Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
somliga säger, att det hä med hen höfverkunstapel ve' flottan, och andra påstår att det ska' vara med hen 'andelsman hoppe vid Bergs'amra. men hinte vet jag hocken som 'ar bästa rekomdaschonerna hos 'na, ... men så mycket hä' då säkert, hatt hinte hä det värdt för nån skärgårdskarl te nosa 'sta ... KALLE. ANDERS. Ja Tror du det, Anders? jernet... då! det hä 'o för stor på sig te, rifdet inte Janne Boman, som kommer der borta? KALLE (visar utåt). Är ha kvinfolk 'ar 'an med sig, hinte hannat jag kan se på tacklingen. KALLE. Det ANDERS (stiger upp och ser åt höger). Jo-o, är syster min! (i det han springer opp i land.) Ja, det är det! 9 ANDERS. Ja-a, hanfäkta det så sant Se, det är flicka för 'ela dan, det 'Ör du, Kalle, tror du att 'o skulle villa KALLE (utan att höra på honom). Holloj, Anna (skyndar ut till höger.) hufvudet). Tvätta och kamma mej, gör jag och nya stortröja' tar jag på mej ... hen kan haldrig veta! (går långsamt ner i kabyssen.) ANDERS (ser betänksamt efter honom, och klår sig i Tredje scenen. BOMAN (kommer först in; han är några och 30 år, JANNE BOMAN. ANNA. KALLE. glad och bondqvick, hatten akterstagad; blå kavaj och höga stöflar; mörkt här och hakskägg; sjömansgång, lediga armar, talar högt och fort). Hanners! Sätt på kaffepanna! (till Kalle och Anna som komma in hand i hand.) Nu hä' det Janne Boman som spanderar, ska ni veta! (ropar) Hanners! (knäpper med fingrarne.) Hoj san! det var så sant, det Hen får ju hinte ha 'ell ombord hi land, vet jag Nå, så ska' 'o på, innan vi kommer te' sjötulln, det kan ni lita på
A. Lundberger.. 444 — Skara Kon sistor ii-Ut slag, i anledning af en, efter uppgjord räkning j yppad brist i Scherpingska Stipendie-kassan, tillhörande Skara Läroverk, samt till underdånig åtlydnad af Kongl. Maj.ts nådiga befallning i skrifvelse af den 28 Augusti 18fi; Gifvet i Skara Dom-Kapitel den 22 April 18.jo. Genom alla hithörande handlingars behöriga granskning, har Konsistorium funnit, att Scherpingska Stipendie-kassan, från den 1 Maj 1831 till den 25 Mars 1834, icke haft någon annan inkomst, iiu 33 R:dr 16 sk. Banko, hvilka influtit såsom arrende för den å exekutiv auktion, den 1 April 1833, inköpta fastigheten, ^ Frälsehemman, Possagården i Källby, deri Stipendie-fondens primitiva kapital, 1,333 R:dr ■16 sk. Banko, jemte ränta, varit intecknadt, men deremot förlorat 33 R:dr 16 sk. Banko, hvarmed pantens försäljningssumma, 1,300 R:dr Banko, understeg intecknade kapitalet, och dessutom haft flera utgifter, hvilka böra af köpeskillingen utgå, nemligen: l:o 80 R:dr Banko, hvilka blifvit lör sitt rätta ändamål utgifna och i 1831 års Rektors-hok vederbörligen redovisade, ehuru det årets ränta icke influtit; 2:o 46 R:dr 36 sk. Banko, omkostnader för exekutiva försäljningen; 3:o 10 R:dr 11 sk. 1 rst. Banko för karta till delaf exekutiva försäljningsmannen, Kronofogden Svan, uthändigade köpebref; 5:o 2 R:dr 36 sk. Banko omkostnader för bevakning af Kassans fordran hos vice Häradshöfdingen Lundström år 1833. Efter afdrag af dessa utgifter lill ett sammanräknadt belopp af 146 Rall47 sk. 1 rst.
En procent af uppbördsb-doppet må afdragas vid medlens lefverering samt delas lika emellan Kronofogden och Häradsskrifvaren, Rikets Ständer framhärda &e. Stockholm den 30 November 1844. (Se, i anseende till återremiss, N:o 53, samt Evpeditions-Utskotlets memorial, N;oll.) <54 " Expeditions-Vlskollets Förslag till und. Skrifvelse, N.-o 58. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 27 Nov. 1844 Preste-Ståndet den 27 Borgare-Ståndet den 3o Bonde-Ståndet den 3o Rikets Ständers underdåniga Skrifvelsej angående från Utrikes ort inkommande äkta bokgulds controll-behandling. (Allra. Besv.- och Ekon.-Utsk;s Bel., N:o 52.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har klagan blifvit förd Öfver de olägenheter, hvilka för den inhemska tillverkaren af äkta bokguld skola uppkomma derigenom, att den Svenska tillverkningen häraf, enligt en K* M:ts Nådiga Skrifvelse af år 1758, är bunden af bestämmelsen om dukats, eller 23 karats och 3 gräns finhet, under det att utländskt bladguld, som till Riket införes, icke är underkastadt någon undersökning i afseende å halten, samt bevisligen funnits innehålla blott 22 karat; vid hvilket förhållande och då, genom Rikets Ständer meddelade vetenskapliga och teckniska upplysningar, utredt blifvit, att controll äfven å utländskt bladguld är verkställbar, hvarigenom åtminstone större underslef eller svek dermed må kunna förekommas, Rikets Ständer få hos E. K. M. i underdånighet anmäla den önskan, att E. K. M. måtte i Nåder låta utfärda en Författning derom, att allt till Riket inkommande äkta bokguld kommer att undergå lika controllbehandling med det i Riket tillverkade. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 30 Nov. 1844.
Drottningen, hvilken så- som bekant äfven är sångerska, utför dem med förkärlek på sina soaréer, och de utgöra hennes broders, fursten af Wied, älsklingsstycken. I dessa dagar, då sympatierna för Frankrike här hemma tagit sig så entusiastiska uttryck, kan j u särskildt intressera, att det galliska landet äfven i Héléne Vacarescu eger en hängifven beundrarinna. Det ofvan nämnda arbetet » Chants d ' Aurore » inleder hon med en tillegnan till Frankrike, som vi här i öfversättning meddela våra läsarinnor: » Från fjärran kommen, sköna Frankerland, Jag blyg dig räcker här med tveksam hand, Hvad jag förnam i hoppets, tviflets stund, Den första, svaga stamning från min mund. Om strängt min djärfhet någon klandra vill Och ej med mildhet vända sig härtill — Att jag dig älskar, svarar jag, och fri Från skuld en tjuguårig kärlek är. O du, så vördnadsbjudande, så kär, Tag huld emot mitt blyga rimmeri. Och blir jag äldre, skall jag nog en gång Uppstämma — dig till lof — en bättre sång! » När Siggan skulle sköta hushållet. Skiss för Idun af Alvar Sten. | ?om nu ihåg att vara snälla, barn », förmanade mamma och satte sig tillrätta i schäsen. Alla barnen trängde sig omkring för att se på affärden. Asti räckte upp resväskan och schalen, Per dansade omkring på ett ben i glädjen öfver att få åka med ett stycke, och Mea och Tea sprungo fram och tillbaka och inbillade sig vara nyttiga. Blott Siggan höll sig litet värdigt på afstånd. » Låt nu se, Siggan, att barnen få ordentligt mat », ropade mamma, när schäsen med en kort knyck satte sig i rörelse. » Åh, var lugn bara », ropade Siggan till svar och svängde sig om på klacken. Inte var det väl en så vådlig konst att sköta ett hushåll, inte. Fastän Siggan i vanliga fall höll sig för god för sådana plebejiska sysslor. Hon, som ju skulle bli student i vår och nog hade högre uppgifter i lifvet än att koka gröt och steka potäter.
Till svar härå anser jag mig, under hänvisande till mitt förra yttrande, endast böra erinra, att detsamma innehåller, att då hvad beträffade den s. k. skänk, som man förespeglat att staten skulle komma att göra till kronohemmansäboernc, comitéen afselt alt Statens uppoffring i det hänseendet skulle ersättas genom andra af förändringen härflytande inkomster, vore det blott, i händelse man visar alt denna beräkning är oriktig, som jag kunde medgifva att berörde skäl för comiterades förslag förfaller och att skänk verkligen skulle äga rum. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag kan icke deltaga i det ogillande, en värd talare yttrat, af comiterades förfarande, att utom del förslag lill räntepersedlarnes förvandling, de företrädesvis gillat äfven framställa ett annat alternativ. Med den kända olikhet i omdömen, hvilken äger rum, ronde ändamålsenligaste sättet för en sådan förvandling, var det förtjenstfullt af comiterade, att vid sidan af deras eget förslag, framlägga ett annat, fullständigt utredt, för hvars antagande de kunde förutse, al t mänga röster skulle höjas, och sålunda göra öfverflödigt att uti en så invecklad fråga ett dylikt improviseras uti ett RiksStånd eller Utsk. Det är på detta sätt i Norrige så väl Regeringens som storthingets comitéer ofta jemte sina luifvudförslager, för fall af dessas förkastande, äfven afgifva s. k. subsidiära. Beträffande de begge alternativerna äga begge sina förtjenster. Det Irsta, eller alla räntors förvandling uti penningar äger obestridligt förtjensten af en stor enkelhet, men vid sidan af denna står stora olägenheter. Afse!' man först räntegifvarnes intresse, så i ett land med få och ofta aflägsna afsättningsorter, kännes samtida utbetalning af en betydlig skatt uti penningar mera tungt än äfven en i sjelfva verket drygare skatt, som kan utgöras af den skattskyldiges egna produkter, och i K. Cari XI:s tid hade en förvandling af jordegendomars alla natura-prestationer i penningar, äfven efter lågt värde, i de Hesta landsorter varit nära overkställbar!.
— Du tycks ha något särskildt emot Förste Konsuln, Louis. Han har dock visat sig särdeles både rättvis och välvillig mot vår familj. — Min mors egendom kunde man efter lagen omöjligt undanhålla henne, eftersom hon bevisligen aldrig varit utanför landet — det hade han icke med att göra. Och hvad Belles-Rives och Mivry angår, så ... Ja, jag har nu aldrig tyckt om, att du tog emot denna — gåfva. — Det som tillhört min far är rättvisligen mitt, svarade Edmée stolt. Förste Konsuln hjelpte mig blott på det mest ridderliga sätt till min rätt. Tycker du, det är märkvärdigt, att jag är honom tacksam? Jag afskyr att vara beroende. Louis de Châteauneuf sprang så hastigt upp från sin stol, att den föll i golfvet. Edmées kinder, hvilka nyss varit så bleka, voro nu flammande röda. — Du kan taga emot ett par rika gods af en främmande mans vilkorliga frikostighet, och du tillstår öppet, att ett par månaders ekonomiskt «beroende» af din blifvande man eller hans moder trycker dig. Hvad menar du med, att förnärma oss så djupt? — Barn, barn då Den stackars Madame de Châteauneuf höjde begge sina magra armar mot taket och vaggade förtvifladt fram och tillbaka med hela kroppen. Edmée hade också rest sig upp. Hon kämpade hårdt för att hålla tillbaka sina tårar. — Åh, Louis ... Och plötsligt gaf hon efter för denna starka, nervösa spänning, hon den sista tiden lefvat i. Med en snyftning, så häftig, att den nästan liknade ett tjut, sjönk hon, med begge händerna för ansigtet, ned på stolen. Louis kastade sig på knä vid sidan af henne. Han hade under dessa månader lidelsefullt kommit att älska sin kusin, hvilken han alltid tänkt sig som sin brud. — Edmée, dyrbaraste hjerta — han tog med våld hennes händer från ansigtet, som var vått af tårar. Jag är en brutal usling — jag vet det — förlåt mig. Men du skulle blott veta, hur jag lider! Han hviskade. — Du? snyftade hon med uppriktig förvåning. Hvad hade väl han att lida för?
Men då det engelska språket ännu för de flesta bland dessa utvandrade var helt och hållet främmande och Unonius ständigt behöfde såsom tolk anlitas, uppstod snart den önskan, att, om möjligt, på skandinaviskt språk erhålla det presterliga biträde, de isolerade nybyggarne kände sig icke vidare kunna undvara; hvarföre man ock ifrigt uppmanade Unonius att inträda i det andliga ståndet; och då alla de religiösa sekter, som under tiden hade uppstått i grannskapet, den episkopala kyrkan ansågs af de skandinaviska utvandrarne stå dem närmast såväl i bekännelse som i yttre kyrkoordning, beslöt Unonius, med nybyggarnes bifall, att söka i denna kyrka blifva behörigen till prediko-embetet invigd, och blef han, efter att hafva genomgått ett theologiskt seminarium, af Biskopen öfver Wisconsin år 1845 till prest ordinerad, med förordnande att vara missionär bland de Svenska och Norska utvandrarne derstädes, och var han under 4 års tid den enda religionsläraren ibland dessa till antalet nästan dagligen mer och mer vexande kolonister, mellan hvilkas farmer han ständigt färdades, för att med alla slag af presterliga förrättningar tillhandagå. Det underhåll de ännu i torftiga omständigheter varande nybyggarne kunde lemna Unonius hade varit högst obetydligt och för hans och familjens underhåll otillräckligt. Detta oaktadt hade han, under de största försakelser och bekymmer, fortsatt denna sin nästan lönlösa lärareverksamhet till år 1849, då han, på kallelse af några Svenska och Norska familjer, som nedsatt sig i staden Chicago i Staten Illinois, dit afflyttade för att blifva deras pastor. Äfven der var den nybildade Svenska församlingen i knappa omständigheter, men genom insamlade penningebidrag från välgörande Amerikanare lyckades det Unonii ihärdighet att i nyssnämnda stad snart uppbygga en Svensk kyrka. Inflyttningarne hade derefter ökats med hvarje år och på samma gång äfven nöden och eländet ibland den nykomna Svenska befolkningen, hvaraf många bortrycktes af hvarjehanda smittosamrna sjukdomar.
Den förre förtekningen på insochnes tiggare fick, efter upläsandet deraf, en tillökning af följande fattige: afsked(ade) Corporalen Södergren, husm(an) Olof i Vikstorp, pig.(an) Kajsa i Hummelkärr, pig.(an) Stina i Espenäs, Olof och hustrun i Gribeckstug(an), husm.(an) Olof i Läskbol, Enkan Jngrid vid Gerssnäs, husman och hustrun i Gropen. § 8. Närwarande sochnemän voro alle ense om, att församl(inge)n holler en viss person, som skjöter de gamle och orkeslöse hjonen i Aspenäs, och det på et försök til Michelsmässan. De funno billigt, at en sådan skjöterska bör få 8 s (sk) om dagen, och till den ändan stannade de i det beslut, att hemmans brukare af hwart matlag skola gifva 8 s (sk) och torpare af hwart matlag 4 s (sk), hällre, än att ett hjon skall hvart dygn gå til Äspenäs, i synnerhet, då bergningstider infaller. Skulle sammanskottet öfverstiga, hvad som skall betalas til skjöterskan til Michelsmässan, så blifver det en fond för påföljande tiden. Skulle åter sammanskottet ej hinna till, så kommer bristen, at af fattigcassan fyllas. Emedlertid ålades sexmännen i Roten, att skaffa den personen, som skjöter omnämnde gamla folket, hwartil skall wara swårt at få någon. §9. 4 riksdr beviljades ur fattigcassan til den, som hjelper till, att till Michelsmässan skjöta den borttagna gumman i Vestervik. § 10. Resp.(ective) församl(inge)n kunde ej bifalla, att Jan Månssons syster i Remna, en enka, får inflytta i sochnen. § 11. Pigan Brita, som blifvid stadd att tjena ett år i Laggarhult, men nu upsagd ur tjensten för det hon någon gång warit något gensvarig, frågade, om hon icke får wara qvar i församl(ingen) til Michelsmässan, tills hon kan få tjenst?
Direktionen under vanliga förhållanden har sammanträde endast en gång i månaden, Protokollsföraren måtte tilldelas ett årligt arfvode af 150 R:dr; att det för Bibliothekarien begärda anslag för närvarande icke måtte anses vara af behofvet påkalladt, då Inrättningens bibliolhek icke är större, än att det utan betungande kari vårdas af någon bland Lärarne; att Instruktionssmeden, som, utom sin lön, har ande! i nettobehållningen af smedjan, måtte beviljas löneförhöjning från. 900 till 1,000 R.dr; att det af Direktionen för Repititörer begärda anslag icke måtte vinna nådigt bifall, då de äro afsedda att vid undervisningen biträda Lärarne, hvilket biträde icke är af behofvet påkalladt, om Lärarnes löner enligt förslaget ökas så, att Lärarne uteslutande kunna egna sig åt sina tjenste-åligganden; att likaledes det ifrågasatta anslaget för en vaktbetjent måtte få förfalla, då hvad honom skulle åligga bör kunna bestridas af Inrättningens drängar; att deremot löneförhöjningen för dessa drängar måtte i nåder beviljas; att löne-anslag för en portvakt icke målte vinna nådigt afseende, enär en sådan för närvarande synes mindre behöflig; att den ifrågasatta förhöjningen af 240 R:dr årligen åt 10 Fri-elever måtte i nåder beviljas, då äfven för dom lefnadskostnaden under sednare åren betyd ligt stigit; alt hvad Direktionen föreslagit till aflöning åt en städerska icke måtte vinna bifall, då inga nya förhållanden visat en sådan person vara mer behöfligare än förr; alt, beträffande det begärda anslaget af 1,000 R:dr till byggnadernas underhåll, detta måtte vinna Eders Kongl. Maj:ts nådiga bifall; samt att den för diverse utgifter anvisade summan måtte förhöjas med 1,830 R:dr, eller till 4,000 R:dr Riksmynt: öfverlemnande slutligen Kollegium til! Eders Kongl. Maj-.ts nådiga pröfning hvad Direktionen hemställt i afseende på den nya statens tillämpning med början af nästinstundande år. Med anledning af
Då detta förfarande blifvit ansedt stridande mot 3 Kap. 6 § Straffbalken, som föreskrifver, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, som är hafvande, får uppskjutas endast sex veckor efter det hon födt häfver; har jag funnit mig icke kunna undgå att till lagligt åtal emot Konungens Befallningshafvande, som härom förordnat, öfverlemna förhållandet, hvilket sålunda beror af åklagares och behörig domstols handläggning; och hafva förut enahanda åtal, efter min företrädares förordnande, slutat sig med ådömd t 56 11 St. Just. Ombudstn. Emb.-Bcrättelse för år 1848. ansvar för det anmärkta misstaget samt skyldighet till godtgörande af de häktades lidande och af de i fångförplägning onödigt använda kostnader. Imedlertid hafva i Länsstyrelsens till mig ingifne förklaring öfver anmärkningen rörande ofvannämnde Irenne qvinnor sådana skäl blifvit anförda, som synts mig förtjena att komma i betraktande vid fråga örn hvad i ämnet borde vara lag. Det brott, för hvilket en mor straffas, må vara hvilket som helst, så är det alltid lika sannt, att delta brott ej bör hafva inflytande på hennes späda barns öde, om hvilket samhället erkänner sig af mensklighet och religion förpligtadt att taga vård; och i alla de full, då modrens brott ej är af den beskaffenhet, att henne derigenom betages rätt eller tillfälle att uppamma barnet, fordrar ock menskligheten, att modren icke genom samhällets föianstaltande dertill sättes ur stånd, hvilket säkerligen oftast måste inträffa genom undergående af fängelse vid vatten och bröd, särdeles för något längre tid, under det barnet skall näras af modersmjölken. Men dessa skäl, utgörande, väsendtliga innehållet af den omförmälte förklaringen, har jag dock icke funnit, omfatta allt, hvad i ämnet bör tagas i öfvervägande — så vida dermed icke anvisas annan utväg för olägenheternes afhjelpande, i de fall då den straffskyldiga modren ej får vara på fri fot, än en förlängning af hennes fängelsetid, möjligen ända till ett helt år utöfver hvad lagligen är henne ådömdt.
Utskottet sjelft, om ej expresse, dock tacite, förvandlade frågan till sin egen motion, beredde den såsom sådan och i behörig ordning öfverlemnade den till Ständernes afgörande. Var icke detta Högloft Utskottets öppna rättighet, och bar icke frågan derigenom fått en fullkomligt constitutionel behandling? Jag tinner så mycket mindre tjenligt att låta frågan om tryckningen hvila till nästa Riksdag, som Ständerne icke kunna på denna fråga svara annorlunda då än nu, emedan hufvudsaken redan är afgjord. Skall man då töfva till nästa Riksdag för att svara endast Ja, utan att kunna då, mer än nu, svara Nej? Eller är väl meningen af Grundlagsfrågors hvilande annan, än att de frågor, som kunna besvaras medja eller nej, skola innan afgörandet få en viss mognad? Är nu intet alternativet att kunna besvara med ja eller nej öppet, så är ju hvilan utan ändamål. Tryckningen af ofvan förmälte tillägg om granskningen af Justitise-Ombudsmannens Diarier bör således, efter min tanka, alldeles icke uppskjutas, hälst både Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen, i afseende på redan afgjorde frågor, och kanhända heres slutliga afgörande, torde blifva omtryckte. Bilaga B till Meni. N:o 10. 861 Att Kongl. Maj:t sjelf icke ansett tryckningen af en redan beslutad sak för en Constitutionsfråga, tycker jag mig hnna deraf, att Kongl. Maj:t ej i form af Proposition, utan blott såsom en erindran, vid tillkännagifvaiulet af dess Nådiga sanction af hufvudsaken, väckt Ständernes uppmärksamhet härå. Icke heller torde, vid remissen af Kongl. Majtts Nådiga Skrifvelse, Ständernes mening varit den, att Högloh. Utskottet skulle proponera tryckningen af oftanämnde sak såsom en Grundlagsfråga, hvilken borde hvila till nästa Riksdag, utan endast uppgifva de termer, hvilka borde nyttjas vid den redan beslutade sakens snart skeende tryckning. Och desse termer äro ju klart uttryckte i sjelfva beslutet.
Detta mom. säger, att Riksdagsmannar val i städerna skola ske inför Magistraten efter det å hvarje ort hittills öjliga valsätt, deruti ändring ej kan ega rum, med mindre stadens valberättigade innevånare hos K. M. anhålla om ny valordning för staden och K. M., efter vederbörandes hörande, finner skäl att dertill samtycka. Om nu delta stadgande, som gäller för Rikets alla städer utom Stockholm, hvars valsätt är i Usta mom. af nämnde § bestämdt, blefve, såsom meningen är, gällande äfven för sistnämnde stad, så blefve ju likväl det nuvande valsättet efter olika klasser, hvilket är det hittills öjliga, allt fortfarande gällande, intill dess staden föreslog och K. M. sanktionerade en förändrad valordning. R. o. Ad. torde häraf finna, att en stads valordning ej kan på ett lättsinnigt och brådstörladt sätt förändras, äfvensom att det icke finnes något uptänkligt skäl, hvarföre man skulle förneka hufvudstadens borgerskap, som måste anses vara åtminstone lika uplyst som de andra städernas, rättigheten att, om sådant aktas nödigt, förändra sin valordning och anhålla om K. M:s samtycke dertill, då denna rättighet är alla de öfriga städerna inrymd. Som förslaget således åsyftar att bereda jemlikhet emellan Rikets städer samt någon våda af dess igenomförandc ingalunda är alt befara, får jag för min del vördsamt tillstyrka, att R. o. Ad., 260 Dea 11 Juli. med afslag å den af Hrr von Hartmansdorff och Printzensköld yrkade gemensamma tanke, måtte antaga förslaget att hvila lill grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. Hr Adelborg, Anders Otto: Om städerna inom vårt land skola fortfarande representeras af borgerskapet, så bör det ske på ett helt annat sätt än förut, emedan numera skräna äro uplösta och nya författn:r ang:de näringar och handel år ifrån år tillkommit. Det är således icke sagdt, att för det att
Borgare-Ståndet remitterat memorial af: 1:0 Herr Winberg_, som, med anförande af olägenheterna för skeppsredare att uttaga fribref för fartyg hvarje år, och så kallade Turkiske Sjöpass vid hvarje resa till Westerbafvet, hvilka olägenheter i aflägsnare landsorter äro serdeles kännbare, i anseende lill den tidsutdrägt, som vid handlingarnes anskaffande inträffar, föreslagit: att, sedan skeppsredare, i den ordning nu finnes föreskrifvet, beredt sig rättighet till fribrefs erhållande, eller vid längre resor anskaffat Turkiske Pass, berörde handlingar, för hvilkas vård skepparen skulle vara ansvarig, mätte anses gällande så länge samma redare innehafva fartyget och ingen förändring i eganderätten inträffar; att vid ombyte af redare, till en del eller det hela, äfvensom af skeppare, andre skeppshandlingar höra,' med iakttagande af förändringen anskaffas, så snart fartyget återkommer eller befinner sig i Svensk hamn; att skeppsredare med ed böra förbinda sig och genom större vite tillhållas, att, vid försäljning eller afyttrande af fartyg, derom göra anmälan hos Magistraten i Staden eller Landshöfdingen i Länet, som om förhål landet skulle Kongl. CornmerceCollegimn underrätta; samt alt, när försäljning skedde lill utländsk man, ifrågavarande skeppshandlingar borde af säljare, vid stadgadt ansvar, till förrbemälde Kongl. Collegium återställas. 2:0 Herr Bruse, som begärt, att, i likhet med hvad för Wisby Stad är be vi I jad t, fri bi ef må hos MaBih. till R. St. Besvoch Occon.-Ulsk. Betänkande N.o 18. gistraten eller Konungens Befallningshafvande i Calmar, emot behörigt Certificat, vara att tillgå, eiler, om sådant ej kunde tillåtas, vederbörande fartygsegare må tillgodonjuta helfri utklarering, i likhet med hvad för inkJarering, genom Kongl. Commerce-Collegii Kungörelser af den \