Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
S. D. ^bid förnyad föredragning af Lag, Utskottets den 17 sistledne pä bordet lagda Memorial, innehallande swar pä giorde aterremcher af berörde Utskotts Betänkande rörande Bördesrättighcten ä Landet, beslöt Högloflige Ridderskapet och Adeln att wid sitt förra den 20 Junii öfwer samma mål fattade beslut förbliswa. klx krotocollo, 6. Lilkverstolpe. Utdrag af protocollet, hället hos Högloft. Ridderskapet och Adeln, wid Urtima Riksdagen t Orebro den 21 Julii 1812. S. Dafseende pa kortheten af den tid som numera aterstar intill dest den wanliga Riksdags-Terminen till ända gar, och i betraktande deraf, att, oaktadt de oafgjorde Riksdagsmalen genom sitt antal föga skulle hindra Riksdagens slutande wid den första i Regeringsformen och Riksdags - Ordningen stadgade tidpunkt, nagra fa af dem likwäl äro af den wigt och omfattning att de skulle kunna kräfwa en till tiden mindre inskränkt handläggning; ansäg Högloflige Ridderskapet och Adeln, lika med det Wälloflige Borgare-Ståndet, att pa sätt Regeringsformens rouché och Riksdags-Ordningens 8c>:de §.§. stadga, hos Kongl. Maj:t borde af Riksens Stän, der i underdånighet äskas, att Riksdagen matte utöfwer den 2c:te dennes förlängas till någon wik tid af högst en manad: förmvdandes likwäl Riddcrska xsr - ryr4 Den 2l Julik. pct och Adeln för sin dcl att denna tid af en månad, medelst en ssyndesam ärcnders behandling,'torde icke i hela sin utsträcknstg blifwa behöflig. Vt supra. Utdrag af protocollet, hällit bos Högloft. Ridderfkapet ock) Adeln wid Urtima Riksdagen i Arebro ben 2, Zulii ,8^2. S. Dföredrogs a nya och bifölls Lag-Utskottets den »Z sistledne pä hordet lagd?
Jag frågar; är det rättvist dell1 igo Dén 17 Martil, c. m. går det an , att låta Banquens förhållande till sina Gildenärer och sinn Borgenärer, sådant det nu är, eller genom operationer kan blifva , ovilkorligen och alltid blifva måttstock för föi hålland t emellan Gäldenärer och bor. ge. äre-r i allmänhet, och med detsamma den måttstock* som bestämmer värdet af våra Hus, af vår jord och af våra Utlagor till Staten. Ridder kapet och Adeln torde icke nu mera ogilla, att jag så envist bestridt, det frågan om FiiialDiscöntemes reglering skulle till slutligt afgörande få företagas, annorlunda än i förening m d frågan om regleringen af allmänna Penning^- rörelsen. Jag har länge hyst den tankan , att Statens och Panquens Fin^nce böra åtskiljas: Långt innan jag initierades i Banquens så kallade hemlighet, förstod jag atf Banquens röre*se icke kunde vara annat än en Credit-rörelse, icke mindre älvcnryrJig under dess Contanta, anunder dess Sedel perioder Genom noggranna undersökningar har jag öfvertyga* mig, att denna Banquens Oedit rörelse yttrat en högst ojämn och således , i det hela tagit , menlig verkan uppå N.öingarne, ålit efter som den va'it mer eller mindre utsträckt. Det är i synnerhet på Jordbruket och de dermed i förening stående N tringar, som variationerna i denna Creditrörelse yttrat en föiderflig inflytelse. En sanning , som jag uti den förleden Höst från trycket urgtlven Skrift om Spannmålsprisen och om Myntförhållandet i - Den 17 Mariii, e, m. >91 från år 1624 till närvarande tid, tror mig hafva bevjst.
Hr von Hartmansdorff: En värd ledamot har trott, att antalet af professioner i theologien vid våra academier öfverstiger det verkliga behofvet; och han har uppgifvit, att 5 särskilda lärare examinera i prestexamen. Jag får upply» sa, att endast 4 thcologiska profesioner finnas vid hvardera universitetet, af hvilka en vid Lunds nyligen tillkommit. Egentligen undervisa endast 3:ne af dessa uti sjelfva vetenskapen, ty den Zj:de eller den s. k. theologi® pastoralis professorns befattning är att handleda blifvande prester i den practiska utöfningen af prediko-embetet. Man blir icke i prestväg, såsom på andra tjenstemannabanor, först extra ordinarie; man måste genast vid inträdet i embetet vara dess utöfning vuxen. Det är således nödvändigt, att man öfvat sig i de till embetet hörande göromål, innan man deruti inträder. Den profession, till hvars åligganden bibringandet af praclisk öfning i presterliga göromål hörer, emotsvarar Den a Juni f. ra. s9 anstalterna för läkares skyldighet att viss tid tjenstgöra på lazarett, officerares att passera graderna etc. Hr Cederschjöld har i sammanhang med sina anmärkningar i nämnde afseende yttrat, att det vore bäst, om man mera holle sig till bibeln än till menniskofunder. Jag är äfven af samma tanka; men i samma mån menniskofunder blifva klyftigare, i samma mån blifver en grundlig tolkning af Gudsord nödvändigare. Vidare har Hr Cederschjöld förmenat, att den föreslagna professionen i laghistorien mera torde afse personen än saken. En ledamot har redan upptagit denna anmärkning; men jag bör tillägga, att vid inrättandet af hvarje nytt embete särdeles afseende bör fästas på den omständigheten, huruvida någon skicklig person finnes att fylla detsamma, ty sådant han bildar det från början, sådant blifver det för längre tid, emedan andra vant sig vid anspråken, att det bör så vara. Om man nu till det ifrågaställda embetet skulle äga en utmärkt person, bör sådant anses för en särdeles lycka och en särskild anledning att icke låta tillfället gå sig ur händerna att genom personen gagna saken.
Vid mitt hjärta har du hvilat sedan dess, min kärlek till dig gaf mig den lust att lefva, som jag ännu känner. Kärlek är lif. Det var du, som gaf håg till glädje och skratt, kraft till arbete, mod till strid mot fattigdom och nöd. Det var du, som kom mina tankar att samlas, min penna att flyga. Du var det. I D U N 1899. som gaf känslan af vårluft och rosendoft åt vårt hem, som kom mig att glömma, att mörker fanns till, du mitt solskensbarn! När du låg i mitt sköte, och jag skådade in i ditt anlet, hur älskade jag dig ej? När din mjuka kind stänktes af tårar, när jag kysste dem bort och du glömde din sorg, hur kär jag höll dig, mitt barn! Mången stund af mystiskt välbehag ha vi njutit, när du och jag i skymningsstunden berättat hvarandra om och o m igen de kära sagor om älfvedanser och månskenspilar, om skogsfruar och tomtar och allt hvad trolltyg skog och marker gömma. Du smög ditt mörka hufvud mot min arm, fast rädd var du e j. Minns du, s ä g? Solskenet ligger öfver blanka isar, det glittrar på granarnas snö- bräm. D u och jag och en hel skara af dina små vänner ila framåt. Med skridskorna ritar jag runor i isen, det är lyckosejd för dig, för dig. Hur gladt allt var, när det gick bra i skolan — och det gjorde det j u alltid. Du var min glädje. Så kom den första stora dagen i ditt lif, åtminstone den för dig medvetna. Dina ögon stodo fulla af tårar, men din röst var lugn och klar, när du lofvade följa Hans bud och vandra Hans vägar, på hvilken du så fast trodde. Så var du då » stor ». Aren gingo. En dag kom, det var munterhet och skratt, så som det väl aldrig varit i vårt lilla hem. Blomdoft hvilade så tung, och solen sken och glänste, dess strålar dansade öfver middagsbordets hvita linne, på dess silfver och slipade glas. Glänste, glänste klarast dock på den kära hvita mössan på ditt hufvud.
Hade gäldenärens köpare fått del af ansökningen fiirr, än han försummat lagfarten; så var han derigenom varnad mot dess försummande, och derjemte skyldig att veta, det ansökningen förbléf anhängig, till dess den var af domstolen prölvad eller af sökanden återkallad. Hade åter ansökningen blifvit honom till förklaring meddelad ej allenast efter den tid, då den upphört att angå gäldenären såsom jordägare (i fall köpet borde anses dessförinnan fullbordadt), utan ock efter det lagfartens försummande inträffat; så kunde det än mindre vara honom obekant, att saken ännu var anhängig och på hvad grund den rörde honom. Af denna betraktelse har annan tanka hos mig icke kunnat uppkomma, än att den ansökning, som redan var anhängig, ej hehöfde förnyas, upprepas eller ersättas af någon annan, för att äga samma kraft och verkan, som om den varit sålunda förnyad eller ersatt, ända till dess ärendet var af domstolen afgjordt; att den rätt, som'för Sökanden borde härröra från den af köparen försummade lagfart, ej kunde vara förlorad, när ansökningen, ehuru gjord innan denna rätt inträdde, lortlör att efter dess inträdande vara anhängig, samt att således, äfven på denna grund, inteckningen bordt beviljas, i fall nemligen det kunde för gruhdadt antagas, att redan förut ett köp var fullbordadt, hvarigenom gäldenären upphört att sjelf vara fastighetens ägare, så att hans gäld ej mer pff denna grund borde i densamma inteckna». Att undersöka denna lråga, är hvad som återstår. I den nådiga Domen anses gäldenärens köpare hafva af honom köpt egendomen redan den 28 Nov. 1842, ehuru köpebref icke blifvit utfärdadt förr än den 21 Sept. 1843. Den tvist, som imedlertid angående köpeafhandlingens bestånd föregått, var slutad genom nedläggande af vadetalan emot Häradsrättens utslag, hvarigenom påståendet om köpets återgång blifvit ogilladt.
Bevisa några onödiga, några måhända opassande skrifter, rigtade mot Regeringen, några smädelser mot enskilda, att nationen icke förtjenar att ega den tryckfrihet den nu eger? Om, åsin sida, nationen ännu icke hunnit inse allt, hvad som är hennes rättighet eller skyldighet, enligt vår tjugo-åriga Constilulion; och bevisa väl några individers förbrytelser någonting deremot; frågar jag, om Regeringen å sin sida visat sig i alla delar inse, hvad som är bennes pligter? Och hvad är väl detta rop på erfarenheten af några 3o å 4° tryckfrihets-rättegångar under denna tid, för att ådagalägga behofvet af en ny Tryckfrihets-förordning, som, på sätt jag redan sagt, tydeligen visar sitt käraste mål vara, alt undertvinga periodiska pressen, att borttaga Juryinrättningen, och öfverlemna afdömandet af tryckfrihetsmålen till de vanliga domstolarne. Hafva dessa lyckats att förekomma de andra slag af brott, som nu höra till deras afgörande? Och är det ej deremot lätt att inse, huru de flesta tryckfrihetsmål äro af natur att mera tillhöra opinionernas dom, än lagbokstafvens. Om ock Juryn ofta nog frikänt, der ett brott mot våra lagar måhända varit begånget, böra 346 Den 25 Jan naii i e. in. vi ej, det oaktadt, nöja oss med, att i den ega en domstol, som åtminstone icke skall frikänna, derest brott mot våra seder, vår nationalkänsla, vår frihetskänsla, skulle blifva vådliga för det älskade fosterlandet! Jag ber Ridderskapet och Adeln, att ej göra afseende på de klyftiga framställningar, som åsyfta att väcka rädsla för periodiska pressens inflytande. Det vore en verklig spökrädsla, om man deruti såg ett medel för partiyran, eller den så mycket hatade folk-vännen, att störta Regeringarne. De hafva, utan att all fråga, de största medlen, att begagna sig af densamma till deras egen fördel; och ega de ej dem, då hafva de genom sina handlingar redan satt sig i den ställning till samhället, att deras fall är en verklig välgerning.
Detta är likväl för mig intet skäl att ändra min tanka örn rättvisan af saken; ty om än de ■* Den 4 Juli. lidande äro aldrig så många, anser jag dem alla hafva samma rätt till ersättning, då deras fel blott bestått i förtroende till de högre auctoriteternas skyldighet att hafva controll på sina underlydande. Om KrigsColhm fullgjort denna skyldighet, hade underslefvet aldrig kunnat ske, och om reglementet är så ofullständigt, att tillsynens uraktlåtenhet måst förblifva ansvarslös, böra R. St., efter min tanka, vidkännas följderna häraf och deras egen uraktlåtenhet att controilera andra Statsmagten. Jag tror det icke vara möjligt att väcka Representationens uppmärksamhet på nödvändigheten att med mera stränghet utöfva sin controllerande myndighet, utom i materiel väg; och man kan med säkerhet vänta Representationens fortgående på samma bana som hittills, intilldess den genom anslag blir tvungen att fylla de luckor, som uppstå genom misshushållning och försummelser hos embetsman, för hvilka ingen ansvarighet blifvit bestämd. Jag tror emedlertid icke, att detta särskilda fall kan jemnföras med kronouppbörden i allmänhet; ty hvar och en känner uppbördsmännen i sin ort och hvad grad af förtroende de förtjena; och om en fogde rymmer, kari förlusten i allt fall aldrig sträckas utöfver utskylderna för ett år, då deremot här ett controllerande verk fortfarande missledt den enskilde genom uteblifvandet af en controll, som man haft skäl förmoda, att den hos verket skulle finnas. Allt hvad jag således skulle kunna tilldömma Eneskjöldska huset vore att plikta för ett års förseelse; men derutöfver bör hvarken Friherrinnan Eneskjöld eller någon annan blifva lidande. Jag nekar för öfrigt icke, att skäl kunna finnas för återremiss, och jag skall icke sätta mig deremot; jag anser likväl för min del bifall till betänk, vara lämpligast. Hr af Billbergh: Det förundrar mig visserligen icke, att åtskilliga kunna finna vissa scrupler emot bifall till detta betänk., då man ser, hvilka tjenstförbrytelser, som i målet blifvit begångna, och likväl erfar, att ett så ringa ansvar drabbat de felaktiga.
Län genom en sadan mesure skulle uppkomma, vore det tvärtom ständiga uppsägningar som skulle åstadkommas. IJet andra skälet ar, att man med den obe* tydliga summan af tillsammans 1000 Btdr betydligen skulle kunna uppstegra coursen. Man uppköpte silfver för penningarne, deponerade det i Banken och tog yt sedlar för desamma, uppköp, te å nyo silfver, och deponerades samt förnyades, detta så länge man behagade, visserligen med nå-, gra skillingars förlust för hvarje gång. Men, frågar man, hvem vill exponera sig för sådana förluster. Jo exporteuren, som skulle få sin förlust på operationen rikeligen ersatt genom den högre cours, efter, hvilken han förvandlade sina för export-articlarne erhållne vexlar i Svenskt Banco, Dessa betänkligheter göra, att jag afstyrker detta förslag, men förenar mig likväl i begäran on\ fterremiss. Den 15 Julii e. ni. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 19 No v ernber e. m. 301 medföra; så gifves ingen gräns. Jag finner intet skäl till afsJag på jemnkningsförslaget. Hvad åter angår nyttan af publicitet, i händelse af realisation , får jag blott nämna, att om t. ex: utelöpande sedelstocken vore 3o millioner , samt silfyerfonden 20 ; så beror realisationens bestånd derpå, att 10 millioner alltid fästas i allmänna rörelsen, så att dessa icke kunna komma tili presentation i Banken. Under perioden afen realisation undergår likväl valutan i Banken <tn daglig förändring. Om möjligt vis några omständigheter i Sverige skulle inträffa, som medförde en starkare påkänning af Bankens reela valuta än vanligt, hvarigenom den kom att nedsjunka tili en mindre numéraire; månne ej Allmänheten af en sådan underrättelse skulle oroas, och af oron föras till Bankens vexel-lucka ? Hvarigenom säkert hände, att inoch utv<Ellingen betungades af individer , som endast fördes af oro utan affair, och att möjligen metalliska valutan kunde bli otillräcklig. I en sådan händelse vore det väl, om allmänheten endast kände, att Banken har full säkerhet för sina utelöpande sedlar.
Skårman sedermera blifvit från samma arrende skiljd, hvadan del. följaktligen numera ej är för honom möjligt att genom uppodlingar och förbättringar af bostället förskaffa sig någon godlgörelsc lör de menliga följderna af det förhastade arrende-anbudet; hvarjemte Rikets Ständer ej heller lemnat utan uppmärksamhet, huruledes, i afseende på förhållandet med ifrågavarande boställe, Kronofogden i orten afgifvit det intyg alt årliga arrendet deraf under nedannämnda år utgjort följande belopp: för åren 1813—1840, 21 tunnor 6 kappar afrads-spanmål och kontant G7 R:dr B:ko, „ år 1841 ... 4 „ 16 „ \ ” ’ io«n' or ” 1o ” enahanda spanmål, „ åren 1843—1846, 25 „ 8 „ ( 1 ’ „ „ 1847—1852, 96 „ 16 „ 1 äfvensom att sistnämnda arrende-belopp, hvilket, om ändring och rättelse ej mellankommer, enligt kontraktet fortfar lill midfastan år 1871, vore, i förhållande till hemmanets mantal, egovälde och förmåner, så utomordentligt högt, att det ej kunde hafva tillkommit annorlunda än genom missförstånd eller en så beskaffad förhastad och obegränsad täflan, som genom 1847 års Kongl. Kungörelse blifvit för framliden förekommen. Då nu detta arrende likväl blifvit af Landtbrukaren Skårman till bela beloppet erlagt för hvart och eli. af åren 1847—1852, och Skårman, sedan han den 19 November sistnämnda år dömts arrendet förlustig, äfven för de följande åren, åtminstone till och med år 1855, enligt hvad af tillgängliga räkenskaper inhemtats, lill statsverket inbetalt skillnaden emellan ofvanberörda 96 tunnor 16 kappar och del af nuvarande arrendatorn erlagda arrende, samt således redan lått vidkännas betydlig uppoffring i följd af ifrågavarande arreude-anbud, hafva Rikets
Det är af aktning för Ridderskapets och Adelns tid, jag i sådant hänseende ej ville begära proposition å hvad Herr Grefven och LandtMarskalken ej anser sig kunna meddela, och jag hade trott, att det hade varit en utväg att redigare komma till väga med discussionen, om man preliminairt tagit denna åtgärd, hvarigenom discussionen ej kunde blifva förblandad i anseende till form och ämne. Friherre Boije: Åter finnér jag mig i nödvändighet, att, till följd af conseqvensen, vara af annan tanka, än den siste Talaren, Jag har med honom delat den mening, att proposition ej bör vägras, och att rättigheten att återremittera, vore vår rätt. Jag har förlorat denna sak. Men jag har derföre ej bortspillt folkets rätt, Den 17 Juli! e. m. att få ett omdöme gifvit om sakerne. Må pluraiiteten vara af hvad tanka som helst, så är det dock folkets rätt, att få ett omdöme fäldt. Denna rätt blir förspilld, om Friherrens mening får framgång. Till conseqvensen hörer, att, om ock i fråga om formen öfverröstad, dock ej medgifva, att man icke får yttra sig i hufvudfrågan. Herr Grefven och LandtMarskalken må meddela hvad omdöme som helst, låter jag dock icke betaga mig rättigheten att i hufvudsaken få yttra mig. Denna rättighet skulle betagas mig, om ingen discussion skulle uppkomma. Den saken är oberoende af allt preliminairt beslut. Friherre Anckar swärd: Jag finnér, att jag helt och hållit förfelat afsigten, och långt ifrån att vara missnöjd med denna vederläggning, får jag förklara, att jag gerna ingår på den åsigt Friherre Boije yttrat, och tror, att den är vida bättre, än det förslag, jag framställt. Jag utbeder mig således att få yttra mig i hufvudsaken. Hvarefter Friherre Anckarswärd uppläste följande: ConstitutionsUtskottet har uti sitt Memorial N:o 8, rörande anmärkte rådgifvande åtgärder, i afseende på nya Riddarhusordningen, dels ej funnit skäl, att de framställde anmärkningarne gilla, dels ansedt dem böra förfalla.
— Hvad actiernas minimibelopp beträffar, anser jag äfven Utskms förslag vara antagligt. De särskilda teckningssummorna för hvarje actie torde icke böra vara alltför små. Jag hemställer derföre, om icke äfven det af Utskm föreslagna belopp, såsom minsta teckningssumma i actiebank, bör fastställas. Likväl får jag medgifva, att jag anser denna omständighet vara af mycket mindre vigt, än frågan om totalsumman af hela actieteckningen. 43G Den 19 Mars e. ra. Hr von Troil: Den siste värde talarens sednasle yttrande stärkte niia öfvertygelse derom, att Utsk:n icke tänkt sig en actiebank sådan, som jag föreställer mig densamma, nemi. rent af grundad på realcredit. Deruti ligger anledn., hvarföre vi komma till olika resultat. I afseende på den af mig föreslagna modification uti förevar, punkt får jag fästa Hr Stuarts uppmärksamhet derpå, att lian oriktigt uppfattat densamma. Jag har icke föreslagit, att hela teckningssumman skulle genast inbetalas, utan inom viss i lagen bestämd tid. I 20 § föreskrifves, att -J. eller i5 proc. skall inbetalas inom ett år från bankens öppnande och de återstående 75 proctn i den mån bolaget föreskrifver det. Jag Vill föreslå, att årligen skall inbetalas -J, till dess hela capitalet influtit. I ett annat afseende har jag äfven blifvit missförstådd af den värde talaren, som trott min mening vara den, att hela beloppet skulle inbetalas i contanta penningar. Det har icke varit min mening. Man vet, att grundfonden kan bestå af inteckningar eller andra räntebärande, lätt realisabla papper. Om raan erinrar sig det och tillika kommer ihåg, att contanta cassan sällan behöfver vara större än af totalsumman, och denna vore t. ex. 1,000,000 r:dr, så komme contanta beloppet att utgöra 333,333^ r:dr och det öfriga beloppet 666,66r:dr af räntebärande obligationer, inteckningar eller andra säkerhetshandbr.
Vägen, som förut framgått öfver en oafbruten slätt, rikt befolkad och odlad som en trädgård, begynner nu att omgifvas af branta, ouppodlade, med högt, oslaget, gulnadt gräs bevuxna kullar, skilda af dalgångar, i hvilka strida bäckar framsorla, nästan skylda af ytterst yppiga busksnår. Ikaho är bekant för de varma, eller rättare heta källådror, hvilka framvälla från de vulkaniska berg, som omgifva den lilla, på en sluttning vackert belägna staden. Liksom vid Europas badorter, söka sjuka här bot för sina krämpor, och staden består derför nästan uteslutande af värdshus, bad, och salubodar för badgästerna. Baden äro belägna dels i temligen stora, öppna träskjul, der män och qvinnor utan åtskilnad bada tillsammans, dels i enskilda hus. I hvarje bad finnes en 1 meter djup bassin, till hvilken en ständigt rinnande vattenstråle är ledd från någon af de heta källådrorna. Källvattnet har naturligtvis mycket afsvalnat, innan det användes, men är detta oaktadt så hett, att jag endast med svårighet kunde dröja ett par ögonblick i badet. På gatorna i staden mötte man ofta blinda personer, hvilka med stor säkerhet vandrade omkring utan någon ledsagare, endast kännande sig för med en lång bambukäpp. De blåste då och då i en kort pipa för att mana förbigående till aktsamhet. Jag trodde i början, att dessa olyckliga vid de heta källorna sökte återvinna ögonens ljus, men fick på frågan, om vattnet i det hänseendet visade sig verksamt, det svar, att de icke voro här såsom helsosökande, utan som »massagörer». Sedan flere hundra år tillbaka har massagen varit använd i Japan, och man möter derför ofta i städerna personer, hvilka utbjuda sin tjenst som massagörer, skrikande på gatorna ungefär på samma sätt som fruktförsäljarne i Ryssland. Det värdshus, der vi hade vårt nattqvarter, bestod som vanligt af en mängd ytterst rena, med rörmattor klädda rum, utan möbler, men rundtom på väggarna prydda med qväden och tänkespråk.
Oaktadt en betydlig tillökning i smide, torde kolåtgången för bergsrörelsen icke böra upplagas till mera än 330,000 stigar, emedan mycken kolbesparing åstadkommits genom rostugnar och värmeapparater. Tvenne nya jernverk äro inom Länet anlagde. De äldres privilegierade smide är derjemte, med stöd af Kongl. Kungörelsen den 26 Oktober 1838, betydligen utvidgadt. Det vill dock synas, som jernhandteringen härigenom icke vunnit. Igenom smidestillökningen har nemligen uppkommit ett stort förråd af stångjern, som beklagligen saknat afsättning, då exporten icke i samma mån tilltagit. Följden har blifvit stora behållningar å vågarne, hvilket åter föranledt en betydlig prisnedsätlning. De förmodade fördelarne af varmbläster begagnande vid så val masugn som härd, hafva så till vida realiserat sig, att de, i förening med kolbesparing, befordrat en hastigare produktion, men deremot beklagligen, i synnerhet på det svenska slåljernels kredit, haft den menliga inverkan, att förut godkände tillverkningar icke finna afsättning med annat vilkor, än att varmblästern i allo förkastas. Om man derföre hittills i allmänhet bemödat sig, att, jemte besparing af rudimaterier och arbetskostnad, upphinna ett högt tillverkningsqvantum, synes nu mera uppmärksamheten böra uteslutande fästas på åstadkommandet af en i högsta grad vårdad tillverkning, i förening med så låg tillverkningskostnad, som möjligt, så vida icke det svenska jernet skall, i motsatt lall, från verldshandel utträngas. Oaktadt den betydliga smidestillökningen har, i följd af den i Kongl. Kungörelsen den 18 Februari 1842 medgifne nedsättning, hammarskaften för år 1842 blott utgjort 799 skeppund, 18 lispund, 18 skålpund.