Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte det Utskottet, för undvikande af vidlyftighet, hänvisar till den utförliga utredning, som Departements-chefens betänkande sid. 33—36 innehåller angående dels tillkomsten af den mellan nämnde holmar nu befintliga flottbro, dels de förslag, som särskilta gånger varit å bane till densammas ersättande med en ny, dels ock den arbetsplan, som blifvit utarbetad för anläggning af nu ifråga - komna bro, ämnad att uppföras å hvalf al gjutet jern på landfästen och pierer af sten för en beräknad kostnad af 349,054 R:dr 50 öre, får Utskottet anföra, att som, efter hvad upplyst blifvit, nuvarande bro är i det förfallna skick, att densamma ej kan genom reparationer vidare vidmakthållas, utan en annan i stallet mäste uppföras, samt Staten, som hittills underhållit förbindelsen mellan ifrågavarande båda holmar, icke torde kunna undandraga sig att bekosta anläggningen af ny bro, helst de if ömse sidor befintlige platserne äro kronan tillhörige, nemligen å den ena musei-tomten och å den andra lokalen för flottans härvarande station, Utskottet, vid sådant förhållande och då, enligt den uppgjorda ritningen, den föreslagna bron synes blifva ändamålsenlig samt till utseendet prydlig och passande till den närbelägna musei-byggnaden, ansett sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer måtte bevilja den för ifrågavarande brobyggnad af Kongl. Majit äskade summan 350,000 R:dr, att med en tredjedel årligen under hvartdera af åretr 1858, 1859 och 1860 från Riksgälds-kontoret utgå. Beträffande Kongl. Maj:ts Nådiga framställning att, för upprätthållande af pensioneringen från Amiralitets-krigsmans-kassan, ett kreditiv af 40,000 R:dr mätte af Rikets Ständer anvisas under hvartdera af åren 1857—1860, får Utskottet hänvisa till sitt uti 25 punkten af detta utlåtande afgifna yttrande.
Hui u stort detta bidrag bör vara, i förhållande till Stadens folkmängd, förmögenhctslillstånd oell andra omständigheter, vill jag icke bedöma, enär dertill torde erfordras en serskild undersökning; men det är dock skillnad émellan intet och något. Jag yrkar således, att man må erkänna, det något hör beviljas. Man har sagt, att Utskottet fått de upplysningar, att det icke stöde så illa till med Götheborgs Fattiginrättning. Götheborgs Stads Riksdagsfullmäktige, 3 Lill antalet, hvilka efter sina principalers uppdrag afgifvit motionen, hafva likväl anfört, alt ”faltig-pei sonalen år 1826 uppgick till ”785 barn och 1 106 äldre personer, med en ”kostnad stor 3o,a5o R:dr, men år 1827, ”908 barn och 1 1 35 äldre personer, med en "kostnad stor R:dr 35,o45, allt Banco, öf”verstigande för dessa båda åren Inrättningens inkomster, hvilka för 1826 utgjorde ”26,085 och 1827 29,990 R:dr, med sam"manlagdt 9,000 R:dr.” Mig synes att så länge man icke vederlagt dessa facla, det svårligen later säga sig, att Inrättningen icke 33 Den 13 Junii f. ro. befinner sig i behof, eller förtjenar att understödjas. Jag yrkar derföre återremiss af Utlåtandet. Grefve von Rosen_, Axel: Jag förenar mig med den siste värde talaren, och får blott tillägga, att de upplysningar en annan värd Ledamot sagt att Utskottet erhållit, äro till en del sanna, men till en del grundade på misstag. Ty lika sällan der, som på andra ställen, återflyttar Soldaten vid afskedstagande! till sin hemort, sedan han i flere år varit bosatt och gift i Garnisonsorten. I Götheborg finnes dessutom ett förhållande, som jag tror är ensamt i sitt slag till befordrande af inflyttningar.
Troligen skulle den stackars artist, hvars dåliga arbete framkallat denna anmärkning, känt sig högst förvånad att höra, det något alster af honom skulle kunna skada en så stor mä- stare; i så fall glömde han, att vi icke blott hafva att betänka det gagn eller den skada, som våra handlingar bereda oss sjelfva, utan äfven komma i håg, att de inverka på hvar. och en, med hvilken vi komma i beröring. Sir Peter Lefly var medveten om en stor sanning, som vi äro mycket benägna att förbise. Vi ha svårt att fatta, det hvarje ord, vi tala, hvarje handling, vi utföra, gör ett varaktigt intryck på vår omgifnings karaktär, och att till och med efter vår död följderna af vårt nuvarande handlingssätt skola beröra en kommande generation. Det är ett faktum, att vi alla, vare sig vår ställning är framstående eller obemärkt, bruka en ofantlig makt i det inflytande vi utöfva på andra menniskor, och det är omöjligt, att någon, det må vara en aldrig så obetydlig person, som för ett aldrig så stilla lif, skulle kunna undgå att öfva ett stort, ofrivilligt inflytande. Det må till en början inskränka sig till de närmaste, men det skall sedermera sträcka sig längre än man förmår följa. När en sten kastas i vattnet träffar den först blott en enda punkt, men ur den första lilla ringen utvecklar sig snart ring efter ring i vida kretsar. Prenumeration sker: I landsorten: a postanstalterna. I Stockholm: hos redaktionen, ä Stadspostens bufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren Så är det äfven med ditt lif. Omedvetet blifver omgifningen påverkad af ditt uppförande. Är du mild, vänlig och förlåtande? — De kanske ingenting säga derom eller - ens veta det sjelfva, men var säker på, att de i tysthet af dig lära skönheten i ett kristligt lif och en gång sätta i utöfning, hvad de lärt. Ar du deremot retlig sjelfvisk eller lat? Då visar du, hur tomt på skönhet en qvinnas lif kan vara, och man skall tänka för sig sjelf, att om detta är allt, hvad kristendomen förmår, så är det ej mycket värdt att bli en kristen.
Se - 64 JDen 4 Mars.’ Sedan undertecknade, till Stats-, Bancooch Riksgälds-Verkens öfverseende valde och förordnade Revisorer nu mera fulländat den åt oss i Riksgälds-Verket uppdragne Revisiöns-förrättning, håfve vi härmedelst skolat vänligen lemna Herrar Fullmägtige del af de råd och tillstyrkanden, samt föreskrifter, hvartill denna förrättning föranled t. iso Under läsningen af Herrar Fulimägtiges Protocoll har förekommit, huruledes Stadsoch Handels-Mäklarön P. C. Sasse erbudit sig att till Riksgälds-Contoiret aflåta Tio Tusende Riksdaler ConVentions-rnynt uti Obligationer, hörande till det år 1802 för Riksgälds-Contoirets Räkning genom Banquierna 1 Leipzig Frege & Comp:s upnegoeieradé Lån, emot betalning i Svenskt Banco, efter Cours-beräkning af Sjuttiotvå skillingar per En Riksdaler Hamburger-Banco; hvilket anbud Herrar Full magt i ge, under dert 2 f>: Mars innenevarande år, mot de uti Protocollet för samma dag stadgads vilkor, för Riksgälds-Contoirets räkning antagit. Och då vi funnit det vara Öfverensstämmande med Riksens Höglofl.
Min mening är visserligen icke att skilja mig från riksdagen: utan som jag nu är befullmäktigad för en annan familj och såsom sådan blifvit invald till ledamot i Bevilln.Utsk., men nu vill återställa den pollet, jag på grund af fullmakt utbekommit, för att intaga säte härstädes för egen nummer; har jag önskat fä nedlägga min befattning i Ulsk., ankommande sedermera på Hrr Eleetorer att mig å nyo invälja. Frill. Ridderstolpe, Fredr.: Jag anser, att i samma stund man uttagit sin pollet, är man ock skyldig att gå dit Ståndets förtroende kallar. Gör man annorlunda, så gifver man i detta ögonblick Iastarenom rum. Jag är gammal nog för att minnas det tidehvarf, då Frankrikes marskalkar kastade gevären på axeln och ansågo för en ära att tjena ett fädernesland, som kallade dem. Om detta tidehvarf blifvit efterträdt af interessets och egoismens, så bör man dock qvarblifva vid sin medelålders grundsatser. Jag för min del ämnar följa dem under mina återstående dagar, och jag är öfvertygad, att den siste värde talaren har lika mycken patriotism som någon annan. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Då Hr Aminoff lill kännagifvit, alt han endast önskar ombyta plats pä Riddarhuset, nemi. att representera sin egen ätt i stället för att innehafva fullmakt; så torde en hvar af R. o. Ad. finna, på sätt han sjelf uttryckt, det hans afsigt icke är alt undandraga sig fullgörandet af det uppdrag, Electorerne honom anförtrott. Hans anmälan har skett endast för att iakttaga de formaliteter, som våra författningar stadga. Jag hoppas och anhåller således, att denna öfverläggning måtte fä upphöra, samt att R. o. Ad. täcktes tillåta att ombyte får ske. Hr Aminoff: Jag förmodar, att Frih. Ridderstolpe icke gifvit akt på hvad jag nyss hade äran anföra; i motsatt fall hade hans anförande säkerligen uteblifvit. Men sedan frågan på nytt blifvit af Hr v. Hartmansdorff utvecklad, har jag icke vidare något alt tillägga.
Hakan var rund och stark, och hela ansigtet uttryckte en mogen qvinnas sjelfständighet, något värdigt, personligt och dock innerligt och mildt. Hon satt tillbakalutad i stolen i sin svarta drägt, hvarifrån de hvita, fylliga händerna med sina välbildade handleder stucko af, som om de hade varit formade af snö. Hon hade suttit der länge, och hon fortfor att sitta der, orörlig, som om intet väntade på henne längre, och såg, blott såg på sin döde man. Medan hon satt der, gled hennes och hans förgångna lif förbi henne Grosshandlar Curtmann hade varit gift som ung man med en kusin till sig, och hade med henne tre söner, men två af dem dogo i den första ynglingaåldern, och mellan den tredje och fadern uppstod en långvarig oenighet, som slutade med att de skildes åt som fullständiga ovänner. Modern var då redan död. Denne son reste till Ryssland, der han med tiden blef chef för ett större handelshus, gifte sig rikt och försvann för alltid ur sin fars tankar. Den, som Curtmann en gång hade förkastat, blef aldrig tagen till nåder mera. Då Curtmann nu hade blifvit en ensam man — han var då omkring femtio år — gick han mer än någonsin upp i sina affärer. Han ansågs af alla affärsmän för ett geni, och han hade också en öfverlägsen förmåga att af hvilka svåra situationer, af hvilka invecklade förhållanden som helst alltid draga den största möjliga fördelen för sig sjelf. Ingen kunde juridiskt beskylla honom för något slags orättvisa, han höll mycket på rätten och fick alltid rätten, den juridiska rätten, på sin sida. För det ordspråk, som säger: »Man skall låta nåd gå för rätt», hade Curtmann aldrig något ögonblick i sitt lif funnit någon tillämpning. Han ruinerade inga menniskor, men han drog sin säkra fördel af deras ruin. Han jagade sjelf icke bort någon från hus och hem, men han sörjde för att rättens tjenare gjorde det — kort sagdt, han var en klok och rättvis herre, som år från år endast ökade sin stora förmögenhet. — Också var han högt ansedd i staden. — Han var direktör för banken, hade de flesta aktierna i jernvägen, egde tre gårdar i staden och ett par herregårdar i olika delar af landet.
Diskont-verket och följaktligen icke heller böra i dess kapitalsumma inberäknas; 2:o att af de till lagsökning utlemnade, under åren 1825 —1842 till betalning förfallna län, 14 stycken till ett återstående belopp af 9,465 R:dr 70 öre, äro af den beskaffenhet, att så väl låntagare som löftesmän i utblottade omständigheter med döden afgått, och att alla lagliga åtgärder för indrifvande af de återstående, inom linien förda beloppen blifvit vidtagna, så att för dessa lån hvarken någon vidare handläggning kan ifrågakomma eller någon ytterligare afbetalning är att förvänta; 3:o att någon utsigt ej heller förefinnes att erhålla vidare godtgörelse för 42 stycken andra lån, som förfallit under åren 1830—1855 och för närvarande äro balanserade med tillhopa 38,022 R:dr 80 öre, enär den eller de ännu lefvande gäldenärerne, efter mot deni vidtagna lagsökningsoch bevaknings-åtgärder, antingen befinna sig i utblottade omständigheter eller för längre tid sedan begifvit sig till okänd ort, utan att hafva efterlemnat några tillgångar; varande i afseende å dessa lån af Banko-diskont-direktionen anfördt, att deras fortsatta bevakande skulle förorsaka kostnad utan att, efter all sannolikhet, tillskynda Verket någon fördel; 4:o att å 40 stycken lån, som utgått emot sedermera falska befunna dokumenter och hvilka till kapitalet blifvit liqviderade al vederbörande inlemnare, som deremot icke ålagts eller kunnat förpligtas, att jemväl erlägga ränta, upplupne öfverräntor finnas balanserade till ett sammanräknadt belopp af 6.559 fi:dr 7 öre, hvarför någon ersättning icke kan erhållas; 5m att å 3 stycken lån, hvilkas kapital-belopp blifvit indrifna hos gäldenärerne, öfverräntor finnas balanserade med tillsammans 5,467 R:dr 55 öre, till godt - Bih. till R. St.
Län, som, jemte tillstyrkande af bifall till hvad Kongl. Maj:t, beträffande jern-beskatfningon, föreslagit, hemställt, att, då en del bergslager icke vore i åtnjutande af den förnämsta bergslagsfriheten, frihet från rotering, och andre möjligen kunde finnas villiga att emot åtagande af rotering vinna frihet från del besluta att tackjernstionden jemväl inom bergslagerna skulle upphöra, så vidt dessa voro roterade eller ville underkasta sig rotering; men då Utskottet, på här ofvan anförda skäl, funnit sig icke kunna tillstyrka tackjernstiondens upphörande utom bergslag, kan vid sådant förhållande, denna motion icke föranleda till vidare yttrande å Utskottets sida; samt b) af Riksdagsfullmäktigen Erik Hansson från Gefleborgs Län, sora, för dep händelse att Kongl. Maj:ts Nådiga framställning om hammarskattens upphörande icke skulle vinna Rikets Ständers bifall, hemställt att nu gällande stadgande oin minimi-afgift å hammarskatt måtte upphäfvas och denna skatt få utgå i mån af tillverkningsbeloppet.; och som Utskottet, i enlighet med ofvan yttrade åsigter, anser en så vidt möjligt utsträckt, frihet i afseende å jerntillverkningens bedrifvande böra medgifvas hvarje dess idkare, samt åläggandet af en högre beskattning för den ringare tillverkningen synes desto mindre öfverensstämma med billigheten, som denna beskattning, äfven då den utgår efter samma,grunder, måste tyngre drabba den mindre betydliga produktionen, har Utskottet, med anledning af förevarande motion, funnit sig böra hemställa det Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att hvad uti Kongl. Kungörelsen den 27 April 184G, angående hammarskattens utgörande, finnes stadgadt om viss årlig minimi-afgift i hammarskatt måtte helt och hållet upphäfvas och denna afgift hädanefter, äfven för stångjernshärdar eller smältverkstäder med ringare årlig tillverkning än 400 Skeppund, få utgå i mån af tillverkningsbeloppet.
Under nu varande Bolagslnteressenters styrelse, hafva utur dessa Schakter (till 1816 års slut) blifvit upptagne öfver 1,500,000 tunnor Stenkol, hvaraf omkring 160,000 Tunnor blifvit afsände till Utrikes Orter, och det öfriga, utom hvad som åtgått vid Verket, blifvit af* yttradt innom Landet. Dessa Stenkol äro af två sorter: N:o r. nyttjas till Gjuterier, Fyrbåkar, Sockerbruk, Brännerier, Smidning och alla de behof, hvartill man vanligen införskrifvit de Engelska Stenkolen: N:o 2., hvilka ej innehålla så mycket brännbart ämne, som de förre, användas förnämligast för ÅngMacbiner och Eldstäder vid Verket, Tegeloch Kalk bränning, samt uppköpes af Allmogen till bränsle, i stället för den mycket dyrare bränn - torfven, hvarpå också i senare åren brist börjar förmärkas. En hvar finner lätt, hvilken Nationalvinst således genom denna Anläggning tillflutit Landet, ej mindre genom den Summa, som utifrån inkommit, än genom besparing af den ännu betydligare , som i annat fall åtgått för Engelska Stenkol , att icke nämna den mäst vigtiga, ehuru tillfälliga fördelen, att vid tilläfventyrs i framtiden någon gång förändrade Politiska förhållanden, kunna förse inhemska In - Inrättningar med en Nödvändighetsvara , hvarförutan de icke skulle kunna aga bestånd ! Säkert skall ingen sann vän af Fosterlan. det med liknöjhet se, om denna så kostsam-, ma Anläggning, af en eller annan orsak, skulle upphöra att begagnas, och likväl skall det, förr elier sednare, inträffa, om icke i tid medel påtänkas till dess upprätthållande. Det gifves en gräns, då enskilda Verksamheten synes böra lemna ruin åt Statens mera vidsträckta Verkningsförmåga, och vid denna gräns synes mig Svenska Stenkolsverket nu vara. Om en medfödd böjelse för stora företag, en framhärdighet, i deras utförande, ett oförsvagadt mod vid inträffade motgångar , vore Allmänhetens lott , huru oförtjent vore icke då deto beundran, sorn hvarje Land. hvarje
På grond af de undersökningar, Kommittén i följd häraf anställt, angående de hufvudsakliga rigtningarne för varurörelsen inom det landområde, som komme att genomskäras af norra stambanan och en derifrån till vestra stambanan anlagd sammanbindningsbana, har Kommittén vunnit den öfvertygelse, alt hela den stora rörelsen inom berörda område går i norr och söder, samt att följaktligen berörda banor måste, för tillfredsställandet af denna rörelses behof, utläggas så, att' de dels genomskära midten af det spanmålsproduce^ande landet, dels, särdeles med afseende på bergsbruket, på det sätt beröra dess distrikt, att de såväl kunna uppsamla större qvantiteter, för att aflemua antingen vid Gefle, Strömsholms kanal, någon af Mälarens hamnar eller andra inre segel-leder, som ock inom sjelfva distriktet biträda med transport af råämnen, m. m. äfvensom på det sätt, att de underlätta anläggning af större eller mindre bibanor, som kunna dels på kortare väg föra till hamn, dels från allägsnare, högre upp i landet belägna och mera produktiva bergslagsorter inleda dessas rörelse på stambanorna. 1 öfverensstämmelse med dessa åsigter har Kommittén vid norra stambanans utstakning antagit Upsala såsom en punkt, hvilken denna bana under alla"förhållanden måste beröra, hvarjemte Kommittén låtit öfverse och omarbeta ett genom nämnde stads försorg upprättadt förslag till ifrågavarande banas anläggning i rakaste sträckning öster om Sigtunafjärden öfver Järfva, Hammarby och Odensala till Upsala, hvilken linie, med i allmänhet gynsamma lutningsoch krökningsförhållanden, komme att i längd utgöra 6 mil 6,100 fot och beräknats till en anläggningskostnad af 5,004,867 Riksdaler, hvaruti dock äfven inbegripas kostnaderna för stationerna i Stockholm och Upsala.
Det af de tre öfriga Stånden antagna lagförslaget blof af Kongl. Majit ogilladt; meri någon ny nådig Proposition i ämnet har sedan dess icke blifvit till Ständerna öfverlemnad. Måhända är en sådan att under innevarande riksdag förvänta. För den händelse emellertid, att denna förhoppning ej skulle komma att uppfyllas, har jag, lifligt öfvertygad om frågans vigt och nödvändigheten al hennes Motioner i Preste-Ståndet 1862. N:o lid. 229 snara lösning, trott mig böra genom en motions väckande låta henne ånyo blifva föremål för Rikets Ständers pröfning. Jag utgår härvid från den förutsättningen, hvars rigtighet både af Konung och Ständer redan är erkänd, att våra af Lektorer vid elementar-läroverken sammansatta Domkapitel ej rätt väl kunna stå tillsammans med nuvarande förhållanden: dels derföre att läroverken äro annorlunda ordnade än förr och icke mer stå till kyrkan i samma ställning som då; dels derföre att vid lärarnes utnämnande helt andra egenskaper måste afses än skickligheten att fullgöra de åligganden, som tillhöra en Kapitel-ledamot; dels slutligen derföre att, enligt den nya Läroverks-stadgan, nämnde lärares tid och krafter äro i allmänhet så strängt tagna i anspråk af undervisningen, att man icke utan obillighet kan ytterligare ålägga dem göromål så främmande för deras egentliga kall, som de konsistoriela. Fråga är således numera endast om lämpligaste sättet för den såsom behöflig erkända förändringens verkställande. För att finna detta, torde måhända i främsta rummet en öfversigt af den behandling frågan inom de sistförflutna tjugo åren undergått kunna tjena till vägledning. Det första förslag, som under denna tid blifvit gjordt om Domkapitlens reorganisation, framlades af den på 1840-talet tillsatta Kyrkolags-kommittéen. Enligt detta förslag skulle Biskopen ensam vara sjelfskrifven ledamot och de öfriga ledamöterna, hvilkas antal borde vara fem, skulle genom val för fem år utses bland stiftets Kyrkoherdar eller Lektorer.
Den 18 Nov. 1836, fick Uddevalla lills vidare samma befrielse. 1837 begärde Stockholms grosshandels societet och skeppsrederier enahanda förmån, eller att det ständiga saltuplaget åtminstone måtte nedsättas lill 8,000 T:r. ÖfverStåthållären förordade det sednare alternativet; men det frisinniga Commerce-Collan, tillstyrkte, i likhet med hvad för några stapelstäder redan blifvit medgifvet, att Stockholm jemväl måtte tills vidare alldeles befrias från den ifrågavide skyldigheten, hvilken mening Konungen, d. 14 April 1837, i nåder biföll. Af författnings-samlingen synes icke hvilka de stapelstäder voro, som, utom Götheborg, Uddevalla och Stockholm, möjligen blifvit befriade från ständiga saltuplags hållande. Jag känner derföre icke om de norrländska voro deribland, eller om skyldigheten att förse dem med salt försummades. Men då jag i början af Juni 1837 företog en resa åt de norra orterna, hade jag tillfälle att se huru menligt de ständiga saltuplagens uphäfvande verkade. Våren kom, det året, mycket sent. Isen var landlös ifrån lloslags-skärgården, allt intill Sundsvall; men ett starkt, bredt och sammanhängande isband låg derutanför, understundom så långt ögat kunde se, och hindrade hvarje fartyg att inlöpa. Under tiden fiskades, i det öppna vattnet, mellan kusten och isbandet, en myckenhet strömming, under folkets klagan att han ej kunde förvaras, emedan salt fattades, hvilket ej var möjligt att erhålla förr än isbandet längre fram bröts. Undér d. 7 April 1841, utfärdades en ny kungörelse, om den årliga införseln och de ständiga saltuplagen i stapelstäderna. Genom lista §:n bestämdes hvilka det skulle åligga att från utrikes ort årligen införa vissa belopp af salt. Derifrån förblef hufvudstaden tillsvidare undantagen.
Men allt efter som facklorna skredo högre och högre mot snön, skymtade i det fladdrande rödgula skenet leder af mänader med vilda, otyglade later, genom blossens qväfvande bruna rök viftande med thyrsos-stafvarne, skriande hårdt med i vanvett gapande munnar: »Evoi Bakchos, Evoi Iakchos!» Men derinne i Agatokles’ landthus, der det röda chiosvinet ännu sipprade ner från bordet som blodstänk, liksom för att gifva ny lifskraft, ny purpurglödande färg, ny aromatisk vällukt åt alla dessa rosenblad hvilka skrumpnat och vissnat på golfvet, derinne, der tid efter annan små blekblå lågor sköto upp ur fyrfatets bränsle och utsände darrande ljuspelare på golfvet och kanelkryddade strimmor af doft i den upphettade, kärleksdruckna luften, derinne dog allt det ursinniga sorlet bort i ett eldregn af kyssar, fria, sunda, sälla menniskors besjälade kyssar. NATT. Hi, hi hi, jag vet något, jag!» »Såå (stötvis) hvad-är-det-då?» »Joo, du! Jag vet det, jag.» (Med andfådd liflighet). »Du har varit i köket, Blom?» »Neej, adjunkt! Hi hi hi ... Ja det kan nu vara detsamma.» »Ja, det kan det. (Frånvarande, högtidligt). Apala, misala, misinke, miso, zebedei, zebedo ...» »He, he! Han ligger inne med fröken från handelsbo’n du ... Min själ gör han inte det ... Sån tjuflymmel ... Kysser henne ... he he ...» (Halfsnyftande). »Du har då inte fått något i köket, Blom? Jag är så hungrig.» Så talade med osäkra, lallande stämmor, de båda idioterna, hvilka voro inackorderade hos brukspatron Berglind på Gröndal, medan de med tunga, släpande steg larfvade fram åt boningshuset till.