Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj iSiq stadgade, att sädane hemman, hvartill Kyrkan då hade slädselrätt, icke finge till skatte försäljas, så framt icke visas kunde, att kyrkan en sådan disposilions-rätl sedan Danska tiden obehörigen sig tillegnat. Deremot har KammarCollegium , på skäl, som uti det förut omförmälde målet aro anförde, förklarat Kronan berättigad att tillsätta åboer å hemmanen. Efter häröfver anförde underdåniga besvär , är målet af Kongl. Majit afgjordt den 2g Mars 1820, då Kongl. Majit, om de äldre handlingar, som parterne å ömse sidor, lill stöd för deras stridiga påståenden , åberopat, i Nåder yttrat sigi i;o att den såkallade Lunds Landabok icke vore med någon underskrift försedd. Stilen vittnade dock om dess uppgifne ålder. Så väl främst, sorn i medlet af Boken funnes infördt Konung Fredrik Ilis i Danmark Bref af den 11 Augusti iööp, dock hvarken i original eller besannad afskrift, S Statssamt Allm. 'Bcsv. och Ekon.-Ulskoltens Betänkande, 2V.o 44» innt håll .inde ■befallning (ili Härads-Pi oslarne i Skåne, Halland, Blekinge oell Lister, ali livar inom sitt Härad upprätta klara Register på ålla de gå dar oell egendomar, sorn tillhörde Kyrkor och Prester, och dessa Register sedan till Super-Intendenten insända, hvilken ålåg att deröfver författa en ordentlig Jordebok. Uti Landaboken vöre icke blott Kyikomes och Presternes egendomar upptagne, utan ock Presternes och Klocka ines öfriga inkomster, tillika med deras onera.
Denna nedsättning kunde icke i väsendtlig mån inverka till skada för den inhemska spånads-industrien, men skulle deremot lemna tillfälle att genom handeln förse sig med mera sorterade qvantiteter linnegarn, än nu står att erhålla; och vore man vid denna riksdag sinnad att göra någon förändring i tullsystemet i afseende på linneväfnader, så blefve det så mycket mera nödvändigt tillse, att icke en förbuds-afgift å garnet bibehölles. Införseln, som 1852 utgjort 1,414 skålp., skulle genom tullafgiftens nedsättning till hälften åt minstone sex-dubblas och i sådant fall lemna Staten mer än dubbel inkomst mot den närvarande. Å färgadt linnegarn föreslogs nedsättning likaledes till hälften af nu gällande tullsats, eller till 18 sk. skålp. Riksdags-fullmäktigen Johannes Nilssons förslag upptager införsels-tullen å lin och ofärgadt linnegarn till hälften af nuvarande belopp. Utskottet, som, på sätt vid artikeln Lin kommer att närmare omförmälas, ansett sig böra föreslå en allmän införsels-tull derå af 12 sk. för ohäckladt och 24 sk. för häckladt per lisp., har af förhandlingarne vid 1847—48 årens riksdag inhemtat, att Kongl. Maj:t, i sitt då afgifne tulltaxe-förslag, under antagande af nyssnämnde tullsatser för lin, upptagit införsels-afgifterne å linnegarn till endast 8 sk. för det ofärgade och 12 sk. för det färgade.
genast efter hvarje Rådstufvudag, och, på landet, hvarje morgon efter förut hållen rättegångsdag; — att en dylik förteckning äfven skall uppläsas från predikstolen, i stad, nästa söndag efter inteckningens beviljande, och å landet, så snart Gudstjenst inträffar i den socken, der säljaren är skaltskrifven; och att denna förteckning derefter bör uppspikas å dörren till sockenstugan, skolhuset eller annan till kommunen hörande byggnad. Herr Ekhohn, att 1835 års författning måtte upphäfvas, och den af Rikets Ständer vid sista Riksdag beslutade förordning uti förevarande ämne ånyo till Kongl. Maj:ls antagande öfverlemnas. Herr Linds:rön, E. G., att till merberörde Kongl. Förordning måtte göras följande tillägg: ”1:0 Utom hvad redan stadgadt är om köpeafhandlingens företeende vid vederbörlig Domstol, bör köparen af sådan egendom, inom den tid, som kan finnas lämplig, så väl genom Stats-Tidningen, som genom Landshöfdinge-Embetets i länet, der försäljningen skett, kungörelser, hvilka från predikstolarne skola uppläsas, offentliggöra, att en sådan köpeafhandling egt rum; 2:0 I händelse säljaren, under bibehållande af nyttjerätten, och sex månader derefter, kommer på obestånd samt gör eller tvingas till cession, eger hans blifvande konkursmassa, i händelse öfrige kreditorer så finna för 7 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 69 godt, rättighet alt, emot utgifvande af det i köpeafhandlingen utsatta belopp, öfvertaga den försålda lösegendomen och densamma för massans läkning realisera. 3:o Köpare af sådan egendom åligger äfven, i händelse af konkurs, att sin fordran bevaka på samma sätt, som andra fordringsegare, med tillgodonjutande af den förmånsrätt, lian, genom iakttagande af föreskrifne former, kunnat sig förskaffa; dock ege, under hvad förhållande som helst, hyresvärd alltid uti sådan försåld egendom förmånsrätt.’ Herr Sjös tedi ^ att Ivongl. Förordningen d. 9 Mai 1835 måtte upp häfvas.
Den mycket klandrade åtgärden, att böja inlösningspriset för oäkta barn, hvilkas föräldrar lefva och kunna draga försorg om barnens vård, till ett Barnhusets kostnader motsvarande belopp, har häri, såsom Direktionen föreställer sig, fullt gilltig grund, äfven om man eljest, hvad icke är att förmoda, skulle anse föräldra-ansvaret för sådana barn böra, der behofvet sådant ej kräfver, i någon mån lindras af allmänna välgörenhetsanstalter. Och om man icke förbisett den, i sammanhang härmed, mindre bemedlade mödrar medgifna tillåtelsen att, emot hälften af nämnde kostnad, inlösa sina barn, så skulle klandret öfver förhöjningen af inlösningspriset måhända uteblifvit. Att barnhusinrättningens förvaltning bör med största möjliga sparsamhet handhafvas, tål ingen motsägelse, och Direktionen, fullt medveten afsina pligter härutinnan, tror-icke heller, att de särskilda lörvaltningsdetaljer, sorn ligga inom tiden lör nuvarande Direktions verksamhet och blifvit af Rikets Ständers Revisorer anmärkta, äro förtjenta att hemfalla under den allmänna förkastelsedom öfver nutidens förvaltning af barmhärtighetsoch uppfostringsanstalter, sorn Rikets Ständers Revisorer, i sammanhang med frågan om Barnhuset, uttalat. Hvad angar de, vid Revisorernes a Barnhuset gjorda besök, anmärkta bristfälligheter å tvätthuset, äfvensom anmärkningarne angående tvättinrättningens mindre ändamålsenliga beskaffenhet i uppgifna hänseenden, så får Direktionen underdånigst upplysa, att Direktionen redan beslutat, att, instundande sommar, ej allenast låta ä tvätthuset verkställa för byggnadens bestånd nödvändiga reparationer, utan äfven i torkinrättningen införa en icke synnerligt kostsam, men, efter hvad erfarenheten i England visat, särdeles ändamålsenlig förbättring, hvarigenom, i förening med redan vidtagen, till stor besparing ledande, förändring i en annan till klädtvätten hörande detalj, Direktionen tror sig kunna med visshet antaga, att tvättkostnaden, uti Direktionens ofvanomförmälda underdåniga utlåtande beräknad till 3,650 Hulr, skall komma att betydligt nedsättas.
Det är nemligen i § 11 af nu gällande Mellan-Rikslag stadgadt, att förpassning å varor, som föras öfver riks-gränsen, skall vara ställd till någon af de närmast gränsen belägna städer, der tullbevakning vöre anställd, nemligen i Sverige till Strömstad, Wenersborg, Åmål, Carlstad, Philipstad, Fahlun eller Ostersund; och sä länge detta stadgande qvarstod, var det naturligt, alt samma inskränkning borde göras äfven för transito-rörelsen, hvilken var i fråga att medgifva. Men nu hafva deremot kommitterade föreslagit, 'M. J är tullade utländska, likasom Svenska eller Norrska varor må från ena riket få förpassas till hvilken tull-station som helst inom det andra; och att då i afseende å oförtullade utländska varor meddela ett undantagsstadgande, som skulle innebära, antingen alt man ansåge de kontroller mot tullförsnillning, hvilka föreskrifvits i afseende på sådana inhemska eller förtullade utländska varor, de der vid införsel till det andra riket vore underkastade tull, icke vara tillräckligt betryggande, eller att man onödigtvis velat försvåra transito-trafiken, hvilken, särdeles om jernvägar blifva för densamma att begagna, onekligen skulle komma att lida mycket men af uppehåll och tull-behandling vid närmaste tull-station, vore, enligt Statsrådets underdåniga förmenande, hvarken lämpligt eller välbetänkt. För öfrigt trodde Stats-rådet att vid det förhållande som här förekom, eller då de flesta vägar från Norrige äro så belägna, alt på sträckor af många mil inom Sverige icke några tull-stationer finnas, hvilka dessutom genom sidovägar lätt kunde undvikas, det i allt fall måste erkännas, att någon större säkerhet mot tull-försnillning eller oloflig varu-trafik icke ligger deruti, att förpassningen ovilkorligen ställes till den närmaste tull-stationen inom gränsen, utan i en noggrann tillsyn deröfver, alt vid varornas framkomst till sin bestämmelseort, desamma befinnas under orubbad försegling eller plombering, öfverensstämmande med förpassningarne, samt i ett punktligt iakttagande af hvad kornmitterades förslag för öfrigt innehåller, angående tull-tjenstemännens å afgångsoch bestämmelseorten ömsesidiga åligganden.
Vid samma Riksdag fattades ock beslut i ämnet, i anledning hvaraf genom Kongl. Brefvet den 24 Mars 1724 förklarades, ibland annat: l:o att, hvad anginge räntepersedlarnes sammanslående till en viss penuingeränta i ond och god tid, det väl syntes lända till likhet både i Jordeboken och Allmogen emellan vid räntornas utgörande, om de för Militien och andra Stater indelte hemman, så väl som de Kronan behållne, på sådant sätt erlade sina räntor; men, då Allmogen vore skyldig att utgöra räntorna in natura samt ej mindre Rusthållare än Militien och öfrige indelte Stater berättigade att dem sålunda åtnjuta, borde icke genom räntornas sammanslående anledning gifvas till någon ändring eller rubbning uti de indelte Staterne, och hade de indelte hemmansåboerne ej någon orsak att klaga öfver olikhet emellan dem och de kronan behållne hemman, när begge betalte sin ränta antingen in natura, då den kunde utgöras, eller efter årlig markegång; hvarförutan genom räntepersedlarnes sammanslående till en viss penningesumma skada och oreda skulle tillskyndas Akademier, Gymnasier, Skolor och Hospitaler m. fl. publika inrättningar, som merendels behöfde låta uppbära sina räntor in natura, eller ock borde njuta markegången till godo; och 2:o att Jordeboken skulle inrättas efter gamla Svenska kronovärderingen och förhöjningen, eller vinsten efter hvarje års markegång, under förvandlingstitel i SpecialRäkningen iakttagas. I anledning häraf och på grund jemväl af Kongl. Brelvet den 8 påföljde December, utfärdades Kongl. KammarCollegii Circulair al den 10 i samma månad om Jordebokeris inrättande, hvarefter ytterligare löreskriller meddeltes genom Collegii Circulair den 20 December 1729.
Cap. 28 § År den, sorn säljer, handlande, må han tillställa den, som varor af honom borgar, motbok, deri tecknas bör, hvad borgadt och betaldt är, med dag och år då det skett, och vare motboken genomdragen och med den handlandes vanliga insegel styrkt : skrifve han ock sitt och köparens namn samt antalet af sidorna i boken å törsta bladet, och taga köparens skrifteliga intyg, att han motbok undfått. Kan ej i motboken visas fel; galle den för fullt bevis 29 §. Är ej motbok gifven, och beropär handlande sig å egne handelsböcker emot andre än handlande att dermed styrka fordran för borgade varor: finnas de böcker ordentligen för dej Den 5 Maji j. in. 35 bch pitter ej Vedérparieri visd Fel (lerf, eller att hart varorhe betali, trien nekar ändå till krafvel, väre skyldig nied ed sig derifrån fria, der bah ej hellre vill uppdraga handlanden, elter 'deri söiri boken fört; att fordrans riktighet edeligen sarina. Har motbok blifvit lernnart, men is varanden säger, att den förkoinmit, eller kart liaridlartdé i motbok visa fel, sbrri utan haris åtgärd eller vållande tillkommit, äge lian, eller den hans handelsbok hållit, rätt att den med rid styrka; och galle det För fullt bevis. 5b §. Handelsbötker, Sorti äro brdehtligeh förde, kunna af Rätten godkännas såsom bevis i tvister emellan handlande, om deri handel, dé hved hvarannan slutit, då skäl ej företes, soni böckernas vitsord förringa Och de edeligen sannas kunna. Si §. Är handlandes räkning öfver borgade Varor någon tillställd, innan ett år från den tid Varörne blifvit sålde, och, der detta skett, i särskiltd tider, Från första utborgnings dageri, oell har köparen éj tillsagt handlanden; att räkningen ickegodkännes, eller den hos Rätten ej klai d at, inom 6 månader från mottagandet; Vare räkningen betalnings gild.
Ljuset kan man, i bästa fall, komma till en begreppsformel, som någorlunda rigtigt betecknar det Goda. Men att så af det Goda beröras, att det genomtränger och fyller oss med sitt lif,– detta är Värmans, är Kärlekens verk. Och då blifver vår själ en jordmån, der, ur Ljusets och Värmans jemnrika samverkan, uppstiger en paradisisk vår. Gud är, i sin ande-himmel, lika litet orsaken till fåkunnighet och kärlekslöshet, som jordens sol, i sin natur-himmel, är orsaken till mörker och köld. Slika dystra förhållanden uppkomma, andligen så väl som lekamligen, blott genom föremålens egen beskaffenhet och ställning; om de äro från Ljuset (mer eller mindre) bortvända, eller för dess strålar (mer eller mindre) ogenomträngliga. Men ande-varelserna äro, hvad natur-varelserna icke äro, ändamåls-väsenden rentaf eller omedelbart: ty lifvets högsta ändamål är så till vida inom dem sjelfva, att det är (eller åtminstone kan vara) i deras medvetenhet. Derföre bero – i det hänseende, hvarom här talas – deras beskaffenheter och ställningar af ingen annan, än dem; af deras sorgfällighet, eller deras uraktlåtenhet, att rätt älska och rätt förstå. Denna förmåga af vändning åt eller ifrån, förmågan att mottaga eller icke mottaga, eller blott otillräckligt mottaga, är vår Frihet. Ingenting gifves i Naturen, som icke hämtar sin form, och således sin särskilda kroppsgestalt, från någon Själ; detta gäller om djurrikets, om växtrikets, ja (till viss mån) om stenrikets väsenden. Dessa väsendens själar äro likväl blotta nyttor: hvilka förete sig såsom ändamål, och äfven äro det i förhållande dels till dem sjelfva, dels till hvad inunder dem är; men dock, vid närmare skärskådning, befinnas i förhållande till de egentliga ändamålen vara endast villkor, förberedelser, medel. Af denna bestämmelse erhålla de sin egen ändamåls-enlighet. I människosjälarna åter äro nyttorna upphöjda till sjelfständiga ändamål, genom kallelsen att omedelbart deltaga i sjelfva det högsta ändamålets befrämjande.
»Ja, men om jag flyttar, så behåller han ju mina saker.» »Hvad har du för saker?» »Det såg du ju, när du var hos mig», svarade målaren med den rörande förlägenheten öfver en tillgifvenhet, som man skäms för att visa. »Det der gamla kramet! Skall du släpa det med dig öfver allt?» »Det är riktigt rara saker – och alldeles äkta. Den gamla madonnabilden t. ex. – kommer du ihåg henne? Jag försäkrar att hon är från fjortonhundratalet.» »Ja, man kan väl inte dra med sig alla gamla madonnor från fjortonhundratalet. Det är ju ett förskräckligt besvär...» Samtalet afbröts här af ett par gamla invalider med militärisk hållning, som uppenbarade sig i dörren till det yttre kontoret. Kamrern såg på klockan. »Ja, nu kommer här folk. Vi ha pensionsutdelning i dag.» »Kanske jag skall gå? Egaren af madonnabilden från fjortonhundratalet reste sig upp för att visa hur beredvillig han var att aflägsna sig. »Nej, stanna gerna, om du har lust.» Jo, lust hade han nog, men han var rädd att han skulle vara på något sätt malplacerad. »Kan jag sitta här?» frågade han för säkerhets skull. »Ja, alldeles ogeneradt.» »Tack, tack.» Under dessa repliker hade ännu ett par gamla invalider anländt; och kontorsmaskineriet kom i rörelse. Kamrern räknade och utbetalte, kontoristen skref och de gamle krutgubbarne mottogo hvar sitt belopp, tackade med militärisk värdighet och stultade af utan att se sig hvarken till höger eller venster. De nyanlände sutto på stolar kring väggen, stela och orörliga, stirrande rakt framför sig och väntande att turen skulle komma till dem. Ingen vågade sig hän i skinnsoffan, der den underlige kurren satt ensam och njöt. Hans ögon följde de mer eller mindre lemlästade gubbarne med en girig uppmärksamhet och i tankarne ritade han af dem, hvarenda en. De voro så pittoreska. Och ju mer förplåstrade, skefva och lytta de voro, dess mer steg Keippels förtjusning. Anmärkningar om helfvetesläran. Våra Theologer och Prester allvarligen att förehålla. Anmärkningar Om Helfvetesläran
Och ser man på de stora staderna, - har någon har nu mera besvär att skaffa sig vatten in Z köket och rummen? Hur länge kommer det val att dröja. innan man får gemensamma varmeapparater? Hur länge, innan gemensamma tvättinrättningar aflösa de enskilda fatniljernas tvätt och strykning o. s. v.? Ocksa i afseende på barnen blir förhallandet det, att, ju längre den dagliga skolgången varar. eller ju fler offentliga lekplatser under gemensam tillsyn man erhåller o. dyl., dess nier tid kommer modern att få ledig. Härvid bortse vi likväl från. hur ofta valmaende hem, isynnerhet i utlandet, skicka barnen först till ~barntradgsrdar~, s3 till pensionsanstalter o. dyl., hvilket alltid ar en fingervisning om, hur f6rhållandena efterhand kunna utveckla sig, nar detta tillvagagiiende, som vanligt, utgår från de 6fre lagren och sminingom omfattar hela samhället. Det skall har icke undersökas hvilket inflytande alla dessa förhållanden komma att f: på det framtida familjelifvet, nien vi vilja endast erinra om att hvad som förloras genom denna ordning skall man söka återvinna genom regelbundna arbetstider för de arbetande, s i att alla parter Iiafva fri åtminstone någon del af dagen och af veckan, och genom de gynsammare ekonomiska villzor, som qviiinornas deltagande i arbetet och den högre 1ö- nen för detta koninier att medföra. Det blir derför också af be-. tydelse för de gifta ' männen och qvinnorna, att qvinnan får större utbildning och lättare tillträde till förvärf an nu, ' så att hon i högre grad än nu kan bistå och samarbeta med sin man eller arbeta annorstädes och begagna den tid, som hon alltmera får ledig från de husliga sysslorna, till ett arbete för förvarfvet, som i sin ordning kommer hela familjen till godo. Icke minst kommer det att behöfvas ett sådant arbete med en någorlunda rimlig. arbetslön, när mannen, frivilligt eller ofrivilligt, är utan arbete och hustrun utom sig sjelf måste försörja .både man och barn, såsom redan. nu blott allt för ofta händer.
Svin uppfödas till betydlig mängd uti de seminanla delarne af Länet; och äfven annorstädes för husbehof träffas deraf på somliga ställen goda racer. Af fjäderfä finnas i allmänhet gäss och höns. Gåsafveln är icke obetydlig på södra Dahlsland och å slätlbyggden af Westergöthland, utan lernnar årligen öfverskott till afsalu. Att boskapsafvel tilltagit öfver hufvud, om icke fullkomligen i bredd med jordbruket, åtminstone betydligt, visar sig af alla förhållanden och är äfven naturligt, då dessa näringar hafva på hvarannan en beständig växelverkan, så att den enas förkofran gifvet' medel vid handen till den andras. Om och huruvida bränvinsbränningen bidrager Lill boskapsafvelns utvidgande kan vara svårt att afgöra; likväl synes gifvet, att den icke är ett nödvändigt vilkor för boskapsskötselns bestånd och att krealursracerne snarare försämras än förbättras genom njutningen af drank, ehuru det är oneklig!, att denne i knappa foderår eller på orter, som hafva ringa hö tillgång, lernnar betydligt understöd åt ladugården; dock gör den ulan tvifvel mesta nyttan vid svinkreaturs uppfödande. Boskapsskötselns afkastning i Länet torde nu mera fullt svara emot beliofvet för det hela, fastän allmogen uti de magra, mycket befolkade trakterne söderut årligen inköpa både hästar och hornboskap från andra Län, ty genom försäljning från Dahlsland anses förhållandet jemnadt; och i öfrigt förer allmogen ett sparsamt lefnadssätt öfverallt, för att kunna sälja något af 15 lefvande kreatur samt öst, smör och andra victualie!’, derå priserne under de sistförflutna åren varit någorlunda fördelaktiga för säljaren. Saltpetertill verk ning, sorn kan anses vara ett bihang till ladugårdsskötsel!!, har icke någonsin haft särdeles framgång i detta Län, ehuru skogstillgången kanske skulle medgifva dess allmännare ulöfvande på en del orter.
Då Utskottet nu redogör för de här ofvan föreslagne förändringar, får Utskottet till besvarande upptaga en af Herr Ehrenhoff'. G. H., inom Högloft. Ilidderskapet och Adeln väckt samt till Utskottet remitterad motion, innefattande åtskilliga framställningar, som hafva samband med de uti l:sta och 2:dra artiklarne af Banko-Beglementet förekommande stadganden, Nämnde Reglementes 2 § lyder sålunda: „Ofverstyrelsen af Bankoverket föres af Rikets Ständers Fullmäktige, tre af hvarje Riksstånd., Uti omförmälde motion hemställes, att Banko-sekreteraren, i sin egenskap af Sekreterare hos Öfver-styrelsen, bör förpligtas att uti hvarje fråga, som rörer Verkets inre styrelse , till protokollet afgifva sitt yttrande, samt att han för sina rådslag blifver ansvarig. Som Banko-sekreteraren enligt 2:dra punkten i 11 % är berättigad att, till vederbörandes utlåtande, utan föregången anmälan, remittera sådane, emellan Fullmäktiges sammanträden inkomne, mål, hvilka påtagligen fordra dylik åtgärd; så följer väl deraf, att Banko-sekreteraren eger alt de hos Fullmäktige förekommande ärenden till föredragning bereda. Men enär Grundlagen bestämmer, på sätt af förstberörde Reglementes stadgande jemväl inhemtas, Huru Bankens Öfver-styrelse skall vara sammansatt, kan en så beskaffad 4 Banko-Utskottets Memorial, N:o 71. föreskrift, motionären föreslagit, icke annorlunda än genom förändring af Grundlagarne åstadkommas; hradan ock Utskottet tillstyrker, att motionen i denna del må lemnäs utan afseende. I öfverensstämmelse med Banko-fullmäktiges, uti l-.sta punkten 2 momentet af deras vid riksdagens början afgifna berättelse, gjorda framställning, har Utskottet genom punkten l:o härofvan velat närmare förtydliga uppställningen af 2 momentet uti Banko-reglementets 3 §.
Utskottet, som jemväl fått emottaga ett vid den nådiga propositionens remitterande af Riksdags-fullmäktigen Lars Olsson från Stora Kopparbergs län i Bondeståndet afgifvet yttrande i detta ämne, jemte åtskilliga dervid fogade officiela handlingar och deraf hufvudsakligen mhemtat. att Helleberg, sorn, född 1786 och efter uppnådde 67 lefnadsoch 45 tjensteår såsom länsman i Leksands socken, den ■17 Juli 1854 erhållit afsked från berörda befattning, under sin tjenstetid skickligt och väl sig förhållit, äfvensom att han är i verkligt behof af den föreslagna pensions-förhöjmngen, har tagit detta ärende i öfvervägande och får, med afseende å den långa tid, f. Krono-länsmannen Helleberg, med städse ådagalagdt välförhållande, lillbragt i Statens tjenst, hans höga ålder och mindre lyckliga ekonomiska ställning, tillstyrka Rikets Ständer att bifalla hvad Kongl. Maj:t uti dess högstberörda nådiga proposition äskat. 56:o Expeditions-chefen vid Sjöförsvars-departementets Kansli-expedition, Förste Expeditions-sekreteraren Curt Fredrik Melliander, hade uti en till Kongl. Maj:t den 30 Juni 1855 ingifven skrift i underdånighet begärt, att, då han, enligt tillika företedda vederbörliga betyg, uppnått 65 års ålder och tjenat Staten i 44 år samt icke vidare kunde med utöfningen af nämnde embete fortfara, utan att ådraga sig obotlig sjuklighet, honom måtte förunnas nådigt afsked med rättighet att, såsom pension å allmänna indragnings-staten, för sin återstående lifstid åtnjuta ett emot Expeditionschefs-arfvodet å stat svarande belopp af 3,000 R.dr B:ko årligen, hvarvid Meinander Stats-Ut skot tets Utlåtande JM 167. 37 till störl för berörde underdåniga ansökning, bland annat, anfört, att, om han blefve på nämnde