Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att dryg aflöning äfven är föreslagen för ett ganska betydligt antal extraordinarie Canzlisler, hvilkas biträde egentligen lärer behöfvas och användas för renskrifning och correcturläsning, ehuru ett sådant biträde skulle kunna med vida mindre uppoffring erhållas af Collegiernes Extraordinarier. — Slutligen föreslår Hr Biskopen, att en viss rund summa af några hundra R:dr för hvarje Stånds och Utskotts Canzli måtte förskottsvis och månadtligen bestämmas, hvarigenom, jemte sannolik besparing i utgiften, det dubbla ändamål torde vinnas, att de, som betjena vid Canzlierne, icke måtte befinna sig blottställde, och att, enligt Grundlagens föreskrift, till den flitiga skicklighetens uppmun - Betänkan den, N:o 88. 421 tran ocli belöning, R. St:r komma i tillfälle, alt, vid Riksdagens slut, vedergälla hvar och en efter förtjenst. Härmed hade sig förenat: Hrr Professorerne Gravander och Hasselroth, H:rr Prostarne Åstrand, Swedelius, Nordin, Broome, Dillner och Nibelius m. fl.,hvarvid denne sistnämnde tillagt den önskan, att den ifrågavarande besparingen icke måtte retroactivt verka på den under innevarande Riksdag anställda TjenstemannaPersonal. Herr Biskopen och vice Talmannen af Wingård hade ansett Hr Biskopen Thyselii förslag om anvisandet af en viss bestämd summa till aflöning för Utskottens Canzlier, lämpligast. Hr Professoren Liedbeck hade yttrat, att hvad Hr Biskop Thyselius i förevarande ämne anfört, synes så riktigt, att det bör leda till återremiss och förtjenar, att af StatsUttkottet tagas i närmare öfvervägande; tilläggandes Hr Professoren, att det torde, vid nuvarande så långt framskridna Riksmöte, icke kunna föranleda betydlig besparing, helst Ståndens och Utskottens redan antagne
Sannt är likväl, att den förra titeln hade det felet, att icke utmärka dessa Banker såsom Sedel-Banker i motsats emot dem, som röra sig endast med Stats-Bankens mynt, N:o a. Något godtyckligt och utan att någonting derigenom vunnits, har man förändrat uppställningen i de 4 första §§. emot hvad den var i gamla förslaget, hvarigenom händt, att icke mindre än 5 serskilda ämnen influtit i §. i. nemi. ci) den halfqväfda distinctiva grundsatsen om vilkoren för Creditsedel-utgifningen, b) om sättet att få privilegium, c) om Kongl. Maj:ts pröfningsrätt, d) om octroytidens maximum och e) om förbud att påräkna understöd af allmänna medel. Deremot har man, med frånryckande af hvad borde genom mellanmening uttalas i punkten a) nemi. delegationen till en Direction i §. 3, apphöjt denna detalj till värdighet af serskild §.; som det vill synas, utan ändamål, omnämnt, att Directionen kunde förses med instruetion, hvilket endast då behöfde sägas, derest man ville föreskrifva, alt instruetionea Hör till Bancooch Lag-Utskottens Utlåtande N.o 4. 3 skulle kungöras — och glömt stadga, att Directionen egde lagligen tala och svara i Bankbolagets namn. ' N:o 3. Att punkten Litt. e) influtit i 1824 års Lag, kort efter sedan Likets Ständers Bank fått öfvertaga Filial-Disconterne, kunde försvaras då, emedan opinionen stundom fordrar sådane onyttiga yttringar, men att man nu skulle omskrifva en sådan strof och förbjuda ”påräknandet” af ”Statens” bidrag, synes vara mer än öfverflödigt. N:o 4- I 4 §• hafva Utskotten uttryckt en opinion, alt Banker möjligen kunde få uppstå på landet. Jag hade för min del velat fästa Actie Banker vid Stapelstäder och solidariska vid Provincial-hufvudstäderna, men har ej fått någon enda röst inom Utskottet med mig.
Två flickor fingo logis hos en agent i Köpenhamn. Om natten kom agenten in till dem, och det var blott flickornas iipprepade hotelser att ropa. på polis, som kunde förmå hononi att lemna dem i fred. Äro flickorna vackra, låter kommissionären ofta dagarna gå utan att skaffa dem plats. Han kvarhåller deras betyg, sa att de ej kunna söka plats på annat ställe. De komma för hvarje dag i allt större skuld till honom för logis m. m., och tvingas sålunda mangen g %ng att sasom han önskar träda i hans tjänst, då förförelse blir ilasta steg. E n flicka hade blifvit lofvad god plats, men direkt blifvit bunden i lastens tjänst. E n nu gift kvinna beriittade, huru hon och en annan flicka första gången de varit i Danmark på hemresan passerat Köpenhamn, och då ej kunnat få nattlogis p&amp; det ställe, dit de hade fått anvisning. De gingo förgäfves från hotell till hotell. I somliga, der de sago karlar sitta och dricka, tordes de ej gå in, och det blef allt senare på kvällen, utan att de kunde finna något logis, der man ville taga emot dem. Då de så gingo gata upp och ned, började två agenter att förfolja dem och sökte förmå dem att &amp; ny0 låta fasta sig; nej, de ville hem till Sverige. Åter gingo de länge och sökte bostad, agenterna f6 ' ijde dem, och till slut för att ej nödgas tillbringa natten p&amp; gatan följdo de agenterna till deras Lem, och d&amp; funnos der före dem tjugu fickor. Agenterna st ' ng.de nii in dem och sade, att " nu s k d e de fastas till Tyskland, sex m&amp;- nader ginge ju fort, och fina platser skulle de fåen Följande morgon kl. 6 kom någon in med kaffe till dem, och då dörren öppnades, passade fyra flickor på och spriingo sin vag och rusade ned till &amp; ngbhten; strax desefter kommo tolf af de andra flickorna springande, s&amp; fort de orkade. De hade också lyckats slippa ut,. Huru det gick med de öfriga fyra visste hon ej.
Ehuruväl Stats-Litskottet i så måtto erkänner giltigheten af de skäl, motionären till stöd för sin framställning anfört, att äfven Utskottet anser, det någon synnerlig olägenhet ej kunnat tillskyndats det allmänna om de, under sednare lider, alltifrån Konung Carl XI:s reduktion, för Presterskapets aflöning tillkomna hemman och lägenheter från början blifvit tillerkände samma friheter och förmåner, som äldre dylika boställshemman åtnjutit, har Utskottet likväl, vid det förhållande att den öfverklagade olikheten emellan de äldre och yngre preslboslällenas beskallnings-förhållanden numera vunnit en redan gammal häfd, och då äfven Rikets Ständer, på säll motionären omförmält, vid ett föregående Riksmöte funnit betänkligt att medgifva en så betydlig tillökning i den privilegierade jorden, som af det väckta förslaget skulle blifva en följd, ansett sig desto mindre kunna förorda samina förslag i den utsträckning, motionären åsyftat, som det med visshet kan antagas, alt, om de ifrågavarande, sedan Konung Carl XI.s tid tillkomna boställs-hemmanen jemföras i afseende å deras godhet och afkastning, en betydlig skiljaktighet dem emellan förefinnes, hvilken skiljaktighet genom en skaltenedsättning, efter samma grunder för alla dessa hemman, ingalunda skulle ' förminskas, äfvensom förmånen af en dylik skattefrihet blefve större för de hemman, som vore af bättre beskaffenhet och hvilka högre ränta och kronotionde derföre blifvit åsatt, men mindre för de små och till lägre belopp skattlagda. Den af motionären åsyftade löneförbättring för kyrkans tjenstemän skulle följaktligen på detta sätt icke blifva ändamålsenlig, enär billigheten synes fordra, att de sämre aflönade företrädesvis Slats-Utskotlets Utlåtande N:o 84. 3 komma i åtnjutande af någon tillökning i sina inkomster. Utskottet, som anser frågan böra hufvudsakligen från denna synpunkt uppfattas, har i sådant afseende funnit anledning att uppgöra en bestämd skillnad emellan de uti förevarande motion omförmälda hemman och lägenheter.
Sifaledcö t)afme QSi, till befordrande af 3'etnverfö anläggning 3«nmett* gar i Ntfetö norra orter, genom underdänig ©frifvelfe den 26 SDtaj ' SRorrbottenS 18.34, l)oé ^ongl. $ftaj:t f)emftällt, att, i lifhet med [>n>ad redan för Mntacfjenvnillvetfningen uti Norrbottens Sän, till följd af ^ongl. ©peciaUNefolutionen för npa iSergverfö inrättande i Norrländerna od; Sapptnarfen af den 9 Slugttfti 1673, åtnjuter od) ända till är 1803 äfven gällt för ©tängjcrnö* odj ämneö*fmtden derftädeS, 20 ä 30 friljet&är, forn, efter omfländigf>eterna, jemväl funna ända till 50 är ttllöfaö, ntä, att räfna frän det 'JSerfen fommit i gäng, ät* njutas för de ftängjernö* odj ätnne&fmiden, forn efter är 1818 blif* mit prioilegietade . eller intill är 1860 privilegieras inom <2Befierbot* tenö odj Norrbottems Sän, grundade pä tacfjern inom berörde 2än, af dervarande malm tillverfadt. §. 3 anledning af väcft fråga om förhöjning i (fjut&legan för 0m eptra pofrföringen, h^fa* -Si/ fäfladt affeende derå, att tiden ,in9,n‘ ej fan beräfnai, dä en fädan poflföring inträffar, od) att denfamma merendels* måfte med (torre ffpndfamhet än annan ffjutö werfftäUaS, I>oS Äongl. Staj-.t i underdånighet anhållit, att legan för föreningen af eptra pofter måtte förhöjas? från tio till tolf (fillingen 33anco milen.
Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 9 § 6 Utom en mindre redaklionsförändring, har i denna § äfven föreslagits ett tillägg om afgörande rösteu, då lika röstetal vid fattande af beslut emellan delegare uppkommer. §§ 9 och 10. Då öfverallt i förslaget de äldre benämningarne skepp och skeppare blifvit förändrade till fartyg och befälhafvare, har Utskottet ock, för följdriglighetens skull, ansett ordet »skeppslott», som i dessa, synnerligast på flera ställen i 10 "gm, förekommer, böra i enlighet med sagde nya benämningar förändras; likasom då 9 § möjligen kunde så förstås, som borde både sjelfva lösen af försåld fartygsandel och den ed, som kan säljaren affordras, hafva egt rum inom tre dagar, hvartill tiden torde vara alltför kort, då för edgång måste förutsättas stämning till domstol, Utskottet funnit ett förtydligande härutinnan kunna ske, genom att i 9 §:ns fjerde rad i stället för ordet och inlöra ordet eller; i sammanhang hvarmed nödig förenkling al 10 §:n blifvit föreslagen. § 13. Det Kongl, förslaget i denna <§ ålägger icke, utan blott tillåter delegare i ett fartyg, der de flere äro, att till förvaltning af rederiets angelägenheter utse en hufvudredare; och i motiverna till det remitterade förslaget (pag. 83), der det i öfrigt redogöres för hufvudredarens ställning till rederiet, yttras: natt i motsats till 1847 urs förslag, men i öfverensstämmelse med engelska praxis, norska, tyska och holländska lagar ne, utväljandet af hufvudredare icke blifvit gjordt obligatoriskt.» Men äfven uti det i samma moliver omnämnda 1836 års förslag har en med 1847 års öfverensstämmande åsigt i denna del blifvit uttalad, och Utskottet har ej kunnat finna annat, än att denna sednare är den rätta.
Detta kreditiv finnes på det att, om vid något tillfälle Riksg:s-kont. skulle få större utgifter men de inkomster som till dessa utgifters bestridande påräknats först något sednare inflyta, då kreditivet må finnas att för tillfället begagna. Den enda gång, som Riksg:skont. under de 3 sista åren begagnat kreditivet var under sednare delen af sistl. höst, då Riksg:s-kont. hade högst betydliga utbetalningar, men ändå större inkomster att påräkna i slutet af samma år. Riksg:s-kont. behöfde således endast använda kreditivet under den lid, som förflöt ifrån medlet till slutet af hösten och det dessutom endast till ett inskränktare belopp; men, säger Hr von Hartmansdorff, Riksg:s-kont. hade då obligationer i sin kista. Ja, detta är sant; men jag hemställer till R. o. Ad., hvilken orimlig hushållning, eller rättare misshushållning det skulle hafva varit, om Riksg:s-kont., derföre att det en kort lid behöfde penningar till liqvider, hvilka ganska väl kunde betäckas med de inkomster Riksg:s-kont. hade att inom kort förvänta, kontoret skulle hafva försålt sina obligationer eller upsagt dem för att om några dagar åter inköpa dem. Hr Rosenblad: Af alla kreditiver anser jag detta, till det inskränkta belopp, som det utgör, vara det ändamålsenligaste. Jag skall i delta afseende icke yttra mig vidare, då icke något förslag att låta det tiphöra har blifvit framslälldt. Hr von Harlmansdorffs förslag till förändrade föreskrifter i afseende på begagnanr det af detta kreditiv tror jag vara aldeles olämpligt och vida sämre än Dan 12 April e. m. 369 än de föreskrifter, sorn finnas i nu gällande 184 § af Bank-Reglementet och sora jag anhåller att få upläsa.
Jag tycker om klimpar af färg; jag tycker om, att när man står nära intill en duk, ser den ut som en enda röra af klatsch, ratsch – men att för hvart steg man tar bakåt, det framstår något nytt ur kaos – till dess det slutligen bildar sig ett stycke lif midt framför ens ögon, så sannt och äkta att – ja, det kan tusan tänka på felen då, och inte jag! För öfrigt så ser jag inga fel. Om Larsson bara stryker af pänseln på en vägg, så är det mer genialitet i det strecket än i Kungliga akademins alla professorsdukar.» (Nu var han uppe och trafvade igen.) »Du får förlåta», sa jag med värdighet, »men jag håller på Kungliga akademin och professorerna. Jag skulle tro, att hvad som framför allt behöfs, för att man ska kunna njuta af konst, är garanti, garanti, att man inte kastar bort sitt intresse på arbeten, hvilka icke bär i sig de konstnärliga prinsiper utan hvilka all konst endast blir ett hastvärk, ett vanhälgande, ett skämt, som väl kan passa i den enskilda kretsen, men icke inför en allmänhet, hvars uppfostran framför allt bör ligga en samvetsgrann konstnär om hjärtat.» »Det var tusan, tant Lovisa!» Han stod framför mig bredbent med händerna i byxfickorna och ögonen klotrunda af förvåning. »Ja ja, du», fortfor jag lugnt. »Om du tror, att tant Lovisa är bortkommen, så tror du betydligt miste. (Hvad behöfde jag säga honom att jag läst allt det där i tidningen?) Med mig har försiggått stora förändringar.» Men så kom det på mig en sådan längtan att få tala ut, att jag inte kunde hålla mig längre. »Ser du», sa jag och hostade litet förläget, »egentligen har jag kommit hit för att odla min själ.» »Det var tusan!» »Kanske du inte tror, att jag har någon att odla?» sa jag, stucken öfver tonen. »Jo naturligtvis. Det förefaller mig bara så förbannadt komiskt –» »Hvilket?» »Jo, att tant Lova kommer hit för det ändamålet.» »Hvart skulle jag eljest ta vägen? Kanske till Kina?» »Ja kineserna är inte dumma de!
För att ännu en gång sända ett farväl åt det gamla klaveret, hvilket utgjort bästa delen af såväl hennes nöjen som hennes uppfostran, hade Blenda ställt sig i vindsgluggen, och just medan hon ännu talade med modern, försvann sista skymten deraf undan hennes blickar: bärarne veko in på skogsvägen. ”Jag klandrar ingenting: jag gråter!” hade den unga flickan svarat sin mor. Och detta var sant, ty om Blenda än kunde röja en gnista otålighet vid afhörandet af de tröstegrunder, hon förut så många gånger hört, hade dock hennes milda och tillitsfulla själ aldrig klandrat det öde, som så tungt drabbat hennes ungdom. Men gråta var ju dock tillåtet vid den bittra tanken att hon aldrig mer skulle få höra de ljufva toner, utom hvilka sången om riddar Egbert Montabor gaf henne endast ett halft nöje. Några minuter sednare befunno sig de båda ensamma fruntimren i den lilla kammare, som de gemensamt bebodde och till hvars tarfliga anordning de sammanskrapat allt hvad de kunnat ihopsöka efter förödelsen jemte de få möbler, som fru Emerentia inropat vid auktionen. ”Nå, hvar är nu solen, goda mamma?” frågade Blenda med ett leende, som genombröt tårarna. ”Om du också icke får se fulla solen på en gång, skall jag åtminstone visa dig en stor stråle, och den är mer än tillräcklig, tycker jag, att lifva ett sjunket mod.” ”Jag tror så med, ty jag är redan lifvad genom nyfikenheten.” ”Vackert, vackert, du lilla – man bör njuta långsamt!” ”Långsamt?” suckade Blenda. ”Just så, och medan du stillar din rörelse, så svara mig på den frågan, om du någonsin sett mig fälla modet mer än en enda gång i mitt lif, jag menar vid salig pappas dödsbädd?” ”Ack, nej men mamma hör till undantagsmenniskorna, och jag mins ock hvad pappa så ofta sade.” ”Hvad då?” frågade den goda frun med en min nog förnöjd att låta ana det hon på förhand kände hvad hon skulle få höra – men det finnes ord, hvilkas smekande ljud alltid behaga örat. ”Mångfaldiga gånger sade pappa:
Jag tycker att förhållandet äfven för den händelse att domkyrkan betalade lika hög ränta som riksg:s-kont. icke vore så svårt; ty om denna sednare antogos vara 5 procent, skulle de 2 procent, hvartill skilnaden uppgår, på 20,000 r:dr ej utgöra mer än 400 r:dr b:co. Då man har en så riklig tillgång sorn 1,000 r:dr b:co årligen, synes det mig som om man lätteligen kunde få upplåna ett belopp af 20,000 r:dr äfven till lägre ränta än 5 procent samt att man utan svårighet kunde bära en sådan skuld. Det är visserligen möjligt, att till följd af en sådan jemförelsevis högre ränta, kapitalafbetalningen komme att gå långsamt, isynnerhet i början; men i samma mån afbetalningarne uppgå till ett större belopp, minskas också räntebeloppet på det återstående kapitalet, hvilket gör att det sedan går fortare. Den omnämnde tillgången af 1,000 r:dr är dessutom tagen efter en mycket låg beräkning och således torde i sjelfva verket ej obetydligt derutöfver till ifrågavar. ändamål vara att påräkna. I alla fall anser jag att R. St. icke böra bevilja sådane lån, som kunna sätta riksg:s-kont. i ytterligare förlägenhet, och får jag derföre anhålla om Infall å Utsk:s tillstyrkande i denna fråga. Hr Lagerheim, Lars Magn.: Linköpings domkyrka är ett vördadt ålderdomsminne och då med rättvisa och billighet svårligen är förenligt att vid en församling fästa skyldigheten att ensam underhålla en så stor och kostbar domkyrka som den ifrågavar., får jag tillstyrka återremiss af utlåt, under önskan att det begärda låneunderstödet måtte bifallas, hvilket visserligen icke kan förorsaka staten någon kännbar förlust, dä i alla fall ränta bekommes, men deremot länder till bevarande från förfall af ett af våra vackraste och minnesvärdaste ålderdomsmärken. Frih. Palmstjerna: Att skillnad i allmänhet bör göras emellan K. M:ts nåd. propos:r och af enskilde väckte motioner, deruti instämmer jag med Gr. Gyldenstolpe; men delta är i allmänhet och har egentligen afseende på de anslagsfrågor af mångahanda slag R.
Slutet af mom. litt. b) innefattar en hemställan, att de låneunderstöd, som af Utsk. blifvit tillstyrkta ”för Emmåns och Stångåns samt Himble och Tollerud.? åars upprensning, och för uttappning af myror på Gottland, mätte, för den händelse medlen af en eller annan orsak icke skulle komma att utgå, få på enahanda villkor af K. M. disponeras till andra odlingsföretag inom nu ifrågavarande Rikets län.” Nu har R. o. Ad., i fråga om Emmån och Stångån, äfvensom myrorna på Gottland, beslutat, att dessa anslag skulle, på sätt PresteSt. äfven för sin del beslutat, komma att utgå, och om jag ej alltför mycket misstager mig, så innefattar delta beslut, att någon del af ifrågavarande summor skulle kunna utgå såsom anslag; det blir således för conseqvensens skull nödvändigt att fatta samma beslut rörande de medel, hvarom nu är fråga, som angide dem, hvilka StatsUtsk. i litt. a) har omförmält, d. v. s. att dessa medel till K. M. öfverlämnäs, för att användas i mån af den nytta, som af odlingsföretaget kan påräknas, antingen såsom anslag eller såsom lån, hvilket beslut jag således för min del tillstyrker. Hr Lagerheim, Lars Magnus: Emot den af Gr. Mörner uttalade principen får jag på det högsta protestera. Att R. St. sjelfve i sina beslut skulle förutsätta möjligheten deraf, att K. M. för ändamålets befrämjande skulle finna sig nödsakad atl använda anslaget annorlunda än R. St. derom förordnat, och sedan vid följande riksdag begära afskrifning, vore i min tanke ett högst vådligt prsejudicat. Att vid en kommande riksdag, om sådana händelser inträffade, Const.- Utsk. med skäl icke skulle underlåta alt göra anmärkning emot anslagets användande på annat sätt, än R. St. föreskrifva!, synes mig naturligt. Om således R. St. bestämdt besluta att med fullt förtroende till K. M:s pröfning öfverlemna huruvida större eller mindre delar af dessa summor skola såsom anslag eller såsom lån utgå, så tror jag att ändamålet derigenom sakrast vinnes. Gr. Mörner:
Tvärtom synes det mig vara en pligt för R. o. Ad. att låta förblifva vid det förhållande som f. n. eger rum, och detta så mycket heldre enär, det af Utsk. omförmäldta större besvär, som nuvande bokföring medför, i aila händelser är ersatt genom den särskilda vedergällning, hvilken jag tror att nästan alla teslatorer hafva i sina gåfvobref och testamenten förordnadt böra utgå tili bokförararen för det besvär han i och för upbärande och redogörande af fondernas tillgångar är underkastad. Jag tillstyrker afslag. Gr. Puke, Folke Magnus: Jag skulle tro att ganska få fonder finnas, som, på det sätt Utsk. föreslagit, skulle kunna sammanslås; men jag skall visserligen icke motsätta mig en dylik sammanslagning, i händelse det låter sig göra. Jag hemställer dock till R. o. Ad., huruvida det icke vore skäl att, innan beslut i denna fråga fattas, Riddarh.-D:rekt:n finge afgifva sitt yttrande derom. Jag anhåller om återremiss af denna punkt. Gr, Mörner, Carl: En ledamot inom Utsk. väckte fråga om denna fondernas sammanslagning på den grund, hvilken äfven allmänt vitsordades, att härigenom skulle upstå ett betydligen minskadt besvär i räkenskapernas förande. Jemte detUtsk. gillade detta skäl och ansåg det väga ganska mycket, fann Utsk. sig hafva rätteligen förfarit, då det tillstyrkt att ett sådant sammanslående skulle endast ega rum för sådana fonder och stiftelser, der icke bestämda föreskrifter lägga något hinder i vägert; och det tillkom naturligtvis Riddarh.-Direkt, att tillse, om något sådant hinder förefinnes eller icke. Man har klandrat att Riddarh.-kassan skulle få disponera de möjliga öfverskotten. Jag kan icke häraf finna någon olägenhet, då kassan i alla fall skulle åtaga sig att utbetala alla stipendier och bestrida de utgifter som eljest utgå af öfriga fonder. Om, på sätt Gr.
"under minuthan del med eller utskänkning af bränvin,” i stället för ”med utskänkning,” i 2:dra momentet orden: ”efter Stadens Äldstes hörande skall Magistraten," i stället för: ”i samråd med Stadens Äldste skall Magistraten, efter beräkning af det kannetal bränvin, som genom minuthandel, och det, som genom utskänkning, må anses komma att under försäljning i staden föryttras,” samt i 3:dje momentet orden: ”hvilket Magistraten eller Stadens Äldste tillstyrkt," i stället för: ”hvarom Magistraten och Stadens Äldste äro ense,” infördes. § 4 0, ansågs böra erhålla den af Friherre Raab, uti Utskottets Betänkande bifogade reservation, föreslagna lydelse; dock med uteslutande af följande period: ”Magistraten ege att, efter Stadens Äldstes förande, bestämma om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt.” § 4 3, ansågs blifva så lydande: ”Vill någon väcka fråga, att annan ut skänkning, än den, som kan gästgifveri tillkomma, må i socken å landet få idkas; gore derom framställning hos Socknenämndens Ordförande före utgången af Mars det år, då försäljningen skall börjas. Socknenämnden af gifve deröfver yttrande innan slutet af April med utsättande, i händelse bifall till utskänkningen tillstyrkes, af den trakt, hvarinom det må ske, hvarefter yttrandet till Kyrkoherden öfverlemnas. Denne inhemte, innan Maj månads utgång, på socknestämma, som blifvit 2 Söndagar å rad pålyst, socknemännens utlåtande i ämnet. Inom 3 veckor från det socknestämma blifvit hållen, insände Kyrkoherden socknestämmo-protokollet och socknenämndens yttrande, jemte eget utlåtande i ämnet, lill Konungens Befallningshafvande, som derom fatte sitt beslut och gifve det socknenämndens ordförande tillkänna.” "Fråga, huruvida i sådan ordning tillkommen utskänknings-rättighet bör upphöra, sedan tiden för dess tillvaro tilländalupit, skall likaledes väckas och behandlas. ’’