Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erkänner visserligen, att förslaget alt hörja och fullborda denna canal förtjenar den största uppmärksamhet, ja! kanske större än man vid första påseendet tror, men ju större uppmärksamhet den fäster, desto grundligare undersökningar böra också ske. Jag tror icke att deri undersökning, som hittills skett, är tillräcklig för alt genast besluta företagets anställande och fullbordande; men man synes, i följd af den medgång, som canalerne hittills i dag haft, vilja begagna sig af det gamla ordspråket, som bjuder att smida medan jernet är varmt. Jag skulle dock önska, alt detta jern matte kallna för en tid, på det att nian under tiden måtte hinna besinna sig. Man tänker icke en gång på, huruvida de tillgångar, som finnas, kunna förslå, utan man går på och anslår summor, utan att så noga Den a4 Mars c. ni. besinna livar de skola tagas. Hade man, innan detta betänk. företogs, eller hade StalsUtsk. förut delat dessa öfverskottsmedel, t. ex. en viss summa till vattencommunicationer, en viss till communicationer till lands, en viss till uppmuntrande af jernhandteringen, en viss till uppmuntrande af jordbruket och likaledes för de andra näringarna , och sedan hållit sig till hvarje summa särskildt för utförande af nyttiga företag, så hade det ändå icke varit så oförståndigt och obetänkt att använda hvarenda styfver vid denna riksdag, som jag nu finner det vara, då man så ensidigt vill gå till väga och använda för ett enda ändamål nära alltsammans. Jag skall icke vidare orda i detta hänseende, då R. o. Ad. ändå lärer taga i betraktande hvad jag nu har yttrat; för öfrigt förenar jag mig i hvad Gr. Anckarsvärd har yttrat, samt önskar att R. o. Ad. måtte stanna vid att bevilja en viss summa till fullständiga och pålitliga undersökningar i afseende på denna canal, för att föreläggas R. St. vid nästa riksdag. Ett eller annat tusendetal af r:dr mer eller mindre skall jag för min del visserligen icke pruta på, då jag anser en säker och grundlig undersökning af nöden. Hr Tersmeden, Carl Reinh.:
Den skulle vara så mycket mera obefogad, som vid de tillfällen, jag varit i beröring med desse trosbekännare, jag icke haft den aldra ringaste anledn. lill klagan öfver det sätt, hvarpå de tillvägagålt. Jag känner ganska väl de stora och herrliga löften, sorn hvila öfver detta folk, men just derföre, att jag känner och erkänner delta, anser jag mig pligtig att motsätta mig en större utvidgning af de rättigheter, Judarne inom delta land åtnjuta. Utsk. har, säger det, betraktat frågan ur ekonomisk och religiös synpunkt. Detta är visserligen ganska rigtigt och bör i ett kristligt samhälle ske i hvarje lagstiftningsfråga, och således ännu mera i en fråga sådan som denna, hvilken berör ett tusental af inom landet bosatte menniskor; men enl. min upfattning har Utsk. icke vidrört deu del af den religiösa frågan, som vid detta tillfälle är den egentligen hufvudsakliga, nemi. det domslut den Allsmäktige uttalat öfver delta folk. Som mig synes är det likväl alldeles nödigt att, för att göra sig ett begrepp om detta folks egna ställning, känna detta domslut och af sådan anledn. tager jag mig friheten att bland de många ställen i den II. Skrift, sorn beröra denna fråga, upläsa några. Ilos Profeten Jeremias säges: ”Och jag vill öfverlemna dem åt alla jordens konungarikensförtryck och skall förfölja dem med svärd, hunger och pestiléntia, så att de skola varda till bannor, till under, till hån och spått ibland allt folk, dit jag dem utdrifvande varder.” 1 Nya Testamentet bos Evangelisten Lucas, säges: ”Och de skola falla för svärdsäng och fångne bortförde varda till allehanda folk och Jerusalem skall förtrampadt varda af hedningarne till dess hedningarnes tid fullkomnad varder.” Judarne äro alltså i fångenskap. Det är obestridligt, och de förblifva der till deras förlossningstid kommer; men det återstår att utreda hvad som menas med denna fångenskap. Jag bekänner uprikligt, att betydelsen häraf enl. min åsigt är, alt en skillnad emellan dem, och det lands innevånare, der de vistas, alltid måste finnas.
Men något nytt anslag, för ändamålet föreslås icke, emedan det just är ett sådant anslag, som Ständerne redan afslagit och emedan Utskottet förutsätter, alt Ki igsadministrationen, derest den finner Kungsholmens befästning vara af en synnerlig angelägenhet, bör vara oförhindrad att, genom indragning och besparing af andra, icke lika angelägna utgifter på 3:dje och 4;de Hufvud-Titlarne, fylla detta behof. Att Utskottet handlade i enlighet med sin pligt, då det icke ansåg sig tillståndigt att å nyo, äfven under förtäckt form, föreslå en utgift, den Rikets Ständer en gång afslagit, lärer väl icke vara tvätydigt. Men huruvida åter på 3;dje och 4;de Hulvud-Titlarne någon sådan besparing, eller, egentligare sagdt, förändring i de beviljade anslagssummornes distribution, som Utskottet förutsatt, verkligen är möjlig eller ej, derom är visserligen svårare att hysa ett omdöme, helst Regeringens anslags-propositioner för militair-behofven och dess organers bemödanden för deras beviljande, ingen gång upptagit eller framställt en så beskaffad allmän classification eller gradation af dessa behofs mer eller mindre angelägenhet, som i någon nion kunnat tjena Representanternes omdöme till ledning uti detta, för cle fleste Ledamöterne, åtminstone bland ofrälse Stånden, tyvärr alltför främmande ämne. Icke utan förundran har man uti de flesta förslag och debatter om militaire-anslagen snarare varseblifvit en fast obegriplig frånvaro af en sådan allmän öfversigt och gradation, liksom hade alla anslag varit lika vigtiga, samt det under öfverläggning befintlige alltid det angelägnaste, och liksom hade man betraktat försvarsverket, icke såsom något helt, inom hvilket det kunde finnas mer och mindre oundgängliga behof, utan fasthellre såsom en blott congregation af individer och materiel, der hvarje individ bäst fyllde sitt kall då han kunde tillvinna sin detalj så mycket som möjligt af de knappa tillgångarne, äfven om sådant stundom måste ske med uppoffring och åsidosättande af hvad för det liela någon gång kunde ega ett vida högre värde.
Pris-kuranternes uppgörande å landet uti sockenstämmorna anse Rikets Ständer icke fullt lämpligt, dels emedan uti en och annan mindre socken ofta kan inträffa, att något gångbart försäljningspris vissa månader af året icke funnits, af anledning att något eller - några af de för orten bibehållna persedelslag under denna tid derifrån icke blifvit afyttrade, dels emedan de röstegande inom socknarne hufvudsakligen eller måhända uteslutande torde komma att utgöras af räntegifvare. Andamålsenligare synes det Rikets Ständer vara att, såsom äfven blifvit hos Rikets Ständer föreslaget, sockneombud valdes, hvilka, tillika med ett motsvarande antal af Konungens Befallningshafvande utsedde personer, helst räntetagare, fögderivis sammanträda inför Kronofogden för pris-kuranters uppgörande; och då det i de större fögderierne icke kan vara behöfligt eller lämpligt, att ombud för alla socknarne hvarje gång komma tillsammans, torde, för att tillika lätta det med ifrågavarande bestyr förenade besvär, antalet kunna inskränkas til! minst fyra och högst åtta ombud, skiftesvis valde af fögderiets socknar i den ordning och till det antal, som efter vederbörandes hörande blifvit af Konungens Befallningshafvande bestämde. Beträffande de pris-kuranter, hvilka för städerne skola af Magistraterne afgifvas, så anse Rikets Ständer dessa uppgifters edeliga bestyrkande vara mindre lämpligt, enär de å (jenstens vägnar upprättas och merändels komma att grunda sig på andra personers uppgifter; men deremot hafva Rikets Ständer funnit edgång böra stadgas för deputerade till markegångs-taxans upprättande, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad som vid taxeringsoch pröfnings-kommittéer eger rum. I öfverensstämmelse härmed och på grund af hvad E. K. M:t i Öfrigt föreslagit, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat, alt för städerne skola, i öfver - Expoditions-Utskottets Förslag till undt.
— Begriper du icke, att kammartjenaren icke kan hafva stor summa att gifva mig, så deruti ligger icke mycken fördel, men i framtiden, då Paddy blifvit stor, rik och förnäm, då är det godt att kunna bevisa honom, att hans mor är en stackars zigenerska, och att du är hans bror. — Men han skall säkert icke vilja erkänna oss. — Nej, det är troligt; han behöfver också icke erkänna oss, han skall endast betala vår tystnad. — Och Morris? Skall han väl komma med penningarne? — Ja, mycket säkert, han vet, att jag annars skulle komma att återtaga barnet. Hon lutade hufvudet i händerna och försjönk i tankar, och jag insåg nu fullkomligt det kloka och fördelaktiga i hela saken, om den lyckades. Barnet skulle blifva en rik och lycklig herre, och vi skulle äfven få del af denna rikedom, men fruktan för upptäckt och olycka plågade mig så, att jag icke lemnade min mor någon ro, innan hon lofvade mig, att så snart hon råkat Morris, skulle vi genast aflägsna oss ifrån trakten och fortsätta vår vandring, som vi ämnat. Hon hade gerna velat dröja i grannskapet, tills föräldrarne till det drunknade barnet återkommo, för att få veta, huru det djerfva vågspelet skulle lyckas, men inseende det vådliga uti att länge blifva sedd i trakten, biföll hon slutligen att begagna tillfället, som erbjöd sig att med en fiskare komma längre öster ut åt kusten och der möjligen träffa några seglare, som ville föra oss öfver Kanalen. Kammartjenaren kom, alldeles som han sagt, både med penningarne och det papper, hon begärt. Han hade i första förskräckelsen icke tänkt på annat än den skada, som barnets död skulle vålla honom, men snart insåg äfven han den fördel han kunde draga af bedrägeriet i en framtid, då gossen blifvit man, eller då hans far dött. Min mor och han skildes åt som de bästa vänner, fullt öfvertygade å ömse sidor om hvarandras trohet, då deras fördel eller olycka var gemensam. Det frö man utsått behöfde imellertid lång tid, innan det kunde växa upp och bära frukt; och ehuru barnet troligen ofta var föremål för hennes tankar, nämde hon det aldrig mera och tyckte icke om, att jagtalade derom.
Om länet kunde erhållas al pari emot 4 procent, liar jag visserligen icke något deremot, men eljest vidhlifver jag, att det är fördelaktigare, som jag yrkat, att upptaga lån emot f\\ procent al pari, än för 4 procents ränta med io procents capiLalförlust, hvilket hvem som behagar räkna kan finna. Med Grefve Björnstjerna instämmer jag äfven deri, att 4 procents lån mot g procents rabatt å Capitalet äro fördelaktigare, än 5 procents lån al pari. Det kan visst äfven låta sig göra att, som Grefve Björnstjerna föreslagit, utsätta både Svenskt mynt och Hamburger Banco, men jag skulle tro det vara öfverflödigt om man sätter Svenskt silfvermynt, som bör vara lika bestämdt, som Hamburger Banco. Föröfrigt fortfar jag att yrka återremiss, på redan anförde grunder. Herr Rosenblad, Bernhard: Sedan återremiss icke lärer kunna undvikas, skall jag anhålla att också få yttra några ord. Lika meri Hr Stråle, anser jag vigtigast att lånet får ställas i utländskt mynt, emedan härigenom lättast penningar kunna erhållas, och endast härigenom Rikets verkliga capitaleiler penningetillgång kan vinna önskad tillökning; men då Utskottet lemnat rum för begge meningarne i sitt förslag, har jag icke något att deremot invända. Deremot kan jag ingalunda med Herr von Troil instämma deruti, att dessa förbindelser böra ovil - Den 12 Februari i e. ni. 31 korligen ställas i Svenskt mynt, ty derigenom skulle otvifvelaktigt hela ändamålet förfelas, då visserligen icke inom Sverige, af svenska tillgångar, 4 procents lån nu, till något större belopp, skulle kunna upptagas. Ty hvad är det som i capitalrikare länder underlättar upptagandet, på så lindriga vilkor, af större statslån.
Att fångvakten med sin lykta, nu kommit för att instänga hennes far för natten, tog hon för gifvet. Hade han lyckats hinna på något sätt gömma de nyss emottagna sakerna, det frågade hon sig otaliga gånger, utan att kunna besvara sin fråga. Snart satt Sigrid åter i sin lilla båt, men när hon hunnit så långt ut i farleden, att faran af upptäckt, för denna gång, var förbi, kände hon sig nära att förlora sansningen. Hon drog in årorna i båten, nästan utan att hon sjelf visste deraf, och sjönk ned i dess botten. Efter en liten stund återvaknade hon till så mycken sans, att hon kunde lösa af sitt hufvud den duk hon bundit deröfver, doppade den i vattnet öfver båtkanten och lade sedan den våta duken öfver sin panna. Detta uppfriskade och återgaf henne full sans. Nu märkte hon att ansigte och händer blödde, men det var endast skråmor. Sedan hon några gånger med den våta duken aftvättat dem, upphörde de att blöda. Hon hade förmodligen skrapat sig vid det arbete, hon förehaft. Hennes första känsla när hon återbefann sig i sin lilla kammare hos enkan, var att utgjuta sitt hjerta i en varm tacksägelsebön, för att hon hade så långt lyckats utföra sitt värf, och hon började nu att hoppas, det herr Erik hunnit dölja, hvad hon lemnat honom. Hon fattade tillförsigt till att hon skulle kunna utföra sitt värf, hon tyckte sig säker att hon hade välsignelse med sig, då allt hittills gått henne i händer. Hon lade sig nu och bjöd till att betvinga sin oro, för att kunna sofva. Hon visste att hon, kanske redan påföljande dag, skulle behöfva all sin styrka. Att anlita någon annan om hjelp, vågade hon icke. Herr Erik hade många vänner; hon skulle kanske kunnat lyckas förmå någon, att utsätta sig för de faror, som hotade hvemhelst, som skulle varit henne behjelplig, men hon kunde icke öfvertala sig till, att vilja utsätta någon, för att kanske offras åt en plågsam död. Dessutom skulle den, som hjelpt hennes far på flykten, säkerligen genom tortyr hafva blifvit tvingad att uppge hvar herr Erik funnit tillflykt, så framt man kommit på spåren hvem, som varit honom behjelplig.
Jag behöfver således icke här vara mångordig, men måste likväl, för att icke beskyllas för att fela om jag icke yttrar mig då jag är reservant, upplysningsvis meddela, att, enligt den K., proposm, kostnaden endast utgör 913 r:dr b:co såsom tillökadl anslag för ifrågavar. corps’ aflöning och underhåll. K. M. har beräknat den ärliga utgiften för detta ändamål till 10,621 r:dr 42 sk., men återstoden af dessa 10,621 r:dr 42 sk. sedan förenämnda 913 r:dr blifvit afräknade, skulle utgå af anslaget lill fångbevakningen å Carlsborg, hvilken komme att bestridas af denna trupp, i st. f. nu beordrade kommenderingar ur indeldta arméen. Den egentliga skillnaden emellan nu och förr skulle således endast blifva 913 r:dr årligen. När jag nu beräknar, att jag kan få en brist i organisationen af vår armé fylld med 913 r:dr och tillika min öfvertygelse är, att denna brist bör fyllas, såsom något ganska väsendtligt för arméen, sä böra vi väl icke tveka att bevilja denna ringa summa. Till slutsatsen om vigten för vår armé att hafva en sådan trupp, ledes jag deraf, att jag icke känner någon armé, som saknar en sappörtrupp. Vi behöfva icke gå så långt utöfver våra egna gränsor för att finna det. Vi kunna endast fästa uppmärksamheten på hvad vi hafva haft förut och sedan längre tid. Så länge vi ägde Pomern, fanns en sådan trupp på Pomersk stat, men sedan vi förlorade det, sä håfve vi varit utan. I Finland var en permanent arbetskommendering af alla reg:ten. De afsade sig den och betalte i stället en ganska talrik trupp för att användas i detta fack. I ett sådant land som vårt, der vi måhända böra på allt sätt befordra truppens framgång, så skulle jag tro att sappörerna icke kunna anses mindre behöfliga än i något annat land, och när man kan organisera en sådan trupp Den 11 Mars f. m. 127 med så ringa kostnad som 913 r:dr, så ser jag intet skäl alt afslå detta anslag.
Jag läflar med hwilken som hällst i pLtriot-8ka, tankesätt, och har annu aldrig kant annan ärelystnad, än at för mit Fosterland bära den warmaste tänsta, som icke kallnar eller swigtat wid nägra prof, men jag säger uprigtigt, at en blygsam öfivcrtygelft af min egen oförmåga afhäller mig fran denwäqsambeten at framträda som granskare och nu upställa flera jemkningar, betänkligheter och inkast, som skulle förhala den dyrbaraste tid. — Märt Rikes olyckliga belägenhet, Europas nuwarande p lul^a ställning, märt beroende af utländska makter, — Labi ettens ofelbart fästade upmärksamhet pä hwad wi göra och läta, ja wart äfwentyrliqa tilständ, dä antingen inga eller osäkra stilleständ med wära fiender ännu blifwit afstutadc, hwilka talande skäl til ofördröjda wisa beslut och en endrägtig enerZle, som nu mera än nägonsin förr är af högsta behof, om det maktlösa fosterlandet skall räddas frän en ögonskenlig fara och de branter, som hota med desi fall. Mänge se denna tafla pä närmare häll än jag. En hwar känner denna dagens wigt, dä efter wärt eget fattade beslut con8titutlon8 frägan stall afgöras. — ögonblicken äro dyrbara, och mätte wi nu alla öfwerensstämma i den önskan at Herr Laron och Landtmarskalken behagar göra proportion. Illennin^ ckristian Lckmitterlövv^ Herr 54o Den 5 Iunir. Herr T »renborg, ftoban Danis!, hade ingifwit et sä lydande anförande til Lroeoco!. let: Högwälb. Herr Laron och Landtmarskalk! Högloft. Ridderffap och Adel! Til det innersta rörd af en dygdig, upkyst och framför allt annat af fäderneslandskänfla utmärkt Ledamots tal i sista Ltenum, roar jag utur ständ at dä uttrycka mina tankar:
Jag finnér icke, att detta tillägg innefattar någon förbättring af 70 §:s redaktion, hvilken, sådan denna lyder, är ganska klar och tydlig samt innehåller allt hvad man behöfver känna, hvarföre jag hemställer, huruvida det icke vore skäl att bibehålla de i denna punkt uplagne §§:s nuvarrde ordalydelse. Gr. Lagerbjelke: Man har mycket klagat öfver bristen af stabilitet i vår Bevilln.-lagstiftning. Denna brist har till stor del sitt uphof uti vår nu gällande grundlags-föreskrift, att Bevilln.- Utsk. skall vid hvarje Riksdag upgörä förslag till bevillningens utgörande. Vid sådant förhållande är det gifvet, att under Utsk:s öfverläggningar häfom en mängd olika förslag skola ouphörligen af sig sjelfva updyka. Om deremot, på sätt Const.- Utsk. nu föreslagit, endast sådana frågor ronde bevillningen, som blifvit serskildt väckta, af Utsk. tagas i betraktande, så blifver följden naturligtvis den, att en större stabilitet i detta hänseende skall upkomma. Detta är den lnifvudsakliga nyttan af nu ifragavande grundlags-förändring, som dessutom skulle utöfva ett ganska helsosamt inflytande i afseende å bevillnings-ärendenas skyndsammare handläggning, ty det är gifvet, att då man t. ex. skall genomgå Tulltaxan ifrån den första bokstafven till den sista, så uptager detta en betydlig tid så väl för Bevilln.Utsk. som RiksSt:n, hvaremot, enl. förslaget, inga andra artiklar i Tull - Den 8 Mars e, m. 131 taxan blefve föremål för Utsk:s och Ståndens öfverläggningar, än sådana, i afseende å hvilka en förändrad tullbestämmelse blifvit föreslagen och tidsbesparingen genom ett sålanda förändradt förfaringssätt blefve ej obetydlig. Det inkast, som Frih. Sprengtporten gjort emot förslaget, torde, eill. mitt förmenande, vid närmare eftersinnande af sig sjelft förfalla. I §:n säges det, att Bevilln.Utsk. skall till R. Stir afgifva förslag till Bevillnings-stadgar.
Utskottet har tagit detta ämne i öfvervägande och får på de af Kongl. Majit anförde skäl till Dess nådiga framställning tillstyrka Rikets Ständers bifall. 4:o Kongl. Maj:t har jemväl begärt, att sedan Vexel-kontrollörs-befattningarne i Stockholm och Götheborg numera blifvit indragna, Rikets Ständer måtte å Allmänna Indragnings-staten bevilja dels Kommerserådet, Kammarherren U. Rosenblad, såsom f. d. Vexel-kontroliör i Stockholm 400 R:dr, dels Kamererare» Axel Smedberg, såsom f. d. innehafvare af enahanda befattning i Götheborg, 800 R:dr årligen, under vilkor af dessa, emot de fordna vexelkontrollörs-arfvodena svarande, anslags indragning eller förminskning i den mån annan ny inkomst från Statens sida kunde den ena eller andra tillfalla; men då de såsom vexelkontrollörer anställde tjenstemännen innehaft dessa befattningar endast på förordnanden tillsvidare med arfvoden, har Utskottet funnit sig sakna skäl tillstyrka Rikets Ständers bifall å hvad den Kongl, propositionen i dessa delar innehåller. 5:o Sedan Fristads-läkaren i Eskilstuna, Medicine Doktorn och Chirurgie Magistern Adolf Fredrik Alfort, uti en, till Kongl. Maj:t ingifven, underdånig skrift, anhållit, att han, som alltsedan år 1816 hestrid t Fristads-läkarebefattningen och jemväl besörjt den dermed förenade sjukvården vid Carl Gustafs stads gevärsfaktori, men numera, vid uppnådde 71 år, och genom sjuklighet lörsvagade krafter, saknade förmåga att med erforderlig noggrannhet fullgöra' sina ijensteåligganden, måtte förklaras berättigad att, efter afskedstagandet, till sin död, oafkortad bibehålla den lön, han för berörde sjukvård af de under Kommers-kollegii förvaltning ställda extra licentmedel årligen uppburit, har Kongl. Majit äskat att Doktor Alfort måtte, efter afskedstagandet få å Allmänna Indragnings-staten för sin återstående lifstid tillgodonjuta en årlig pension af 535 R:dr 16 sk.
Proposition, N:o 92. att, till förkortande af processen, då innehafvare af särskilda utmål önska deras sammanläggning, uti sednare momentet af § 45 (§ 41) införes ett stadgande, föranledande att Bergmästaren må anses tillkomma att ansökningar derom ”emottaga och med sitt af fullständig beskrifning åtföljda utlåtande till Bergs-öfverstyrelsen insända.” ”Till grund för den ifrågavarande stadgans trenne återstående kapitel, nemligen det 6:te om grufve-driften samt vilkoren dervid, och örn dagorters eller s. k. stollars anläggning, det 7:de om hvilostånd för grufvor samt sättet och vilkor en för deras beviljande, och det 8:de innefattande särskilda stadganden, tillstyrker jag i underdånighet, att Bergs-kollegii förslag måtte antagas med nödiga, till en del af det föregående föranledda jemkningar i redaktionen, jemte följande förändringar och tillägg: att ur § 50 i nämnda förslag (hvilken nu skulle blifva § 42), enligt Högste Domstolens underdåniga hemställan, uteslutas orden ”vid förlust af sin till grufvan eller fyndigheten vunna rätt” samt ”vid förlust af rättigheten dertill"; att deremot slutet af 31 (§ 43) efter orden ”sagdt är” gifves följande lydelse: ”eller lemnäs sjömalms-tägter eller grufve-eller slaggvarp obegagnade eller utan bearbetning längre tid, än enligt nästförestående § medgifves, håfve inmutaren sin rätt dertill förlorat;” att, i öfverensstämmelse med Högste Domstolens tillstyrkande, uti § 32 (§ 44) ansvarspåföljden för åsidosättande af Bergmästarnes föreskrifter uttryckes sålunda: ”Uraktlåtes det uppsåtligen eller af vårdslöshet, vare ansvaret derför hvarje gång böter från 10 till 50 R:dr, jemte skyldighet att godtgöra all för framtiden uppkommen skada, der sådan ersättning bestämmas kan;” att i § 34 (§ 46), enligt Högste