Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är det visserligen sannt, att skolan ingalunda afser någon dylik idealisk språkfärdighet, som den hvarom ofvan varit fråga; men det påpekade förhållandet torde likväl tjäna att belysa hur ytlig och bristfällig — trots alla helbregdagörande metoder — den kunskap uti ej ett, utan två eller tre främmande språks praktiska behandling måste blifva, hvilken skulle vinnas i en skola, där öfningen under några veckotimmar, instuckna mellan helt annan undervisning, måste, som ett mer eller mindre viktigt bihang till språkstudiet i öfrigt, portioneras ut samtidigt till ett större antal lärjungar, hvilka ingalunda likt främlingar i främmande land känna behof af ständig öfning, samt af lärare, som det vore obilligt fordra, att de själfva skulle kunna med idiomatisk takt och säkerhet behandla de undervisade språken.DE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK. Både frånvaron af något öfvervägande behof och svårigheten att med rättvisa mot andra kraf tillgodose ett förmenadt behof af talofningar i den allmänna skolan synas alltså fordra deras uteslutande ur densamma. Däraf följer ingalunda, som redan är antydt, att ej det rent praktiska språkstudiet kan i andra skolor och under andra förhållanden vara både fullt berättigadt och af största vikt. Med allt erkännande däraf, att mindre kulturfolk äro i behof af mera förtrogenhet med främmande språk än de större, ega de likväl alltid skäl se till, att de ej på bekostnad af egen själfständighet allt för mycket stoltsera med lånade fjädrar. Språkfåfänga kan dock maskstinga ett folks bildningssträfvanden. Långt bättre under vanliga förhållanden att samla sitt bemödande på förmågan att väl behandla det instrument, som ger uttryck åt ens eget folks innersta lif, än att utan klart och giltigt syftemål lära sig fuska på flera instrument. Helt annorlunda gestaltar sig frågan om språkens studium vid våra allmänna läroverk, när vi betrakta dess litterära syfte. Här dela sig ej längre meningarna mycket om skolans uppgift, som om hennes metod.
Och dessa tänders snö, och denna muns koraller, Som fruktlöst mitt begär till dina kyssar väckt: Zemir! allt, allt förgås. En natt ... en kylig flägt ... Korallen bleknar, rosen faller. Äfven i sin nuvarande gestalt är detta stycke visst icke ett af Kellgrens yppersta: men derpå ligger här ingen vigt; läsaren är nu i tillfälle att sjelf dömma, huruvida det blifvit försämradt, eller ”under hans faderliga aga förlorat något af sina naturliga behag”. – Rummet tillåter ingen bevisning genom fullständigare bilagor; men jag kan på heder försäkra, att det med Kellgrens ändringar öfverallt förhåller sig på samma sätt. De redan tillförne betecknade egenskaper, om hvilka vi anmärkt att de äro gemensamma för både hans äldre och hans yngre dikter, voro ock de, som ingåfvo Gustaf III den lyckliga tanke, att kora honom till sin ”handsekreterare” – i Poesien, eller till verkställande skaldkonstnär i sina Opera-planer. Den såkallade ”lyriska tragedien” Äneas i Carthago var, i denna rigtning, det förberedande uppdraget. Det hufvudsakligare, det för skaldens framtid afgörande blef den nya ”lyriska tragedien” Gustaf Vasa122. Märkvärdigt! den påstöt, som härigenom gafs till det egentliga och fulla vaknandet af Kellgrens stora lyriska anlag, sammanträffade liktidigt med dem, som kommo, å ena sidan från hans började innerligare bekantskap med Christina, å andra sidan från hans begynnande närmare kännedom af Danmarks och Tysklands nyare vitterhet. Från denna lyckliga tidpunkt, der hans Konung äfven snart i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” ombetrodde honom en fortsättning af medhjelpare-kallet att poetiskt förherrliga heligt fosterländska ämnen, se vi ock flertalet af de mästarstycken, som för evigt gjort honom bland Sveriges skalder till en stjerna af första storleken, datera sin begynnelse. Frågar man oss: i hvilkendera af dessa båda operor Kellgrens lyriska snille har uppenbarat sig rikast och sjelfständigast? så svara vi, kanske till mångens förundran, men utan all tvekan: i den sistnämnda.
Utskott är nedsatt i och för StyrelseVerkens nya organisation, hemställer jag, om det J><;» 5 Julli t, nr, 189 icke vöre bäst att återremittera Betänkandet till StatslTtskottet, sorn, sedan Särskilta Utskottets förslag till Riksens Ständer inkommit, deraf kunde inhämta, huruvida Stats-Secreterarne hädanefter komma att spela en större eller mindre röle än nu, efter hvilken deras löne-vilkor^fyen böra rättas. Herr von Hartmansdorff: Jag får blott fästa uppmärksamheten derå, att det gifves ännu ett tredje alternatif, utom (fern Friherre Björnstjerna omnämnt, det nemligen, att StatsSecreterareEmbeten icke vidare funnes. Jag tillstyrker således, att StatsUtskottets Betänkande må afslås, emedan Särskilta Utskottets Utlåtande, angående Styrelse Verkens organisation, bör omfatta alla Embeten och Tjenster, och således äfven StatsSecreterarnes, hvarföre det synes vara tid nog att, då detta Utlåtande till pröfning förevarit, besluta om deras vilkor, i fall de skola qvarblifva. Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus: Jag skulle tro, att, då det varit fråga om ett Särskilt Utskott till organisation af Rikets Styrelseverk, dess åtgärd omöjligen kan sträckas till sådane personer, som ej allenast äro intagne i GrundLagen, utan äfven utgöra och formera sjelfva basen derföre. Jag tror åtmindstone för min del, att det icke kan blifva Särskilta Utskottet tillständigt, att föreslå några ändringar i denna GrundLag, och således icke eller att väcka förslag om indragning af Stats-SeereterareEmbetena, Deremot tror jag, att med den vigt 190 Den 5 Julii *. m, dessa Embeten aga, deras innehafvare böra vara uppförde på ordinarie Stat, och tillgodonjuta en löne-inkomst, som sätter dem i ständ att föra en lefnad sådan, att de kunna jemföras med och motsvara hvilken Statens Embetsman som helst.
Ja, Mine Hrr! jag bekänner mig just till denna sednare statsekonomiska grundsats. Men det är likväl endast på ekonomiska frågor, som ekonomiska principer skola tillämpas. Och den fråga, hvarom vi nu öfverlägga, är icke af detta slag. Det är icke här fråga om någon ekonomisk spekulation, utan om en åtgärd, som i framtiden skall betrygga vårt sjöförsvar, och i sådana ämnen kunna ej alltid de statsekonomiska grundsatserna strängt tillämpas. Om så skedde, skulle man må - Den 10 Mars e. m. 89 Ilända komma ända derhän, att af ekonomiska skäl hela sjöförsvaret ställdes på en slags entreprenad, eller åtminstone att alla Kronans egna varf och verkstäder nedlades, ty förmodligen skulle det kosta mindre, att genom ackord med enskilda anskaffa fartyg (såsom nu tillgår med jernångfartygen), än att med en vidlyftig administration bygga dem för Kronans egen räkning. Men jag öfverlemnar emellertid till hvar och en att bedöma, om sådant skulle gå an, och huru det då en gång i nödens stund skulle se ut med vårt försvarsverk och dess oberoende. Det torde således vara klart att den ifrågav:de åtgärden icke får betraktas såsom en spekulation att skaffa sig ekvirke för det billigaste priset, utan som en garanti, att vårt sjöförsvar i framtiden, då det måhända bäst behöfves, icke skall sakna det material, som utgör ett hufvudvilkor för dess bestånd. Sedan jag nu i korthet genomgått de allmänna skålen mot förslaget, ber jag att få nämna några ord om de speciella, som blifvit anförda särskildt mot Lcckös användande till det af K. M. afsedda ändamålet. Man säger t. ex. att denna egendom är utsatt för vindarnes inverkan, ty Wenern ligger nära intill. Jag får då påminna att bland de vilkor, som inflöto i Ständernas beslut 1S19 om ekplanteringarna, var äfven det att dessa ekplanteringar skulle företrädesvis förläggas i närheten af farleder och vatten. Då nu vanligen händer att på sådana ställen också vindarna hafva ett visst spelrum, torde anmärkningen särskildt mot Leckö i detta hänseende vara temligen kraftlös, helst då det blifvit uplyst, att just denna lokal eger skydd emot de farligaste vindarna eller de nordliga.
Tack vare en i smil inening frisinnad teologi, har det koiumit därhän, - att de kristna icke behöfva kanna marken gunga under sig för hvarje bibelkritikens eller n aturveteaskapeiis yxhugg på kyrkoläran. Det har kommit därhän, att vi icke längre behöfvn den välmenta apologetikens försök att stödja kristendomens orubbliga byggnad med murkna stöttor, - att bevisa skapelsehistoriens öf verensstainmelse med geologim etc. Dylika försök, som nästan skulle kriïina förleda oss att D bedja Gud bevara OSS för våra väniier », bevisa endast, att icke ens teologerna sjalfva alltid förstått, hvad lcristendom ar, eller hiii. stark den äkta kristendomens stallning &amp; r. De kristna beböfvn icke, såsom under rationalismens tider, tigga vetenskapen om tillåtelse a t t få tro; de behöfva icke vikik tum för tum fr&amp;n sin ståndpunkt under ' hårdnackad, hopplös kamp för lifvet mot » moderna », segrande a, » ljusbringan de, &amp; skidningar. Tvärtom, - e n af det unga Tysklands främste teologer hr, fullt skäl för s i t t p&amp;st&amp;end.e, att en verklig kristen bör vara den f örhoppningsf~dlaste i förh &amp; llande till vetenskapen, liksom den verklige vetenskapsiiisiliien i barnslig gudsförtröstan bör finna kraft och frihet för sin verksmhet. H ä r gälla Bacons så ofta anförda ord, » att litet filosofi för $ %a Gud, men m y cket filosofi för till honom ». Bland f örlciiinparn e för en dylik, i basta mening modern åskådiling kunna med all olikhet i d.etaljerne - räknas sidaiin vetenskqsmä,n. och kristne som Kingsley, Vikner, Drurnmond, Hariiaclr, Christoph Schrenipf m. fl. ~ e h n a unga lifsåskådning vill nu ingalunda tillniiita sig makteii att kunna gifva svar på nlailniskoandens d l a oroliga spörsmål.
Hvad deri af Hr Lefre'n yrkade bordläggningen för andra gången uti nästa plenum afConst.- Utsk:s mern. Nto 4 vidkommer, inser jag icke, huru sådant ens kan komma i fråga, enär detta meni. ej innehåller något annat, än tillsättandet af en rad, som undfallit Const.- Den 19 Februari f. m. Ulsk. under det högst mödosamma arbete, som Utsk. haft, att på så många olika ställen sammanleta ifrågavar. grundJags-förändringar, samt detta mern. ej är att betrakta såsom ett nytt mern., ulan endast såsom angtde ett tryckfel uti ett föregående. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag inser visserligen icke något hinder för R. o. Ad. att i nästa plenum afgöra denna sak, så vida ej afseende bör fästas på den omständighet, att ifrågavar. mern. i dag bordlägges första gången uti BondeSt., och således icke kan uti detta Stånds nästpåföljande plenum afgöras, om arne ledamöter äska ytterligare bordläggning. Anser man då såsom en fördel, att meni. kän till afgörande föredragas på samma dag uti alla Stånden, följer deraf, att det vore lämpligt uppskjuta afgörandet till i dag 8 dagar till; och då härtill kommer, att uti BorgareSt. den begäran lärer af en ledamot i dag blifvit framställd, att detta Stånd ej måtte företaga frågan förrän i dag 8 dagar till; hemställer jag, om icke det vore tjenligt, alt äfven R. o. Ad. uppsköt frågan till sistnämnde dag, helst ett uppskof af 3 eller 4 dagar ej torde kunna hafva något menligt inflytande. Hr Lefre'n: Mitt sednaste anförande åsyftade icke att göra Const.Ulsk. en förebråelse, eller att bereda onödigt uppskof af frågan, utan tvertom att om möjligt undanrödja vidare uppskof. Gr. Anckarsvärd:
Som man finner, är denna del af senatens förvaltning ganska liberal, äfvensom smaken hos patrioter och plebejer synes jemnlik. Men i öfrigt är republiken långt ifrån jemnlikhets-idealet. Dess förnämsta embeten äro i vissa patriciska slägters ego. Om dessa lemna statsoch stadskassan större bidrag ur sina rika penningkistor, så får den lägre borgaren i stället gå under musköten och i sin tur posta på stadens vallar, eller skyllra för de högmögende vid rådhusets portar. Tryckfriheten är stor, så snart det rörer någon annan, men öfver republikens egna angelägenheter får ingenting skrifvas. Hamburgs omgifningar äro icke af naturen sköna, men ganska behagliga genom de många villorna, med till dem hörande anläggningar. En vacker kyrkogård utanför Dammthor förtjenar också ett besök. Der har man, nästan alla tider på dagen, tillfälle att se de för en krämarstad karakteristiska begrafningsceremonierna. Den döde beledsagas af lejda sorgfigurer, i strumpor och skor, med pudrade peruker. Liktåget utgöres af toma vagnar, dels ditsända af anhöriga och bekanta, dels kanske, för statens skull, hyrda på sjelfva sorgehusets bekostnad. Inom stadens område ligga fyra byar vid Elben, die Vierlanden, märkvärdiga genom invånarnes drägt, som är olika i hvarje by, samt genom qvinnornas skönhet. Flickorna härifrån sälja vanligen frukt och blommor på stadens gator. Man kan omöjligen låta bli att köpa af en sådan vacker stygga, då hon med den mest skälmska min och den ledigaste tunga pladdrar fram böner, smicker, och beröm för sin vara. Der stod nära mitt logis en liten tolfårig, som tvang mig att köpa en aprikos, hvarje gång jag gick förbi, ehuru jag ej kunde förtära dem. Dessa flickor se naiva och oförderfvade ut och äro vanligen skandinaviskt blonda. Till Hamburgs omgifning kan äfven Altona räknas, hvars stadsport leder direkte in i Hamburgska förstaden St. Paul eller Hamburgerberg. Och likväl äro tullförfattningarne stränga i afseende å handeln mellan de båda fristäderna. Altona ser gammal, trång och förfallen ut.
R:dr för att användas till arfvoden åt norska och danska uni versitetslärare och vetenskapsmän för föreläsningars hållande vid akademierna i Upsala och Lund; JVS 115, af Grefve Mörner, Carl Göran Detlof, om anslag till lön samt reseoch traktamentsersättning för en tredje landtbruksingeniör; JVS 114, af densamme, om ett anslag af 2,000 R:dr till understöd åt personer, som hos egare af välskötta ladugårdar undervisas i boskapens skötsel, m. m.; JVS 115, af Herr von Ehrenheim, Per Jakob, om anvisande af medel för Enköpings treklassiga elementarläroverks utvidgning till femklassigt; JVS 116, af Friherre Leuhusen, Alexander Magnus, om beviljande af ett anslag å 1,540,000 K:dr för en jernvägsanläggning från Hemgrafven till Sundsvall; tillika med ett i anledning deraf afgifvet yttrande; JM 120, af Herr von Ehrenheim, Per Jakob, om pension åt Häradshöfdingen Fredrik Wilhelm Strandbergs enka, Fredrika Strandberg; JVs 121, af Friherre Liljencrantz, Johan, om ett ärligt anslag å 6,000 R:dr, att användas till stipendier åt studerande vid rikets universiteter, som vilja under loppet af minst ett läseår idka studier vid universiteterna i Christiania eller Köpenhamn; JVS 122, af Herr Kuylenstjerna, Carl Johan Gammal, angående upphäfvande af afradsafgiften för tillverkning af de s. k. ädla metallerna, eller åtminstone för koppartillverkningen; JVS 124, af Grefve Mörner, Carl, om pension åt provincialläkare^ Doktor David Billengrens enka, Fredrika Wilhelmina Billengren, född Dahlberg; JVS 125, af Herr Nisbeth, Adolf Predrik Hugo, rörande musikoch sånglärares vid elementarläroverken lönevilkor och pensionering; JVS 126, af Grefve Posse, Arvid, om anvisande af 600,000 R:dr för Malmö hospitals förflyttning till annan tjenlig plats inom Skåne; JVS 129, af Friherre Alströmer, Jonas, om utsträckt pensionsrätt för aflidne konrektor Jon Eberhard Lyths söner; JVS 133, af Herr Gyllenhammar, Carl Axel Napoleon, om beviljande af ett låneunderstöd å millioner R:dr, för'anläggning af en jernväg från Frövi till Falun; JVS 137, af Friherre von Platen, Ludvig, angående beredande af s. k. semester för civile embetsoch tjenstemän; JVS 142, af Grefve* Posse, Knut, om beviljande af ett anslag å 12,000 R:dr för tillbyggnad af skeppsgossekasernen i Carlskrona; Prot.-Utdrag den 15 November 1865. 55 JVS 144,
En välstämd själ kan till dömes känna sig djupt vemodig vid anblicken af en ständigt regndiger himmel, vid åsynen af mänskligt elände och mänsklig dårskap, äfven om dessa saker ej direkt inverka på hennes lefnadsförhållanden och förhoppningar; men en sådan själ gör sig alltid själf reda för orsaken till den vemodiga ton, som dallrar öfver själens strängar, och hennes vårdade andliga musiksinne förhindrar henne från att bli disharmonisk i sitt uppförande bland sina medmänniskor. Och alla ega vi ett fint andligt musiksinne, känsligt, icke blott för hvad det yttre örat hör, allt ifrån stormens brus, åskans rullande, fågelns kvitter och människoröstens underbara skiftningar vid tal och sång, utan äfven känsligt för allt, som uppfattas af våra öfriga yttre sinnen. Det är ett underbart musiksinne detta, öfver hvilket vår ande råder, och det är ett icke mindre underbart strängaspel, som står till dess förfogande. Men det gäller dock att få detta senare väl stämdt. Och det kan ske af honom, som danat detsamma, och som äfven gifvit hvar och en af oss en säker stämnyckel — samvetet. Det är just samvetet, som hindra rden rättstämda människosjälen från att blifva disharmonisk. Men om vi något närmare se på de så kallade stämningsmänniskorna, skola vi finna, att de i en betänklig grad låtit stämnyckeln rosta, så att hela det underbara strängaspelet blifvit förstämdst, eller för att tala utan bilder, människan har vant sig vid att handla, utan att lyssna till samvetsrösten, och följden har blifvit, att hennes handlingar äro lika oberäkneliga som hänsynslösa. En sådan människa vill aldrig för sig själf eller andra klargöra orsaken till sina ständigt skiftande känslostämningar, ty hon har ett dunkelt medvetande om, att, ifall hon det gjorde, skulle hon komma att blygas för den massa erbarmligheter, som hon inrymt i sin själ. Den fullfjädrade stämningsmänniskan är nämligen lika egenkär, som hon är själfvisk och samvetslös i sådant, som hon benämner småsaker. Det är en fridag.
Det, i anledning af återremissen, afgifna Utlåtande, ]\T:o 52, blef derefter'så väl af Ridderskapet och Adeln, sorn äfven af BondeStåndet, utom hvad angår anslagets totala belopp, hvarom nu vid återremissen af Expeditions-Utskottets ofvanberörde förslag ej är fråga, bifallet, samt af de aine respective RiksStånd, som bifallit det första Betänkandet, lagdt till handlingarne. Då detta Utlåtande, N:o 5a, uppå skäl, hvarigenom Högloft. Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten ansett sig hafva vederlagt de emot Utlåtandet, N:o jo, gjorda anmärkningar, innehåller ett tillstyrkande till antagande af detta sistnämnde, har Expeditions-Utskoltet icke kunnat tveka om sitt åliggande, att, på sätt som skett, lill R. H. St. afgifva Förslag till underdånig Skrifvelse i enlighet med de sammansatta Utskottens under N:o io afgifna Utlåtande. Af de sammansatta Utskottens, i anledning af vid återremissen utaf det första Betänkandet lemnade erinran om väckt Motion, angående löneförhöjning för Lärarne vid KrigsAcademien, gjorda anförande uti Utskottens af a:ne Riksstånd på förrberörde sätt bifallne och af a:ne RiksStånd till handlingarne lagde Utlåtande, N:o 5ii, (alt nemligen af den omständigheten, ”att K. M., uti Dess ofvanhögslberörde Nådiga ”Proposition ora tillökt anslag för Undervis - 208 Expeditiom-Ut&kottets Memorial N:o 286. ”ningsverken, äfven upptagit
Hon reste sig. »Du blir visst trött af att gå så mycket, du kan ligga qvar här och leka.» »Tack; jag kan godt gå; jag kan gå så långt tant vill.» Han var redan på fötter, beredd att traska med. Hon förstod att hon icke skulle bli qvitt sin välmenande plågoande förr än till qvällen och att det icke fans annan råd än att göra tiden så dräglig som möjligt. När hon kommit till klarhet öfver att hon måste vänta, var det som om något af hennes ovilja mot den lille gifvit vika. Han sprang bredvid henne med ojemna steg, och för att hjelpa honom att gå stadigare sträckte hon ut sin hand emot honom. Han stack genast in sin deri, och så gingo de bredvid hvarandra under tystnad. Det var som om en känsla af trygghet strömmat genom hennes varelse från denna lilla hand, och den förtroendefullhet, som icke ens förmådde fatta möjligheten af att man kunde vara till besvär, rörde henne. Hvad var det för en hemlig driffjäder, som gjorde att detta barn kunde hålla ut hos henne med sådant tålamod? Hon tänkte på hur trötta dessa små fötter måste vara, satte sig derför på en bänk och lyfte stillatigande den lille upp bredvid sig. Han blef sittande der med hängande ben och såg ut som en stor menniska, hvilken till sitt bryderi känner att det här borde föras en konversation. »Tycker du synd om mig, att jag är sjuk, – som mamma säger?» frågade tanten. »Ja», kom det blygt. »Har du sjelf varit sjuk?» »Ja, jag var sjuk en gång. Det var när doktorn brukade gå till mig.» Nu var han odeladt glad öfver att ha fått ett samtalsämne. »Tyckte du om doktorn?» »Ja; men jag var så rädd för honom.» »Hvarför var du rädd? Var doktorn obeskedlig mot dig?» »Nej, men jag var så rädd för det der jernet.» »Hvilket jern?» »Han stack in ett långt jern här.» Den lille visade på ena sidan af sin tröja. »Ett jern!» »Ja. Jag» – han gjorde ett uppehåll för att kunna draga sig till minnes och uttala orden korrekt – »jag hade vatten i lungsäcken.» Han såg frågande upp för att se om hon förstått detta konstiga.
De inkomster som gästgifvaregårdarne hämta af de resande blifva, i stället för att på hvarje gästgifvaregård tillfalla en gästgifvare, som i sådant fall kunde erhålla tillgångar att förse sig med de förnödenheter, hvaraf de resande, såsom sådane, äro i behof, på de flesta ställen fördelade emellan flere gästgifvaregårdens åboer, af hvilka ingendera dermed blir belåten i den mån, att han, med hopp om en skälig vinst, kan nöjaktigt fullgöra de honom såsom gästgifvare åliggande skyldigheter. — Genom gästgifverihållningens ofta, merendels i hvarje vecka, inträffande förflyttning från den ena gästgifvaregårds-åboen till den andra, lider den ordning, som bör finnas på sådane ställen, och tillsynen deröfver försvåras i märklig mån. De resandes missbelåtenhet är allmän; klagomål anföras ganska ofta, och ehuru i de fall, der de finnas grundade, hvilket merendels är händelsen, böter ådömas den försumlige eller tredskande, gagnar sådant föga eller intet, så länge ofvannämnde förhållanden få fortfara, hvilka förhållanden årligen tillvexa i samma mån som hemmansklyfningen fortgår, så att den händelsen icke är omöjlig, att inom kortare eller längre lid, på en eller flere gästgifvaregårdar, komma i stället för en att finnas 10 till 20 gästgifvare o. s. v., hvartill kommer möjligheten att genom de utflyttningar, som till följd af laga skiften äga rum, flere eller färre hemmansdelar blifva så långt från allmänna landsvägen belägna, att då gästgifverihållningen i deras ordning dem tillfaller, den resande, för att komma till gästgifvaregården måste göra en större eller mindre omväg, stundom till ^ mil och deröfver.
S. D, Statsoch Ekcnorrii-Utskotfens Utlåtande N:o 643, öfver Anmärkningar vid Betänkandet N;o 550, i frågan om understöd för Dykeri-Commis. sarien Vestbeck m. m„ bl ef nu å nyo föredraget; och fann nu Borgare.Ståndet för godt antaga det först afgifna Betänkandet, med den förändring, att Vestbeck tillägges utaf St tens Medel en årlig Pension till 500, Biksdlrs. belopp för sin återstående lifstid, emot det af honom sjelf hos förviltningen af Sjö-Ärenderna erbjudne vilkor, att i den af honom uppfundne nya Bergnings-Methode undervisa och inöfva, för egen kostnad och så ofta inom hans Dykeri-District tillfälle dertill gifves, tre eller fyra personer, som dertill af Vederbörande t utses. Bihang till B. St, Prot. rpde Sami. 42 Prct. Ut dr. d. i Deceinlr. Ig2i g, 33. Högvördige Preste-Ståndets Protocolls.Ut* drag af deft 6 dennea innefattande uppdrag åt Dess Herr Talman, att gemensamt med Herr Uandt Marskalken och de ‘öfriga Herrar Taleman hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes utsätta dag till Riksdagens aflysände och Stiindernes hern förlofva nde, hlef nu 5 nvo fö» redraget; Hvarvid Borgare-Ståndet, under afbidan af de närmare upplysningar, som efter det till nä-i sta Sändag utsatte Sammanträde emellan Herrar Talmän och Utskottens Herrar Ordförande kunna vinnas, om 'hvilka göromål då återstå, beslöt att uppskjuta pröfningen af denna fråga till det första Plenum, sorn i nästa vecka inträffar.