Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Konung Gustaf lil inrättade VitterhetsAcademien, anslog han dertill så vål Secreterare som Amanuens-tjensterne vid AntiqvitetsArchivet. Ifrågavarande Secreterare-tjenst år således en urgammal Canzli-syssla, hvilken, Kka med de öfrige å Rikets Stat, verkeligen varit berättigad till den lönförböjning, Riksens Ständer senast beviljat, ehuru densamma vid detta till fålle blef alldeles bortglömd. Innehafvaren deraf kan numera, i anseende till sin befattning, icke jemföra.* med den fordna AutiqvitetsArchiviSecrfteraren, då det, utom vården af Kongl. AJyntKabinettets betydliga och dyrbar» Myntsamling, tillhörer YitterhetsAcademien att uppgifva sinnebilder oell inscriptioner för alla medailler , sorn inom Riket präglas £ att granska alla förslag, sorn från Regeringen eller enskilde i detta hänseende inkomma, samtatt pröfva och yttra sig öfver de inskrifter, sorn på all-» 198 Den g Julli e. m. månna ställen och byggnader skola anbringas. Att Academien önskat att Secreterare-lönen måtte tillökas, på det man måtte kunna till denna tjenst erhålla personer, hvilka ensamt deråt uppoffrade sig, år lika sant, sorn att det hittills icke varit lått, att finna någon skicklig person, tom ville emottaga ijensten. Åtminstone har Academien vid senaste ledigheten icke kunnat få någon, som helt och hållet velat åt de med tjensten följande göromål egna sin tid. Af denna orsak har Academien anhållit om tillökning af Secreterare-lönen; och jag tror för min del att StatsUfskottet med mycket skål densamma tillstyrkt; helst denna tillökning icke utgör högre belopp, ån det, hvartill Secreteraren blifvit uppförd, om han varit i utöfning af den enkla befattning , sorn fordom tillhörde ArchiviSecreteriatet, men hvilken nu blifvit mångdubbelt ökad, genom tillägg af de göromål, som medfölja Secreteriatet i VitterhetsAcademien.
Att fonden till Strömsholms kanal indrages, mot det staden afgifver sin förbindelse att årligen, under de återstående åren, till kanalverket utbetala den beviljade anslagssumman af 80,000 r:dr, samt 3:o Att öfriga disponibla tillgångar användas til! den återstående skuldens betalande. Skulle det härvid befinnas, att tillgångarna icke förslå till skuldernas liqviderande, så torde det belopp, söm icke genast kan gäldas, bora utgöras af bankens fordran, hvarå, i sådant fall, utfärdas obligationer till en deremot svarande summa, att af Riksgäldskontorets fullmäktige betalas utaf de fonder, som varda ställda till fullmäktiges disposition. Sedan en sådan utredning af Riksgäldskontoret egt rum, anser jag, att den bevillning', Rikets Ständer sig hädanefter åtaga, bör till Kongl. Statskontoret ingå, äfvensom att de öfriga tillgångar, som hittills varit Riksgäldskontoret anvisade, jemväl böra till förstnämnde verk öfverlåtas. Då Rikets Ständer ega lika rätt att granska statsverkets, som Riksgäldskontorets förvaltning, anser jag, att denna granskniug bör blifva vida bättre ledande till ändamålet, om alla statens inkomster ingå till ett embetsverk, än om de, såsom hittills, uppbäras af 2:ne. Jag anser ock enda möjligheten, att en gång kunna rätt organisera Kongl. Statskontoret samt med nödig skyndsamhet erhålla ett så beskaffadt riksboksslut, som tillförlitligt visar statsverkets ställning, dä först kunna inträda, när alla statens medel ensamt af Statskontoret förvaltas. Men då jag hyser denna åsigt, är jag ock af den tanken, att de öfverskott, som efter hvarje års riksboksslut kunna uppstå, böra till Rikets Ständers ombud återställas, för att blifva under deras förvaltning, att användas till betäckande af den brist, som under påföljande år möjligen kan Uppstå.
Arfvode till lnformations-olficern R:mt R:dr 430: — Arfvoden till 4 verkmästare, hvilka, uppbärande löner på Flottans Timmermansoch Handtverks-stat, tjenstgöra såsom Befälhafvare vid arbetsposter, å 400 R:dr hvar - dera » 1,600: — Arfvode till ritare vid Konstruktions-kontoren » » 1,000: — Transp. R:mt R:dr 23,630: — lii!. JM 3 lill Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. JM 1, om Statsverket 185!). 31 Transp.
Om man blott för fem år tillbaka vågat omnämna möjligheten för tredäcks-ångskepp att intränga inom Alandsskären, och Bomarsunds beskjutande af linieskepp och fregatter, sä sknlle detta sannolikt då uptagits blott såsom ett orimligt hugskott, förtjent af ingen upmärksamhet. Och när man ännu i dag, med det begrepp som hos oss i allmänhet måste vara rådande om egenskaperne hos våra roende kanonslupar, hör omtalas andra nationers äfven s. k. kanonslupar eller båtar utsändas till Ostindien, Svarta hafvet och huru långt som helst, stadnar mången i en förvåning, som genom obekantskapen med den himmmelsvida skillnaden emellan dessa, endast till namnet hvarandra liknande, farkoster dock är lätt förklarlig. Till stöd för yrkandet attbibehålla en serskildt roddoch skärgårdsflotta, åberopar man den erfarenhet, som under sednaste kriget, här i vår närhet vunnits. Förut antydda stora skillnad emellan dc Engelsk-Franska ångkanonbåtarne och våra roddkanonslupar, (hvilken skillnads närmare uttydande nu icke torde böra nplaga liden) — förklarar tillräckligt orsaken hvarföre de förstdämnde voro i stånd att göra så många vigtiga tjenster, under uet alt Ryssland, ännu då i saknad af lika beskaffade vapen, aldrig lät se eller höra utaf den betydliga mängd, det ännu då torde haft i behåll, af sina gamla rodd-kanonslupar. Detta förklarar likaledes anledningen dertill att den Ryska örlogs-flottan ej heller kunde göra något aktift gagn, hvarken i Svarta hafvet eller i Östersjön. Dess enda fel oell hinder var, nemi., att den befann sig ett tiondedels sekel efter sin tid. Vi böra då enl. min tanke efter ytsersta råd och lägenhet bemöda oss att tillvägabringa en ångllotta af såväl större som mindre fartvg.
Deras från särskilda verldstrakter hämtade, till en del ganska besynnerliga drägter, mestadels af prunkande färger, damernas och cavaljerernas vajande plymer och ståtliga solskärmar, allt gaf detta tåg en högst fantastisk och nästan underbar anblick, som i sin mån icke litet förhöjdes af eftertroppen, bestående af betjeningen, i hvars ansigten man hade en profcharta på alla slags färger, som menniskohuden möjligen kan antaga, från svart till koppar, från oliv till rödt och alla de otaliga skiftningar, som ligga deremellan. När sista delen af tåget, som länge undanskymdes af en hög framstående klippa, kring hvilken stigen krökte sig, hunnit framkomma, såg man en tropp åsnor, bärande en mängd olikartade musikaliska instrumenter, ledde af sina drifvare, med palmhattar på hufvudet, dels halfnakne dels klädde i ponchos. Vi ställe oss nu bredvid Dom Ignazio, som, djupt bugande, redan står vid den kongliga palankinen. Ett fruntimmershufvud, omgifvet af ett blixtrande diadem, sticker ut derutur och ropar: sätter ner liteiran, gossar, der borta, i skuggan af det stora mangoträdet! Värden har redan öppnat dörren till liteiran, ur hvilken nu drottning Carlotta Joaquina Theresia stiger ut, väldigt fläktande med sin solfjäder. Men innan allt detta ännu fullkomligt gått för sig, har redan Dom Pedro, som hastigt kastat sig af sin häst, infunnit sig hos sin moder och frågar efter hennes välbefinnande. Du frågar hur jag mår, min son? Alldeles såsom en menniska mår, som i tvenne runda timmar spisat eld, ty det är icke luft, utan veritabla eldslågor, som man andas i detta så mycket prisade land. För Salamandrar, eller på sin höjd för Indianer och Negrer, är detta, vill jag gerna tro, förträffligt inrättadt, men jag anser det för ett misstag att påstå, att naturen ämnat Brasilien för civiliserade menniskor. Man finner ju här icke ens en ordentlig landsväg.
Östergötland, uppmanar jag R. o. Ad. allvarligen att icke efterskänka det allmännas rätt att vidtaga åtgärder, som äro erforderliga för skogens bevarande. Gr. Sparre, Erik: Jag vill icke bestrida Frih. af Ugg las’ uppgift, att det sätt, hvarpå allmänningarnes skötsel liand - 214 Den 4 November e. m. hafves, „är godt. Samma erfarenhet, som Hr Frihm har hemtat i Östergötland, har äfven kommit mig till del i det mig anförtrodda län. Det är också gifvet, att det hör gå bra, då intressenterna kunna på nära håll öfverlägga med Konungens Befh:de om de förändringar, som af dem åstundas; hvaremot jag befarar, att missnöje lätt skulle kunna uppstå, om Konungens Relindes befattning med häradsallmänningarne öfverflyttades till en i Stockholm residerande Skogsstyrelse, med hvilken intressenterne icke skulle kunna mundtligen öfverlägga. Sistnämnda förslag bör derföre icke gerna kunna vinna några sympathier, då deremot mera framgång skulle kunna förväntas åt ett förslag att bibehålla den nuv:de administrationen. Men då en ordnad skogshushållning inom landet skall åstadkommas, tror jag det icke går an att såsom regel föreskrifva, att häradsallmänningarne skola stå under Konungens Befludes förvaltning, ehuruväl något hinder för intressenterna icke finnes, att, om de förklara sig nöjda med det nuv:de förvaltningssättet, vidblifva detsamma. Utskrts förslag är i min tanke godt, och jag tillstyrker bifall till detsamma. Hr Åkerman, Fredrik: För min del instämmer jag med Frih. af Ugglas i yrkandet om bifall till det af skogskomitéen framställda förslag, hvilket grundade sig på inkomna upplysningar derom att allmänningarne flerestädes sköttes illa. Sådan har ock min erfarenhet såsom landshöfding varit. Det hände nemi. att sedan en ansökning om utsyning af skog för allmänt behof å en uppgifven allmänning beviljats, man kort derefter förnyade samma begäran i afseende på en annan allmänning, emedan på den första icke funnits något enda träd.
Den af Hr von Hartmansdorff gjorda jemförelsen emellan vaktmästarnes beslyr och fjerdingsmännens, synes mig ej äga sin fulla riktighet, enär de sistnämndes befattningar så mycket mindre torde böra komma under benämning af ”småsnack”, som de tvertom äro ganska maktpåliggande och ganska mödosamma. Jag kan för öfrigt ej heller instämma i det af en annan aktad ledamot, Hr Printzensköld, gjorda förklarande, att en ökad uppstudsighet vore att befara å fjerdingsmännens sida, sedan instruktion vore utfärdad. Jag vill ej tro så illa om menighetens laglydnadskänsia, att de nr deras krets valde fjerdingsmännen, derföre att deras åligganden blefve till sitt innehåll bestämda och kungjorda, skulle finna sig deraf mera (ryckte, än när de endast i allmänhet visste, det de voro skyldige, att med tjenstbarhet tillhandagå den tjensteman, som är deras närmaste förman. För öfrigt förenar jag mig i Gr. Lagerbjelkes sednast afgifna yttrande, och begär med honom bifall af ifrågavar. betänk. , bör dock jemväl med några ord bemöta hvad Hr Rääf anfört. Besagde värde talare har, i det han vägrat bifall till förslaget, funnit ett stöd för sin åsigt uti den bild han valt, då han liknat staten vid en familj. Detta patriarkaliska betraktelsesätt anser jag visserligen ganska vackert i det hela, och utgår i många fall gerna ifrån denna synpunkt ; men nog tål den i sig sjelf ädla oell riktiga satsen, vissa modifikationer; och det är efter min tanke, just nu frågan om att tillämpa en sådan, hvars behöflighet synes mig vara ådagalagd. Hr Adelborg, Jakob: Hvar och en som bor på landet vet ganska väl, huru stora svårigheter uppstå vid alt få skicklige, pålitlige och ordentlige fjerdingsman; emedan denna befattning alltid ansetts såsom ett onus.
Ingen Svensk man lärer få mera förtroende för Rikets Ständer derföre att de afsäga sig sin makt, och öfverlemna den åt en liten Domstol, nemligen Svea HofRätt. Det beror ju på Rikets Ständer, att i grundlagsenlig väg afskaffa denna Domstol genom införande af en möjligen ändrad Rättegångsordning, och då måtte den ej kunna döm ma öfver Rikets Ständers beslut eller vara Commissionair för Rikets Ständer, och underrätta Kongl. Majit om hvad sig i Banken, eller med Banken, tilldragit. Rikets Ständer välja sjelfva sina Fullmägtige, och dessa kunna, till förekommande af en allmän stagnation i Rikets Myntväsende, åläggas att inför Kongl. Majit i förväg inberätta dagen, då de ej längre kunna verkställa Bankens vexlingsfunctioner, det vill säga, då liqvid ej mera kan äga rum. Då är Kongl. Majit i tillfälle att sammankalla Rikets Ständer, eller vidtaga de beslut, som med Nationens fördel äro förenligast. Skall man deremot, dröja dermed, tills BancoSed - I) c: n ! 3 J a 11 u a r i i f. m'. 55 larne ej mera i Banken mottagas, har man visat misstroende mot Styrelsen, och comprometterat Rikets Ständers värdighet. Jag afstyrker Lagförslaget såsom otillbörligt, oriktigt och ej i ringaste måtto gagneligt. Jag yrkar, att denna Lag måtte, i afseende på de bestämmelser sorn angå realisationen, införas i BancoFullmägtiges Instruction, och att det öfriga förkastas. Jag anhåller om proposition derå, att inga serskilta lagar, iden ordning 87 §. RegeringsFormen stadgar, må stiftas för Banken, förr än 72 §. RegeringsFormen i grundlagsenlig väg blifvit ändrad, samt att Rikets Ständer vid denna Riksdag, likasom vid de föregående, måtte enligt 72 §. RegeringsFormen i Instructionen för BancoFullmägtige stadga de föreskrifter, som skola gälla i afseende på Rikets Ständers Bank. Herr Rosenblad, Bernhard:
Svaret kan ej gerna blifva något annat, än att utsädet ökas, att befolkningen, som i allmänhet tillvexer med 1 % hvarje år, erfordrar ökade qvantiteter samt att tillgångarne föranleda förbättrad vällefnad för folket och förökad utfodring åt kreaturen och att — allt hvad som på detta sättet ej kan användas — kastas i bränvinspannan, till följd hvaraf riket, oberäknadt den demoralisation, som en öfverdrifven bränvinstillverkning alltid förorsakar, jemväl beröfvas all den nationalvinst, som en ständigt vexande spanmålsodling eljest bordt bereda detsamma. Bränvinstillverkningsafgiften steg också åren 1861 — 1863 i medeltal till icke mindre än 9,115,000 Riksdaler Riks - Motioner i BorgareStåndet 1865. Betänker man att af hela denna bränvinstillverkning intet, att tala om, exporteras, utan spårlöst försvinner inom landet, så uppstår deraf en nationalförlust uppspringande till många millioner, men hvilka jag ej heller, af bristande tillgång på sta tistiska källor, här kan angifva. En stor, en betydande förlust är dock dermed alltid gifven. Hvar och en, som nitälskar för landets statsekonomiska sjelfständighet och utveck ling, kan gerna icke annat än med bekymmer öfverväga detta olyckliga förhållande. För att höja landet ur detsamma måste utan all fråga flera häfstänger anlitas, ibland hvilka jag i första rummet vill räkna förbättrade och underlättade kommunikationer samt för handeln med utlandet beräknade spanmålsupplag vid våra vigtigaste hamnplatser, samt en i allmänhet dymedelst bättre ordnad exporthandel, än fallet nu är. I sammanhang härmed torde man dock alltid böra fråga sig, huruvida sjelfva bränvinslagstiftningen icke jemväl innehåller bestämmelser, som borde förändras eller upphäfvas! Med allvarlig uppfattning af frågans oändligt stora vigt, hafva Rikets Ständer under de sednare tiotalen af år, med större uppmärksamhet fästat sig vid denna lagstiftning än någonsin förr. Med nöje och tillfredsställelse måste man erkänna att statsmagterna äfven beträdt en för det allmänna gagnande och rigtig väg, då man förvandlat, bränvinstiliverkningen ifrån så kallad husbehofsbränning till en verklig industrigren.
Den, som bifaller att pensionsrummen för Generulerne på Allmänna IndragningsStaten ina blifva 3 på en gång med Stats-anslag för hvardera pensionen af 2000 R:dr B:co, samt denna Pensions-reglering gälla endast till nästa Riksdag, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; äro alla 9 Generalerne förklarade berättigade till pensioners åtnjutande vid 65 års ålder, i likhet med Landshöfdingar, likväl under förbehåll: att så stort belopp, sorn en General erhåller i pension från Arme'ens PensionsCassa bör afdragas på den pension lian af Staten kominer att åtnjuta. I det fall åter, att R. o. A. ensamt skulle linna godt, att instämma med H. PrästeStandetj eller V. BorgareStåndet allena förena sig med H. PrdsteStändct_, då lärer votering böra anställas, i förra fallet, efter denna proposition: 4:o Den, som bifaller att pensionsrummen för Generalerne på Allmänna IndragningsStaten blifva 2 på en gång, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; komma desse Pensionsrum att blifva 3, med StatsAnslag för hvardera pensionen af 2000 5oo S t a t s - U t s k o l t e t s R:dr Broo, samt denna Pensioris-reglering gälla endast till nästa Riksdag och i sednare fallet efter följande proposition: 5:o Den, som bifaller att pensions-rnmmen för Generalerne på Allmänna IndragningsStalen blifva 2 på en gång , voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; äro alla g Generalerne förklarade berättigade till pensioners åtnjutande vid 65 års ålder, j likhet med Landshöfdingar, likväl under förbehåll, att så stort belopp, som en General erhåller i pension från Armcens PensionsCassa bör afdragas på den pension som han af Staten kommer att åtnjuta. Utskottets Förslag, att för General-Adjutanten ett arfvode af 3oo R:dr i månaden må på Stat uppföras, är bifallit af Högv.
Folkmassan hade i ett nu skingrats åt alla väderstreck, ned till åkdonen, in i restauranten, ned till danspaviljongen. Dit hade ock Truls och Karna räddat sig; men ovädret hade kommit så plötsligt, att de voro genomvåta, innan de sluppo in genom dörren, der man armbågades och trängdes. Det var förfärligt hett derinne, fönsterna slogos upp på vid gafvel, och det drog kallt genom rummet. «Bara du inte blir sjuk,» sade Truls bekymradt och lade sin ulster öfver henne. «Åhnej,» menade hon muntert och svepte sig leende in i det konstiga plagget. Ovädret drog hastigt öfver, och det blef den vackraste solnedgång, sval och stilla, med alla färger och dofter. Uppe på dansbanan svängde ungdomen rundt, till byspelmännens, Vildtarnes, bevingande dansmusik. Efter valsens slut kom Boel hastigt fram till räcket, der Truls och Karna stodo och lutade sig, röda och andfådda efter dansen. «Du bär dig då bra oförsigtigt åt,» sade hon till systern. «Nu har du dansat dig varm, och så kommer du att frysa. Karna såg med tindrande, nästan uppsluppna ögon på systern. «Åh, låt mig dansa, Boel! Vet du, jag känner mig inte det minsta matt eller otillpass. Jag känner mig tvärtom så ovanligt frisk och glad!» Vackra Boel stod en stund och betraktade henne, oafvändt, liksom öfvervägande. Derpå skakade hon på hufvudet. «Du får ta hand om henne, Truls,» sade hon vekt och skämtsamt. Kvällen skred fram; det ena laget efter det andra bjöd godnatt och körde hem; och vagn på vagn sköt fram ur den mörka skogen ut på öppna, ljusa slätten. Det blixtrade ännu svagt nere i söder öfver hafvet; det rök hvitt ur alla ängar och sänkor; månen stod gul uppe på den dunstblå och stjernlösa himlen; och rundt omkring sken det gult af den mognande säden. Farbror Tuves «två hvita» sträckte ut i rask traf, dansande och fnysande. De fyra menniskorna i vagnen suto tysta, hvar och en i sina tankar.
Hvad först angår den del af allmänna Creditsystemet, som rör Statens obligationer* är den till sin beskaffenhet för väl känd, för att dermed upptaga Ridderskapets och Adelns tid; torde dock tillåtas mig, att föreslå, till hvad grad deras utgifvande vore gagneligt, (/or att anticipera på framtiden utan att ailtförmycket belasta den med de skatter vi undgingo för det närvarande). Man torde kunna anse de or«i dinaira Statslnkomsterne och en betydligen nedsatt Bevillning tillräcklige för de utgifter, som till Statsmachinens orubbade gång äro nödige, såsom löner &c. &c. Deremot borde Statsobligationerna användas för alla extraordinaira företag, som ej tåla uppskof, för Rikets skyddsmagi, flottans förökande, Strömrensningar, Canaler och andra nyttiga anlägg ningar, &c. &c., med ett ord, för allt hvad som i allmänhet lika mycket gagnar tillkommande generationer, som de närvarande. Man torde invända, att då skulden en gång skall betalas 6a mäste efterkommande derigenom betungas med ökade skatter. Till afböjande deraf, bör amortiseringen af skulden taga sin början så snart landets välmåga det tillåter. Dernäst följer att omtala, HypotheksBanker. Dessa i vårt Fädernesland visserligen till Den io FebrUarii, namnet kända, men till sina detailler och sin inflytelse, för oss främmande inrättningen, torde Ridderskapet och Adeln tillåta mig att blott i korthet vidröra. HypothekBanker kunna vara dels af enskilde, dels genom assosiationer formerade. I båda fallen är deras bestämmelse, att göra fasta Capitaler rörliga. På åtskilliga orter lärer det bruk äga rum, att jordägare föM ena sig, för att emot gemensamt hypothicerande af deras egendomar erhålla gångbart mynt. Derigenom att de ansvara tn för alla och alla för en, vinnes naturligtvis en större än vanlig säkerhet. Den på sådant sätt tillkomne fonden, sätter hypotheksBanken i stånd, att utgifva pantbref, hvilka gälla som mynt. Utan uppsägning och utan omvägar öfverflyttas pantbrefven från en till annan, hvarigenom omloppets liflighet betydligen okas.
inträdde den iitviilgning af tidslrrifteiis syfte, a t t den, som förut rarit tillägnad den ste) isIia hiiiiian. hädanefter ville uppträda som målsman för nordens kvinnor. Den sökte därför afben medverkan af norska och danska författare för att dymedelst bättre kunna utsträcka sitt inflytande till brödralanderim. Det är af ganska stort intresse a t t genom stiidiet af de tio första årgångame af 2 Tidskrift för hemmet! ), iakttaga. 1iiii.11 Sophies författarskap antog en allt bestämdare hillning och huru, i deii m&amp;n hon pröfvade sina krafter, hon blef medl-eten om sin öfverlägsenhet. Den försynthet, den fruktan a t t skjuta öfver målet, som röjde sig i hennes tidigme nppsatser, rörande samhällsviktiga fi&amp;gor, veko mer och mer undan, och hon h m - stod småningom sasom fdcämpe fiir h ~ ~ a som d vid den tiden anshgs för den vidsträcktaste uppfattning af k~innails medborgerliga rätt och plikt. Hvad hon a t t hörja med framställt sisom önsEem&amp;l, antog efter hand formen af berattigade anspriik, och hennes stil hyddades ej sällan af en fin, men skarp ironi, d&amp; hon drog i härnad mot hl-ad hon axsåg skom förhldrade förd0ma.r. I de ledande artiklarne förfaktade Sophie med öfvertygelsens hela värme och med god bevisföring kviniians ratt att deltaga i samhällsarbetet i min af ' krafter och förrniga. Noii framhöll, haru på skilda områden, r h i n n a n behöfrer arbetet och arbetet behöfrer lt~innans och betonade h a e n förlust uppsthr för samhället därigenom, att i brist på användning sk många goda krafter lämnas a t t furslöas och förrosts. Ej blott. a t t hon sjalf hade en silllspord rikedom p&amp; ideer, hvililka hon bladde i ord och afven ofta i handling, hvarje nytt uppslag till vidgande af kvinnans verksamhetskrets eller rättigheter, erhöll i henne en talangfull och oförfärad målsman.