Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tycker inte herr Grane själf, att det är litet långt? Skulle man inte kunna förkorta det litet? Använda saxen här och där? Herr Grane vet. Saxen! Hähä. Saxen. Redaktören skrattade förtroligt och klappade Grane på knät. – Den kan verkligen inte förkortas. Redaktören vek ihop papperet, lade hufvudet på sned och fäste sina stora vattniga ögon på Grane med en min af resignerad sorgbundenhet. – Det gör mig verkligen mycket ondt. Men jag kan inte taga den. Om herr Grane visste, hur öfverlupen jag är af insändare. Se här. Han lyfte upp en rulle papper från bordet. – Tror herr Grane, man kan trycka altihop det här? Hvasa? Hvart tror herr Grane, att det skulle ta vägen? Hvad tror herr Grane det är? Hvasa? Insändare. Bara insändare. Jag får tio så’na här om dan. Bara att läsa dem. Bara att läsa dem, herr Grane, det tar sin tid. Och när jag sen ser, att det här är så långt. Själf måste jag erkänna, att jag till alla delar sympatiserar med herr Grane. Men hvad ska man göra? Det är omöjligt. Den stora mannen höjde ögonbryn, öfverläpp, kindmuskler, axlar och händer med en enda automatisk rörelse. – Ja, hvad ska man göra? Grane bad om ursäkt, att han besvärat, och gick till den andra tidningen. Där blef uppsatsen mottagen med uppräckta händer, och redaktören beledsagade den egenhändigt med följande inledning: – »Då redaktionen af tidningen X. Y. Z. tvärt emot all puplicistisk takt vägrat att intaga detta genmäle på en i dess egna spalter nyligen synlig uppsats, undertecknad med signaturen R–s, hafva vi med nöje mottagit förf:s anbud att trycka den i vår tidning, så mycket hällre som vi därigenom fått tillfälle att i vår mån protestera mot vår kollegas på platsen sedvanliga försök att lägga kafle i munnen på den almänna meningen.» När uppsatsen var tryckt, skickade Grane den i ett anfall af ridderlighet, försedd med en påskrift, till Randers och fick ett elegant bref till svar. Detta var det sista, han hörde från Randers. För öfrigt väckte uppsatsen föga uppmärksamhet.
221 göra för atl öfvervinna en fördom hos öns befolkning, som man förgäfves sökl ali genom enskildta bemödanden undanrödja, så (ror jag, alt de, som molsälla sig della försöks anställande, handla mera orätt än man i en framlid iorde kunna försvara. Jag medgifver visserligen alt med den äskade summan af 2000 Hulr icke mänga laga skiften kunna åstadkommas, men jag ber härvid alt få erinra, atl det finnes en praktisk sals, som torde vara föll jent af alt behjertas, nemi. atl man med en ringa summa kan åstadkomma elt praktiskt experiment, som lockar lill efterföljd, och ett sådant sålt atl tillvägagå har roan i alla lider funnit vara ändamålsenligt. Pä Gottland finnas hemman, som endast illgöras af ,] mantal, men dock bestå af 15 å 20 olika ägolotter, stundom på | mils afstånd från hvarandra. Alla dessa ägor äro afstängda genom gärdesgårdar, så alt ön, sedd ofvanifrån, malle se itl såsom ett lappigt tak. Huru förhållandet jordbrukarne emellan härigenom skall blifva, kan man lätt föreställa sig. Då de skola drifva sina kreatur i vall, måste de merändels laga vägen öfver hvarandras ägor och della, myckel annai alt förliga, alstrar missämja och föder tvisler. Många andra olägenheter åtfölja ägoblandningen. Vid skötandet af sami tillsynen öfver de spridda ägorna förspilles mycken lid samt landi man nen förlorar ofta derigenom hågen och ifvern all updrifva jordbruket, hvilket, pä ett ändamålsenligare sätt ordnadt, skulle glädja och upmuntra odlaren. Allt della synes mig gifva anledning dertill, att II.
Magt, dä Indelmngshafwaren dermed begär ombyte, oö) Landshöfdingen l orten jemte Syne - Rätten det nödigt prötwar, samt Krigsoch Kammar - Collegierne derölwer blifwik hörde, sig t Räder utlära, yuruwida tillständ dertill kan giswos , t hwllken händelse Compagnie, Bostället dä kommer art ikläda sig samma natur och rättighet som Stabs-Sättt; dock bör wrd sadan fokt ändring iä mycket mera noga tillses, art densamma icke mä sk? för - ägons enskilte afsigt, att Efterträdaren tär skalig anledning, att klaga deröiwer, som ingen widare ändring sedermera kan tillätas. §. 57- Hwar och en Boställshasware, den ena este»; den andra, sk^ll wara pligtig, attstntill fardogen dä han sikt B 'ställe afträber hälla sin Corockersbyggning wid magt, lill wäggor, Tak, Gols, Fenster, Dörrar, Spislar och Murar m m och det tills samma Byggning för alder och bofällighet utdömd bllfwer, Utan att sädant pä den ärliga Byggnaden tär afräknas , eller näcwn ersättning af est-rlrädaren lökås, hälst Kongl. Majit t Näder lemnar Boftäljsdafwaren Säteriefriheten alldeles vderäknad ä de Boställen som den njuta, alwen - Den L7 Jarmar». I r 57 som Kneckle, och BätsMans-friheten ät alia andra Boställen , utom andra förmonrr, stm hwarje Boställe särskildt kan ätsölja. §. 58» .
Dertill kommer, hvad hofrätterne angår, att den verkställda indragningen af andra instansen i civile mål, hvars verkan ännu icke kan med någon tillförlitlighet beräknas, redan vållat en betydlig tillökning i göromål, som påkallar mer ansträngdt arbete och äfven ett, åtminstone för någon tid, ökadt biträde. Kongl. Maj:t anser sig derföre, i enlighet med det i bilagde protokoll upptagna förslag ttll lönereglering för hofrätterne, af Rikets Ständer böra äska, det anslagen för hofrätterne måtte i den blifvande Riks-staten uppföras till följande förhöjda belopp, nämligen: för Svea Hofrätt — „ Götha Hofrätt „ 75,177: 32. — w Hofrätten öfver Skåne och Elekinge ... „ 30,286: — .— eller tillhopa 181,391: 16. — i följd hvaraf, då härifrån afdragas hofrätternes nuvarande anslag, utgörande: för Svea hofrätt, oberäknadt underlydande Justitie-stat Transport Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. om Statsv. 1850. 21 Transport Rdr 127,085: 181,391: 16. — samt för Hofrätten öfver Skåne och Blekinge — Ljuspenningarne „ 886: 32. — t>s \?a. a. _ — 152,261: 8. — tillökningen uti hofrätternes anslag skulle blifva tillsammans Rdr 29,130: 8. - dock komme derigenom att besparas den af allmänna Indragnings-staten till vissa tjenstemän utgående tillökning för spannmål under lönerne, utgörande enligt staten för innevarande år: för Svea hofrätt „ Götha hofrätt 1,264: „ Hofrätten öfver Skåne och Blekinge • • ■ • » 306: tillsammans Rdr 2,519:
Ända dittills hade endast de Verks och Corpsers räkenskaper, som 1 edovisa allmän Krono-uppbörd, såsom Kongl. Räntekammarens, Lands-Slaternas, Indelta Regemenlernas, Tull-, Post-, Charta-Sigillataoch Kontroll-Verkens m. fl:s, blifvit i Riks-Hufyudboken intagna, med afförande å behöriga Riks-Stats - titlar af de summor, som de, med Krono-uppbörden ej någon befattning ägande, förvaltande Verken tillkommo och af Stats-Kontoret blifvit anordnade till utbetalning; men, enligt i, 2, och 3 §§. i i83o års Instruktion, måste äfven dessa förvaltande Verks, såsom Krigs-Kollegii och Förvaltningens af Sjö-Ärenderna med deras Underafdelningars, KrigsAkademiens, m. fl:s, från och med för år 1839, inlagas i Riks-Hufvudboken, hvilken derigenom blifvit, åtminstone till en tredjedel, vidlyftigare än förut, och hvarigenom en tillökning i arbete förorsakats, som af de ordinarie tjenstemännen ej kunnat medhinnas, utan måst verkställas med biträde af extra ordinarier, lill hvilkas aflönande Eders Kongl. Maj:t årligen täckts i nåder anvisa å behörig Hufvudtitels besparingar 1,200 R:dr. Riks-Hulvudboken är visserligen, i följd så väl af detta tillägg, som af skyldigheten att särskilt redovisa resultaterna af Stats-regleringarnes många minutiösa detaljer, ganska vidlyftig. Men att den är invecklad och mörk, hvilket lärer vilja säga detsamma, som att den saknar enkelhet och tydlighet, kan Stats-Kontoret icke medgifva. För mindre djupforskande ögon, vanda att se bokslut med en enda kassa-förvaltning, må den afskräckande vidlyftigheten möjligtvis hafva gifvit anledning till ett så oblidt omdöme, hvilket uppenbart strider emot omdömen af de insigtsfulla män, som deltagit i de ofvan anförda, fördelaktiga yttranden, grundade på använd möda att närmare skärskåda Riks-Hufvudbokens många, men nödvändiga beståndsdelar.
Återstående Utlånings Samman var vid 1822 års slut Hvaraf en större'del var under indrifning af Ombuds-Männen, som uppgifvit en förlust derå vara oundviklig af . Då endast återst Hvartill kommer det s0m kan troligen beräknas ingående af de öfrige serskildt upptagne fordringar och tillgångar * ... B:d. sk. r:sf 2,800,319. 9- 5* 1,054,446. 18. 745,852. 39* — 70,147- 9* — 826.000. 350.000. —. Är likväl redan beräknadt, såsom 1823 ingående • t Skillnaden utgör det som framdeles minskar Sedelstocken, och utföres att afgå derå På det att återstoden Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BIHANG TILL BAHHnUKUl mXSSHSVÅlflDIIRO VID Lagtima Riksdagen i Stockholm Åren 1840 och 1841. V; FJERDE SAMLINGEN. IS Afdelningen; Stats-U t skottets Memorial, Utlåtanden och Betänkanden. I ■Å J.ut -A-. ■' -i.''' 017 '->v /' ' . is v 5 5\ ■ S\ii .■ ;' v , Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 435. N:o 435. i Ank. till Exp. Utsk. den t8 Febr. , kl. 2 e. m.
Herr Crusenstolpe: Efter RiddarhusUtskottets egne Ledamöter dertill synas vilja uppmana, får jag förklara, att jag anser det vara ett fel, att i förslaget lill nya RiddarhusOrdningen icke blifvit infördt något stadgande om Protocolls-justeringen, emedan det är Nationens rätt, att få del sf RiksStåndens Protocoll, hvilka Riksdagsordningen bjuder skola tryckas. Herr von Hartmansdorff: Äfven jag är af deras mening, som tro, att bestämmelse om Protocolls-justeringen tillhör RiddarhusOrdningen. I 28 §. af förevarande förslag beter det: ”Gör någon munteligen sådane ”anmärkningar vid ett Utskotts Betänkande, Den 7 Augusti e. m. ”att de till detsammas återremitterande föranleda, böra de inom 8 dagar vara skriftligen uppsatta och inlemnade till Riddar”husCanzliet, vid påföljd, att anmärknin”garne i annor händelse, sådane de till Pro”tocollet blifvit uppfattade, till Utskottet ”afsändas.” Enär således är föreskrifvit, huru det hör tillgå vid frågor om återremiss, synes äfven på samma ställe höra bestämmas, huru med Protocolls-justeringen i hela sin vidd hör förhållas. På det man likväl måtte hålla sig mindre vid möjligheten, än vid verkligheten, tillstyrker jag, att en tid af 14 dagar, ja till och meden månad, må bestämmas för Protocolls-justeringen. Undertecknad Riddarhus-Secreterare : Tåg förglömde, då jag sist hade ordet, att besvara Herr Crusenstolpes anmärkning rörande den, efter hans tanka, öfverflödiga åtgärd att jemföra de munteliga yttranderne med Memorial-protocollet, äfven sedan de respective Talarne sjelfve genomsett dem.
Direkt, befogenhet att utse ledamöter i bemäide kompromiss, måtte vara den mest otjenliga utväg; Ridd. Direkt, har ju sjelf åt Kamreraren öfverlemnat tillsynen öfver de sedermera bortstulne medlen. — Det är visser - 152 Den 22 Mars. ligen i detta hänseende lättare att åt Ridd.Utsk. gifva updraget att utse berörde kompromissarier. Men sådant faller sig deremot i ett annat hänseende så mycket svårare, i thy att Ridd.Utsk. redan har förklarat att det, i saknad af nödige uplysningar, i frågan anser sig icke kunna fälla något omdöme. I hvad syftning skall det då välja några ombud? Utsk. stannar ju dervid i samma förlägenhet. Ty då det redan förklarat sig så som skett, så måste det af samma skäl ingalunda blifva lätt all utse 2:ne personer, åt hvilka det må öfverlemna förtroendet att bedömma en sak, hvarom det ej allenast sjelft saknar kännedom, men äfven anser dylik kännedom hos andra blott genom ordentlig domstolsväg kunna möjligen vinnas. Vidare har man föreslagit, alt R. o. Ad. in pleno skulle utvälja 2 ledamöter, Kamreraren 2, och dessa 4 den 5:te. Men som sådant skulle i afseende å de 2:ne förstnämndes utkörande lända lill vidlyftigheler och tidsutdrägten af ett val in pleno, så föreslår jag i stället, att II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, må vara den person, åt. hvilken vi skola öfverlåta denna förrättning. H. Ex. skall säkerligen icke förbise att utvälja till ledamöter i kompromissen 2:ne personer, som äga lagfarenhet och uplysning nog, för alt kunna bevaka rättvisans och billighetens fordringar. Dessa 2:ne, tillsammans med 2:ne af Kamreraren utsedde, lingö då nämna den 5:te. Men man kan också föställa sig åtskilliga fördelar i vidtagandet af en annan utväg, och det vore den, Hr Lagerhjelm ansett tjenlig, och som jag ej heller ogillar, att en komité bedömde frågan och sedermera afgåfve sitt utlät, tili R. o. Ad., som derefter beslutade om resultatet.
Denna åsigt, hvilken Utskottet lill alla delar biträder, måste äfven hos Rikets nu församlade Ständer göra sig gällande, såvida de jernvägs-anläggningar, sorn genom Statens försorg böra utföras, skola kunna samtidigt företagas i den utsträckning, som Kongl. Maj:t föreslagit och Utskottet tillstyrkt, samt de stora tillgångar anskaffas, hvilka dertill ovilkorligen erfordras. Men ehuru Utskottet följaktligen anser Rikets Ständer höra vidblifva den under sednaste Riksdag antagna grundsats, alt genom upplåning emot å inneha fvarens sida icke uppsägbara siats-obligationer anskaffa de medel, som för verkställande af Statens jernvägs-anläggningar varda anvisade, finner Utskottet dock, till följd af numera förändrade förhållanden, andra föreskrifter angående denna upplånings verkställighet nödvändiga, såvida de högst betydliga anslags-summor skola blifva alt tillgå» som, enligt den föreslagna arbetsplanen, erfordras under detta och nästföljande 3:ne år, samt anskaffningen af dessa medel skall kunna ske utan rubbning af den nuvarande allmänna penninge-stallningen inom landels särskilda delar. Enligt Rikets sednast församlade Ständers beslut, skulle upplåningen af de till jernvägs-anlägghingarne anvisade medel verkställas genom ett inhemsk t lörid-system, eller emot fonderade, inom riket vtgi/ha, räntebärande obligationer, lydande ä Svenskt mynt. Med den begränsning ifrågavarande upplåning härigenom erhållit, mäste densamma följaktligen inskränka sig lill de kontanta behållningar eller kapitaler, som inom landet finnas alt tillgå. Men i samma män som landels näringar utvidgas och en större arbetsamhet samt en allmännare företagsamhetsanda uppenbara sig uti industriens särskilda grenar, i samma mån ökas naturligtvis det för alla näringsidkare gemensamma behofvet af förlags-kapilaler. Härigenom kommer således den enskilda industrien att under sin utveckling och förkofran medtaga allt större och större belopp utaf de kontanta tillgångar, som för allmänna rörelsen äro åtkomliga.
Bättre representanter för den barnsliga offervilligheten, den äktenskapliga kärleken, fadersömheten o c h flärdlös gammaltestamentlig mannakraft torde man få leta efter. A f körerna, som i allmänhet utfördes med beundransvärd kläm o c h precision, v o r o » K e r u b och Serafim » samt » Fördoldt, o Gud, ditt rådslag är », synnerligen effektfulla. Efter första afdelningen hyllades professor Neruda af sina entusiastiska disciplar m e d en jättestor lagerkrans. Bifallet var lifligt o c h huset i det närmaste utsåldt. Sven Scholander sjunger i kväll på Vetenskapsakademien — naturligtvis för fullt o c h » begejstradt » hns. Svenska, tyska o c h franska visor och en hel afdelning Bellman. H v a d göres väl mera påpekning behofl * Sandkorn Utkast för Idun af Ernst f Ziundquist. IDUN 128 söfvande hans i lönnlöfven tunga öfver ögonlock föllo emellan dröm och vaka ändlös penséeblå ett lätt då en sand • såg han världsrymd, dunkel förnimmelse och annalkande för sig en flingor, Tätt bredvid honom stod • + &gt; " g e n o m en guldbågig pincenez. dagen, mellan var nära att lura j a g väckte er, » svarade mjuk förbi, kom jag Nej, jag p å d e n i d é n att gå in går. » ber, jag var ju men att ni gjorde inte vara mig äran Och dessutom. uppriktigt särskildt bland ju med på min i alla mina under på det är så svalt o c h s k ö n t. alls inte a n d r a ett en kort har tänkt på trängt angenäma vara ha man Bidrag mottagas med tacksamhet. CD CO Charad. Att man hälsan vill bevara ^.r j u alltid klokt o c h rätt, Frågan är då sedan bara, Huru, o c h på hvilket sätt? Vill du låna m i g ditt öra, Lyssna på mitt prat en stund, Skall jag flyktigt här beröra, Hur man kan bli frisk o c h sund. Af mitt fjärde frukten blott, Tillredt väl — hvem kan det klandra — * — - a » Det är hälsosamt o c h godt.
Derigenom förklaras huruledes, vid en sådan penningetillgång på de stora penningemarknaderne, affärsmän, som här hemma ofta betalt hos mäklare 6 ä 8 proc., hellre vändt sig till de hus i utlandet, der de fått penningar för 5 och 6 proc.; men de hafva härvid förbisett att räntan alltid tid efter annan dylika kriser som denna inträffat, att då diskontot stigit hastigt och häftigt på sådana ställen der den fått stiga, hvadan stor förlägenhet måste upkomma för den som begagnat blanko-krediten såsom ett stående lån. På det viset förklaras äfven att personer som kunna vara ganska ordentliga, men blifvit förledda att under en tid då penningen endast kostade 5 ä 6 proc. begagna blanko-krediten, sedermera när diskontot stigit till 8 å 10 proc. och följaktligen sammanlagda räntan upgått till 11 ä 12 proc. blifvit alldeles ruinerade, emedan i vårt land sannolikt ingen rörelse kan afkasta tillräckligt för att uprätthålla en näringsidkare, som betalar så hög ränta. Men jag tror rättvisan kräfva att i afs:de på dem, som begagnat dessa kreditbruk, göra en distinktion. Jag har trott mig erfara att här finnes 2 klasser af personer, af hvilka den ena utgöres af sådana som endast sysselsätta sig med det slag af affärer, som kallas vexelrytteri och ibland varit agenter eller delägare uti de utländska hus på hvilka vexlar dragits. Dessa lära vara objelpliga och det är enl. min tanke ett godt, som det onda hvilket inträffat kommer att föra med sig, att vår börs blir rensad från dessa parasitvexter. Men 20 Den 2 December. det finnes äfven andra personer om hvilka man vet, som sagdt är, att de blifvit inledde att nyttja blanbo-krediten just under den tid då pengar på sådant sätt kunde fås billigare än här hemma och som under den goda konjunkturen förtjent vida mer på sin handel än de erlagt uti ränta, som hafva varit flitiga affärsmän och f. n. aga ganska betydliga öfverskott i varor och säkra papper öfver hvad deras förbindelser upgå till.
Till den kategori af olagliga handlingar, som i denna § omförmälas, bör, i min tanke, äfven hänföras den handling, som omnämnes i slutet af 5 mom. i 24 §:n af K. M:s förslag, eller att man säljer det man vet förgånget vara, äfvensom 11 mom. i samma §, så lydande: »Om köpare och säljare af fast egendom eller bördeman beträdes med sådant svek, som i 5 Kap. 5 och 6 §§:ne JordaBin omförmäles»; samt 14 mom. i samma 24 §, som lyder sålunda: »Om man tager svikligen åter det gods man i pant till annan lemnat eller denne eljest under panträtt innehar; eller om man återfordrar pantsatt, lånt, legdt eller inlagdt gods, det man redan veterligen återbekommit.» Dessutom tror jag, att man äfven här borde intaga 29 §:n i K. ÄI:s förslag, som rörer nyttjande af mått och vigt, som ej behörigen stämpladt eller märkt är, samt 34 §:n ang:de spådom och vidskepelse. Hvad den sistnämnde §:n beträffar, så är det visserligen sannt, att farande med spådom och vidskepelse är i nu gällande lag bestraffadt i och för sig sjelft, men om man begagnar sig af detta sätt endast såsom ett medel att bedraga andra och förskaffa sig vinning, är detta brott egentligen icke i strafflagen uptaget. Jag anhåller således om §:ns återremitterande, på det att Utsk. måtte deruti införa de nu upräknade af Utsk. förbigångna stadgandena i den K. Proposm. Gr. Sparre: Här inträffar'just det förhållande, hvarpå jag förut hän tyd t, och den siste värde talaren har nu upgifvit de särskilta förbrytelser som af K. M. intagits i denna författn., men af Utsk. ansetts icke höra dit.
Lämpligare är ulan tvifvel, att domaremakten får xslita tvisten, och jag måste förklara, det jag icke kan inse, hvarförde de talare, som anse Hr Prinlzenskölds rätt vara så obestridlig, med sådan ifver motsätta sig frågans hän - Den 26 Augusti. 129 hansl;jutande till laga domstol, ty jag tror ej, att domare-makten i Sverige så handlialves, att ej en obestridlig räll förmår att hos densamma göra sig gällande. Hr Bildt: Den siste värde talaren har förmenat, alt det stadgande, hvarpå Hr Printzensköld stödjer sitt anspråk, skulle vara tvetydigt. Jag deremot finner stadgandet tydligt och klart. Hade icke genom KämmarRcns Advokai-Fiskals tillgörande dessa medel blifvit Statens egendom, så kunde Slaten icke bortskänka dem, ty man bortskänker ej något som man icke eger. Då således medlen voro Statens egendom, och knnde när sorn helst af Slaten lyftas, så hade de ju i Statens kassor influtit, ty icke kan delta ord hafva en så inskränkt betydelse, alt det endast och alleuast utmärker, att medlen i reda penningar skola vara nedlagda i den gröna eller den hvita kassakistan, utan meningen är väl, att medlen blifvit Statens egendom och äro för Staten tillgänglige. Kan della ej, såsom jag vågar påstå, med fog bestridas, sä qvarstår i sin fulla kraft mitt förra påstående, att det lika litet är Slaten värdigt alt undanhålla Advokat-Fiskalen Printzensköld sitt aktorals-arfvode lill dess domaremakten afgjort saken, som det ej anslår en gentleman ali undandraga sig utgifvandet åt ett ombud af ett betingadt arfvode, till dess han genom laga dom dertill tvingas. Den siste värde talaren liar jemväl anlydl, alt om R. St. gillade Advokat-Fiskal Printzenskölds af K. M. underkända anspråk, så innebure ett sådant förfarande en återgång till frihets-li.dens missbruk. Förhållandet är likväl helt olika. Uuder frihets-tiden fällde det s. k.
Märtha tog då en af dem, lade den så sakta att det aldrig för mennisko-öron kunde höras, på Elfridas sängtäcke, och efter en liten stund hade Märtha den otroliga förnöjelsen att se Elfridas hand utsträckas efter blomman, taga den och föra den först till sin mun och derefter hålla den under näsan, samt i långa drag insupa dess angenäma doft. Märtha drog sig dock undan och förblef ande-tyst, men med blicken oafvändt häftad på Elfrida. Efter en lång, lång tystnad och orörlighet, och när Elfrida förmodligen trodde sig vara allena, drog hon ändteligen alldeles upp duken, lade först handen öfver ögonen, men tog den sedan bort, och tycktes – så mycket hon i mörkret det kunde – betrakta den sköna yppiga blomman som Märtha gifvit henne. Slutligen hörde Märtha tydligt hur hon sade följande ord: »Sköna hvita lilja Bud från Gud, som jag så länge i tysthet anropat Bud från min Adalbert Herrliga blomma! skön och hög och ungdomsfrisk som han var, – min .» men nu dog ett ord på hennes läppar; hon neddrog duken för ögonen, och förblef åter tyst och orörlig. Så här fortgingo flera dagar och veckor. Var Märtha tillstädes, så var Elfrida åter den stumma, döfva, blinda, och för hela den yttre verlden – stendöda; men trodde hon sig allena, så såg hon sig omkring och rörde läpparne till ord, hvilka Märtha dock hvarken kunde höra eller fatta. Märthas tålamod började nu svika. Hon hade hoppats att hennes matmoders tillfrisknande och återvaknande till lif och verksamhet skulle gå med stora steg, men – det stod på samma ställe, och som Elfrida, hvar gång professorn besökte henne, var att förlikna vid en sten, återtog han snart sin förra tro om sin patients obotlighet, och brydde sig således icke mycket om henne, när ej hennes tillfrisknande kunde fläta ett nytt friskt löf i den krans han redan skördat, för sin stora konst som läkare.