Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser visserligen, på sätt Prosten Ljungdahl i sin reservation yttrat, att LagUtsk:s föregide Betänk, framkallat förhoppningar, hvilka af det här afgifna lagförslaget ingalunda blifvit tillfredsställda; men då en kyrko-representation är nödvändig, om man vill åvägabringa ett verkligen organiskt lif inom Kyrkan, så kan jag icke instämma med de Hrr, som yrkat afslag å Betänk:t. Jag har föreställt mig denna kyrko-representation såsom en i sin rot kommunal inrättning. Vi ega redan en sådan uti hvarje särskild församlings kyrkoråd, och för stiften uti prestmötena, för hvilka sednare en ganska konservativ Biskop vid förra Riksdagen föreslog en utvidgad verksamhet. Om åt dessa begge institutioner gifvas bestämda åligganden Den 4 November e. m. 407 och en deremot svarande inrättning, så fattas endast hvad närv:de förslag afser, nemi. ett öfver dem stäldt, hela Riket omfattande kyrkomöte. Men, på sätt jag nämnt, motsvarar detta förslag icke mina förhoppningar, än mindre mina önskningar, och jag tillstyrker derföre återremiss, på det LagUtsk. må blifva i tillfälle att pröfva de anmärkmr jag går att göra. Hvad lista g angår, så är jag något tveksam, om jag skall yrka en förändring af densamma eller icke. Ett periodiskt återkommande af kyrkomöte, kan lätt leda derhän, att hela institutionen blir petrificerad. Man vet huru det i detta afside gått i England. Der sammanträder på bestämd tid ett kyrkligt parlament; men i samma stund parlamentet öppnas, således innan något beslut ännu blifvit fattadt, upliiser en Kronans embetsman ett uplösnings-dekret, som prorogerar parlamentet till tiden för dess nästa sammanträde. Sådant kunde lätteligen blifva resultatet här också, och ehuru jag icke förbiser de fördelar, som ett periodiskt sammanträdande kyrkomöte kunde medföra, vill jag likväl icke ovilkorligen påyrka detsamma.
I alla fall, som främste undersåten, förstfödde sonen och den förste medborgaren, vet jag min pligt, att föregå med mitt exempel i lydnad mot öfverhet och föräldrar. De hafva ej förgäfves byggt sitt hopp på mig.» Och Gustaf började nu med rastlös ifver fullgöra hvad han åtagit sig. De dagar, han icke besökte senaten, der han städse af all sin förmåga understödde konungens afsigter, bevistade kronprinsen embetsverkens sammanträden, afhörde med uppmärksamhet ärendernas föredragning och afgörande, samtalade länge och förtroligt med ledamöterna, förde dem hem i sin egen vagn, åt med dem vid sitt eget bord o. s. v. Denna inställsamhet omfattade tillika hufvudstadens magistrat. I synnerhet hade den utmärkte borgmästaren Sebaldt att hugna sig af thronföljarens särdeles smickrande bemötande; och som Sebaldt icke blott varit borgareståndets talman 1765, utan äfven blef det 1771, hvilken sednare riksdag slöts med statshvälfningen och 72 års regeringsform, så är deraf sannolikt, att kronprinsens utsäde ej föll på hälleberget. Gustaf tillvann sig allas hjertan, allas förhoppningar. Han blef embetsmännens afgud. Man hörde ur deras mun ej annat, än hans beröm. Detta nådde snart drottningens öron. Hon började ångra att hafva invigt honom i sina planer, och föranledt ett uppförande, som alstrade den afundade och farliga folkgunsten. – «Vet ni, Beylon, – yttrade hon en dag till föreläsaren, mellan fyra ögon – Gustaf är mycket sjelfvisk och ärelysten. Den myckna framgången skämmer bort och berusar honom. Tänk, om vi fastnade i våra egna garn, om Rådet och ständerna hade den oförsyntheten, att antaga min gemåls afsägelse, och genast utropade den hos allmänheten så väl anskrifne thronföljaren till konung!» – «Det betviflar jag, allernådigsta drottning; men i alla fall är Hans Kongl. Höghet mycket för skarpsynt, att tilltro sig kunna på egen hand sköta den tunga regeringsbördan.
Wid bestämmandet af grunderna för den Brän» tvins»tillverkning, som bör ät Rikets Innebyggare up» lätas, förete sig wäl ä ena stdan flere betänkligheter, framkallade af den nöd, hwaruti framflutne miHrväxtär och ett härjande krig försatt ej mindre den flitige Jordbrukaren, än öfrige Med - Undersätare, hwars wilkor och näringsgrenar äfwen blifwit nog kringskurne; men erfarenheten har ä andra stdan med kraftfulla skäl ädagalagt huru swärn — ja ofta bedrbfliga och lysiiga vpträden pä BränwiuS-förbud följt. Med afseende härpä och Iakttagande af den prin» eip, att frihet gifwer lif och rörelse ät alla näringar, hastva de upkomne betänkligheter hos mig blifwit un, danröjde och fär för min del ödmjukast fdrcflä: 1:0 Att alla Hemmansägare L Landet samt Innehafware af sädane oskattlagde lägenheter, som 2 Krono-skogarne eller Allmänningarne finnas, sä wäl, fom Jnncwänarne uti alla Rikets Städer, mäga alla tider pä äret Bränncwin tilwerka. 2:0 Att en hwar är tillätit att nyttja Brän» neri,redskap af hwad form som hälst, dock att ingen Panna mä innehälla utöfver ioo:de kannors rymd.
Jag är varm vän af all slags kroppsöfning o c h har både som flicka och fru öfvat sådan, till o c h med simning, ehuru jag aldrig kommit på den befängda idéen att blotta mina behag ända därhän alt blifva sportkvinna, d. ä. i mitt tycke — ingen kvinna. Hur vederstygglig blir icke hvarje liten färdighet, så snart den ställes i sportens tjänst. Detta gäller o m männen, hur mycket mer då om kvinnorna! Många af o s s hafva på sina samveten, att vi bidragit till att fördärfva en hel h o p unga, förhoppningsfulla ynglingar. Fördärfvet har bestått däri, att vi gillat, ja uppmuntrat deras idrotteller sportvurm, hvarigenom deras intelligens förjagats. Se bara på dessa beklagansvärda velociped-, skridsko-, skid-, gång-, roddo c h hvad allt de heta sportare med deras stirrande, intetsägande blickar o c h brö- sten fullhängda med lullull, o c h edra samveten skola säga: har jag icke del i denne ruin? Jo, likavisst som en del nutids skolman och kvinnor, som mena att de skola befordra fosterländskhet, härdighet o c h själskraft genom införande af sport i skolorna, hafva slagit in på orätt väg, så hafva ock vi genom vår dåraktiga uppmuntrau skadat dessa ungdomar, o c h tiden är inne, att vi söka bättra skadan. Låtom o s s då icke föregå med dåliga exempel. Må våra döttrar lära sig simma, må de deltaga i gymnastik, men förbjuden dem detta såsom sport. Och gån aldrig att åse någon sport, manlig eller kvinnlig, o c h I rädden det uppväxande släktet. L — a S. Döds-kyssar. et är en rätt allmän sed att kyssa de kära afsomnade, som för alltid ryckts ifrån oss, äfven långt efter dödsfallet. Den, som skrifver dessa rader, bevittnade nyligen vid en begrafning en dylik scen, hälsovådlig 283 i högsta grad och motbjudande för de utom stående. Det var en stackars präktig gamma " kvinna, som slitit och släpat allt sitt lif. Elhög ålder kom på hennes del och så till sist — efter en glädjefattig tillvaro — en förskräcklig, veckolång kamp med döden!
Detta är ett af de skäl, hvarföre jag för min del anser Utsk:ts förslag, att rektorerna ej böra vara permanenta, vara välgrundadt; ett annat ligger uti den omständigheten, att en rektor är ej mera, än andra menniskor, frikallad från den inverkan, som tiden utöfvar på allt här i verlden. Han åldras, och kan t. o. m. lätteligen föråldras på sin plats. Att då afskeda houom låter sig svårligen göra och skulle vara sårande, men att aflägsna honom på det sätt, att han ej får nytt förordnande å rektorsbefattningen, är deremot en utväg, som, utan att vara för honom förnärmande, leder till det vigtiga målet att 1 ifvet hos sjelfva undervisningsverket kan uppehållas och tillsynen öfver undervisningens behöriga gång alltjemt anförtros åt derföre lämpliga personer. På grund af dessa skäl anhåller jag om propos. på bifall å Utsk:ts i nu ifrågav:de Utlåt, gjorda hemställan. Hr af Sillén, Abraham Wilhelm: Sista gången denna fråga inom Ståndet förekom till behandling, yttrade jag den åsigten, att rektorerna ej borde ställas i den kategorien, att de när som helst skulle kunna afsättas. I detta hänseende vidblifver jag i allo mina vid det tillfället uttalade åsigter. När en rektor väljes, utser man vanligen en framstående och duglig person, och man är på förhand förvissad derom, att han skall komma att med skicklighet sköta sitt kall. Under sådana förhållanden vet jag sannerligen ej hvartill det skulle tjena att tillsätta honom endast på förordnande. När en sådan person till följd af ålder eller sjuklighet är oförmögen att längre bestrida sina göromål, då står H. IX. 10 146 Den 11 Angnst! e. m. väl alltid den utvägen öppen att afskeda honom med pension; ty samhället bör väl åtminstone åt en så pass hög tjensteman som en »Rector scholae», lemna garanti för, att ban icke, sedan han utnött sina bästa år i statens tjenst, behöfver svälta pä sin ålderdom.
Ty bär är ju icke fråga om någon ny skuld, ulan blott om att återbetala 2l6 Don 6 Julli e. nr. de 4 Millioner, landet redan är skyldigt för krigskostnaderna. Detta är det enda lån jag i afseende på Banken skall tillstyrka, och jag tror BancoStyrelsen derigenom skall få en tillräcklig fond, för att fullborda Realisationen. Om Banken för denna summa erhåller räntebärande sedlar, alt vid tillfälle af behof hypoticera emot lån i silfver, kan sådant lån vid gynnande handelsställning åter betalas, och hypotheket af Banken inlösas; och en sådan handelsställliing tror jag vi ofta kunna beräkna. Denna del af frågan har för öfrigt af Herr Rosenblad blifvit tillräckligt utredd. Jag delar fullkomligt Grefve von Schwerins mening i afseende på 72 och <yc) §§. RegeringsFormen. Jag tror, att 72 §. ålägger Ständerna, att vårda Banken och ansvara för den, samt ordna allt, hvad som hörer till dess lånerörelse, men icke att förändra myntets värde utan Kongl. Maj:ts bifall. Att Ständernas rättighet härtill är inskränkt, visade sig bäst, då Ständerna anliöllo hos Kongl. Majit, att få inställa silfverutvexlingen, hvilket eljest icke erfordras. Kongl. Maj:ts sanction bör derföre begäras och är äfven nödvändig, för att vidmakthålla verkan af myntbestämningen, samt rättfärdiga Ständerna för deras åtgärd i detta fall. Jag anhåller om proposition till bifall å Utlåtandet N:o 1, på hvilket, såsom väl grundadt, jag bygger det hopp för Fäderneslandet, att med en klok tillämpning vi åter Den 6 J 11 I i i e. ra. 217 # skola upplefva den tid, då vi kunna få se ordning i myntväsendet. Herr Lefrén j Johan Pehr: Såsom Ledamot af Utskotten, har jag följt discussionen med uppmärksamhet, och antecknat mig till minnes hvad man mot Utlåtandet haft att anmärka, för att, i händelse af återremiss, söka vederlägga dessa anmärkningar. Men då ej någon begärt återremiss, och dessutom alla anmärkningar redan äro besvarade, vill jag ej dermed upptaga tiden.
Den utanför staden anlagde mulbärs-planleringen bar blifvit öfvergifven i anseende till dess mindre lämpliga läge, men å den inom stadens murar belägne, i stället inköpte, åker af 11 tunnland har planteringen af mulbärsträn fortgått. Silkesodlingen har, ehuru väderleken de sednaste somrarne icke varit gynsam, fortgått, så att under de sista 3:ne åren, ehuru odlingen 184-9 misslyckats, 143 U. silkeshylsör eller coconger levererats. I goda år lemnar spanmåls-produklionen betydligt öfverskott utöfver Länets behof, så att årligen utskeppningen kan beräknas till 25 å 30,000 tunnor. Årsväxten bar de sednaste 3:ne åren varit god. Sädesödligen fortgår betydligt. De flesta nyodlingar bestå dock af hagmark, som upptages till åker; någon viss trakt af ön kan icke särskildt utmärkas framför andra i odlingsföretag. Odlingen verkställes i allmänhet genom rothuggning, der träd finnas, och plöjning af lindor. På sednare åren bar flåhackning och bränning mer och mer begagnats. Detta odlingssätt, det enda användbara på de vidsträckta myrorne, der matjorden är djup, men begagnaclt å mark med tunnare lag af mylla skadligt för framtiden, är frestande derigenom, alt det hastigare än något annat (örskaffar ersättning för odlingskostnaden. Införandet af förbättrade åkerbruksredskaper, dels genom en från Degeberg återkommen frilärling, dels genom landtbruksskolan på Stenstugu, bär fortgått, och genom fortsättandet af de årliga täflingsplöjningarne vid Wisby under sornmarmarknaderne har bågen för jordens ändamålsenligare plöjning underhållits. Undervisningen vid berörde skola liar åt dervid antagne sex fri-eiever O O af allmogens barn ändamålsenligt lemnats och i bost utgår andra uppsättningen deraf.
Och så vänjas barn vid att ringakta befallningar och föreskrifter, från hvem det vara månde, och i viljeriktniugeu och karaktären kommer detta vindflöjelsaktiga, lösa och opålitliga, som vi så väl känna frän samfuudslifvet, och som skapar så många sorger och olyckor. » » Det är nog sant, och i denna sak tänker jag verkligen handla i den antydda riktningen, då jag vet, att Astrid verkligen satt sig in i en uppfostrarinnas vigtiga kall. Men med barnvården följer äfven en del otrefliga sysslor, hvilka en barnflicka förrättar utan knöt, men som troligtvis förefalla en bildad dam simpla och vämjeliga. Jag menar särskildt Ullans tvätt, de andra barnens skodon — ni förstår, fru Haraldssou! » » Jag förstår det fullkomligt, och jag har från det ögonblick, frågan väcktes och upptogs, fruktat, att det just genom dessa små detaljer skulle framkomma sådana skefva åsigter, att hela saken lätt kunde bli snedvriden. » » Hur menar ni? » » Jo först och främst finnes här ju bland oss en hel flock unga qvinnor, som blott fått en estetisk uppfostran och utveckling samt följaktligen ej står på någon fastare lifsgrund än blott och bart den döda kunskapens, till hvilken ofta sällar sig en viss falsk romantik, som kommer fantasien att gripa hvarje ny tanke och omforma samt förgylla den enligt hvars och ens smak eller beqvärnlighet. Dylika naturer se barnvården från den estetiska sidan och skjuta från sig allt det obehagliga, som medföljer detta kall. Derför är det af högsta vigt, att hvarje bildad qvinna, som väljer denna gerning, från början inser, att hon måste upptaga den helt och hållet, icke delvis, icke med ett par fingerspetsar, utan med båda händerna, och det vore bra illa gjordt af barnens mödrar, om de på dessa punkter lemnade vårdarinnorna i okunnighet om, hvad dem tillkommer. » i rv I U i i U &gt; i IN I d u n, e r h å l l a * e t t g r a t l s e x e m p l a r r ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvllker.
Visadt har blifvit, huru en sådan andes ingifvelser skapa just genom att tillintetgöra det, som dess skapelser sjelfva anse för sin verklighet. Deraf de groteska figurernas benägenhet för yrande, häftiga, vilda beteenden; deraf deras öfvermodiga lek under blandningen af ett dagligt eländes känsla och glömska, deras njutning af sina ömkliga villkor under skratt öfver både sig och hvarandra, det parodiska äfven i deras allvarsammaste företag och begrundningar, det putslustiga äfven i deras mest tragiska sorger och strider; deraf jemväl den stormande liflighet, som bär färgorna till deras målningar och från dessa meddelar deras egen illusion af obemängd glädje. Ty ju mindre karikatur-maskerna i denna carneval äro utan en aning om sin ihålighet och uselhet, desto ifrigare bemöda de sig att dricka, dansa och gyckla bort den. Men öfver deras former, fantastiska, brokiga, bjerta, gjuter sig en vemodig skuggning, som förråder det inre af deras bisarra ståt; den fröjd, som tycks vilja med sång och musik, med pukor och trumpeter öfverrösta all jordens smärta, yppar esomoftast i grundmelodien sin hemlighet, en gömd trängtan efter en sällhet som på jorden icke finnes; och i midten af det larmande tumlet öfverraskar oss då sångmön med himmelska, tårfulla blickar, som tränga till hjertat desto djupare, ju underbarare de motsäga hennes anletes komiska larv och festropen evan evoe från hennes läppar. Just i denna motsägelse består det för så mången nykterhetens och ärbarhetens vän gåtaktiga af Bellmans konst, att någonting, som tyckes gjordt blott att roa källarkunder och deras vederlikar, eller besjunga nöjen, seder, tungomål af sämsta art och umgänge, likafullt med oemotståndlig kraft griper och anslår själens innersta strängar.
Föredrogs till remitterande Herr Mannerbjertas, Ulric Emanuel, den 17 dennes eftermiddagen på bordet lagde Memorial, angående ökadt anslag för de fria Konsterne. Herr Hammarsköld, Lorentzo, anförde skrifteligen: För den sorn, öfvertygad om de fria Konsternas vigt och oskattbara värde för utvecklingen af sann och äkta Cultur, med uppmärksamhet följer hvad hos oss, för deras uppmuntran, blifvit gjordt, skall det snart blifva klart att de, långt ifrån att vara öfver höfvan gynnade, snarare blifvit behandlade nog mycket såsom styfbarn. Herr Mannerhjertas Memorial har i detaille utveckladt och bevisadt riktigheten at detta påstående , och jemte det jag till alla delar förenar mig i de förslag han, till en ömmare omvårdnad uppgifvet, anhåller jag dock att få fästa Herr Grefvens och Landt-Marskalkens och det Höglofliga Ståndets uppmärksamhet ser - Den 24 Februarii. 571 skildt på den delen af Herr Mannnerhjertas Memorial, som angår Lithographien. Det är bekant, att vi, under flere år, icke ägt någon Graveur i Sverige. Erfarenheten torde äfven hafva visat, att vi icke kunna underhålla en sådan af utmärkt skicklighet, då vi icke kunna sysselsätta honom med så stora och betydliga arbeten, att de gifva ersättning för hans kostsamma Konst. Och dock behöfva vi så ofta för mindre framställningar att anlita hjelp af Graveuren. Det tyckes allt derföre som egenteligen vi borde söka tillegna oss Lithographien, eller den så kallade Stengravuren, då den dels mycket hastigare, dels för vida lindrigare pris låter sig utöfva än den vanliga Kopparstickare-konsten, så mycket mera som, enligt Herr Mannerhjertas uppgift, brytandet af den härtill tjenliga Stenen kunde blifva en ny Industrie-gren. Jag tror således för min del det vara Riksens Ständer värdigt, att med ett understöd, enligt Herr Mannerhjertas förslag, uppmuntra någon skicklig man till utöfningen af Lithographien innom vårt Fädernesland.
Jag får äfven fästa uppmärksamheten på nödvändigheten att det åliggande, som innefattas i sisla meningen af i i §:ns 3:dje morn., då denna mening nu föreslås att utgå, blir öfverflyttadt på de personer, som till chartse-sig.-försäljningsmän förordnas. Gr. Mörner: Då denna sak förra gången förevar, så uppgafs det, att betydliga försnillningar af chartse-sig.- medel ägt rum. Det lärer isynnerhet vara köpe-, bytesoch gåfvobref, som gifva tillfälle till sådana försnillningar. Det har varit svårt att finna något correctiv deremot, och de, som hafva klandrat det nuvar. förhållandet, hafva ej gittat utfinna något sätt att förekomma dessa missbruk. Om man antager Utsk:s förslag, så ti or jag, att derigenom åtminstone ingen skada kan inträffa; ty derest ej någon annan försäljningsman erhålles, så kan man alltid uppdraga denna befattning åt länsmannen, som i alla fall skall vara närvar., och i värsta fall kan man vända sig till häradshöfdingen, för att få den charta man behöfver. Dessa förhållanden synas visserligen ej vara lätta att controllera, men detta är likväl ett försök dertill, som åtminstone är fullkomligt oskadligt. Såsom saken nu förhåller sig, bär häradshöfdingen rättighet de facto, att utan lagbrott emottaga ocharterade handlingar, ehuru förlattningen säger, att de skola vara charterade, hvilket i min tanke är det rätta. Jag har hört af sakkunnig person uppgifvas, att omkring 5o,ooo r:dr troligen genom denna förändring skulle kunna vinnas, och jag tror derföre, att ett försök skulle löna sig. I händelse saken ej skulle låta sig göra, så kan man återgå till det gamla, och förordna häradshöfdingarne till chartaesig. -försäljningsmän. Försöket torde väl utvisa, alt saken ej är så orimlig, sorn man här föreställer sig; åtminstone liar jag ej kunnat finna tillräckliga skäl vara anförda deremot, utan endast lösa suppositioner. Jag anhåller om bifall till Utsk:s förslag, helst detsamma redan är bifallet af JiondeSt., der mycken sakkännedom i denna fråga säkerligen finnes.
Skr sannolikt äro mindre kompetenta att döma, än i många andra ämnen, synes det vara destomer nödigt, att då meningarne härom icke kunnat förlikas under de 5 å 6 föreg:de riksdagar frågan varit föremål för Ständernas pröfning, densamma öfverlennäs till utredning genom en komité af sakkunnige män. Det vore således ett vackert testamente af R. o. Ad. att vid deras sista sammanträde åtminstone på detta sätt taga initiativet i en fråga, som så nära berörer landets andliga utveckling, samt hänskjuta afgörandet till den] nyorganiserade representationen. Jag tillstyrker derföre att, i enlighet med Hr Nordenfalks tillstyrkande, Höglofl. Ståndet måtte bifalla Hr Fåhrsei motion. Hr von Ehrenheim, Per: De talare, som förut försvarat Utsk:ts Betänk., hafva sökt ådagalägga, att behof af ett tredje universitet icke förefinnes, och då jag står på alldeles samma ståndpunkt kan jag icke finna, att det är skäl att hos K. M:t begära undersökning om kostnader m. m. för ett tredje Den 3 Januari. 23 universitet. Till och med motionens förfäktare, och deribland äfven motionären sjelf, anse att, om ett af de nuv:de universiteterna förlädes till Stockholm, skulle åtminstone för det närv:de alla behof i detta afseende blifva uppfyllda, och att således omständigheterna ej nödvändigt påkalla ett tredje universitet; ja här har nyss yttrats, att kostnaderna för ett nytt universitets inrättande troligen skulle blifva större, än att staten nu kunde underkasta sig dem, och den begärda undersökningen skulle således endast tjena till att bekräfta detta. Den enda svårighet, som hittills i anledning af de studerandes talrikhet vid det ena universitetet egt rum, har varit för vissa akademiska lärare att medhinna tentamina och examina, men denna har betydligt minskats genom den nyligen vidtagna förändringen i examensväsende!, och numera kunna endast lärarne i praktisk filosofi och latin anses vara öfver höfvan betungade med göromål; ett förhållande som val kan afhjelpas på annat sätt än genom upprättandet af ett nytt universitet. Vidare har man sagt, att studenternas antal skulle ökas med antalet af elementarläroverkens lärjungar, som ofantligt tillväxt.
Då numera Sverige och Norge på främmande platser hafva gemensamma konsuler och inför hvarje utländsk magt betraktas såsom ett politiskt helt, samt följaktligen icke några förvecklingar kunna befaras deraf, att Svenskt fartyg föres af Norsk man eller tvärtom, hvilket deremot, i anseende till de hos åtskilliga sjöfarande nationer rådande föreställningssätt i fråga om bevisen för ett fartygs nationalitet, måste antagas kunna inträffa, derest, i enlighet med hvad motionärerne åsyfta, Danske skeppare och styrmän medgäfves att föra befäl å något af de förenade rikenas fartyg; och då den säkraste borgen, att endast fullt skicklige befälhafvare få sig anförtrodde dylika befattningar, ligger deri, att, pä sätt ofvan är antydt, vederbörande rederi, som saken hufvudsakligen gäller, i allt fall eger beslutanderätt i berörda hänseende, anser Utskottet sig hafva skäl att tillstyrka Rikets Ständer att, med ogillande af motionärernes förslag i hvad det afser Dansk mans behörighet att föra Svenskt fartyg, deremot, för vinnande af reciprocitet i detta hänseende emellan de begge förenade rikena, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes tillse, , huruvida icke de i Sverige och Norge i fråga om behörighet att såsom skeppare eller styrman föra befäl å fartyg gällande författningar kunna bringas i öfverensstämmelse med hvarandra, och derefter vidtaga sådan åtgärd, att rättighet för det ena landets skeppare och styrmän till dylik anställning å fartgg, som tillhöra rederi i det andra landet, ömsesidigt varder i för fattning ar ne medgifven. Beträffande slutligen det af motionärerne föreslagna tillgodonjutandet i hvardera af de tre Skandinaviska länderna af de inom något af de begge öfriga aflagda kunskapsprof, som erfordras för bedrifvande af vissa yrken, föranlåtes Utskottet jemväl understödja framställningen härutinnan. Till de af