Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Memorial till Riksens Ständer, i anledning af Ridderskapets och Adelns återremiss på Utskottets förslag till ett tillägg i 28 § Riksdagsordningen. Genom ProtocollsUtdrag för den 23 nästlidne October, hvilket den 20 dennes ankommit, har ConstitutionsUtskottets den 14 i för tnämnde månad, under N;o 66 aflåtna Memoria], angående ett föreslaget tillägg i 28 § Rik dagsOrdningen, blifvit från Höglofl. Ridderskapet och Adeln återförvisadt, med åtskilliga för Ståndets gemen amma tanka förklarade anmärkningar, »om åsyfta, dels bestämmandet af Utskotts. 3^0 Constitutions-Vtskottets betänkanden» Suppleanternes antal, efter omständigheterna och i mån Ledamotspersonalen, dels en tydlsgare uttryckt inskränkning af Suppleantens iunctions, endast till den händelse, då ordinarie Ledamot af laga förfall hindras, dels ock det projecterade stadgandets hänflyttning till 79 § Riksdagsordningen, hvarest sättet till ledighets erhållande fiån Ledamotskap i Ut kotten afhandlas. ConstitutionsUtskottet, som funnit an* märkningarne icke sakna giltig grund, förmodar att Resp. RiksStåndens meningar i ämnet skulle bäst och lämpligast sammanjemnkas, om det allmänna stadgandet, rörande Suppleants-val, såsom egande sammanhang med de i 28 § Rik dagsOrdningen föreskrifna Ledamotsvalen, infördes uti denna §, med fasställande tillika af ett minimiantal, och om deremot i 79 § utstakades de särskilda fall, i hvilka Suppleanterne borde temporairt biträda Utskotten. I sådant afseende får ConstitutionsUtskottet, med modification af dess förra förslag, vördsamligen tillstyrka, det måtte i 28 § Riksdags - Ordningen , efter orden: ”Hemliga Utskottet väljes, då Konungen eådant äskar,” inflyta en så lydande ny punct: Constitutions-Utskottets betänkanäen.
Med sina tre skepp, sina antika kolonner, sitt spetsiga, utvändigt blyklädda tak af trä och sina ljust allvarliga hästskobågar visade den sig vara en kärleksfull förening af antikt tempel, basilica och moské, en treenighet af tre olika religioner. Just derigenom gjorde den ett öfverväldigande intryck. Den var en försoningshymn i sten och trä. De antika kolonnerna voro kören, hästskobågarne de djerft uppsvingande tenortonerna och det i all sin rörande enkelhet vackra taket ett enstämmigt, mot höjden stigande amen. Velids moské hvilade också ursprungligen icke blott på en kristen kyrkas grund utan äfven på ett hedniskt tempels och ett stenkast från yttermuren stod än i dag en triumfbåge med korintiska kolonner. Att se denna moské var att se Adonis, Mohammed och Kristus broderligt hand i hand på en och samma bänk. Der var så tyst i den urgamla helgedomen, så majestätiskt stilla som i öknen. Mattorna förtogo hvarje ljud af de inträdandes steg, och till och med en sakta hviskning skulle ha varit en vanhelgelse. Framför de lika smakfullt som rikt ornamenterade bönenischerna knäböjde några få araber, tyst anropande tystnadens och öknens gud. Det hvardagliga lifvet var utestängdt och endast då och då inträngde ett sakta, aflägset suckande från den stora staden likt ljudet då en hand sakta stryker öfver en lutas strängar. De fyra första kalifernes namn glindrade på väggarne i guldskrift bredvid språk ur en eller annan sura. De små bågfönstren hade brokigt färgade glasrutor och ur taket nedhängde lampor. Mot gården var moskén öppen och väggen ersattes af kolonner, mellan hvilka öknens safirflammande himmel skymtade fram som en bakgrund af präktig mosaik, som en solig helsning från det arabiska folkets forna beduinlif. Just detta, att öknens himmel och luft så att säga stodo midt inne i moskén bland de bedjande framkallade särskildt den mest gammalarabiska stämning. En liten rikt förgyld, kupoltäckt byggnad af skulpteradt trä utvisade inne i moskén det ställe der Johannes Döparens hufvud påstås hvila.
Ridderskapet och Adeln tillät då likväl andra sonen, som ej var mera berättigad än Generalintendenten dorchimont, kanhända mindre, eftersom han var blott Adelsman, och den Ätt, lian gick att representera, var genom fadren upphöjd i Friherrligt stånd, att få intaga säte och stämma på Riddarhuset såsom Friherre, både vid Riksdagen 1817 och Riksdagen 1823. Såsom sådan har han sutit här ibland oss , varit Ledamot i Utskott, och äfven tillfälligt der fört ordet. Då ett sådant prejudicat företer sig, öfverlemna!' jag till Ridderskapets och Adelns rättskänsla, om det är billigt att återfordra Polletten af Generalintendenten d’Orchimont. Jag tror ej, att detta sednare steg kan gå i verkställighet förr, än ConstitutionsUtskottet yttrat sig, och jag instämmer i det fallet med Grefve Frölich. Herr Riben, Carl Wilhelm: Jag anhåller få börja mitt yttrande med upptagande och besvarande af det anförande, som blifvit afgifvet af RiddarhusDirectionens Ordförande, hvilken tillika är en bland de Ledamöter, som suto vid anteckningsbordet, då Polletten lemnades åt Gcnerallntenden - Den 5 Januarii. 7 ten dorchimont. Herr Grefven har täckts yttra, det han af den opinion, som han tyckt vara den allmänna, slutade, att hans mening ej skall blifva den godkända. Likasom för att beveka Ridderskapet och Adeln att icke förfara så strängt vid detta tillfälle, har Herr Grefven i sammanhang härmed erindrat, att InträdesPollett såsom Friherre blifvit tillförne beviljad åt Generalen Friherre af Klerckers andra son. Jag får härvid anmärka, att Ridderskapet och Adeln icke äger rätt, att upphöja hvarken i Friherrligt eller Adeligt Stånd. Den tillkommer Konungathronen; den är en af dess praerogativer. Hvad angår frågan om anteckningen för Friherre af Klercker, så äger jag derom en noga kännedom. Det var vid 1817 och 18r8 årens Riksdag, som den frågan förevar hos Ridderskapet och Adeln.
Friherre ak kkäkanton förmälte fina sednast ytrrade oro wisierligen icke hafwa warit mot nägon person eller clasi enstildt rigkade, utan alt de warit sagde i allmänhet. Grefwe Oe la 6aräie: Det skulle wara miz af hjerrat okärt, om en person, för hwilken jag bär sä mycken aktning, och hwilken sedan en längre tid tillbaka vafbrutit hedrat mig med sin manskap, skulle anse mitt yttrande som en förebräelse; jag sär i Let in 6 Deni o Augusti. det fallet försäkra honom, att det ej war min tan. ka, men da Herr Friherren talte om dek mindre behof af inhyseshjon de ägde, hwilka hafwa betydeliga frälfe-egendomar, och man i allmänhet tror detta wara förhållandet i Skäne, har jag endast welat lemna en uplysning, att egna interesiet wisserligen ej eller i detta faller styrde mitt yttrande. friherre Legerström: Såsom af denna öfiverläggning intet resultat, utan genom votering fynes kunna winnås, sä begär jag den, och tror att tid kanske derigenom skulle winnås. Grefwe körner förmälte sig hafwa funnit, att arberare som ej äro uti lagstadd tjenst borde böra beskattas något högre än Bewillnings-Utjkotlet föreslagit; han hemstälde altsä om Ridderskapet och Adeln ej skulle wilja med 50 procent förhöja den dem efter den 2 artikeln älagde afgift. Herr Lckönström yttrade sig icke kunna deruti inga. Friherre ak k^äkanlon instämde i hwad Grefwe körner yttrat, och förmälte sig tro, att sädane personer som de ofwannämnde skulle lätteli. gen äga ukwägar att förwärfwa sig en sädan sum. ma som den de borde betsla. Zerr Landt - Marskalken proponerade, an den i denna artikel föreslagna bewillning pä arbetsfolk, borde förhöjas till 52 procent, emot den afgift, som i Utskottets första förslag är utsatt. Ropades Ja, blandadt med nägra Ncj. Grefwe
Hr Gr. o. Landtm, trodde derföre, att frågan enklast och hastigast skulle afslutas derigenom, att hvarje förslag för sig pröfvades, tills blott tvenne särskildta meningar återstodo, då det blefve lätt att skilja frågan mellan dem möjligen utan särskild votering. Härefter uplästes till justering och godkändes en så lydande voteris-propos.: Den som bifaller Frih. Raabs förslag, att R. o. Ad. måtte besluta en inbjudning till de öfrige RiksStin att på gemensamt rum sammanträda' till öfverläggning öfver regleringen af RiksStatens 4:de, 5:te och 9:de HufvudTitiar jemte härmed sammanhängande enskilda motioner, så snart Utsk:ns blifvande Utlåtin i förenämnde hänseenden till RiksStin inkommit och för andra gången blifvit bordlagde, dock endast i de punkter, hvilka Talmanskonferensen anmodas att bestämma, röstar Ja ; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, afslår R. o. Ad. Frih. Raabs förenämnde förslag. Vid voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit som följer: Ja — 30. Nej — 76. Sedan nu Hr Brakels förslag blifvit ånyo upläst, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla detta förslag, och ropades härvid starka Nej, blandade med Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit Nej öfvervägande. Efter härvid af Hr Brakel begärd votering, uplästes till justering och godkändes följande voteris-propos.:
Utskottet framhåller vidare, att den ädla metallen i omyntadt tillstånd icke kan betraktas lika med mynt, utan är en vara, hvarå priset bör bestämmas efter samma grund, som gäller för andra varor, beroende pä tillgång och efterfrågan, och anför, för att ytterligare styrka denna åsigt, att i andra stater, ”såvidt Utskottet känner”, bankerna icke hafva åliggande att, mot ett visst, en gång för alla bestämdt, belopp af myntrepresentativ, utgifva omvntad metall utan endast myntad. Jag har icke här för afsigt att ingå uti någon strid om rätta förståndet af ordet ”vara” och vill ingalunda förmena någon att ät den ädla metallen gifva hvilken benämning som helst, ty detta är temligcn likgiltigt, men vill blott dä ät äfven det myntade silfret vindicera rättigheten af samina benämning. Och hvad beträffar främmande bankers åliggande, i afseende pä sedelinlösningslörbindelse, sä torde det vara bekant, att intet lands banksedlar innehålla den förbindelse som våra, att de skola med ett visst belopp al myntad metall inlösas. Skyldigheten i detta afseende är bestämd uti de särskilda ländernas banklagar eller privilegier och dessa äro öfverallt, der ett ordnadt myntoch bankväsende finnes, sä alfattade att just den omyntade metallens utförande framför den myntade befordras, och detta af det ganska naturliga, skälet, att man funnit sådant bäst öfverensstämma med både bankernas och allmänhetens fördel. Någon s k. slagskatt, som hos oss, förekommer icke uti något annat land, utan för sådant fall dä omyntade metaller mot myntade utbytas, dä den äfven finner sitt giltiga berättigande; tvärtom har man der sökt att sä ställa lagstiftningen, att i möjligaste måtto förekonimes utförsel ur landet af den myntade metallen. Ilos oss har man pä motsatt sätt gått tillväga och följden har blifvit uppoffringar och förluster så för Staten som lör enskilde.
Vore denna betänklighet grundad, så vore ingen ting onödigare, än hela den öfverläggning vi nu förehafva; men jag tror den icke vara sådanJag tror, tvärtom, att i samma mohn, som bela Folkmassan har känning af Penninge-förläg*mheten, i samma mohn, som största delen af Jordägare äro skuldsatte; är det också angeläget att öfvergå till mera skonsamhet för den fattige, till en större rätivisa i Beskattningen; och jag tror följagteligen att ingen tidepuncts al männa ställning har mera fordrat en förändring, än den, hvari vi nu befinna 06S. I hufvudsakliga ämnet uppehälles icke heller m;tt omdöme al något afseende på Opinionen, hurudan den är eller icke är. Efter min 378 Den 24 Martil, /. m. tanka, tillhör Rikets Ständer blott, att sjelfva bjuda Opinionen j men ick att antaga, icke att böja s g iör någon annans, än deras egen. Hufvudsakliga ämnet omfattar (vänne puneter, den ena, principen; den andra, verk* stallbarheten. I Lågan om principen har någon sä/deles ski jagti jhef icke varit; fy sjelfva de Herrar, bviika talat em t 1810 års Bevillningsgrunder. hafva mer eller mindre medgifva deras löiefsäde i särtvisa. 1 Irågan åter om verkstälibarheten, har skälet för dess bestridande egentligen legat i en aberopad erfarenhet. Jag tror mig derföre böra erindra, att erfarenheten bade af 1810 och 1812 årens Bevillningsgrunder har varit ganska liten. Om de sednare i erfarenheten utfallit lyckligare, än de förra, så torde orsaken hafva legat deri, att 1810 å'S B; villnings-grunder åtföljdes af felagtigheter, som s eli va erfarenheten upptäckt; men hvilkas rättelse nu mera blifvit af Herr von Tö» ne uppgifne. Flere upplyste Ledamöter af detta Stånd hafva ansett rättelserne så goda, att de tillstyrkt deras antagande, jemte 1810 års Bevillntngs grunder; och Bond» S.åndet har antagit dem.
Länsnotarien åligger: 1:0 att föredraga och expediera alla sådana utsökningsmål i hvilka gäldenären antingen uteblifvit med förklaring, eller, utan allt jäf, krafvets rigtighet erkannt, äfvensom sådana utsökningsmål, uti hvilka, efter hvad derom särskildt finnes stadgadt, Konungens Befallningshafvande eger att meddela vilkorlig utmätningsresolution; 2.0 att granska inkommande exekutionsärenden och, om felaktigheter eller försummelse hos exekutorer dervid upptäckas, derom till landshöf dingen göra anmälan; 3:o att ombesörja all förekommande vidimation; 4:0 att vaka deröfver att rapporter, uppgifter, och andra handlingar som på bestämda tider böra till landskansliet ingå, i rätt tid inkomma samt annars förhållandet hos landshöfdingen anmäla; 5:o att i ärenden af enklare beskaffenhet enligt de närmare föreskrifter, som landshöfdingen eger att meddela, på eget ansvar föra protokollet inför Kongl. Maj ts Befallningshafvande; 6.0 att äfven i öfrigt, såvidt de sålunda bestämda åliggandena det medgifva, enligt de föreskrifter landshöfdingen eger meddela, biträda landssekreteraren med de till landskansliet hörande göromålen; 7:0 att vid landssekreterarens laga förfall, och då ej annorlunda förordnas, hans tjenst förrätta. dels ock att, för den händelse denna underdåniga hemställan vinner Kongl. Maj:ts bifall, jemväl öfriga vederbörande §§:r i landshöfdinge-instruktionen, och tilläfventyrs endast 1, 4, 5, 42, 50 och 58 §§ måtte erhålla en derefter lämpad förändrad lydelse. Slutligen och i sammanhang med hvad jag nu föreslagit, har jag jemväl ansedt mig böra söka utverka någon utsträckning i tiden i afseende å den tjenstledighet som Kongl. Maj:ts Befallningshafvande på grund af 38 §, 2 morn., i landshöfdinge-instruk tionen - Motioner hos Riddershapet och Adeln 1865.
Kan Landtm, afslå en propos , så måste R. o. Ad. kunna yrka den, om det också ej skulle leda lill annat resultat, än att R. o. Ad. korame i tillfälle att uttrycka en annan opinion; och jag ser icke, att frågan nödvändigt behöfver komma till ett L'tsk:s afgörande. i fråga om praejudicalet, skulle den å motsidan yrkade utgång af frågan blifva ett af de vådligaste, som kunde uppkomma; ty här blefve ej fråga om mindre, än att ändra grundlagen, då del endast är Hr Frih. o. Landtm, samt några få talare, som icke medgifva, att hvad af mig, jemte flere ledamöter, blifvit vrkadt, öfverensstämmer med grundlagens tydliga föreskrifter. Jag anser grundlagen i detta fall vara tydlig; och det är på sådan grund, jag ansett de ifrågavar. personeine icke böra få deltaga i bänkmrs-valet. Hr Lefren har yttrat, att någon censur från de öfriga Stånden ej bör kunna ifrågasättas, — och jag svarar dertill ja, i fall vi förfara lagligt; men i motsätt händelse, anser jag censur påkallas af Ståndets förfarande, och det förefaller mig högst speciöst att påstå, det ingen utväg finnes att i denna fråga komma till ett resultat. Fråga är här, huruvida de oftanämnde personerne må äga deltaga i val till utskts-ledamöter eller icke ; och jag anhåller, att någon af den motsatta opinionen må visa mig hvar det står stadgadt, att desse persöner skola få deltaga i utsk:s-valen, då Riksd.Ordn. innehåller förbud deremot; och kan något sådant stadgande ej visas, måste den positiva lagen äga företräde framför den negativa, sorn (besström här är ingen, hvarföre och då det vore ett högst besynnerligt fall, om Hr Landtnäs åsigt ensamt skulle segra emot Ståndets öfvertygelse, jag anser nödvändigt, alt Ståndets tanka inhemtas, för att utröna hvad pluraliteten vill. Jag kan således ej frångå att förena mig med Hr Dalman i begäran om propos , huruvida Ståndet yrkar den af Hr Frih. o. Landtm, vägrade proposm, eller icke.
Därute sjöngo och kvittrade fåglarne; från gatan hördes hästgnägg och rastlös människoid, i mitt fönster surrade flugorna; korteligen, en frisk verksamhet och lif öfver allt. Till en början retade mig denna högljudda munterhet därute, men så små- ningom blef jag fundersam. Till och med djuren kände ett behof att stiga upp tidigt, måste inte denna deras instinkt lära dem att skilja mellan helsosamt och skadligt. Hur mycken ej anad kraft och lifslust måste ej ligga i morgonluften, då så många af Guds skapade varelser frivilligt sökte njuta af den! Plötsligt rann mig i minnet hvad en gammal dam sagt, som aldrig under hela sitt lif varit sjuk och äfven bibehållit sig förunderligt väl. » Hemligheten att alltid vara frisk och ända in i ålderdommen behålla en ungdomlig, frisk hy äro torra fötter, tidigt uppstigande och friskt, mjukt tvättvatten. » För öfrigt kom jag att tänka på, huru mina bekanta vid min återkomst förvånat sig öfver att min hy undergått en så fördelaktig förändring, och ändå hade jag försummat att gifva den den vanliga sorgfälliga vården. Ingen orientalisk liljemjölk eller dylikt hade följt mig i min själfvalda landsflykt. Klart källvatten och oskyldig mandeltvål utgjorde alla mina rekvisita beträffande den högviktiga kosmetikfrågan. — Allt detta kom jag att tänka på och — hoppade ur sängen. Allt sedan dess håller jag med järnenergi fast vid min hudvårdsmetod och låter ej mera af de grannaste puffar förleda mig att köpa några s. k. skönhetsmedel. — Den inbrytande morgonen finner mig alltid regelbundet på en liten promenad, från hvilken jag munter och frisk återvänder hem för att stärkt gå till mitt dagsarbete. En elegant ask, fylld med prydliga rosafärgade tvålar, som jag en gång förde med mig från Paris, står försmådd, nästan glömd i den mest undangömda vrån på mitt toalettbord. Undrar just om kunderna blefve så många, om på det prydligt målade locket stode i stället för det lockande iSavon de r o s e » — » Savon au mereure »? Och ändå vore detta den enda riktiga benämningen, ty från rosen kommer visserligen den ljufva parfymen, men en sådan färg ger endast det giftiga kvicksilfret.
Det uti Julli Manad, wid Commenderkngarne inträffade tillökta Befälet, har, enligt i underdånighet bilagdc Räkningar, pa Ebers Kongl. Majus ReseReglemenre grundade, wallat en tillökad afgift af 3918 Riksd. iz s. z r:st Banco, som, med anledning af i underdånighet bifogade afskrift af Hans Kvngl.^ Höghet Kron-Prinsens OrdreS, Directionen wagar anhalla matie blifwa ersatt; helft ända siere härwid ej upptagne kostnader för nämnde Befäl , falla Bolaget till last. Da vtillräckelig utsyning gjordt det oundwike, ligt, akt »verkställa betydliga upphandlingar af SkogsEffecker, hwilka dock Eders Kongl. Majit, enligt med Ständers beftut, Allernädigst genom Privilegierne förundt Bolaget att erhålla a Kronans Skogar, och da den örliga Revisionen i stöd häraf gjort anmärkningar wid sadana utgifter, sa wagar jag anhalla, det täcktes Eders Kongl. Maju förordna nödiga matt och steg, akt sa wal de reqvirerade utsyningar till detta Riksbehofwet, framför andra matte erhallas, som ock, att öfwer de redan lange i fraga warande Parker, hwilka efter Privilegiernes »7 §. böra öfwerlemnas till Bolagets cnffilta bruk och ward, matte med färsta afgöras. Da Hamnen wid Stöttorp wunnit det utseen, de, att någre isynnerhet Norr om belägne Bruksägare, enligt BolagS-Reglornes ro:de Artikel begärdt, att till besparing a Landswägens längd, fa der aflasta sitt Jern och till återfrakt losa de för dem nyttiga förnödenheter, sa har Direction, enligt nämde Artikel, ansett sin skyldighet wara, att i den wägen tillhandagå den i sa manga hänseenden beswärade inre rörelsen, och den isynnerhet för hela Riket sa wigtiga Jern-assätlningen, som dymedelst win - Den 9 Julik. rZ7S winner ej endast r
I memorial, sorn Hedervärda Bonde-Ståndet, remitterat till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, har Riksdags-fullmägtigen Josef Oskar Almgvist från Norrbottens län fästat Rikets Ständers uppmärksamhet pä stadgandet i Kongl. Brefvet den 11 April 1844, att uti Norrbottens län Konungens Befallningshafvande skulle tills vidare få medgifva åboer å skattehemman, kronohemman eller nybyggen att, efter utsyning och emot afgift, från Kronans skogar afhemta fullmogna, till timmer. plankor och bräder dugliga träd till afsalu. Det funnes emellertid uti Norrbottens län ett icke ringa antal odiings-frälseheinman, hvilka, pä grund af Kongl. Kungörelsen den 20 November 1741 angående ödeslands upptagande, tillkommit isynnerhet vid anläggningen af de s. k. Gellivare-verken. Af dessa hemman hade, genom upplåtelse ai' bergverksegarne, under tidernas lopp åtskilliga kommit under stadgad besittningsrätt af enskilda jordegare, hvilka derå i följd dels af hemmanens aflägsna läge inne i skogarne och deras tjenlighet mera. för skogsskötsel än för egentligt åkerbruk, som genom frosten derstädes vore utsatt för stora vanskligheter, och dels deras i förhållande till skattehemmanens synnerliga Omgå skattebördor icke ens kunde vinna nödtorftig bergning. Såsom exempel på storheten af de onera, som tryckte dessa frälsehemman, har motionären anfört, att vid kyrkobyggnaden i Öfver-Calix 1857 och 1858 innehafvare af sådant hemman mäste lemna ända till nio gånger sä mycket byggnadsvirke, som innehafvare af de största skattehemman. Till utgörande af sina dryga skatter och förvärfvande af de lifslörnödenheter en njugg natur nekat dem, hade derför åboerne å dessa frälsehemman sedan längre tid tillbaka plägat söka en biförtjenst i sysselsättningen, att tili försäljning afverka sågtimmer och bjelkar ä angränsande kronoskog, dertill Konungens
— Det är således den punct, emel - 34 Den 19 Januarii. lan ens egna Stridskrafter och Fiendens, förenadt med ändamålen, man skall söka, som sätter en i det tillstånd, att alla försök af den Angripande, om ej för ögonblicket frugtlösa, möta sådana svårigheter, så han ser sig vid sina Planers fullföljande göra merå förlust än vinst; och troligen lär en klok Fiende då upphöra med sinå företag, ty eljest handlade han högst oförståndigt för sitt egit Land. — Till denna puncts finnande, Mine Herrar! behöfves mera kunskap och erfarenhet både i Politiskt och Tactiskt afseende, än jag och kanske mången annan äger, utan tror jag, för mindel, det vore klokast, öfverlemna dylika forskningar till den, som äger både rättighet och förmåga dertill. Jag kan aldrig inse möjligheten af vårt Försvars minskande, med bibehållandet af möjeligheten att försvara oss; ty om något Vapen behöfde minskas eller reorganiseras bör deremot ett annat ökas, om Debet och Credit skall slå ihop, men ej minskning i Massan göras. — Att föra Recruter i elden mot stridbara och öfvadeTroupper, har i evinnerliga tider medfört mera förlust än vinst, mycken kostnad utan någon nytta i längden, om ock man antagit lika Snille hos de Commenderade. — Jag beklagar elen Befälhafvare, som kommer i en sådan erise, men unnar gerna agremententen att strida med oexercerade Soldater, åt den, som äger så mycket förtroende för deras användbarhet. Att Dannemark ej kan anfalla oss, tror jag vara felaktigt tänkt; ty erfarenheten har ju visat oss, att då vi varit anfallne af andra, de all - Den 19 Januarii. 85 tid väpnat sig; således behöfver Gränsen mot dem ej lemnäs uti ett Försvarslöst tillstånd, vid skeende Fredsbrott, och huruvida Europas Magter skulle tillåta oss några eröfringar, är svårt att säga, ty det är ett Politiskt Mål utöfver min och många andras fattning.