Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som emellertid talade till ursäkt för denna lilla dubbelhet, var den, såsom han insåg, för hennes qvinlighet kanske svåra känslan att genom öppen vänlighet erkänna sig vara nära att glömma den, hvilken hon så nyss och kanske ännu, om han lefde, erkände för sin brudgum. Af en nästan likartad blygsamhet afhölls Arve från att tala om sina egna känslor. Han ville unna Gabriella tid att bättre hemta sig, att vänja sig vid det nya i sin ställning. Dessutom var det ock hans föresats att hädanefter, ehuru på samma för andra undvikande sätt, som hon visade, låta henne erfara hvad som föregick i hans inre, då han äfven kunde öfvertyga sig, om det var en villfarelse eller verklighet att hon förstod honom. Något tillfälle för dessa rön blef emellertid i dag omöjligt att finna; och Arve kunde ej undgå att bemärka, det Erika vida mera uppehöll sig inne, än vanligt var och han fann nödigt. Men sedan han nu åter hade hopp, gaf han sig tillfreds och ernade ej släppa det så lätt, som förra gången. ”Får jag snart komma åter?” hviskade han i förbigående till Gabriella, då de andra morgonen tillfälligtvis, straxt före hans afresa, möttes i förstugan. ”Huru lång tid menar löjtnanten med snart?” frågade Gabriella och stannade ett ögonblick, ehuru hon brände sig dugtigt på den heta karotten, som hon höll i hand; ”är det tre, fyra eller sex månader?” ”Tre, fyra eller sex dagar!” återtog Arve; och den sällhet, detta lilla förtroliga möte åstadkom i hans själ, lyste i hans ögon. ”Måtta i allt!” svarade Gabriella, i det hon, tvingande sig att icke skrika, gaf andra handen till pris åt den heta karotten. ”Tre, fyra, sex veckor är midtemellan.” ”Således tre veckor!” sade Arve och sprang artigt att öppna dörren, då knarrande steg hördes i trappan. Sextonde Kapitlet. Kärlekens böner ödet beveka. Ske dig – som du vill! Stagnelius. Efter denna dag lefde rosen på Tistelön åter upp.
Då pickade hjertat hastigare, blodet strömmade varmt genom hennes ådror, och hon såg opp och såg en qvinlig gestalt stå vid hennes hufvudgärd, som böjde sig öfver henne med en blick full af kärlek och förbarmande. Den blicken, den sköna, lifgifvande blicken tyckte Susanna sig ha sett en gång förr, och ju längre hon såg på gestaltens ansigte, ju bättre tyckte hon sig igenkänna bekanta drag – sin matmoders ädla och älskade anletsdrag. Men hon såg yngre och skönare ut än förr. Vid sina fötter såg hon törnrosor stå, och solen sken på dessa; allt förekom henne så vackert, så underbart, att hon ovilkorligen framhviskade: «Äro vi nu i himlen?« «På jorden ännu!« svarade en röst full af ömhet, «du skall lefva der för dem, som älska dig,« «Ack! Hvem älskar mig?« sade Susanna svagt och modlöst. «Jag!« svarade rösten, «jag och flera! Men var lugn och stilla, – en moder vakar öfver dig.« Och Susanna förblef lugn och stilla, och öfverlemnade sig i sitt stora svaghetstillstånd med tacksam hängifvenhet till den moderliga vårdarinnan. Fru Astrids närvaro, blotta ljudet af hennes sakta steg, blotta åsynen af hennes skugga ingaf Susanna välgörande känslor; allt hvad hon emottog af hennes händer var henne behagligt och hälsosamt. Det uppstod emellan dem båda ett förhållande fullt af ljufhet. Fru Astrid, som såg den unga flickan liksom födas på nytt under sina händer, fattade för henne en tillgifvenhet, som öfverraskade henne sjelf i det samma, som den gjorde henne lycklig. Den starka, friska Susanna hade stått för långt från henne; den svaga, och i sin svaghet så barnsligt älskande smög sig in i hennes hjerta, och hon kände dervid sitt hjerta liksom blomma på nytt. Så är verkan af all sann tillgifvenhet, all ren kärlek, och det vid alla lifvets åldrar, ty kärlek är hjertats och lifvets sommar. Så fort krafter och klart minne åter vaknade hos Susanna, bad hon att få veta om alla deras öden, som varit med på fjellresan.
Fyra stångjernshärdar vid Eds bruk öfvergått till oinskränkt smides riitt; och år 1855 hafva de vid Forsseströms bruk i Gärdsrums socken förut privilegierade 3 st. stångjernshärdar, för tysk-smide, blifvit förvandlade till tvänne Franche-Comté-härdar, en räckhärd och en vällhärd med en smälthammare och tvänne räckhamrar, allt med oinskränkt smidesrätt. » » Falsterbo bruks 2:ne tysk-härdar, med oinskränkt smidesrätt, hafva blifvit förändrade till Franche-Comté-härdar. » » Flerohopps bruk, inom Madesjö socken, har för år 1855 erhållit oin skränkt smidesrätt för dervarande tvänne tysk-härdar. Om man sammanfattar värdet af ett års i medeltal beräknad tillverkning vid alla de till bergsbruksrörelsen hörande verk och inrättningar i Länet, med förbigående dock af malmbrytningen och tackjerns-produktionen, som lemna endast råämnen, hvilka i den förädlade jerntillverkningen ingå; så befinnes att årligen tillverkats: Gjutgods . i för Banko R:dr 86,723. Stångjern . , „ „ 193,170. Manufaktursmide af jern ... „ „ 36,528. Koppar ... „ , 24,552. Alun, Vitriol och Rödfärg .. „ „ 46,174. eller tillsammans Banko R:dr 387,147. Medeltillverkningens värde under de år, som förra berättelsen afsåg, eller 1848 —1850, utgjorde för ett år: af Gjutgods .. Banko R:dr 16,218. Stångjern „ „ 172,409. „ Manufaktursmide „ „ 37,000. Transport Banko R:dr 225,627. 48 Transport Banko R:dr 223,627. af Koppar ... , „ 19,650. „ Alun, Vitriol och Rödfärg, omkring „ „ 35,000.
Kungörelsen den 18 Dec. 1823, huru förhållas hör, då emot redan dömde personer yppas brott, hvarom ransakning tillförene icke varit anställd, varder härigenom förordnad!: 1:0 ”Den, som för olika brott, vid flera Domstolar, undergått ransakning, må slutligen dömas af den Rätt, der han sist lagföres, utan afseende på brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet”; 2:0 ”Bekänner häcklad person, som för brott under tilltal står och ännu ej slutligen dömd blifvit, att lian, utom Domsagan eller Länet, föröfvat annan missgerning, för hvilken han ännu ej är tilltalad eller dömd, eller gifver ransakningen dertill anledning, och är han ej re* dan förvunnen till brott, hvarå dödsstraff eller högsta kroppsplikt bör följa, då må på Domarens pröfning bero, huruvida, innan den tilltalade förvises till ransakning vid Domstol i den ort, der brottet uppgifves vara begånget, upplysning om hrottets verklighet och tillvarelse skall genom skriftvexling med vederbörande sökas”; 3:o ”Är den tilltalade redan till dödsstraff eller högsta kroppsplikt saker ansedd; då skola ock upplysningar om det erkända eiler eljest yppade brottets verklighet och beskaffenhet, jemte målsegandens yttrande, infordras; och åligger det sedan Domaren, som sist dömt, att 268 Exp. Utsh. Förslag till und. Skrift. N:o 121; bestämma, huruvida ytterligare ransakning må företagas, eller om den brottslige bör till det straff, hvartill han redan blifvit dömd, genast befordras. Yrkar målseganden, att ransakning om det erkända eller eljest yppade brottet skall anställas, eller är brottet sådant, att derå följer högre ansvar, än det, hvartill den tilltalade redan är skyldig ansedd, eller företer sig anledning, att medbrottslige finnas, som genom ransakningen kunna upptäckas; varde då, genom Konungens Befallningshafvandes föranstaltande, sådan ransakning företagen; men ej skall den brottslige till den ransakning inställas, med minså är, att
§ 11 Vid flyttningar till högre avdelningar skall vid examen utrönas att eleven har bibehållit sin kunskap, även i de ämnen som han läst tidigare och som inte finns i den senaste avdelningen samt att han äger redig kännedom om naturläran. § 12 I varje samlingsrum skall vara anslagen en tabell, som innehåller de för uppflyttning i nästföljande högre avdelning erforderliga kunskaper. Avgång från läroverket § 1 Då en elev begär att få sluta läroverket, är det rektors plikt att upplysa honom om de fordringar som krävs för inträde i nästföljande högre avdelning. Skulle någon elev vid avgångsexamen få underkänt i något ämne har han rätt att undergå ny prövning samt därefter erhålla betyg. § 2 När elev vill sluta vid läroverket anmäler han det muntligt hos rektor, är han omyndig fordras målsmans skriftliga tillåtelse, varefter han får sitt betyg. En sådan anmälan skall ske inom 14 dagar från terminens början. Sker det senare och inga laga förfall finns, erläggs en fjärdedels tunna råg för betyget, som tillfaller läroverkets kassa. § 3 Vid slutet av terminen anställs examen med den som önskar sluta för att kunna ge betyg. Skulle någon under terminen vilja sluta och skäl som visar att han omöjligen kan fortsätta och att hans framtid därav skulle bli lidande, anställs examen och ges betyg. § 4 Alla betyg utfärdas och underskrivs av rektor. De skall vara påtecknade av Eforus och Inspektor och skrivna på givna formulär. En avskrift förvaras i Kollegiets Arkiv. § 5 Infinner sig en elev med betyg från ett läroverk för att intagas vid ett annat, men blir ogillad, får han inom ett år utan avgift gå tillbaks till det förra. § 6 Om en yngling gått två år i samma avdelning och ändå inte uppnått tillräckliga kunskaper ges han rådet att lämna studierna varom målsman underrättas. Begagnar yngling ännu ett år i samma avdelning, men ändå på grund av bristande flit eller naturgåvor inte når påbjudna insikter avskiljs han med vederbörligt betyg. Prövningar § 1 Den som anmäler sig att intagas i någon skola prövas av rektor och den lärare som föreläser i avdelningen En provskrivning i kaligrafi, rättstavning efter diktamen, översättning från svenska till latin och tvärtom genomförs. Med alla som anmäler sig till intagning till gymnasium, både de från rektorsklass eller enskild information anställs prövningsexamen vid terminens början.
Och nu stod länsman och vittnen i köket, dundrade och svor, samt ryckte den lilla lyftpannan af elden och sporde hvems den var etc. – Det vet jag intet – sade Lena – jag har aldrig sett ’na förr. Den har väl Abraham satt dit, kan jag förstå. Lena tänkte: prima regula juris est: negas. – Åh prat! – sade länsmannen. – Hvem vill j inbilla slikt? Jo, detta här blir roligt för herr Gunnar, man din! Jag ska’ minsann klå ’en, så han ska’ komma ihåg mig. Gå efter honom nu straxt, eller – Ja, det kan jag svärja den heligaste ed på, att han är borta och att han intet varit i köket på den dag jag mins – sade Lena, som trodde att saken möjligtvis kunde förfalla, om man kunde bevisa att Gunnar ej varit med derom. – Åh, sladder och prat! – fortfor länsmannen. – Han är hemma och vet af allt detta, likaså väl som j. – Nej – sade mor Ingrid, som stod i köksdörren, med det arma modershjertat i halsgropen – nej, herr länsman, vid den gode Guden, talar icke min svärdotter sanning: Gunnar är borta och han vet ej det allra ringaste om – Tig, satans kär’ng! – sade länsmannen och började plocka till sig pannan, hatten12 och några små ankare med bränvin, samt låta bära det ut i åkdonet, och gjorde sedan inga särdeles ceremonier, utan efter några stränga hotelser till Gunnar och svordomar öfver honom, och litet hånskratt dessutom, afreste «herr länsman» i sitt skramlande åkdon, och vittnena guppade på sina stubbiga hästar sina färde, och hundarne skällde nu ändå värre än vid ankomsten, och Lena brast nu först ut i en högljudd, förfärlig gråt och tandagnisslan. Hon ryckte sig i håret och flög fram och åter, och ropade om hvartannat: «Miskundelige Gud!» (ty Han som är öfverallt, får äfven vara med i allt, både godt och ondt) Store, barmhertige Gud! Fan anamma slikt! Mitt bränvin! Mitt bränvin! Mitt bränvin! Och all mi’ säd! Och potätera se’n!
Just derföre fruktar jag tillämpningen af den fria räntan, och jag anser Hr Gripenstedts yttrande således utgöra stöd för den åsigt jag förfäktar. Min öfvertygelse är, all räntans Ingifvande vore nära nog det olyckligaste, som kunde hända här i landet. Hr Mannerskantz har sagt, att de, som framställ påståendet, att tiden för räntans frigifvande ännu icke vore inne, lemnat detta påstående ulan all bevisning, och att den fria räntan skulle tillskapa större konkurrens på kapitaler. Jag frågar den värde ledamoten, om konkurrensen skall vara större för dera, som behöfva låna penningar, eller för dem, som utlåna sådana. Jag tror, att antalet af dem, som vilja låna penningar, är större och delta har erfarenheten till dato besannat. Således mäste Hr Mannerskantz medgifva, att tiden för räntans frigifvande ännu icke är inne. Jag vill erkänna principens rigtighel i theoretiskt hänseende, och hoppas, att den tid snart skall komma, dä den kan i praktiken tillämpas. Låtom oss antaga en sådan förändring, när vi kommit derhän, alt våra jernvägar blifva färdiga. Låt oss se, hvad som kan uträttas till nästa riksdag. Då kan tiden vara inne, att tillse om principen kan i sin allmänlighet tillämpas. Betänk, är redan bifallet af 2 Stånd och således afgjordt. Hvarför då längre fortsätta tvisten? Jag anhåller om bifall till Utsk:ns Betänk. Hr Cederschiöld. Rob. Theophron: Detta Betänk, är visserligen redan bifallet af två Stånd och man kan således anse en discussion om detsamma tjena till intet ; men jag tror likväl att man bör vara på sin vakt, ty om R. o. Ad. återremitterar Betänk:t, är det icke omöjligt att man kan påfinna någon utväg att antingen genom inbjudning eller något dylikt återkomma med frågan. Jag tror således att de, som intressera sig för ämnet, böra vara på sin vakt och att bifall till Betänk:t är den enda åtgärd, som bör vidtagas med detsamma. Jag skall i möjligaste korthet söka atfalta mitt yttrande, emedan jag endast ämnar besvara några anmärkntr.
En sådan allmän auktorisation var denna § ämnad alt på förhand lemna, utan inskränk - 428 Den 23 December f. m. ning af någon annan lagstiftningsrätt, och jast för det alt al! sådan måtte kunna fullständigt enligt grundlagen ulöfvas, äfven på stadgadt olika sätt emot hvad i afseende på kriminal-lagstiftningen föreskrifvits. Utan en sådan förmedlande åtgärd måste antingen påbuden i ekonomioch politi-mål blifva i saknad af en så väsendtlig beståndsdel, som poenal-sanctionen, eller ock denna för hvarje särskildt tillfälle tillkomma i annan ordning än sjelfva påbuden. Uti den äldre Svenska kriminal-lagstiftningen förekomma också sällan ansvarsbestämmelser för ”Konungens förbudsbrott”, och jemväl uti vår nu gällande allmänna lag hänvisar 4 cap. 1 § straffbalken lill straff, som för annat sådant brott, utan att likväl närmare bestämma detta straff, och utan att ett dylikt finnes genom någon sedermera utfärdad allmän författning bestämdt. Hvarje särskildt bud eller förbud har deremot alltid åtföljts af ansvarsbestämmelse eller hänvisning till sådan förut bestämdt gifven; och om detta hittills, äfven efter nya statsskickets införande, lemnats utan anmärkn. synes clet dock angeläget att, vid en ny sammanfattande kriminal-lagstiftnings införande, förekomma det icke de olika sätten för lagstiftningsrättens utöfning efter 87 och 89 §§ Reg.F. mätte föranleda onödiga invecklingar af eljest ganska enkla förhållanden. Alt ett visst straffmått för förbrytelser i ekonomi-och politi-mål icke öfverskrides, fann t. o. m. Hr stats-rådet Faxe enligt omförmälde dess reservation önskvärdt; och jag skulle hafva trott att äfven ett närmare bestämmande i denna del genom allmän strafflag, icke skulle hafva innefattat den minsta förändring uti eller afvikelse från grundlagen.
Här hade man andra åsikter, man sjöng julpsalmer och lekte jullekar. I ladugården hade man redan lagt för kreaturen otröskad säd, och hästarne i stallet hade rikligen blifvit undfägnade m e d hafre, och på stallskullen ångade tomtens julgröt i en prydlig skål. Det var blott en af herrgårdens folk, som m e d en viss oro följde visarens gång på den gamla dalkarlsklockan. Det var Erik, stalldrängen. Han var yngst af drängarne och han hade en fästmö i torpet, djupt inne i skogen. » Men ute i skogen står det inte rätt till om julnatten, » — • kom det tvekande från en gammal gubbe. Erik gaf icke akt på varningen, han sade godnatt åt kamraterna, tryckte sin mössa fastare på hufvudet och gick. På morgonen skulle han med blosset i handen stå bak på släden, där Stina åkte med sin farfar till julottan. Helt säkert skulle de sedan komma först hem af allt kyrkfolket, ty till våren skulle det blifva bröllop i det lilla torpet, och Erik visste nog, hvilka starka armar därefter skulle hjälpa till med skörden vid Sjövik. Och visst skulle sedan en gladare tid randas för Stina, och visst skulle nu gamle farfar få slå sig i ro på ålderdomens dagar. Så tog Erik af från landsvägen inåt skogen. Det var en kall vinternatt. Snön låg i höga drifvor öfver barrträdens rötter och nedtyngde grenarne. Månen lyste klar på den djupblå himlen, och skuggorna från de 407 resliga stammarne lågo slumrande sida vid sida på den mjuka hvita snön liksom i en syskonsäng. Mellan grenarne blixtrade stjärnorna fram likt himmelska julljus. Så k o m vinden. Sakta, liksom töfvande, gled den in emellan skogens träd, och dessa böjde sina hufvud och framsusade sin hälsning till vinden och till den enslige vandraren. Det var en suck, som talade o m längtan, och den fann genljud i Eriks bröst. Obestämda känslor vaknade, underliga drömmar föresväfvade honom, där han gick framåt den kända leden. Nu flammade norrskenet upp. Röda och gröna dansade dess flammor öfver himlen och sände fantastiska dagrar i skimrande bleka färger öfver den hvita snön.
Slutligen kan man påräkna vigtiga, stundom afgörande upplysningar om den ursprungliga bibeltexten uti de tre första århundradenas kyrkliga litteratur: hos de grekiske och hos de romerske kyrkofäderna. Vi skola i korthet redogöra för de intyg beträffande 1 Joh. 5, 7 & 8, som äro att hemta från dessa fem källor. Vi börja med Grekiska handskrifterna. Dessa delas i tvenne slag: uncialhandskrifterna, som i allmänhet äro de äldre, och minuskelhandskrifterna. De förra förete en mycket gammaldags bokstafsstil, närmast liknande den, som grekerna brukade vid inskrifter på byggnader och minnesvårdar; de äro skrifna i kolumner, samt sakna ursprungligen andningsoch tontecken (spiritus och accenter). De sednare äro skrifna med bokstäfver af ett beqvämare, mer rumbesparande alfabet, kalladt minuskeleller kursivstil, som uppkom under medeltiden och småningom utträngde bruket af uncialer. Af uncialhandskrifter finnas fem, som utan luckor innehålla de så kallade allmänna brefven (epistolæ catholicæ), till hvilka, med undantag af Paulus’, alla apostlabref, således äfven Johannes’ epistlar, räknas. Det är dessa fem, som vi hafva att aldraförst rådfråga beträffande 1 Joh. 5, 7 & 8 6. Lyckligtvis befinna sig i deras antal de tvenne äldsta och mest ansedda grekiska handskrifter i hela verlden, nämligen den Vatikanska och den sinaitiska, med hvilka vi här begynna förteckningen öfver dem. 1) Vatikanska handskriften (codex vaticanus), från fjerde århundradet. Förvaras uti Vatikanska biblioteket i Rom. När och hvarifrån den kommit dit är obekant; bibliotekets äldsta bokförteckning upptager densamma. Sinaitiska handskriften (codex sinaiticus), från fjerde århundradet. Funnen i S:t Katarinas kloster på berget Sinai och först i dessa dagar genomforskad af professor Tischendorf. Förvaras nu i kejserliga biblioteket uti Petersburg. 3) Alexandrinska handskriften (codex alexandrinus), från femte århundradet. Har tillhört patriarkatets i Alexandria boksamling, kom derifrån till
Då emellertid den vid innevarande riksdag beslutade lönereglering kommer att gälla för åren 1858—1860 och således de beviljade löne-tillökningarne vid nästa riksdag kunna undergå förändringar, så och enär de embetsoch tjenstemän, 6 Stats-Utskottets Utlåtande M 167. m. fl., som under tiden afgå med pension, icke kunna anses ega bättre rätt, än de i tjenst qvarstående, till orubbadt bibehållande af hvad dem blifvit tillagdt, hemstäl ler Utskottet, att de pensioner, sorn afskedstagande embetsoch tjenstemän jemte vaktbetjente under nästa statsreglerings-period beviljas, icke må anses definitiva, utan kunna blifva föremål för ny reglering, derest sådan af kommande Ständer pröfvas lämplig, dock att ingen dervid kan tilläggas mindre pension än den, hvartill han under nuvarande förhållanden är, enligt författningarne, berättigad. 9:0. Derjemte är af Kongl. Majit förslag framställdt, att Statsråds-ledamot, Justitie-råd eller Landshöfding, sorn uppnått 60 års ålder samt varit i tjenst 35 år, må, så snart han innehaft embetet minst 5 år och företer läkarebetyg om fortfarande svår sjuklighet eller eljest så försvagad helsa, att han icke förmår em betet bestrida, vid afskedstagandet erhålla pension å allmänna indragnings-staten, Stats-råds-ledamot till ett belopp af 6,000 R:dr Justitie-råd 5,000 » Landshöfding 4,500 » Enär likväl en allmän reglering af så väl aflöningssom pensions-förhållandena vid nästa riksdag torde vara att emotse, och skäl således icke synes vara för handen att under öfvergångs-perioden för nyss uppräknade embetsman göra undantag från hvad författningarne i afseende å dem stadga, helst dessutom det är KonglMajit obetaget att, för särskilta fall och då giltiga anledningar kunna förefinnas, hos Rikets Ständer göra särskilda framställningar, på sätt jemväl en och annan gång egt rum, föranlåtes Utskottet afstyrka Rikets Ständers bifall till Kongl. Majits nådiga proposition i denna del. Och anser sig
Gömma bäst jag ville, så hittade han reda på’et ändå, och till sist var vi fattigare än de uslaste. En kväll, när jag kom hem från arbetet, var rummet tomt. Han hade burit bort rubb och stubb, både sitt och mitt, och barnungarna låg på bara golfvet och gret, så de var mest fördärfvade. Nu gick jag till polisen för att begära hjälp, men där fick jag veta, att hustrun inte har någon ägendom –» »Åh hå», sa jag. »Att mannen har rättighet till allt som finns i boet. »Åh hå», sa jag en gång till. »Skulle Gustaf ha rättighet till mina höns!» »Poliskommissarien var mycket snäll. Han sa, att som det nu var, så kunde han ingenting göra, men blef Andersson för svår, så skulle han försöka hjälpa mig att få in honom på »inrättningen». Men förr än det skulle få ske så I min nöd kom jag nu att tänka på doktor Holzen, och det var en välsignad tanke. Först gaf han mig litet pängar, så jag kunde få lösa in det allra nödvändigaste, och så kom han hit tidigt en morgon, medan Anderson låg och sof. Ja, hvad han sa honom, vet jag inte, ty jag tog barnen med mig och gick ut, så de skulle slippa höra något ondt om far sin, men det måtte ha varit kraftiga ord, ty Herre Gud, frun mår bestämdt illa!» »Ja lite, men fortsätt bara.» »Anderson gret som ett barn, när doktorn väl var borta, och den kvällen var han hemma och vi firade en riktig fest, så snäll var han, och hela veckan var det lika dant, och så for han till Amerika, se’n doktorn hjälpt honom med biljett. Jag har haft flera bref, så rara bref, de sista med litet pängar i. – Han har fått anställning och Herre Gud!» De sista utropet gällde mig, ty här lär jag ha svimmat af helt beskedligt, och när jag efter en bra stund vaknade till sans, var jag så yr och matt, att Fia måste ta en droska och följa mig hem. Fjorton dagar senare. Jag har värkligen varit sjuk, och det riktigt ändå. Doktorn, som Gustaf genast skickade efter, sa att det var lite influensa förorsakad af förkylning. Men jag vet nog, hvad det var, jag!