Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla de skäl och undrande spörsmål, som andra framfört till honom under dagens lopp eller som han uppsnappat, men som han då visat tillbaka, dem gaf han nu sig själf, och i natt-tystnaden blefvo de förnimbara; och allt som gjort hans otillgänglighet så stinn: det dåliga samvetet, ångesten öfver att icke förstå hvad som föregick och att icke längre vara sitt eget ödes herre, – det kröp nu alltsammans fram ur densamma såsom lika många spöken i månskenet, stirrande på honom, hotande, spörjande. Och nu, då inga vittnen funnos, kröp han tillhopa inför sig själf, föraktade sig själf, anspände alla sina krafter för att slippa ut ur den ring af hvarför, i hvilken han drefs rundt ända till medvetslöshet. Hvarför? och hvarför? och hvarför? Han visste om henne allt hvad de andra visste och sade sig veta, och dessutom ännu en god del; han visste framförallt ett, som ingen annan visste: att han äcklades vid henne, äcklades vid henne som vid ett slemmigt djur, hvarpå man råkat trampa med sin bara fot, äcklades vid hennes lukt, vid hennes kläder, vid hennes nakenhet, – visste, att han kände henne som ett för alla synligt utslag af en skamlig sjukdom på sitt ansikte, – visste, att han själf långt mera än alla dessa andra, som visade honom det, gick omkring med förnimmelsen af att vara en verkligen spetälsk. Och det enda, erbarmliga, meningslösa därför reste sig inför hans lekamliga öga som en syn, på hvilken han stirrade halft i namnlös afsky, men också halft i oemotståndlig, obetvinglig hunger ... Det var en sommardag, för ett år sedan, att han kommit förbi det hvita huset vid kyrkogårdsgrindarna. Hon hade stått i dörren; de kände hvarandra sedan barndomen; han hade på hennes anmaning trädt in. Det var strax efter middagen; hela byn låg som utdöd i middagssömnen, och solen glödde; ingen människa var att se, intet ljud att höra; själfva naturen liknade den hund, som låg utanför fönstren med skälfvande käftar och hängande tunga.
9:o $onDcn för belåning af aftier od) publifa papper bltfmer 500,000 9v:Dr s23:co, att utgifmaö imber De Derför f>ittill3 fiaDgaDe milfor. I0:o §onDen för utlåning genom $8anfo#Di|lonten i @tocff)olm famt Såne# kontoren i ©örneborg od) SSialmö på namn od) reoerfer rncD onifätmingörätt fafrftalleö till 9,000,000 Dv.Dr 53:co, fmaraf tillf>anbaf>ållaé: 5,800,000 3i;Dr föanfo#DtfFontmerfet i 0tocfl)olnt till utlåning för DvifetS famtlige prooinfer, rncD unDantag af Dom, font aga belåningörätt i Såite#^ontoren, enligt f)maD [)är ncDatt ftaDgaé; 2,100,000 9v:Dr Såne#^ontoret i ©ödeborg för provin* ferna (2Beflergötl)lanD, £Daf)lélanb, föofmölän oelj äpallanb, famt 1,100,000 9v:Dr Sånc#^ontoret i Sftalmö till utlåning för provinferna ©fåne oelj föle# finge; böranDe t affeetiöe på Denna utlåningörörelfe iafttagaö: att föanfo# DiffontenS od) Såne^ontoretS i 3Mmö refero#fonDcr, fåfoitt fåDana, uppföra ocf> till föanfenö DiSpofition öfverlemna»; att Den minjT, font af Såtterörelfen unDer fiffc förflutna året uppfomntit, i rnijja lämpliga attDelar od) terminer un#
Bolagets på uppgjorda calculer stödda förmenande, samma villkor i framtiden komme alt för Slaten medföra vida större föi möner, än sora Bolaget derigenom finge åt sig i löseskilling förvarade. Enär nu ej mindre af Bergs-Collegii sist afgifua och här ofvan underdånigst åberopade berättelse, än ock af de utaf bemälda Embels Verk rörande Löfås silfver-verk tillförene meddelade upplysningar, nogsamt visar sig, att Statens af samina Silfververk härflytande inkomst under en lång följd af år i högst betydlig nion understigit årliga värdet af de till Verket utgående förlä - 464 Expeditions-l! tskottels Förslag till und. SkriJvelsej N.o tS3. ningar, så synes det vara angeläget, att någon åtgärd vidtages, hvarigenom Ki önans ifrågavarande förlast må kunna för framtiden förekommas; med hänsigt hvartill och i anledning af ofvaninlagna förlikningsförslag, Rikets Ständer trott en uppgörelse i godo vara den lämpligaste utväg att i delta fall vidtaga.
Tre tusen Rdr, äfven bör af Riksgälds-kontoret utbetalas, på sätt Kongl. Maj:t föreskrifver. § 127. Till aflönande af lärare och underhåll af elever äfvensom till andra erforderliga utgifter vid Skepp sby g g er i-institutet i Carlskrona, har utaf Rikets Ständer anslagits en summa af 5,000 É:dr årligen under nästa statsreglerings-period, eller ett sammanräknadt belopp af Femton tusen R:dr under de 3 åren 1861, 1862 och 1863; börande dessa medel af Riksgälds-kontoret utbetalas, under iakttagande af den eller de föreskrifter, Kongl. Maj:t finner för godt derom meddela. § 128. För att enligt Kongl. Maj:ts nådiga disposition och föreskrift användas till rese-understöd åt sådana arbetare i de särskilda närings-yrkena, som önska att i främmande länder vinna ökade insigter och konstfärdighet, har ett årligt anslag af 3,000 R:dr, eller under åren 1861, 1862 och 1863 tillsammans Nio tusen Ralr beviljats och till utgående' från Riksgälds-kontoret anvisats; hvadan de sålunda anslagna medlen böra för dermed afsedt ändamål Kongl. Maj:t tillhandahållas. § 129. För slöjd-expositioners befrämjande, har jemväl vid denna riksdag anslagits en summa af Fyra tusen R:dr; hvilken anslags-surqma likaledes bör i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts disposition och föreskrift af Riksgälds-kontoret utbetalas. § 130.
Aber – gehört wohl so was in Ihre Zeitung”? – Troligen var det ett närmare besinnande af denna naiva fråga, som föranledde, att alla nio artiklarne, så vidt vi veta, förblefvo oskrifna; en stor olycka för Tysklands litteratur, och en ännu långt större för Sveriges). 3. ”Orpheus oder die Panharmonie”. (En vältalig antydning om den sanna Philosophiens natur och mål, att vara en osöndrad Skönhets-helhet, en Panharmoni. Denna är det himmelshöga, af Helmont i en dröm skådade blomsterträd, der alla blommorna, i sin förening, lefva, men hvar och en, för sig tagen, dör; en drömbild, hvars innehåll är väsendet, höjden, enheten af all äkta Philosophi och Poesi, all verklig Sanning och Skönhet 196. Skickade till Herder, som här kallas än ”Hierophant der Natur”, än ”erster Priester der Christenheit und also der Welt, – kein Mönch der Nacht, sondern Engel des himmlischen Tages”, tyckas dessa blad varit enkom, och på Herders uppmaning, skrifna för hans ”Kalligone”. Också tillkännagifva de Thorilds föreställning om denna tidskrift, hvars anti-Kantiska, anti-transcendentala och didaktisktästhetiska bestämmelse nödvändigt skulle behaga honom på det högsta). 4. ”Die Verrückung, oder das Orakelspiel der Weltnarrheit genannt Weltweisheit”. (Denna uppsats är en af de utförligare och mest upplysande. Dess grundtanke är: ”Die Wahrheit der Natur antwortet: ächter Gesichtspunkt ist Blick des Ganzen. Wer dir das Ganze verrückt, der kann auch hoffen, dich ganz zu verrücken. Das versuchen alle Sophen. Die allmögliche Verrückung des Ganzen, nennen sie Abstraction. Diese besteht darin, so wenig zu sehen wie möglich, und daher immer das eine ohne das andere.
Man påslår, att ett annorlunda ordnadt skjutsväsende skulle för de medellösa blifva alltför hardt och tryckande, och härtill svarar jag blott, alt jag först och främst tror, att den enskilda speculalionen otvifvelaktig! skulle komma att åbanebringa inrättningar till afhjelpande af detta onda, och om också utvägarne att för den medellösa komma fort, i någon mån, försvårades, så torde man likväl få lof att medgifva, att det nu innebär en alltför stor förmån att efter en häst kunna, snart sagdt, med ett ordentligt lass komma fort genom en så låg skjutslega, som nu är stadgad. Jag anser, med ett ord, att det som rättsgrund är oundgängligt att nu taga del sista steget till jordbrukarnes frigörelse ifrån det tvungna skjutsbesväret; och lill ändamålets vinnande yrkar jag skjutslegans uppsättande lill 1 r:dr b:co milen, och anhåller att detla mitt yttrande måtte få medfölja Hr Hammarskjölds motion. Gr. Anckarsvärd, fortfor derefter muntligen: Jag anhåller derjemte alt få till besvarande upptaga några inkast af åtskilliga talare. — Här har blifvit sagdt, att skjutsen är fästad vid jorden, att denna sålunda gått i köp, och att skjulsningsskyldigheten således borde förblifva med jorden förenad. På samma sätt kunde man i de länder, der lifegcnskapen varit fästad vid jorden, säga, att det var en orimlighet alt upphäfva den, men tidens makt har dock redan verkat, alt sådant skett, äfven under despotiska förhållanden; och mycket mindre tror jag det kunna påstås, att man i ett fritt samhälle bör bibehålla en inrättning af så tryckande natur, som den ifrågavar. Om den bör anses såsom en skatt, så är det gifvet, att grunden för dess bibehållande måste vara dess jemna fördelning; och hemställer jag lill It. o. Ad., om denna skatt faller jemut på de obebodda trakter, der icke iner än 1 eller 3 skjutser utgå i månaden, och på de vid större vägarna belägna orter, der hvarken håll eller reservlag räcka till, såsom hos oss, som hafva våra bostäder i närheten af Stockholm.
Derföre är rätten långt ifrån oss, och vi få icke rättvisona; vi bide efter ljus, si, så varder det mörker; efter sken, och si, vi vandre i töckno. Vi famle efter väggene såsom de blinde, och trefve såsom de der inga ögon hafva; vi stöte oss om middagen såsom i skymningene; vi äre i mörkret såsom de döde; Vi vråle alle såsom björnar, och knurle såsom dufvor; ty vi bide efter rätten, och si, der är ingen; efter salighet, och si, hon är fjerran ibland oss. Ty vår öfverträdelse för dig är alltför mycken, och våra synder svara emot oss; ty vår öfverträdelse är när oss, och vi synde vetande; Med öfverträdelse och lögn emot Herran; med fråvändning ifrå vår Gud, till att tala orätt och olydighet, tänka och dikta falsk ord utu hjertana. Derföre är ock rätten tillbakaviken, och rättvisan fjerran gången; ty sanningen faller uppå gatone, och: redelighet kan icke komma fram; Sanningen är borto, och den som viker ifrå det onda, han måste hvars mans rof vara. Sådant ser Herren, och det behagar honom illa, att ingen rätt är. Och han ser, att der är ingen, och förundrar sig, att ingen lägger sig der ut före; derföre hjelper han honom sjelf med sinom arm, och hans rättfärdighet uppehåller honom. Ty han drager rättfärdighet uppå såsom ett pansar, och sätter salighetenes hjelm uppå sitt hufvud; och ikläder sig till att hämnas, och drager uppå sig nit såsom en kjortel; Såsom den der sinom motståndarom vedergälla, och sina fiendar med grymhet betala vill; ja, öomen vill han betala; Att Herrans Namn må fruktadt varda ifrån vestan, och hans härlighet ifrån östan, när han kommandes varder såsom en förhållen ström, den Herrans väder åstad drifver. Ty dem i Zion skall komma en förlossare, och dem som sig omvända ifrå synderna i Jacob, säger Herren.
Kleman i London mot reverser, betalbara inom 4 är, i lyckligaste fallet kunde komma att vid sistnämnda tid lemna, utöfver redan utbetalda 5 procent, ytterligare 5 procent; att, med afseende härå och då Brusewitz, hvilken har stor familj att försörja och för sin bergning måst antaga en bokhållare-syssla, svårligen någonsin kunde komma i tillfälle att göra afbetalning ä ilen till 1,292,000 R:dr uppgående skuldsumman, flertalet af hans borgenärer antagit ett dem genom vänners medverkan erbjudet ackord af 5 procent och således såsom full liqvid tillhopa 10 procent; men att, hvad Bankens fordran beträffade, sysslomannen enskildt vara villige till en uppoffring genom erbjudande såsom ackord af 10 procent af det bevakade beloppet, utöfver hvad som redan utur massan erhållits, hvarigenom å denna Bankens fordran, utgörande B:ko Mark 5,379: 13. skulle ytterligare inflyta ...” ” 637: 8. då återstoden blefve B:ko Mark 4,742: ö. Genom antagande af nu omförmälda anbud skulle, efter bygd här ofvan är utredt, å Bankens återstående fordringar, på grund af protesterade vexlar, B:ko Mark 77,630: 14. vara att förvänta: af Ullberg & Cramér ... k 12,036: 4. » C. M. Schröder & C:i ... 2,364: 4. ” Johns & C:i 8,003: 2. » J. H. Menk & C:i 750: — ” W. Brusewitz & C:i 637: 8. 23,79 1: 2. och Bankens förlust komma att uppgå till Hamb. B:ko — 71,786:^33 öre R:mt. Med anledning häraf hafva Fullmägtige yttrat, att denna förlust, i och för sig betraktad, visserligen icke vore obetydlig, men torde dock få anses ringa i förhållande till det belopp på det hela af protesterade vexlar.
Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet: 4:o Herr Norden fells, Leonard Magnus, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, om inlösning för statens räkning af Köping-Hult-jernvägen; tillika med de i anledning af denna motion nu afgifne yttranden; 2:o Friherre Raabs, Adam Christian, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående uppgörande af förslag till föreskrifter för försäljning af åtskil liga för statens räkning utarrenderade egendomar; tillika med ett i anledning af denna motion nu afgifvet yttrande; 3:o Densammes, len 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående rättighet att lösa kronoskatte-jord till frälse natur; 4:o Friherre Bondes, Knut Philip, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, om pension åt Carolina Stenborg; 5:o Herr Sandels', Fabian, den 5 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående koslnads-ersättning till officerarne vid artilleriet och värfvade kavalleriet för tjenstehästars skötsel m. m.; 6:o Densammes, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående aflöningen för Regements-skrifvaren och en Mönster-skrifvare vid Lifgardet till häst, samt portionsoch tobaks-skillingen för manskapet vid samma regemente; 7:o Herr von Knorrings, Otto Mauritz, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående pension efter afskedstagande! för Redogöraren vid Mariebergs Läroverk, Johan Peter Lundgren; 8:o Friherre von Vegesachs, Carl Heming Ivar, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående anslag till befordrande af gymnastik-undervisningen; 9:o Herr Edenhjelms, Gillis, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående aflöningen för officerare och sergeanter vid artilleriet samt cheferne för de värfvade regementena; 40:o Herr Bräkenhjelms, Pehr Reinhold, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, angående upplåtelse af jord till Strömsholms kanal-bolags disposition ; Bih. till R.
Hon trodde väl, att unga flickor voro som i hennes ungdom, och hon kunde aldrig tänka sig, att det skulle hända mig något ondt. Under tiden njöt jag af min frihet, och jag träffade umgänge, som passade mig. Unga familjer, unga män och kvinnor, konstnärer och skriftställare, hela den krets af människor, hvilka samlas kring dessa, som icke känna hvardagslifvets plikter och band, och som sprida denna känsla till alla, med hvilka de komma i beröring. I denna krets tyckte jag mig andas ut efter allt hvad som tryckt mig under hela min sorgliga barndom. Här tyckte jag, att jag första gången lärde mig, hvad det ville säga att vara ung. Här träffade jag också för första gången honom. Jag kan icke längre minnas denna tid, så som den en gång var. Jag kan nog icke ens se den i det ljus, hvari jag då såg allt, hvad som hände mig, allt hvad jag upplefde. Men om jag lider nu, vet jag dock, att det icke är för den kärlek, som då gjorde mig lycklig, det är för den feghet, som kommit mig att förneka, hvad som en gång var min stolthet, mitt lif. Och ändå syns det mig som en dröm, att jag någonsin älskat honom. När jag nu ser på Pierre, när jag tänker på honom, känner jag det, som om jag ville sjunka ihop och dö vid hans fötter, för att göra det som varit godt igen. Jag kan se mig själf från denna tid, hur jag gick vid hans sida, den andres, och jag förstår icke, att jag någonsin älskat honom. Jag har icke älskat honom. Jag har ingen älskat mer än Pierre. Det var glädjen, friheten, ungdomen, lifvets egen berusning, som lockade mig. Rundt omkring mig såg jag män, hvilka älskade kvinnor, och kvinnor, som älskade män. Gifta och förlofvade bytte handtryckningar, ömma ögonkast, kyssar inför mina ögon. Det var vår som nu, och jag var så ensam. Jag var så ensam, när jag kom hem på min lilla kammare där min syster redan låg och sof. Jag minns, hur ofta jag satt uppe och grät, grät så att mitt hjärta ville brista, öfver att ingenting af allt detta, som fyllde hela världen med jubel, någonsin kunde blifva mitt. Då kom han en dag, när vi träffats hos en bekant familj, och erbjöd sig att följa mig hem.
”Ah – det är bra djerft att så der förelägga mig ett val!” ”Hvad vill du att jag skall göra? Jag har föresatt mig att se dem, och efter hvad som förefallit, kan jag icke gerna besöka dem.” ”Nåväl jag skall fundera på saken Men låt nu detta vara slut – jag hör att Patrik kommer.” Under hela den öfriga delen af aftonen talades ej om annat än den af sönerna så ömt sörjda och saknade modern. Men då Patrik följde sin bror nedför trappan, sade han: ”För husfridens skull vill jag icke blanda mig i någonting – ty du begriper väl: Henriette har sina små pretentioner men jag har gjort hvad jag kunnat för moster: jag betalte första qvartalets hyra och skaffade de stackrarna ved. Och om du vill, så skola vi härefter betala ett qvartal hvar?” ”Det är jag gerna med om, blott det går genom dig lofva mig dessutom att du tittar upp till dem med det aldra första!” ”Min lif och själ, kan du icke det tro på! Jag riktigt längtar att se dem.” Dagen efter de i sista kapitlen omförmälda händelserna begaf sig vår fröken – full af hemliga, men ingalunda obetydliga förhoppningar – på väg till den gamla damen, som skrifvit brefvet till hennes mor. Adressen var, såsom man vet, till ett hus på Drottninggatan, och Blenda föreställde sig att hon skulle komma till ett af de palats-likaste. En högboren fru, en troligen f. d. hofdam, en grand tant till den rike grefven, kunde ej bo annorlunda. Och så till vida fann hon sin förmodan bekräftad, att husnumren stod öfver porten till en af de ståtligaste byggnaderna. Blenda, som icke erhållit närmare upplysning angående lokalen, ansåg för gifvet att hon borde höra åt i första våningen, och begaf sig alltså en trappa upp och ringde på. Men här bodde en utrikes minister Der var det således ej. ”Nå, så måtte det vara två trappor upp” Åter misstag: här bodde en öfverste. ”Tredje trappan då?” Ännu en gång nej: denna våning innehades af en bankokommissarie. Fjerde trappan ledde upp till några hattsömmerskor, och den femte till en liten skräddareverkstad.
Den vansklighet Herr Ribbing förespår af det föreslagna nya Löningssättet, vågar jag betvifla; men tror att den förr vore att befara, om, efter Herr Ribbings project, den som har ett bättre Boställe, skulle lemna ifrån sig något af afkastningen åt den, som hade ett sämre, ty, hvilken villervalla och osäkerhet skulle icke derigenom uppkomma, och huru skulle väl en sådan spanmåls-skatt beräknas och utgå. Herr Ribbings känsla för sine militaire samhällsbröder hvarken kan eller bör jag betvifla, men månne ej denna känsla fört den värda talaren för långt? Jag hämtar anledning till denna förmodan af Herr Ribbings sällsamma yttrande, så lydande: ”Och huru ofta hafva vi icke sett syss”lolösheten martera dessa unga män, hört ”dem sjelfva klaga deröfver, att de icke ”hafva något i verklighet en, att under fredstid uträtta, och att de äro hindrade af tjen - 3o Den 22 December f. m. ”slen alt företaga sig något nyttigt, som ”fiislcr dem vid det ena eller andra,” samt ytterligare, ”att de mellanåt förnöta sin tid ”på landsvägarna, 1 Städerne, och med sin ”lilla förmögenhet, förspilla en ädel kraft, ”hvilken de brunnit af begär alt på ettäd”lare sätt få använda.” — Jag måste bekänna att jag här icke tydligt inser Herr Ribbings mening. Kan man kallas sysslolös, då man af sin tjenst är hindrad från andre sysselsättningar? Mången skulle tro att man då hade göromål nog. *— ”Att företaga något nyttigt” ■—ar då tjenstens utÖfvande någonting onyttigt? Jag har den Öfvertygelsen att om en hvar företog sig att göra sin tjenst, och gjorde den rätt, vore ett sådant företag bland de nyttigaste, och skulle måhända tillräckligt upptaga ens tid.
— Det hände en gång, under loppet af föregående sommar, att hon i sällskap med Casimir kom ridande till Granudden för att hämta Maria. Maria var icke hemma; hon hade gått ut och tagit vägen mot skogen. Casimir stannade då kvar för att sällskapa med Marias mor, och den energiska Gerda gaf sig ensam ut att uppsöka sin väninna. Hon fann henne också till sist. Maria stod och blickade ut öfver sjön. Hon hade just stannat invid en ung björk, och hennes vänstra arm böjde sig liksom smekande kring dess hvita stam. Hon var så försjunken i drömmar, att hon icke lade märke till Gerda, som kom gående på skogsstigen klädd i riddräkt och med ridspö i hand. — Då Gerda hann fram till platsen, sade hon icke ett ord; men hon gaf sig till att piska björken med sitt ridspö. Det var ett skämt — naturligtvis; men det låg allvar under skämtet, lika visst som det fanns verklig vrede i hennes slag. Just denna sommar, då Casimir och Maria funno hvarandra tack vare henne, var ju eljes förtroligheten mellan de båda flickorna större än någonsin förr; och Gerda hoppades, att den skulle förblifva lika stor i all framtid. Hon drömde om, att de tre ständigt skulle lefva samman: Maria, Casimir och hon själf; förhållandet emellan dem skulle förblifva oförändradt, med det lilla undantaget, att Maria blef Casimirs maka. Hon hade aldrig tänkt sig annat, än att hon själf alltid skulle vara den, som andligen stod Maria närmast; hon visste, att Casimir aldrig skulle göra henne den platsen stridig. Han skulle aldrig kunna uppträda som hennes rival, när det gällde Marias själ; därför hade hon aldrig känt någon svartsjuka gent emot honom och därför hade hon med en sådan värme kunnat tala hans sak. Gerda förstod snart, att hon missräknat sig, då hon trott sig kunna bibehålla en plats emellan de båda makarna. Från Casimirs sida mötte inga hinder; han hade verkligen aldrig drömt om att göra anspråk på det i Marias väsen, som Gerda helst ville behålla för sig själf. Men Maria kunde icke dela, icke skänka bort sin kropp åt den ene och sin själ åt den andra, och så fick Casimir utan egen förskyllan eller värdighet själen på köpet.
S sammansätt» ving more sä ffyag, att de» äswenmrqde wid första intrycken, af en försåtlig, ;a ända till olydnad emot laglig magt upmanande ikcitt, ofelbart hyser i sitt skö» te farligare frön till sin förstöring än den mäst tygcj» lösa rankans yttrande frihet. Der tillhör stuteligen Tryckfrihets laget! att söpja för ft ris: ers och anklagades owäldiga och rärtwisa bedömande. Sä länge fräga endast warit om ämnen och saker, hwilka, i anseende kill deras beskaffenhet, ej bylte wara förcmä! för Tryckfriheten, har M skottek trott sig kunna sä wäl bestämma hwad som bör hänföras tili förseelser, som ock inskränka DomarenS Åtgärd inom M»a föreskrifter. Mm dä fllstoriet, hwad sjciswa framställningssättet beträffar funnit sig i. den mäst brydsamma förlägenhet att utstaka gränsen ber det samma, ifrån att kunna fördragas , öfrpsrgär till otillbörlighet, och widare mängsaldjga grayationex ige» Den r December. 5/ igenom ända till grof brottslighet, har Utskottet fui,« nit öswerstiga D^st förmåga, att aldeles tillstänga det widsträckta sältet för »lösningen af menniskanö sä wäl goda som elaka egenskaper: Domarens pröfnings rätt. I en sadan sakeus ställning hade Utskottet trott sig böra förestå, att den tillkol.unande Riksens Standers Tryckfrihets Comité mäste tilläggas rättighet, att tvid förekommande frägor om äralade tryckfrihetsmål, ett bestämdt yttrande afgrfwa, innan saken as Kongl. Swea Hof-Rätl till afgörande företages. Utskottet wägar hysa den öfwenygelse, alt Riksens Ständers sval till Tryckfrihets Comitcen af Personer, kände för nplySiiinq och eit liberalt tänkesätt, att det detze Personer updragne, fq Utmärkt hedrande och wigliga förtroende, akt emellan Riksdaqarne äga wärdén öfwer denna grundlag, ctk