Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gossen var helt upptagen af hvad han förehade, och öfver hans fina, blekhylta drag låg der ett uttryck af fullständig ro. Ett ögonblick fattades hon af en vidskeplig skrämsel: han var icke något vanligt barn, han tycktes henne vara utsänd från en verld som hon icke kände. Så fattade hon sig och insåg att skrämseln endast kommit af hennes sjukliga sinnesstämning. Det var ju endast den barnsliga bekymmerslöshetens sinnesro hon såg. När den lille kom nära intill henne, lade han sig på knä i gräset och fortfor att tälja utan att se upp. »Ejnar.» Han vände två klara, frågande ögon emot henne och upphörde med sitt arbete. »Hvarför följer du efter mig?» »Mamma har sagt det.» Det bleka ansigtet förvred sig i förbittring och förödmjukelse. – Vaktad, som en simpel sinnessjuk! – Hon lade handen på sin puls. – Dårar, som icke förmådde fatta att detta var ett lugnt, kallt beslut! Kryp! Murmeldjur! som kunde släpa vidare på lifvets stora tomhet, – släpa och släpa utan att kasta det ifrån sig! Och så gripa in i andras frihet! Det drog sig ett uttryck af äckel och leda öfver hennes drag. »Hur sade mamma? Han lät åter träpinne och knif sjunka för att kunna se på henne. »Mamma sade, att tant är sjuk och att jag inte skulle gå ifrån tant, derför att det kunde vara någonting tant ville.» Han talade långsamt och med tydligt bemödande att ordagrant minnas allt och han fortfor att se på henne som för att utforska om hon riktigt förstått och om hon visste att han talade sanning. »Jag vill ingenting», kom det ovänligt. »Det gör inte något, jag kan gerna bli här ändå», svarade barnet, med stilla tillfredsställelse öfver att vara till nytta. »Vill du inte springa dit bort till bänken, der du hade din lilla vagn?» »Nej, nu skall jag hitta på något annat.» Hon låg en stund i plågsam stillhet, liksom fjetttrad, medan den lille verksamt sysslade bland löf och pinnar. Hon tyckte att hon hatade honom. Men hon kunde icke låta bli att betrakta dessa fina små lemmar och de späda dragen, öfver hvilka det under sjelfva leken låg detta lillgamla uttryck af eftertänksamhet.
Beslagarne, så framt de vilja tillgodonjuta det beskydd, dem lagligen tillkommer, böra, vid dylika tillfällen, synbart på sig bära deras brickor eller andre för dem påbjudne tecken, eller, i brist deraf, deras fullmagter eller förordnanden, hvilka alltid, innan visitation eller beslag göras, skola på stället uppvisas; vare likväl Ordinarie, i orten kände och boende Kronooch Stadsbetjente frikallade ifrån skyldigheten att deras behörighet till sådana förrättningar styrka. Ingen må, vid Trettiotre R:dr 16 sk. bot, vägra beslagare att på ofvanberörde ställen visitation företaga; desse vare icke heller något ansvar för densamma underkastade, oansedt någon förbrytelse ej upptäckes, såvida icke visitationen företages emellan kl. 10 om aftonen och 4 Gm morgonen, då, i händelse någon förbrytelse icke skulle finnas vara begången, beslagaren böter Sex R:dr 3a sk., egarens ensak. Våldföres, vid desse och dylika tillfällen, Kronoeller Stadsbetjente, eller andre tillförordnade beslagare, eller sker våld i anledning af redan gjordt Bev.-, Lagsamt Allm. Besa.- och Oecon.- Utsl’.s Betänlande N‘.o 6. 2§ gjordt beslag, eller föröfva beslagare sjelfve våld i oträngdt mål, gånge dermed såsom allmänna Lagen i 18 Cap. 8 och 9 §§. Missgernings-Balken, jemförda med Kongl. Förordningen den 20 Januarii 1779, för slika fall utstakar. Skulle, under den tid bränvinsbränning är tillåten, beslagare vilja anställa undersökning om pannerymden, vare han skyldig, om pannan nyttjas, när han sig i detta ändamål infinner, att afbida tiden, då den afrunnit, så att undersökningen icke må för panneegaren medföra olägenhet eller skada. 60 §.
Men då Banken behöfver minska den utelöpande sedelmassan, så sker det utan tvifvel för att hämma en pågående silfveruttagning. Denna har ej kunat ske, utan föregående sedelförminskning. Det är följakteligen ondt efter penningar; åtgärden kan derföre svårligen lyckas i vårt penningefattiga land, der hon 230 Den 10 April följakteligen äfven är förhatlig och fruktad. Om det således icke* lyckades för Banken att sälja sina papper,., hvilken utväg skulle han då kunna vidtaga? Ingen annan, som hastigt vöre verkställbar, än att minska lånerörelsen.. Men det vore detsamma sorn att sticka ät allmänhetens ögonsten. Hade Banken deremot utländska räntebärande papper, hvilka på främmande börser gällde såsom silfver, så hade Banken en tillgång, alldeles jemförlig med klingande mynt, men med den fördelen derjemte, att detta mynt hade burit ränta under hela den tid Banken varit dess innehafvare. Hade Banken deremot inköpt silfver för sina sedlar, så hade det legat dödt, och ingen ränta burit. Jag kan således icke annat än instämma i förslaget, all Fullmäktige måtte bemyndigas köpa äfven andra räntebärande papper än Svenska. Jag skulle också vilja att man företrädesvis valde Norrska statsobligationers och bruksägarnes hypothekscassas förskrifningar. Om de sistnämnde menas med andre ”verks och inrättningars”, hvarom BancoUtsk. talar, det vet jag icke; men bäst är alt icke antaga ordalag, på grund af hvilka man sedermera kan lägga Bancofnllm. lill last, att de köpt andra, än inhemska papper. Jag vill således, för att icke förskräcka-etern-, som äro rädda för lånerörelsens förminskning, instämma med Hr Skogman. Men för att icke äfventyra att sjelfva saken förloras på ordet minst framför 5 millioner, så förenar jag mig med Frih.
A&iH ^katS-Utskoltets Eetänkanile.nl Stockholm och till lefverering i Riksgalds-Contoiret begagnas, så att Stats-Utskottet funnit anledning InstÖTrima uti det yttrande, som -Herrar Fullmägtiges Riksdags-Relation innehåller, att några alldeles ofelbara controller emot missbruk icke lära kunna uttänkas. Det anförde exemplet med de till Götheborgs och Bohus Län reqvirerade Små-Sedlar visar, att man icke ens skulle kunna vara säker, att reqvirerade nya Små-Sedlar verkligen blifva till orten afsönde, och, om än afsändningen genom Riksgälds Contoirets försorg och på dess bekostnad skulle komma att verkställas, hvarvid dock flera betänkligheter förekomma, återstår, att undersöka, huruvida penningarnes användande till det afsedde ändamålet med någon säkerhet skulle kunna controlieras. — Otti Commissionaireri för utvexlingen är egennyttig, och vill begagna medlen för egen räkning, eller ock präja allmänheten på utvexlingen,'blir afsigten med vexlings-ansfalten , som är att befria orten från förslitne Små Sedlar, i mer eller mindre måtto förfelad. I förra fallet, och om Commissionairen använder penningarne för enskild räkning, antingen till bestridande af utgif* ter eller utlåning i orten, ökas väl tillgången på Små-Sedlar, meri dermed afhjelpes dock icke den öfverklagade olägenheten, enär den, sorn fått de nya Sedlar-ne, visserligen icke lärer bortbyta dem emot gamla och förilitna. Så länge Commissionairen för utvexlingen ian afvisa rfeqvirenter med det svar, att deri erhållne Summan redan är utvexlad, skall fram' gången af hela vexlings - anstalten endast kömj Stats-Utskottets Bettini anden. 1815 ma att bero af hans nit och benägenhet, att bétjena allmänheten, då pa andra* sidan för den egennyttig
Om Friherre Anckarswärd finnér med sig, att han, såsom FolkRepresentant, yrkat en mera utvidgad magt för Konungen, än denne sjelf i officiel skrifvelse förklarat sig tillhöra, eller Grundlagen tillerkänner Konungen, så torde Friherren ock sjelf medgifva, att detta måste vara oväntadt af den, som vill anses för en utmärkt liberal och constitutionel FolkRepresentant. Friherre Anckarswärd: Jag ber om tillgift, för det jag upptager tiden i en helt och hållet enskild sak, men då Herr Munck af Rosenskjöld tillåtit sig att personelt angripa mig, nödgas jag tillrättavisa det omdöme han öfver mig fällt, på det icke flera måtte dela det. Jag får dervid taga mig friheten fästa uppmärksamheten derå, att jag icke föreslagit någon ny Grundlags-paragraf eller förändring uti någon gammal, utan att Herr Munck af Rosenskjöld och jag dragit olika mening utaf en och samma Den 7 September f. m. i5g §.; äfvensom, att det billigtvis icke bör anses för försök att utvidga Konungamakten, om man, såsom jag, då Styrelsen efter min åsigt förbisett en den förvarad rättighet, yrkar att Regeringen ville inträda i den verksamhet Grundlagen utstakat, synnerligen då fråga är att betrygga för ett återfall till de våldsamma penningeskakningar, hvilka redan förorsakat och ytterligare kunna förorsaka den största skada inom landet. Herr Munck af Rosenskjöld: I det sista yttrandet har Friherre Anckarswärd medgifvit, att han tillerkänt 72 §. RegeringsFormen en lydelse till utvidgande af Konungens makt utöfver hvad Konungen sjelf trott sig i detta fall tillkomma; och då Friherren medgifvit detta, behöfver jag ej tillägga något vidare för rättfärdigande af mitt första yttrande, som föranledt denna discussion. Herr Hjerta: Jag anhåller vördsammast att få föreslå en liten redactionsförändring, för att ännu mera förminska risquen af tidsutdrägt.
Säg honom att det finnes ett uppdrag för honom att utföra, farligt kanske, ty det är farligt nu i detta land att tjena sin konung, och trohet straffas som förräderi; men lyckas han, skall han äga sitt samvetes vittnesbörd att hafva handlat rätt, sin konungs nåd och – Katharina Flemings hand!” Sigismund skulle landstiga i södra Sverige. Stålarm, med en liten flotta hopsamlad och bemannad i Finland, var färdig att landstiga vid Stockholm. Hertig Carl lemnade Stockholm, för att tåga emot konungen, och snart derefter var redan hufvudstaden i de kungligas våld. Allt tycktes lofva framgång åt konungens sak, endast stora flottan, som nu låg vid Åland, kunde vinnas. Fåfänga voro dock alla försök att vinna Amiralerna Joachim Scheel och Peder Stolpe för den kungliga saken. Hvarje budbärare, som insmög sig bland besättningarna för att söka inverka på dem, blef upptäckt och sänd till hertigen. Att vinna någon af officerarne vid flottan till ombud för konungens sak, var således af hög vigt. Welam de Wyk hade uppehållit sig i land för tjensteuppdrag, nu skulle han bege sig ombord. Flottan, så väl som hvarje annat verk i landet, sades stå i konungens tjenst, men lydde endast hertigen och användes af honom, när så påfordrades, emot konungen. Mången slöt sig till hertigen af full öfvertygelse om att det för fäderneslandets väl vore vida önskligare att få till konung den kraftfulle, verksamme Carl, än den tröge, bigotte katoliken Sigismund, som dertill alltid skulle komma att mera befatta sig med Polens, än med Sveriges angelägenheter. Många af flottans officerare hade icke egentligen gjort sig reda före, det något annat kunde komma i fråga, än att qvarstå i sin tjenst; flottan må sedan hafva blifvit förd enligt konungens eller hertigens order. Till desse hörde den mycket unge Welam de Wyk, så mycket hellre, som i hans hem aldrig hade blifvit satt i fråga hertigens rätt att handla såsom han det gjort, och i allmänhet i Stockholm inga röster vågade yttra något till konungens fördel, om än några hade haft håg derföre.
Stats - Utskottet fär i anledning - häraf det Hedervärda Bonde - Ständet till swar härö vänligen meddela, det Stats - Utskottet oafbrutit fortsatt betz arbete, oftast bäde föroch eftermiddagar, dels in pierro och dels pä särskildte afdelningen' och beredningar, för att sä fort möjligen ske kunde, detsamma fullända; ocksä har Stats - Utskottet redan aflemnat dess yttrande till Riksens Högloft. Ständers Illena' öfwer alla de änrncn, som warit af den egenskap, att de kunnat särskildt utredas och bcswaras. Stats-Utskottet önskar ingen ting högre, än att ju förr ju häldre kunna till Riksens Högloft. Ständcp afgifva betz slutliga Betänkande, angäende Stats - Regleringen i allmänhet och Riksgäldswerket, samt ben dermed gemen - 4280 Den 16 Octobev. menskap. ägande Financc - Planest, men de/ är icke St-tL-Utskottet nstjcligt att kunna bestämdt uppgifwa hliruwida detta kan medhinnas till den ii:te nästkommande November, i synnerhet som Stats - Utskottet nästan dödeligen crhälltr remisser ifrän Riksens. Ständers klena till te frågor. Stats - Utskottet bör dessutom härwid wänligen ärindra, att. regleringen^ af hela Rikets StaksWerk, till bädc dess JNromstcr och Utgifter, jemte Riksgälds - Werket innefattar ett .ämne af bäd.t! widlöftig och mängfaldig beskaffenhet. U-stottet har hwarken welat eller kunnat fortstynda detta arbete i annan mohn, än ben grannlagenhet och fullständighet, sou» härwid säsom ett hufwudwillkor nödwändigt mäste an» Nrändas och sökas, möjcligcn medgifwa, för att dcrige» nom, sä wikt pä Utskottet ankomnicr, söka förekomma en äterförwiSning, till förnyad handläggning af likstol» tet, som stnlle än ytterligare förlänga Riksdagen.
Örn några ledamöter under deras närvaro i Utsk. genom enskildta samtal haft tillfälle alt inhemta någon annan åsigt af förhållandet, än den jag nu uppgifvit, det känner jag icke; men jag är pligtskyldig alt uppfatta ärendet såsom det blifvit framstäldt, och det vore att fela mot den aktning, som jag är skyldig ledamöter af ett annat Stånd, att gifva någon annan betydelse åt deras ord, än de verkligen uttryckt, hvilket bestämdt var, att saken vore en grannlagenhetsfråga. Då jag icke öfvervåld! discussionen, vill jag icke vidare ingå uti ämnet, utan inskränker mig till det tillkännagifvande, som jag nu a I g i f v i t. Hr Hjerta: Om Hr Frih. o. Landtm, först läcktes framställa propos. på den frågan, huruvida R. o. Ad. vill lägga förstärkta StalsUlsk:s anmälan till handlingarna eller 0111 något svar derå bör afgifvas, så torde, ifall votering derom uppstår, Hr Ridd Secrettn under tiden kunna från PresteSt. förskaffa sig prot.utdr. öfver 'det beslut, som detta Stånd lättat rör:de inbjudningen. Om, såsom man tror sig veta, densamma redan der förevarit och blifvit afslagen, så torde R. o. Ad. finna, att antingen R. o. Ad. företager inbjudningsfrågan uti nästa plenum, eller ännu längre uppskjuter den, så är del fullkomligen likgiltigt, emedan all verkan af inbjudningen försvinner, då icke båda Stånden antagit densamma. Hvad åter beträffar anledningen till uppskofsheslutet uti det förstärkta StatsUtsk., så har Hr Lefren grundat den på sin uppfattning af den scen, som vid det tillfället tilldrog sig inom Utsk. Detta instämmer äfven med livad man bort från andia håll, nemi. att Hr Schartaus skäl varit grannlagenhet; men enligt hvad en annan ledamot af 444 Den 2g
Herr Tham: Emellan Grefve Horns förslag samt Herr Grefvens och LandtMarskalkens , att innehållet af de öfrige Ståndens beslut eller utsättandet af den i5:de Januarii 1835 skulle i contra-propositionen omtalas, är den stora skillnaden, att Grefve Horns förslag slutas, med ett beslut af Ridder s k a p e t och Adeln alt instämma med de öfrige Stånden, och således strider emot den af Herr Grefven och LandtMarskalken förut tillkännagifna grundlagstolkning. Hans Epccellence Herr Grefven och LandtMarskalken erinrade, det framställningen , att låta bero vid de öfrige RiksStåndens beslut i ämnet, ej innefattade något bestämdt beslut öfver sjelfva frågan, å Ridderskapet och Adelns sida, samt vore en vid många tillfällen förekommande framställning, som ej innebar någon oformlighet, och syntes vara så mycket lämpligare i denna fråga, som det, tlå Ja-propositionen lemnade Ridderskapet och Adeln öppet alt fatta ett bestämdt beslut, i fall pluraliteten sådant önskade, äfven borde i Den ii Februarii f. m. Nej-propositionen lemnäs tillfälle till uttryck af deras mening, hvilka, sedan tre RiksStånd redan afgjort frågan, icke vilja deröfver fatta något beslut. Att deremot, såsom Grefve Horn yrkat, till Ridcferskapet och Adeln framställa proposition på bifall till nästa Riksdags-kallelses utsättande inom år i835, eller något annat årtal än 1833, hade Hans Excellence redan förklarat sig icke kunna göra, lill följd af sitt begrepp om Grundlagens ordalydelse, ehuru Hans Excellence ansåg aktningen för de öfrige RiksStåndens beslut fordra, att proposition ej vägrades på en framställning, hvarigenom Ridderskapet och Adeln, utan att instämma i detta de öfrige Ståndens beslut, dervid låter hero.
Vidkommande slutligen den väckta motionen , att serskildt betyg må af hushonde utfärdas öfver tjenstehjons uppförande, ifrån det orlofssedel valdt utgifven och till flyttningsdag , finna Utskotten sig böra, på de af Motionairen anförde skäl, hans framställning med vördsamt tillstyrkande beledsaga; och få alltså föreslå, att Rikets HöglofL Ständer täck: tes hos Kongl. Maj:t i underdånig, het anhålla, att följande tillägg i Legostadgan kunde under 4:de Art. inilyta: ”Husbonde vare pligtig att, vid ”Legohjons flyttning ur hans tjenst, ''utfärda och hjonet tillställa ett ”serskildt betyg öfver dess förhållande, ifrån den tid då orlofssedel gafs och till flyttningsdagen.” 6 :te Art, Att, sedan lagligen städsladt är j den af Contrahenterne , som ville rygga aftalet, borde i böter till vederbörande församlings Fattig - Cassa erlägga minst Tre R:dr 16 ok. B:co. 38 Lags. Ailm. Besv. o. Oec. Utsi. Uti. Nio 71; Den i ofvanberörde målto föreslagna bölesbestämmelsen finna Utskotten lika olämplig , sorn flen är omotiverad ; och hemställa fördenskull att irågan kunde förfalla. 7;de Art. 1:0
Befallningshafvande eger för ordningens handhafvande, uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén; varande af motionären hemslälldt, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maji i underdånighet anhålla om en sådan nådig förklaring af nämnde stadgande, att tillämpningen deraf bestämdt inskränktes till de fall, der ansvar för öfverträdelse af ekonomisk författning funnes påbjudet, men kunde för tillfället behöfva förhöjas, så att Landshöfdingen icke vore bemyndigad att ingripa i lagstiftningen öfver de ämnen, som till allmänna lagen höra, ehvad ansvar funnes derom stadgadt eller ej; och har motionären till stöd för denna sin framställning åberopat de åsigter i frågan, hvilka Rikets Ständers Justitie-Ombudsman uti dess till innevarande Riksdag afgifna berättelse framställt och som hufvudsakligen innefattas i följande yttrande: ”Att förelägga vite för hvad af lag ej är med ansvar belagdt eller förbudet, vore nemligen ej blott att under namn af vite stadga ett nytt straff, utan det vore ock att till brott qvalificera hvad af lagen ej är för brott ansedt. Uppdrag härtill i mål, som röra rikets allmänna hushållning, vore lenmadt åt Konungen och innebure en makt att utvidga strafflagames område till nya föremål. Lika stor som denna makt hos Konungen finnes, skulle den öf-ergå till underordnade myndigheter, i fall dessa tillätes stadga vitén för hvad i lag eller gällande författning icke ‘är förbudet och bestraffadt. Dessa myndigheter komme då att utöfva ej blott den redan äfventyrliga makten att förhöja lagligen bestämda straff', utan ock den ännu vådligare, den företrädesvis vig - Allm. Besvoch Ekon.-Ulsk. Betänkande N:o 70. 7 tiga delen af kriminal-lagstiftningen, att afgöra hvad som skall för straffbart anses, förbjuda hvad sorn icke är förbjudet.” ”Så tror jag ej det rimligen kunna förhålla sig. Den i allmänna hushållnings-ärenden stiftade särskilda lagstiftnings-makl vore genom Regerings-formen öfverlemnad åt Konungen, men endast för att af Konungen sjelf utöfvas.” 12 §.
Hon förstår utan ett ord hvad åtbörden gäller och skakar skrattande på hufvudet, men rider ej vidare. Värmen och den häftiga ridten ha drifvit bloden åt hennes kinder, finhylta, rodnande kinder under det bakutdragna floret, läpparna äro halföppna och arbeta på ett nej, som icke blir af. Skogen står och lyss efter hennes ord, väntande att emottaga dem i sin stora, doftande famn. Göktytan vågar sig fram och svingar i en lång båge nedåt till en torr gren nederst på en granstam. Där förblir hon nyfiken och stilla späjande på fridstörarne med små lifliga svarta prickar till ögon. Den ena hästen biter i stångbetslet, som rasslar, fradgan faller till marken och blir liggande där, bländande hvit i alt det bruna. Damen uppe i sadeln ser sig orolig om, såsom väntade hon någon som understödde hennes vägran, och den unge mannen står fortfarande med handen sträckt emot henne, färdig att hjälpa henne ner. Själfva orgel– fugan uppe i grantopparna tystnar, hela skogen likasom sträcker sig fram i stum förväntan för att se hennes beslut. Då låter hon foten glida ur stigbygeln och är i ett lätt hopp nere på marken, utan att ha anlitat den färdiga hjälpen. Orgeltonen vidtager igen, och det går som en suck af lättnad och tillfredsställelse genom skogen. Han gör fast hästarna vid tyglarna i hvar sin granstam, och hon har funnit en tufva med linnéor alldeles nära där hon steg af. Strax därpå kommer han strålande fram till henne och säger något, där tonfallet sörjer för innehållet och orden ingenting betyda. Hon nickar utan att se upp och fäster sin linnéabukett vid barmen. Men den högtidliga stillheten i skogen börjar försvinna, solen finner väg mellan barren och göktytan gör larm hvad den förmår, förstärkt af sin maka. Vinden tager hårdare fatt i topparna, tränger in under granarna med en störande kraftig susning, som väcker hela skogen och väcker de två genom att varnande och kylande stryka dem öfver tinningarna. Den mystiska förmiddagsgudstjänsten är förbi, och vågorna börja sorla nere vid stranden. Solfläckarna på marken få lif och flytta sig, när grenarna ofvanom försättas i gungning, och hästarna skrapa i mullen med hofvarna.
Uti berörda underdåniga utlåtande har Kollegium hufvudsakligen fästat uppmärksamhet derå: att tiondejerns-afgiften länge varit erkänd såsom ej allenast den tyngsta af de llerfaldiga skatter, som belasta jernhandteringen här i landet, utan ock såsom varande högst ojemnt fördelad; att koloch spanmålsprisens, under sednare liden fortsatta, stigande under i allmänhet ganska låga eller fallande pris å så väl tackjernet, som del lill export ämnade stångjernet, nogsamt vittna om jernhandteringens nuvarande missgynnande ställning, hvilken, i anseende till de oftast gängse låga prisen å den Engelska stora jernmarknaden och den täflan med främmande länders ökade tillverkningar, som deraf föranledes, i sjelfva verket är sådan, att, efter Kollegii åsigt, snarare afskaffandet af all ordinarie beskattning å Svenska Transport R:dr 3,587,420: c, Kongl. MojUs Nåd. Prop. om Statsverket 48S3. Transport
December. -eraf med 1,272 R:dr 24 ff. R. G. S., samt sedey, piera inom årets slut äswen en lika summa: att sam» flia är i December manad Herrar Fullmäktige hade, enligt Rikets Högloft. Ständers Herrar Revisorers sörstag, af förckomne anledningar besimik en sadan förändring med detta Werk, att i stället för en Diyeckepr/ g:ne Ofwer^Commistarier derrvid borde hafwa styrelsen, hwodan ock Baneo-Commistarien l^Lrsteäts tjenst genast uphört och han öswerlämnat styrelsen lill ^)fwerkCommistariaket, hwarjämte Herrar Fullmägiige, enligt Herrar Nevisorernes förskrift stadgat att rän, san för strastrjLnlcmffe länen horde beräknad efter 7 procent pro anno ifrån ländagaxne till hwarje inbetalning, hwarjgenom, efter en af Hfrver Commisariatet upgjord ny uträkning intill dest länen stureligen bljfwit omsatte, upkvmwit en räntebrist Uköfwer hwatz BancoCommistarien redan contant af eralt, pä 4,Zv2 9!:vr 45 ff. 4 r:st. Jr. G. S.: A>s Banco ^ Commistarien häremot genom ingifne calculer, i hwilka räntan enligt EontojretS Reglemente blifwit! asdragen för de bagar son, länen wid Helgar warit försallne, sökt wisa, art den honom nu päsörde summan wida öswersteg hwatz