Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma dag, när fredens stora verk invigdes i Åbo, afsomnade krigets väldige kämpe, den oförfärade Åke Henriksson Tott, snöplogen, på sin egendom Lavila i Euraåminne socken, fyrtiotvå år och två månader gammal. Bruten af krämporna redan i flera år, hade han förra sommaren insjuknat på Ekolsund, men kände sig följande vår nog återställd att kunna öfverresa till Finland. Ridten gick icke snabbt då mera; färden varade med hvilotider från den 26 Maj till den 4 Juli, då han nästan döende ankom till Lavila. Den hårdhändte slagskämpen dog som en kristen. Den 29 September 1640 blef han med tidehvarfvets krigiska ståt begrafven i Åbo domkyrka. Fyra kompanier, tillhopa 480 man, af de frejdade finske ryttarne redo i spetsen för processionen från slottet till kyrkan. Efter dem följde djäknarne, studenterne, prästerne, professorerne och biskopen. Därefter marskalken Melchior von Falkenberg. Efter honom en i svart taft klädd stridshäst. Därefter hufvudbaneret, buret af Jöran Boije. Därefter likkistan, buren af sexton adelsmän, och på hvardera sidan den dödes fäderneoch mödernevapen, burna af adelsmän. Därefter åter studenter och professorer, köpmän, tjenstemän, hofrättens assessorer. Därefter sorgefanan och sorgehästen, inhöljd i svart kläde med hvitt atlaskors. Därefter de förnämste af adeln och tjenstemännen, borgmästare och råd, borgerskapet och fyra kompanier infanteri. Efter dem grefve Brahe med fyra lakejer och två kuskar. Efter honom fruntimmer i åtta vagnar och sist borgerskapets hustrur. Sorgetåget torde, utom åskådarne, räknat mer än 1,400 personer. Utfärdspredikan hölls i Åbo slott af hofpredikanten Nils Martini öfver Rom. 9-12 och likpredikan i domkyrkan af biskop Rothovius öfver Rom. 14: 7-10. År 1678 lät Åke Totts änka, Kristina Brahe, för hans hviloställe inreda det ännu i domkyrkan bevarade, nyligen restaurerade Tottska grafkoret.
"Siså, om frun der nere i stugan slipper lös och alldrig så litet är arg och smäller i dörrarna när hon går in här, så tänker jag båd hon och andra i hennes följe ska få tak på hufvudet." "Visst borde man tutta på" föreslog någon, men en och annan af grannarne, som slutit sig till klubbehären, började mena på, att Fru Metta ändå varit mången till råd och hjelp och mättat mången fattig, och man borde nu ändå ej så rent förderfva henne. "Nå, så skall man väl då laga sällskap hit", ropade skrattande en ung dräng, hvars glada blå ögon tydde på ett lätt sinne, ehuru han nu var gripen af den allmänna yrseln och lika vild som de andra. Derpå tog han de slagtade kreaturens hufvuden, spetade upp deras munnar med stickor och ställde sådana i alla fönster, liksom om de skådat utåt. "Siså, nu ser här folkrikt ut", ropade han gycklande, och ett stort skratt och buller uppstod under det skaran började tåga från gården. En hög rodnad uppsteg på fru Mettas kind, då hon hörde rösten af sina kära kreatur, när de utsläpades och fälldes. Dessa föremål för hennes dagliga omvårdnad, hon kände dem hvar och en särskildt på rösten, och tårarna trillade en och en utför hennes kinder. Ofrivilligt utsade hon för sig sjelf några af de mest älskade kornas namn, när hon hörde deras nödrop. Många och långa voro de timmar, som sålunda tillbringades af henne, och lättare är att tänka sig än beskrifva hvad hon led, då hon måste sitta här fängslad, och visste att nu förstördes hennes ståtliga bo, detta hennes tankars mål, hennes hjertas stolthet och hennes ögons fröjd. "Siså, farväl nu, kära fru", sade Jöns, "frun behöfver nog hvila sig nu, när frun haft så mycket fremmande. Sitt stilla, var så god, icke behöfver frun ha besvär att följa oss, sådana ringa gäster frun i dag haft. Skall jag helsa till herr Erik Liljeholm på Åbohus?"
5 Genom dess oftanämnde allmänna Beslut liar Ridderskapet och Adeln förordnat, att hela denna §. skall qvarstå; och Bonde-Ståndet har så vida varit af samma tanka, som Ståndet ansett i:sta Momentet böra bibehållas med det dermed förenade beslut': ”att Class-fördelningen af panneryinden, hvarom i 3 ,§‘. stadgades t komme att fortfara på sätt nämnde Stånd här ofvan vid sistnämnde ,§\ beslutat Som likväl Preste-Ståndet oeh BorgareStåndet bifallit Utskottens Förslag , att liela denna §. borde ur Författningen utgå, samt dels hela förra Momentet afser ett af omständigheterna vid 1823 års Riksdag på kai 1 ad t undantag, hvars bestämda upphörande vid innevarande Riksdag är i samma Moment uttryckligen fÖreskrifvet, och dels, hvad senare Mom. angår, 3:ne Riks-Stånd antagit, att samma Moment (hvilket är alldeles oförenligt med de nu antagna grunderna för Brännvinsbränningen]) komme alldeles att försvinna; alltså bör, i Utskottens tanka, hela i fi ågavarande §. utgå ur den nya Författningen, hvarom Utskotten härmed få göra hemställan för så vida, då a:ne Stånd stannat emot två, frågan ännu icke är afgjord i afseende på samma §:s förra Moment, 13 Bevilln.-j Lag-? och Oec.-Utsk. Meni. Vid denna af alla fyra Riks-Stånden till bibehållande antagne §., torde endast, med anledning af den omflyttning från 3:dje till 4-'de §., af stadgandet om pannerymden, sorn här ofvan föreslogs, blifva iakttaget, (dt gamla redactionen ordagrannt biha-* hålles.
Ty orkanstötarne skära af stora vågor, smula sönder dem och drifva dem som aska och damm före sig i vild fart. Nu gäller det om »Liv» är lif! Ombord taga vi saken med ro. Icke en enda blinkar. Tvärtom; vi spärra riktigt upp ögonen för att ingenting af skådespelet skall gå förloradt. En forskande blick af kaptenen på rigg och grejer — ett säkert tag i rorpinnen af bäste man. Sjö och orkan slå »Liv» nästan öfver ända. Vi se icke någonting för vattenrök och spolande sjöar. »Liv» hvisslar långa melodier med sin rigg. Och så slängas vi fram en timme i ett orent farvatten . Det gick ypperligt. Sköjten hade icke en enda skada, hur noga vi synade. Ingenting hade bekommit den — ingenting af skavank och missöde en slik dag, då vi fingo se den synen vid Finkirken: att en — bäck, som annars kastade sig rätt i hafvet från en fjällkant, nu drefs som en rök tillbaka öfver fjället. DENNA löfprydda väg från den norska kuststaden till det låga fjället har kejsar Wilhelm gått. Så långt det gick, åkte han i vagn efter en bondmärr från Jensvold. Bonden sade: — Stor ära för mig det här, ers majestät, men ännu större för märra! Här på en naken skifferstensplatå är »kejsarvarden» rest till en åminnelse af Tysklands oroligaste ande. Här satt han och njöt champagne medan Bodöjuristen, hvilken lupit som en röd hund en hel vecka för arrangementer och agrementer för kejsaren, fick nöja sig med ett torftigt vin tillsammans med tjenareflocken — afsides. Man berättar att han led. Genom löfskog och rara blomster har stigen gått i skugga, medan alla kullar brunnit och glödt i nattsol. Här ha vi nu sett midnattssolen i snart två hela månader, men ännu göra inbyggarne hvarje vacker afton stora utvandringar till turisthyttans låga löffjäll. De ha öppet sinne för naturens härligheter, dessa norrmän här uppe. Gå de i mörker och storm under långa vintrar så veta de också att dricka sol, då sommaren kommer. De ha knappt tid att sofva. Är midnattssolen så vacker?
Hur liten skillnad, som här emellan finnes, har man sällan iakttagit; tvärtom fästat sig vid denna taxeringsfråga, såsom de bägge förslagens hufvud-olikhet, och minst af allt vid den egentligen enda princip-frågan om progrossift stigande afgift, sorn äfven bland anhångarne af 1S10 års system blifvit bestridd, men deremot vid sjelfva 1812 års Riksdag förblef oupphåfven. Mycket vigtigare, än taxerings-frågan, år visserligen den om skuld-afdraget, som jag nyss kallade Upp-, börds-fråga. I allt hvad som blifvit anfördt om det directare uppbörs-såttets större både billighet och lämplighet, förenar jag mig. Capitalistens bevillning blir i alla fall mycket svår att åtkomma, men Staten skjuter åtminstone enligt 1810 års förslag, ej egenmyndigt ifrån sig denna uppbörds-svårighet på en enskilt medborgare, under åläggande af förlust om han ej lyckas i det som Staten icke tilltror sig att sjelf kunna åstadkomma; Lagstiftaren väljer åtminstone ej till commissionaire i detta afseende, den, som honom vetterligt, har svårast att utföra uppdraget, såsom sjelf beroende af den han tvinga skall; Lagen tillställer icke, såsom hittills man ansett nödvändigt, vid slutliga betalningar en i84 Dan 12 Maji f. m. högst invecklad åsigt af hvad som under loppet af flera år skedt, som, vid concourser i synnerhet, kan till och med gifva anledning till falska edgångar. Men högst nödvändigt år, att Lagstiftarens mening vid dessa stadganden om skuld-afdrag bör vara bestämd tydlig. Jag förenar mig derföre med anmärkningen, att ordet bevislig skuld måtte förklaras närmare, och utsättas huruvida dermed menas blott den intecknade eller ej. Jag tror för min del att man ej bör stanna blott vid de intecknade, emedan principen, att icke skatta för annans egendom, annars ej år conseqvent följd. Bestämmer man att blott inteckningar få afdraga®, så har man följt en hel annan princip, enligt hvilken det ändå skulle vara icke ägaren, utan egendomen, som skattade, och i den sednares natur att 4vara pant för skuld anses ligga någon anledning till lägre utskyld.
Vsl sntieipstionsvis degsgnst eri motsvsrsnds surnm» sk 18/^0 Ars LQslsg till ösvLringsmsnZdspels vspenöksingsr, meri »« kunnit sig i nödvändigdst satt stL denns körslrsedQing till sersdild srsällning j underdänigdek; uppgifva enär 6ollegiurn derkörulsn lode den li^viclers i8/so Ars rnölLS» oed wsredtz-dorlnsder, Irvilds lill lrukvudssdlig del dlikvit 02 idsAdt-Läritsrieis s'/ Ulldel Iränder o^snde Llstsnredel körsdjutne, Vid ssdsnl köidLllsndc oed dL, enligt liVVt upplyst dlikvit^till detsedLnds sk ikrägsvsrsnde under äret 1889 rk okvsn uppgifna orssder uppstådds drist, någon tillödning lrvsrden L d« sk Kidels ständer lill Ls - Fr/r. /r. »5t. /'rot. /5^o. r dom/. / 29 1 2 Ao/rZ'/. ^.o A/. vöringsmanskapets vapenöfllingar hestadda anslag oeli de derä ären i836 vali 183^ uppkomna, men numera använda laesparingar, eller ä Iredjs Dukvudtiteln i allmänhet linnas att disponera, förankätes Longl. Najrt, med tillkännagifvande derom, samt mecl fristadt afseende ä de under Longi. Naz:ts regering och förnämligast serla» sista Liksmöts uppkomna het^dliga tillgängar, i häder föreslå, det ville Likets 8tänder, inseencle ilen uppstädda hristens oundviklighet samt angelägenheten att genom densammas hetäckande helida Lrigs-Lollegium ur clen hstänkliga förlägenhet.
Men, såsoiii inan lätt kan förstå, äro dessa orsaker af mångfavldig art. E11 ingalunda oviktig faktor att härvid ta-ga i betraktande ä ~, som bekant, det förhållande, att så mångs barn födas utom äktenskapet. Ty, såsom erfarenheten öfverallt visat, Ilafva af ett eller aiiiiat skal Just dessa barn de allra siimsta utsikterna. &amp; tt förblifva vid lif. Hvmt vi an viinda oss, finna vi den satsen bekräftad, att diir de s. k. oiikta ' barnens .antal ar. stort, dasr ställer sig .afven dödlig-. heten bland de ' späda barnen synnerligen ogylisaht. ' ' ' ' D n q n y. 150 Mahända torde det ursaktss mig, om jag med sfseende harpk tillfiker mig att anföra nigra sifferuppgifter. Enligt AW0120t visar Frankrikes officiella statistik en dödlighet i första lefnadsåret af i medeltal 1 6 procent bland de akta födda barlieii, men diirernot 32 procent bland de ozlrta. I vissii trakter af Baiern dö inom &amp; ret 57 ' / 2 procent af de lefvande födda oäkta barnen, ja, på, alpsluttningarna till och med 6Q1 /: r procen t. Sisom synnerligen sorgliga f örtjans att framhiillas siffrorna Muncken, dar 5unn för kort tid sedan 7 2 procent af dessa bmii dogo inom iret. Och dessa exempel slmlle i m h g f d d kunna upprepas. Helt visst beror deona förfaraiide dödlighet bland c k oiikta barnen till d r a största delen diirpe, afib desamma i regel icke f&amp; mer an ytterst kort tid kvarstanna hos sina e g m mödrar, utan af dessa förr eller senare inåste öfveriainnas i fra.irimancle personers vård. Detta bevisas blanc1 aniirit daraf, att afven sådana barn, som äro födda inoiii tilrtenskapet, men som af en eller aniian anledning bort. ackorderas till s. k. fosterrnödkr, förete samma sorgligx. dödlighetssiffror som de ' oiikta barnen.
CEREMONIMÄSTAREN. Men jag frågade hvarför de sju systrarne inte synden... Men vill icke drottningen intaga sin tron! Vi ha ett litet skådespel att uppföra dagen till ära... LAGMANSKAN. Nej, det lär icke löna ty de äro envisa som Åh sa roligt! Men prinsen måste leda mig..! ADVENT PRINSEN till Ceremonimästaren. Måste jag det? LAGMANSKAN. Åh skäms puckelrygg! spottar henne i ansiktet. PRINSEN Vet Du hut din gamla käringdjefvul! LAGMANSKAN slår Prinsen en örfil. Der har Du för det! PRINSEN flyger på och slår omkull henne. Och här har Du! hålla händerna för ansigtet. PRINSEN rifver peruken af Lagmanskan så att hon synes kal i hufvudet. ALLA Här är lösskalpen; nu ska vi ta ut tänderna! CEREMONIMÄSTAREN. Lyfter upp Lagmanskan och ger henne en duk öfver hufvudet Nog! Nog! FJERDE AKTEN LAGMANSKAN gråtande. tjenar inte bättre om jag skall tillstå det. PRINSEN. O ve! Att jag låtit narra mig så, så; jag för inte röra vid min puckel, för då flyger fan lös. Nej, Du förtjenar mycket värre; men Du skulle Det är eländigt se en gammal qvinna så narraktig och så förnedrad; det är synd om Dig, liksom det är synd om oss alla. ALLA. Synd om oss alla! PRINSEN hånfullt. Dronningen! LAGMANSKAN likaledes Prinsen! Men ha inte vi sett hvarann förr? PRINSEN. mal. Du var utspökad nyss, men nu när vi se hvar Jo kanske; i vår ungdom, ty äfven jag är gam ann så här oförstäldt... börja vissa drag stiga fram... LAGMANSKAN. jag kommen... hvad händer mig? Säg icke mer... säg icke mer... O, hvar är ADVENT PRINSEN. Nu vet jag: Du är min syster! LAGMANSKAN. för mig? Eller gå de döda igen? PRINSEN.
Domverjo, instämmer jag till alla delar med hvad tvenne af StatsUtskottets Ledamöter Herr ÖfversteLieutnanten Hjerta och Herr Borgmästaren Ekstrand uti deras reservationer anfört emot Utskottets nu upplästa Betäckande, och mig torde tillåtas vidare upplysningsvis erinra, att uppgiften om de förlorade inkomsterna synas sakna ali grund, då det icke ens år visadt hvari de föregifne inkomsterne skolat bestå och då jag icke gerna vill tro att de beräknats af andel i böter och af de så kallade Domboks eller inbindnings-penningar från Domare; ty hvad andel i böter angår, så år jag säker, att en ädelt sinnad man, uppriktigt önskar det Lagbrott aldrig måtte förspörjas, och att han således derTaf icke velat beräkna någon vinst eller inkomst; men om, emot förmodan, så skett, måste den anses hafva varit högst obetydlig och i alla fall af den beskaffenhet, att någon ersättning derföre af Staten hvarken lagligen eller billigen bör Den 23 Maji f. 111. 461 fordras eller väntas, hälst hötes-andelar icke torde böra anses vara i Lönestaten beräknade, ■utan endast af Lagen medgifna såsom någon ersättning för Advocat-Fiskalers besvär med Actioners utförande, dervid någon ersättning för Råttegångs-kostnad dem icke tillägges; hvaraf synes följa, att då de icke hafva besvär med något åtal, all fråga om ersättning bör af sig sjelf förfalla, och att detta äfven mäste hafva qnsett6 rättvist, sluter jag deraf, att de böter och vitén, hvilka efter allmänna Lagen och flere särskilta Författningar, Domare och Embetmän, såsom deras ensak, i förra tider tillhört, blifvit dem frånkånde, utan att någon ersättning derföre ut fallit eller blifvit mig veterligen begärd. Hvad åter angår de så kallade inbindnings penningarne om de, emot min förmodan, ingått i beräkningen af den förlust, hvarföre ersättning sökes, så måste dermed med skål kunna anmärkas, det ingen Lag finnes, som berättigar AdvocatFiscalen till en sådan inkomst.
Då jag icke tror, alt man bör underlåta att gifva sedlarna det Ökade förtroende, ett bestämdt uttryck af det silfverquantum, hvarmed de skola inlösas, komme att gifva dem, men deremot, på grund af hela ve lidens erfarenhet, tror, att ett afseende dervid af den möjliga skillnad, som genom olika använda remedia kunde i myntstyckena uppkomma, endast skulle verka villervalla och troligen medföra myntfotens, d. v. s. myntets nedsättande till det lägsta remedium, så anser jag för min del, att all fråga örn borttagande af ifrågavar. tillägg pä sedeltexten (åtminstone på de större sedlarna) bör förfalla, och att äfven ingen förändring bör ifrågasättas för det fall, att sedeloch silfvermyntet blifva lika. Deremot, om sedlarna såsom hittills komma att lyda å b:co, men inlösas med silfver, utpräglade efter nuvar, myntfot, kunde en sträng entieus anmärka, att texten är ställd till inlösen med ett mynt, sorn icke linnes utmyntadt i silfver. 5x0 D e n a3 Mars. (Ehuru denna invändning, mig veterligen, icke bfifvit väckt, tiar jag dock för fullständighetens skull ansett 111ig böra upptaga densamma.) Jag gillar visst icke en sådan anmärka., och kan till stöd för dess underkännande anföra, att i det land, der man Ejr mest noggrann med sjelfva bokstafven af sina lagar, man i den lag, som återställde Engelska bankens, skyldighet att med guld inlösa sina sedlar, endast stadgade, att från en viss dag det ålåg banken att inlösa sina sedlar med myntadt guld, efter 3 £ 17 s. io| d, per uns fint, och liar ännu aldrig i England något guldmynt slagits, sorn betat Livré (eller Pound) Sterling, ehuru numera s. k.
Nonnen, uppsagt det emellan Kronan och honom den 20 Februari 1841 ingångna kontrakt, angående nämnde Institut, men likväl förklarat sig bugad alt från och med den 1 Oktober 1852, då institutet komme att upphöra, å berörda, Nonnen tillhöriga egendom underhålla en Landtbruksskola för 24 icke betalande, så kallade Rättarelärlingar, mot åtnjutande, såsom ersättning derför, af 5,000 R:dr i årligt statsanslag, har, med afseende å den skicklighet, för hvilken de från Degeberg utgångne landlbrukslärlingar i allmänhet sig utmärkt, och det förtroende, denna läroanstalt i följd deraf vunnit, samt då del befunnits önskvärdt alt, ehuru den högre Landtbruksskolan vid nämnde egendom komme att upphöra, den lägre dock malte kunna fortgå på samma ställe, der alla för ändamålet erforderliga inrättningar redan förefunnos, och hvarest undervisningen, eldigt den af Nonnen framställda plan, syntes komma att befinna sig i fördelaktigare förhållanden, icke allenast än vid öfrige lägre Landlbrnksskolor i Riket, utun ock än hvad förut på Degeberg varit händelsen, så val i anseende till relativt större lärarepersonal, som äfven derigenom, alt lärarne finge mera odeladt sysselsätta sig med lärlingarnes utbildning, än dittills kunnat ske, Kongl. Majit, vid sådant förhållande, och då ifrågavarande läroanstalt, såsom utgörande ett försök lill en mera fullständig samt förbättrad inrättning af dylik skola, kunde anses förtjent af det derför begärda, jemförelsevis till det för öfriga lägre landtbruksskolor i allmänhet bestämda, något högre anslag, svarande emot 2,500 R:dr för tolf frilärlingar, i Nåder låtit genom Landlbruks-Akademiens Förvaltnings-Konnnité med Nonnen afslula nytt kontrakt om inrättande af en Landtbruksskola Transport R:dr 106,378: 16. 2. Kongl. Majus Nåd.
Jag vågar åberopa mitt skrifteliga anförande 1 plenum den 18 Hennes f. tn. i hvad det rörer bjelkar. Jsg bar der yttrat , att närmare borde bestämmas hvad som med bjelkar menas , på det ej samma missbruk hädanefter må kunna äga rum , sorn hittills , att man utskeppar sågblockar. Bjelkar äro en vara , som nästan ej har något värde, förr än de hafva 11 alnars längd , och hålla u tum i fyrkant. Hvad de understiga dessa dimensioner, medföra de ej någon reUtif vinst, utan leda blott till skogsöda, jsg anhåller således om proposition å den sär. skilta redaction, sorn jag ansett lämpelig. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 12 Juhl f. m, 601 skulle det vål genom ödets besynnerliga skick kunna inträda, att en sådan i en framtid finge detta mål såsom referent på sin rotu!; men jag hemställer till Högh Ridderskapets och Adelns eget upplysta bedömande, om en sådan händelse, hvilken väl ej år otänkbar, men åtminstone högst ovanlig, bör föranleda en så tidödande och arbetet förryckande mesur, sorn målens omloft.ning hvarje gång en adjungerad Ledamot intrader ? Jag skulle tro, att då den andra parten bäst bör vara i tillfälle att kånna om den nya Domaren i osynlig måtto förut haft befattning med hans mål, det må bero på hans egen åtgärd, att, om lian kan, styrka förhållandet, och derigenom få en annan Referent. I anledning af hvad jag således haft åran anföra, hemställer jag vördsamt, huruvida någon åtgärd i anledning af Herr af Ekenstams förevarande motion låmpeligen kan; yid tagas. Herr af jftkenflam: Jag anhåller att få Vederlägga anmärknings,rne i den ordning do blifvit gjorde. Qaktadt hvad jag förra gången hade äran anföra om lottning emellan tvenne föreslagne skicklige personer, befarar likväl, Herr von Hartmansdorff att en, person utan erforderliga egenskaper, skulle kunna vinna inträde såsom adjugerad Ledamot, genom begagnandet ef det sått jag föreslagit.
Han kom i skoian med föresats att fördunkla alla jemnåriga; det b l e f ej så lätt, som den lille trodde, ty hans förstånd var ouppodladt o c h redan liksom vissnadt till följd af tankens ständiga kretsgång kring hans eget jag. Men hans starkt uppöfvade minne, hans inställsamma, artiga sätt o c h förmåga att hålla sig framme förskaffade h o n o m en viss utmärkelse af lärarne. Skolpremierna blefvo nu målet för hans sträfv a n; han tänkte på dessa dag o c h natt, pluggade, fuskade, lismade o c h sträfvade under brinnande hat o c h afundsjuka; b l e f förbigången och låg två dagar efter examen i hjernfeber. D e t var nästan hemskt att se detta bleka hufvud kastas fram o c h äter på kudden, medan ögonen, med ett underligt skelande, tycktes följa allt, som föregick i rummet, o c h läpparne mumlade orediga ord. V i trodde, att den hetsade, upprifne barnaanden skulle lemna den plågade kroppen, men A l b e r t kom sig, o c h det första han, som konvalescent, sade mig, då j a g k o m för att se om h o n o m, v a r: » T v å doktorer, o c h de sade båda, att det skulle vara. jag, som gick igenom en så svår sjukdom. Sven (det var fru Lydias gosse) kunde knapt stå emot en eländig mässling. » U r sjelfva sjukdomen sög han näring för sin egenkärlek o c h fåfänga. Å r gingo o c h j a g hörde blott om A l b e r t, att han, tvärt emot lärares o c h läkares råd, läste till studentexamen. Sedan k o m en tid, då jag helt o c h hållet förlorade både h o n o m o c h hans familj ur sigte.
Sorn detta moment stadgar dels att »alla inbetalningar till Banko-Diskontverket, med undantag af öfverräntorna, äfvensom de af verket skeende utbetalningar böra verkställas genom insättning och utassignering på vederbörliga räkningar i Depositions-afdelningen»; men denna föreskrift icke är fullt tillämplig sedan det af Fullmäktige och Diskont-Direktionen föreslagna förändrade sätt för liqvidernas verkställande nu mera blifvit af Rikets Ständer antaget; dels ock huru öfverräntorna skola betalas och attester förvaras m. m., hvilket allt utgör föremål för bestämningar i tjenstgörings-ordningen; så och enär återremissen från Preste-Ståndet förnämligast afser att Utskottet, i händelse frågan angående särskild Kassör för Diskont-verket komme att förfalla, måtte, om så erfordrades, kunna förändra sitt förslag, förnyar Utskottet den framställning, l:o att 6:te momentet af 80:de § måtte få från Banko-Reglementet uteslutas. Sedan, i följd af tre Riks-Stånds beslut, den nuvarande sammansättningen af Låne-Kontors-Direktionerna är vorden bibehållen; så kommer, på sätt äfven inom Riks-Stånden blifvit anmärkt, 7:de punkten att förfalla samt 5:te momentet af 81 § i Reglementet att qvarstå. Förslaget uti loide punkten om af skaffande af nu brukliga Anmaning sbref är visserligen afslaget af Bonde-Ståndet; men enär de öfriga Riks-Stånden detsamma bifallit; så utgör detta ett Rikets Ständers beslut. Uti loide med 29ide punkterne hade Utskottet afgifvit förslag till före - 8 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 87. skrifterna i Banko-Reglementets Artikel 4 Afdeln. 1, angående Diskont-verkens organisation och förvaltning.