Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förmodar barnmorskan att fostret är dött och förlossning blir ovanligt svår och långsam, skall hon för att freda sitt samvete och befria sig från ansvar tillkalla någon i detta yrke upplyst person till vittne. Är hon däremot så självklok och förmäten, att hon inte begär hjälp och mor eller foster dör eller skadas, kan hon lagligen tilltalas vid domstol. Beträds och övertygas hon om grov missgärning och att med uppsåt ha förorsakat moderns eller fostrets död, anses hon i lika förhållande som tjänstehjon till sitt husbondfolk och tilltalas och döms efter allmän lag. § 16 Då barnmorskan tvingas begära andras råd och hjälp, skall hon ge det tillkänna försiktigt, så att den sjuka kvinnan inte oroas eller fruktar större fara än vad som är vid handen. Hon bör i enskildhet upplysa den tillkallade hur den sjuka kvinnans belägenhet är. Sedan undersöker den tillkallade patienten och bestämmer vad som till hjälp kan vidtas. Den som först anlitad varit förrättar förlossningen, men den senare råder och ger handräckning. Skulle den första av trötthet, sjukdom eller oerfarenhet av så svår förlossning, vilja dra sig undan eller den sjuka kvinnan enständigt yrkar, att den sist ankomna skall hjälpa henne, må den samma inte vägra, utan med förtröstan på Guds hjälp förrätta förlossningen. Barnmorskan skall efter förlossningen med ömhet vårda och sköta var och en barnaföderska, så länge som behövs. Hon skall också bistå med råd till den mindre erfarna modern och amman. Särskilt skall hon betona vikten av bad och snygghet. § 17 Edsvuren barnmorska är förpliktigad att hemlighålla, vad ärbarheten kräver skall dolt vara. Hon skall förtiga vad som i förtroende blivit henne meddelat samt varsamt och försiktigt yttra sin mening om ett nyfött barn är fullgånget eller inte och över andra grannlaga frågor. Märker hon däremot att modern eller barnet är smittat med venerisk sjukdom skall hon rapportera det till läkare. Hämtas barnmorska till en hemlig förlossning, får hon inte av nyfikenhet efterforska barnafaderns namn eller avlocka lägerskvinnan någon bekännelse. § 18 Fordrar domare eller rätt av edsvuren barnmorska upplysning i något mål, bör hon kallelsen hörsamma.
» Det var kärleken hos henne, som de förstodo » Vi kunna ej här ingå i alla detaljer af den verksamhet fröken Eketrä i så vidsträckt mån utöfvade. Hennes fönämsta lefnadsuppgift var dock att älskande, tjänande och uppoffrande stå vid sin drottnings sida, och donna uppgift tillbakasattc hon aldrig för någon annan. Med sin drottning delade hon städse så väl sorgens som glädjens dagar, och under de långa tider, då sjukdom och svaghet höllo drottningen fjättrad vid sängen, vakade ingen trognare vid hennes läger än hennes hängifna hoffröken. Härunder befästades allt mera det vänskapsband, som blef Märta Eketräs dyrbara skatt. » Det är cn lika maktpåliggande som grannlaga uppgift att stå en drottning så nära, » skrifver samma minnestecknare, hvars ord vi en gång förut anfört. » Det är ett vackert efterniäle, då det om fröken Eketrä kan sägas, att hon skattades högt af alla, med hvilka hon kommit i beröring — och de voro många • — så att till och med de, som i början med oblida ögon sågo hennes växande insteg hos den kungliga familjen och särskildt hos drottningen, efter hand hyllade den ädla kvinnan. » Vi tillägga: utan tvifvel berodde detta till icke ringa grad af det fullkomligt oegennyttiga sätt, hvarpå fröken Eketrä begagnade sig af den kungliga ynnesten. Under de långa tider drottningen flere gånger tillbragte i utlandet var fröken Eketrä henne nästan alltid följaktig och kom därunder i beröring med flere kungliga personer, som omfattade henne med synnerlig välvilja. Bland dessa må särskildt nämnas drottningen af Rumänien (Carmen Sylva), som med varm tillgifvenhet fäste sig vid den svenska hoffröken och senast nu under hennes sjukdom sände henne flere sympatiska meddelanden. Ja, midt under ett lif, så ägnadt åt cn välsignelserik, rastlös verksamhet, smög en tärande sjukdom i spåren af den till utseendet så lefnadsfriska kvinnan, som med gladt mod och spänstiga steg vandrade sin väg framåt.
Lagerbjelke må nu säga hvad han vill om dessa olika meningar, så kan det likväl icke bestridas, att alla 4 Stånden beslutat fortsättning af jernvägen genom Westergöthland, de 2 första Stånden med dessa ordalag: »För fortsättande till Örebro af den i öfverensstämmelse med R. St:rs vid sednaste Riksdag fattade beslut påbörjade stambana, som, utgående Den 1 Augusti f. m. 25 frän Götheborg, skall i rigtning genom Westergöthland och Nerike, fullbordad, förena nämnde stad med hufvudstaden» etc., och Borgaresamt BondeSt:n: »För fullföljande af samma banas anläggning genom Westergöthland till och förbi Götha kanal» etc. Således äro 4 Stånd ense derom, att vägen skall göras färdig till och förbi Götha kanal, men R o. Ad. samt PresleSt. hafva gått längre, emedan de beviljat anslag till vägens färdigbyggande ända till Orebro. Kan man ännu säga, att dessa beslut icke äro sammanstämmande? Ar det icke den vestra stambanan, som, utgående från Götheborg, skall genom Westergöthland gå i riktning till Stockholm, till hvilken bana 3 Stånd beviljat anslag, R. o. Ad. samt PresteSt. 13,000.000 Rdr, och BorgareSt. 7,010.000 Rdr ? Är det möjligt att bestrida detta? Den omständigheten, att R. o. Ad. gått längre och beviljat anslag för fortsättande af vägen till Örebro, och att de deri skilja sig från de öfriga Stånden, måtte icke göra någon förändring i vägens egenskap att skola gå genom Westergöthland; ty att den skall gå till Götha kanal, derom äro alla ense. Jag anser ovedersägligt, att R. o. Ad:ns, Presteoch BorgareSt:ns beslut äro sammanstämmande i denna del, och jag skulle icke anse något vidare förklarande nödigt utan begära återremiss, derest icke Gr.
Martii e. m., på bordet lagxle Motion, angående stiftande afen Lag, i afseende å förbrytelse, begånget af Åhörare inom RiksStåndens Plena, eller Riksens Ständers Plena Plenorum. Från Hederi. Bonde-Ståndet. S. D. Remitterades till Allm. Besvärsoch EkonomiUtskotten: 1:0 Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse till Riksens Ständer, angående jemnkning i Extra Roteringen. 2:0 Anders Petter Pebrssons, från Östergöthland , den 12 dennes, på bordet lagde Memorial, angående förändring i tiden för Allmänna vägarnes iståndsättande; jemte hvad Anders Danielsson och Carl Fredric Berg i ämnet yttrade S. D. Remitterades till Stats-, samt Allmänna Besvärsoch E k o n o m i - U t s k o 11 e n: Joban Jacob Ruthbergs, den i3 denlres, på bordet lagde Memorial, angående jemnkning i Roteringen inom Norrlands Län; jemte Moses Johanssons, från Westerbottens Län, i ämnet afgifne anförande. S. D. Prötocolls-Uit drag. i3o3 S. D. Sedan Särskildta Utskottet, till handläggningaf frågan, rörande Ämbetsverkens Reglering nu mera är vordet tillsatt, blef Nils Insulins, från Stockholms Län, i Protocollet den 13 dennes intagne, härhos hilagde Memorial, till berörde Utskott remitteradt. S. D. Vid föredragande af Lag-Utskottets Memorial, N:oi5, innehållande, att Utskottet funnit sig icke kunna taga befattning med ett af Carl Fredric Berg afgifvet, lill Utskottet remitteradt, Memorial, så vidt det rörde afskalfande af den plikt som är stadgad för den, hvilken vid andra Upphörds-stämman icke anmäler sin oförmögenhet, att erlägga Utskylden; blef berörde Memorial i nämnde del remitteradt, till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utkottet.
Lustslott och Park, har Hr Rosenqvist, F. Lyrkat, dels att Utskottet bör uppgifva skälet för dess hemställan om tillökningens fortfarande samt dels, att då i8a3 års Ständer endast intill denna Riksdag förhöjt Anslaget, förhöjningen ock bör nu upphöra. Utskottet får i anledning häraf tillkännagifva, att redan vid i8a3 års Riksdag, på sätt dåvarande StatsUtskottets d. 7 Junii samma år afgifne Utlåtande närmare innehåller, ådagaiades icke allenast, att till ett fullkomligt iståndsättande af alla Byggnader vid nyssberörde K. Slott erfordrades icke mindre än 12,124 R:dr 4< sk* 10 rist., utan äfven att derjemte en tillökning i StatsAnslaget med i5oo R:dr årligen skulle vara oundgängligen nödig. Och som medgifvas bör, att meranämnde K. LustSlotts vackra och beqväma läge nära Hufvudstaden gör det mest tjenligt att af den K. Familjen oftare besökas än något af de öfrige; har ock Utskottet ansett att åtminstone den förut beviljade Betänkan (len, Nio 236. 5 tillökningen, eller rooo R:dr årligen, bör till nästa Riksdag fortfara; och torde således vid Utskottets förra förslag få förblifva. Vidkommande dernäst i3:de Punctcn och Utlåtandet N:o 127, eller Anslagen för Strömsholms och Kungsöhrs Slott samt till reparationer å det förstnämnde, är hufvudsakligen påyrkadt och anmärkt af åtskillige Ledamöter inom H. R. 0. A. samt Hederv.
SS vet min Gud, huru hjerteligt hedröfvade \ .i voro båda tvi, han sin sida, som bort skulle draga, och jag pa min sida, som qvar skulle bli. Jag hade nu varit glad en tid och tyckt, att Gud ville hjelpa mig i f r h min bardoms svara och mycket bedröiveliga vederviirdighet, som har varit sa utur viset stor, att hon icke star till att beskrifva. Det gjorde Cmusen mycket ondt, efter jag har sagt för honom, hum allt har gått mig SS tungt iirau min hanidom och inte allt som det skulle, och han nu gerna ville, att det skulle g a mig väl, i synnerhet som min morfar och mormor voro nu s5 åldriga, att d e gingo pd grafsens brädd. och min mormor nu mest lag till sangs, och riste vi under tiden inte annat an hon skulle dö, och hrn (Cmusen) val viste, om hon skulle dö, att det Ster skulle g 5 illa för mig. Han sade: min karaste, det skulle mycket högt bekymra mig, om jag skulle draga ifrin Er och on1 E r mormor skulle under tidcn dö, och 1 pil nytt skullen lida förtret och kanske slita ondt Tör min skull och annat mycket, som mig ligger p8 sinnet, ty han aIskade mig utur viset mycket. Jag gjorde honom detsamma igen, och hade jag inangen hemlig hjertats tarhad om natten, och nar ' Det tir rätt eget, att d var förhUlandei. ty redin 1634 hade Axel Oxenaiemi af Gustaf Horn erhXllit penningar för Apetas rlkning. Kikskanslllren ernade för dessa dels köpa &amp; dar dels gtlmma krkilligl dlfver och dyrbarheter. Se P. hl. för Joh. Oxenstierna i634 i Kiksark. 1 39 jag var allena, och stuiidoni s9 att 9fvi: n han (Cruusen) såg det, ty jag tankte, att min rerld nu iter sknlle bli mig ve&lt;ler \ .irdig.
De enskilde jernvägsegarne i provinserna skulle blifva måne om att transporterna verkställdes medelst jernvägarne, hvarigenom också en ökad afkastning å dem skulle upkomma; och då det bör förutsättas, att dessa jernvägar komma att gå genom sådana provinser, der kommunikationsanstalter bäst behöfvas, så äger man anledning att hoppas det en ökad nationalvinst skall upkomma derigenom alt jernvägarne flitigt begagnas. Det är dessutom gifvet, att om man tillåter den enskilde, att, vid deltagandet i en jernvägs-anläggning, lämpa det bidrag, han dertill vill gifva, efter hans egendoms afstånd ifrån jernvägen, så åstadkommer man derigenom en rättvis beskattning på provinsernas innebyggare i och för jernvägars åstadkommande. Dessa äro fördelarne af alt enskilde få deltaga i ifrågavartde arbeten, och dessa fördelar kunna vinnas genom det af Riksgälds-afdelningen utarbetade förslag, som finnes uptaget i den reservation, jagafgifvit. Jag ber nu att särskildt få upptaga de punkter, som här blifvit vidrörda, och särskildt de inkast, som deremot blifvit gjorda. Det första stycket lyder som följer: ”Det är enskilda personer medgifvet, att, efter skedd aktieteckning, under nedan föreskrifne vilkor och förbehåll, deltaga i kostnaderna för stambanors anläggande, samt derigenom bereda sig rätt till delaktighet i afkaslnin - Den 22 Séptember e. m. 169 gen af dessa jernbanor.” Detta stycke skulle, om R. o.» Ad. godkände de satser, som finnas i Utskis förslag, utgöra ett soplement lill den 2:dra punkten derstädes; hvaremot den andra punkten i min reservation skulle utgöra en särskild punkt i förslaget, på sätt Riksgälds-afdeln. framställt detsamma”Stambanorna indelas i vissa sektioner, med iakttagande, att hvarje sektion kommer att omfatta en vägsträckning af omkring 15 till 20 mils längd och derutöfver; börande för hvar och en sådan sektion särskilda räkenskaper föras och årligen afslutas.”
Schöne Den 2i Augusti f. m. 407 Den för handlingar uti revisionssaker till K. M:s och Ri kcts Svea Hofrätt influtne lösen, hvilken lill lika fördelning till fallit acluarien, 2 protonotaricr och 6 notarier, har utgjort: Och har cancelliafgiften vädjade och instämde mål, concurser samt årsproclama-ärendcn, hvilken afgift odelad tillfallit actuaricn, uppgått: Betygar: Stockholm d. 24 Maj 1844. Ex officio L. II. Wretman. Den för protocoll uti revisionsmål till K. M:s och Rikets Svea Hofrätt influtne lösen, hvilken å 5 lotter fördelts emellan regislratorn och de 4 domscaucellisterue, har utgjort: Ar 1839 „ 1840 „ 1841 „ 1842 „ 1843 circa b:co r:dr 133: 13. „ „ 137: 39. Stockholm den 24 Maj 1844. Ex officio Joli. Chr. Lagerstråle. F. W. Hwitfeldt. Hofrättsfiscal. e. o. Hofrättsnotarie. Bil. Ordinarie aflönings-stat för Riksgäldscontorets embetsoch tjenstemän samt vaktbetjening. lön Secreterare hos Fullmäktige 2000. Registrator och Archivarie 1200. Commissaricr, hvardera 2000 r:dr, 6000. Kamererare i bokslutscontoret . 1200. Bokhållare i d:o 700. Kammarskrifvare i d:o 400. Kamererare i revisionscontoret . 1200. Transumt. Bil. N:o 4. Kongl. Maj:ts Stat för Dess och Rikets Skåne och Blekinge Hofrätt 1 Secreterare 765 _ 1 Advocatfiscal 637 24. Rätteligen transumeradt utur de i Statscontoret förvarade conccptstater, intyga: G. Lagerstråle. F. IF. Hwitfeldt. Hofrättsfiscal. c. o. Hofrättsnotarie.
Då Rikets Ständer redan bifallit hvad Utskottet i meranämnda Memorial M 207 tillstyrkt och föreslagit, får Utskottet nu jemväl hemställa, att det i samma Memorial åberopade och dervid bilagda förslag till aflönings-stat för Riksgälds-kontorets embetsoch tjenstemän samt vaktbetjening, hvilken stat upptager de nu bestämda löner och arfvoden för den vid detta Verk anställda personal, måtte varda af Rikets Ständer gillad och till iakttagande från och med näst kommande års början fastställd. 275 §, angående den för längre tid tillbaka anslagna gratifikations-summa till uppmuntran för extra-ordinarie tjenstemän och vaktbetjente vid Riksgäldskontoret, och 276 §, angående det lill begrafningshjelp efter obemedlade tjenstemän och vaktbetjente vid samma Verk anvisade belopp, hafva samma lydelse, som nuvarande reglementes 279 och 280 §§.
Enär, efter hvad uti den nådiga propositionen finnes antydt, det ringa beloppet af de för ofvannämnde renritare och vaktmästare nu anvisade löner föranledi svårighet att vid dessa befattningar fästa användbare och pålitlige personel', har Utskottet trolt sig böra tillstyrka, att, på sätt Kongl. Majit begärt, slals-anslaget för Topografiska corpsen må ökas med 200 rldr. 3:o I afseende på det för Kommendants-staten uti nu gällande riks-stat uppförde anslag, 6,765 ridr 16 sk, har någon förändring icke blifvit ifrågaslälld; hvaremot Kongl. Majit äskat Rikets Ständers medgifvande till en behöflig reglering af nämnde stat, när Kongl. Majit lunne lämpligt att densamma företaga. Med anledning häraf får Utskottet hemställa, det Rikets Ständer måtte lill Kongl. Majit i underdånighet öfverlemna att, i afseende på Kommendants-statens reglerande, vidtaga de förfoganden, som kunna finnas nödige och lämplige samt ulan tillökning i det nova:ande anslagets belopp låta sig verkställa. Indelda.
Med stor oro hade Susanna, sedan en stund, tyckt sig märka, att Harald vacklade i sadeln; men hon sökte öfvertala sig sjelf, att det var en synvilla, förorsakad af hästens ojemna gång och af det djupa snötöcken, genom hvilket hon såg honom. Allt omkring henne hade ju ett förvillande utseende och syntes sväfvande och spöklikt. Ett dåft rop ifrån fru Astrid afbröt den hemska tystnaden, och – var detta äfven en synvilla? – Haralds häst stod stilla och utan sin ryttare. Ty värr, var detta alltför verkligt! Harald hade, fattad af svindel, sjunkit ned bredvid sin häst. Länge hade han i tysthet burit de stigande smärtorna i axel och bröst, och sökt dölja för sig sjelf, som för de andra, känslan af feberyrsel, som angrep hans hufvud. Äfven nu, sedan den blifvit öfverväldigande, ville han icke anse den vara af vigt. Med drängens tillhjelp, gjorde han flera försök att åter sätta sig på hästen, men fåfängt! Han kunde icke mera bära sitt febervilda hufvud. På knä i snön och med stum förbittring, lutade han mot ett klippstycke sin brännande panna. «Således här här skola vi dö!« sade fru Astrid halfhögt för sig, med dyster ton – «och dessa unga menniskor skola offras för min skull! Mitt öde är sig likt!« Det var ett ögonblick af fruktansvärd stillhet. Menniskor och djur stodo orörliga och liksom förstenade, under det snön föll öfver dem och tycktes hota att här begrafva dem. Men nu höjde sig en klar och liflig stämma, som sade: «Jag ser en berghäll der borta, som skall ge skydd mot snön! Vi måste föra honom dit!« Och Susanna uppreste Harald och fattade hans arm, under det hon lät drängen gå förut och bana väg genom snön. Omkring fyratio steg från stället, der de stannat, sköt verkligen en hvälfd bergshäll ut öfver marken, under hvilken man kunde bli skyddad för snön, som reste sig i vallar omkring den öppna sidan. «Stöd er på mig! bättre, bättre! frukta ej; jag är stark!« sade Susanna, i det hon med mjuk men kraftig arm omfattade Harald.
Man måste beundra författarens lugna, tålmodiga samvets-grannhet, som aldrig lemnar en vederlagd sats, förr än han från flere synpunkter motbevisat den. Men fast han i sin metod och framställning i det hela är vetenskaplig, skola vi icke föreställa oss honom so / n en tråkig pedant. Det kostar arbete att följa honom genom hela boken, att fasthålla alla hans bevis på samma gång som målet för dem, men om man ansträngt sin, tanke och med honom nått fram till det åstundade målet, då borttager förf. fördämningarna för en poetisk åder, öfver hvars klarhet man måste förvånas, och låter sin menniskokärleks varma ström fritt välla fram. Det arbete, som det kostat att fullt förstå honom, blir då rikligen belönadt Man känner, att man har att göra med en varm natur, som lagt band på sig under den noggranna bevisföringen; och äfven om man icke kan hoppas så fullt som han, måste man alltid glädjas med en sangvini8k natur, som fullständigt tror på det godas snara seger. Hans tro på hans egen undersöknings riktighet och obestridlighet, på hans föreslagna botemedels ofelbarhet är på samma gång sublim och naiv; hans sjelfförtröstan är karakteristisk för det verkliga geniet Innan jag går att gifva en så kortfattad redogörelse som möjligt för bokens innehåll, vill jag påpeka ännu en märklig omständighet med detta arbetb, den nemligen, att man icke behöfver dela författarens grundåskådning för att åtminstone delvis omfatta hans satper; man behöfver icke gifva honom rätt i allt; olika tänkande kunna läsa denna bok och lära deraf; så olika tänkande som en ortodox kristen och en fritänkare. Båda måste skänka förf. sin aktning, sitt intresse och sin tacksamhet. Detta är ett bevis på storheten i den ande, ’ som genomgår arbetetI • den gripande, storartadt skrifha inledningen redogör förf. för bokens syfte. Han tänker sig, att en af de store framtidsmännen i slutet af adertonde århundradet, en Priestly eller en Franklin, liade känt till de stora uppfinningar och förbättringar ii produktionsmetoden, som skulle komma att göras, och frågar, huru de skulle tänkt sig det stora flertalets lott, dessa män, som hoppades så mycket af de materiella framsteg, som gjorts redan på deras egen tid.
I Holmgrens handbok i zoologi står dere-mot, » att han flyttar bort sent om hösten och återvänder tidigt om våren, medan ännu snö qvarligger, och att det möjligen torde vara af denna anledning, som man kommit på den tanken, att han hos oss skulle stanna qvar öfver vintem. » Sid. 74 läses, att Domherrar utmärka sig genom krokfamiig näbb, hvilket naturligtvis är i hög grad missledande. Sid. 76 torde vi äfven få anmärka en missledande uppgift, nämligen att strupen på domherren säges vara glänsande svart. Samma sida läses rörande Domherrens lefnadssätt och födoämnen: » Först då vintem drifver honom ur skogen, kommer han i hela sällskap till fruktträdsplanteringama och byamas trädgårdar eller i fältens buskar, för att söka de få bär och kom, somkunna hafva blifvit lemnade af andra familjers medlemmar. » Bearbetaren har glömt anmärka en vigtig sak, nämligen att Domherren med skäl kan anses som ganska skadlig på grund deraf att han uppäter fruktträdens och bärbuskarnes blomknoppar Sid. 81 skrifves om » Gröningen »: » Egentligen förtrolig är han aldrig och kommer exempelvis aldrig in på landtgårdarna, äfven om den svåraste nöd trycker honom. » Denna uppgift ar alldeles icke sann, ty jag har mig bekant, att » Ordningen * vid flerfaldiga tillfallen bygt bo vid gårdarne, der barrträd funnits, ja, ett exempel då ' han bygt bo ända in vid kanten af gårdsplanen i en Weymouths tall. För att intet missförstånd må ega rum, vill jag tillägga, att detta var just den af författaren åsyftade FringiUa cJdoris, som hos oss kallas Grönfink, då deremot Emberixa citrinella, som bygger på marken, är allmänt bekant under namn af » Gröning ». Längre ned på samma sida säges: att båda föräldrarna (af » Gröningen ») mata sin afkomma med i krafvan uppmjukade frön. Nu är förhållandet, att dessa foglar alldeles icke hafva någon kräfva.
hvarjemte AdvokatFiskalen anhållit, att, i anledning af hvad sålunda anmärkt blifvit rörande Kamereraren ÖfverKrigskommissarien Berghs åtgärd med ifrågavarande assignations godkännande, samt enär den underrättelse af Kommissarierna i Banken blifvit AdvokatFiskalen meddelad, att, förutom benxälde Kamererare, äfven Kommissarien G. Londieer och då varande Kontorsskrifvare!! Hofjunkaren C. W. Tigerschöld skola haft befattning med assigna tionens inlösen, förklaringar i ämnet kunde varda ej mindre ÖfverKrigskominissarien Bergh, än äfven Kommissarien Londieer och Hofjunkaren Tigerschöld alfordrade. — 11 — Uti de häröfver afgifna förklaringar är vordet anfördt, af ÖfverKrigskommissarien Bergh: att då AdvokatFiskalen medgifvit, att den ifrågavarande assignationen till papper, tryck och åsatt hvitstämpel fullkomligt liknat Kongl. Räntekammarens vid inlösningstillfället gällande formulär, och Kongl. HofRätten, genom dess den 13 Augusti 1833 meddelade dom i anledning af AdvokatFiskalsEmbetets i Kongl. StatsKontoret hos O O Kongl. HofRätten anställda talan om Bankens förpligtande att ansvara för den genom oftanämnde assignations inlösen uppkomna förlust, lemnat samma vitsord i berörde hänseende, ÖfverKrigskommissarien ansåg det böra få antagas för obestridligt, att assignationen i dessa omständigheter vore riktig; att ÖfverKrigskommissarien hyste den öfvertygelse, att assignationen jemväl i öfrige delar vore riktig och hämtade stöd för denna öfvertygelse af Kongl. HofRältens berörde dom, deruti förklarades, att Kongl.