Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sigrid syntes det tungt, att ännu mer aflägsna sig från sin far. Hon förebrådde sig nu, att hon varit sin moder till så liten glädje denna tid, men hon fann att hon kunde vara till någon tjenst för de vänner, hon älskade så högt, och sålunda var äfven hennes beslut snart fattadt, ehuru det fordrades en nästan våldsam kraftansträngning, för att öfvervinna den domning, åt hvilken hon hängifvit sig. Fru Metta fick nu fullt opp att uträtta, för att utrusta Sigrid med varma resplagg och en dugtig vägkost. Hennes drägt för öfrigt var icke svår att ordna. Hon reste icke till nöjen och sällskapslif, och den sorgdrägt hon bar, emedan hennes far ansågs död, var äfven nu den lämpligaste. Det var icke till ett glädjehus hon skulle komma. Sjelfva färden var dyster, som tiden det var. Färden gick längs stranden af Bottenhafvet. Dess yta låg till det mesta bunden af isen, men på längre afstånd hördes ännu stundom de svarta, dystra vågorna bryta med dån mot iskanten. Sjelfva landet gaf icke en gladare anblick. Vägen gick genom de trakter, der klubbekriget våldsammast härjat, och de öde liggande byarna; det visade endast ruiner och elände. Snötäcket, som låg öfverallt, dolde dock månget förödelsens spår och gömde, att tegarne lågo oodlade och gräslupna. Sällan syntes någon qvinna eller ett barn; någon kraftfull karl, ännu mera sällan. Knappt mera upplifvande var det, om Sigrid någongång försökte att ge sig i samtal med någon af de få menniskor, som här sågos till. Dessa yttrade blott glädje öfver att de män gått under, hvilka varit för Sigrid de käraste, och hvilkas sak hon varit van att anse som fäderneslandets egen, och hvilkas åsigter varit rättesnöret för hennes tankar och önskningar. Af hertig Carl, den man som hon lärt sig att tänka på endast med en slags fasa, just af honom väntade nu detta folk att se sin framtid betryggad, och gjorde sig högst ljusa förhoppningar om huru det skulle bli bra, blott han blefve konung. Långsamt gick resan, ingen skjutsinrättning befordrade den vägfarandes fortkomst.
Sedan Herrar Öfverste Kammarjunkare på > vanligt vis blifvit utbeledsagade , uppropades de 50 Herrar Ledamöter af Ridderskapet och Adeln, hvilka skulle i morgon uti Processionen deltaga. Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att de Herrar Ledamöter, hvilka skulle gå i Processionen, måtte något löre klockan 3 samlas uti de dertill utsedde rum å Kongl. Slottet, samt att de öfrige Ridderskapet och Adelns Herrar Ledamöter, hvilka ämnade beVista Ceremonien i Riddarhohnskyrkan, mätte vid nyssnämnde tid samlas i det så kallade Secreta Utskottets rum å Riddarhuset, för att, anförde af den äldste närvarande af Ridderskapet och Adeln, derifrån till Riddarhohnskyrkan afgå. Bifölls. Uppå derefter af Herr Grefven och LandtMarskalken framställd Proposition fann Ridderskapet och Adeln för godt anmoda RiddarhusUtskottet, att genom en af RiddarhusCancellisterne, jemte vederbörande Vaktmästare, låta besörja Ordningen för morgondagen , då Rummen å Riddarhuset , enligt Ridderskapets $ch Adelns beslut, komma till begagnande 286 Den 19 Martu. af Ridderskapets och Adelns anhöriga Fruntimmer att upplåtas. Föredrogs" å nyo SratsUtskottets den 4 dennes afgiftfe samt cfen 17 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde Utlåtande, angå nde redovisning för StatsVerkets fö skott ti-ll tryckningen af RiksStåndens Protocoll, jemte Bihangel dertill vid »Sr5 års Urtima Riksdag. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham: Jag bör ej neka att det förefallit mig nog oförmodadt att blifva ställd sotn redovisande inför Riksens Stander i afseende på en sak, som I en helt annan väg kan och bör utredas.
Misse också nu upp i dens famn, som intagit hennes plats i stolen. Men mamma, som jag ännu aldrig sett smeka något djur, föste kallsinnigt ned den på golfvet — och skratta nu om du vill — jag tror likväl ej att du gör det, — jag tog katten på armen, gick i min kammare, och gret mig riktigt mätt, och trodde mig hos djuret se mera känsla för min sorg, min saknad, än hos den, jag har att tacka för lifvet. Ack, kanhända är jag orättvis mot mamma, men nog är det hårdt, när ett barn ej kan och får utbyta ömhet, tankar och ord med sin egen mor! Jag söker väl ibland att sätta mina tankar på pappret, men pappret är dödt; meningarna stå der så stympade och intetsägande. Annorlunda är det med det lefvande ordet, ledsagadt med en blick, en tryckning af handen; det ena går från själ till själ, den andra säger mer än flera timmars arbete med pennan i hand. Huru trefligt förgick icke dagen hos dig, under arbete och utbyte af tankar öfver ett och annat, eller vid en god bok, föreläst af din onkels uttrycksfulla stämma, kryddad af hans lärorika anmärkningar. Hvad du är lycklig, Ottilia, jemförd med den stackars Leonna! Du kan, du förstår så mycket, som kan ge glädje och intresse åt lifvet. Du har väl äfven förlorat din moder, men du har qvar minnet af hennes ömhet, hennes kärleksfulla sinne. I din onkel äger du den bästa faderliga vän; han är så olik alla männer, jag hittills har sett; de anse ju qvinnan som ett noll, eller ett lastdjur. — Men det var ej derom jag ville tala; jag ville säga: i bredd med dig är Leonna en nolla, som endast lefver i hoppet att åter få komma till Rönnbacka. Som detta ej lär kunna ske på ett par veckor, så svara mig ändteligen med det återgående budet. Berätta hvad du tyckte om staden och menniskorna, Smittens i synnerhet. Herre Gud att jag måste blifva slägt med dem! Säg mig huru länge du blef qvar i Lovisa, och om du hade roligt på assemblén; hade jag dig här, hvad jag skulle plåga dig med frågor.» ¯Leonna¯.
I sådant afseende hemställer jag till eder alla, Mine Herrar! och till hvarje tänkare, huruvida afsigten med Revisionsförrättningen kan vara, att endast förrätta samma granskning, som KammarRätten förut verkställt, nemligen ziffergranskningen. Som jag fattat det nu afgifne förslaget, och Styrelsens åsigter i dessa delar vid sista Riksdagen, skulle denna ziffergranskning vara den enda hufvudsaken för Revisorerne. Jag gillar ej den tanka Grefve af Wetterstedt yttrat, att Grundlagen i anseende till granskningsrätt götnågon skillnad emellan SlatsUtskottet och Rikets Ständers Revisorer. Det måtte tillåtas mig att uttrycka en förundran deröfver, att den ädle Grefven förbigått, att göra jemförelse emellan 2 §. i nu gällande Instruction, och den åberopade 42 §. Riksdagsordningen, som bestämmer Utskottets rätt i granskniugsväg, och StatsContoirets 54 Den 9 Februarii f. m. åligganden. 2 §. af den nu gällande Instructionen lyder sålunda: Revisorerne skola äga tillgång till alla, här är bestämdt yttradt alla, Kongl. StatsContoirets Räkenskaper, Protocoller och Handlingar , så att ingen får undandöljas, icke allenast för de år, till hvilka Revisionen sträcker sig, utan ock, likmätigt 42 <§• * Riksdagsordningen äga rätt, att af StatsContoiret undfå de upplysningar, som de i öfrigt finna nödige, för att efterse och granska, huruvida utgifterna äro icke allenast öfverensstämmande med de fastställda Staterne och grundade så väl på dem, som Kongl. Maj:ts särskilta Nådiga förordnanden, der sädane legat till grund för utbetalningarne, utan ock med behöriga qvittencer, verificerade af dem, som ägt de anordnade medlen uttaga och disponera.
Hennes röst var konventionelt vänlig, litet tvungen, och hennes utsökt artiga sätt att göra “les honneurs“ var inte fullt naturligt, der hon, persvaderande, med den öppna bonbonnièren böjde sig fram inunder lampan – leende, med skugga öfver ögonen och pannan, och allt ljuset strömmande ned öfver den rödbruna hårflätan. – Tack, go’a du Tack, inte mer för mig! – Nej, hvad du har fått stiligt i ditt rum, Alice, sedan jul! – Den der chäslongen och det öfverklädda bordet är visst alldeles nya – eller hur? – Jo, jag fick dem till julklapp af pappa! Också toilettspegeln. Har du gett akt på den? Fanny kände på den breda plyschramen omkring det slipade glaset, som ett ögonblick – halft i dunkel – återgaf hennes mörka hufvud och fylliga, väl utvecklade byst. Hon fingrade och vände på elfenbensborstarne och drog upp glaspropparne ur ett par flaconer. “Ja, du bor snart som en prinsessa, kära Alice “ – Är det inte något med patchouli, du har der borta? – Det var en blek, slank cendré, som nu böjde sig fram ur gungstolen och med vidgade näsborrrar begärligt insöp den svaga parfymlukten. – Åh du, låna mig den. – Vill du? – Nå, det är något för Berta Funcke, det! Nu börjar hon ändtligen få en smula lif i sig! Har hon inte suttit der så dödbakad hela kvällen som – ja, jag vet inte hvad. Signe Möller tystnade litet för att svälja konfektbiten, så böjde hon sig stridslysten fram: Ja, för du kan inte neka, Berta, att någon ifrig reformvän – det är du inte. – Nej, det ska Gud veta, svarade Berta retsamt lojt med parfymflaskan för näsan och gungade nonchalant ett par tag. Emilie Lundin hade knapt sagt ett enda ord. Hon satt nedböjd öfver sin tallrik och skar itu apelsinskalen i små, små strimlor, med ögonen nedslagna och ett ironiskt, litet föraktligt löje kring läpparne.
St:s bord öfverlemnat de Grundlagsförändringar, det tillstyrkt, och att således intet hinder nu möter för närvarande frågas pröfning, utan afvaktan af någon Constit.-Utsk:s vidare åtgärd. Frih. Boye, Fredr.: Jag vore för min del visst icke emot, om saken nu kunde förekomma, och jag skulle önska, att det ifrågavarande beslutet så skyndsamt som möjligt måtte fattas; men jag är nogräknad om formen. Strider det ej emot den, må frågan gerna företagas. H. Exc. Hr Gr. af Wetterstedt, Gust.: Äfven jag påminner mig, att den form iakttagits, att Constit.-Utsk. till Stånden missiverat de hvilande Grundlagsfrågorne; men jag tror ej, att detta bruk för Utsk. utgör någon förbindelse, ehuru praxis infört det. Utan att ingå i pröfning af Grundlagsfrågan, kunna vi likväl nu vinna det ändamål, som alla önska, derigenom att vi, sedan publicitet vid våra öfverläggningar nu är beslutad, bifalla PresteSt:s förslag att uppskjuta Protocollens tryckning till dess den hvilande Grundlagsfrågan hinner behörigen afgöras. Hr Cederschjöld: Jag vill blott fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på stadgandet i den nuvarande 5g §. Riksd.- Ordn., nemi. att "alla hos RiksStanden hållna. Protocoll "skola, så tidigt ske kan, genom trycket ut gifvas till "deras fullst andi ga innehåll" Jag anser det sålunda ej tillåtet att, så länge det nuvarande lagbudet finnes, besluta uppskof med Protocollstryckningen. Frih. Boye, Ludv.: Jag hemställer till den Talaren, som sist yttrade sig, om icke en motsägelse finnes emellan hans första och sista yttrande i detta ämne. Uti det ifrågavarande Prot.-Utdr. är endast fråga om ett uppskof, ej om något definitivt beslut. Jag tror derföre, att vi kunna bifalla tredje punkten, och hemställer, att de öfrige må hvila på bordet. Hr von Heyne, Georg:
Jag kan derföre icke biträda den tanken, att anslaget borde höjas med 5o,ooo r:dr. Något särskildt villkor derom, att, der vägen omlägges eller ny väg upptages, densamma skall indelas, när den gamla casseras, har Utsk. icke ansett behöfligt. Man har nemi. föreställt sig att det låg i sakens natur, att en landsväg icke finge casseras och en annan tagas upp, utan att någon skulle underhålla den nya vägen, samt alt de administrerande auctoriteterna skulle finna detta förhållande så enligt med sakens beskaffenhet, att någon föreskrift af R. St. derom icke behöfdes. Jag har delat denna tanke, och tror såleles att Frih. Cederström^ tillägg icke behöfves. Hr af Ekenstam; Hvad beloppet af anslaget beträffar, så synas 200,000 r:dr icke kunna anses vara alltför mycket, drå det blott utgör So.ooo r;dr 0111 året, och man besinnar, att det angår hela Riket eller 24 län. Beträffande Gr. Posses yttrande, att vägar, som icke benämnas allmänna vägar, nemi. häradsoch sockenvägar, äfven borde komma i åtnjutande af något biträde, så delar jag så väl Ulskts, som Hr Edenhjelms åsigt, att det icke ar uteslutande de allmänna vägarna, som böra iståndsättas, emedan Utsk. pag. 56 sagt, att med få undantag, äro häradseller sockenvägar mera afsedda för hvarje särskild orts enskildta behof, an för det allmänna. För dessa fa undantag ville jag anhålla, att R. o. Ad. matte bestämma en möjlighet att få biträde utaf anslagssumman. Det gifves nemi. postvägar och andra vägar, försedda med gästgifvaregårdar, hvilka äro lika vigtiga och hafva samma egenskaper, som allmänna vägar; - D« n ag Mars e. m. gar; oell är det förmodligen sådana, som Utsk. afsell med undantagen, ehuru i sjelfva resultatet icke förmärkes, att Utsk. velat [göra något afseende på dessa få undantag. Jag anhåller derföre alt härvid få göra eli så lydande tillägg: ”Att på K.
Btv. Utskottets Utlåtande N:ö läSt deras hufvudsakliga föremål, och sjukdomens afeller tilltagande m. m., och Icke bör medföra någon serdeles svårighet, då det ligger i sakens natur, att de under den på Curhusen öfliga behandling varande patienter skola hållas afskiljda från öfriga på Lazaretten intagna sjuke, samt således reda och räkning öfver kostnaderna vid deras sjukvård och underhåll alltid torde vära att tillgå eller kunna tillvägabringas, samt att, då öfverskottet a£ Curhus-medlen får användas till allmänna helsovården i Länet, hvarvid Lazaretten i första rummet böra afses, det synes på Länets invånare bero, att, då Läns-Styrelser«i na deruppå fästa deras uppmärksamhet i de Län, der verkligt behof må förefinnas, upp^ draga åt sina Fullmägtige och Deputerade, att, yid afgiftens bestämmande, fästa afseende på Lazarettens lämpliga understödjande, på sätt äfven i åtskilliga Län förut tillgått, ehuru Utskotten , då detta bör vara frivilligt och lämpadt efter serskilda förhållanden, icke trott sig tillständigt att härom tillstyrka någon ovilkorlig föreskrift; när härtill kommer, att Utskotten icke kunna annat inse, än att det af Herr Munck eif Rosenschöld klandrade uttrycket, ''serdeles vid uppkommande farsoter alitförväl kan stå tillsammans med medlens användande till förekommande af farsoter, helst dessa icke kunna hämmas, utan att hafva uppkommit, och verkställigheten, när den Statso• Stv. Utskottets Utlåtande N.o 125. 5 allmänna grunden för medlens hithörande disposition är gifven, mäste bero af vederbörandes omdöme och vaksamhet, samt Utskotten derföre icke eller i denna del tro någon ändring vara behöflig, kunna Utskotten alltså , på dessa och de i Betänkandet N:o 87 anförda grunder, destomindre frångå hvad Utskotten uti ifrås gavarande a:dra punkt föreslagit j som det samma vunnit stneafBiksStåndens bifall; utan få detta förr slag å nyo till Höglofl.
Om lindring i vissa onera, som för närvarande åligga Militiaebostället!; om Frosspatienters emottagande till vård och underhåll vid Allmänna GarnizonsSjukhuset i Stockholm; om anslag afallmänna medel till vägars anläggande, förbättrande och indelande inom Wermland; i fråga om sältet och vilkoren för kruts transporterande genom Landet för Bergslagernes behof; i anledning af åtskilige gjorde framställningar om anslag afallmänna medel till vägars anläggande eller omläggning; om anslag till broars underhållande; om bidrag af allmänna medel till odlingsbara kärrs och mossars aftappning på Gottland; om anslag till sjön Wenerns sänkning; om en bros uppförande vid Qvicksunds Färjeställe; om anslag till förmån för UudervisningsVerken i Riket; om befrielse för Tynderö Socken i WesterNorrlands Län, att deltaga i ordinarie rotering; samt om granskning af alla de Författningar, som angå seglalionen så väl i Rikets större insjöar som längs kusterne nr. m. Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens : I anledning af väckte Motioner om för - Den 29 Maji. 315 bud emot införsel af eller Tull å utländsk Tvål, Ull och Ost. JBancoUtskottets: i x. Öfver föreslagne åtgärder till förekom,- mande af missbruk med enskildes Assigneringsrättighet på Banken; angående tillåtelse för de Academier, Collegier och Allmänna Inrättningar inom Idufvudstaden, som, enligt 1823 års BancoReglemente, fått, mot lika numeraire i Bancosedlar, till visst belopp årligen utvexla silfvermynt, att enahanda rättighet äfven för år 1829 kunna begagna; om antagande af en i Byggnadsyrket erfaren person, för Bancohusens underhåll och vård m. m. emot å Stat uppfördt årligt arfvode; och om präglande af en Skådepenning till minne af Deras Kongl. Högheters, Hertigarnes af Skåne, Upland och Östergöthland födelse.
St:r icke lemna något understöd för anläggandet af sådana banor med annan spårvidd än den för Statsbanorna antagne, sorn äro afsell de att förenas med Statens jernvägar eller möjligen i en icke allt för aflägsen framtid kunna komma i en direkt ben.ring med dessa jernvägar. Det är väl sant, att en bana med mindre spårvidd kan med mindre kostnad anläggas, ehuru besparingen, alla andra inskränkningar inbegripne, ej torde öfverstiga 25 p:ct af anläggningskostnaden, och att kostnaderna för omlastningen kanske ej under den första tiden öfverstiga räntan å den summa som besparas i anläggningskostnad; men emot sådana bibanors anläggande talar den väsendtliga omständighet, att kostnaderna och olägenheterna af varornas omlastning vid dessa banors förening med stambanorna ständigt ökas i den nion trafiken lillvexer, och mycket hämmar utvecklingen af bibanornas rörelse. Dervid skadas varorna esomoftast utaf väta och stötar, hvarförutan förvexlingar ofta upkomma, hvarföre jag är öfverlvgad, att om man börjar att bygga bibanor med mindre spårvidd ärt stambanorna, man snart kommer underfund med olägenheterna deraf, samt öfvergifver detta system och ombygger bibanorna till samma spårviddsystem, hvarvid man måste uppoffra större delen af det kapital, som blifvit nedlagdt i transport materielen samt förändra banan å vissa delar af bangårdarne m. m., så att man ådrager sig en ekonomisk förlust, som är vida större, än den första besparingen. Andra länders erfarenhet utvisar nogsamt, att förhållandet är sådant. Utrikes finner man nästan ingenstädes en bana med mindre spårvidd förena sig med en större. Det mest slående exemplet i denna väg lemnar oss storhertigdömet Baden. Vid anläggandet af detta lands jernvägar bestämde man en större spårvidd än den allmänt antagna, sedan en särskildt nedsatt komité med fullkomlig sakkännedom utreddt, att jernbanor med 6 fots spårvidd äro fördelaktigare, synnerligast då hastighet afses för en större trafik än sådana med 5 fots spårvidd.
Om man betraktar två hundar, som slåss om ett ben, är det lika säkert, att man icke skall finna den konservative, d. v. s. den som innehar benet, begå något attentat, som att beatus possidehs anser den hund, som söker ta benet, för en omoralisk rackare. På de ställen, der de konservative icke innehafva benet eller icke anse sig ha nog af det, kunna de också framalstra attentat, såsom vi skola se. Den moraliska sidan af attentaten är emellertid icke den, vid hvilken man hufvudsakligen bör fästa sig, dådet gäller att förstå denna företeelse. Kärnpunkten i frågan är den: gagna attentaten den sak, för hvilken dess anhängare kämpa? Vanligen säges det, att attentaten mera skada än gagna sitt parti, dels derför att de drifva motpartiet, som är det starkare, till lifligare kamp, dels derför att de skrämma partiets moderate anhängare, dem som äro böjda för att åtminstone delvis verka för samma mål som de sjelfve. Härmed är frågan dock ingalunda af-gjord. Hvad det första skälet angår, är det bestämdt oriktigt, så vidt herrar attentatsmän ha något att kämpa för. Om de af sine mäktige motståndare negligeras eller förföljas, har sin stora betydelse för deras behagliga tillvaro, men för deras sak är det likgiltigt eller verka snarare förföljelserna gagneligt. Det är troligt, att de herskande för sitt skydd nödgas vidtaga åtgärder, som genom det missnöje de väcka hos oskyldigt träffade, öka ytterlighetsmännens utsigter. Beträffande det andra skälet är det helt säkert riktigt, att attentaten skrämma bort många. Men de, som bli rädda, äro hufvudsakligen de, som se på attentatens brottslighet, och denna deras syn på saken visar en så grundväsentligt olika åskådning, att dessa två partier knappast kunna hafva något gagn af hvarandra.
Reservationer 1:0 af Herr Landegren'. ”Sedan Rikets Ständers Utskott till Riks-Stånden afgifvit Betänkanden ofver de till Utskotten remitterade motioner, samt, i händelse af återremiss, besvaråt anmärkningarne, stadgar Grundlagen ej någon ytterligare rättighet för Utskotten, att, utan serskildt förständigande a£ ett eller flere Riks-Stånd, till Rikets Ständer inkomma med förslag eller yttranden i redan behandlade mål , utom vid det förhållande, 73 §:n Riksdags-Ordningen omforma^ ler, eller att Riks-Stånden i sina beslut stannat i så skiljaktiga meningar, att jemkningsförslag och voterings-propositioner böra af Utskotten Riks-Stånden underställas. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 ( 79 ) Undcrdånigste Memoriali IVIed öfverlemnande af elt bestyrkt Transumt af Rikets Ständers år 1830 församlade Revisorers Berättelse, angående SfatsYerkets granskning i hvad densamma rörer gjorda anmälanden i anledning af Redogörelserne från Skaraborgs Län för de till Spanmåls-undsättningar elller 1826 ars missväxt lyftade Crcditiv-medel, anmodades jag af Eders Majlis oell Rikets Statskontor, uti Skrifvelse den 9 sistlidne Februarii, att inkomma med det Utlåtande, öfver berörde delar af RevisionsBcrättelsen, som jag kunde finna mig böra till Eders Kongl.
Men om tre olika meningar uppstå, hvad blir då nämndens beslut? Om 2 ledamöter äro af en mening, 2 andra ledamöter af en annan mening och den 5:te ledamoten är af en tredje åsigt i saken? Någon föreskrift för en sådan kasus borde väl icke saknas, eller ock skulle hänvisning göras till allmänna lagen. Då jag nu icke är beredd att föreslå någon redaktionsförändring, får jag anhålla om återremiss, för att Utsk:t må bereda större tydlighet i det af mig omnämnda afseende. Frih. Leijonhufvud: För min del kan jag icke i detta stadgande finna en sådan otydlighet, som Hr Olivecrona förmenat. Då det talas om nämnd, bestående af 5 ledamöter, som skall besluta efter pluralitet, kan väl sällan blifva mera än två meningar. Allmänna lagen löreskrifver dessutom, huru domaren skall gå tillväga, om flere än två meningar uppslå. Det är icke svårare att bestämma i detta afseende, än i alla andra frågor, som företagas vid domstol, som har 5 ledamöter. Jag anhåller om bifall tili denna §. Hr Rabenius: Instämmande med Frih. Leijonhufvud, vill jag endast tillägga, att man vid sjölagens uppsättande tänkt sig 382 Den 17 September e. m. att den i berörde lag förekommande rättegångsordning borde i viss grad suppleeras af den allmänna lagen. Jag anhåller om bifall till denna §. Hr Olivecrona: Hade meningen varit att, om två skiljaktiga meningar uppstått, beslutet skulle fattas i öfverensstämmelse med föreskriften i 23:dje kap. Rättegångs-ordningen, ser jag icke hvarföre bär i denna lag behöfdes något särskildt stadgande. Man hade endast behöft hänvisa till nämnde kap. i Rättegångs-ordningen. Det hade varit den enklaste, lättaste och rätta utvägen. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den lörev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och, då dervid svarades flere ja, jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 318—322.