Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta synes framgå af de protester mot indelningsverkets afskaffande och mot värnpligtens utsträckning, som höjdes ' på en mängd möten under vintern 1882 — 83. Men härvid bör ihågkommas, dels att partiet länge fått höra häftiga beskyllningar för » nihilism » i militära frågor, dels att det förslag som dömdes på de nyssnämda mötena icke var landtmanna-partiets. Hvad partiet som sådant ville bjuda, det visade sig i andra kammarens beslut vid 1883 års riksdag, och om detta anbud varit öfverdrifvet, så har det åtminstone förtjensten att säkerligen — icke göras om igen. Friadt från alla förbindelser och kompromisser, och seende, att ifvern för mili' tärväsendet på de flesta håll svalnat, kunde landtmannapartiet efter försvarsfrågans senaste fall återupptaga 1871 års program, det och intet annat. Vid detta slutomdöme far dock ej lemnas ur räkningen de ansatser, som vid de båda senaste riksdagame gjorts att återföra programmet ännu längre tillbaka, nemligen till de sväfvande önskningsmålen vid nya riksdagsskickets inbrott Det har städse inom landtmannapartiet funnits en mereller mindre manstark grupp, som i hvatje löfte om försvars-krafternas ökande » på värnpligtens grund » ser en fara för landets välstånd och frihet. Denna åsigt har sin helt naturliga förklaring i de allt för starka militära ansatser, hvarmed » generalerna » i all välmening trott sig främja rikets trygghet. Den fann sitt första bestämda uttryck i hr Carl Ifvarssons särskilda mening vid förslaget till 1873 års kompromiss-skrifvelse. Den framträdde senast 1883 i de reservationer mot särskilda utskottets betänkanden, som afgåfvos af hr Anders Svensson i Lösen. Den sistnämde reservanten håller nog lika strängt som den förstnämde på jordens befriande från skattebördor, som äro stridande mot likställighetens grundsats, och på andra skatteföremåls deltagande i försvars-kostnadema efter samma grund som för jordbruket.
Sedan sporde Utgårda-Loke Tor, hvilken idrott han ville visa dem, då det ginge så stora rykten om hans storverk. Tor svarade, att han ville dricka i kapp med hvem som helst. Utgårda-Loke befalde då sin munskänk att taga fram hornet, som hans hirdmän plägade tömma. Tor såg på hornet och fann det ingalunda vara stort, men tämligen långt. Han var mycket törstig och drack af alla krafter, men då han tog hornet från munnen, tycktes honom drycken ej stort lägre än förut. Då sade Utgårda-Loke: »Det är väl drucket, men icke öfver höfvan mycket. Nog trodde jag att Åsa-Tor skulle dricka bättre, men nästa gång skall du tömma det.» Tor drack för andra gången med än mindre framgång, samt slutligen för tredje gången af alla lifvets krafter, hvarvid det något sjönk i hornet. Sedan ville han ej dricka mer. Då sade Utgårda-Loke: »Lätt är nu att säga, att din makt icke är så stor som vi trodde. Vill du fresta andra lekar? Tor svarar, att han nog ville fresta andra lekar, men att det vore underligt, om man hemma hos åsarne skulle finna det dåligt drucket, samt frågar, hvad för en lek de ville bjuda honom. Utgårda-Loke sade då, att det vore en ringa sak för hans små svenner att lyfta hans katt från marken, och att han ej skulle bjuda Tor slikt, såvida han ej funnit honom vara mindre dugtig än han trott. Derpå sprang en stor grå katt fram på golfvet. Tor grep då katten under magen och lyfte upp honom, men katten sköt rygg, allt efter som Tor lyfte, och högre kunde han ej få upp katten, än att denne lyfte ena foten från marken. »Det gick som jag tänkte», sade Utgårda-Loke; »katten är stor, men Tor liten mot en af oss.» »Så liten J än kallen mig», svarade Tor, »så låt hvem som helst komma och brottas med mig, ty nu är jag vred.» Utgårda-Loke genmäler: »Här är ingen man, som ej skulle anse det för en skam att brottas med dig; kalla derför hit gumman, min fostermor Älle» (fn. Elli).
När Gustaf Adolph koni på thronen, blef Armfelt åter insatt i alla sina förra värdigheter. På samma sätt gick det med Aminoff. De voro personer af förnäm slägt och mägtiga relationer, det är sannt; men jag skulle ej förmoda, att en lagstiftare i ig:de seklet tillät sig en afskyvärd sidoblick på ojemnheterna i samhället mellan hög och låg, rik och fattig f Den ii Oetoberf. ra. Af dessa skäl hemställer jag, att LagUtsk., dit jag anhåller, att mina anmärkningar må åtfölja den K. propostn, behagade, medjjafstyrkande af densamma, föreslå K. St. att antaga den särskilda mening, som blifvit till Statsrådsprot. yttrad af Just.rådet Gr. Hård, i hvad den rörer i Jj af 5 cap. Missg.brn. Uppriktigt beklagar jag H. R. o. Ad., att bland alla sina må ilga medlemmar i Konungens constitutionella omgifning blott kunna framvisa en enda, som begripit vigten af sitt åliggande och fullgjort det; och innerligen lyckönskar jag Högv. PresteSt., att den vördnadsvärde ledamot af detta Stånd, som tillika har säte och stämma i Konungens Conseil, räddat sitt medborgerliga rykte från fläcken af delaktighet i ett Regeringens förslag, som det redan vore ett smicker att skrifva blott på oförståndets räkning. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Jag hade ämnat att, utan att inlåta mig i någon vidare discussion, endast hänvisa Utsk. till prot:n, som innefatta öfverläggningarna i ämnet vid 1823 års riksdag. Jag är nu förekommen af Hr Crusenstolpe och får blott till prot. förklara, att jag uppå de af LagUlsk. anlonia skäl och utur samma synpunkt, som synnerligast Frih. Anckarsvärd vid nämnde riksdag utvecklade, får beledsaga remissen med mitt afstyrkande till den K. proposrn. Hr Hjerta, Lars Joh.:
Det har visat sigoch jag vädjar härutinnan till de Herrars och Mans omdöme, sorn med mig dela denna befattning, och hvilka nu kunna vara här närvarandeatt Skiifvaregöromålen vid Kongl, Slottsbyggnads-Directionén utgöra 5 till 4 gånger mera än de sorn vid Kongl. ÖfverJntendentsEmbetet kunna förefalla. Då sistnämnde Embetes Secreterareoch Canzlist-befattningar hittills alltid varit atDessinateurer uppdragne, har nu handt, att desse Tjenstmän mer sällan, än de bort, kunnat med RitUingarnes uppgörapde sysselsättas, Dessa skäl hafva tillvunnit sig Högloll, StatsUtskottets billigande; sa att Utskottet till Riksens Ständers fastställande föreslagit en Secreterarehin af 200 R:d., och en Canzlistlön af 60 R:d — båda underkastade de för 124 Deu 2 Juli. c. Tit. höjningar, som för penninglöntagare i allmänhet blifvit, g^nom särskildt Utlåtande af Utskottet', nu fores]agne. StatsUtskottet tillägger, ’’alt desse Tjonstmän skulle här» ”igenom, enligt l-.vad Ofverlntendenten fö» ”reslagit, varda försatte i enahanda lönvil”kor söm deras vederlikar vid samma Verk ”innehafva”. Min underdåniga hemställan till Konungen åsyftade för den blifvande Secreteraren , som hädanefter icke skulle tagas bland Desxinateurerna. en lön stor /(.oo R:d. , eller som meningens fortsättning lyder, en lika lön med. Kamrerarens. Då nu Kamreraren får förhöjning på sin hittills ägande lön , af 4°° Rid.— huru kan val då StatsUtskottet påstå, att den blifvande Secreterarelönen, af 200 R:d., med dess förhöjning, skall uppgå till lika belopp med Vederlikens , Kamrerarens ? — Förgäf ves, i min tanka, skall man invända, att denne Kamrerare bör, ur det skäl, att han tillika är Verkets Casseur, njuta bättre vilkor än Secreteraren.
Helt nyss hafva vi sett att Utsk:t ville improvisera ingeniörtrupper, när kriget stod för dörren. Det var redan mycket. Nu vill äfven Utsk:t improvisera fästningar vid ett dylikt tillfälle. Det är ändå starkare. Jag vågar således och för att få yttre försvarslinien vid Carlskrona kompletterad, vördsamt yrka att R. o. Ad., med underkännande af hvad Stats-Utsk:t i sitt Betänk, föreslagit, ville bevilja hvad K. M. äskat för detta vigtiga ändamåls vinnande. Hr Skogman, Carl Johan Alfred: Efter hvad redan blifvit anfördt, återstår för mig föga att tillägga. Jag vill blott fästa uppmärksamheten på den dyrbara materiel, som finnes i Carlskrona, och som bör skyddas så väl sorn möjligt. Med åberopande af den vid Betänlct fogade reservation, får jag derföre anhålla om bifall till K. M:s Propos. Frih. Leijonhufvud, Broder Abraham: Stödjande mig på reservationen, anhåller jag om bifall till K. M:s Propos., så mycket heldre, som för närv:de finnas i Carlskrona dels betydliga förråd af byggnadsmaterialier, som äro svåra att längre tid förvara, och som eljest finge säljas till underpris, dels äfven en mängd arbetare, som nu äro vane vid arbetet och alla förhållanden på platsen, och hvilka, en gång utspridda kring hela landet, torde vara svårt att en annan gång samla ihop igen. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast hade yrkats, att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, skulle bevilja det af K. M. till fortsättande af fästnings-byggnadsarbetena vid Carlskrona äskade anslag, 150,000 rdr; framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades nej; samt sedermera propos. på afslag derå och beviljande af ofvanberörde anslag, hvilken sednare propos. med ja besvarades. Utsk:ts tillstyrkande bifölls. 35:te punkten.
Tillämpningen af författningen föranleder nu dertill, att till en G Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 116. kommunal-utskyld, hvilken anses såsom den mest betungande, nemligen fattig skatten, berörda hemman skall bidraga med omkring 100 R.dr, men löntagaren med 150 R:dr; då deremot enligt Bevillnings-förordningen skatt till Staten skall utgöras af egendomsegaren med 60 R:dr och af löntagaren med 23 R:dr. Äfven med antagande, att jordegendom icke lemnar i behållen afkastning mer än 3 procent, och att afkastningen utaf ifrågavarande egendom efter denna beräkning utgör 6,000 R:dr, kommer således löntagaren att för sin löneinkomst af 2,300 R:dr betala uti fattigbidrag 50 procent mera än egendomsegaren. Den omförmälda kommunen utgöres af 33% hemman roed omkring 3,200 innevånare eller i medeltal på hvarje hemman 96 personer, af hvilka en stor del i mer eller mindre mån kan komma att betunga fattigförsörjningen; och således skall nämnde löntagare, som betalar fattigskatt lika med lV2 hemman, i förevarande hänseende representera 144 personer. Uti Själevads socken af Wester-Norrlands län förekomma, enligt den Utskottet förevisade fyrktalslängden, flera missförhållanden i afseende å den beskattning, som författningen ålägger näringsidkare, i jemförelse med hemmansegare. Sålunda är i byn Svedjeholmen en fiskare, hvilken är beroende af sin näring, uppförd till skatt för 40 fyrkar, och skall således uti do kommunala utskylderna deltaga i lika förhållande med egaren till % förmedladt mantal, som i denna ort utgör en ganska betydlig fastighet. Inom Wermlands län uppgår 1862 års bevillning för fastighet å landet till 34,241 R:dr och bevillning af inkomst, likaledes å landet, till 57,868 R:dr.
Delta stadgande i vår Grundlag anser jag för ett af de mest misslyckade, ty härigenom måste hända, antingen att StalsUtskottet och Riks-Stånden ej inom föreskrifven tid hinna, med den grundlighet och det allvar, som de skulle önskat, pröfva Statens behof och uppgöra Stats-regleringen, i enlighet med det och landels tillgångar, utan af fruktan för den förestående upplösningen, påskynda densamma, hvarigenom mycket måste lemnäs utan den granskning och uppmärksamhet det förtjenat, eller att, om de verkligen deråt egna denna uppmärksamhet tiden framskrider, Ständerna åtskiljas och allt qvarblifver på den gamla foten, ehuru stort behofvet än varit af en jemnare fördelning, af många utgiftstitlars nedsättning, andras förhöjning, o. s. v. — Då det till följd af vårt Riksdags-machineris sammansättning, och den långa mellantiden emellan hvarje Riksdag, samt den mängd af olika mål, hvarmed Utskotten öf~ verhopas, är en omöjlighet, att de större och vigtiga frågorna kunna inora den, i vår nu gällande Grundlag bestämda, tiden affyra månader afgöras, att om den nu föreslagna förlängning i Riksdagstiden af Konung och Ständer antages, men representationen qvarblifver i sitt gamla skick — elier 4 Consfitutions-Utslcottefs Memorial, N:o 15. oskick. — denna förlängda tid äfven icke blir tillräcklig för Stats-regleringensnoggranna och. rättvisa uppgörande, derpå torde erfarenheten bära det säkraste vittnesbördet. En Regering, som fruktar Ständernas motsträfvighet för dess käraste önskningar, behöfver då ingenting mer, än genom sine tillgifne fördröja discussionerna inom Utskotten och Stånden med vidlyftiga lat och återremisser, sålunda förhala liden och, då de föreskrifna månaderna omsider nått en efterlängtad ända, upplösa Riksdagen, behålla den gamla hevi Ilningen och förekomma det befarade beslutet öfver en och annan kinkig fråga.
För min del har jag derföre trott, att de trenne motioner, öfver hvilka Utskottet gifvit sitt utlåtande, icke boil gifva anledning lill de förslag till genomgripande förändringar, hvartill Utskottet kommit. Jag kan derföre icke i detta utlåtande instämma i vidsträcktare män än hvad angår bibehållandet af Biskops-embetena. I fråga om prebendena hade enligt mitt förmenande Utskottet bort hänvisa till den skrifvelse, som af Rikets Ständer vid sistförflulna riksdag afläts, och i afseende på undersökningen och regleringen af Biskoparnes löner bade Utskottet bort inskränka sig dertill, att föreslå aflåtandet af en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit med anhållan, att, så vida motionerna vid denna riksdag om allmän lönereglering för det svenska presterskapet komma att till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, Kongl. Majit täcktes förständiga vederbörande Konsistorier att, sedan undersökning egt rum, uppgifva jemväl de löneförmåner, hvilka Biskopsembelet i stiftet tillkomma och afgifva förslag om och till hvad belopp, efter nuvarande innehafvares afgång, af Biskopslönen tillgång kan beredas, att vid den allmänna löneregleringen tagas i beräkning.” Af Lektor Sondén: “Jag kan ej gilla de sednare delarne af detta betänkande emedan de icke vittna om det lugn och den klarhet, hvilka aldrig borde saknas i en Ril rets Ständers skrifvelse. Utskottet har i sitt nit att afkorta Biskopslönerna gått längre än någon motionär; gått så långt, alt dess egen mening blir dunkel. Äfven jag anser, för församlingarnes skull, önskvärdt, att Biskoparnes liksom öfriga prebende-pastorat frånskiljas och förses med egna kyrkoherdar. För delta ändamåls vinnande önskar jag äfven en uppgjord tablå öfver Biskoparnes verkliga inkomster, naturligtvis särskildt öfver pastoraten och särskildt öfver de som återstå, sedan dessa blifvit afskiljda.
Då de af Förvaltningen verkställde förskotts-utbetalningar, på sätt Rikets Ständers Revisorer äfven anmärkt, och uti det föregående finnes närmare utredt, upptagas ibland behållningen, intill dess formel afföring kan verkställas, är dergf en naturlig följd, att, då desse förskotter anordnas, Documenterne derföre såsom Contant användas och i liqvid ingå samt att något serskildt conto för hvarje förskott, utredande sättet huru vid liqviden förhållits, icke kan ifrågakomma, likasom det ej eller erfordras, enär, vid granskning af det anordnade beloppets afföring, behörigheten deraf controlleras, och då förskottet ej vidare balanceras, deraf inhämtas, att liqvid deröfver blifvit uppgjord. Då det af Rikets Ständers Revisorer anmärkta förhållande sålunda härflyter från Räkenskaps-methoden, gäller anmärkningen ock ( 29 ) egentligen denna method, i afseende å hvilken sistnämnde Förvaltningen redan här ofvan haft tillfälle sig i underdånighet utlåta. Någon ytterligare utredning deraf torde alltså icke vara af behofvet påkallad, hälst med lika skäl, som de uti dessa momenter serskildt omnämnde förskotter, alla andra förskotts-utbetalningar kunnat, såsom med de förra i alldeles enahanda förhållande, anmärkas. /po Att ett förskott till Lieutenanten Ruth förekommit på flera ställen uti Flottans i Carlskrona Hufvudbok, är åter en följd af sjelfva Boksluts-methoden, och kan ej medföra någon slags svårighet i afseende på Räkenskapens granskning, så vida man gjort sig reda för Boksluts-sättet och endast de gjorda öfverföringarnes läglighet controlleras. 5:o Då det Cassa-Conto, som uti Carlskrona Stations Hufvudbok förekommer, på vanligt sätt endast utgör ett sammandrag af den serskilda Cassa-Räkningen, för att ligga till grund för de mera Summariska afoch påföringarne i Hufvudboken, har deraf varit en gifven följd att hänvisningen till verificationerne ej kunnat der ifrågakomma, utan bordt äga rum i Cassa-Redogörelsen, hvarest en sådan hänvisning äfven förefinnes.
Af hvad nu blifvit anfördt angående förhållandet med väfverierne, och hvilket förhållande hufvudsakligast gäller i anseende till de fleste öfrige betydliga Fabriker, synes med säkerhet kunna slutas, att den så kallade egenteliga fabrikationen, oagtadt de derföre gjorde uppoffringar, under sist förflutna 40 år, icke varit i tilltagande utan snarare aftagit. Att de Fabriksvaror, som nu tillverkas i godhet öfverträffa förra tiders, gäller ej i anseende till alla fabricater, och bevisar i allt fall endast bättre redskap och ökad arbetsskicklighet. Den 98 Junii f. m. Jag förutser jemväl, att man kan invända, att ehuru ej fabrikationen ökats, den vida vigtigare husslöjden betydligen förkofrat sig, i följd af de FörbudsFörfattningar, som till förmon för Fabrikerne, blifvit vidtagna. Denna slutföljd tror jag likväl mindre pålitlig än mången yrkar och påstår. Husslöjder och Fabriker äga efter alla tiders och länders erfarenhet, ej någon ovilkorligen bestämd och direct beröring med hvarandra. Långt innan Sverige ägde Fabriker, tillverkade den arbetande Classen hvad den behöfde af Vadmal och Linne. Norrska bonden i allmänhet gör det under en oinskränkt importfrihet, och i RyssHand, har, under tillåten införsel af utländska Fabricater, Linneväfnadsslöjden uppkommit och lefvererar varor vida öfver landeis eget behof. Att tänka sig det arbetande Classen, öfver hufvud tagit, under hvad hushållssysteme som hälst, ej skall finna för sig mest fördelagtigt, att tillverka sina kläder, anser jag mindre väl grundadt; arbetaren saknar vanligen penningar, han undviker i följd deraf contanta utgifter, så vidt han kan, och anser för sig förmonligare, att om han kan, sjelf åstadkomma den vara han behöfver, än att vända sig till köpmannen, äfven om denne lefvererade varan till bättre pris än arbetaren sjelf kan åstadkomma den.
Om jag vore kristen skulle jag icke kunna fylla det min nästa, och det gör jag nog. Det är visst sant att jag är en första budet älska min nästa såsom mig sjelf, ty då skulle jag hata stor lymmel och har nog alltid misstänkt det, men emedan jag icke velat vara lifvets dupe har jag haft ett vaket öga på »de andra», och när jag sett att de andra icke voro bättre än jag, vredgades jag när de andra ville mästra mig. Men det allra värsta är att jag fått en såden afsky för mig TILL DAMASKUS MODREN. en affär emellan dig och de andra; det rör sig här om en angelägenhet mellan dig och Honom... Ja väl, men du har missfattat saken då du trott att den var DEN OKÄNDE. Hvem? MODREN. Den Osynlige, som styrt dina öden. DEN OKÄNDE. Må jag få se honom! - MODREN. Då dör du? DEN OKÄNDE. Åhnej! MODREN. du aldrig böjas som vi andra, så måste du brytas ner som ett rör! DEN OKÄNDE. sant, jag kan darra inför en obetalad räkning, men för att stiga på Jag vet icke hvar jag fått denna helvetiska trotsighet. Det är Hvar har du fått denna helvetiska upprorsanda från, och skall AUGUST STRINDBERG Sinai och möta med Den Evige skulle jag ej betäcka mitt ansigte! MODREN. Jesus Maria! Talar du så: tror jag du är den Ondes barn. DEN OKÄNDE. att de som stå nära Den Lede bruka hugnas med ära, gods och Det tyckes vara allmänna tron här om mig. Men jag har hört guld, i synnerhet guld! Synes dig att jag gör skäl för misstanken? MODREN. Du drar förbannelse öfver mitt hus! DEN OKÄNDE. Då skall jag gå ut ur ditt hus... - MODREN. I natten! nej! Hvart ämnar du gå? DEN OKÄNDE. Jag skall gå att söka upp den enda jag icke hatar. MODREN Är du säker om att hon tar emot dig? DEN OKÄNDE. Alldeles säker! MODREN. Men jag är icke säker. DEN OKÄNDE. Men jag!
Då prosten fåfängt funderat en stund, gick han ut för att i skåpet bland de skinnpermade auktorerna leta rätt på sitt lyckliga citat, som skulle passa så bra och som han alls icke ville uppoffra, men som imellertid aldrig kom att illustrera hans siratliga predikan, ty från den halföppna dörren på andra sidan nådde glada, ungdomsfriska, röster hans öra och kommo honom att glömma till och med ändamålet med hans dervaro. Han tittade in och såg sin brorsdotter med ett stort hvitt förkläde framför sig, klädningsärmarne uppvikna och halsklädet på sned, med en rad af bleckplåtar framför sig och en bakelsekafvel i handen. Men imellertid hvilade smördegen orörlig på bordet och hennes andra lilla mjöliga hand i den unga magisterns. — Ack, Hedda, hvad du är vacker just nu, med detta mjöldoft i ditt svarta oordnade hår, som gör din hy ännu klarare och låter dina ögon stråla som stjernor; jag måste kyssa dig, — sade Astley glädtigt och lade armen om den unga flickans lif. — Nej, Astley! Alls inte, förrän vi blifvit riktigt förlofvade, — svarade Hedda allvarsamt och höll den mjöliga träkafveln som en sköld framför sig, under det att hennes skälmska ögon och högröda kinder sqvallrade om en omisskännlig överensstämmelse med Astleys önskan. — Nåväl, för att i detta ögonblick få en enda kyss af dig, vore jag väl i stånd att genast gå in och väcka upp farbror Jöns för att frambära mitt frieri. — Min Gud, Astley, gör ingen dumhet! — återtog Hedda förskräckt, då hennes älskare med en mycket beslutsam min reste sig upp ifrån den gamla rygglösa trästolen, på hvilken han suttit. — Du kan väl inse, att man icke så der bör rusa åstad; farbror kunde bli så ond, att han nekade oss att mera se hvarandra. — Huru skulle då det gå till? — På ett mycket enkelt sätt, att han skickade mig hem igen till Österslöf. — Ja, det är sannt, så kyss mig då till afsked, ty jag går nu till Svaneholm, och låt oss vänta med förlofningen!
Jagten på detta område har under de fyra sistförflutna åren varit så ordnad, att all äggning efter matnyttiga foglar, äfvensom skjutande af gammal ejderhona under Uden från den 1 Maj till den 1 Juli, varit vid vite af Tjugofem Riksdaler Riksmynt, utom ansvar efter Lag, förbjudne. Detta har haft till följd, att i Juni månad, både förlidet och innevarande år, räknades på hvarje ”klabb” tre, ända till tio, och på de större skären ännu flera, ådor, hvilka i fred och ro fingo utkläcka sina ägg i ”redet”. Tillgången på ungfogel från förra året (helsingar och skröjor) har ock de tvänne sista åren varit så riklig, att ingen i skärgården min •t* - 144 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 60. nes någonting dylikt. Skulle nu det gällande förbudet mot all vårjagt å ejderfogeln fortfarande komma att bibehållas, lider det icke tvifvel att skärkarlen, som nogsamt inser omöjligheten att någonsin erhålla ersättning för det skott han är ålagd att spara, och hvars åtgöranden i de aldra flesta sådana fall sakna hvarje annan kontroll än den egna rättskänslans, blifver lagbrytare, och tager för sig allt hvad han öfverkommer, både ägg och foglar, och sålunda verkar förbudet alldeles motsatsen af hvad dermed varit afsedt. Om deremot genom ett mera ändamålsenligt stadgande, skärgårdsbefolkningens egen inneboende känsla för det rätta väckes och underhålles, så blifver lagen i verkligheten åtlydd och till både enskild och allmän nytta öfvervakad. På nu anförda skäl och grunder dristar jag vördsammast föreslå: det måtte Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet göra framställning om den förändring uti § 12 af nu gällande jagtstadga, att jagt å ejderfogel, i allmänhet må blifva tillåten alla årstider, utan annan inskränkning än, att gammal hona eller såkallad ”värp-åd” må vara fridlyst under tiden från och med den 24 April till och med den 10 Juli hvarje år. Om remiss till Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865.