Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
”nu skall du låtsa som ingenting, så skall du rycka upp dörren med ett enda tag, och är der så ingen, så skall du göra likaså med nästa dörr.” Han gjorde som barnet hade sagt, och då den lilla blifvit säker på att ingen lyssnade på dem, sade hon hastigt och skyggt: ”De banker mig.”185 ”Banker dig?” ”Ja.” Det var så ohyggligt att se honom i sin sydländska ifver återge alla skiftningarne i detta lilla barnansigte, som är så likt hans eget, att det var som om jag äfven sett henne, när jag såg honom. Jag ryste. Det var så hjertskärande med denna misstro hos sjelfva barnet. En gång misstänkte han att hon ville rymma till Tyskland med båda barnen, ty det har hon gjort en gång. Han lät föra Edith till Edvard i förvar. Hustrun frågade efter henne. Han såg henne i ögonen. ”Jo du, jag kunde tro att du ville resa med dem, och jag har satt Edith i säkerhet.” Hans bröder vilja icke veta af henne mer, icke heller föräldrarne. Söndagsmiddagarne brukade de förr äta hos dessa senare, men icke nu mera. En gång hade hon ur hans gömmor tagit en summa penningar, som stod i ett litet skrin, och detta hade hon burit ut i staden och lemnat i förvar hos någon af hans bekanta under föregifvande att det var hennes medel, som hon önskade skydda emot honom. Sina ungdomshistorier har han berättat för henne, och dem har hon gått och spridt ut för att öfverbevisa alla menniskor om hurudan han är. – ”Tänk er! – Kreti och pleti diskuterande mina intimaste förhållanden!” Hon hade reda på den tyska frun, som blifvit vansinnig, äfven detta har hon gått och berättat. Det var hon som varit uppe hos denna fru och sagt henne något om B., så förfärligt att denna blef vansinnig deraf samma qväll. Han har på allt sätt försökt att få den tyska frun att säga hvad det var hustrun sagt henne, men det var något så otäckt, att denna icke kunde få det öfver sina läppar. Han menade det var något hon dukat upp för att inge den andra afsmak för honom. Hvad kunde han icke gissa. Strax före sista julen hade han bref från henne.
Jag har af flere eljest skicklige Klädesfabrikörer hört, att utländska ullen företrädesvis begagnas endast derföre, att den är väl sorterad. Våra Fabrikörer sakna sjelfva förmågan att sortera ullen, och äfven utomlands är ullsortering ett särskildt yrke, som efter de noggrannaste reglor bedrifves. 45 är begärligast, emedan Fabrikanten med den icke risquerar, att inblandning af grofvare ullhår förderfvar känsel och finhet å de bättre klädena. Således tror jag, att Utskotten böra, om saknad af tillgångar så bjuder, lemna en uteslutande uppmärksamhet åt anläggandet af ett ordentligt oell fullkomligt UllContoir, så organiseradt, att der verkligen finnas personer, som förstå värdera productionen, och som kunna tillse, att varan blir så ordentligt sorterad, att den, lika väl, som utländska ullen, kan användas af Fabrikörerna, på det att ullproducenten icke måtte sakna den billiga uppmuntran, att någon förstår värdera hans bemödanden. Jag får, med anledning af de anmärkningar som här äro gjorde, och då jag känner, att ämnet är inom PresteStåndet fullständigare utredt af Chefen för CommerceCollegium, anhålla örn återremiss af detta Utlåtande, under förbehåll, att, sedan jag tagit närmare kännedom af Presidenten Poppii anmärkningar, omständligare få yttra mig, om så påfordras. Friherre Cederström, Jacob: Med åberopande af min Utlåtandet åtföljande reservation yrkar jag återremiss, och att Utskotten, med bifall till Kongl. Majrts Proposition, måtte öfverlemna åt RiksgäldsContoret att upplåna högst 200,000 R:dr till UllDiscontens förstärkande, på det den må sättas i tillfälle att fullgöra de functioner Kongl. Maj:t föreslagit. 46 Herr Tham, JVollrath: Grefve Horn har anfört att flera Klädesfabrikörer förklarat nu gällande TullLagar vara sådane, att deras Fabriker gå öfver ända. Det fägnar mig, om de ville erkänna odugligheten af dessa TullLagar, emedan de för närvarande äro FörbudsLagar i afseende på Klädesfabrikerna.
Thorsten, Thorsten, för guds skull, söta beskedliga Thorsten, för all del, gör dig inte illa, inte hos mig! Säg, du lofvar ju att inte dö? Du skall få alltihop till skänks af mig, de tretusen, se här ligga skuldsedlarne, alla tre! Löjtnanten skakade på hufvudet. Han slöt ögonen, liksom färdig att möta döden. Nej, jag vill gå ett annat lif till mötes! Vill du göra mig den sista äretjensten, så kasta de lumpna papperen i elden, så att jag får dö med en skuld mindre och så tack, min bror! Drag för portièren och gå in i din matsal eller i köket, så du ej hör knallen! Herr Adolf, som kastat papperen på brasan, stod och vred sina händer, under det den klara lågan belyste rummet med sitt fladdrande sken... Du skall få de tusen markerna, söta Thorsten, i denna qväll, bara du låter bli! Jag kan inte ta emot din almosa Thorsten talade ännu i andra basklaven nej, aldrig. Farväl! Herr Adolf låg i samma ögonblick på knä för sin kusin. Der blef en stunds tystnad. Man hörde en pistol falla på golfvet. Derpå föll en löjtnant på en stol. En stund full af högtidligt allvar. Slutligen sade den räddade: Får hon de 1,000 markerna i qväll? Herr Adolf tog fram en obligation. Hvem är det? Frågan gjordes skyggt, han var rädd att pistolen ännu en gång skulle komma fram. Hvem jo, det skall jag säga dig, hedersprisse, det är hon, din gamla hon från Drumsö, Nadja! Herr Adolf föll ned i soffan. Thorsten knäppte sin pels och gick. Direkte till en blomsterhandlare. Samma qväll fick mamsell Brink vid teatern en superb bukett med dyrbara band. Gifvarens kort satt instucket mellan kameliorna. Det var ett fint glanskort med ett fint namn. Der stod: THORSTEN ULF Löjtnant vid de Bjälomowska. Den vackra aktrisen satte blommorna i vatten. Men de voro vissnade på morgonen, de sutto allesamman på ståltråd och hade derför varit så dyra.
Som denna nya aflönings-stat med 1,125: 3g. — öfversteg den af Kongl. Maj:t sednast förut fastställde, ' nedsattes följaktligen den förra besparingen till 3,822: 25. 6. I anledning af den enligt ofvan åberopade Kongl, bref af den 10 Juni 1841 och 28 December 1844» jem - Transport: 3,822: 2 5. 6. llih. till n. st. Transport: 3,822: 25. 6. väl verkställda indragning af 3i nummer-hästar, minskades utgifterna å följande i regementets stat uppförde anslag, nemligen å anslaget för hästars remontering, skoning m. m. från 12,251 r:dr 32 sk. till 11,409 r:dr 16 sk. eller med 842: 16. — samt å anslaget för fourageringen från /p,6So r:dr till 42>24° r:dr, eller med förslagsvis beräknade 3,410: Dessutom hafva å regementets beklädnads-anslag uppstått nedannämnde besparingar: a) genom indragning af 5 under-officerare, 2 trumpetare och 1 hofslagare 1^09: 39. 2. och b) i följd af anbefalld förändring af regementets uniform samt deraf föranledda nya passevolans-kontrakter . 8,790: 8. 10. 10,000: hvilken sistnämnde besparing likväl icke kommer att vidtaga förr än med början af år 1849* Sammanräknade beloppet af de sedan år 1841 å Lif-gardets till häst serskilda anslag verkställda besparingar utgör således 18,074: 4r6.
Tankar angående Nils Hertzbergs b o k » Qvinnans kallelse och uppfostran ». * land de många skrifter, som i våra dagar utkommit och behandla qvinnans förhållande till samhället och qvinnans förhållande till mannen, torde få vara skrifna med mera intresse och kärlek till ämnet än ofvannämda arbete af professor Hertzberg. För hvarje rad möter oss en upprigtig önskan att kunna verka för qvinnans bästa, och hjertat, som dikterat orden, är en gentlemans. Likväl — trots det skenbart rigtiga i hans slutledningar och den öfvertygelsens värme, som utmärker hans skrifsätt — uppstego i mitt sinne invändningar, af hvilka jag nu vill framlägga några få. Men ' min opposition är långt ifrån ett påstående, att jag har rätt, snarare yttring af en skeptisk naturs motvillighet att gifva med sig, förr än hon är fullt öfvertygad. Sålunda finner jag särskildt anmärkningsvärda herr H:s uttalanden om qvinnans bestämmelse, qvinnans deltagande i det offentliga lifvet och qvinnans uppfostran. Den ofta anförda satsen, att » säkraste måttstock för ett samhälles sedliga och sociala tillstånd är den ställning qvinnan innehar », tager hr H. till grund för sitt studium af qvinnofrågan. Men är denna grund pålitlig? Ingen kan förneka, att aktningen för qvinnan och hennes frigörelse går med säkra steg framåt, och det erkännande, hon vet att förskaffa sig för sin begåfning och duglighet, blir allt rättvisare. Detta i de länder, der visserligen odling och kultur stå högst, men sedernas förfall allt mera griper omkring sig. Å andra sidan visar oss historien folkslag, t. ex. judafolket, hvilka hyst djup vördnad för moral och sedelag, men egt föga begrepp om qvinnans rättigheter. Sådana erkändes sällan, följaktligen var hennes ställning ej afundsvärd. Stödjande sig på nyss nämda, i mitt tycke, falska grund, vågar hr Ff. påstå, att historien och lifvet lemna oss den rätta vägledningen för bedömande af qvinnans uppgift. I historien, menar samme författare, kan man klart se, hvilka lifsgerningar hon är kallad att utföra.
Majits nådiga Proposition i detta ämne, förmäles hurusom, vid underdånig föredragning af de frågor, som angå rikets vårdanstalter lör sinnessjuka, Departements-chefen, sedan erfarenheten visat att hospitalens egna inkomster numera befinnas otillräckliga att fylla de vexande behofven och att Staten medelst direkta årliga anslag nödgas uppehålla dessa helsovårdsanstalter, ansett lämpligast, att, på sätt redan i afseende på åtskilliga andra verk blifvit förordnadt och af särskilda komitéer åren 1844 och 1850 beträffande Serafimerordens-gillet föreslaget, de till Ordens-gillet för hospitalsfonden inflytande jordeboksräntor, tiondeoch arrendemedel m. fl. inkomster, hvilka ej från enskilda stiftelser härflyta, till statsverket indroges och med bestämdt årligt anslag ersattes, samt att Departements-chefen, som härå i underdånighet fästat E. K. Majits nådiga uppmärksamhet, af sådan anledning tillika, bland annat, hemställt, att Serafimer-ordens-gillet måtte i nåder anbefallas att till E. K. Majit inkomma med utredning ej mindre öfver hospitalsfondens samtliga nuvarande tillgångar, vare sig uti jordegendom, räntor, tionde och arrenden, eller uti andra, så väl ständiga sorn tillfälliga inkomster, med särskild uppgift tillika å hvad som härledde sig från enskilda donationer, än ock öfver fondens årliga utgifter till underhåll, aflöningar, pensioner o. s. v. och att, sedan det blifvit tillsedt, huruvida icke, på sätt redan vid 1823 års riksdag i fråga om förändring i sättet för statsinkomsternas uppbärande och redovisande framställdes, en betydlig del af fondens egendom och inkomster kunde af Staten öfvertagas, emot det att, för hospitalens fullständiga underhåll, af Rikets Ständer lemnades erforderligt anslag å Åttonde Hufvudtiteln, E. K. Majit måtte täckas taga i nådigt betraktande, hvilka förfoganden, med hänseende till denna fråga, kunde af omständigheterna påkallas. Enligt hvad Rikets Ständer erfarit har ock, till följd af denna Departementschefens, utaf E. K.
J o <£reöje £(a§en . $B:coSK:t)t 100 gjerDe t>:o // 85 §emte D:o n 70 ©jette D:0 n 60 ©junDe D:o n 50 ilttonDc D:o n 40 OttonDe t>:o ' n 30 §ionDe D:o n 20 (Elfte t>:o rr 15 tolfte D:o jf ©tåöcrne £io af 2lnt>ra Claren. Claöfer.
Hon tänkte på sitt lif, på allt hvad hon sett och upplefvat under de år som gått. Det var så mycket — och så litet på samma gång. Hon hade varit med i hvirfveln, där allting brusar och sjuder, och hon hade känt sig som ett stoftgrand, en atom i en kokande trollgryta. Allt var som en dröm; de människor, hon mött, voro som skuggor, väsenlösa fantomer, hvilka strukit förbi utan att beröra henne. Hon hade varit så ensam — en främling därute, där hennes väsen icke hade några rötter. Och ändå — hela den skönhetsvärld hon drömt om, fanns ju där! Men det var icke nog. Hon älskade musiken så högt som någon konstnär kan älska sin konst; men konsten hade icke förmått tillfredsställa hjärtats behof. Hjärtat längtade efter någonting mera, någonting, som hon icke funnit därute, någonting varmare, mera personligt — hon visste icke hvad. Men nu, då hon nalkades denna tysta vrå af världen, var det som om en förnimmelse af oändlig trygghet bredt sig ut öfver henne, och på samma gång kände hon en välgörande, behaglig trötthet, sådan man erfar då en stark längtan blifvit stillad. Denna längtan hade varit starkare än allting annat — starkare än en öfverretad nutidsmänniskas längtan om våren efter tystnad och hvila, gröna ängar och gröna träd, ren luft och blå himmel, när hon under tillvarons vinterdagar bott i en stad med ett evigt, rastlöst, jäktadt buller af vagnshjul och spårvagnsklockor, en stad med gråa gator och gråa hus och en luft som är sjuk och en utsikt utan himmel. — Detta var någonting ännu starkare; det var hemlängtan. Och därför var också njutningen, nu då den nått sitt mål, så mycket större. Det var som om allting häruppe vore mera ägnadt att bringa hennes väsen i harmoni; det var som om själfva den luft, hon andades, vore den för hennes lungor mest välgörande. Något liknande hade hon alltid känt, när hon återvändt från utlandet till sitt eget fosterland; men aldrig hade hon känt det så starkt som nu. Hon reste sig upp och började rulla ihop sin respläd; hon lyfte sina armar och sträckte sig upp emot nätet ofvanför soffan; och grannen, midt emot såg hennes smärta figur i den mörka resdräkten afteckna sig mot kupéens ljusgrå tapet.
Mig synes, som om Utsk. derigenom öfverlemnat åt R. o. Ad., att vid början af hvarje riksdag, hädanefter såsom hittills, sammanträda på detta rum, på grund af sin ärfda, medfödda representationsrätt, och för riksdagen här välja sina riksdagsmän. Hvem har påstått, alt sådana sammanträden icke kunna ega rum flere gånger undersamma riksdag. Huru kan det vara gifvet, att Ridd.Ordn. skall vara så beståndande, alt icke R. o. Ad. kan i densamma på egen hand göra föiändrin - 198 Den 27 Maj f. mi gar och derå, likasom nu, erhålla Konungens sanktion, och sålunda bestämma sin vallag efter eget godtycke. Då emedlertid Utsk. härigenom mindre inskränkt R. o. Ad:s nuvande omedelbara representationsrätt, än de Hrr velat, hvilka emot förslaget opponerat sig, derföre alt det icke är nog detaljerad!, måste jag deremot godkänna Ulsk:s förfarande, och är öfvertygad, att genom förslagets antagande Riddarhuset hädanefter nära nog skall blifva sig likt, så alt de Hrr, hvilka här infinna sig skola, som man säger, känna igen sig. Det kommer att förblifva ungefärligen, som det varit häfver, med den skillnad likväl, att det blir lättare för de 4 Stånden att afgöra frågorna, då de förderas diskuterande sammanträda på ett rum. Deremot tror jag, att R. o. Ad. skulle komma att förlora ganska mycket genom antagandet af den vallag man här föreslagit. Jag är öfvertygad alt R. o. Ad. inom sig eger fullständiga elementer lill en värdig, och de öfriga Stånden fullt motsvarande fjerdedel af landets representation, endast dessa elementer genom ändamålsenliga val blifva framkallade, och försatte i en rigtig ställning till de öfrige Stånden. För mången är del nu känbart att här infinna och uppehålla sig under riksdagarna; jag vet allt för väl, alt min ringa personlighet kan undvaras, men det hindrar mig likväl icke alt känna min pligt och alt söka upfylla den. Sage hvad man vill, en djup och mäktig pligtkänsla är dock ovilkorligen en följd af sjelfskrifvenhet.
400,000 och till myntverket 10,000, hvarigenom, såsom Utsk. säger, hela utlåningen blifvit ökad med 2,022,285 hvarjemte banken inlöst sina utelöpande obligationer med 1,125,779* och då sammanräknade beloppet häraf 3,148,064 nära nog motsvarar vinstmedlen, så skulle äfven deraf vilja synas, sorn örn vinstmedlen verkligen blifvit härtill använda; men emot denna beräkning anmärker jag ånyo samma 883,279 r:dr, som väl blifvit ämnade till creditiv, pappersbelåning och Handeis-disconten, men som aldrig i sådan väg blifvit använda, — äfvensom de till metallbelåningen använda 883,ooo r:dr icke böra anses vara tagne af bancovinsten eller dermed förblandas, då denna rörelse, oberoende deraf, alltid lill obestämdt belopp och med nya sedlar bedrifves. Önskar man ett riktigt begrepp om vinstmedlens disposition, beliöfver man blott läsa bancoregl. pag. i5g, hvaruti finnes föreskrifvet huru vissa copital-afbetalningar och vinstmedel skola användas, samt den redovisning härför, sorn Den 21 November f. m. bancofullmäktige i sin berättelse till BancoUtsk, pag. 52 och 53, afgifvit. Bancofullmäktige visa der tydligen, att af vinstmedlen voro, enligt deras räknesätt, vid 183g års slut obegagnade 617,333 r:dr, som vid sednare bokslut funnits böra vara 691,714 r:dr; men äfven emot denna fullmäktiges beräkning gäller den här förut gjorda anmärkningen, att 883,ooo r:dr, som qvarstå i banken, blifvit upptagna såsom disponerade.
Focken och spriseglet halades an; och sedan Birger kastat ännu en mörk blick åt fönstret, hvarifrån det matta skenet flämtade, stötte båten ut. Natten famnade både folk och farkost; och högt slogo vågorna tillsamman öfver den försvinnande punkten. Fjerde Kapitlet. Ej fågel sjunger der i lummigt snår: Du hör, du ser blott, hvart din stig du vänder, Hur vågor tumla om vid nakna stränder, Och ser hur himlen sjelf i vågor står. Sätherberg. Ett par mil från Tistelön ligger ett litet fiskläge af obetydligare art, men likväl tillräckligen stort att någorlunda helgjuten framställa taflan af en sådan liten undangömd verld. Uti åtskilliga riktningar från den gropiga, ojemna stenläggningen, hvars tydliga mening är att föreställa en gata, finnes en mängd små stugor uppförda. De förnämsta skryta med en rödfärgad framsida; men nästan alla hafva på gafveln af de utbyggda förstuguqvistarne något bildhuggeriverk från förolyckade fartyg, till det mesta förgyllda trähufvuden efter Holländare m. m. En pestartad stank, uppkommen genom den förruttnade fisken, är så inbiten att knappt de friska vindarne förmå rensa luften; men invånarne, vane vid denna och många andra olägenheter, märka den knappt. Männen ligga nästan dag och natt på sjön, och qvinnorna, i allmänhet fula, syssla hemma med fisken samt att iordningställa backor, metrefvar, nät, kassor, ostrontänger och annan fiskredskap. Barnen, ett otaligt antal, här som vid andra fiskelägen, äro kastanjebruna, med gulhvitt hår och blå ögon. De synas vanligen i flockar, de fattigaste utstyrda endast i en trasig skjorta, svartgrå till färgen; de förmögnare med beckiga fragmenter af fars aflagda byxor och dito tröja, hvilken likväl icke blifvit ändrad, utan tjenar den unga plantan till ett slags kapprock, hvarvid dock de långa, dinglande ärmarne falla sig litet besvärliga.
För öfrigt hade legningen nästan öfwcralt warit per» sonlig och ej socknewis, hwarföre han ej ansäg billigt a«t ersättningen socknewis skulle utgä. De la 6sr6ie, ^acotr, erinrade att sm en witz summ» bestämdes, kunde hända att dm ena Den r? Iumr» 6-5 dna ater finge mer än hän ulgifwit, den aildra Mindre. kegorne hade maril sä olika pä olika orter att en sadan allmän bestämning af en wist summa aldrig kunde öfweralt blifwa billig. Serr Loz^t: Rättwisan fordrar att göra afseende pa hwad ynglingar särskildt betalk fät att befria sig frän »jonsten wid förstärkningsmanjkapet, och icke blott pa socknarnes Utgifter. Om någon erlättning fikall komma i fräga kai, den ju för ikrifwas i hägge fallen» Zerr Landt Ikkarskalken anmärkte, att i anledning af den Z.dje puncrcn af Utskottets förstag till önskningar, tneningarne fnntes mycket delade, somliga yrkade bifall till Utskottets betänkande, andra ersättning bestämd as socknen, andra qwikkning pä tjenstskyldigheten. Herr Landt-Mar. fkalken trodde sig hafwa funnit de fleste af Ständet böjde för den sista utwägen, han wille derföre göra proposition lill bifall ä det särskilda Utskottets önsknmqöförsiag endast med den förändring, att »vid den z:dje puncten den underdäniga önjkan borde framföras, att de som möjligtwis innan de uphunnit bcwäringsäldern tjent »vid förstärknings, manskapet och nu, i följe ak denna rina författning, böra taga tjenst wid bemarinqsmanskapet, mätte för sin förra tjenstetid fä »juta afkortning pä den förestäende, i sölje hwaraf all penningeerfäktning för dem komme att förfminna. Bifölls.
Medan den grånade syndaren, slagen af sina egna gerningars gissel, sömnlös vände sig af och an, den ena stunden troende sig försona himlen genom bifall till den onaturliga föreningen, den andra rysande att ge efter för sin svaghet, rörde sig vid ena sidan af en bergsskrefva, icke så långt från huset, en sten fram och åter; slutligen gaf den alldeles vika, och ett hufvud framstack – det var Anton. Straxt derefter blef hela hans kropp synlig, då han tyst, men säkert, arbetade sig fram från ett af dessa gömställen, dem han sjelf uppsökt och begagnade, när han ville smyga sig undan sin omgifnings vaksamhet. Så snart han utkommit, ställde han sig upp på stenen i lyssnande ställning, för att, såsom det syntes, öfvertyga sig att allt i huset var stilla, och att ingen gaf akt på honom. Men efter en stunds vaksamhet, då han förmodligen ansåg sig säker att ej öfverraskas, smög han sakta ned från klipporna och fram till Gabriellas fönster, under hvilket han stannade. Augustinattens milda månsken belyste den arme sjuklingens dystra drag och kastade ett darrande skimmer öfver de lidelser, hvilka skiftade på hans bleka anlete. Med hvad uttryck af sann ångest betraktade han ej detta fönster, inom hvilket hon sof, hon, som, oaktadt han för henne velat försaka hoppet om förlossning, likväl kunnat narra honom, och narra honom så skamligt! Då han gladde sig åt att hon gaf efter för hans böner, var det endast för sin egen skull hon blef hemma. Ännu ville väl en röst i hans hjerta tala till hennes urskuldande; men det som var skedt var skedt, och den inbillade pligten böd honom att fullborda sin föresats – för henne fanns ej mera råd, hjelp eller hopp. ”Gabriella, Gabriella!” andades han så sakta att blott han sjelf kunde höra det kära namnet. ”Du försmådde den stackars Neckens kärlek. Nu kan han icke rädda dig – du måste ned i afgrunden, jemte de andra! Min far och min mor vinka och vänta mig: min tid här är snart förbi, min förlossning kommer; men har jag godt af den, när du blir qvar?”
Med var indelta soldats begriplighet och vana vid hvarjehanda arbeten, har Svenska arméen icke behof af någon betydligare styrka dylika trupper, men högst angeläget är, att en så väl öfvad stamtrupp linnes, att hvarenda ingeniör-soldat kan sättas till förgångsman vid förefallande skans-, blockhusoch batteribyggnader m. 11., Samt undervisa uti den mängd dervid förekommande olika slags arbeten, sorn ofta mäste förrättas på betydligt skiljda afstånd ifrån hvarandra och om några få limmar vara färdiga, hvilket, äfven under förutsättning af tillbörlig kunskap hos befälet, gör detta alldeles otillräckligt för att leda och tillse dc serskilda delarne af dylika arbeten. Fältarbeten förekomma ock, som ensamt af Ingeniör-soldatcr måste förrättas, emedan de hos alla deri deltagande fordra en genom långvarig öfning förvärfvad skicklighet j sådane äro de egentliga sappör-, minöroch broslagnings-arbetena. De förra ifrågakomma isynnerhet vid fästningars anfallande och försvarande; de sednare i fältkriget. Vid belägringar är det sappörerne, som utgräfva de för fästningarues skjuteld betäckande gångar, uti hvilka man nalkas ända inpå fästningsverkens område, och med tillhjelp hvaraf man så till sägandes sätter sig fast i ett fästningsverk, sedan den derpå öppnade breschen blifvit stormad och inlagen ; minörerne åter gräfva sig fram djupt under jorden uti såkallade mingångar, sorn med sådan säkerhet mäste ledas, att de komma midt under de föremål, som skola sprängas i luften, då endast en man, ofta krypande på händer och fot ter, här kan arbeta, måste denne naturligtvis vara väl hemmastadd med hvad han skall utföra. Broarbelen förekomma mycket ofta, synnerligast i ett land, så genomskuret af vattendrag, som Sverige. De minsta bäckar äro hinderliga för trupprörelser, och floders öfvergång hafva alltid af de största generaler ansetts vara bland dc mest kritiska företag under en krigshärs operationer. Mångfalldiga sätt finnas att bereda en sådan öfvergång genom såkallade nödfallshryggor, det vill säga sådane bryggor, som sammansättas af för handen varande materialier.