Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta innehåller ingenting; ty ingen lärer kunna hindra honom alt, om han så för godt finner, dagen efter det han blifvit för fylleriförseelsen pliktfälld oell under förmyndare ställd, anmäla sig hos domaren med begäran att blifva myndig förklarad. Efter 2 års förlopp bör han vara ovillkorligen berättigad alt blifva myndig; då blir det en skyldighet för den, som påslår att lian ej förbättrat sig, att bevisa påståendet. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Ingen af de värda talare, sorn yttrat sig, bar fästat sig vid den af Utsk. löre - 44 Den 2 S e p t e rn b e r f. m. slagna förändringen uti definitionen pä en drucken eller'uppgiften på de omständigheter, hvaraf man kan antaga att någon är öfverlastad. Uti i8i3 års författning heter det: ”att den, som genom missbruk af starka drycker sig öfverkasta!’, så att af hans åtbörder eller af hans orediga sinnesförfattning synbarligen märkas kan att han drucken är, haf”ve sig till ansvar för fy! leri brot t skyldig gjort.’’ Uti Utsk:s förslag står deremot: ”att den som af starka drycker synbarligen öfverlastad är, skall vara till ansvar derför förfallen. ’'’ För en hvar, som antingen sjelf hållit undersökning, ang:de fylleribrott, eliel’ som afhört sådan ransakning, ur det bekant, att allmogen och de lägre folk-classerna vanligtvis förklara, att de icke sett den vara drucken, som icke är så handfallen, att han hvarken kan stå eller gå. Om derföre endast den, sorn synbarligen är öfverlastad, kommer att ansvara derför, så befarar jag, att man icke får någon annan sakfälld för fylleri, än den som är så drucken, att lian icke kan resa sig upp. Jag påminner mig huruledes en öfverlastad person blef sakfälld, just på den grund alt vittnen upplyste, det han vid det åtalade tillfället haft sådana fugter, som lian icke brukade, när han ej bekommit brännvin.
Friherre Cederström, Rudolf: Både Änder 1809 och 1810 samt 1812, var jag Den 14 Juli f. m. en Ledamot af de Gommittéer och Utskott Som beredde frågorna oin Förstärk ningsman* skap och Beväringen; jag får lemna Ridderskapet och Adehi den upplysningen, att vid alla dessa tillfallen var det elt absolut vilkor för ingåendet af någon sort Gonscription, att Fördubbling oell Vargering skulle försvinna, och skälet dertill, omöjligheten att sätta upp densamma vid ett infallande krig, då ConScrintiön tillika skulle utgå, och 1810 års Conscription var till oell med 45 **rs alder. Hvad åter angar den framställningen att fördubblingen kunde anses som en efter Contracter stående Corps, så är det efter min tanka contradictoirt, när den ej bör Finnas förr än vid inträffande krig. Hvad beträfF. r det öfvade folk, som Kronan får genom denna fördubbling, sä får jag, genom den erfarenhet jag haft uti sista förflutna krig, gifva tillkänna, att de Campagner som Fördubbling varit nyttjad på ÖrlogsSkeppen, så var det Manskapet det dåligaste, det mindst befarna och mest sammanrafsade af Besättningarna, dä deremot den sista Förstärkningen, som var på Flottan, var ett ungt, raskt, lifligt och väl beklädt Folk, som inom kort tid blefvo Sjövane. Att Riket ej förlorar uti antalet af folk genom indragningen af Fördubblingen, Den 14 Juli. f. m. Jiai förut af en värd Ledamot blifvit be* vist. ' ■ Herr Pahlman: Såsom LandtOfficer '.ägar jag icke bestämt afgöra antingen Beväringsmanskapet eller Fördubblingen kan anses vara iner eller mindre brukbar till sjöss; men den säkra erfarenheten har jag, att i allmänhet äro äldre Karlar mindre underkastade sjukdomar och kunna lättare fördraga fångner än ungdomen.
Naj:t täclites vid Dess till Irikets 8länder afgående IVadiga proposition om anslag till prikels Undervisningsverk, läta upjiföia 6^>nnasliska Lentral-Institutet till en ldrlrättrad 8lat, osli lrvilken, pä 8äll ak sökanden hemval vore föreslaget, 8liuI1s erfordra ett 8ammanrä!inadt anslags-lrelopp al' 6,o^5 13:dr; irvarförutan ett anslag al 666 ld:dr 82 8lr., att för ett är utgä, ansäges lrelrölligt till voltige-gärdens utplanering oelr de88, jemte manegens, förseende med träd-Irarrierer, samt för fäklsals-rummels anordnande i lrelrörigt 8liieli. Ocla Irar professoren slutligen framställt den underdånig anlrällan, alt de pä ordinarie 8tat vid In8lilulet anställds bärare malle, i lililiet med militaire eller civile tjenstemän, esler 20 ärs tjen8lelid oclr uppnädd 5o Zr3 alder, lrugnas med en emot lönsvillioren 8varande pension. 80m förevarande ansökning först den i nä8llidne mänad, eller samma dag piksdagen lröijades, Idibvil i underdäniglret ingifven, laar Kongl. A1aj:t tunnil ?fAdig framställning om ölrade anslag för 6^mnastiska Centralinstitutet iclie liunna göras, i sammanlrang med propositionen om 8tatsver kets - Mo 2/. 13 likts till8t5ncl oell beims; cloeli vill Xon^l. AIg^:t till Kilret8 8t3näer8 8tgt8- Iltsliott öfverlemna ifrZAsvgrgncle unclercläniAg gnsölininAs-slirift. Xon^I.
Betrakta vi åter andra tider på året, så finna vi, att enär småsjöarne och kanalen tillfrysa ganska tidigt och då således isarne hindra trafiken från Östergöthland och norra Småland, från Wadstena och Grenna, så blir deraf en gifven följd, att hela denna trafik kommer att draga sig till Jönköping, för att medelst den nya banan kunna med lätthet upnå den naturliga exportorten Götheborg. Enligt mitt förmenande anser jag denna bansträckning vara af särdeles stor vigt och jag skulle beklaga, om ej K. St:r skulle anse sig kunna under denna statsreglerings-period fullborda det påbörjade arbetet. Jag instämmer för öfrigt, i afs:de på medels anskaffande, i det af den siste värde talaren framstälda förslag, eller att öfverlemna till StatsUtsk:ts pröfning, om de befintliga tiilgångarne kunna i detta hänseende tillfredsställa b. hofven, eller om, för ändamålets vinnande, det vore nödvändigt att anskaffa medel genom uplåning på inhemskt fondsystem. Jag anhåller således, i likhet med Frih. Tersmeden, att denna Den 2® April. m denna 5:te punkten måtte blifva återremitterad, på det att StatsUtsk:t framdeles måtte till R. St:r inkomma med förslag, huru medel lättast må kunna anskaffas till fullbordande af jernvägsarbetena å södra stambanans nordliga del mellan Falköping och Jönköping, Hr Bildt, Didrik Gillis: Ehuru väl man icke kan up göra annat än approximativa beräkningar öfver de blifvande trafikinkomsterna på den ifrågav:de södra stambanans nordliga del mellan Falköping och Jönköping, så har jag likväl kommit till det resultatet, att jag i alio äfvere-nsstämmer med dem, som önska, att så fort som möjligt få denna bana fullbordad. Som på den södra stambanan redan äro nedlagda betydliga kapitaler och som med allt skäl kan förmodas, att Ständerna komma att besluta att på densamma nedlägga ytterligare stora summor, så synes det mig vara fördelaktigt, att dessa penningar så fort som möjligt måtte blifva afkastliga och att ej arbetstiden måtte allt för länge utsträckas.
Han tänker med Charles Nodier: » Tel est le triste sort de tout livré prfité: Souvent il est perdu, toujours il est gåté, » Och som förut nämndes om engelsmännen, att de ej blott rå om böcker, utan begagna dem, så må vi flitigt nedtaga dem från sin plats och med lyftande eller lärorik läsning fylla de stunder, som äfven den rätt mycket upptagne får lediga. Då skall biblioteket blifva i sin ordning, prydlighet och trefnad en kär plats, där vi tycka oss omsväfvas af gångna tiders stora andar, och där vi känna vår synkrets vidgas samt vårt andliga förråd efter hand ökas, vare sig till hjälp i vår kamp för tillvaron eller till vår förkofran som evighetsmänniskor. Granrismor. n a t t l fil|| f g kvinna, som sålde viskor på staS^g^l dens torg, hade en liten flicka, som hon var ensam om att försörja. På ett eller annat sätt fick man veta, att ett rikt, barnlöst äkta folk önskade ett fosterbarn. Hon gick dit och erbjöd sitt. Den lilla flickan, som var mycket söt oeh vacker, antogs genast. H o n skulle blifva helt och hållet som barn i huset och icke veta af, att hon egt några andra föräldrar än fosterföräldrarne. Modren skulle fullständigt utplånas ur hennes lif, och man önskade naturligtvis alltså att vara fri från påhelsningar af denna. D å en så lång tid förflutit, att modren kunde tänka, att barnet glömt henne, gaf hon vika för sin längtan, tog några viskor med sig oeh gick att knacka på de rikas köksdörr. H o n blef nådigt mottagen, ombedd att sitta ned och bjuden på kaffe. Man var intresserad af att anställa ett prof. Barnet, som släpptes ut i köket, var fullt acklimatiserade Grannt klädt, förnämt i sitt utseende och seende på sin mor som på en främling. H u r väl föreställde man sig ej denna, med den rutiga schaletten nedgliden kring halsen, lutande sig framåt på stolen med armbågen stödd mot knäet och den grofva handen utsträckt för att locka den lilla till sig.
Olämpligt vore det emellertid, att sysselsätta Tujlbetjeningen med auctioner, och att göra dem till medtäflare af varu-uppköp. Delta skulle lätt leda till missbruk af mångå slag, och dessutom vara en sysselsättning, hvartill deras öfriga göromål under seglationstiden ej lemnade tid. Rörande det omtaldte sammanhanget emellan egde och io:deGrunderne, kan jag ej finna, att något sådant verkligen äger rum. De äro anthitheser emot hvarandra. Den g:de hafva vi hört. Den io:de bestämmer motsattsen, eller att man skall betala efter värdet, då varor äro af betydlig olikhet. Dessa Grunder hafva derföre en hufvudsaklig olikhet sinsemellan; 376 Den 3o Octobcr f. m. lika med Herr Tham tror jag således, att g:de Grunden kan afgöras särskilt, oberoende af den tionde. Herr Skogmarij Carl David: Enär g:de Grunden innehåller, att medeltull skall bestämmas vid alla de tillfällen, då en bättre vara af samina slag kan förblandas med en sämre, och man således ej kan erhålla något säkert värde, tror äfven jag för min del, att antagandet af p:de Grunden ej hindrar, att för artikeln ull, eller hvilken annan vara som helst, fastställa en särskild tull, om det kan visas, att den är nödvändig. Jag får derföre förena mig med de Ledamöter, hvilka yrkat bifall till g:de Grunden, Herr Cederschjöld: Man har, för att bestrida min hemställan om tull-auctioner på vissa varor, åberopat förhållandet från sista Riksdagen, och att Rikets Ständer då utsatte tullen i vissa procent af värdet, men att oredor deraf uppkommo. Jag får fästa uppmärksamheten på de väsendtliga skillnaderna emellan hvad jag nu yrkat, och det som Rikets Ständer då besiöto. Då skulle det gälla om alla varor; nu är blott fråga om de varor, som äro af olika godhet. Då skulle värderingar förrättas på dessa varor; nu skulle ingen annan värdering ske, än genom bjudande Öfver hvarandra på auction.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län har uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 492) hemställt, att Rikets Ständer måtte till en broanläggning öfver Göta eif från ön Hisingen till någon punkt i närheten af Göteborg bevilja ett statsanslag utan återbetalningsskyldighet af 100,000 R:dr och ett räntefritt lån af 100,000 R:dr, med 5 procents återbetalning hvarje år, under de vilkor för det bolag, som komrne att bilda sig för anläggningen af en väg till och en bro öfver Göta eif, hvilka i allmänhet för så beskaffade statsanslag tillämpas och som kunna synas för Statsverket betryggande; och har motionären derjemte till Utskottet öfverlemnat dels ett af Kapitenen vid Vägoch Vattenbyggnads-korpsen J. G. Richert i sistlidne Mars månad afgifvet, af ritningar åtföljdt betänkande och kostnadsförslag, enligt hvilket ifrågavarande brobyggnad, jemte andra deraf föranledda utgifter, beräknats uppgå till 225,299 R:dr, dels utdrag af Kongl. Direktionens för Bih. till R. St. Göteborgs hamnoch elf-arheten protokoll för den 23 sistlidne Mars, innefattande ett, på grund af motionärens begäran, meddeladt utlåtande, huruvida den föreslagna broanläggningen kunde anses åstadkomma några väsendtliga binder för seglationen å elfven, och i hvilket protokoll Kongl. Direktionen, efter öfvervägande af hvad rörande denna fråga förekommit, förklarat: “att några sådana hin“der för seglationen å Göta eif genom en broanläggning öfver densamma, på sätt “den nu blifvit föreslagen, icke förorsakades, som från Kongl. Direktionens sida “skulle kunna föranleda till ett afstyrkaiide af denna anläggnings till vägabringande, “men att fastmer de fördelar, som derigenom bereddes en talrik landtbefolkning, “äro för densamma, så i moraliskt som ekonomiskt hänseende, af största vigt.“
Alla lika, det var regeln, vare sig att det galde en för en d %lig mage otjenlig föda eller ett förelagdt pensum arbete. Bristen på frihet och bristen på fysiskt välbefinnande alstrade hos barnet en andlig brådmogenhet, i förening med en vid dessa år sällspord tungsinthet. På tal om sin barndom skrifver Harriet Martineau sjalf:, Jag hade en allt uppslukande passion för rättvisa; först och främst rattvisa för mitt eget dyrbara jag och clernast för andra förtryckta manniskor. Rättvisa var det, som man i vårt hem förstod minst af allt, för så vidt det rörde barn och tjenstfolk. Då och d % utgöt jag i förtviflan mina klagomål; men för det masta rufvade jag tyst öfver de orättvisor, som tillfogades mig eller andra, hvilka icke häller vågade tala. Och jag erkänner att frestelsen till sjalfmord då var mycket stark., S % länge hon var barn hade man icke höga tankar om hennes fattningsförmåga. Hon syntes trög, liknöjd, och var alltid underlagsen sina Syskon. Med hennes undervisning gick det afven som det kunde; den bestreds hufvudsakligen af hennes bröder och systrar, samt närmade sig mera den för gossar an för flickor brukliga uppfostringsmetoden. Läroämnena vor0 de vanliga, jämte franska och latin. Vid sju ars %Ider kom hon genom en slump öfver 3filtons Görlorade paradis,. Hon läste i smyg, och efter den dagen började hon ett slags sjalfuppfostran, hvilken hon stal sig till. Milton var hennes kärlek, men han blef icke den enda, ty efter och vid sidan af honom kom den ene författaren efter den andre, tills det blef ett helt galleri. Samma dumma unge, som aldrig kunde plugga in sin multiplikationstabell, gick och läste utantill hela sidor af Milton, Shakspeare, Goldsmitti och Thomson. Det var en verld för sig, och den var hennes tröst. I den lefde hon nar hon satt bland systrarna och sydde, i den nar moderns bannor lik en åska. rullade öfver skyldiga och oskyldiga. Vid elfva %r sattes hon i en privat läroanstalt, hvilken emottog s % val gossar som flickor.
Haab hade nemligen föreslagit, att anslagen måtte beviljas endast »under vilkor, att kommunerna, häradsvis, i de trakter jernvägen framgår, kostnadsfritt öfverlemna den för banan och stationerna behöfliga jord och bekosta upförandet af stationshusen, på sätt och i den ordning jernvägsstyrelsen framdeles kommer att bestämma», och naturligtvis skulle ett bifall härtill komma att inverka på alla anslagsfrågorna, hvarföre 11. o. Ad. torde tillåta, att propos. först framstäldes på denna del af Frih. Raabs förslag, hvilken kunde skiljas från de särskilda anslagssummorne för de i förevarande punkt omförmälde arbeten. Härvid ropades Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemstälöe om R. o. Ad. behagade bifalla den nyss uplästa delen af Frih. llaabs förslag, samt efter denna propos:s besvarande med starka Nej jemte några Ja, förklarade sig hafva funnit Nej öfvervägande. Hr Gr. o. Landtm, yttrade härefter, att den del af Hr Fåhrsei förslag, som äfven fordrade särskildt beslut, innehöll, att den väckta frågan om medels anvisande för den vestra stambanans fortsättning utöfver hvad K. M. i Dess Nåd. Propos. föreslagit måtte hållas öppen tills de öfriga i Utlåt, förekommande anslagsfrågor blifvit pröfvade och afgjorde; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, liernstälde om R. o. Ad. behagade bifalla denna del af Hr Fåhraei förslag. Denna propos. besvarades med starka Nej jemte åtskilliga Ja, hvarpå Pir Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit Nej äfven nu hafva varit öfvervägande. Härefter framstälde Hr. Gr. o. Landtm., att i afseende på förevarande punkts första del, deruti Utsk. hemställt, att R.
Sedan drog han kläderna af trollhustrun och såg, att hon var alldeles luden utom under den vänstra armen, där det fanns en bar fläck. Och det föll honom in, att där och endast där bet järn på hennes kropp. Han rände svärdet dit in, så att käringen vaknade, men ej var det vid en god dröm! Famlande med bägge händerna, såg hon upp. Men i samma ögonblick släckte Torsten ljuset i staken och hoppade ned, medan hon störtade fram mot dörren, dit hon trodde dråparen smugit sig. Men när hon nådde den, segnade hon död ned med svärdet sittande kvar i sin kropp. Torsten gick hän till henne, ryckte åt sig svärdet och vandrade vidare, tills han kom till en dörr, som stod på glänt. Han såg en stor man sitta därinne på ena långbänken. Det var en väldig skepnad, och öfver honom hängde hans härkläder. Vid hans sida satt ett högrest kvinnotroll, argsint att betrakta och ej just så gammalt. Två skalliga gossar lekte på golfvet. »Är du sömnig, fader Järnsköld?» frågade hon. »Ingalunda, dotter Skjaldis», svarade han; »stormanstankar sysselsätta mig.» Han ropade på de båda piltarne, Håk och Hake, och bad dem gå hän till sin moder Skjaldvar och se till, om hon var vaken eller sof. De lupo ut ur rummet, och Torsten drog sig undan för dem. »Det lyster mig att följa dem», sade kvinnotrollet om en stund eftertänksamt, »ty kanhända var det olämpligt, fader, att sända ut parflarne i mörkret, ty jag vill säga dig, att jag nu i afton såg två män komma löpande nedför fjället, de där voro underbart rappa i fötterna, och den ene förföljde mig hit. I detsamma rusade hon fort men klumpigt på dörren, så att Torsten åter måste rygga raskt undan. Hon tumlade där i mörkret öfver sin döda moder. Där hon föll, kändes det henne kallt och underligt, och hon skyndade ut ur byggnaden. Men Torsten for efter och högg med sitt svärd af henne ena handen. Då ville hon åter in i huset, men han häjdade henne i dörren. Hon var väpnad med en trollglafven, och skarp blef striden mellan dem, tills hon föll död till jorden.
Maj:t upphäfvas, dels ock föreslagit, att genom tillägg till ll:te kapitlet ma meddelas stadgande af följande lydelse: "Den jordegare, som med den af landtmätare och gode män vid jords laga skiftande verkställda egogradering är missnöjd, eger att inom Trettio dagar efter den sinoida gradering ens af slutande, anmäla sin klagan till Ordföranden uti Egodelningsrätten eller hos Konungens Befallningshafvande sig anmäla, hvarefter, då klagan härom icke skett, ställd till Kongl. Maj:t, egograderingen är taga kraftvunnen och någon talan derå icke vidare får ega runi'. Hvad först angar ofvan berörde förslag om egograderingens upptagande bland de frågor, som, enligt 9 §, böra före skiftets verkställande vara afgjorda, få Utskotten upplysa, att förslag af enahanda syftning med de nu ifrågavarande vid flera föregående Riksdagar varit väckta, men icke blifvit af Rikets Ständer godkände. Enligt hvad Utskotten inhemtat, har denna fråga ock utgjort föremål för öfverläggning af den kommitté, som, till följd af Kongl. Maj:ts nådiga bref den 31 Januari 1831, nedsattes för närmare granskning och undersökning af åtskilliga emot Skiftes-stadgan framställda anmärkningar; och har bemälde kommitté, uti äfgifvet underdånigt utlåtande, tili stöd för nu gällande stadgandes lämplighet och ändamålsenlighet, hufvudsakligen anfört följande: ”Af alla åtgärder vid ett egoskifte, är egornas taxering eller värdering på en gång den vigtigaste och den svåraste att rätt verkställa. Den afgör hufvudsakligast, om delegares rätt varder vid skiftet iakttagen, om han i egor får hvad han bör fa, derigenom att de alla blifvit salta i ett riktigt förhållande till hvarandra. Denna åtgärd måste finnas vara ganska grannlaga och kinkig,' när, såsom ofta händer, flera hundrade särskilda egostycken skola, det ena efter det andra, jemföras med hvarandra; och med bästa vilja och förmåga hos taxeringsmännen, 36 Lagsamt Allm.
Och dermed likartade artiklar böra bibehållas, och i följd deraf, samt enär bergsmanna-handleringen fortfarande blefve inskränkt tili dispositionen af sina produkter, och således behöfde skydd mot utländsk medtäflan, äfven ansåg förbudet mot införsel af tackjern böra qvarstå. Kongl. Maj:ts nu till Rikets Ständer aflåtna Nådiga skrifvelse, angående tUll-taXan, innefattar endast det undantag från nyssnämnde förbud, att Kongl. Kommers-kollegium skulle ega att, efter pröfning af behofvet, då giltiga skäl förefunnos, på derom i hvarje särskildt fall af vederbörande gjord ansökning, lemna tillåtelse till införsel, mot 32 sk. ps skeppund, utaf den qvantitet tackjern, sorn vid finare mekaniskt Verkstadsgjuteri kunde pröfvas vara nödig för tillverkningarnes fullkomnande; hvarom föreskrift borde i 13 §. af lulltaxe-underrättelserna inflyta. Herr Hjerta har i ett sammanhang behandlat frågan om upphäfvande af införsels-förbuden å såväl gjutet söm smidt eller Valsadt jent, samt, ehuru det efter hans åsigt vöre önskligt, att dessa artiklar kunde få tullfritt införas, likväl då en sådan förändring på en gäng möjligen skulle mötas äf allt för stora betänkligheter hos dem, som Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 3. 29 i allmänhet fru k la genomgripande åtgärder, inskränkt sig till det förslag, hvad tackjern angår, ätt införsels-tullen derå mätte bestämmas til! 24 sk. pr skeppund tackjernsvigt; äfvensom Herr Hjerta förordat utförsels-förbudets borttagande å sistnämnde artikel, med öfverlemnande tili Utskottets pröfning att bestämma den utförsels-tull, sorn borde sättas i förbudets ställe.
Af de väldiga herrar, som under riddartidens oroliga dagar i tunga rustningar trampade rummens numera murkna och maskstungna golf, funnos inga bilder. Så godt var kanske det. Det var väl i alla fall mer i minnesångarnas dikter än i verkligheten, som dessas person omgafs med poesi. På nära håll var borgherrn nog ej synnerligen romantisk der han sjelf gick vid plogen, medan hans söner pådrefvo oxarna, de stackars oxarna, som menniskan sedan hedenhös genom en grof missuppfattning förestält sig icke kunna förmås att flytta benen utan stryk. Hans hvardagsdrägt var både tarflig och sliten, och Rudolf af Habsburg lappade sjelf sina byxor. Äfven borgen var med sina låga fönsteröppningar icke alltid så storartad. Ibland hade den endast två eldstäder, den ena i köket, den andra i dagligstugan. På Brunegg lågo dessa två rum vägg i vägg och hela slottet behöfde derför i äldre tider endast en skorsten. Vårt närmaste grannslott var Schloss Habsburg. Det egde visserligen hvarken Bruneggs ålder eller pittoreska läge och var för öfrigt så godt som en ruin, men för sina minnens skull och derför att det dagligen låg för våra ögon en timmes väg från vår dörr, lockade det ofta till besök. En lång allé af körsbärsträd ledde dit upp genom vingårdarna. Sjelfva slottet är ett grånadt fyrkantigt hus utan tak. Från det fyrkantiga tornet, som reser sig vid husets ena hörn, öppnar sig en vacker utsigt öfver Reuss och den vildt skummande Aar. En bitande storm sveper nästan beständigt kring den förfallna byggnaden, som med sina fönsteröppningar utan fönsterrutor, utan glimmande glas, stirra öfver trakten som en dödskalle med tomma ögonhålor. Endast tre eller fyra rum äro ännu bevarade. Det ena, som kallas Rudolfs af Habsburg arbetsrum och har puerila, men derför icke stillösa sniderier i takets af rök mörknade stockar, är ett hemtrefligt hörnrum åt solsidan, men ytterligt litet och lågt. Det största af de andra rummen, som påstås ha varit sjelfva riddarsalen, är så tryckande lågt, att helt visst ingen af det moderna Stockholms hyresgäster skulle nöja sig med en sådan sal till matsal.