Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning häraf har Barnhus-direktionen anfört, att under sommaren och hösten 1853 antalet barn inom Barnhuset stigit på ett betänkligt sätt, emedan inrättningen måst under den då rådande kolera-epidemien betydligt vidga sin verksamhet och öppna sina salar för största möjliga antal af de genom nämnde epidemi faderoch moderlösa barn, i följd hvaraf året 1854 börjat med ett antal barn inom Barnhuset, som var högre, än det, i förhållande till samtliga lokalernas kubik-innehåll af luft, med fullt bibehållande af helsa bort vara, samt att, oaktadt total-summan af intagna barn, som under år 1854 var mycket hög, påföljande år i någon, om ock ringa, mån nedgått, antalet af späda barn inom Barnhuset fortfarande bibehållit sig, jemförelsevis till utrymmet, öfverdrifvet högt. Då det således snart blefve af nöden, att företaga arbeten för beredande af erforderligt utrymme, samt dessutom en ändamålsenligare anordning af redan befintliga lokaler och en större reparation å Barnhus-inrättningens mycket förfallna hufvudbyggnad inom kort behöfde verkställas, hade Direktionen, för sådant ändamål, af det belopp, 24,928 R:dr 33 sk. 3 rist, hvarmed Barnhusets inkomster år 1855 öfverstigit utgifterna, bildat en särskild byggnadsoch reservfond; dock skulle det sannolikt blifva nödvändigt att företaga ifrågavarande byggnads-arbeten förr, än denna fond hunnit vexa till det belopp, som deras utförande torde kräfva; hvarom, i sådan händelse, Direktionen ämnade hos Kongl. Maj:t göra särskild underdånig anmälan. Revisorerne, som, vid besök å Barnhuset, tagit de der befintliga lokalerna i ögonsigte och dervid funnit utrymmet i högsta grad inskränkt i förhållande till nu befintliga antal barn, kunna icke undgå att, lika med Direktionen, inse, det åtgärder 28 — 218 — måste skyndsamt vidtagas till beredande af nödigt utrymme, ehvad påbyggnad å det nuvarande huset eller inrättningens förflyttning till annat ställe, med sundare belägenhet, kan, vid noggrann undersökning, befinnas ändamålsenligast. § 3.
Beträdande slutligen Landtmrs-soireerna, så är det gifvet, att Staten dertill består koslnaden, samt att frågan således icke kan afgöras af ett RiksStånd; och då R. o. Ad. icke lärer vilja hafva denna fråga till öfverläggningsämne uti de öfriga Stånden, som redan afsagt sig förtäring på sina klubbar, torde det vara skäl att gilla betänkandet äfven i denna del. Jag anhåller om proposition till bifall å StatsTJtskts betänkande. Gr. Cronhjelm: I anledning af Hr af Grubbens yttrande, att motion om Landtmrs-soireerna icke skulle vara i formlig väg väckt, får jag erinra, att jag först i anledning af PresteSt:s Prot.Utdrag föreslog indragning af soupe'erna derstädes och sedermera väckt särskild motion derom. Då jag således 2:ne gånger gjort motion i ämnet, måtte väl frågan kunna upptagas? Den sista värde talarens begäran om bifall till betänkandet vågar jag bestrida. Om jag dömde efter den frikostighet, som R. St. visade under förra Riksdagen, skulle jag visserligen förlita mig på en frikostig vedergällnings bestämmande för Cancellibetjeningen vid Riksdagens slut; men då jag tyckt mig finna, att en större sparsamhet vid denna Riksdag redan gjort sig gällande, och hoppas fortfarandet deraf, vill jag förekomma, att besparingsbegäret skall utsträckas till pei^soners med rätta väntade arbetsförtjenst, helst jag tror Betjeningen, för att icke förlora lusten att arbeta, böra fa veta hvad den minst skall erhålla till vedex-gällning derför. Jag förenar mig derföre i Frih. Cederströms yrkande, att TJtsk. måtte förhöja förskotten, och begär, att såsom minimum föreslås, hvad vid förra Riksdagen bestämdes. Med Frih. kan jag deremot icke instämma i fråga om vaktbetjeningens aflöning. Jag tror icke, att våra vaktmästare kunna vara belåtna med 1 i stället för 2 Riksdaler om dagen, och minst efter publicitetens införande; ty vi behöfva ganska pålitliga och snygga karlar , för att släppa in åhörarna, för att granska deras billetter och tillse, huruvida de tillhöra bättre folk eller ej.
Med fästadt afseende å vigten och nyttan deraf, att det Gymnastiska Central-Institutet icke saknar nödiga tillgångar för dess underhållande nu och framdeles, i det skick och i den utvidgning, sorn erfordras för att kunna, åt alla delar af Riket, bereda skickliga Lärare i Gymnastiken, hafva R. St. beviljat en tillökning af 1000 R:dr i det förut beviljade årliga anslaget för bemälde Central-Institut, att på Stat uppföras och af RiksStatens Fjerde HufvudTitel utgå , så att samma anslag hädanefter kommer att utgöra 2000 R:dr B:co årligen; hvarjemte, enär angeläget är, att åt efterkommande förvaras de kunskaper, Central-Institutets nuvarande Föreståndare, Professoren Ling, i Gymnastiken sam - Ekp. Utsi. Förslag tål nnd. SI rifa. Nu> 265* 65 lat, genom deras afhandlande på ett sätt, sorn till Gymnastikens fullkomnande och vidare utbredande kail taiédverka; R. St., för att sätta bemälde Protessöt i tillfälle att författa en Lärobok i de tlieorétiskå och practiska délarne af Gymnastiken, funnit godt bevilja honom, i ett för allt, eri Siimrtiä ftf 2Ö00 R:df, att af RiksgäldsContoiret utbetalas; Med tillkänrtagifvätide häraf få R; St. till É. K. M. tillika i underdånighet frambära deri underdåniga öriskari, att meräriäinride Gymnastiska Central-Institut Varder ätälldt under uppseende af någon utaf Stytelserrie öfver de i Hufvudstadbri varande Allmänna inrättningar, Såsom t. ex; Diredtioneri öfver Stockholms Stads tJndervisilirigsverk; Söm bör egå att oih fördelningen af de för Inrättningen beviljade anslag förordna; och på hvars underdåniga anmälan; ätt föfenäinride Lärobok är aflemnad; E. K. M. täcktes i Nåder tillkännagifva Rikets Ständer#
Ständers Bewillnings-Ulstott, att utlaka sig öfwer fragan, huruwiöa afgifterne för Bränwins-tillwerk, ning antingen till större eller mindre del ma förmin, sta§ i mohn af förbudStiden, i händelse af förbud mot tillwerkninaen. 9:0 Införsel af Utländskt Bränwin och Rom torde framdeles böra förbjudas. io.o Afgisten för sjelfwa Brännings-rättigheten torde böra upphöra när tillwärkningen starkare onere, ras. Jämwäl kunde consumtionen taxeras, i handelse eljest konsumtionsafgifter komma att inga i den Bewillnings-principe, som wid denna Riksdag blir antagen. Hwarje person som förtär Branwin kunde ju med billighet äläggas betala en afgift, den han med indragning af nagra snpar om aret kunde aterwinna, och kan handa blefwe bland de mindre för, mögne, exemplen af personer som alldrig förtära Branwin mera anmärkte och efterföljde; åtminstone skulle manga Föraldrar förmas att längre dröja med sine barns inöfninq till bruket af starka drycker, om det samma medförde en direkt afgift till KronanMen skulle den hittills öfliga inkomst, titel af statt för blotta rättigheten att bränna, ehwad den utöfwes eller ej, icke kunna umbäras, tillstyrker Utstottet att Den sz Majizzr den ma utgå efter jördens i uppställning till Bewill, ning efter minimi-afgisten afakta wärde och icke efter den i sin tillämpning högst orättwisa grunden af hemmantal. I hänseende till Consumtions-afgisten förestår Utstottet: att 16, is eller 8 si. erlägges för män, 8, 6 eller 4 si. af qwtnspersoner af Allmogen som nyttja Brännvin, samt dubbelt för Ståndspersoner af alla Clasier, hwilka deraf wilja sig begagna. Den som icke nyttjar Bränwin och icke will swara till afgift för bruk af Bränwin debiterad, bör sadant wid mantalsskrifningen tillkännagifwa.
Grefven bar väl nu förklarat, det han ej velat ensamt påbörda KammarRätten den långsamhet, hvarpå han uti sin ena Motion anfört exempel; och jag lemnar detta yttrande derhän; men jag får påminna, att i motionen ej finnes yttradt ett ord om den executiva magten, och andra, som möjligen kunna uppehålla saken, utan KammarRätten allena har utgjort föremålet för klander. Grefven hade likväl bordt besinna, att sedan denna, likasom hvarje annan ÖfverDomstol, afgjort ett mål, så är dess befattning med detta mål också i och med detsamma slutad. Den executiva magtens åliggande vidtager här, genom att lemna handräckning för verkställigheten af beslutet; och denna magts underlåtenhet att fullgöra sin pligt lärer väl icke hvarken med billighet eller rättvisa kunna skrifvas på KamrnarRättens räkning. Uti Grefvens yttrande, att det är Riksens Ständers ratt att jemka beskattningen instämmer jag fullkomligen; och jag Den 5 Janna ri i. io5 delar äfven med honom den tanka, att det är en bland nationens skönaste rättigheter att sig sjelf beskatta. Men annat är att beskatta, och annat, att en Domstol vakar öfver beskattnings-lagarnes tillämpning. Beviset härpå liger just i sjelfva den återförvisning, som man klandrat, ty deri, som återförvisar ett bevillningsmål, kan väl icke sägas verkställa någon beskattning, enär han genom en sådan åtgärd -öfverlemnar åt Nationens Ombud att afgiften bestämma. Beträffande Grefvens förklarande, att det visserligen vore ett farligt prejudicat, om man kunde till Rikets Ständer inkomma med petitioner om skatters afskrifning, men att den fråga han i sådant afseende väckt, icke egentligen vore någon petition; så hemställer jag, huruvida den Motion, hvari Grefven uppträdt, i sjelfva verket kan betraktas annorlunda än såsom en petition om skatters afskrifning, då skillnaden blott består deri, att Grefven, men icke sakägarne sjelfve, i ämnet fört talan.
107 Annorlunda Liefve deremot säkert förhållandet, omen centralstyrelse för undervisningsverken organiserades, som, utan särskild anmälan hos Eders Kongl. Maj:t, egde att lemna föreskrifter om verkställighet af gällande stadganden, att rätta de afvikelser, som derifrån kunnat ega rum, att vaka öfver användandet af goda läroböcker och lämpliga undervisningsmetoder, uppmuntra författandet, af dugliga läroböcker i de ämnen, der sådana saknades, samt till Eders Kongl. Maj:t inkomma med förslag till förbättringar uti alla delar af undervisningsverket, och som vore så sammansatt, att den kunde förena nit för undervisningens förkofran med de kunskaper och den erfarenhet, som fordras för att rätt bedöma medlen till ernående af detta mål. En centralstyrelse för undervisningsverket är ej något nytt i Sverige. Från äldre tider var uppsigten öfver detsamma öfveriemnad åt kansli-kollegium. År 1801, då nämnde kollegium upplöstes, blefvo, såsom orden lyda: öfverinseendet och styrelsen af undervisningsverket alldeles odeladt uppdragna åt ett gille, bestående af kanslererne vid rikets Irenne akademier, under namn af kanslersgillet. Då detta gille år 1809 upphörde, uppdrogs vården och inseendet öfver alla högre och lägre läroverk samt uppfostringsanstalter i riket åt kansli-styrelsen, hvilken, då mål, som rörde läroverken och uppfostringsanstalterna hos densamma förekommo och hvilka, i enlighet med den för kanslersgillet utfärdade instruktion, nu borde hos styrelsen anmälas, pröfvas och afgöras, egde att hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla om nådigt tillstånd att sig till biträde få kalla några flera i dylika ärenden kunnige män, om styrelsen sådant, vid förefallande tillfällen, för nödigt ansåg. Då likväl icke långt derefter, eller år 1812, en serskild uppfostrings-kommitte tillförordnades, korn kanslistyrelsen nästair aldrig att få någon verklig befattning med uppfostringsärenden, utan lemnades sedan utredningen och beredandet af alla undervisningsväsendet rörande mål åt denna kommitté, som äfven egde att med läroverken direkte kommunicera.
Häraf kan man ej söka häfd att skjutsskyldigheten är ett den oprivilegierade jorden ensamt åliggande onus. I konung Johan den tredjes patent af den 1 September 1584 stadgades att adeln och statens tjenare, då de i rikets ärenden foro, skulle vara berättigade alt af gästgifvaren erhålla skjuts mot viss lega och derför förses med ett »besynnerligt vartecken», men den som icke egde något sådant uppvisa, fick komma öfverens med gästgifvaren om lega, hvarom icke »så må den gå till fots, som sjelf icke häst häfver.» Konung Carl den nionde tillkommer den tvetydiga äran att först hafva befallt att enskilde resande skulle erhålla skjuts mot viss lega; men kort derefter 1615 förklarade hans son Gustaf Adolf, att resande i enskilde ärenden icke ovilkorligen vore berättigade till skjuts, utan finge derom »förlikas med tavernarne det bästa de vele!» Först genom gästgifveriordningen af den 1 Oktober H. IV. 22 338 Den 19 April. 1649, då grunden lades för reservskjutsen, skall man, ehuru ej heller då fullständigt, räkna skjutsens häfd — vi hafva då denna häfd ej mer än 200-åris, men äfven under den närmast derefter följande tid, eller intill 1734, så hemödar sig Staten att genom upprättade gästgifverier söka befordra resande, och då flera hästar fordrades än hvad från dessa gästgifverier kunde erhållas, så skulle de närmast boende bönderna »sina hästar släppa till för så mycket penningar som skjutsförordningen förmår och gästgifvaren eljest norde bekomma.» — Det visar sig således, att den egentliga häfden för den oprivilegierade jordens skjutsskyldighet hopkrymper betydligt i afseende å tiden.
Men äfven om en dylik beräkning kunde antagas och läggas till grund för förlullning af råämnena, så tjenar den till intet vid bestämmandet af tullen ä socker i allmänhet, emedan, då olika sockerhaltiga råämnen begagnas, beräkningarna icke kunna blifva bestämdt lika proportionerade, så att lultsatsen å t. ex. sorlen N:o 1 var i bestämd proportion till sorten N:o 10. Hvad nu de Norrska förhållanderna beträffar, så anser jag, att om Den 13 Juni. ' 11 ingen åtgärd vidtages för alt hämma de fördelar, hvilka obestridligen skulle tillskyndas Norrska bolaget på Sveriges bekostnad, ty det kan då emot half tull eller efter närvande tullsats emot 2} sk. pr skålpund införa socker till Sverige, under det Svenska producenten endast kan beräkna 75 proc. raffineradt socker ur 100 proc. råsocker, hvilket är ganska högt uptaget, 80 proc. har endast under serdeles goda fårhållanden kunnat erhållas vid det Carnegiska sockerbruket i Götheborg, som under en längre tid hade uteslutande rätt att koka i lufttomt rum, att, säger jag, Svenska Statskassan skulle blifva härpå ganska myckel lidande. Enl. mina beräkningar skulle Svenska Statskassan förlora i tullinkomster å hvarje till Sverige från Norrige infördt skålp. raffineradt socker 1J sk. utom afgifterne till Handelsoch Sjöfartsfonden. Delta är en ganska artig vinst, som Svenska Statsverket måste skänka bort för ett inom ett främmande lands område anlagdt sockerbruk. De Svenska sockerbruken kunna dessutom omöjligen uthärda en sådan täflan. Måhända får jag likväl göra ett undantag af de äldre mera fullkomliga sockerbruken, hvilka långt för detta med ränta återgäldat egarne deras derå nedlagda kapitaler genom de goda förmåner de åtnjöto, ty de voro från början endast 4, och vilja de icke uthärda denna täflan, kunna de låta inställa tillverkningen under de 6 åren, samt, i händelse af då inträffande bättre konjunkturer, derefter ånyo fortsätta sockerkokningen.
M 49. nog af denna för vårt lifs uppehälle vigtigaste nödvändighetsvara, kan det då vara klokt — ja, kan det ens låta försvara sig, att tillåta rikare nationer mot sitt silfver och guld tillbyta sig det spannmålsförråd, som vi sjelfve så väl behöfva? — Och likväl börja allt melodi mer alla upplysta styrelser att erkänna olämpligheten af dessa förbud för utförsel af spannmål, hvilka för icke länge sedan ansågos icke blott berättigade, utan rentaf nödvändiga. Skälet är, att erfarenheten lärt dem, att olyckorna af en befarad hungersnöd säkrast afvärjas genom en frigjord och tryggad spannmålshandel, men att en sådan omöjligen kan komma till stånd, så länge inskränkningar göras eller äro att befara i den enskildes fria förfogande öfver sin spannmål. Icke heller torde numera den allmänna meningen gilla den prohibitiva rigtning, som ända till de sednaste åren i allmänhet utmärkte vår tull-lagstiftning. Och likväl var det — åtminstone såsom det offentligen hette — just den der omtankan för framtiden, som då, äfven hvad importen beträffade, fick göra sig gällande. Var det icke fruktan för våra fabrikers framtid, som föranledde förbuden för införseln af utländska kläden och väfnader? Var det icke omtankan för sockerbrukens framtida bestånd, som framkallade införselförbuden för raffineradt socker och sirup? Var det icke handtverkeriernas framtid, som motiverade förbudet mot utländska dithörande arbeten och slöjdvaror? Och var det icke slutligen af fruktan för bergshandteringens och manufakturiernas framtida undergång, som man ansåg sig icke kunna tillåta införsel af tackjern, stångjern, manufaktursmide och stålarbeten af åtskilliga slag? Hvilka olycksbringande vådor för framtiden förespeglades icke, i händelse dessa eller andra liknande förbud borttoges? Och emellertid har erfarenheten sedermera lärt oss, att följderna blefvo helt andra, än dem man förutspådde: den har lärt oss, att man i allmänhet ser framtiden bäst till godo genom att, såvidt sig göra låter, befria det närvarande från alla konstlade hinder och inskränkningar.
Jag får derföre föreslå: ali rikets blifvande myntenhet mä erhålla namnet Itrona, hvilket, jemte korthet och yiilljud, tillika är ett i andra länder, och äfven fordom i Sverige, brukligt myntnamn *). Belriiiläude äter myntenhetens indelning, så måste ett bildad!. folk, sådant som Sveriges, icke försumma tillfället ali dervid använda tiodelningen, såsom varande den enda rälta; emedan tiotalet ligger till grund för det räknesätt, sorn verldcns alla kända folk nuförtiden ulan undantag begagna. Men sora 79 § Reg.F. utlryckeligcn stadgar, all Konungens rättighet alt låta slå mynt skall vara oförkränkt, så lager jag mig friheten förestå, alt 11. St. rör:de delta ärende ville till K. M. i tind. anmäla 11. Sits önskan: alt Ii'. M. täcktes, hvad angår myntenhetens indelning, vidtaga den åtgärd, sorn kun finnas mest öfverensstämmande med, samt befordrande af den vigtiga frågan om regleringen af rikets mått, mål och vigt. Dä vid bestämmandet af mynten helens indelning äfven förekommer regleringen af kopparskiljemyntet, samt bestämmandet af dettas vigt utgör ett ärende, hvaröfver det tillkommer hegge stalsmakterne alt heslnta, så täger jag mig friheten föreslå, alt 11. St. för deras del mä besluta: alt ulmyntningsgrunden för kopparskiljemyntet må blifva, för de större mynt *) 1 £ St. indelas i 5 kronor (crowns). Under Konung Carl Xfl fans ett myntstycke ä 1 daler silfvermynts värde, sorn kallades krona. Namnet Carolin, såsom äfven fordom i Sverige brukligt, klin de oek vara användbardt. 204 Den 14 Augusti e. m. styckena, Sno kronor (r:dr r:gs) på 1 Skit victualievigt koppar, samt för de mindre myntstyckena, 4°° kronor (r:dr r:gs) på 1 Skit koppar samma vigt.
Creutz begärda propos. icke kunna framställas och Hr von Hartmantdorffs nu förevar:de hemställan ej kunna föranleda till annan åtgärd än att läggas till handlingarne. Frih. Cederström, Rud.: Efter den förklaring, Hr Gr. o. Landtm, nyss behagat afgifva, kan det synas öfverflödigt att jag yttrar mig. Jag skulle icke heller hafva begärt ordet vid della tillfälle, om jag icke förmärkt Hr von Hartmansdorff vara frånvarande, troligen dertill föranledd af sin i dessa dagar åkomne sjuklighet. Jag lager mig af denna anledn. friheten nämna, alt pä f. m. i dag yttrade Hr von Hartmansdorff till mig och flera personer, att äfven om han skulle vara närvar:de, när denna fråga uti sin ordning förekomme, tänkte han icke yrka på den af honom förut föreslagna inbjudningens afgående, enär han fann sådant under numera inträdda förhållanden icke vara med lagliga formers noggranna iakttagande fullt förenligt. Häraf inses, att motionären sjelf skulle, om han vore närvande, afstå från all fullföljd af sitt förslag. Jag anser det äfven vara till åsyftad kraft och verkan förfallet. Frih. Creutz: Om jag icke af en äldre Riksdagsman hort, att man vid en föregtde Riksdag, då förseglade sedeln afgjort frågan, tillåtit att en sådan inbjudning, som den förevartde, blifvit till de öfriga Stånden afsänd, skulle jag icke hafva framställt mitt yrkande, men då Hr Gr. o. Landtm, ansett sådant vara lagstridigt, afslår jag från detsamma, hemställande likväl lill Hr Gr. o. Landtm., huruvida det dock icke skulle låta sig göra, enär, efter all sannolihet, BorgareShs prot. ännu icke blifvit justerad).
I betraktande af den aflöning, sorn förut är beviljad Kolleger vid dessa läroverk med 1,000 R:dr, att efter 5 års tjenstetid förhöjas med 500 R:dr lill ett maximum af 2,500 R:dr, hafva Rikets Ständer ansett Rektorslönen vid de minsta läroverken icke böra fastställas lägre än till ett belopp af 2,000 R:dr, med rättighet för Rektor vid ett af dessa läroverk att, efter 15 års för nit och skicklighet vitsordad tjenstgöring, räknadt från början af kalender-året näst efter del, då han först erhöll fullmakt såsom ordinarie lärare, uppflyttas till en förhöjd lön af 2,500 R:dr. Vid de öfriga lägre läroverken synes lönen böra bestämmas högre i förhållande lill läroverkens storlek och Rektors, i följd deraf, ökade besvär och ansvar; och då Rektorslönen vid de största bland de lägre läroverken funnits böra blifva 3,500 R:dr, motsvarande det högsta belopp, som en Lektor vid de högre Skolorna skulle komma att uppbära, hafva lönerna för Rektorer vid de lägre Elementar-Läroverken blifvit bestämda till följande belopp, nemligen: vid läroverk med 7 Kolleger eller 5:klassiga Skolor med fullständig real-linie 3,500 R:dr. n n „ 5 „ »» » » 3,000 „ 9 '-t 9 r.nn n n n ^ ° » » » » » » 12 2 000 I afseende å så val desse Rektorer som den öfriga, förut omnämnda lärarepersonalen vid Elementar-Läroverken, hafva följande vilkor för rättigheten alt komma i åtnjutande af de nya lönerna funnits böra stadgas, nemligen: a) att lärarne äro underkastade den lörändrade tjenstgörings-skyldighet, som uti en blifvande skolordning kan komma alt föreskrifvas; A) att, der prebende-pastorat äro med lärare-platserna förenade, desamma, i mån af inträffande ledighet, skola indragas, undantagande likväl sådana, som åtfölja Theologie-Lektors-beställningar; samt Bih. till R. St.
När nu detta vackra bemödande att ändamålsenligt utvidga och ordna undervisningen uti ett tvåklassigt läroverk för 5 års lärokurser svårligen kan i längden lyckas, samt lärjungarnes antal för hvarje termin tilltagit, har behofvet af ökade lärarekrafter allt mer och mer framträdt i dagen. Då inom staden och den omkringliggande orten ett varmt intresse för läroverket vaknade och behofvet af flere lärare, än de af Staten afiönade, Rektor och en Kollega, snart insågs, gjordes visserligen, genom för mången kännbara uppoffringar, ett sammanskott af omkring 4,000 R:dr, hvaraf vårterminen 1861 en extralärare aflönades, höstterminen samma år två lärare och vårterminen detta år en, sedan Kongl. Maj:t i nådigt Bref den 11 nästlidne April beviljat lön åt en extralärare. Men af de sålunda sammanskjutne medlen hafva vid innevarande termins början 2,750 R:dr redan blifvit till lärarearfvoden utbetalda (Bil. Litt. B.) och torde väl Norrtelge stad icke skäligen mera än andra rikets städer längre böra betungas med kostnaden för aflönande af extralärare. Att ett blott tvåklassigt läroverk numera icke kan emotsvara Norrtelge stads och den kringliggande ortens behof, synes sålunda af ofvannämnde fakta vara till fullo ådagalagt; och har derföre äfven Kongl. Maj: t i sin nådiga Proposition till Rikets Ständer föreslagit detta läroverks utvidgande till treklassigt. Med underdånigaste tacksamhet för den härigenom mot denna landsort bevisade nådiga bevågenhet, måste dock härvid anmärkas, att äfven ett treklassigt läroverk icke numera, sedan antalet af lärjungar redan stigit till 75, och således till 8 Motioner i Preste-Ståndet 1862. 155 lärjungar mera än sistlidne 26 Mars, då H. Domkapitlet gjorde sin förnyade framställning om detta läroverks utvidgning, är för denna stad och ort tillräckligt. Norrtelge stad är belägen på ett afstånd af 6f mil från närmaste elementarläroverk, nemligen det i Upsala.