Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna tafla lika bedröflig at mäla som at se, har stärkt mig i den ofwertpgelse, hwartil äfwen erfarenheten ocksä föranlcdt, at matzer af folk icke gagna, i likbet med en beständigt öfwad och wäl underhällen regulier Trouppe. Härom wittnar äfwen olyckligtwis detza senare Manaders Fälttag i Europa. Ntterligare lvm ock med bättre wärd och sammansättning) underkastade twanget, skulle detza nu förflutna händelser äter lifligt för dem tecknas. Den friwittige gär med öfwertygelfe sin fiende til mötes: Den twungne med förskräckelsen i hjertat frän stugan, owedersageligen mera en kräfta för lifwet, än alla kulor. Efningen för en sä beskaffad föp, menas kunna ffe alla Söndags eftermiddagar wid Den rZ Iun.ii. 699 wid Kyrkorna: erfarenheten har likwäl gjordt en sadan ogagnelig. Man har i stället förlängt Compagnie-och Epeerttlie möten, åtminstone pä mänga stallen; hwad inflytelse skulle ock denna Ercercice hafwa pä Seder, pä Landtbruk m. m. Minst halfwa Lördagen och Mändagen i hwarje mecka blefwo förspilde äret om, och jag wägar säga med skäl, besia aldrig Ercerecrade. Swensta Folket är, torde hända framfsr mänga andra folkstag födda med häg för Krigs-yrken, med hjertelig tilgifwcnhet för sin Konung och stt Fosterland, och alla häfder wittna, at fast de någon gäng klagat under bördan, de astid, om ock med största upoffring, fullgjordt hwad dem ä leg a t Latom besia dygder stärkas och under hallas genom bibehållande! af friheten at wäijasine framtida yrken, Märdes förläta mina Herrar, at jag en stund pröfwat Edert tålamod. Waren försäkrade at jag Läflar med hwar och en at gagna mitt Fosterland, och at jag önskar mig lika sä ivisit Eder beständiga ynnest.
Mä dött förskaffa sig, so» stg dertill befogad finner, sedan haN före bränningen derom anmälan gjort wid allmänna Taxeringar eller hos Landshöfdingen, emot eN efter kannetalet stigande afgift, som Äcwillnings-Utskottek torde utstaka för öfwcrskjutande pattncrymd, en afgift» fä mycket mera rättwis, som hatt dä bränner, ej allenast för eget behof, utatt ock afsalu» 4to Äf de skäl, soM i näst förcgäendö t:sta Artikel nämndes , förbjudes alla Coryoratiöner, och hivar och ett bränne för stg och egen räkning, samt alla dylika Contracker förswmna för ewigt wid det» rrtsatka Terminens stutt sto Nyttjar ttägott de sä kallade Skättsktt Pannor, wid hwilka till Minsknittgen med ett otrolig hastighet afwerkas, men också ett del af spiritu!» derigenom förbränncs, erlägga derföre ett sädan afgift» som Bcwilliiittgs - Utjkottct föreslär» Tredje Band. N:o §6, s?» 434 Den 14 September. z:dje Regeln. Oe Städer som ej öga Jord, sälcdcs e) egen Säd, utan mäste upphandla den samma, mä äfwcn fä wända deras Industrie pä denna bog, dä det ster pä ett fdr Riket gagneligt sätt, som will säga, atk Jordbrukaren som producerar Spanneyrälcn blir uppmuntrad genom lätt afsalu till ett drägligt men stadgat pris, dä Handlanden ej genom bfwerstddig och oinffränkt inför,el af Säd och Bränwin utifrän, betager Jordbrukaren all winst pä sin Säd och sitt Bränniln , och bereder sitt wälständ pä Jordbrukarens li, dande. Till förekommande af de§e olägenheter torde blifwa nödwändigt, att här, likasom i England warit brukligt, ett medelpris stadgas pä Spannemälen, Räg, Korn och Ärter.
Det vöre att träda Konungens höga rätt för nära, att, innom Riddarhuset, vilja besluta, eller afgöra något om hvilkendera af Flottorne bör njuta förmånsrätten vid fördelningen af de Dea i I martil, knappa bidrag Staten förmår att lemna till Sjöförsvaret; den önskan vågar jag dock framlägga vid alla tillfällen der mitt utlåtande i ämnet fordras, att så länge vi icke förmå tillfullo förse Sjöverket med alla erforderliga anslag af medel, den Flottan som på en gång är både minst dyrbar, och vid krigstillfällen först påkallas, och vid alla militaira företag måste utgöra avantgardet, också borde först sättas i complett och för ändamålet nödigt skick, om än deraf skulle föranledas ett uppskof med vidare skeppsbyggnadj Calculerne öfver kostnaden till ett nybygt Linieskepp , må utfalla inom eller utom de uppgifne och i frågasatte summor, så blir likväl visst, att minst 5 Batailloner Canonslupar för samma summa sorn till ett Linieskepp åtgår, kunde anskaffas, och att saknaden af ettLinioskepp i Örlogsflottans Linie, alltid är vida ringare, än nyttan af 5 Batailloners tillökning i skärgårdsflottans, och så vidare. Våra åsigter må vara så olika som helst, 6kola de alltid, som jag hoppas, sammanstämma, vid frågan om Fäderneslandets kraftigaste försvar, så väl deras som dertill bidraga med skatternes erläggande, som deras hvars skyldighet blifvit att personligen uppoffra sin möda, och sjelfva lif vet. Med någon kännedom om Svenska kusternes beskaffenhet, till längd Och farvatten, inom skärgården öfvertygas man snart att tillökning i försvarsmedel vid Skärgårdsflottan är af största nödvändighet och att dess otillräcklighet, i behofvets Den II Martn* stund, icke af något kunde ursäktas. Sedan detta vapen ändamålsenligt blifvit fullkomnadt, måste och borde medel tili Linieskeppsbygg-. Baden, som jag förmodar icke uteblifva.
Skilnaden mellan Carlstad och Wenersborg utgjorde i detta hänseende endast 3 fartyg, men lästetalet var för begge städerna alldeles lika; utvisande samma berättelse i öfrigt, att antalet af de förpassningsfria fartyg och båtar, som under år 1864 från inrikes orter ankommit till rikets stapelstäder och derifrån till inrikes orter afgått, endast i Stockholm och Göteborg varit större än i Carlstad, som alltså i detta hänseende både hvad fartyg och lästetal beträffar bland alla Sveriges städer intog tredje rummet. Att den godstrafik, som en sådan handel förutsätter, icke skall blifva främmande för det södra jernvägsalternativet, ligger i öppen dag och det torde till och med kunna ifrågasättas, om icke den tillökning i godstrafiken, som härigenom för södra linien uppkommer, skall komma att uppväga det Stats-Utskottets Utlåtande N:o 54. 27 öfverskott af godstrafik, som trävarurörelsen och bergshandteringen må kunna hafva åt norra linien att erbjuda. Af hvad nu blifvit anfördt om de begge sträckningarne i och för sig och utan afseende å bibanor, vill Utskottet finna det resultat framgå, att den lokala persontrafiken blifver större å den södra linien, men möjligen godstrafiken något öfverlägsen å den norra. Åt detta öfverskott af godstrafik kan likväl Utskottet, på anförda skäl, icke tillerkänna någon större betydelse eller någon sådan inverkan på blifvande trafikinkomster, att den högre anläggningskostnaden jemte den högre trafikoch slitningskostnaden dermed kan i någon väsendtligare mån ersättas. Utsträcker man dernäst jemförelsen mellan de begge alternativen, betraktade i förening med de bibanor, som möjligen kunna komma till anläggning, företer norra sträckningen åtskilliga fördelar för provinsen och särskildt för dess jernhandtering genom den bibana, som blifvit ifrågasatt från Filipstad till Norum.
De underrubriken: uthusbyggnader vid garnisonssjukhuset, äskade medel äro, enligt hvad jag äfven förut tillkännagifvit, ämnade att användas till uppförande af stängsel kring sjukhustomten, vaktrum och spruthus, reparerandet af 4 gamla och förfallna stenhusbyggnader, till återstående planering samt plantering och för anskaffande af brandredskap m. m. Då de 4 gamla stenhusen befinnas i det bristfälliga skick, att, om reparationen ej med det första företages, den nu begärda anslagssumman framdeles blifver otillräcklig, och dä dessa hus äro i många afseenden nödvändiga, emedan deras ändamålsenliga iståndsättande medför möjligheten att, derest en kringgripande farsot utbryter, smittosamma sjukdomar i öfrigt uppstå, som erfordra patienternas frånskiljande, större commenderingar inträffa eller andra förhållanden uppkomma, som inverka på sjukpersonalens tillökning^ större scala, torde tiden allraminst nu, då en härjande farsot allt mer och mer håller på att sprida sig i landet, vara inne att spara några få lusen riksdaler för vinnande af så magtpåliggande ändamål. Hvad i öfrigt beträffar de ofvan förekomna ämnen, vågar jag åberopa, hvad jag i mitt förra utlåt, anfört. i5:o Att de fordon och persedlar m. m., som finnas, blifva väl vårdade, är ett så oeftergiflig! vilkor för deras bi12 II. £8 Den 2S Augusti. behållande i godt skick, att jag ej kan annat än anse uppskjutandet med tyghusbyggnaden i Christianstad såsom menligt för staten, såväl i pecuniärt afseende, emedan persedlarna af brist på utrymme ej kunna tillbörligen vårdas och således lätteligen förstöras, som ännu mer i öfrigt, om de ej finnas, när de beliöfvas.
Det var synd om föraldrarne, att barnet var sjukt, men det var väl icke något vidare farligt. Fina öfverdref, som sagdt, alltid. Hon kunde emellertid ej fortsätta med sitt arbete, hon kände en besynnerlig oro och ångest, som om hon på något oförklarligt sätt vore skuld till barnets sjukdom. Hon tänkte på det lilla barnet, på den stackars modren. Hon såg ej, när häradshöfdingen kom hem, men hon hörde honom i trapporna en hel timme före den vanliga tiden. Han stormade ej idag upp, han gick tyst liksom vore han rädd att störa sitt sjuka barn. Det var så besynnerligt. Denna tystnad, som på en gång rådde däruppe var så hemsk, så tryckande. Inga manliga steg, inga lätta ungdomliga, inga trippande barnfötter. De hade flyttat in barnet i sin sängkammare och sutto där, nu kunde hon göra räkning på en lugn natt. När Fina sade det spratt hon till, det var som hade hon önskat dem däruppe sjukdom och olycka för att hon skulle fa vara i fred. Klockan blef sex, sju, allt var tyst däruppe, ja naturligtvis, inte kunde de spela duetter, när barnet var sjukt, kanske döende, deras enda barn, stackars, stackars föräldrar 1 Ah, hvad hon var enfaldig, skulle hon nu börja att sörja för dessa främmande människor! Hade hon ej tillräckligt med sina egna bekymmer? I alla fall, i värsta fall, om de också miste sitt barn, kunde de ju fa andra, som ersatte det, de voro ju unga, om barnet skulle dö, hade de ju hvarandra — det kunde aldrig bli detsamma! Men hvarför var hon så orolig, kände samvetsförebråelser, det var som barnet blifvit sjukt därför att hon missunnat dem det, därför att hon varit afundsjuk på deras lycka. Hon gick upp och ned i rummet, ett rof for en obetvinglig ångest, ii ej, det gick icke an att finna sig på detta sätt. Nu hade hon ju tyst omkring sig, du kunde hon ju läsa, skrifva, sy, tänka — det var ju det honönskat. Om hon skulle spela, hon hade ju ej öppnat flygeln, sedan hon flyttat in i sitt nya hem. Nej, icke spela, icke spela, det kunde störa den lilla sjuklingen och säkerligen plåga föräldrarne.
— Att mer än 1,000, med bidrag af dessa medel och under vilkor af deras fortsatta åtnjutande, nyss inrättade småskolor skulle åter nedslås, och församlingarnes för detta ändamål lemnade bidrag på samma gång försvinna, skulle, efter Utskottets tanke, ingalunda kunna vara med folkskoleväsendets sanna befrämjande förenligt, och torde så mycket mindre af Rikets Ständer böra föranledas, som dessa skolor just till följd af Ständernas uppmuntran tillkommit. — Hufvudsakligen samma förhållande eger rum i afseende på de 's. k. högre folkskolorna. Ehuru olika meningar angående dessa skolors inrättande blifvit yttrade, lärer det dock äfven af dem, som hyst de största betänkligheterna mot deras ändamålsenlighet, medgifvas att, sedan de nu mera, på grund af Ständernas, af Kongl. Majit gillade, beslut, blifvit kallade till lif och lärare vid dem anställda, böra do äfven få fortsätta sin verksamhet på det att ett, på erfarenhet grundadt, omdöme om densamma må kunna bildas. Icke heller bör det med skäl ifrågasättas, att den af Kongl. Majit föreslagna utvidgning och förbättring af de på folkskoleväsendets utveckling så djupt inverkande anstalterna för lärares bildande ej skulle af Rikets Ständer medgifvas; då nemligen det företrädesvis åligger Staten, icke kommunen, att befrämja detta ändamål, och då så betydliga tillgångar som 250,000 Ridr årligen äro för folkskoleväsendet anvisade, kan Utskottet för sin del icke tillstyrka någon förminskning af anslaget för Seminarierna, utan anser deremot af synnerlig vigt, att den begärda förhöjningen i detta anslag måtte af Rikets Ständer beviljas.
De ordalag, i hvilka engeln förkunnar för Maria hvem hon skall föda, äro så klara, att det blasfemiska uttrycket „Guds moder“ aldrig borde hafva uppkommit och blifvit nämndt af kristna läppar. „Si, du skall afla i ditt lif“, säger engeln, „och föda en son och du skall kalla hans namn Jesus. Han skall vara stor och kallas den Högstes son, och Herren Gud skall gifva honom hans fader Davids tron, och han skall regera öfver Jakobs hus till tiderna, och på hans rike skall icke vara ända“. Och efteråt tillägger engeln: „det heliga, som af dig födt varder, skall kallas Guds son“. – Är det således Gud den evige eller är det Messias, – han som kallas den högstes son och genom hvilken Gud grundlägger det eviga riket på jorden – som enligt Lukas’ berättelse skall aflas i Marias lif? Det borde aldrig blifvit mer än ett svar på den frågan. Undersöka vi nu hvilken betydelse nya testamentet öfverhufvud tillägger det underbara i Jesu börd, så finna vi, att de begge författare, i hvilkas evangelier berättelsen derom förekomma, icke vidare göra en enda tillbakaskådande anspelan på detta under; att Markus och Johannes förbigå det med tystnad och att begge datera evangelii egentliga begynnelse från Johannes döparens uppträdande (Mark. 1, 1–4; Joh. 1, 6); att apostlarne vid sina predikningar endast åberopat samma utgångspunkt som Markus och Johannes (Apostl. G. 10, 37); att Paulus, då han anför intygen för Jesu messianitet, aldrig hänvisar till hans underbara börd och aldrig vid något annat tillfälle anspelar på densamma, ej ens då orden „född af en qvinna“ (Gal. 4, 4) kunnat föranleda honom dertill; att hvad här gäller om Paulus gäller äfven om de öfriga epistelförfattarne; att slutligen Jesus sjelf aldrig antyder derpå vid de talrika tillfällen då han försvarar sin värdighet som Messias.
Men oberäknadt, att det icke är sannolikt, att låntagarne, synnerligast efter realisationen, skola begagna sig af denna rättighet, enär hela capitalskulden på 33| år försvinner genom 5-1 proc:s årlig inbetalning, skulle likväl, derest en sådan inbetalning i större eller mindre mån komme att aga ruin, den deraf uppkommande förlusten komma att afraknas på Bankens räntevinst till minskning uti de tillgångar, hvaröfver nästa Ständer kunna disponera, och således icke till minskning i den styrka Banken redan äger; hvarförutan man bör ihågkomma, för det första, att bland Bankens skulder linnas icke obetydliga belopp, som aldrig kunna göras gällande (för förlorade sedlar m. m.), och för det andra, att Banken har betydliga tillgångar, som icke synas i bokslutet, såsom t. ex. Tumba bruk med dess förlag, dess hus och magasiner, hvilka säkerligen kunna upptagas till 600,000 r:dr, samt dessutom innestående vinstmedel i diseonterna, som aldrig godtgöras Banken, innan nya influtit. Men i alla Jäll komma de föreslagna utbetalningarna icke att utgå, förrän Banken förvärfvat 3 ä 4 gånger den summa, sorn årligen skulle utlemnas. Hr Hegardt har vidare sagt, att dessa små fonder vid sista riksdag disponerades för silfverköp. Jag torde få erinra, att mycket större summor nu blifvit anvisade för silfverköp; men om äfven dessa summor blifvit använda för silfverköp, hvilket icke ägt rum, hade ju silfret varit qvar i Banken och utgjort en ökad Bankens tillgång. Jag underställer Herrarnas bedömande, om det kan blifva möjligt för Bancostyrelsen, äfven om vi kunna få belåna vexlar, att i sådan reel valuta, som är föreskrifven, nedlägga de 3 eller 4 millioner vinstmedel, som komma att inflyta till nästa riksdag; och då R.
Sedan Expeditions-utskottets förslager, Nås 173 och 174, till Rikets Ständers underd. skrifvelser, i anledning af 1845 och 1847 årens Statsrevisioner, uppsatte i öfverensstämmelse med Stats-uIskottets öfver dessa revisioner afgifna serskilda utlåtanden Nås 30 ooh 206, blifvit af samteliga Riksstånden återremitterade, till följd af gjorda anmärkningar, att Rikets Ständers af båda revisionerne föranledda beslut borde i en underd. skrifvelse sammanfattas, har Utskottet sammanfört båda ifrågavarande skrifvelseförslag till ett enda, hvilket, under N:o 192 härmedelst till justering vördsamt öfverlemnas. Stockholm den 28 Augusti 1848. Memorial till Rikets Ständer, i anledning äterremisser å skrifvelse-jörslaget N:o 186. Expeditions-utskottets förslag N:o 186, till Rikets Ständers underd. skrifvelse, angående assuransafgift för summor, som under rekommendation med posten afsändas, har af samteliga Riksstånden blifvit återremitterad t till följd af det anmärkta förhållande, hvaruppå Utskottet jemväl i dess memorial N:o 17 fästat Rikets Ständers uppmärksamhet, att Bevillnings-utskottets betänkande N:o 19, som för berörde skrifvelse-förslag legat till grund, endast af 3:ne Stånd blifvit bifallet samt alt Rikets Ständer, då skrifvelseförslaget ingick, ännu icke afgjort, huruvida den fråga, detsamma rörer, må kunna anses vara af bevillningsnatur och således böra i förstärkt Stats-utskott behandlas, så vida icke samteliga Riksstånden om samma beslut sig förena.
Stockholm den 19 november 1821 Med anledning av stadgandet i förordningen av den 12 februari förra året till förekommande av lurendrejeri och tullförsnillning och att bereda enhet i behandlingen av mål, rörande överträdelser av tullförfattningarna och deras tillämpningar samt att i någon mån minska mängden av ärenden förordnas följande: Alla mål, utom våldsmål, av vad beskaffenhet som helst, vilka fordra undersökning vid Sjötull Rätt och som är beroende av sådan rätts avgörande, skall hädanefter av Kongl Kommers Kollegium vid dess Justitie division, såsom Över Domstol handläggas. De mål som i instruktionen för Överdirektören vid Tullverket skall avgöras, skall hädanefter genom besvär fullföljas hos Kommers Kollegium Stockholm den 19 november 1821 SALOMON LÖFVENSKIÖLD Kungörelse om underhållsutdelningen av krigsmanshusmedlen för innevarande år. Stockholm den 28 november 1821 Innevarande års generalmönstringar har insänt avskedspass och läkarbetyg till Kongl Kollegium. Krigs Kollegium har utfärdat och till vederbörande regementschefer översänt underhållsbrev för nedanstående personer: Följer 5 ½ sida med namn. Plakat om fyra allmänna, solenna tacksägelsefastebotoch böndagarna som över hela Sveriges rike och alla Sveriges krona tillhöriga och underliggande furstendömen, land och herrskaper, högtidligen hållas och begås skola i nästkommande år 1822. Stockholm den 1 december 1821 Vårt faderliga hjärta var någon tid bekymrad över Vår älskade sons vacklande hälsa. När faran är överstånden har Ni livligt deltagit i varma lovoch tacksägelser. Vi räkna som försynens välgärning, då Vi omgivna av Vårt trogna folk kunnat uppresa en minnesstod över Vår store högstsalige fader, som inför efterkommandes ögon skall framställa de yttre dragen av en mild furste, fäderneslandets återställare, vars förtjänster aldrig kan utplånas ut svenska hjärtan. Ni deltar också i Vår tillfredsställelse att frid råder runt Våra gränser, rika skördar har belönat odlarens möda och då en svår missväxt inträffat i de nordliga landskapen satt Oss i tillfälle att avhjälpa densamma. Gläds åt de lagar som skyddar er och lyd dem.
Om det vore alldeles nödvändigt att bostad för vaktmästaren och försvaringsrum för vedförådet skulle finnas inom Riddarhusets byggnader, så hade Utsk:t haft rätt; men jag anser att det icke är mycket maktpåliggande om vaktmästaren bor på den ena eller den andra sidan om Riddarhuset, d. v. s. i en af de projekterade lusthusen eller i något hus vid Riddarhustorget; och vill man icke lägga vedförådet på vinden eller i någon källare, så kan man ju uppgöra med en entrepreprenör, som hvarje morgon hitför den ved, som åtgår för dagen, hvilket skulle kunna göras för vida billigare pris än hvad räntan på kostnaden för den förslagna vedboden går till. Nödvändigheten att uppföra en byggnad på Riddarhusgården är således, enligt min tanke, alldeles imaginär. Hvad Riddarhusgårdens förskönande beträffar, hvilket Gr. Lagerbjelkes motion väl egentligen afsåg, så tror jag för min del att man må der uppföra hvad byggnad som helst, så blir den likväl aldrig så vacker, som om den planerades och planterades på ett smakfult sätt. Man anför här ofta exempel från utlandet; nåväl, hur gör man der, när man vill försköna de större städerna? Jo, man nedrifver hela qvarter, för att förskaffa öppna platser, hvilka sedermera planteras och förvandlas till parker. Här i Stockholm tror jag att detta förfaringssätt i synnerhet vore passande, ty, mig veteriigt, finnes icke inom broarne någon enda plats bevuxen med träd, och i en stad, så trångt bebyggd som denna, är det alltid angenämt för ögat att kunna hvila på en grön plan eller några gröna träd, så att jag vet ingenting som skulle så försköna Riddarhusgården sorn att göra den till en park. Det af Direktionen förordade förslaget, att uppföra 2:ne mindre paviljonger å tomtens nordvestra och nordöstra hörn, anser jag icke innebära någon försköning; det är högst sällan man använder samma arkitektur vid ett palats, som vid en villa. Jag har hört flera personer, som sett ritningarne till dessa byggnader, säga att de se mycket bra ut; det betviflar jag visst icke, ty de flesta byggnader taga sig väl ut på papperet, men man kan sällan på förhand bestämma, om de äfven komma att göra det i verkligheten.
Sedan han helsat Kathrina och Hebla vände han sig till Sigrid, som stod blyg bredvid sin far, och då han tog hennes hand för att helsa, märkte hon i hans handtryckning så mycken mening, att hon rodnade ännu mycket djupare. Nu tog herr Erik till orda och sade, att fru Ebba önskade, det de unga skulle komma till staden. "Hennes frudöme rädes att hertig Carl dock möjligen ännu i sommar, kunde komma för att belägra fästet, och han kunde väl lätt skicka en liten galeja hit ut i skärgården, för att kapa bort det fagra bytet härifrån Qvidja, och sedan hålla det som en gisslan att dermed tvinga henne till eftergift. Hon längtar nu ock mycket efter att hafva sina unga döttrar omkring sig." "Ja, vi komma genast", svarade straxt Hebla, och Karin tillade: "Herr Erik, vill ni väl utdela befallning om slup och roddare?" "Vi äro just hitkomne, Enevald Fincke och jag, för att exportera jungfrurna lämpligen till staden." "Men säg mig", utbrast Hebla, "Arvid Eriksson är ju kommen. Är han allt lika glad? Det skall bli roligt att få någon att skämta med! Alla äro här så högtidliga och tråkiga." "Tror jungfru Hebla att en gammal karl, som har vigtiga förrättningar, skall hinna med att mycket bry sig om en så der liten jungfru?" "Liten, alltid liten, jaha, just som det vore så vackert om jag vore så lång som J, herr Erik; ja det vore rätt, det är visst, låt se att hur liten jag än är, skall han nog prata med mig. Gammal karl! ja hvad sen, han är glad och icke en sån der trumf, som ni alla med edra kyrkminer. Farkär var än mer gammal han, men nog höll han ändå af sin barnsliga Hebla", och så trillade stora, klara tårar ur hennes lifliga, blå ögon. Arvid Eriksson Stålarm, af Sigismund tillsatt att öfvertaga högsta befälet i Finland, hade inträffat i Åbo. Han hade just låtit anmäla sig till besök hos fru Ebba, då de unga flickorna nyss inträffat på slottet. Mötet var i början något stelt. Arvid