Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke annat än på det högsta förorda hvad som Hr Bildt proponerat, nemi. att man skall göra allt möjligt, för att erhålla det större anslaget till Arboga-åns uprensning. Detta är utan tvifvel en af de vigtigaste kommunikationer vi hafva i vårt land, och den har också den egenheten att den icke på något sätt kan anses leda till en enda lokalité, utan den tillhör sju å åtta af våra provinser, ty transitofarten som går genom Arboga-å är betydlig och ökas beständigt. I fjol blef ett propellerfartyg bygdt för denna fart, och i år ett annat, och för nästa år är ytterligare ännu ett beställd!. Att nu denna navigation verkligen befinner sig i en ganska dålig ställning, derom kan man lätt öfvertyga sig hvarje gång man går upföre eller utföre Arboga-å. Jag får således förena mig uti hvad Hr Bildt föreslagit. Frih. Cederström: Jag har redan i denna fråga gjort ett medgifvande, nemi. i fråga om kajbyggnaden, för hvilken jag gerna hade sett, att R. o. Ad. genom en återremiss hade antydt sin benägenhet till beviljande af ett låne-underslöd; jag skall, ehuru ogerna, i undfallenhet gå ännu ett steg längre, samt, lill undvi - 542 Den 29 Juni e. m. bande af splittring emellan de hufvudsakligen liktänkande, afstå från den af mig, i förening med Hr Bildt, gjorda hemställan om återremiss i den del af ärendet som rörer faschin-bäddarna, hvartill vi önskat "bereda nödigt anslag. Man finner i Ulsk:s Betänk., — och detta ger äfven åt ett sådant medgifvande i sin mån något stöd, — att motionären i hänsigt till dessa fascbin-bäddar yttrat, att, för den händelse någon del af det begärda anslaget skulle vägras, ansåge han faschinbäddarne möjligen kunna tills vidare undvaras, ehuru likväl icke utan äfventyr för arbetets fullständiga varaktighet.
När man redan gifvit osS mera, än vi begära; och när man ingen ting vill taga från rörelsen, så hvarföre nekar man vår begäran? hvarföre bedömmer man den såsom något ondt? Slutligen utbeder jag mig få påminna derom, att i närvarande penningeställning är vår begäran icke stridig emot Capitalistens interesse, utan tvärtom formenlig för detsamma. Jag menar den Capitalist, hvars samvete icke tillåter honom att blifva blodsugare, eller att, för ett orimligt underpris, slå under sig Gäldenärens fastighet. Fortfar det tillstånd länge, sorn nu är det allmänna, sä skall ovillkorligen hända, att blott ganska få Gäldenärer kunna betala sina räntor, och inga sina SkublCapitaler. När Capitalisten, som skall lefva af sina räntor, icke får några; så torde lian sjelf finna, att penningebristen gått för långt. Är hail första Inteckningshafvare, så kan lian pä UtrnatningsAuctioner slä under sig Egendomen för hvad lian vill gifva; men gifvas andra inteckningar framför bans, så äfvenlyrar han att få intet för sin; ty dristar hail att, till bevarande af sin fordran, åtaga sig infriande af de andra, så bar han kastat sig i samma olycksaliga belägenhet: hvari Gäldenären var; och kan då på nästa Utmätningsauclion förlora mera för mindre. Grefve Spensj Carl Gustaf: Då jag går att yttra mig i förevarande amne, skall jag först anhålla att få förklara i anledning af hvad Herr Påhlman anförde, om att tala för enskildt interesse, att jag hade trott och ön - Den 6 Juni i f. m. 243 fikat, att sådant om ingen på detta Riddarhus skulle kunna sattas i fråga, samt att för öfrigt opinionen om mig i detta afseende bör och kan vara mig likgiltig.
Palmstjernas anmärkn:r icke medhunnit slå upp alla motsvarande ställen i Utsk:s memorial, men fäster mig vid Frih. Palmstjernas första anmärkning rörande redaclionen, nemi. att ”uti 69 § synes som båda kamrarna skulle gemensamt besluta om ordningen för ärendenas föredragning.” Ulsk:s förslag i denna § lyder sålunda: ”1 plena föredragas ärendena i ordning de inkommit, så framt ej kamrarna derom annorlunda förordna.” Jag skulle icke (ro att egentligen någon tvetydighet deraf kan uppslå, alt icke det är hvardera kammaren, som förordnar huru ärendena uti dess plenum skola föredragas. Ilr Hjerta: Jag hemställer vördsamt lill R. o. Ad. huru vida det nu är skäl att ingå i frågan om sjelfva redactionen uti Const.Utsk:s betänkande. Om nemi. detta betänk, verkligen skulle komma att i saker, der inga anmärkn:r äro gjorda, tagas till grund för R. o. Ad:s gemensamma tanka, så tror jag att ett ganska noggrant genomgående af dess redaction behöfves. Der finnas i min tanka icke blott små, ulan äfven ganska stora omissioner, som var det uttryck, som Gr. Gyldenstolpe begagnade. Jag skall lill skäl lill detta påstående anhålla, att få citera några exempel. I första § står det, att ”R. St. äro Svenska folkets representanter och skola, i kraft af Reg.F:s 49 §, hvart tredje är lill lagtima riksdag sammankomma.” I 2 § står, att ”R. St. utgöres af följande fem Stånd, nemi.,” — hvarefter de fem Stånden äro uppräknade. I 3, 4, 5, 6 och 7 §§ står det specificeradt af hvilka Stånden utgöras. Då nu grundlagen skall efter sin ordalydelse tillämpas, så kan man af denna ordalydelse omöjligen draga någon annan slutsats, än att Sveriges hela R. o. Ad., hela PresteSt., hela 312 Den 13 Mars e. m. BorgareSt. och hela BondeSt. jemte embetsman i Statens tjenst och fastighetsägare på landet skola hvart tredje år lill lagtima riksdag sammankomma.
Sedan jag uti skrifvelse den sistlidne Juni, på öfligt sätt, hos Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern förfrågat mig, om och hvilka lagförklaringar af ofvannämnda beskaffenhet må hafva efter sistförflutna riksdags början blifvit meddelade, så har Hans Excellens uti skrifvelse den 18 påföljande September, med öfversändande i afskrift af Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse, innefattande förklaring af lagens rätta förstånd i fråga om verkställighet af Konungens Befällningshaf'vandes förordnanden angående böters förvandling, den 4 Januari 1865, förmält, att nyssberörda lagförklaring vore den enda af ofvannämnda beskaffenhet, som under den ofvanuppgifna tiden blifvit utfärdad. *) Ej heller på denna underdåniga framställning liar jag ännu undfått nådigt svar. Jag har likväl inhemtat, att Öfverståthåilare-embetet i det underdåniga utlåtande, som med anledning af berörda framställning blifvit infordradt och nyligen är afgifvet, hemstält, att en lagfaren Stadsfogde eller Exsekutions-kommissarie måtte tillsättas såsom underexsekutor i hufvudstaden och hafva till sitt biträde en kanslist samt nödigt antal af exsekutionsbetjenter. Denne underexsekutor, för hvars verksamhet Öfverståthåilare-embetet utarbetat och vid sitt utlåtande fogat förslag till instruktion, skulle sjelf verkställa exsekutiva åtgärder eller förordna exsekutionsbetjenter, som under hans tillsyn, kontroll och ansvarighet verkstälde de förrättningar, sorn af honom sjelf ieke medhunnes. 115 Som berörda nådiga Kungörelse är införd under N:o 3 af Svensk Författnings-samling år 1865, så anser jag öfverflödigt att här återgifva densammas innehåll.
Hon går trygg som ett barn. Hvem går säkrare än den Gud själf måste vårda? Förr har hon alltid kommit åter.» Så har det sökande tåget gått fram öfver de östra skogarna, som stänga Nygård från slätten. Nu på tredje dagen drager det fram förbi Bro kyrka upp mot skogarna väster om Ekeby. Men där tåget går fram, brusar ock en storm af undran; ständigt måste en man ur hopen stanna för att svara på frågor. »Hvad viljen I? Hvad söken I?» »Vi söka den blåögda, mörkhåriga flickan. Hon har lagt sig att dö i skogen. Hon har varit borta i åtta dagar.» »Hvarför har hon lagt sig att dö i skogen? Var hon hungrig? Var hon olycklig?» »Nöd har hon ej lidit, men olyckan råkade henne i våras. Hon har sett den galne prästen, Gösta Berling, och älskat honom i flere år. Hon visste ej bättre. Gud hade tagit hennes förstånd.» »Gud har sannerligen tagit från henne förståndet, I män från Nygård.» »I våras kom olyckan – förr hade han aldrig sett åt henne. Då sade han åt henne, att hon skulle få bli hans fästmö. Det var blott på lek; han lät henne åter gå, men hon kunde ej trösta sig. Hon kom ständigt åter till Ekeby. Hon hängde i hans spår, hvar han gick. Han tröttnade vid henne. Då hon sist var där, läto de hetsa sina hundar på henne. Sedan dess har ingen sett henne.» Man ur huse, man ur huse! Det gäller en människas lif. En människa har lagt sig att dö i skogen. Kanske är hon redan död? Kanske ock att hon ännu irrar där utan att hitta rätta vägen? Skogen är stor och hennes förstånd hos Gud. Följen tåget, följen det! Låten hafren hänga på skylarna, tills den tunna kärnan faller ur vippan; låten potatisen ruttna i jorden; släppen hästarna lösa, att de ej må törsta ihjäl i stallet; lämnen fäboddörren öppen, så att korna må kunna gå under tak om natten; låten barnen komma med, ty barnen höra Gud till. Gud är med de små; han leder deras steg. De skola hjälpa, där mannavishet blir gäckad. Kommen alle, män och kvinnor och barn! Hvem kan våga bli hemma?
25 ske endast efter provisionel beräkningsgrund, härtill blifvit valdt för Alfta socken det gamla kontraktet af år 1788, och för Bollnäs ett år 1837 uppgjordt, men sedermera vid domstol öfverklagadt kontrakt. § 30. (1853 års Rev.-Ber. pag. 143). Vidare har af Revisorerne blifvit omförmäldt, att de icke varit i tillfälle att granska säkerhets-handlingarne för Akademiens fordringar; och som Utskottet anser det vara särdeles maktpåliggande, att Akademiens säkerhets-handlingar varda år efter år behörigen granskade, men insändandet till hufvudstaden af så vigtiga handlingar, för undergående af dylik granskning, icke kan lämpligen ega rum, får Utskottet tillstyrka Rikets Ständer, att uti aflåtande underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Majit täcktes i nåder anbefalla Upsala Akademis konsistorium, att, vid insändande till Kongl. Kammar-rätten af Akademiens räkenskaper, låta desamma åtföljas af ett utdrag utaf konsistorii protokoll, utvisande, att Akademiens, för dess fordringar, enligt hufvudboken, egande säkerhets-handlingar, blifvit i behörig ordning granskade och riktige befunne. § 31. (1851 års Rev.-Ber. pag. 214, förkl. pag. 344; 1853 års Rev.-Ber. pag. 143, förkl. pag. 242). Sedan af Rikets Ständers år 1851 församlade Revisorer blifvit anmärkt, alt räkenskaperne för så väl år 1848, som synnerligen år 1849, blifvit förde med mindre noggrannhet och ordning, hafva jemväl 1853 års församlade Revisorer funnit samma förhållande fortfarande hafva egt rum under åren 1850 och 1851, hvilket för år 1850 äfven vitsordades af de i Kongl.
Att alla kämnersrätter skola från en bestämd tid upphöra, och att sådane mål och ärenden, som 'enligt lag och särskilde författningar hörde till kämnersrätt, derefter omedelbarligen upptagas af rådstufvurätt, på sätt redan sker i de städer, der kämnersrätt ej finnes; börande jemväl de bos kämnersrätt anhängige mål, hvilka icke vore afslutade när bemälde rätt upphörde, öfverlemnas lill vederbörande rådstufvurätt att der fullföljas; 2:o. Att lagmansrätter likaledes skola upphöra, på det sätt, att vad, som emot häradsrätts eller härads-synerätts beslut cr - ’) Orden ”ehvad det är litet ellér mycket” äro införda enligt stadgandet i K. br. d. 17 Jan. 1741. *“) K. Förklaringen d. 23 Mars 1807 19 punkten. 3‘Jö Den 24 Augusti f. m. iades eliel1 anmäldes sednare än 3:ue veckor före sista lagtima lagmanstinget, samt ej å det tinget fullföljdes, borde hänvisas till fullföljd hos vederb. hofrätt, och att de saker, hvilka ä lagmansling fullföljda, icke derstädes innan årets slut afgjordes, äfven skola till hofrätts behandling öfverlemnas; 3:o. Att riddaresyncrättcr ock höra upphöra, och de af häradsrätt afdömde tvister om ägor och bolstada skäl hos vederbörande hofrätt och derifrån bos Konungen i dess Högsta Domstol fullföljas; och 4;o. Alt dä öfverflyttandet af kämnersrätternes domsrätl lill rädslirfvurätterne torde hafva den följd, att för några bland rikets städer flere afdelning»!' af rådstufvurätterna blefvo erforderliga och för öfrigt reglementariska föreskrifter rör:de deras organisation samt målens och arbetets fördelning kunde finnas af nöden, R. St. mätte öfverlemna till K.
Så lyder ej heller lagsladgandet, om man läser det noga. Der slår nemi., alt om han i otningdt mål använder vapen, skal! han straffas, på sätt ofvan sagdt är, och staude dessutom till laga ansvar för deri skada, som af det honom underlydande manskap föröfvas. Det är således endast dä, när lian i oträngd! mål använder Vapen, eller då iian gör det, utan alt vara dertill uppmanad af civilauctoritet, sorn han ansvarar för skadan, och då tror jag äfven att han derför bör ansvara. Slutligen får jag äfven framställa en anmärkn. emot ii §.‘n. Början deraf Ivdcr sålunda: '"Bådar någon krigsfolk till uppbrott, utan Konungens befallning’’ etc, ( Lili ilen K. propos:n står det: ""Utan Konungens befallning med råds råde.” — Jag kan ej begripa hvarföre LagUlsk. borttagit dessa ord. Det slår visserligen i motivérna till betänk., alt dessa ord ansågos vara öfverflödigt), derföre ali ingen befallning från Konungen är gällande, utan alt vara vederbörligen contrasignerad; men om LagUtsk. hade genomläst 3S §:n Reg.Ftn, der det omtalas huru en Konungens befallning skall vara beskaffad , så hade LagUtsk. inhemlat, att der står: med undantag af cominandomål. Frih. Boye, Ludv.: Uti de anmärkn:r, som emot förevar, betänk blifvit algi foa af H. E\. Hr Gr. Posse, ber jag att få instämma , med undantag af den sisla. Jag har visserligen hört erinringar göras vid de föreg:de; men de hafva ej varit af beskaffenhet att kunna rubba min öfvertygelse atL ju dessa anmärkmr voro ganska riktiga.
Den som häktad blifvit, skall genast anmälas hos den domstol, som lill brottets upptagande behörig är; och varde ransakning företagen inom den tid, som i lag stadgad finnes. § 12. Pröfvar Rätten brottet vara af den beskaffenhet, att häktande ej ske bordt; varde den häktade genast lösgifven. Samma lag vare, der borgen äger rum och af den tilltalade ställd varder. § 13. Ej må domaren någon i häkte inmana, eller annorledes derifrån lösgifva, än nu sagdt är, innan slutlig dom gifves. Finnes då den tilltalade oskyldig, eller kan han ej till urbota straff' fällas; varde han då lösgifven, der han häktad är. Yrkar åklagare eller målsägare, att han ytterligare.qvarhållas må, förthy att saken emot honom i högre Rätt fullföljes; då skola besvären till Öfverrätten ingifvas inom hälften af den tid, som eljest stadgad är. Sker ej det; varde den häktade lösgifven. § 14. Ansvar för häktande åligge den, som det begärt eller för egen räkning verk ställt. Ej skall Konungens Befallningshafvande eller Kronobetjent vara ansvar underkastad för den häktning, som på enskild mans begäran skett, i annat fall, än om vederhäftighet hvarken hos den begärande eller dess löftesmän finnes, eller om brottet är sådant, för hvilket häktande ej ske må. § 15. Klagan öfver häktning må föras af den häktade sjelf, så ock af annan man, ändock att han af den häktade dertill ej fullmakt fått. Inkommer sådan klagan till domstol *) I silfver specie. ii. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berällelse för år 1851. 12 eller Konungens Befallningshafvande; höre deröfver genast den, som häktningen verkställt eller begärt, och beslute i saken utan dröjsmål.
Uti serskilda från Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnade motioner har blifvit anfördt och yrkadt: i :o Af JSils Strindlund från Wester-Norrland och Olof Olsson från Wermland: att egare till bruk, qvarnar, sågar och andra sådana inrättningar å landetv hvilka för sina näringars bedrifvande begagna allmänna vägar, måtte vidkännas skyldigheten att deltaga så väl i underhållandet deraf, som i brobyggnads-besväret, antingen i mon af rösträttighet vid Prestval, eller ock efter annan grund, som kunde pröfvas lämplig. 2:0 Af Olof Lindbeck från Halland: att hemman, som blifvit förmedladt, men detta oaktadt får sig tillgodo beräkna förra mantalsbeloppet, vid delning af samfälligheter, vid Prestval och andra tillfällen, icke borde derjemte få tillgodonjuta den ytterligare förmon, att endast efter förmedladt mantal få deltaga i brobyggnadsoch väghållnings-skyldighet, utan borde detta besvär elter oförmedladt hemmantal fullgöras, samt i följd deraf Kongl. Lagsamt Allm. Besa.- och Oecon.~ Ulskts Betänkande N-o q6. 3 Brefvet den 28 September 1790, angående förmedlade och oförmedlade hemmans yäghållningsskyldighet, till kraft och verkan upphäfvas. 3:o Af Jolian Andersson från Calmar Län och Jonas Kylander från Wermland: att den allmänt kända olikheten i hemmans godhet och värde tydligen ådagalade obilligheten deraf, att hemmantal skall utgöra den grund, hvarefter väghållnings-skyldigheten mates, utan borde numera, sedan alla hemman till deras rätta^värde blifvit uppskattade, det vid Bevillnings-taxeringen hvarje hemman åsätta värde, beräknadt efter medeltalet för tio år, antagas till måttstock för skyldigheten att bygga och underhålla allmänna broar och vägar. Hvaremot Hans Jansson från Elfsborgs Län, Olof Jeppsson från Blekinge och Hils Insulin från Stockholms Län m. fl. på andragna grunder ansett detta förslag vara olämpligt och derföre förklarat sig icke kunna detsamma understödja.
Och nu, när jag skrifver till dig, sitter jag ännu och försöker erinra mig allt hvad du sade, men jag kan inte minnas allt, och jag är rädd att det just är det viktigaste som jag har glömt. Är du säker, Tomas, är du riktigt säker, att du hade rätt? Hvarför skulle jag då nu behöfva resa långt bort till ett annat land, där ingen känner mig, och gömma mig? Jag förstår det inte. Jag förstår ingenting af alltsamman. Jag ångrar mig, ja, jag ångrar mig bittert, och likväl vet jag inte om jag gör rätt i att ångra. Jag vet ingenting alls numera. Minns du den tiden, då vi ännu bara hade kysst hvarandra några gånger? Det var den lyckligaste tiden. Jag hade ondt samvete då också och trodde att jag hade gjort något mycket orätt, men det trodde jag visst bara för att det blef roligare på det sättet. Den tiden kommer aldrig igen, nej inte ens i mina drömmar kan jag få den tillbaka, och jag sörjer den tiden. När du tänker efter, Tomas, önskar inte du också, att den tiden räckte ännu? Då vore allt så annorlunda. Men det var bestämdt, att det icke skulle få vara så. I stället är det jag, som har blifvit en annan. Farväl, Tomas. Skall jag säga dig tack för det som har varit? Det vet jag icke. Älskar jag dig ännu? Det vågar jag icke fråga mig själf. Men jag glömmer dig aldrig, farväl! Märta. Det var allt. Tomas satt länge orörlig med brefvet hopveckladt i handen. Slutligen brast han i gråt. Det var dateradt dagen förut. I kväll alltså skulle hon resa. Om en timme skulle hon redan vara på väg. Plötsligt märkte han, att han icke grät längre. Han kunde icke ens erinra sig, hvarför han nyss hade fallit i gråt. Han läste om brefvet från början, ty han ville veta, hvilket ställe det var som hade gripit honom på ett så särskildt sätt; men han kunde icke återfinna det. Men paketet, hvad kunde det finnas i det aflånga paketet ... Han ref bort pappersomslaget och blef stående häpen med en blecktrumpet i handen – en liten leksakstrumpet af måladt bleck, randig på tvären i blått och rödt. Å, midsommargåfvan ...
Men då förenämnde ord äro i förbudet införda, så torde det nog hända, att åtskilliga åklagare och domare tyda föreskriften så, som skulle de ifrågavarande Söndagarne höra till den förbuilna tiden, och den, som å dem tillverkade bränvin, följaktligen kännas skyldig att, enligt § 35, dessutom mista sin brännings-redskap. Jag erkänner alltså, att en förklaring af Kungörelsens mening kan vara Särskilda Utskollels lielänkande, S:o lii. 3 behöflig, dock endast för den, som vill begå en förbrytelse genom sabbatens ohelgande. Den åter, som, i detta hänseende, vill vara laglydig, äfventyrar inga böter, än mindre att mista sin brännings-redskap. Det vore således endast för brottslingars räkning och bästa, som Rikets Ständer skulle begära en lagförklaring, hvars egentliga innehåll blefve, om än i förtäckta ordalag, dock en anhållan, att de, som ohelga sabbaten med bränvins tillverkning, måtte, i anseende till den korta bränningstid, sorn blifvit dem förunnad, slippa ifrån sin förbrytelse för bättre köp än brännings-redskapens mistning. Jag finner en sådan anhållan, hvilken stöder sig på förutsatt brottslig afsigt hos dem, till hvilkas fördel framställningen göres, desto mindre vara den lagstiftande magten värdig, som enskild man förmodligen torde sky att om en sådan uttydning anhålla. Likväl skulle ■ Rikets Ständer, den förnämsta myndighet, näst Konungen, befatta sig dermed. Skulle någon göra det, så vore det väl de embets-myndigheter, som ega att bränvins-brännings-författningarne tillämpa. Jag reserverar mig alltså mot Utskottets tillstyrkan.» Herr Hasselrot, Carl: -Afven jag finner den tillstyrkta åtgärden, att hos Kongl. Maj:t göra underdånig förfrågan om det pris, till hvilket ifrågasatte förbrytelse må få utöfvas, vara obehöflig och olämplig. Då en undantagslag bör tolkas efter orden, och ifrågavarande Kongl. Kungörelse, som till vissa dagar inskränker brännings-tiden, bestämdt innehåller, att
427 förökta penningestocken en aldeles naturlig följd; Kronan utdelar snart sina erhällna stora förskott till private personer, och deste wilja ej lange behälla desta summor ofruktbare, utan täfla med hwarandra, an förwandla dem i waror och fastigheter. För art snart minsta sedelstocken, kan en wälgörande Banque icke ukomordenteligen angripa sina private Läntagare; och den skyldiga Kronan har ingen annan tillgäng, an Allmänhetens förmåga, som icke öfwer krafterne tillitas kan eller bör. Wid en sadan Rikets ställning Lpnas tillfällen till egennyttiga winglerier och agioteringar, som bloke med ben försigkigaste omtanke och morwigt hindras kunna. Det är gansta bewisligr, att för Banquen etc sörölt Silfwerförräd erfordras, i jemförelse emot förökningen af dest utfärdade Obligationer eller Transport-Sedlar, hwilka i större myckenhet till inlösen presenteras; och blir det för Werket en förlust, att a:er fylla de hastigt uttömda Castorne med ett i priset upstegradt Silfwer, dä nämligen Wexel-Coursen mistgynnar. Banquens skuld ökes wid dest förökta fordringar, och sidan myntet ur rörelsen förswunnik, sa äterfäs blott papper i betalning för bade huswudstod och ränka. Sa Swerige, som audre Stater, borde killräc, keligen hafwa lärt känna bet wädeliga försöket att förwandla Rikets gäld till samhälleis peniiingestock, eller arr förbyta Debet till Credit. Banqnens Sky, »esoch Löstes-man borde icke heller, likmätigt Förfaltningarne, sträcka sina penninge-aiwrdningar nröf, wer den-;Salderade disponible winsten; Nen säger man 4->s Den iZebruarti. man, nöden har ingen lag. Satsens ringhet torde icke till fullo böra medgifwas, dä Stats-Werket förMvdeligen kunde biträdas, förutan akt göra penningewärdet wacklande. Och önsteligt hade warit, att Riksens Högloft.