröfningsrätten mindre lämplig. Nu har StatsUtsk. ånyo tillstyrkt en sådan splittring.
I afseende på indelda arméen egde väl, såsom förut blifvit omförmäldt, det serskildta förhållande rum, att, jemlikt Kongl, brefvet den 2 Februari 1833, den då fastställda nya löneregleringen icke utgjorde något hinder för dervid beräknade ränteoch tionde-anslags indragande emot anvisandet af kontanta löner, till då faststäldt belopp, och anledning saknades således icke, enligt kommitterades förmenande, att genast, i hvad arméen vidkome, utföra den ifrågavarade förändringen, utan annan inskränkning, än om tilläfventyrs någon löntagare då ännu qvarstode vid lön, som han före nämnde reglering innehaft, äfvensom del skulle kunna ifrågasättas, att ersättningen behöfde bestämmas endast till de belopp, nya staterna för hvarje grad upptoge; men då det dels möjligen icke varit åsyftadt att, i förstnämnde hänseende, åt nyssbcrörde stadgande gifva en så vidsträckt tillämpning, hvilket å löntagarnes sida icke eller torde varit beräknadt, dels, vid det kända förhållandet, att indelda arméens löner, genom högre markegångspriser och afkastning af de för löningsfondernas räkning utarrenderade boställen, vanligen ej obetydligt öfverstigit de i stat uppförde belopp, rättvisa och billighet fordrade, att till indelda arméen hörande embetsoch tjenstemän, icke mindre än alla öfrige, undGngo ersättning, efter hvad 28 Slats-Ulskottels Utlåtande, N:o 242. lönerna vekligen utgjort under den period, som till grund för ersättningens beräknande i allmänhet antoges, samt för öfrigt utförandet af så genomgripande förändringar, som den ifrågavarande, borde verkställas med den varsamhet, att lidande för enskilde derigenom icke uppkomme, funno kommitterade sig ega fullt skäl till den hemställan, att den här ofvan omförmälda allmänna grund för indelda lönernas indragande och ersättnings beräknande måtte å indelda arméen jemväl tillämpas; dock kunde samma grund, hvad anginge tidpunkten för indragningens verkställighet, endast iakttagas, så vidt frågan vore om sådana ränteoch tiondeanslag, hvilka, enligt redan fastställda specialstater, direkte disponerades af vissa löntagare, hvaremot de, som inginge till regementernas löningsfonder, så mycket heldre måste indragas vid den tid, då förändringen i allmänhet tillvägabragtes, som af dessa sednare, genom tjenstemäns afgång eller befordran, räntor och tionde af vissa egendomar icke kunde blifva disponibla, hvadan ej heller successiv indragning deraf vore verkställbar.
»Hvilken skada», upprepade han, och ansigtet blef ännu mulnare, under det en dämpad suck höjde hans bröst. På gården var mindre dager än ute på fältet, och när han trädde in i förstugan herskade der redan den djupaste skymning. Han hängde sin hatt på den vanliga kroken, hvilken han kunde finna efter handlag, hvarefter han gick in i salen. Äfven der var mörkt, och från ett närgränsande rum hördes stoj af bråkiga barnröster. Sedan husfadren kastat en villrådig blick omkring sig gick han fram och slog upp pianot. Det var en gammal taffel, och han började spela, vid hvarje forte öfverröstande barnen och vid hvarje piano hörande dem igen. Han hade ej suttit der länge förr än dörren till nästa rum öppnades och en skarp qvinnoröst utropade: »Käre, välsignade Max, om du bara kunde tänka dig huru nervös du gör mig med den musiken!» »Vänta ett ögonblick, Henriett, och låt mig tala vid dig», sade husets herre i det han upphörde att spela och i stället vände sig emot henne som talat. »Ja, om det är något som kan gå fort, annars blir gröten vidbränd», svarade rösten och ett äldre fruntimmer steg in om dörren. »Jag vill bara säga dig, att jag icke tror du kan försvara det längre, om du förbjuder Agda att sjunga.» »Du känner mina åsigter i det fallet», svarade hustrun mulet, »låt oss icke rifva upp gamla tider och låt icke barnet lefva om sin moders lif.» »Men du har ingen rätt att ...» »Har jag ingen rätt? Hon är mitt barn och icke ditt, och jag skulle icke ha rätt? Det vill du komma och föreskrifva mig, du!» Der låg på en gång harm och förakt i det sista ordet. Hon gick fram till fönstret, så att dagern föll på hennes ansigte. »Se på mig», utbrast hon, »gammal, försläpad, nedtyngd af sorg och bekymmer, och allt för denna olycksaliga röst, utan hvilken vi två alltid skulle förblifvit främlingar för hvarandra. Hvad hade jag varit om icke vi råkats! Jemför hvad jag var för fjorton år sedan och hvad jag är nu.
Revisorerne måste, för sin del, till och med förklara, att dessa räkenskaper för närvarande äga en så förvillande och, enligt Revisorernes lanke, onödigt invecklad uppställning, att det knappast torde vara möjligt att på den tid, som vid ett revisionstillfälle deråt kan egnas, vinna en nöjaktig insigt i förhållanden] a; hvarföre Revisorerne hemställa, att en enklare och mera upplysande räkenskapsmethod måtte blifva anbefalld. Visserligen liar det i Utrednings-afdelningens, med anledning af 1845 års Revisorers anmärkningar, afgifna förklaring blifvit sagdt, att ”vid räkenskapernas uppgörande de för desamma fastställda formulärer, så nära som möjligt, tjenat till efterrättelse;” men dels måtte detta ej alltid blifvit iakttaget, enär de olika årens böcker sins emellan förete åtskilliga skiljaktigheter, dels afledas derigenom endast anmärkningarne mot dessa formulärer, och den öfverklagade olägenheten i sak qvarstår i allt fall oförminskad. Såsom skäl och stöd för dessa åsigter, må exempelvis anföras: Åtskilliga medel', såsom reseoch traktamentskostnader, vedoch lysningsmedel, traktamenten till Magistratspersoner för besigtningar i städerna m. fl., äro hvar för sig förda på tvenne särskilda conti, nemligen: ett, som innehåller anslaget med öfverfoiing till uppbördssammandraget, ett, sorn sammandrager utgifter, samt slutligen ett, hvars ändamål synes vara att redogöra för ämnet i sin helhet och således upptager äfven balanser från och till andra år. Det synes Revisorerne innebära vida större enkelhet, om hvarje ämne endast på ett enda conto och der fullständigt afhandlas. Ifrågavarande räkningar öfverensstämma icke heller alltid sins emellan, så att lili exempel, år 1845, utgifter för reseoch traktamentspenningar å det ena conto upptagas lill 15,850 R:dr 38 sk. 10 r:st, men uti det andra åter till 21,797 Rxlr 22 sk. 10 r:st, deraf likväl anslagssumman, 6,666
Man kan njuta i extension, och i intension. Det första gör hopen (också af ”bättre verlden”). Dess slöa och ouppmärksamma sinnen öfverfara allt; fatta endast tingens yta och färgning; njuta några ögonblick; och söka nya ämnen, att lika hastigt lemna. Detta är barn-varelsens eviga karakter. Det är insekter – med så pass mycken själ, och så pass mycken sällhet! Det andra göra de ädlare, mera lifliga, starka och djupa; de mera erfarne, de vise. De njuta in i tingens väsende: ty de fatta så långt. På en torfva åtnjuter den vise hela verlden; och genom alla verldens regioner åtnjuter dåren ej en kojas väl. Så i allt. En bland tusende vet ej vällusten af ett stycke bröd: ty fördomen förgiftar det för den fattige; och den rike, den förnäme har ej rigtigt sinne för något. Han måste kringfara och öfverfara. Det är hans insektlif! Men att savourera, att rätt njuta, att uttömma allt hvad som är godt och ljuft i tingen, – detta är den Vises konst att hafva vällust. Detta är verlden i kraften; der den är likaså oändlig, som i utsträckningen. Ser du nu, hvarför dessa barnen måste vara i ständig oro; aldrig få nog? evinnerligen tvista och strida? De kunna ej njuta. Hvarför den Vise är lugn, älskar torftigheten och friden, ler? Han behöfver blott gå två steg, så har han nog för dubbelt sin varelse. Men – när galenskapen är allmän, så är visdomen galenskap. Vi måste, min vän, arbeta för tusende lapprin, åt hvilkas barnslighet och onytta vi le i vår själ. Denne Kungen är sjelf ett barn, och alla hans undersåtare likaså. Visserligen är han ett qvickt barn; och det är alltid något. Men måste den Vise leka med barnen? Ja: för att vara älskad och hafva tillfälle att lära dem någonting. D. 19 Juni. En hel månad har jag skrifvit på ett bref till dig; men så ofta blifvit afbruten. Det skall innehålla fullständigt svar på den sublimaste af alla frågor. – Du kommer upp om tre veckor?
Maj:ts berörda nådiga framställning lemnat bifall. 23:o Af en till Rikets Ständer aflåten särskild nådig proposition den 24 Oktober nästlidet år, angående pension på allmänna indragnings-staten för Regements-läkaren vid Konungens f. d. eget värfvade regemente, Öfverfält-läkaren och Riddaren af E. K. Maj:ts Wasa-orden, Medicine Doktorn Fredrik Bågenholm, inhemtas, hurusom Bågenholm uti en den 30 Oktober 1861 till E. K. Maj:t ingifven skrift i underdånighet anhållit, att, då han redan hade uppnått 68 lefnadsår och under 48 år varit anställd såsom Militär-läkare i Statens tjenst samt nu genom ålderdomssvaghet och sjuklighet alltmera hindrades i behörig utöfning af tjenstepligterna, men hans efter afsked enda påräkneliga medels-tillgång för eget och familjs, deribland tre oförsörjda barns, underhåll, utgjordes af den honom tillkommande pension, 600 R:dr, från Arméens pensions-kassa, han måtte, vid frånträdande af berörde Regements-läkarebeställning och sina tillika innehafvande befattningar såsom tillförordnad Bataljons-läkare vid Vendes Artilleri-regemente och läkare vid fästnings-fängelset i Landskrona, undfå en pension å allmänna indragnings-staten, som motsvarande hans nuvarande löneinkomster, af honom beräknade till inalles 2,400 R:dr, eller hvilken åtminstone blefve jemförlig med hvad afskedstagande Regements-läkare vid arméen, då de uppnått föreskrifnalefnadsoch tjensteår, egde uppbära. Sedan såväl Sundhets-kollegium blifvit häröfver bordt, som äfven direktionen öfver Arméens pensions-kassa sig yttrat angående Bågenholms pensionsrätt i nämnda kassa, har Stats-kontoret rörande denna fråga afgifvit underdånigt utlåtande.
December andragit och hemställt; och då Herrar Fullmägtige lika med Herrar Cornmissarierne ansågo otvifvelaktig!, att de med hvarje dag tilltagande göromåien så val i Vexel-Banquen sorn Eäne-B.anquen. och Cancelliet, oundgängligen fordra verksamma anstalter tili vinnande af nödigt utrymme; funno Herrar Fullmägtige den af Herrar Corn» missarierne tillstyrkte påbyggnad af en våning å Banquens Magazinshus, blifva i sådant afseende nödvändig. Till följe häraf ega Herrar Cornmissarierne, att, efter föregången behörig besigtning till utrönande af grundens och murarnes beskaffenhet, oförtöfvadt låta upprätta och till Herrar Fullmägtiges pröfning och fastställande öfverlemna fullständigt kostnadsförslag, jemte ritning å den tillämnade bygg - Banco-Utsiottets Bttänkanden. raden. Börande Herrar Cornmissarierne emedlertid nu genast vidtaga de förberedande anstalter till arbetet, som under närvarande årstid kunna finnas lämplige. Den å stora Bancohuset befintlige remna bör äfvenledes med görligaste första, på ett för husets framtida bestånd pålitligt sätt repareras. Och lärer Herrar Cornmissarierne ej underlåta, att till verkställigheten af det ena och andra i möjligaste måtto söka och begagna Herr Stads-Architecten, Professoren Giörtvells kunniga biträde och. tillsyn.” ”För att så vidt möjligt afhjelpa den ari;, malde bristen på särskilda rum för iordningbringandet af Vexel-Banco Contoirets efterliggande arbete, hvars obehindrade och påskyndade fortgång är af yttersta vigt, på det samma arbete, jemnlikt sednaste Reglementets 28 §. och på sätt Herrar Cornmissarierne ansett möjligt, må till innevarande års slut hira. na fullbordas; ville Herrar Fullmägtige tillåta, alt deras eget Sessionsrum får, hvilken tid på dagen som lieldst, med undantag af den tid Herrar Fullmägtige der hafva sina Sessioner, för ifrågavarande ändamål begagnas.’’