Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herre Gud, behövde hon mer än betrakta hans rock för att se det? Kanske detta, att han var så tarvligt klädd, var en del av orsaken till hennes rädsla för offentliga lokaler? Hon var oftast så tyst och sorgsen numera, vem kunde veta vad hon tänkte på. Ångrade hon det hela? Men nej, hon älskade ju honom så vansinnigt. Han satte sig i den tomma sängen Terje och de övriga var bortresta på en vecka och grubblade. För första gången blev det nu honom klart att han icke kunde fortsätta att gå så här, han skulle komma att gå under. Han hade ju föresatt sig att arbeta, att skriva en bok, att göra fria reportage för tidningarna alltsammans hade sopats bort och gått om intet för kärlekens skull, och ville han inte gå under, måste han börja arbeta. Med vad? Kunde han resa hem? Från Ziri och vad skulle han göra hemma? Nilenius skulle strax uppenbara sig, tala i ynklig ton om hur svårt han hade det, lista ut om han var pank eller ej, förfölja honom vart han gick, pocka på hans sällskap. Om inte Nilenius funnes, skulle han kunna låna ett hundra kronor av Hartman, det räckte ett par månader där hemma, och så arbeta i lugn och ro en tid. Men då skulle Nilenius aldrig en dag lämna honom i fred, han skulle arbeta på att få David med på någon brottslig handling, så att denne bleve lika föraktad som han var själv. Han hade länge förstått att Nilenius syftade på detta kanske hade han ej det så klart uttänkt, men han strävade dit ändå. För varje gång David lyckades med något och vann erkännande, sjönk Nilenius ihop blev svart i ansiktet och dyster för varje gång David kom hem pank och trasig, levde Nilenius upp igen, kom inpå honom som ett slags hånfullt beskyddande far, beklagade och flinade. Å, det skulle inte vara så svårt att tänka sig att man sköt Nilenius ett revolverskott genom huvudet! Fördärvade han inte allt, hela hemtrakten, fanns det en vrå av det gamla barndomslandet i vildmarken där David trivdes och där han ej strax hörde Nilenius’ klumpiga gång och pustande röst? Om han ändå ville supa ihjäl sig! Denna natt sov han inte utan bara grubblade, det var så länge sedan sådant hände honom nu. Han hade verkligen vilat sig från all världen en tid.
Efter det målet sålunda redan blifvit remitteradt till åtal, har dels AdvokatfiskalsEmbetet den 3 Juli 1854 aflätit anmärkningsmemorial emot de Ledamöter af Rådstugurätten i Lund, hvilka i de ofvannämnda klandrade åtgärderna och besluten deltagit; dels ock Rosenschöld å olika tider till Justitie-Ombudsmannen inkommit med icke mindre än sju särskilda klagoskrifter, i hvilka väsendtligen samma anmärkningar, som under rättegången af honom hos Rådstugurätten Iramstälts, och varit föremål lör högre Rätts pröfning, blifvit upprepade, såsom i fråga om Rådstufvurättens befogenhet att handlägga målet och för honom välja Jurymän, samt att låta häkta en adelsman, innan utslaget om honom vunnit laga kraft, eller till och med förrän utslag fallit, och insätta honom i ett fängelse, hvilket ingalunda kunde anses sådant som han i egenskap af adelsman trodde sig vara lagligen berättigad att fordra; hvarjemte Rosenschöld i dessa klagoskrifter angifvit, dels att 26 Öfverståtliållare-Embetet låtit, på grund af Rosenschöld då ännu icke meddelad, än mindre laga kraft vunnen, af obehörig myndighet (äld dom häkta Rosenschöld, fastän han vore adelsman, och afsända honom till Långholmens fängelse, då, örn någon häktning ens hade varit laglig, den bordt verkställas genom hans afsändande till fängelset i det län, inom hvars område det förmenta brottet varit begånget; dels att Kongl. Hofrätten icke skulle hafva nog skyndsamt afgjort frågan om Rosenschölds försättande på fri fot; dels ock att åtalet icke tillkommit i följd af utländsk Makts yrkande, utan endast förordnats af Hans ExrelJence Justitie Statsministern, som dertill veterligen icke haft något uppdrag af Kejserliga Österrikiska Regerande Huset, m. m. Alven hos Kongl. Hofrätten hade
Prog. N:o 1, om Statsverket 1856. 53 Deremot skulle minskning uppstå å nedanstående Ordinarie Inkomst-titlar med följande belopp, nemligen: Afrads-spanmålen , R dr R:mt 480,000. 5:o Silfber-lionde, Myntare-lön och Slagskatt » » 750- 6:0 Koppar-räntan » » 53,000. 8:o Tionde och Hammar skattsjernet 33 » 175,650. 8:0 Svafvel-bruks-Tionden 55 » 125. 14:o Vakans-afgifter af nyroterad jord 33 » 3,000. 15:o Rote-vakan s-a/gift af utsockne frälse-hemman i Halland 33 » 375. 16:o Furage-afgift af indelta kavalleriet 53 n 48,450. 17:o Tross-passevolans-afgift 23:0 Konvoj-Kommissariatels bidrag lill Turkiska beskickningens 33 » 20. aflöning 33 » 200. 24:o Observalions-medel 33 » 7,000. 26:0 Summa ll-.dr R:mt 963,610. Då från ofvanstående föreslagna förhöjningar Rdr Riksmynt 4,853,660. dragas omförmäida nedsätlningar 963.6 10. återstode således en ökad tillgång af Rdr Riksmynt 3,890,050.
Rörande de öfriga resande, hvilkas skrifter pläga åberopas såsom källor för kännedomen om tschuktscherna, må nämnas, att Steller och Krascheninnikow endast i förbigående uppehålla sig vid de verkliga tschuktscherna, men i stället lemna mycket sakrika och utförliga underrättelser om korjäkerna, hvilka äro lika nära slägt med tschuktscherna som spaniorer med portugiser, men dock skilja sig betydligt från dem i lefnadsvanor; äfvensom att en del författares uppsatser om tschuktscherna alldeles icke hänföra sig till detta folk, utan afse eskimåerna. I sjelfva verket tyckas under senare tider, efter det den forna nationalfiendskapen lagt sig, blänningsraser uppstått emellan dessa folk. Men man bör ej glömma, att de tillhöra vidt skilda folkstammar, om ock tschuktscherna, såsom senare trängda till ishafskusten, nästan fullständigt antagit eskimåernas jagtredskap och husgerådssaker, och eskimåerna åter i gränsdistrikten upptagit åtskilligt af tschuktschernas språk. Liksom lapparne och de flesta andra af Europas och Asiens polarfolk, sönderfalla tschuktscherna i två afdelningar, hvilka tala samma språk och anse sig tillhöra samma folk, men föra ett betydligt olika lefnadssätt. Den ena afdelningen utgöres af ren-nomader, hvilka med sina ofta mycket talrika renhjordar ströfva omkring mellan Beringssund, Indigirka och Penschina-viken. De lefva af renskötsel och handel samt betrakta sig sjelfva som den tschuktschiska stammens förnämligare del. Den andra afdelningen af folket är kust-tschuktscherna, hvilka icke ega några renar, utan bo i fasta, men lätt flyttbara och ofta flyttade tält längs kusten mellan Tschaun-bay och Beringssund. Men bortom Ostkap träffas längs kusten af Beringhafvet en annan folkstam, närbeslägtad med eskimåerna. Det är Wrangels Onkilon, Lütkes Namollo.
En sådan ansvarighet syntes mig böra försäkras genom inteckning i fastigheten; och för den händelse, att denna förut vore för mycket graverad, att kunna lemna säkerhet, har jag trott det böra föreskrifvas, att arbetarne skola vara försedde med jordbruk till en vidd hvars minimum skall vara bestämdt. Jag har trott mig här finna en af de stora pauperismens källor, utan hvilkas tillstoppande all omsorg om fattigförsörjning skall förblifva otillräcklig. Berättelsen till Rikets sist församlade Ständer, eller den för år 1850 upptager (sid 91) ett förslag, att friheten till utförande af genkäromål utan stämning må förklaras alltid vara öppen; hvarmed åsyftas att afskaffa en formalitet, som jag förmenat vara skadlig, enär den endast tjenar att onödigtvis afskära ena partens talan, under det den andres anspråk bringas i fullbordan. Öfver skogarnes tillstånd i Riket har jag uti samma berättelse (sid. 92—107) anställt betraktelser, föranledda af stora farhågor för framtiden. I detta ämne har jag lika litet, som i frågan om stattorpare-systemet, kunnat inse lagstiftningens obehörighet att vårda samhällets fördel; och jag har trott, att lagstiftaren kunde utsträcka sin omsorg icke blott till de skogar, som stå under statens omedelbara vård och förvaltning, utan ock f:ll sjelfva hemmansskogarna, änskönt de må innehafvas med den fullkomligaste äganderätt, i fall mina farhågor icke äro grundlösa, utan den för hand varande skogshushållningen verkligen hotar fäderneslandet med framtida skogsbrist i större mån, än som låter med dess välfärd förena sig; så kan jag ej heller föreställa mig det lagstiftaren värdigt att förblifva en overksam åskådare af en för fäderneslandet så förderflig förödelse, hvilken dock af sig sjelf aldrig botas, och som, änskönt en gång botad, ej skulle underlåta att återkomma i följd af samma frestelser, samma i alla rigtningar verkande orsaker, som redan varit dess upphof; — derest icke lagstiftningen lyckas att lägga helsosamma hinder i vägen. Jag har varit vidlyftig i detta ämne, visserligen utan att uttömma det; men jag bör icke öka denna vidlyftighet, och dertill är ej heller nu tillfälle.
I afseende på ångfartygen förundrar det mig, att Herr Hjerta, som vid discussionen om skjutsen biträdde den sidan, hvilken yrkade skjutsningsbesvärets upphörande, nu motsätter sig byggandet af fartyg, de der icke blott skola användas för boxering af krigsfartyg, ulan ock för transporter af Kronans effecter, och såsom skjutsningsanstalt för Kronans arbetsmanskapoch båtsmän. För min del tror jag, att landet med glädje skall erkänna nyttan af de anslag, som gifvas för ångfartygen. Herr von Vegesach: Jag ber om ursäg l, att jag ännu en gång upptager Ridderskapets och Adelns tid; jag skall likväl vara helt kort. Först anhåller jag att få rätta en glömska uti mitt förra yttrande, då jag förbigick anslaget af 100,000 R:dr för Stockholms befästning åt sjösidan. Jag anser - Den n November e. ivo ser nemligen detta anslag kunna nedsättas till 60,000 R:dr, enär det efter min öfvertygelse till största delen borde användas vid Dalarön. Till svar på min anmärkning huru mycket FältArtilleri äskades, har mait upplyst, att det vore 16 Batterier, och detta är icke långt ifrån livad jag ansett för oss tillräckligt; skillnaden är endast 28 pieser, och örn ReservArtilleriet är deruti inheräknadt, har jag intet emot det föreslagna antalet. Man har äfven upplyst ett af mig begånget misstag i afseende på BelägringsArlilleriet, och erinrat* att dermed menas allt gröfre Artiilerie. Jag tror, at Utskottet bort uttrycka detta med Belägringsoch Fästnings Artiilerie, såsom den i militäriskt afseende brukliga benämningen; orsaken till den uppkomna tvisten synes mig således hufvudsakligen ligga uti Utskottets nog stympade och omotiverade Utlåtande. Herr Hjerta bar ansett Carlskroiias befästande på landsidan vara öfverflödigt; men jag tror mig äfven känna Wernum passage derstädes , och kan icke anse den tillräckligt stark för att en gång skydda mot öfverrumpling af endast 1000 man.
Uti 10:de punkten har Utsk. i korthet mot mig anmärkt: ”att jag såsom föredragande skulle hafva begått ett misstag, och emot lydelsen af §:n 18 Reg.F. tillstyrkt återställande af laga tid, som försuten var”. Skulle sådant misstag vara begånget, hade det, enl. den i §:n 29 Riksd.-Ordn. bestämda föreskrift, ålegat Utsk. att tillämpa §:n 106 af Reg.F.; men jag vågar tro, att misstaget är på Utsk:s sida och ej på min, hvilket ock torde befinnas klart, om man närmare granskar förhållandet, och jag anhåller derföre, att R. o. Ad. behagade tillåta mig att härtill borttaga några ögonblick. Den fråga hvarom Utsk. fällt sitt omdöme angick en gammal, mycket förtjent, obemedlad Öfver-Jägare, som tagit afsked och som under sin tjenstetids sednare år, i st. f. att årligen uttaga hvad honom tillkom i resekostnads-ersättningar och traktamente för tjensteförrättningar, lät sin fordran innestå. Han ansåg Statsverkets kassa vara en god sparbössa, hvaruti han trodde sig vid afskedstagande ega hopsamlad! ett litet kapital för sin bergning på ålderdomen. När han slutligen utfordrade dessa medel, förnekades honom deras utfående till följe af den år 1824, den 8:de September, utfärdade förordning, som bjuder, att embetsoch tjenstemän eller enskilde personer, som efter Stat eller såsom kostnadsersättningar m. m. kunna hafva något att fordra af Statsverket, skola anmäla sig inom December månad året efter det hvarunder fordringen upkommit. Mannen hade då icke någon annan utväg, än att vända sig till K. M. Res.nings vinnande 46 Den 5 Juli f. m. hos Högsta Domstolen eller återvinnande af försuten tid knnde ej dervid ifrågasättas, enär frågan ej angick någon lags tillämpning; den var helt och hållet administralif, angick en utgift af Statsmedel för bestridd tjenstgöring, och ej något rättsförhållande i enskild väg.
Jag vill vandra för Herranom uti de lefvandes lande. Jag tror, derföre talar jag; men jag varder svårliga plågad. Jag sade i min häpenhet: Alla menniskor äro lögnaktige. Huru skall jag vedergälla Herranom alla hans välgerningar, som han mig gör? Jag vill taga den helsosamma kalken, och predika Herrans Namn. Jag vill betala mina löften Herranom, för allt folk. Hans helgons död är dyr hållen för Herranom. O! Herre, jag är din tjenare; jag är din tjenare, dine tjenarinnos son; du hafver sönderslitit mina band. Dig vill jag offra tacksägelse, och predika Herrans Namn. Jag vill betala mina löften Herranom, för allt hans folk; Uti gårdarna åt Herrans hus, uti dig, Jerusalem. Halleluja. Lofver Herran, alle Hedningar; priser honom, all folk. Ty hans nåd är väldig öfver oss, och Herrans sanning ([varar]) i evighet. Halleluja. Tacker Herranom, ty han är mild, och hans godhet varar evinnerliga. Nu säge Israel: Hans godhet varar evinnerliga. Nu säge Aarons hus: Hans godhet varar evinnerliga. Nu säge de som Herran frukta: Hans godhet varar evinnerliga. Uti ångest åkallade jag Herran; och Herren bönhörde mig, och tröste mig. Herren är med mig, derföre fruktar jag mig intet; hvad kunna menniskor göra mig? Herren är med mig, till att hjelpa mig; och jag vill lust se på mina fiendar. Det är godt att förtrösta på Herran, och icke förlåta sig på menniskor. Det är godt att förtrösta uppå Herran, och icke förlåta sig på Förstar. Alle Hedningar belägga mig; men i Herrans Namn vill jag förgöra dem. De kringhvärfva mig på alla sidor; men i Herrans Namn vill jag nederlägga dem. De omlägga mig såsom bi, de släcka såsom eld i törne; men i Herrans Namn vill jag förgöra dem. Man stöter mig, att jag falla skall; men Herren hjelper mig. Herren är min magt, och min psalm; och är min salighet.
Likväl bör anmärkas, att då hemmanets, hemmansdelens eller lägenhetens värde nämnes, visar hela författningens esprit, att dermed menas sjelfva jorden och thy åtföljande tillhörigheter, men ej de fabriker, bruk, qvarnar och inrättningar, af jordbruket oberoende, hvilka på egendomen kunna finnas. En Sydligare bestämning torde säledes finnas nödig, nami. att dessas värde icke får ingå uti det, som utgör grunden för rättigheten till pannerymden, och för en nogare tillämpning häraf böra, vid bevillningstaxeringar, sidane tillhörigheter serskildt värderas samt uti jördens och hemmanets värde icke upptagas. — Man har äfven velat påstå, att beskaffenheten af det ämne. hvaraf bran* vinsbränningen verkställes, borde afses såsom bestämningsgrund för sjelfva rättigheten dertill. Således har blifvit yrkadt, dels att primitiva tillverkningsrätten och panneryinden skulle regleras efter den areal, som vöre med potates och jordirugter besådd, dels efter den deraf skördade Qvantitet, och slutligen, att vid någon gång inträffande ounagängeligt förbud, det skulle vara tillåtet, att af dessa ämnen fortsätta bränningen, men ické af Spannemål. Till vidtagande af dessa mått osli steg kan Utskottet ingalunda tillstyrka. Att förtiga, det Controlien knappast *34 Besv. och Ekon. Utsk. Betcinkanden. later tänta sig, än mindre kan verkställas, äro sådana inskränkningar rakt stridande mot jordens fria användande., som bör ligga till grund för alla Ekonomiska författningar, samt föranleder dessutom till ständig förändring i pannerymd, så menlig för ägande rätten Sorn vidrig för allmänhetens opinion. Utskottet tror sig väl med säkerhet förese den tid tillstunda, då hvarje omtänksam hushållare dertill hufvudsakligen begagnar endast dessa ämnen, äfvensom erfarenheten visar, att denna verkan till en stor del redan är framkallad, samt bör genom alla slags effe rn örnen och upplysningar vidare gynnas. Man att fortskynda den genom tvångslagar, anser Utskottet hvarken nyttigt eller lämpeligt. 5:0
För Zions skull vill jag icke tiga, och för Jerusalems skull vill jag icke hållat inne; tilldess dess rättfärdighet uppgår såsom ett sken, och dess salighet brinner såsom ett bloss; Att Hedningarna måga se dina rättfärdighet, och alle Konungar dina härlighet, och du skall med ett nytt namn nämnd varda, hvilket Herrans mun nämna skall. Och du skall vara en skön krona uti Herrans hand; och en Konungslig hatt uti dins Guds hand. Man skall icke mer kalla dig den öfvergifna, ej heller ditt land ett öde; utan du skall kallas: Min lust i henne, och ditt land: Det hafver en Herra; ty Herren hafver lust till dig, och ditt land hafver en Herra. Ty såsom en ung man hafver ena jungfru kär, så skola din barn hafva dig kär; och såsom en brudgumme gläder sig öfver brudena, så skall ock din Gud fröjda sig öfver dig. O Jerusalem! jag vill beställa väktare uppå dina murar, de som icke tiga skola hvarken dag eller natt: och de som på Herran tänka skola, på det att när eder intet tyst vara skall; Och I icke skolen tiga om honom, tilldess Jerusalem varder beredt, och satt till ett lof uppå jordene. Herren hafver svorit vid sina högra, hand, och vid sins magts arm: Jag vill icke mer gifva dina säd dinom fiendom till att äta, ej heller din must, der du uppå arbetat hafver, de främmande dricka låta; Utan de som insamla det, de skola ock ätat, och lofva Herran; och de som införat, skola dricka det uti mins helgedoms gårdar. Går, går genom porten; bereder folkena väg; görer väg, görer väg; rödjer bort stenarna, reser ett baner upp emot folken. Si, Herren låter höra sig allt intill verldenes ända: Säger dottrene Zion: Si, din salighet kommer; si, hans arbete och hans verk skall icke vara utan frukt. Man skall kalla dem det heliga folket, Herrans förlossade; och dig skall man kalla den besökta, och icke öfvergifna staden. Ho är den som ifrån Edom kommer, med färgad kläder ifrå Bozra; den så beprydd är i sin kläder, och går i sine stora kraft?
Dagmannen neli Oommerceliärlet r?rrutesso/l.' Dä Iltskntten funnit en förstärkning af 1,100,000 Il:,ir silfver orloriiras i reel.» fonrlen löre utvexlingens virltaganrle samt, meri afseenrle kära ansett för realisationens verkställbarbet nörligt, alt ID 8l:rs llancok^ullmägtige maga bein^iirligas att, om sä päloröras L utrikes ort, i laneeller creriiliv-väg, anskaffa mellel tili rlenna förstärkning i metalliska fonrlen, inom bestämd ulvexlingsliri, krinna vi icke förena oss i Utskottens tillstyrkan, alt liet belopp Ilrr Lancol^uIImägtige pä säöaut sätt tillälas anskaffa mä begränsas till enöast 5oo,ooo Iktrir silfver; utan b)sa för vär rlel lien öfvertygelse att samma crerliliv ej kör utställas pä minrlre än IDclr 1,000,000 eller ungefärligen liela slen summa som för fonrlens förstärkning funnits nöriig. Viglen liäraf svnes oss llesto störie. som, i annat fall filkottens gilna liinit af eoursen för silfverköp skulle möjligtvis kunna »Itöeles omintetgöra rlen ytterst väsenrllliga föreskrift, att liela förcnäinnile ealeulerarle belopp af 1,100,000 lktrlr secinast vi,l slutet af är ,8Ir skall vara^anskalfaöt, pä rlet utvexlingen <Iä mä kunna taga sin början oelr utan afbrott fortgå.
Då det är angeläget att den allmänhet, som önskar dödsstraffets bibehållande, äfven är öfvertygad om att dess verkställande - Den 11 Jnli. f. sn. 385 lande verkligen egt rum, oell då, tillfölje af de rykten, som kunde, oaktadt vittnens närvaro, uppstå i afseende på afrättningens verkställighet, samma olyckliga följder måhända nu komme att inträffa som jag nyss omförmält egde rum under de första åren af Konung Oscars regering, anser jag lämpligast vara att dödsstraffet försiggår offentligt; och anhåller jag derföre om bifall till Ulsk:ts förslag. Hr Carlheim-Gyllenskjöld: Då jag hufvudsakligen blifvit förekommen af den siste värde talaren och då tiden renan är långt framskriden, vill jag ej trötta R. o. Ad. med något vidare ordande i ämnet, utan endast anhålla om bifall till §:n, sådan den lyder i Utsk:ts förslag. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag och dels al Frih. Armfelt, att l{. o. Ad., med afslag derå, måtte besluta, att §:n skulle erhålla följande lydelse: »Dödsstraff skall verkställas genom halshuggning å tjenlig instängd plats vid det häkte, der den dömde finnes, i närvaro af exsekutor, vederbörande prestman samt minst åtta af kommunalnämnd eller stadsfullmäktige utsedde män; varde ock de personer,som den dömde eljest må äska, dertill kallade. Före straffets verkställande gifves den dömde lämplig tid att sig bereda. Den afrältades kropp varde i stillhet å närmaste begrafningsplats jordläst. Skola (lera undergå dödsstraff; då må det ej å endera verkställas i den andres närvaro». Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag, hvartill svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af Frih.
Efter erhållen kännedom om det af nyligen aflidne Majoren Adolf Schulzercranlx i lifstiden upprättade förordnande, hvarigenom han lill staten testamenterat en samling af konst-alster och fornlemningar, hafva Rikets Ständer anvisat och ställt till Kongl. Maj:ts Nådiga disposition en summa af Tretusen Riksdaler, för att, i händelse Staten komme i besittning af nämnde konstsamling och derest Kongl. Maj:t, efter vederbörandes hörande, finner för godt härtill lemna bifall, inköpa för Statens räkning en af Professor J. N. Ryström i marmor utförd och ofvanbemälde Majors sterbhus tillhörig staty, för densammas uppställning i Nalional-museum; börande denna anslagssumma, för sagcle ändamål, Kongl. Maj:t i vanlig ordning af Riksgälds-köntoret tillhandahållas. § 138. Till understöd för Lasarettet i Lund jemte dertill hörande medicinska inrättningar, har ett anslag af Tiotusen R:dr blifvit utaf Rikets Ständer beviljadt och anvisadt till utgående af Riksgälds-kontorets medel; hvadan detta anslags belopp, uppå vederbörlig reqvisition, bör utaf nämnde medel utbetalas. § 149. För anläggningen af en, till begagnande med lokomotiver afsedd, jernväg mellan städerna Fahlun och Gefle, hafva Rikets Ständer beviljat och Lill utbetalning frän Riksgälds-kontoret anvisat ett statsbidrag af En million sexhundratusen R:dr; hvilket bör såsom lån utgå under de vilkor och mot de föreskrifter och åligganden m. m., som här nedan finnas uppgifna: l:o) Jernvägsanläggningen bör, emot erhållande af det härtill beviljade statsbidraget, utföras genom ett, lör detta ändamål bildadt, särskildt bolag och på dess bekostnad; börande detta bolag åtaga och förbinda sig att, ej allenast, i öfverensstämmelse med fastställd arbetsplan och under iakttagande af de för arbetets utförande för öfrigt meddelade föreskrifter, fullborda, utan ock derefter för allmänna trafiken öppna och underhålla jernvägen i hela dess längd.