Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Landshöfdingarnes aflöning till största delen bestode i hemmans-räntor och kronotionde-anslag och då följaktligen beloppet af dessa embetsmäns löne-inkomster berodde af de värden, hvartill deras ränteoch tiondespanmål vid markegångs-sättningarne upptoges, så syntes det ingalunda vara med de i lag stadgade och eljest allmänt antagna former öfverensstämmande, att bemälde inflytelserika embetsmän skulle ega en så väsentlig och stundom afgörande inverkan på besluten om markegångs-prisens bestämmande, som ordförande-befattningen dervid medförde. På grund häraf har motionären framställt det förslag, att den genom 1 StatsAJtskottets Utlåtande M 90. 7 § 3 mom. i Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, angående markegångs-sättningarnes verkställande, Landshöfdingarne tillerkända rättighet att dervid föra ordet, måtte upphöra, samt Rikets Ständer i stället stadga, att Riks-ståndens deputerade genom anställande val ega inom sig utse den, som under deras sammankomster skall leda öfverläggningarne. Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet tagit i behörigt öfvervägande, men föranlåtes dervid erinra, att det af motionären, till stöd för den i ömförmälda hänseende af honom tillstyrkta förändring hufvudsakligen åberopade skäl, eller att Landshöfdingen skulle ega en »väsentlig och stundom afgörande inverkan på besluten om markegångs-prisens bestämmande» redan är fullkomligt vederlagdt genom ordalydelsen af ifrågavarande författning, som innehåller följande: »Vid sammanträdet föres ordet af Landshöfdingen, utan rättighet för honom att i besluten deltaga, men med skyldighet att göra de erinringar, som finnas af nöden, och att, då hans mening från Deputerades beslut afviker, låta densamma i protokollet anteckna.))
Mantalspenningarne böra ock, om sådant fordras ersättas med bevillning af dem, som på sitt arbete hafva en förtjenst, hvilken verkligen lemnar öfverskott, sedan åtminstone de oundgängliga lefnadsbehofven äro fyllda. En sådan skatt kan uthärda pröfning. Men att, såsom nu, taga mantalspenningar, skyddsafgift, kurhusafgift, skolafgift, fattigafgift, m. m. m. m., af den rike kapitalisten, af den som förtjenar 5 R:dr eller 1 Il:dr per dag efter samma beräkningsgrund, d.'v. s. efter antalet af nafvar eller näsor — näfoch nässkatt var Odens elior Fornjorters kapitationsskatt — 28 Den i Mars f. m. eliev hufvuden, det är och blir enl. min tanka orimligt en qvarlefva af barbari, som icke i längden består. Sådana förgyllda piller, som att medborgerligt anseende skall skänkas genom kapitationsafgifts erläggande, skola icke länge sväljas. Det är en ömtålig sak för en Representation att stifta lagar, som hufvudsakligen röra de orepresenterade. Dör dem som lika med mig, icke tro det skola lända till en visare och lyckosammare lagstiftning, att alla samhällsklasser deruti deltaga; som icke älska hvarken Crinoliner eller Bluser inom Representations-kamrarne, för dem är det klokt och ändamålsenligt att göra, så fullständig rättvisa åt de orepresenterade, att icke dessa, att framför allt hvarken den emancipationslystne qvinnan eller dagakarlen må klappa på dörrarne till våra Sessionssalar. Att öpna alla utvägar till ärlig försörjning för hvarje svensk man eller qvinna att låta denna, lika med mannen använda sina inkomster, om ock ej ännu sitt kapital, att icke taga skatt af hvad någon för sitt tarfliga uppehälle behöfver, detta är några af de väsentliga vilkoren för att i längden få ostördt lemna representantkallet i Nationens uplystaste och mest bildade mäns händer. Det är endast känsla af förtryck och orättvisa, sorn framkalla lust att deltaga i styrelsen hos de mindre uplyste.
I Utskottets Förslag, att leda alla Låne^ 38 Den 17 Martii, f. m. tillgångar från Provincerne till Hufvudstaden igenfinnes den Statshushållnings lära, som alltför länge varit ridande, att göra Svenska Folket helt och hållit beroende ^1 denna punct : Hvilka följder äro ej att förutse af ett sådant Riksens Ständers beslut, hvarigenom innom några få år flere millioner skulle från vissa Provinser, där de förut varit circulerande, aflägs-' nas eller rättare sagdt alldeles försvinna? Ager icke Svenska Folket af Hufvudstadens läge en tillräcklig börda i de redan öfverdrifna SkatterHes ditförande, utan att alla de penningetill^ gängar, hvilka Näringarne påkalla för att uthärda en beskattning, som fått sin grund i ett ökadt, men ej minskadt RörelseCapital, äfven skola dit öfverflyttas? Skola alla Financiella och Oeconomiska förhållanden i Sverige bestämmas af Stockholms interesse och den lilla Cirkel, hvars Radie endast utsträckes lo å 12 mil från denna punct, så hopas öfver den öfriga delen af Landet olyckor på olyckor, och den nya Dynastie, vid hvilken Svenska Folket fästar sin kärlek och sina förhoppningar, skulle sluteligen, genom våra felaktiga beslut, kunna komma att regera öfver ett olyckligt Folk. Jag tror att Riksens Ständer böra noga berak-] na sina beslut så att ej deras verkningar undergräfva det stora föremål, hvarföre vi nu åro samlade, och på denna grund anhåller jag om Återremiss af Utskottets Betänkande. Herr Zelow, Christer, uppläste följande: Aldrig har någon Riksdagskallelse blif. Den 17 Martil, f. tili 39 vit med mera glädje emottagen än denna, ty alla gjorde sig det säkra och glada hopp, att den svåra och af allt mäst tryckande, nemligen Penninge-bristen, skulle åtminstone minskas. Men om Utskottens Förslag hlifver anta» git, så kommer den snarare att ansenligen o* kas, derigenom att de så kallade 3 procents Sedlar hvarken blifva inlösta eller kunna med dess lilla värde blifva gångbara.
— Skulle, efter hvad jag vid 4^, 46 och 47 §§:na anmärkt, städerna ej kunna eller böra ovillkorligen tillförbindas att bilda särskilda stads-nämnder, lärer äfven derigenom hinder för utseende af ledamot i läns-nämnderna på många ställen uppslå. § 49- 1 morn. Som det bär influtna undantag: ”Domkapitlen likväl förbehållna tillsyn och vård öfver barna”uppfostran, ” &c. möjligen kan så tydas, som skulle detta fall vara det enda, derutinnan läns-närnndens åtgärder få af vederbör, embetsmyndigheter controlleras, hvilket åter, såsom stridande emot vårt lagbundna samhällsskick och Konungämaktens praerogativer, icke kan vara meningen; så tyckes samma undantag böra erhålla en rättsenlig utsträckning till läns-nämndens alla åtgärder, då det kunde beta: Kronans embetsmyndigheter likväl förbehållne tillsyn och vård öfver dessa åt läns-nämnden uppdragna angelägenheter, i öfverensstämmelse med hvad gällande lagar, författningar och instruetioner derom stadga. 3 mom. De i och för länens gemensamma angelägenheter befintliga inrättningar kunna visserligen stå under länsnämndens inseende, men kunna ej vara under dess directa förvaltning, emedan de vanligen erfordra en oafbruten tillsyn och vård af någon på stället, der inrättningarna finnas, tillförordnad direction eller coromission. För att endast hemta exempel från lazarettsoch kurhus-inrättningarna i Elfsborgs län, hvilka tillhöra länet och af länets innevånare gemensamt underhållas; så äro de nu 2:ne, nemi. i Wenersborg och Borås, på hvilka ställen förvaltningen blifvit uppdragen åt särskilda directioner, som icke möjligen kunna umbäras, under ett eller annat namn, oaktadt än länsnämnd skulle constitueras. På likartad t sätt måste väl äfven komma att förhålla sig med andra för länet varande eller blifvande inrättningar, hvilkas förvaltning, enligt hvad jag tillförene bevisat, icke kan af länsnämnden omedelbarligen handhafvas. 5 H. 3 Den i April.
Men den eldens kraft som brinner äfven i ett kärleksminne, den lifvets ström, som brusar mot en älskad, äfven när hon är död, slår gnistor, och snart är den evigt frånvarandes namn och ömheten för henne blott ett täckelse för nya tycken och nytt hopp. Med själfhatet hos en yngling, som vigt sig vid ett minne, känner Dante detta flöde af föryngring vakna inom sig. »I fördömda ögon!» utropar han. »Aldrig förr än i döden borde Edra tårar torkas?» Kan då allt ersättas? Skall hvar hågkomst besudlas? Tystnar då aldrig den rösten, som pockar och pockar på lif och lycka och fyller bröstet med ångest och begär? I detta ödesdigra ögonblick är det en vision, som åter för Dante tillbaka till ljusvägen, hans missions väg. Så som hon varit första gången han såg henne, ett älskligt nioårigt barn i blodröd dräkt, ter Beatrice sig på nytt för den vankelmodige med det höga uppsåtet och den svaga viljan, och ångern frälser honom med sin brand. Det är nu, han för att försänka hela sin varelse i hågkomsten, samlar sina ungdomsdikter och skrifver den inramning till dem på prosa, som ursprungligen blott skulle vara en kommentar, men i hvilken hans kärlek till Beatrice och hans strid för att göra den till sin existens’ förädlingskraft tecknade sig med långt större mognad och natur än i dikterna. Och se, medan han höll på därmed, blef det, som förut aldrig lyckats honom, verkligt. Ett under större än transsubstantiationens skedde; kött och blod blefvo lefvande ande. Redan medan Beatrice gick på Florens’ gator, hade hon blifvit mer lefvande inom honom för hvart yttre band som brast emellan dem. Men döden lät henne först riktigt stå upp till oändlig verklighet i hans hjärta. Hon blef hans tankes och hans dikts sol, värmen i godheten, glöden i fullkomligheten, och hennes blotta namn tråden, som drog hans hjärta mot stjärnorna. Men denna känsla af, att han i hennes bild bar inom sig en ledarinna mot det gudomliga, dref hans själ till allt högre konceptioner och tankar. Hans egen ungdomshistoria blef en för ringa sak för det under, hvaraf han genom sin kärlek blifvit delaktig.
Emedan uti 6 §., som upptager hufvudsakliga innehållet af Eders Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelser den 28 Maj 1842 och 8 April 1843, angående slopning af förslitna tygförrådsoch gevärs-persedlar, deraf de alldeles oanvändbara delar äro till försäljning i nåder anbefallda, Revisorerne, endast till upplysning för näst inträffande Rikets Ständers Revisorer, velat sådant anmäla; linner Kollegium icke, det något yttrande öfver denna §. erfordras. Rikets Ständers Reyisorer anföra uti 7 §., som orden lyda: ”1 anseende till den invecklade beskaffenhet, hvaruti de af Ar tiller i-Tygför”råds-redogörarne afgifna räkenskaper sig befinna, anse Revisorerne be - — 356 — ”malte redogörare böra allvarligen tillhållas att vid räkenskapernas, uppförande, tili lättnad för deras granskning, noggrant] följa de för så”dant ändamål stadfästade formulärer”. Kollegium anser sig böra öfver berörde anmärkning meddela det yttrande, att, om räkenskaperna från Artilleri-Tygförråds-Förvaltarne funnits af omförmäld, invecklad, beskaffenhet, sålunda afvikande från derför stadgad form, eller ock att till persedelräkningarne icke blifvit begagnade de tryckta blankettei’, som dertill från Kollegium redogöraren tilldelas, sådant icke bade undgått anmärkning vid granskningarne af räkenskapen först hos Kollegium och sedermera bos Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-Rätt, men, då sådant icke försports och Ständernas Revisorer icke omnämnt något förråd, för hvilket Förvaltarens försumlighet skulle påkalla det omförmälda allvarliga tillhållande, eller uppgifvit något enda fall, der otydlighet eller den ”invecklade beskaffenheten” sig företett, är Kollegium ej i tillfälle att någon förklaring öfver denna §. afgifva.
Underhållsdagarne för året hafva utgjort 65,792 och sjuknummern i medeltal per dag 179,7. __ 77 — § 1. Revisorerne hafva vid denna räkenskap ej haft annat att erinra, än att redogöraren icke ställt sig till efterrättelse den i Kongl. Kammar-kollegii och Stats-kontorets kungörelse den 9 Mars 1855 gifna föreskrift om undvikande af brutna öretal i offentlig räkenskap. Salpeter-fonclen. Denna räkenskap, som blifvit med anmärkning granskad i Kongl. Kammar-rätten, utvisar följande förhållande: Debet. Balans från år 1859: Uppbörd: Balans till år 1861: Balans från år 1859: Utgifter: Pensionsoch gratialstaten 1,946: 68. Ersättning för personela kronoutskylder 76: 75. Inlösen af inländsk salpeter 139,338: 41. Förskotter 770: — Laduoch pannelåu 1,730: 75. Summa 1,101,746: 3. § I Beträffande salpeter-tillverkningen inom riket, lemnar räkenskapen följande uppgifter: Debet. Uppbörd: Lispund. Skålpund. Lod. Inlöst levererad salpeter 15,482. — 29. Credit. Lispund. Skålpund. Lod. Afskrifning för afrinning och afdunstning samt profver 162. 8. 4. Följande tabell utvisar beloppet af den i hvarje län levererade salpeter, äfvensom förhållandet med de vid 1860 års slut ännu utestående panneoch ladulån: Under året levererad Utestående lån salpeter. -vid slutet af året. Lisp. Skålp. Lod. R:dr. Öre. Kalmar dito 609. 10. — —: Blekinge dito — 995: 3. Kopparbergs dito 431. — Gefleborgs dito 901. 9. Westerbottens dito 7,311. 9.
Romme för landtbruksoch näringsidkare en årlig besparing i utgifter att ega rum för de 600,000 dagsverken, som genom beväringsmanskapets vapenöfningar nu för dem gå förlorade, eller under loppet af fem år 3,000,000 dagsverken, som, utförde i penningar å 1 R:dr 50 öre, gifva den icke obetydliga besparingen i de enskildes utgifter af icke mindre än fyra och en half: millioner R:dr. Någon särskild ökad utgift för målskjutningsgevär bör icke ifrågakomma då refflade gevär icke äro nödiga vid målskjutningen? inöfvande, utan till detta ändamål allt för väl kan, ja till och med hör, begagnas slätborrade i förråden befintliga, för krigsbruk icke mera ifrågakommande, gevär. Stockholm den 28 November 1862. G. M. Stjernsvärd. 342 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 130. -Bq 01, A billi:- I; - i,/il .Ulli;!-!!.!* ,10 lii H‘.*l ' Mi/i.i-im -ii-, .idi.tfi lii X:o 130. Af Grefve Björnstjerna, Carl IVVngmis? angående en gemensam Öfverstyrelse för rikets samtliga läroverk, m. m. Olämpligt är visserligen, i allmänhet, att förändra nyss utfärdade förordningar, innan dessa ens kunnat visa huru de verka, men om en stadga sä allmänt ogillas, som 1859 års Skolordning, torde det vara en skyldighet tillse att den icke längre än oundvikligt är qvarstår, till verklig skada för det uppvexande slägtet. Bristerna i denna förordning äro, enligt min förmening, i korthet följande: Elementar-läroverken sakna gemensam Öfverstyrelse. De utbilda sig derföre, hvart och ett i sin egen rigtning, utan allt samband med hvarandra, med folkskolan, med universitetet eller med tillämpningsskolorna. Inga stadgar finnas hvarigenom skolan befrias från mindre lämpliga eller utarbetade skollärare. Sväfvande och olämpliga straffbestämmelser förhindra all verklig skoldisciplin och framkalla beklagansvärda tilldragelser.
Och det saknas ej heller exempel på, att man i andra länder, vid vissa tillfällen, försökt ett sådant system, men till hvilka bedröfliga resultater dessa onaturliga försök ledt, veta vi äfven alla. Allt detta är visserligen, i likhet med hvad motionären förmenat, temmeligen sjelfklart, och torde således ej behöfva någon vidlyftigare utredning, men å andra sidan bör man ej förgäta, att en mängd personer finnas, hvilka icke gjort dessa ämnen till föremål för sin undersökning och eftertanka, och som således hafva anspråk på att derom blifva uplysta innan de biträda förslaget om en så genomgripande förändring. Dessutom förutser jag, att man från mången kan vänta sig det inkastet, att om det också medgifves, att förslaget är tlieoretiskt riktigt, så skulle det likväl, till sina praktiska resultater, kunna vara olämpligt och skadligt. I detta afseende hyser jag för min del den fästa öfvertygelsen, att om en theori är strängt riktig och är fullständig, så kan man också alltid med lugn antaga densamma såsom ledning i praktiken. Men jag tror för öfrigt, att det icke är svårt att visa, att just de praktiska verkningarne af den ifrågav:de tvångslagen, vare sig att den betraktas med hänsigt till den enskilde, eller samhället i sin helhet, bestämdt vittna emot dess lämplighet. Det hufvudsakligaste inkastet mot räntans digifvande torde vara i korthet sammanfättadt, då man säger: »Man bör lagstifta icke blott för den stora rörelsen, utan äfven för den mindre». »Lagen bör vara ett skydd för den nödställde, den okunnige och den enfaldige». Jag vill gerna antaga, att detta är lagens grund, och jag medgifver genast, hvad säkert hvar och en måste medgifva, eller att denna grund i och för sig är ganska vacker. Men icke tror jag, att man häraf får draga den slutsats, att emedan lagens syftemål är godt, så måste också sjelfva lagen vara god; ty huru ofta har man ej sett att menniskor skada genom välmening.
Jag skall endast resa dit ned och ge honom litet förstärkning i reskassan, så att h m ej behöfver svälta, så fort han kommer fram. Också vill jag säga honom, a t t. " Hvad dc ' l, Agda? ' " Att han är välkoinmen hem igen. " * * * Den stora utvandrarebåten låg just färdig att afgå, då Agda Törne kom ombord för att lemna Harald nigra hundra kronor. Harald stod .långt, borta på akterdäck och var tämligen dyster och modstulen. Det bedröfliga afskedstagandet rundt omkring tycktes honom böra vara något riktigt muntert för de deltagande emot att stå der så ensam som han. Då han fick se Agda, som ifrig och orolig skyndade fram mot hononi, öfvergöts hans grableka ansigte af en hög rodnad, och de matta ögonen blixtrade till. " Ne,j, se Agda ", sade han och sträckte båda händerna emot henne. uKommen för att säga farväl! Det var hederligt af dig. " Då hon nu såg honom, så liten och kraftlös som han var, kommo alla nattens samvetsqval, som hon trott sig kunna muta. till tystnad, stormande inpå henne igen. Hon bleknade af sinnesrörelse och i stället för att säga: " Harald, jag kommer för att ge dig litet mer pengar ", sade hon: " Harald, jag kommer för att ta ' dig med mig hem. " " Men, Agda. " " Ja, det är inte värdt du far, jag har tänkt på det i natt. Skynda dig nu att få dina - saker i land. " Hon talade ifrigt och brådskande. och hennes röst darrade af sinnesrörelse, fastän hon ej inlade något deraf i orden. Derpå såg hon hur han med ens blef lika upprörd som hon. " Agda ", sade han, " hvarför vill du ej lita mig resa? Är det af kärlek, är det derför att du saknar din ende bror, som du ber mig komma tillbaka? " Han borrade sina blickar in i hennes ansigte, inte en rörelse i hennes själ undgick honom.
REDAKTÖR ANDERS EN FOLKTIDNINGS JEURL1NG. TIOÅRSJUBILEUM. Det publicistiska organet, som genom sin prisbillighet och pigga, populära ton vände sig direkt till samhällets breda lager, blef snart uppmärksammadt och utvecklade sig, som bekant, inom. kort till en verklig folktidning, en svensk » Le petit journal », hvilken för närvarande räknar en sammanlagd dagsupplaga af mellan 90- och 100,000 exemplar — den största spridning någon daglig tidning hittills ernått i vårt land. Tidningens grundläggare och hufvudredaktör, hr A n d e r s J e u r l i n g, kan nu med berättigad stolthet se tillbaka på sitt verk, som under hans energiska och vakna ledning vuxit sig starkt på den korta tiden af ett decennium. Det har varit något af en Rudolf Walls skarpa tidningsmannablick, som ledt J. i hans ihärdiga arbete och lärt honom att förstå och uppfylla den s t o r a ' publikens kraf på en modern billighetstidning: ett rikt omväxlande och lättläst innehåll, hvari dagshändelserna ej få sakna det sensationellas s a u c e p i q u a n t e, lika litet som den politiska ledaren sin satiriska udd. Men man tillkämpar sig ej oförberedd en sådan seger på journalistikens torneringsbana. Också hade J. bakom sig ett femtonårigt arbete i publicitetens tjänst, då han 1889 startade Stockholms-Tidningen. Omedelbart efter att ha afslutat sina akademiska studier i Upsala började han nämligen 1875 redigera och utgifva Gotlands Allehanda, hvarmed han fortsatte intill år 1878. Därefter stod han i spetsen för Karlstadstidningen åren 1879 — 84, och tillhörde sedan Aftonbladet från 1884 — 89, däraf åren 1885 — 87 som utgifvare. Till sitt väsen är redaktör Jeurling en älskvärd och varmhjärtad personlighet och följaktligen högt uppburen såväl af sin redaktionsstab som af sina kolleger; ej minst har han förvärfvat sig sympatier och tacksamhet af många blyga författarämnen, dem han städse är redo att uppmuntra och hjälpa framåt genom att öppna sin tidnings spalter för deras pennor. VÅRA STUDENTSÅNG!
Då försainlingarne här i en kommande § få sig uppdraget alt föreslå skolordningar, som af domcapitlet skall fastställas, så tycker jag att de må få sjelfve pröfva dessa små detaljer. Jag anser denna fråga icke vara hufvudsaklig. Om en församling icke bryr sig 0111 premier och en annan ger dem, så tror jag det kan vara likgilltigt, hvarföre jag får hemställa att momentet mätte utgå. Hr Gripenstedt: Att här ingå i en lång discussion öfver den principen huruvida belöningar böra äga rum eller icke, anser jag icke lämpligt; men jag vill blott i korthet yttra den tanke, att ehuru philosophiskt riktigt det ock må vara, att man bör göra sin skyldighet blott för att göra det rätta, så tror jag likväl icke att man kan påräkna en så hög moralisk ståndpunkt hos barnen i skolor sådana som de ifrågavarande, och att belöningar, såsom en anleda, eller kraft som förer dem till att vara flitiga och att utmärka sig genom ett godt uppförande, derföre här öro på sitt ställe. Då jag således tillkännagifvit, att jag anser denna princip vara riktig, så tror jag att detta uttryckes bättre genom ordet ’'böra” Un genom ordet "må’’, hvadan jag får vidhålla den af mig förut gjorda propos. om bifall lill moni., med uteslutande af den medlersta meningen. Hr von Hartmansdorff: Hvad jag nu vill yttra 3i6 Den 17 Februari f. m. torde arnes nn" förmätet, men det bör dock sägas. Jag pps'år att alla dessa belöningar i skolorna äro af intet värde; att den enda belöning, sorn verkligen uppmuntrar i skolorna, är densamma sorn ger uppmuntran i samhället, det är befordran, och rättvis befordran, i mån af för tjenst och duglighet. Denna grundsats är det man uttalat genom den fria flyttningen, införd vid Carlberg af Hr Lefren. Så länge man icke förstår alt införa samma grundsats i folkskolorna och i elementarskolorna, så skola de stå tillbaka i jemförelse meri de skolor', sorn äro efter en sådatt grundt iklig sats inrättade.
För Speglar och Lampetter har tullen, i 1863 års taxa utgörande 25 öre pr sPegiar skålpund, med afseende på varuvärdet och föreslagna nedsättningar i afgiften å Glas, petter, blifvit, i likhet med hvad som skett genom Traktaten med Frankrike, nedsatt till 10 öre pr skålpund. Spetsar, Uddar och Blonder af silke och linne, med eller utan blandning afy®^?^ annat ämne, draga i 1863 års taxa samma tull som helsidenväfnader. Då detta förBlonder, hållande ansetts äfven fortfarande böra ega rum, har afgiften för ifrågavarande artiklar, hvilken i nämnda taxa utgör 6 rdr pr skålpund, med tillämpande af hvad i detta hänseende för sagda väfnader finnes tillstyrkt, blifvit i likhet med i Traktaten med Frankrike uppförd för år 1867 till 2 rdr samt för tiden från och med år 1868 till 1 rdr 50 öre pr skålpund. För de under afdelningen »andra slag» hänförliga sorter, allmännast bestående af bomull, och å hvilka tullen i 1863 års taxa är bestämd till 2 rdr pr skålpund, har, med tillämpning af hvad i afseende på tullbestämmelserna för bomullsväfnader, finnes anfört, afgiften blifvit upptagen till 1 rdr pr skålpund; varande de i begge dessa fall nu förordade tullsatser jemnväl i Traktaten med Frankrike antagna. Då Brandsprutor äro en för så väl det allmänna som den enskilde högst behöflig sprutor, artikel, har skäl icke synts förefinnas att å densamma bibehålla tull, sedan sådan icke mera utgår för andra jemnförliga Maskinerier och Redskap; hvadan tullfrihet blifvit för sagda artikel föreslagen. Sedan Spillning hänförts till Affall, har, i hänvisningen vid Span, den förra spån. artikelbenämningen blifvit utbytt mot den senare.