Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då emedlertid, genom införande af frimärken, omförmälda svårighet vid kontoren komme att försvinna, helst postförvaltarne kunna åläggas, vid ansvarspäföljd, att, så framt afgiften blifvit erlagd i penningar, icke från sig utlemna brefvet förr, än detsamma genom hans försorg blifvit med stämpel och frimärke försedt, anser Kongl. Majrt jemväl för bref af ifrågavarande beskaffenhet böra stadgas ett lämpligt porto, hvilket skäligen torde kunna bestämmas till två skillingar stycket för bref af till och med sexton lods vigt, hvarutöfver sådane bref ej böra genom Postverket befordras. Vid pröfning af förevarande fråga har det likväl icke, kunnat undfalla Kon 1. Maj:ts uppmärksamhet, hurusom, genom införandet antingen af ett bestämdt medelporto eller af tvenne Raijons-porton, med frimärken, samt indragning till postkassan af de postförvaltarne och brefdragarne nu tillfallande afgifter för lösbrefven, en betydlig minskning måste uppkomma uti de särskilda inkomster, eller sportler, som postförvaltarne nu åtnjuta. Dessa särskilda inkomster, hvilka, år 1846, enligt då lemnade uppgifter, bestego sig sammanlagdt till öfver 14 Kongl. Maj:ls Ä'åd. Proposition, N:o 72. 60,000 r:dr, utgöras, förutom afgifterne för lösbref, hufvudsakligen af arfvoden, dels för posträkningar, hvilka, om frimärken begagnas till portots erläggande, blifva endast i ringare mån erforderliga, dels för lösväskor, hvaraf, i händelse särskilda brefemottagningsoch utlemnings-ställen varda inrättade, behofvet jemväl förminskas, dels ock för hopsamlande och afläggning af de till hvarje korrespondent ankomne bref, så att korrespondenten ej behöfver efterse dem ii kartorne, hvilken sistnämnde inkomst helt och hållet försvinner, om, såsom General-poststyrelsen hemställt och Kongl.
Och då Ingrid såg soffan med trälocket och det blankskurade bordet och katten och kaffekokarn, då kände hon sig visserligen ej alls tröstad eller uppmuntrad, men hon förstod, att hon befann sig på en plats, där hon kunde ge fritt lopp åt sin sorg. Det var en lisa, att här behöfde hon ej tänka på annat än att gråta och jämra sig. Hon gick genast fram till soffan, kastade sig ned på trälocket och låg där och grät, hon visste inte hur länge. Dalkarlen satt utanför på stenhällen, han ville ej gärna gå in i stugan för kattens skull. Han väntade, att Ingrid skulle komma dit ut och spela för honom. Han hade tagit fram fiolen för länge sedan. Då hon dröjde att komma, började han själf att spela. Han spelade mildt och svagt, som han brukade. Det var med knapp nöd fiolspelet hördes in till flickan. Ingrid kände den ena rysningen efter den andra ila genom kroppen. Det var så hon känt det, då hon blifvit sjuk. Hon tänkte, att hon skulle bli sjuk på nytt. Det vore väl också det bästa, om febern nu ville ta henne och döda henne riktigt. Då fiolspelet hördes in till henne, satte hon sig upp och såg sig omkring med förvildade ögon. Hvem spelade? Var det hennes student? Hade han ändtligen kommit nu? Hon förstod dock genast, att det måste vara dalkarlen, och hon lade sig ned igen med en suck. Hon kunde alls ej följa med, hvad som spelades. Men så snart hon slöt ögonen, tog fiolen röst af studenten. Hon hörde också, hvad han sade; han talade till hennes fostermor och försvarade Ingrid. Han talade lika vackert, som han talat till herr och fru Blomgren. Ingrid behöfde så mycken kärlek, sade han. Det var detta, hon hade saknat. Det var därför, hon ej alltid skött sina sysslor, utan låtit drömmarna förströ sig. Men ingen kunde begripa, hur hon skulle kunna sträfva och slita för den, som älskade henne. För den skulle hon bära sorg och sjukdom och förakt och fattigdom. För den skulle hon bli stark som en jätte och tålig som en slaf. Ingrid hörde tydligt, hur han talade, och det föll lugn öfver henne. Javisst var det sant. Om bara fostermodern älskat henne, skulle hon fått se, hvad Ingrid dugt till.
Satan mottog dem i högsätet, der han satt mäkta ansenlig, eller ock låg han under bordet, helt förskräcklig att påse, men alltid bunden med en kedja. Sedan trollpackan helsat honom med en komplimang, den ej ens den största höflighet i våra dagar skulle medgifva, framförde hon sina pupiller under knäfall. Satan frågade då barnen om de ville tjena honom, hvartill barnen merändels svarade ja, emedan han lyste af ett sådant majestät, att de ej kunde neka. Satan lofvade dem deremot glädje och gästabud så länge de lefde, och deras själar en evig ro efter döden. Sedan kontraktet med handslag blifvit afslutadt, gaf Satan sitt märke sålunda, att han antingen bet dem i pannan eller ristade dem i lillfingret. Med blodet inskrefs då deras namn i en stor bok. I städja fingo barnen en silfverpenning eller silfverpjes, som var ovansklig så länge de tego dermed; eljest förvandlades den till en bark eller spån. Efter sålunda förrättadt värf började trollpackorna att brassa och steka, göra korf och laga till bränvin, hvarpå ringdes till måltid, der de drucko lustigt om, och efter måltiden röktes tobak, dansades och sorlades värre än i något gästabud på jorden. Musiken gick, och ömsevis spelade Satan med svansen under bordet och roade sällskapet med mörksens gerningar, hvarefter hofmästaren utropade stället för nästa sammankomst2. I Blåkulla undervisades barnen af tillsatta skolmästare, som lärde dem att förvränga “Fader Vår“ och “tron“, förbanna himmel och jord, minne och sinne, prester och årets gröda samt alla fåglar, utom skatan, i hvilkens skepnad trollpackorna stundom förbytte sig. Förbundet med Satan förnyades hvar böndagsnatt. – Trollpackorna gingo sällan i kyrkan; en halmkärfve eller svinho stod der i stället för dem, hvilket dock ingen annan än någon af Blåkullasällskapet kunde märka. – På den kedja, hvarmed Satan var bunden, sågade gästerna oafbrutet för att få värden lös; men när länken var afnött, kom erke-engeln och lödde ihop den igen.
Rätt utlaga stämning; gitter han, sedan så stämdt är, bevisningen fullgöra, förfalle Nämndens beslut, så vidt det på kärandens rätt verkar, och låte Rätten Nämnd ånyo väljas. § 23. Skulle någon, som i serskild Nämnd sulit, vilja betalning derför taga, då må han hos Rätten det anmäla, och lägge Rätten honom till så mycket, som emot hans verkliga kostnad för den förrättning svara kan. Den ersättning skall gäldas, på sätt i § 28 föreskrifves. § 24. Efter det, genom träffad öfveranskommelse eller serskilda Nämndens, på sätt i § 19 sägs, parterne meddelade beslut, ersättningsbeloppet bestämdt blifvit, vare dén, som användandet yrkat, skyldig att, inom den för afträdandet bestämda tid, beloppet till ersättningstaganden utgifva. Är jord eller lägenhet, som afträdas skall, intccknad, varde ersättningsbeloppet, inom förrberörde tid, nedsatt i Ränteriet hos Konungens Befallningshafvande, som kungör sådant vederbörande ersätlningstagande och inteckningsegare, samt liqvid dem emellan sedermera i laga ordning uppgör. Finnes härvid ersättningsbeloppet vara fastställdt genom öfverenskommelse emellan den ersättningslagande och den, som ersättningen gifvit, och förmenar inteckningsegaren värdet hafva blifvit för lågt beräknadt, vare denne berättigad att, der ej full liqvid för hans fordran honom lemnäs, äska jordens uppskattning af Nämnd i den ordning, förut i denna lag är vordet stadgadt; dock gånge beslutet om jordens afträdande icke dess mindre i verkställighet; och Expeditions-Utskoltets Förslag till und Skrifvelse, N-o ig4‘ 535 skall, så snart belalning eller nedsättning af behörigen öfverenskommet eller fastställdt ersättningsbelopp inom stadgad tid skett, vederbörande hafva rättighet alt, ulan hinder af talan, som efter 21 och 22 §§ föras kan, jorden eller lägenheten genast tillträda. Fördröjes utöfver den här ofvan nämnda tid betalningen, då skall, i händelse någon till ersättning berättigad det yrkar, frågan om inlösande af hans rätt vara lör den gången förfallen och ankomma på ny pröfning. § 25.
Desse senare, hafva, efter Ständernes Beslut vid i8i5 års Riksdag, njutit en Löntillökning, som deras redan då till lika Löne-förmåner berättigade vederlikar i Götha Hof-Rätt kommit att sakna, af den för dem olyckliga tillfällighet, att de icke förr än 1812 fått åtnjuta en rättighet, som med afseende på deras befattning och göromål, i jemnförelse med enahanda tjenster i Kongl. Svea Hof-Rätt, långt före denna tid bort vara deras rättighet, och det så mycket heldre som Konunga Brefvet den 25 April 1647, som Stat.s-öt.skottets Betänkanclen. *339 sorn grundlägger inrättningen af Kongl. Götha ilof-Rätt innefattar det Stadgande, att Presidenter, Assessorer och andre nödiga Betjente, borde efter nödtorften, på det vis och sätt vid Hof-Rätten i Stockholm brukligt vore, försörjas och besättas. Manne icke desse skäl äfven enligt rätta grunder borde anses gällande för desse Tjenstemän och denna Betjening, och kunna de då sakna anledning, att vänta denna rättvisa af Riksens Ständer, endast derföre, att de af ingen annan anledning blifvit förbigångne, än att de icke till de Löner, som de verkligen år i8i5 innehade kunnat finnas uppförde på i8ri års Stat, enär Löne-förhöjningen icke förrän 1812 dem förunnades. Jlade uppmärksamhet blifvit lemnad åt detta förhållande, hade Löne-tillökningen till ett emot deras hela Lön svarande belopp vid uppgörande af 1816 års Stat, ostridigt blifvit dem tillagd, och det kan icke anses vara deras egen glömska och försummelse, som vållat deras förlust. Den bör således ersättas och jag kan icke anse Slaten värdigt att inskränka fattige Tjenstemäns gifna rättigheter till en aflöning, sorn äfven thy förutan knappt är tillräcklig för den tarfligaste utkomst. Hvilket anförande, uppå begäran, skulle åtfölja till Riksens Höglofl. Ständer. År och dag som ofvan. Ex Protocollo J. C.
Nyttan, ja nödvändigheten deraf inses lätt, då man betragtar vårt land, våra från hvarandra aflägsna städer, våra sena, ofta afbrutna cornmunicationer, och jag frågar Eder Mine Herrar, som bon i orterne, huru belåtne skullen J väl vara med upphäfvandet af en 72 Den i December. Förordning, hvilken, genom tillåtelsen att betala med Bankens lagligt inlösbara Creditmynt, tryggar Eder för kitslige eller egennyttigt fordringsägares anspråk på Silfver, hvilket J kanhända skulle nödgas hämta ifrån en 8, iq till 12 mil aflägsen Stad. För min del kan jag ej anse för något våld, eller någon otillåtlig handling af Lagstiftaren, att påbjuda ett lagligt och säkert Creditmynts emottagande, under sådane förhållanden; och såvida Rikets Ständers Bank lagenligt förvaltas, skall säkert ingen Svensk klaga öfver ett så billigt och nyttigt Stats-economiskt bruk. Ty att föreskrifter om skyldighet, att alltid ovägerligen i Silfver betala, skulle fordra en myckenhet af Speciemynt i rörelsen, och att rörelsens bedrifvande med metalliskt mynt, 1 stället för ett inlösbart Creditmynt, är en Stats-misshushållning; detta torde icke vara svårt att bevisa. Slitningen af det mindre skiljemyntet är, enligt ganska säkra beräkningar i England och Frankrike, 2 procent om året. Räntan går förlorad på det omlöpande metalliska Capitalet; enär det är naturligt, att i händelse det Metalliska myntet utgjorde en Bankfond och derpå CreditSedlar voro utstälde, skulle dubbel Sedelstock kunna ulstödjas och alltså räntan för ena hälften vara Statens vinst, "708 procent om året är alltså allmänna förlusten på ett för enskilta rörelsen så onyttigt myntsystem, Den i December. 73 Det är synnerligast ett metalliskt skiljemynt, som jag ansett behöfligt, för alt befria allmänheten från förluster på våra dåliga och i orterna alltid trasiga småsedlar. Ett sådant mynt, om än lika dyrt, genom nötning och ränteförlust, är dock till vinst för allmänheten. Handeln är deremot bäst belåten med plantsar. Och huru den värde
Vilja Rikets Ständer använda denna summa till fyllande af StatsVerkets ordinarie behof, så rubbas derigenom den grund för beräkningarne, som Statsoch Banco-* Utskotten lagt. Friherre Anckar swärd: Jag bar redan en gång återkallat min begäran att yttra mig, i förhoppning att ej behöfva återkomma på en discussion, som redan i ett föregående plenum erhöll den utsträckning ämnet påkallade; men då från den andra sidan discussionen blifvit fortsatt i en annan åsigt, vill äfven jag yttra några ord. Den enskilte representantens misstag äro af så liten vigt, alt, om de upptagas till besvarande eller ej, kan vara likgiltigt. På denna grund, särdeles efter den anmaning Herr Grefven och LandtMarskalken lemnat, underlät jag att besvara hvad Friherre Cederström väsendtligen i saken yttrat, öfvertygad att saken återkommer, då vi komma 44 H. i5’,‘ Den 7 Oetober f. m. att behandla canalerne, och att jag då får tillfälle yttra de emot Friherrens motsatta tankar jag hyser. Men inom en rådslående församling är hvart enda omdöme och ord. af en Ministérens Ledamot af högsta vigt, och representantens pligt är att uppfatta sådana tankeyttringar, hvilka annars kunde anses såsom genom tystnaden gillade. I anledning af Grefve Horns mening, att GardesRegementerne kunde genom förändrad organisation förete en besparing, har Herr Nordenfalk yttrat, att som Konungen, i egenskap af högste Befälhafvare för Armeen, ensamt är förbehållit att vidtaga en sådan, det vore utom representationens omfång, att antaga en annan, än den Konungen kuude medgifva. Jag delar den öfvertygelse, att det innehåller den största af alla oformligheter, när en rådslående församling ingår i sådana saker, ty det tillhör verkställande-makten att säga, huru sådant'skall göras; men jag bestrider Herr Nordenfalk, och de flere, som med honom dela mening, att Konungens högsta Befäl öfver krigsmakten medför en uteslutande rätt till organisations verkställande efter behag, annorlunda än i den mån Rikets Ständer kunna gifva medel.
Hvad nu först Friherre von Oreutz’s motion angår, synes denne motionär hafva förbisett, att kronofogdeoch länsmansbefattningarne äro embeten med andra och vida flera åligganden än att utöfva den polisvaksamhet, för hvars tillvägabringande motionären önskar, med uppoffring af nämnda tjenster, inrättandet af en mångdubblad polis-korps, till hvars talrikhet likväl, enligt Utskottets tanka, icke någon anledning kan hemtas af det nuvarande ordningsoch rättstillståndet inom landet, och till hvars aflönande skulle erfordras allt för betydliga summor. Utskottet hemställer fördenskull, att Friherre Creutz’s motion må lemnäs utan afseende. Beträffande Herr von Köchs förslag, får Utskottet erinra, att vid flera föregående riksdagar framställningar blifvit gjorde, afseende en förändrad organisation af åklagaremakten, antingen i dess helhet eller i vissa delar deraf. De flesta af dessa förslag hafva väl åsyftat landsfiskalstjensternas indragning, hvarom motioner alltsedan dr 1823 väckts vid 8 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Vtskollsls Betänkande N:o 10. hvarje riksdag, med undantag allenast för deri sistförflutna, och merendels med deri framgång, att Rikets Ständer derom gjort förnyade underdåniga framställningar till Kongl. Maj:t, som dock särskilda gånger afslagit desamma hufvudsakligen derför, att ombud med större insigter, än som i allmänhet hos kronobetjeningen vore att påräkna, erfordrades för utförande af Kronans talan i mera invecklade mål, och att skicklige personer dessutom stundom kunde behöfvas till utförande af åtal emot kronobetjente sjelfve. Men äfven beträffande kronofogdeoch länsmansbefattningarnes reorganisation igenfinnas i föregående riksdagsförhandlingar förslag och upplysningar.
Detta är likväl högeligen skiljdt ifrån mitt uppsåt, minst lärer denna förebråelse göras mig af Höglofl. Stats-Utskottet, som antagit ett uppgifvit förslag, af en Riksdagsman, hvars rättsinnige afsigter äro af mig lika väl kände sota värderade, och som ingalunda af mig klandräs derföre, — att han, efter uttänkandet af många förträffelige materialer till en god iinanceplan, misstroende sitt egit omdöme, i tillämpningen gifvit vika för yttre mängdens högljudande röster. Denna författare, torde ina bända, blifva den förste att antaga en på ojäfaktiga bevis stödd motsägelse, om en sådan, på hans egen anmaning kan hinna att utarbetas. Återvändande till den pligt mig såsom [Ledamot i Höglofl. Banko-Utskottet åligger, alf mitt yttrande afgifva, skall jag igenom detsam mas - Den 2 Juli. mas förkortande ersätta den vidlyftighet, som ingressen dertill mot inin önskan erhållit. Jag föreslår, att fördelningen må tillstyrka Höglofl. Utskottet,att såsom svara Remissen yttra: ”1:0 Det Bankens bestånd icke kan medgifva de önskade biträden åt RiksgäldsContoi”ret, att till utlåning använda. ”2:0 Att indragningen af de Banken hög”tideligen försäkrade Amortissements fonder, ”skulle medföra ovillkorlig misscredit för Bankens sedlar; hvilkas inlösen med Silfver tillfälligt är suspenderad, endast igenom de biträden, ”sotn Iliksens Höglofl. Ständer år 1809 till ”Rikets räddning af Banken äskade. ”3:0 Att Banko-Styrelsen så mycket mera ”tryggat sig vid Riksens Höglofl. Ständers år ”1812 gifne försäkran, om den blifvande Riks”Discontens odelade förvaltning, som Bankens ”derigenom uppstående vinst, aldrig lärer nyt”tigare kunna användas än till befrämjande af ”Bankens egenteliga bestämmelse, nemligen vid”magthållande af en oinskränkt utväxling. ”4:0
Denna domstol är nemligen icke annorlunda organiserad än Häradsrätten; hvadan man ej eller der kan vänta denna skarpsyntare pröfning af rättsförhållanden, som den är satt att utöfva; och då dertill kommer att, enär lagtima Lagmansting hållas endast en gång om året, ett helt år från den dag, då Häradsrättens beslut meddelas, stundom förflyter, innan målet kan hos Lagmansrätten fullföljas, förmodar Utskottet någon tvekan ej kunna uppstå om lämpligheten att genom Lagmansrätternas indragning befordra den nödvändiga minskningen i rättegångs-iustansernas antal. Hvad Kämnersrätlerna åter beträffar, så beslyrkes deras umbärlighet tillräckligen af det föihållande, att bland de städer, der Kämnersrätt ej är, några hafva dubbelt större folkmänd, än den del af dem i hvilka Kämnersrätter finnas, utan att rättvisans skipande eflersättes mera i de förra än i de senare; och att bibehålla en öfverflödig instans, dertill inser Utskottet ej något skäl. Enheten i rättegångsordningen fordrar dessutom att instansernas antal skall vara lika antingen man tvistar å land eller i stad; och då Utskottet således finner indragning af ifrågaställa domstolar samtidigt böra ega rum, följer deraf, att Utskottet ej anser skäl att, på sätt herr Winge hemställt, för indragning af hvardera domstolen upprätta serskildt förslag. Att omförmälda åtgärd kommer att öka Hofrätternas göromål kan Utskottet icke förbise; men då en stor del mål nu fullföljas från Häradsoch Kämnersrätterna till Lagmansoch Rådstufvurätterna blott af den anled - 4 Lag-ZJtskottets Betänkandej N.o 55. ning att den tappande dymedelst vinner ett belalningsanstånd, tror Utskottet den farhåga man hyser för Hot ratternas öfverhopande i väsendtlig mån böra försvinna, otn det lemnäs vinnande part rätt att få verkställighet å Underrätts dom, utan afseende å deremot eriagdt vad, så framt vadet derigenom ej göres onyttigt.
pietet och initiativ, sång, för utan gångna samlar äfven tiders minnena från Ieke blott därigenom verk det så att att den har o c h som häfstång saga för l d u n har förut vid flere tillfällen samhet vid de skånska norna för att och en smak f ö r det sköna trägen förnöjsamhet Ett af id, som alstrar o c h lycka. dessa o c h har D å vi i dag från därmed göra våra en nämligen fru läsarinnor närmare förtrogna m e d en kvinna, hvars teoretiska insikter på o m - rådet, omsatta i en redan går ett m y c k e t stort inflytande vaknade stens allt lifligare f ö r hemgjorda konstväfnader o c h sömnader, ettden mal häfd. Och är träffande så den för Fröken intresse, s o m i Norden har gamskildt särförsamling beFörälclrarne omfattande. Collin föddes af Malmöhus äro län. kronolänsmannen Sven Collin o c h hans maka den, där den varma harmoniska Augusta färgverkan, Redan de i rik omväxling och gagnerikt 8 n o v e m b e r 1864 i L y n g b y alldeles konstslöjrikoch öfva hemväfnadskonMaria förhållandet textila Thora K u l l e haltig litteratur, öfvat intressen nöjet utöfvarinsamma stad lämna en ny bild, är det för oomtvistligt i dagen i den återhågen uppmärk gång haft en af de mest framgångsrika af denna b e r ö m d a sydsvenska slöjd, i Lund. dessa det stilla hemmets verk, som för alla tider bära vittne om fäst sina läsarinnors konstväfnaderna att i ord o c h bild presentera sin egen lycka söker pånyttföda de goda idrotter och åter väcka hågen en renande Lösnummerpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar.) Annonspris: 35 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 Öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. Utländska annoiis. 70 öre pr nonp.-rad. Collin, ständigt den m e d berömvärd o c h dåd dröjer vid deras förflutna Nordling. Aktiebolag. Utgifningstid: h v a r j e helgfri fredag.
Han var väl rikare än de andra. Det är ju också deras elegantaste rum, det der № 19 med sina två sängar. Hur allting ordnades derinne! Jag hörde stegen fram och tillbaka öfver mattorna, – lätta steg på höga klackar. Och gång på gång tog man fram sin näsduk och snöt sig förstulet. Så? hon grät, sakta; bara ett litet solskensregn. Det var sent och jag gick till sängs. Ännu sedan jag släckt ljuset hörde jag tysta steg derinne, då och då öppnades dörren ut till korridoren; näsduken nyttjades ännu, men mera sällan. Så hördes klangen af stora silfvermynt; man räknade penningar. Prosa! Beräkning! Snikenhet! Buuh. Historien var triviel. Jag lade mig att sofva. Vid tolftiden hörde jag karlsteg, men jag brydde mig icke mera om det.”99 På morgonen kom min beskäftiga Ingeborg i sin ljusa bomullsklädning, flink som vanligt. Jag låg och såg på henne. Fans det icke spår i detta ansigte af rörelse, af allt det som dragit fram deröfver i går? Nej, icke spår. Ja hon är vacker, men inte elegant och icke själfull, och hans röst och hennes röst Nej, det var icke till att förstå. Den kärlek som köpes afviker då icke en hårsmån från den som smyger sig in genom lyckta dörrar, som griper en trots all försigtighet, som Jag kände afsmak för hela verlden. Jag skulle haft lust att veta hvem han var, som haft makt att adla henne så pass, men jag gat icke fråga hvem som bott på № 19. Vid frukostbordet var jag tyst, jag hade blifvit i dåligt humör. Jag hade träffat på någonting inför hvilket min menniskokännedom fullkomligt slagit klick. Man talade om resande. ”Hvem bodde på № 19 i natt?” frågade jag liknöjd och uttråkad. ”En herre med sin kone, de ere slægt med –” Han nämnde ett ansedt namn här i Köpenhamn, som jag nu har glömt. Det rörde mig ju heller icke hvem de voro slägt med. Hum – hans hustru!