Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till vördsamt svar härå får BevillningsUtjskottet oförställt förklara , att Herr Friherre Cederströms förslag med Herr Friherre IVrangels tillägg, ingalunda lära kunna sammanfogas med de grunder Utskottet ansett för de lämpligaste , och möjligen icke befordras till verkställighet, förr än en allmän refning och skattläggning öfver hela riket för sig gått, hvarintill Statens behof icke kunna hvila eller dess påräknade tillgångar ställas i osäkerhet; Och om BevillningsUtskottet trott det vara dess skyldighet att granska och bedomina alla forntida bevill - BevillningsTJtsk. Betänkanderi. 35 nings-methoder hade visserligen den af år igot) minst varit till rättvisans och billighetens fordringar användbar. Enär de, så väl vid förra som nu varan» de Biksdag, af Herr von Törne framställde Bevillnings-grunder redan blifvit granskade , och Utskottets pluralité haft tillfälle att i denna fråga stadga dess beslut, hvilket icke genom nye anförde skäl blifvit i fråga ställt, borde Utskot» tet icke hafva något vidare att sitt redan gifne Utlåtande tillägga, utan endast det samma åberopa; men likväl anhåller det vördsamligen att i afseende på de tillkomne anmärkningarne få sig derom vidlöftigare yttra. Utskottet tvekar att medgifva den inom Hedervärda BondeStåndet gjorde uppgiften , det beskattas Städerne ännu efter de år 1810 godkända principer, då samma års BevillningsStad» ga endast antager en handlandes eller näringsidkares behållning under året , utöfver dess utgifter, aflöningar och arbetskostnader i och för sjelfva rörelsen eller handteringen , vara den måttstock, hvarefter Bevillningen bör erläggas, men 1815 års författning deremot bjuder, ej allenast det skola Städernes invånare taxeras i förhållande till deras vilkor och rörelse , efter den inkomst de åtnjutit, endast med afdrag af aflöning och arbetskostnad i och för sjelfva rörerelsen , utan jemväl öfverlemnas i Taxerings* männens skön , rättigheten att efter hvarjehanda omständigheter, och deribland ett yppigare lefnadssätt, bestämma den skattskyldiges afgift.
En sådan belånings-rättighet hör, efter Utskottets tanka, fastmera bibehållas, som denna utväg, att vid behof kunna disponera Capitalet, utgör Långifvarnes snart sagdt enda ersättning för det lidande de, vid flere på hvarandra följande mynt-försämringar, uti Capitalernas nedsatta värden fått vidkännas. b) Att räntan för sådana lån måtte från någon viss tid bestämmas till Fem (5) procent i allmänhet, utan afseende å den ränta Banken för sjelfva Obligationen betalar. •iS Banco-Utskottets Betänkande N:o 45- Utlåningen af Capitalet, mot enaktarn* da Ränta som i obligationen är utfäst, bär gifvit åt Banken blott den ringa vin., sten af Ränta på Ränta vid hvarje halft års förlopp, så vida interessebetalning uteblifvit. Erfarenheten bar ock visat, att lånen, som, enligt deras natur, borde vara på korrta terminer, ofta blifva förvandlade till slående, emedan ingen uppoffring är med belåningen förenad. Den förmon Obligations-innehafvaren eger, att på dagen , vid inträffande behof, kunna lyfta större eller mindre del af sitt Capital och när som helst göra det åter räntebärande bos Banken, är visserligen värd en å två procents Ränteförhöjning för den lid Jåne* rättigheten behöfver begagnas. c) Att, så snart Banco-lånet med ränta hunnit uppgå till lika belopp med obligationen och dess upplupna ränta, Bankens skuld mot dess fordran qvittas, samt obligationen i följd deraf afskrifves och dödas. En sådan åtgärd är redan uti Bankens äldre författningar föreskrifven, men har, då räntan för uppoch utlåningar varit enahanda, mera sällan kunnat komma i fråga.
Lika med honom, tror jag att Banken icke bör vara skyldig, att när som helst och till hvilken qvantitet som helst, till utvexling hålla alla de särskildta silfvermyntsorterna tillhanda. Såsom han ganska riktigt erinrat, inträffar aldrig det förhållande, att man för inhemska behof vexlar sig till större partier silfvermynt, utan tvertom är ändamålet med en sådan utvexling frän Banken att exportera detsamma, hvarigenom, som Hrrne nogsamt torde finna, Staten eller det allmänna förlorar slagskatten på det myntade silfret, hvilket, med plantsar ej är förledet. Ostridigt är således, att det för Banken är vida fördelaktigare att hålla allmänheten tillhanda ett ringa förråd af större speciemynt, under det man icke bör förvägra vederb. exportörer att erhålla det för dem behöfliga förråd af silfver i plantsar, hvarigenom en besparing i myntningskostnaden upkommer. Att nu, såsom BankoUtsktt föreslagit, ålägga Pullmtge, som en ovilkorlig skyldighet, att hålla pregladt. silfver af alla iäststälda sorter i fullt förråd, så att hvar och en, när som helst, kan erhålla så mycket han önskar af hvarje sort, är, såsom en talare anmärkt, en uppenbar omöjlighet; och jag hade sannerligen icke trott, att BankoUtsktt, i följd af en obefogad anmärka, deröfver att silfver af en viss myntsort icke utfått» till så stor qvantitet, som önskats, skulle velat gifva Pullunge en dylik föreskrift, sorn, enligt hvad en föregtde talare äfven erinrat, skulle hafva till följd, att Bankens hela metalliska silfverförråd måste upmyntas. Sålunda, och ehuru jag ingalunda anser att man eger medgifva Banken rättighet att icke invexla sina sedlar mot silfver, bör den likvid hafva rätt att lemna sådana myntsorter, hvarå den eger tillgång; hvaremot den, som vill tillvexla sig silfver mot sedlar, icke bör ega valrättighet till hvilka sorter han behagar, emedan Banken då ganska ofta skulle kunna komma till korta, utan att det likväl kunde påstås att den saknar förmåga att inlösa sina papperslappar.
Vi böra taga sådane åtgärder, att skydda denna dyrbara statstillhörighet, på hvilken värdet skyddas, icke genom att med en tvungen åtgärd bringa i säkerhet -,'K, som ligger i småsedlar, utan derigenom, att man, utan några hämmande åtgärder, gifver skydd åt alla ] |:delarne i alla myntsorter. Vidare har Utsk. yttrat sig om den stora besparing, som skulle vinnas genom småsedlarnes afskaffande och säger i detta afseende att ”då kostnaden för dessa sedlars tillverkning och utgifning, belöper sig till omkring 40000 r:dr årligen, skulle banken deremot, för anskaffande af silfvermynt till det uppgifna beloppet komma för en gång att vidkännas en utgift allenast motsvarande slagskatten, som för 800,000 r:dr specie utgör, å | procent, 6000 r:dr specie, eller 16000 r:dr b:co. Härvid vill jag icke fästa mig vid att beräkningen af kostnaden för småsedlarnes tillverkning är för högt tilltagen. Efter det tryckta sammandrag af bankens bokslut, jag har i handen, utgjorde totala kostnaden år 1846 för sedelblanketter för äldre sorter, d. v. s. skillingssedlarne 22,229 r:dr 29 sk. inberäknad tryckning, stämpling m. m., och hela kostnaden för underskrifterne å alla sedlar 15,934 r:dr och 4 sk., d. v. s. att hela tillverkningskostnaden icke uppgått till 38,000 r:dr, hvaribland är inberäknad den onödiga hvitstämplingskostnaden, hvars afskaffande jag redan 1834 föreslog, 5319 r:dr 3 sk., så att endast 32 å 33000 r:dr verkligen behöflig kostnad för småsedlarnes fortfarande erfordras. Och dessutom måste man komma ihåg, alt om tillverkningen af den till arktalet vida öfvervägande skillingssedelsorten vid bankens pappersbruk skulle upphöra, den större andel de draga i de betydliga fanx fraix då skulle öka kostnaden för de qvarvarande större papperssorternes tillverkning.
Instruction af den 10 Juni 1812 sädane Stadgande» innefattas, sorn till någon tvekan i desse hänseenden bordt gifva skälig anledning. På dessa vördsamt anförda grunder laar Banco-Utskottet ej kunnat underlåta att vid dess afgifne Betänkande, utan förändring, ytterligare förblifva. Hvarvid tvenne Ledamöter af Utskottet i lika måtto åberopat de vid samma Be-' tänkande bifogade serskildta anföranden. Stockholm den 28 Maji 1818. N:r 5 G. Vördsamt Memorial! Till Riksens Höglofl. Ständers kännedom! får Banco Utskottet härigenom vördsamt öfverlemna det Yttrande, Bankens utsedde Revisor vid nyligen förrättad Revision öfver Götha Canal-Verk, i stöd af serskildt anställd undersökning enligt derom erhållit uppdrag, till Herrar Bunko-Fullmägtige afgifvit, såsom grund och vägledning för bedömmande af den fråga: Huruvida det återstående Arbetet vid berörde Verk, kari utföras med de Medel, som dertill blifvit beräknadeSlockholm den 28 Maji 1818* (Bilagan uteslntes liär sSsora. serskildt tryckt osli kringspridd.) N:r 57. Riksens Håglöf., Ständers BankoUtskotts Utlåtande öfver de inom Högvördige Bihang till Riks-Sr. P/et, 1817—l$l8* 6 ut Styrt k A':* "$>, 8». 618 Banlo-Utskottets Betänkanden - Preste-Ständet gjorde Anmärkningar vid Utskottets Betänkande om Arbetsfördelningen emellan Riksens Ständers Revisorer, samt tryckning af deras Berättelse m. 777. Banko-Utskottets den 10 sistledne Mars afgifne och under den 19 och 24 i samma månad af 3:ne Respective
Den vinst, som genom en sådan frihet skulle uppkomma för landet i det hela, är oberäknelig, då man i följd af säkra uppgifter kan antaga, att ej stort mera än hälften af de råämnen, som nu åtgå till denna tillverkning, skulle sedan behöfvas för att i väl skötte fabriker producera samma quantum vara, hvarigenom en ofantlig massa af dessa råämnen skall blifva disponibel till nj^ttigare ändamål, till föda, ej till förderf, åt men niskor och kreatur. —■ Dernäst kan först då en säker och rigtig be skattning å denna näring utöfvas, hvaraf inkomsten med visshet kommer att uppgå till tredubbelt emot hvad Staten nu erhåller deraf, och i samma nion kunna och böra de bördor, som nu alltför tungt trycka de jordbrukande classerne, lättast och småningom försvinna. I stället för det lill sin princip origtiga och skadliga privilegium, som jordegarne nu haft på denna tillverkning, skulle han i utbyte erhålla återvunnen sedlighet och ordning, rikligare tillgångar på födoämnen, en bättre och tillökad krealurs-afvel, en lättad afsättning på landtmanna-produpter, en betydligt minskad skattebörda. Det enda inkast af vigt emot ett sålunda utbildadt fabriks-system göres troligen af nykterhets-vännen, som fruktar, att priset, oagtadt höjde skatter, skall falla ändå lägre, då varan tillverkas med mera vinst, och att frestelsen för fylleriets olyckliga offer derigenom skall blifva än större, än förut. Äfven denna fruktan synes utan grund för den, som vet, att mängden alltid hushållar bättre med en för contant köpt vara, om den också i sjelfva verket kostar mindre, än om den tillverkas i hvarje hus, då traeteringen nästan oafbrutet fortgår. Den för penningar köpta varan gömmes till verklig nödtorft, till resor eller arbete i hårdt väder, och frestelsen bortfaller derigenom för den stora delen af befolkningen, och i synnerhet för det uppväxande släglct, som hittills varit mest utsatt derför. 38 Bevilln. och Ekon. Utskottent Betänkande, N.o 2.
För öfrigt finnér jag ganska billigt, att den får plikta, som förleder andra att supa, samt att näringsidkare, som låta gästerna supa mera än de tåla, icke blott böra ansvara derför, utan äfven vara skyldige att vårda dea öfverlastade. Frih. Cederström, Thure: Jag matte hafva uttryckt i3 H. 6 4a Den a September f. m. mig otydligt, då en väld ledamot kunnat tro, att jag talat för hårda straffbestämmelser. Det har icke varit min mening, utan får jag förklara, att jag i allo gillar de mildare straffbestämmelser för fylleribrott, som detta betänk, innehåller, derföre att straff icke böra vara öfverdrifna utan noga lämpade efter brottens natur. Jag tror äfven, att jag alltid yttrat mig för mildare strafflagar, såsom t. ex. i fråga om qvalificerade dödsstraff, om spö och risslitning, om den uppenbara kyrkoplikten m. m.; men jag framställde en anmärkn. som jag ansåg böra föranleda en återremiss, den nemi. att Utskts betänk, icke innehöll upphäfvande af 1825 års K bref, så att domaren kunde lemna sitt tvifvelsmål, huruvida han blott skulle följa den nu föreslagna författningen, i händelse den blefve antagen, eller tillämpa det K. brefvet, hvilket innehåller föreskrifter, som stå i strid med samma författning. Min mening har icke blifvit rubbad af den s. k. vederläggning, som 2:ne LagUtskts ledamöter samt Hr Ribbing försökt. Jag kan nemi. icke finna, att en af K. M. utfärdad författning, som innehåller ändringar uti en förut ulgifven författning, blir upphäfven derigenom att R. St. föreslå upphäfvande af den först utfärdade författningen. Jag känner icke annat sätt, än det som 87 §:n Reg F:n föreskrifver för stadgande af civil—lag; och det må vara ledamöterna af LagUtsk. samt den värda ledamoten af detta Stånd, som deruti instämt, förbehållet, alt tro det man, under förslaget att upphäfva en författning, tyst subsumerat ett förslag att upphäfva en annan.
Man kan icke komma ifrån att så väl ena som andra reghtet troget borde hafva blifvit följdt. Men ehuru man nu ställt sig i en sådan belägenhet, som erinrar om den gamla sägen : »incidil in Scyllam qui vult evilarc Charybdim», finnes likväl en möjlighet att styra emellan de båda hvirflarne, nemi. att helt enkelt låta Hypotheks-föreningarne betala. Jag skulle verkligen önska att en gång få se ett dylikt prejudikat, och det icke kan vara rätt att så ofta deras Direktioner befinna sig i förlägenhet, då genast först Riksg;sKont. och sedan Banken skall anlitas om hjelp med lån. Derföre borde ett sådant prejudikat stadgas att de obligationer, som äro upsagde och förfall no, blifva på allvar upsagde och indrifvas. Då slippa vi erfara att en agentur utom reghtet finnes, och jag får yttra att jag länge misstänkt, att i botten på hela denna sak eller motion låg icke annat än en Hypotheks-förenings förlägenhet. Jag kan då tillika säga, att jag fått vatten på min qvarn, ty redan 1844 förkunnade jag, i tryckt skrift, att så skulle blifva förhållandet när obligationer sattes i omlopp, utan att utvägar bereddes genom en fri privatbanksrörelse, att få desamma kuranta i allmänna rörelsen. Detta är följden, när man icke håller strängt vid grundsatser, utan R. St.-rs verk, hvaraf R. St:r håller det ena i högra handen och det andra i den venstra, släppa ut med den ena en hop papperslappar och taga emot dem i den andra, of hvilka operationer allmänheten svårligen begriper mer, än att hocus pocus göres. Om Ren 22 April. S69 Om nu än Fullmäktige se till, att någon fara derigenom icke kan upstå, så har det dock den effekten på Svenska folket, och beträffande dess tillit lill Banken och till R. Sl:rs verk, att de icke tilltro sig kunna bedöma huru saken förhåller sig, utan låter allt passera, såsom då man tror att dylika saker icke kunna behandlas utan med tillhjelp af »hocus pocus».
Discont - vinsten utöfver 7 procent skull© under berörde tid Banken tillfalla; och då genom denna fö 1 langning af Octroyen för Malmö, Discont, blott på (vänne Den 4 Augusti *49 ar i någon synnerlig olägenhet Iclce är att befara» men blifvande Riksens Ständer derigenom sättas i i illfalle att vid nästa Riksdag närmare reglera Discont-rörelsen r Skåne efter sig då företeende omständigheter, hvilket icke kan ske, om den till Götha Canal - Bolag på längre tid öfvevlcmnas; anser jag för min del det vara bäst att antaga Herr Commerce - Rådet Nordliudhs förslag. Herr Biskoppen Doctor Almqvist yttrade sig: att livad beträffade storleken af de Assignationer, Bolaget efter slutet af Octroyerna for nuvarande Filial - Disconterna må äga att på Banken utfärda;, så ansåg Herr Doctoren och. Biskoppen Bolagets i io§. af dess Discont - reg.’ lemente förbehållna rättighet att utgifva sådana, äfven på mindre summa än io R:d., böra åtmindstaue under byggnadsåren förblifva oförändrad, heldst Herr Doctoren och Biskoppen icke kunde undgå anmärka, att de mindre Assignationerna, som icke utlemnas i annan väg än till Canal-arbetets-bedrifvande , åstadkomma en beqvämlighet i rörelsen, isynnerhet uti de närmast Canal - linien belägna Provinser, som efter deras indragning svårligen skulle kunna ersättas; och syntes skälen för i frågavarande Assignationers bibehållande vara så talande, att Herr Doctoren och Biskoppen icke kunde anse de inkast, deremot blifvit gjorda, nog kraftiga till deras vederläggande; och hvad åter $ngeck maximi - summan för Den 4 Augusti varu.panter, så fann Herr Doctoren och Biskuppen någon inskränkning i belåningen af varor destomindre bora äga rum, som det efter Herr Doetorns och Biskoppens tanka icke litet skulle bidraga till bibehållande af jemnvigt imellan Importen och Exporten, att större eller mindre del af en inkommen skepps laddning, i saknad af snar afsättning kunde på korrt tid belånas i
Redan farhågan, att ofantliga luckor och brister måste uppstå i ungdomens kunskaper, då » fusk » öfvas, är nog för att väcka bekymmer, då man besinnar, hvilken tid, huru mycket arbete, huru många krafter här slitas upp, och huru stora summor här ödas för barnoch ungdomsundervisningen. Och dock äro bristfälliga kunskaper den minsta del af det elände, som måste alstras genom ett så genomgående system af bedrägeri. Ty hvad är väl det, som förf. beskrifver, om ej en rent af sportmessigt odlad och uppdrifven färdighet i lögn och bedrägeri? Det är sannerligen en allt för allvarlig sak, som här afhandlas, för att man med godt samvete skulle drista sig på förskönande omskrifningar. Den, som känner sig böjd för att vilja tillskrifva förf. af » Fusk » öfverdrifter i sin skildring, behöfver bara samtala med skolungdom eller blott höra de skolpliktiges inbördes samtal för att få visshet om, att i denna punkt är lögnen adlad till idrott och bedrägeriet till sport hos pluraliteten af de unga, liksom smuggleri och försåt för tullbevakningen voro idrott och sport hos forna dagars lurendrejare. Författaren beskrifver fusket i en gossskola, men tala bara med flickor, som sluppit ut ur skolan — den lägre eller högre — och I skolen finna, att samma slags sport idkas i flickskolorna. Under åren mellan 1 8 7 9 — 1 8 8 9 biträdde jag med undervisning i en flickskola i vårt hem, och det var i hög grad nedslående att se, hurusom hvarje barn medförde från de skolor, hvari det förut hade gått, stark bö- jelse för ifrågavarande sport. Denna böjelse kunde dock icke få någon näring i den krets, dit nybörjarne nu kommit, ty skolan var så inrättad, att ingenting kunde uppnås med tillhjälp af lögn och bedrägeri. Barnen lärde sig snart förstå, att de kommo i skolan för att höra och lära något, som var dem själfva till glädje och gagn och icke för att genom minsta möjliga ansträngning och arbete vinna utmärkelser. Det inträffade aldrig, att någon elev med sundt förnuft återföll i sina tidigare bedrä- gerier, sedan undervisningens mål blifvit dem klart och de fattat kärlek till de kunskapsämnen, hvari de undervisades.
Herr Lake, som lika med Motionairen insett de olägenheter Gesällers kringstrykande i landet medför, har ansett de oordningar, som uppkomma ej mindre i detta hänseende, än af deras uppförande under vistelsen i Städerne kunna förebyggas genom bestämd föreskrift, att Mästare icke finge antaga Gesäll, utom skriftligt contract, samt att, till förekommande af förfalskning, afskedsbevis skulle i Stads-Fiscalens eller Embets-Rådmannens närvaro, på med serskild stämpel försedt papper meddelas, dervid Mästaren vid ansvar borde lemna sannfärdigt intyg om Gesällens uppförande och arbetsskicklighet ; Inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af Johannes Andersson från Jönköpings Län, med hvilken Cart Gabrielsson sig förenat, att, på sätt Herr Valley äfven föreslagit, pass ej må meddelas personer af arbetsclassen, så vida de icke kunna uppgifva bestämdt ändamål med tillernad resa, hvarförutan är vordet yrkadt, dels att sådane personer måtte förpligtas att icke afvika från närmaste väg till det ställe, de ämna besöka, dels att pass icke må meddelas för bedrifvande af handel med köpmanna-varor under kringvandring i landet, ej heller för så kallade Vallackare eller personer af dylikt yrke jemte deras hustrur och barn, dels ock, att den Konungens Befallningshafvande i Nåder -medgifne rättighet, att Lagsamt Allm. Besa.- och Oeconomie-Uislottens Utlåtande N:o 8. 3 åt visse pålitlige, förståndige och bofaste män i Länet lemna uppdrag att utdela pass, måtte upphöra. Nils Månsson från Malmöhus Län har, i anledning häraf, anmärkt; att det missbruk skall vara rådande i afseende på Lumpsamlare, som utskickas från pappersbruken, dels att från hvarje bruk årligen utgå ett öfverflödigt antal af dylika personer, dels att de, som dertill begagnas, vanligtvis äro af högst tvåtydig frejd. Till förekommande af denna olägenhet har Nils Månsson yrkat, att lumpsamlingen i hvarje härad eller district borde öfverlemnas åt någon dertill utsedd beskedlig och pålitlig man, som vore villig att åtaga sig en sådan befattning.
De med anledning af motionerna här ofvan af Utskottet uttalade åsigter torde, derest de skulle vinna Rikets Ständers godkännande, föranleda omarbetning i väsendtliga delar af nu gällande näringsförfattningar, och Utskottet anser sig derför, före framställandet af de grunder, hvilka i Utskottets tanke böra tjena till ledning för ett sådant arbete, böra, så vidt sådant i det föregående ej skott, närmare redogöra för de skäl, som påkalla förändring eller uteslutande af åtskilliga stadganden i nu varande näringslagstiftning. Bland de nu så väl i Handels-ordningen som i Fabriksoch Handtverksordningen stadgade vilkor för vinnande af rättighet till idkande af någon näring förekommer äfven det, att hafva begått Herrans heliga Nattvard. Detta stadgande torde hafva tillkommit med anledning deraf, att lagen i vissa fall såsom vilkor för åtnjutande af borgerliga rättigheter uppställer egenskapen att vara kristen. Vid innevarande riksdag hafva dock Rikets Ständer uttalat den åsigt, att hvad 2 § 11 Kap. Kyrkolagen innehåller om påföljd för den, som öfver år och dag afhåller sig från Herrans Nattvard, att anses för okristen, borde, till förekommande af farliga missbruk, helt och hållet bortfalla. Ehuru härmed af Allmänna Besvärsoch Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 119. 11 Rikets Ständer ingalunda blifvit afsedd den första Nattvardsgången, hvarom Kyrkolagen väl ej innehålier något direkt bud, men som i allt fall kan, enligt vår lagstiftning, anses obligatorisk; så torde det dock icke vara skål att bland föreskrifterna rörande verldsliga bestyr införa dylika stadganden, helst näringsock försörjningsrätten är öppen äfven för andra, än dem, som bekänna sig till statskyrkan.
Knorring besökte mig sedan flera gånger medan hon var qvar i Stockholm, medförande från sin mor ständigt vänliga helsningar. Tro detta och säg derför att jag var nöjd.» »Det lofvar jag bestämdt » Och nu slutar jag mina opartiska kommentarier öfver denna författarinna, som kastat så lysande strålar öfver vår litteratur. Vid bedömandet af hennes skriftställeri (som naturligtvis skulle beröras, då man talade om »Minnen af Svenskt författarelif»), har man att i öfrigt erinra sig, att hon, som var född 1797, blef uppfostrad vid en tidpunkt då mycken fransysk frihet och lätthet ännu gick genom sällskapslifvet, och allt slags lif. Det var en öfvergångsepok i flera hänseenden. Carl XIII:s gemål utsände inga stränga regler, och det var först med kronprinsessan Josefinas ankomst till Sverige som en högre anda af sedlighet inträdde. Hon verkade genom den bästa af allt slags magt, exemplets magt, ty man bör ej tro att en furstinnas välde i sådant hänseende ej sträcker sig längre än till de kretsar hvilka komma närmast i beröring med henne. Nej, ryktet talar om henne och verkar så småningom att hennes handlingar få inflytande genom många kedjor och kanaler. Den lysande Sophie Zelow, damen med de tjugufyra talangerna, lade vid 37 års ålder den tjugufemte och sista dertill. Hon hade, då hon började sitt skriftställeri, länge burit namnet friherrinnan von Knorring och länge fört spiran inom sin lilla verld. Det var således naturligt, att när hon beträdde en så olika bana som författareskapets, dessa banor skulle stöta emot hvarandra, hvaraf borde uppkomma och uppkommo äfven många svårigheter. Recensenterne framträdde ej med hatten i hand, och fruntimren, som blifvit förtjusta att laga kalopps med Beata Hvardagslag i mamsell Bremers »Familjen H.», hade nästan glömt bort den forna fria tonen, och visste icke hvad de skulle säga om Kusinerna. Men lästa blefvo de, det kan man vara säker om. Och nu bör man kunna lita på att litteraturhistorien skall åt kusin-författarinnan förvara ett vackert blad: ett blad der henne göres rättvisa.