Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nio 34, 33 som af Kongl. Majtt kunna blifva i Nåder föreskrifna; men beslutets verkställighet derigenom så mycket mindre uppehållas, som, i händelse den sökta ändringen skulle vinna bifall, nödig jemkning derefter kan utan svaiighet varda företagen; Att från berörde köp skola anses undantagne alla sådane uppå Kronoskattejord nu växande ekar, hvilka, vid den af Herr Öfverste af Borneman verkställda besigtning, blifvit, såsom goda och för Flottan användbara, utmärkta, och hvilka Kronan förbehåller sig att, i mon af behof, få fälla och afföra, emot betalning efter bestämd Taxa, den Kongl. Maj:t torde i Nåder låta, tid efter annan, upprätta, i förhållande dels till inhemska Ekevirkets allmänna inköpspris, dels till det qvantum virke i cubikfot, som af hvarje träd erhålles; Att, i afseende på säkerheten, vid ett, enligt här omförmälde grunder, afslutadt köp om ifrågavarande dispositionsrätt, iakttagas bör att Sockne-Comiténs beslut, antingen det öfverklagas eller icke, alltid varder till Konungens Befallningshafvande inskickadt, och att jordegaren, då han i Landt-Bänteriet nedsatt köpeskillingen, må, emot vanlig lösen, såsom för protocollsutdrag, erhålla Konungens Befallningshafvandes bevis derom, att depositionen blifvit till fullt belopp verkställd och att jordegaren således dädanefter för evärdeliga tider eger fri dispositions - 24 Staissamt Allm. B^sv.o Oec L'tsk.l tLN:o $4. räll så väl öfver den inlöste Ekeskogen som öf* verde ekar, hvilka framgent kunna å hans egor uppväxa, hvilket förhållande jemväl bör i Kronans Jordeböcker behörigen antecknas; och hvarförutan, i samma ändamål, ej mindre Konungens Befallningshafvande åligga bör, att, å bestämda lider, till Kongl. Majtts och Riktis Kammar.
Och hvem har som hon i en s2 sammanträngd form, med så få ord förstått att saga ' så mycket! Just genom sin ordknapphet bli hennes satirer så mycket kanbarare. - ' ' Anna Maria Lenngrens dikter äro trogna och träffande bilder af det verkliga lifvet, så att man med allt skal kan saga, att liksom hon delvis kanske ' emot sin vilja ar en banbryterska för qvinnans frigörelse, s ' å ar hon en föregangerska till våra dagars verklighetsdiktning. Eget ar det då att höra huru mången, som korsar sig för denna s. k. realistiska diktning, med en suck af from rörelse utbrister: » nej, tacka vill jag fru Lenngren, det var något annat, det - hör bara på, Den lilla Nelly satt och grät, - det-ar ett sant rörande stycke ». ' Det förunderliga ar, att just denna dikt, » Den lilla tiggarflickans, ar lika realistisk son1 n5got af den nu moderna literaturen, och hur, rörande, an fru Lenngren må anses, kar ar hon förniimligast bitter; har visar hon sig ej tvehågsen i sina uttryck; utan omsvep blottar hon den fina och ' lärda verldens kalla sjalfvisl (het, den eleganta damens, den stjernprydde herrns, men mast af allt klandrar l) Det är intressant att jämföra fru Lenngrens konst i detta afseende med. hennes föregångares, främst: Molieres, och iakttaga den nara frändskapen dem. emellan. Vi skola kanske en annan gång anföra några exempel derpå. hon hjärtats hårdhet hos den, som främst borde hafva det öppet just för de fattiga, hos presten. som med en snaf förebrielse och en salvelsefull förmaning affärdar den sörjande och som till sist a med del te rik välsignelse, men ingenting ur fickan,.
Der jorden, såsom på många orter i Småland, består af sandmo, ljunghedar och mossar, torde det vara fördelaktigare för bonden att förtjena penningar genom hästens användande i skjuts, än att med den arbeta på en jord, som icke kan gifva någon gröda. Det tror jag också Småländningen förstår och har förstått i många år, bättre än de, som vilja undervisa honom om hans fördel. Man har sagt, att bönderna behandlas illa af de resande. Det torde bero af enskild erfarenhet. Min har icke varit sådan. Tvärtom har jag i sednare tider funpit, att bönderna göra ganska stora anspråk, och jag har hört, att under den s. k. choleratiden en bonde vägrat att åka på förbudskärran derföre, att han sutit i sundhetsnämnden. Om anspråken sålunda stiga, är det icke de skjutsande, som blifva lidande. Man säger, att entreprenadinrältningen i Götheborg bär sig väl; meri man ihågkomme, att skjutslegan der är högre än den vanliga. Jag vill minnas, att den der utgör 24 sk. b:co, utom det att staden till inrättningen bidrager med flera tusen r:dr årligen. Enahanda lärer förhållandet vara i Malmö och Lund. Detta visar, huru litet sådana inrättningar kunna bära sig sjelfva. Man omförrnäler här, burn BondeSlts medlemmar önska ändring i nuvarskjutsförfattningar; men deremot bör man komma ihåg den vedervilja, bönderna hysa mot ångbåtarna derföre, att dessa betaga dem tillfället att få skjutsa. Erfarenheten har vid mångå riksdagar visat, att just de, som kunna förtjena på skjutsen, beklaga sig öfver dess besvärlighet, för att ännu mer vinna på skjutslegans förhöjning. Myntvärdets förändring genom Den i5 NorcmLer e. m. realisationen, som en värd ledamot åberopat, är åtminstone ingen försämring; ty rättigheten att få silfver för sedlar, stadgar blott värdet, då det gångbara blifvit anlaget till vexhngsgrund. Snarare kunde man säga, att, enär realisationen till 128 sk. beslöts under det coursell var 14.0 sk., skjutslega!! borde nedsättas, emedan sedlarna erhållit något högre värde.
Då penningelönerne vid nästan alla så väl Militaira som Civil* EmbetsmannaCorpser i anseende till myntets försämring tid efter annan blifvit förhöjde med minst 50 procent, så har jag aldrig hördt åberopas som ett hinder att de båda Skånska Indelta icke hegardt deraf blifva deiaktige. Jag kan omöjligen inse hvad som kan hindra Utskottet att föreslå Skånska HusarRegementet till erhållande af enahanda löneförhöjning med den, som blifvit begärd för Skånska Dragonerne, hvartill de äro lika berättigade. Hela den derigenom förökade årliga utgiften skulle för begge Regementeine uppgå till ungefärligen 2,600 R;dr Banco Hvad sluteligen Utskottet föreslår att Kongl. Majit af 3:dje Hufvudtittein skulle täckas bevilja nödig löneförhöjning synes vara allenast för att komma ifrån saken. Utskottet kan omöjeligen vara uti okunnighet om att Tredje Hufvudtittein är uppgjord efter redan bestämda behofver, och att således ingen assignering på densamma till andra ändamål kan äga rum, så vida icke StatsUtskottet skulle föreslå Ständerna att öka 3:dje Hufvudtittein till erfordeligt belopp, hvilket äfven var föremålet för min motion. På dessa skäl begär jag återremiss af Betänkandet. Den 7 Julii c. m. N:o 5. 123 i Herr von Francken, Augufi\ Det är långt ifrån mig att vilja tillstyrka några onödiga anslag, då jag nogsamt känner svårigheten för den skattgifvande och i synnerhet Jordbrukaren att kunna sammanskrapa och till pennningar förvandla de redan mycket för högt uppdrifne Contributionerne, men derför anser jag ändock högst origtigt att vilja öfverskrida billighetens gräns och begära att på stat varande CavalleriOffrcerare skola tjena för 200 R:dr årlig lön, då kanske deras uniform, som ändock vid ifrågavarande Regemente är ovanligt måttligt dyrbar, uppgår till många gånger denna lön. Jag anhåller derföre vördsammast alt få anföra de skäl jag tror mig finna emot Ut9kottets Betänkande.
I afseende å denna kassas inkomster af: Afoch tilllrädes-afgifter för rusthåll, 14 Kongl, Maj: ti Nåd. Frej). Avancements-penningar oell Inskrifnings-penningar, gäller hvad i det föregående blifvit framstäldt, angående Wadstena Krigsnianshus-kassas lika beskalTade inkomster, hvadan Kongl. Majit, under åberopande deraf, anser kassan, emot afträdande! af rättigheten till dessa afgifter, böra tilldelas kontant anslag, beräknadt, på sätt här efteråt omförmäles; äfvensom Kongl. Majit förslår enahanda förändrings vidtagande jemväl med Passagerare-afgifterne. Då kassans inkomst af en-per-mille-afgifterne utgör viss andel af hvad Wadstena Krigsmanshus-kassa uti dylika afgifter uppbär, finnér Kongl. Majit särskild framställning i afseende derå icke erfordras. Vidkommande frågan om Vakansoch liggetidssamt Nådärsbesparingarne, åberopar Kongl. Majit Dess uti detta ämne under denna dag särskildt aflåtna Nådiga Proposition; och anser Kongl. Majit kassans öfriga inkomster böra bibehållas oförändrade, enligt derom nu gällande stadganden. Hvad beträffar bestämmandet af ersättning för de inkomster, kvilkas indragning sålunda blifvit föreslagen; så förekommer särskildt i afseende å rusthålls-afgifterne, att i sednare lider blifvit utredt, det desamma förut icke varit med behörig noggrannhet påförde o.ch beräknade, hvadan ock betydliga efterräkningar i anmärkningsväg uppstått. I följd deraf och sedan ytterligare föreskrifter, angående uppbörden och redovisningen af 1111 ifrågavarande afgifter blifvit meddelade genom Kongl, kungörelsen den 14 November 1842, hafva dessa inkomster under de följande åren uppgått till betydligt högre belopp än förut. Vid sådant förhållande anser Kongl.
Att Bewillningen för hemmawaran de »nantalsffrifwen son beräknas efter lika prv cent som i föregäende Moment för hustru sta gadt är, dock ej till ringare än fyratio skilling för den som är af en älder emellan 18 och 50, samt lill Tjugufyra ffillingar för den som ä»I under 18 eller öfwer 50 är, kommande likwä> den, hwilken är ffrifwen och arbetar säsom Dräng, Gesäll, Lärling, Handels-Betjent och sä widare, at taxeras endast till den för sädane personer utsatte afgift, utan afseende pä hiva fadren i Bewillning betalar. 12:0 Att hemmawarande mantalsffrifweu dotter taxeras till Bewillning swarande emot en half procent af den för fadren fastställde afgift, dock ej till mindre än sexton ffillingar. § 3. Rubriken förändras till Taxering Ämbets och Tjenstemän. 1. Mom. fjerde, femte och sjette puncterne sidan 8- "Frän Inkomster af tjenst mä ej afräknas skatter, ränta ä ffulld och hushyror, eller andr^ afdrag äga rumän de personers underhäll och aflöning, som till systans bestridande warit vurst Den 16 October. 277 ^undgängelige, jemte de kostnader hwilka till Lö. ndlneinkomsternes utbekommande mäst anwändas, hwarunder i anseende till Boställen, samt ...slidre pä lön anflagne lägenheter, jemwäl inbeeMipas alla sädane utgifter, hwarföre enligt 1. §. 1. Mom: af denna Artikel afdrag är tillätit. Embetsoch Tjenstemän eller publike Be, tjente utan nägon lön eller annan inkomst af ...tjenst, böra i Bewillning betala hälften emot jDwad deras »vederlikar wid samma eller dylika Werk med minsta Lön deraf erlägga, dock ej under En Riksdaler.
FrAnvaroli af ett omutligt ansvar förlamar ansvarskanslan, med hvilken heder och rattskansla gro i nara slägt. " Förf. vill icke emancipera frdlz hemmet, utan i hemmet. Men derför ftir kvinnan icke stiillas som understödstagare och hjon - icke ens till skenet .. Moraliskt ansvarig och ekonomiskt oberoende i sin stallning som hustru och sin uppgift som moder, skall hon stti som samhallets direkta tjiinarinna. Detta ar hufvudinnehAllet af fru Tenows lilla - 64 sm8 sidor - men innehallsrika och kraftigt bevisande skrift hvilken ingen van af sanning och ratt bör försumma att lasa. A Tjugoårsfesten i Stockholms första hushållsskola. Fredagen d. 25 April vid femtiden på eft.m. var liflig rörelse p&amp; Jakobsbergsgatan. Än såg man en halsdukskladd Jungfru, an en sidenklädd matrona försvinna i den breda portgången till N: o 11, den valkända lokalen för hushållsskolan vid Jakobsbergsgatan. Der uppe i den rymliga samlingssalen sutto radvis öfver golfvet kvinnor mellan 15 till 35 Ar. Blicken möttes ömsom af en ung kvinnas runda, rosiga kinder, ömsom af den medelålders arbeterskans ofta något blekta och tiirda drag. Främst sutto tvanne rader små knubbiga barngestalter, och man undrade hvad dessa småttingar hade har a t t göra. Allas ansigten uttryckte en högtidlig och glad stamning, något af ljus sabbatsfrid. Har voro till festens firande samlade hush %llsskolans narvarande lärjungar samt hennes fördettingar, såväl gifta som ogifta, till ett antal a f 136 personer. Och barnaskaran, den utgjordes af de giftas små, som blifvit inbjudna till deras mammors fosterhem, de voro hushållaskolans barnbarn, samlade kring valvilliga mormödrar, som aldrig sparat tid, möda eller kostnad för att val bereda sina fosterbarn till deras blifvande kall som husmödrar eller tjiinarinnor. Midt emot denna talrika skara af hushållsskolans skyddslingar sutto hennes beskyddare!
Ty den stora orientaliska resan, som föreliggande verk noggrant beskrifver, förblef hela hans lefnads mål och kärna, den kommer att bestämma Wallins plats i litteratur-historien. Hans utmärkta språkforskning i allmänhet har nemligen till stor del gått förlorad för efterverlden, emedan döden öfverraskade honom innan han hunnit göra den fruktbärande för vetenskapen genom utarbetade afhandlingar. Georg August Wallin var född den 24 oktober 1811 på Åland i Sunds socken, hvarförc han, enligt gammal akademisk sed, kallade sig Sundensis i Borealiska studentafdelningens matrikel. Likväl tillbragte han endast sin första barndom i denna stora och vackra skärgård, hvilken sannolikt ingaf honom den förkärlek för haf och sjölif som han alltid hyste; ty redan 1818, då gossen således var blott 7 år gammal, öfverflyttade hans far, kronofogden Israel Wallin, ifrån Åland till Åbo, der han en tid innehade landskamrerare-befattningen. Sedermera besökte dock den unge Georg sin födelseort Åland flere gånger på segelfärder, till och med ända ifrån Helsingfors, der han tillbragte mesta delen af sin lefnad. I dåvarande universitetsstaden Åbo förflöt Wallins senare barndom, der han äfven bivistade katedral-skolan, redan då åtnjutande sina små kamraters synnerliga aktning för modighet och starkt utprägladt rättsinne, hvarom några från glömskan bevarade anekdoter bära vittne. När sedan efter branden 1827 skolan förflyttades till Raumo, begaf sig ynglingen Wallin dit, ansåg sig hafva blifvit orättvist förbigången vid någon klassflyttning och skiljde sig från skolan, men vistades dock i Raumo om hösten 1828. Redan derförinnan lärer hans hem hafva blifvit flyttadt ifrån Åbo, emedan fadren, såsom befordrad till ordförande i allmänna revisionsrätten med kammarråds titel, omkring 1827 bosatte sig i Helsingfors. Här blef han vid 18 års ålder med privatbetyg student, just på den tid då universitetet, nyss flyttadt från det i aska liggande Åbo, ännu icke rätt väl hade hunnit fästa sina bopålar eller bli hemmastadt i Helsingfors; ty den nuvarande universitetsbyggnaden fanns icke då ännu och staden var ganska trång samt i alla afseenden obetydlig.
För min del har jag ofta hört påstås, och jag erkänner äfven alt man visserligen med skäl kan påstå, att der någon grundlagsvidrighet har skett, der är äfven Rikets sannskyldiga bästa förbisedt, och på denna grund tror jag att del framdeles, såsom hittills, kan komma att finnas inom Const.Utsk. ett ej obetydligt parti, sorn anser sig kunna och böra anmäla äfven frågor', som röra enskildta mål, efter 107 §:n. fi §:n ansvar ighetslagen ger dertill en ganska verklig anledn., men så länge denna ej är bestämdt upptagen i grundlagen, kan en tvist fortfara, sorn är så vådlig att jag på det lifligaste önskar dess upphörande. Det är i afseende derpå, sorn jag lika mycket önskar detta förslags framgång, som i afseende på den omtalade möjligheten, att kunna få en anmärka, enrot grundlagsvidrigt förfarande nedlagd, på ett mot de Engelska indemnity bills svarande sätt. Det af Hr Cederschjöld framställda redactionsförslag var för långt, för att af mig kunna uppfattas, när det upplästes; men såsom jag i hast fattade det, tror jag ej alt deruti fanns något, som jag skulle vilja bestrida. Det förefaller mig, som det lemnade hufvudprinqipen helt och hållet orubbad, och det är denna hi|fvudprincip, jag än nu en gång återkaliar i licrrarnes åtanke, nemi. alt man bör på ett eller annat sätt öppna någon utväg, att, när en Statsrådets ledamot i en stund af verkligt nödfall och våda för Staten har Den 2 December f. m. 61 tillsIyrkt afsteg från grundlagens bud, kunna freda honom lian juridiskt ansvar, oell dock icke på samma gång lemna åt en fåtalig delegation fullt godtycklig rätt öfver anmärkningarna, och alt man på samma gång bör bereda möjligheten att kunna låta någon påföljd drabba de grundlagsvidrigheter, som i ansvarighetslagen ej uro upptagna; ty der kunna ej specielt alla sådana frågor upptagas.
Jag instämmer med PresteSt. i dess beslut att anslå 4°o,ooo rrdr för ifrågavar. ändamål; och jag instämmer med PresteSt. jemväl i den punkt, der Ståndet anvisar en åttondedel af tullen, för att såsom gåfvor tilldelas dem, hvilka genom missvext blifvit lidande; men jag anser mer än vådligt, att öppna dörren för försöket ali tillskansa sig statsmedel på uppgift om en liden förlust genom en hagelskur eller någon dylik tillfällighet. Det är en ganska betänklig hana att beträda, och i den delen kan jag icke annat, än skilja mig från PresteSt., hvars öfriga beslut, rörrde förskjutande kostnader lill enskildla arbetsföretag, som förrättas på Statens bekostnad, äro väl grundade. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller alt få fästa Ståndets och särskildt Frih. Cederströms uppmärksamhet på sista punkten uti betänk. Den lyder så: ”— —• — lillstyrke R. St:s bifall till K. M:s nåd. förslag, alt utaf de för undsättningar disponibla medel en lämplig summa må niedgifvas, till användande, antingen till gåfvor åt de genom felslagen skörd mest blottställda, utan återbetalningsskyldighet, eller till räntefria läneförsträckningar, ulan annan säkerhet, än läntagarnes personliga förbindelser.” Att godkänna detta förslag, tror jag vara mindre välbetänkt, än att antaga hvad PresteSt. beslutat. Sätter man bestämdt ut en åttondedel, såsom PresteSt. gjort, så vet man hvar gränsen är. Enligt min öfvertygelse bör R. o. Ad. antingen instämma i PresleSus beslut, eller ock helt enkelt afslå 3 punkten. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om icke R. o. Ad. skulle finna, alt den del af PresteSl:s beslut, som varit föremål för de 2.:ne siste talarnes yttrande, hade det sammanhang med sista punkten i TJtsk:ns förslag, hvilken ännu icke var föredragen, att R. o. Ad. holde uppskjuta med beslut i detta afseende, till dess sisla punkten af Utsk:ns förslag i utlåt.
Detta erfordrade snar åtgärd, och den upprättade reparations-planen, som erhöll Nådigt gillande deri 27 Mars 1858, är redan fullbordad, så att arbetet vid afsvning kunnat godkännas . 3,223: — 3,000: — Hamnanläggning vid Råd fiskeläge i Malmöhus län. Redan för liera år tillbaka upprättades plan och förslag till detta företag, hvilket: blifvit antecknadt i åtskilliga af de generalförslag rörande allmänna arbeten, som Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader afgifvit vid senare Riksmöten. Sedan fisklägets innevånare nu förklarat sig hugade att utföra anläggningen emot erhållande af ringare statsbidrag än sorn förut varit ifrågasatt, blef det äldre förslaget i viss mån omarbetadt samt lämpadt efter nu gängse arbetspriser; och arbetsplanen har den 26 Mars inne varande år blifvit i Nåder stadfästad, samt kontrakt antagits den 9 Juni om anläggningens utförande inom d. t Oktober i86l -50,700: — 23,000: — Summa statsbidrag Ruut R:dr 60,000; — Till hamnanläggning vid färjestaden på Öland anvisades särskildt utaf Rikets Ständer en summa af 23,700 R:dr Runt, att utgå med hälften såsom anslag och hälften såsom låneunderstöd. Detta företag, hvarför plan blef i Nåder gillad den i Maj 1838, hvarefter Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader den I Juni samina år antog kontrakt örn utförandet och fullbordandet inom 25 den 8 Oktober 1861, har hittills fortskridit på berömligt sätt igenom den utsedda Arbets-Direktionens föranstaltande. ' Till hamnanläggning vid staden Falkenberg bie! utål Rikets Ständer anvisad en summa af 60,006 R:dr R:mt, att utgå med 20,000 It:dr såsom anslag och 40,000 R:dr såsom lån. Ben arbetsplan med kostnadsförslag som föranledt Rikets Ständer att, på grund af enskild motion, bevilja statsbidraget till hamnbyggnad vid Falkenberg, erhöll Kongl.
Han såg då ångan af theköket; hörde en fruntimmersröst, som temligen högljudt skämtade med de unga eleganter, som serverades derinne, samt varseblef då och då äfven profilen af den talande, som aftecknade sig på den ljusa enfärgade tapeten. Snart drogs hans uppmärksamhet derifrån genom ett lätt slag på axeln. Han såg sig om, och hans nästa blick sönk i ett svart blixtrande öga. Ett utrop af förvåning hade säkert undfallit honom, om icke samma till tystnad manande åtbörd varnat honom. Derpå smög den lilla handen från hans axel i en vertikal riktning; hvilade en sekund i hans, under det att det svarta ögat genomträngande och ganska nära betraktade hans ansigte. Baronen drog sig ovilkorligen tillbaka. Det låg något underbart, något förbländande i denna blick, som sköt sin eldstråle i hans själ. Han behöfde dock ej uthärda den länge: snart smälte det skarpa uttrycket deri; pannan ljusnade och ett tillfredställelsens leende sväfvade kring hennes halföppna mun. «Kom,» hviskade hon och drog baronen till ett fönster, som vid en omärklig tryckning på någon i panelen dold fjeder öppnade sig och lemnade en beqväm utgång, helst stenfoten, hvarpå huset hvilade, var ganska låg, och öppningen sträckte sig ända ned till golfvet. Den svala vind, som inströmmade, uppfriskande och badande baronetens ansigte, gaf tillkänna, att denna hemlighetsfulla utgång ledde ut i fria luften. Hans följeslagerska sköt honom sakta ut och tillslöt helt tyst och försigtigt fönstret. Ett ögonblick var baronen frestad att återvända och söka utreda, hvem den hvita flickan var. Han försökte derföre att öppna fönstret, men bemödade sig förgäfves att återfinna låset: hans hand vidrörde endast de hala, våta glasrutorne. Han såg sig omkring i mörkret och urskiljde blott de närmaste, af ljusskenet från fönstret, svagt upplysta föremålen. Nu tyckte han att gardinerna rördes. Glasdörrarne öppnades blott så mycket att den hvita, smärta skepnaden kunde komma igenom. En len hand fattade ännu en gång hans och drog honom bort.
"När?" sporde åter de båda andra gemensamt. "I morgon på sjelfva juldagen efter messornas slut", svarade gevärssmeden. "Den fördömde italienaren tror att det var de, som öfvertalade Wanfried Holtz att sända sina brynjor, harnesk och pansarskjortor till Stettin och derför ämnar han låta dem få samma slut som den olycklige vapensmeden." "Det vill säga, att han först låter sina vilddjur till kroater nästan stympa dem och sedan hänga upp dem, liksom ett par grofva missdådare", inföll Robert handskmakare, under det han bet ihop tänderna af ilska. "Troligtvis", inföll gevärssmeden; "men här är inte rådligt att stå längre. Vilddjuren der inne börja redan att törsta efter blod. Jag går hem till min stackars sjuka Annchen och mitt barn. Må hända få vi ej vara tillsammans ens öfver julhelgen, ty det säges att Fernando da Capua ännu rasar häftigt vid tanken på de der båtlasterna, som Gerhard lyckades komma undan med, och hvem vet om han ej i sin förbittring befaller sine hejdukar att sätta eld på staden och utan försköning dräpa oss. Den, som kan vanhedra Guds hus och drifva gäck med heliga ting, han kan också låna sin hand till hvilket bofstreck som helst, isynnerhet om han, såsom denne italienare, är en äkta jesuit. Farväl så länge, mine vänner! Kanske återse vi hvarandra under gladare omständig " Den hederlige gevärssmeden hann icke fullborda sin mening, ty en hand, som lätt lades på hans skuldra, kom honom att hejda sin tunga och häftigt vända sig om, medan han blixtsnabbt förde högra handen till läderbältet, i hvilket han dolt tvenne ypperliga dubbelpistoler af egen tillverkning. Han trodde fullt och fast, att det var en af Fernando da Capuas spioner, som hört hans ord, och som nu ville arrestera honom. Men hans vrede upplöste sig i ett enda ord af lutter förvåning. "Gerhard!" utbrast han, och hans båda följeslagare uttalade också nästan samtidigt detta namn. "Hur kan du våga dig hit efter hvad som skett?