Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och om det där med läkarboken skulle ha inträffat, om ni nu med en viss ängslan tror er ega eller ha egt ett enda det allra obetydligaste symptom till någon af de där sjukdomarne, så lugna er med, att när läkaren kommer, han förklarar alltsammans blott vara inbillning. §r §östa (Berlings saga medföljde extrabilaga som till bekant dem, som nyligen som prenumererat a I d u n m e d M o d e t i d n i n g. Ett mindre antal exemplar finnes ännu kvar af nämnda bilaga, som därför i mån af tillgång kan erhållas mot insändande till redaktionen af 30 öre i sparmärken (ej frimärken). Påskgröten, påskriset och påskäggen. iÉiVi god gröt på bordet om påskaftonen är gammal lij* svensk sed. Och vilja vi vara riktigt säkra om att fägna gummen, kunna vi ju bereda den efter följande recept. Sex deciliter (ungefär ett halfstop) goda karolinarisgryn sköljas 4 gånger i kokhett vatten. Sista gången grynen sköljas, vispas de duktigt i vattnet, för att man skall få bort syran ur dem., Sedan afhälles vattnet noga, hvarpå grynen tillika med 4 liter oskummad mjölk slås i en med smör väl smord gryta. Då mjölken kokt upp, ilägges litet salt och socker efter smak. Hela tiden gröten kokar, röres den flitigt med en träslef, och allt efter som mjölken kokar in, spädes den på med oskummad mjölk. Gröten får koka öfver sakta eld. Då gröten är färdig, bör den vara någorlunda tjock, och grynen nästan sönderkokta. Den hälles då genast upp i fat eller karott och får stå att skinna sig, hvarpå den beströs med ett tjockt lager strösocker, öfver hvilket hålles ett glödgadt karamelljärn eller, i brist på sådant, en väl rengjord glödgad eldgaflel för att få sockret att bilda karamellskorpa på gröten, hvilken serveras med grädde eller gräddmjölk, socker och kanel. En hvit böna — eller skalad sötmandel — lägges t grötkarotten, då den bäres in på bordet. Då uppstår alltid bland bordsgästerna en skämtsam täflan att fä bönan, ty den, som lyckas finna henne, » blir först gift ».
Majit uti Nådigt Bref den i 3:de Martil r8i6 förklara, det denna af Riksens Ständer nu förnyade underdåniga framställning äfvensom Riksens Ständers tillika framförda önskan oni Postfrihet för Stadernes Domstolar vid öfversändande af Ransakningar i Rroitrnål så mycket mindre för det nuvarande kunde vinna Kongl. Majtts Nådiga samtycke, som en förändring af de härom nu gällande Författningar ofelbart skulle medföra minskning i StatsWerkefs af Riksens Ständer påräknade Inkomsler af Postmedlen. Att Städerne, så väl vid remitterandet af KronoUpbördsmedlen, som öfversändandet af Rrottmåls-ransakningar från Stadernes Domstolar måga njuta Postfrihet, anser för sin del Statsutskottet håde billigt och rättvist; och då Kongl. Majus Nådiga afslag på Riksens Högloft Ständers härutinnan gjorde underdåniga hemställan,- grundar sig hufvudsakeligen derpå, att Nådigt bifall härtill icke kunde lemnäs med bibehållande af PostFörfattningarnes grunder, eller utan förändriug af de härom nu gällande Författningar, så, och till beredande af denna förmån för Städerne, hemställer till Riksens Höglofl. Ständer StatsUtskottet vördsamligeri, att Riksens Högloft. Ständer matte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla; det Kongh Maj t Nådigst täcktes Ii6 StatsUlsh. Betiinhanden. låta vidtaga en sådan förändring uti nu gällarp de PostFörfattningar, hvarigenom Städerne måga komma i åtnjutande af den sökte Postfriheten, hvilken StatsUtskottet likväl anser icke böra sträckas till andre ärender än endast och allenast till KronoUpbördsmedlens remitterande och brottmålsransakningars afsändande från Städernes Domstolar; och bör det, efter StatsUtskottets tanka, blifva på vederbörande PostContoirs föreståndares ansvar, att icke något missbruk härvid sker, eller att denna Postfrihet medgifves för andra ärender, än endast för de här ofvan tillstyrkte.
Här bestämmes ju tydligen, att den, som tverternot föreskriften deltagit i Voteringen, har blottställt sig för det ifrågavarande äfventyret; men om så mångå Ledamöter deruti deltagit, att utgången kunnat bero deraf, så blir voteringen tillika ogiltig. Medan jag fått ordet, vill jag begagna det, för att äfven ytlra mig öfver den frågan, huruvida dessa Skyldeman verkligen varit jäfvige att deltaga i den omtvistade voteringen. Jag ber att få uppläsa följande ord ur samma §.: ”Utan skola dej seddon så Väl den j som saken angår, som de ”sjelfva egt tillfälle till Protocollet andra, Jga} hvad de nödigt aktatj jemte honom3 ”när beslut skall fattas, jrån Riddarhuset ”taga afträde.” De skola således taga afträde, när beslutet skall fattas. Men när inträder detta ögonblick? Jo, när LandtMarskalken inhemtat Ståndets tanka, om det anser öfverläggningen fulländad. När nu Ridderskapet och Adeln täcktes erindra sig, att hela formfrågan uppstod efter bemäldte tidpunkt, så följer deraf, att skyl - D $ n 30 J u 1 i i. >!) démännen ifrån delta ögonblick icke ens bordt få vara inne i rummet, än mindre deltaga i discussionen, och aldraminst i voteringen. Grefve Posse: Då jag äfven år cn ibland dem, hvilka icke böra sakna kännedom om Rältegångsärenders behandling, anser jag mig ega begrepp om skillnaden mellan sak och form, och det var just derföre jag vågade fästa uppmärksamheten på det oformliga af den proposition, som innehöll sak, då Conlrapropositionen angick endast form. I anledning af den förklaring jag gifVit åt 38 , alt det vore ett vilkor för det deri stadgade ansvars tillämplighet, att voteringens utgång kunnat bero af de orätt rostandes antal, har man anmärkt, att det icke vöre nog att kunna läsa Svenska, utan att man afven skulle kunna skrifva det, och en annan Ledamot har förvånat sig öfver, att en sådan tolkning kunnat ega rum.
Hvarifrån likväl afgår värdet af den förmedlade tiondeu, beräknadt efter de priser, hvartill kopparen vid de inför K. kam.- colhm och K. stats-kont. hällne auktioner blifvit försåld, utgörande 389,019: 17. 6. hvarefter återstoden blir tillsammans 611,913: 20. 3. och således i medeltal för hvarje år . r:dr 25,023: 5. 4; härrörande skilnaden emellan denna Statsverkets vinst och bergslagets ofvanupptagne förlust, dels från den som uppkommer emellan lösningspriserna och markegången pä dagsverksräntan, löningskolen och allmogens mantalspenningar, som af bergslaget fullt utgöras, dels från den progressiva förhöjningen af 2 sk. årligen på markegångspriset på kronans hemmansräuteeller skattekol 13,351,} stigar utöfver fordna lösningspriset 6 sk. 8 r:st. stigen, som bergslaget allt sedan 1805 mäst vidkännas. Till denna Statsverkets vinst på bergslagets bekostnad, bör äfven för hela denna lid läggas: Brukande bergsmän nes bevillning för deras bruksvinst, hvilken utgått, likasom för annan borgerlig rörelse, med 5 för 100; Bevilln:n pä den blefne fjerdeparts-revenyen, och den sorn Den 10 Februari e. m. 539 fallit på de vid verket befintlige kolförlänte hyttor, hvilken med enahanda procent utgått; samt Hammarskatten och bevillmn af de nya jernverk, som under dessa 40 år blifvit af bergslaget arilagde. Jemför man nu dessa förhållanden med resultatet af 1805 års förmedling, så blir det uppenbart, att den fördel bergslaget hoppades genom densamma vinna, alldeles icke blifvit uppnådd, ulan alt bergslaget, som på kopparliondens nedsättning vunnit ofvanuppgifna summa r:dr 389,019: 36. 10, deremot, pä de indragna förläningarne och förmånerne, förlorat r:dr 611,433: 40.
KammarCollegium genomse och renovera, samt priset på persedlarne efter tidens beskaffenhet lämpa och utsätta; Till följd hvaraf ock ett nytt Gontract blef af KammarCollegium den 20 Sept. 1743 utfärdadt, hvarigenom Bergslaget under ett perpetuelt arrende, så länge och ej vidare, än det efter Bergsvis håller Silfververket vid magt och med full flit drifver detta Verk, och Bergslaget riktigt betalar Arrendet, upplåtits räntorne af de Sex Nedre Socknarne i Salbergs Län , bestående af samma persedlar och utskylder, sorn nämnas i i685 årsContract; hvaremot Bergslaget skulle till Kronan betala en ständig afgift af 6715 Daler Silfver myn t, och dessutom, då tillverkningen stege öfver 2000 lödige m:kr, såsom ersättning i 1735 års ständige markegångspris på räntepersedlarne en successivt stigande afgift vid 2100 lödige m:kr med 63ojDaler Silf'vermynl, och oin tillverkningen skulle 154 Stats-Utskottets stiga öfver 2,3oo lödige M:kr betalas • . 1,260 D 2,400 1,575 2,5oo 1,890 2,600 2,205 2,700 2,520 2,800 2,835 2,900 3,i5o vid hvilken Summa det sedermera komme att förblifva, ehuru högt tillverkningen än deröfver stege, emedan den ständiga arrendesumman, sammanlagd med denna förhöjning, svarade emot ständiga markegångspriset på persedlarne, som K. M:t 1735 i Nåder approberat; derförutan Bergslaget årligen skulle aflemna Mantalspenningarne, efter fulla beloppet, till K. M:t och Kronan. Före utfärdandet af hvilket Contract K. M:t,uppå R.
Priset för undervisningen är 25 mark i månaden samt för inackordering 60 mark, d. v. s. för det hela cirka 76 kronor månatligen. Lärjunge äger dock att medtaga linne och bordkuvert samt sängkläder (madrass och säng hållas på stället). Kalloch varmbad finnas inom anstalten samt ekipage till elevernas förfogande. Inträdesvillkoren äro: en god hälsa, en allvarlig håg, en bildning ej understigande en högre flickskolas mellanklasser, samt ålder ej under 15 år. Fördelarne för en svensk ung kvinna att begagna sig af denna undervisningsanstalt äro dels att hon under godt skydd dock » kommer ut », att hon blir kunnig i ett språk, hvarpå vår må- hända bästa hortikultur-litteratur är affattad och att hon i ett gifvande klimat blir bekant med flere växtformer än i ett hårdare. Det kunde ju vara roligt, om några af Linnés landsmaninnor komme dit, och ännu roligare om deras studier ntfölle så lyckligt, som omständigheterna tyckas gifva vid handen. Amalia Fahlsteät. Ett frieri. yr \ ina Vide visste alldeles bestämdt, att f han skulle komma i dag — hennes siste friare, därför hade hon med ovanlig omsorg friserat sitt ljusa hår, hvilket började bli betänkligt tunt vid tinningarna, tagit på sig den penséefärgade klädningen med metallgarnityret och stänkt några droppar violette de Parme i de yfviga spetsarna kring handlederna. 1897 Hon betraktade sig sedan allvarligt i spegeln. » Jaså, det var så les beaux restes af en firad societetsflicka togo sig ut! Nå j a, inte illa, rätt omsorgsfullt konserveradt det hela, endast ett var ohjälpligt borta — ungdomsfraichören. » Det ringde! Där var han således redan, i god tid, det måste erkännas, men hon fick skynda att passa in sig i den lämpliga ramen: hörnet med palmgruppen, därborta vid fönstret, handarbete — en storartad lysduk — i knät och ansiktsdragen lugna, indifferenta. Hon hade icke misstagit sig, det var han. » Godmiddag, baron Örneskjöld. Det var vänligt af er att ägna oss en stund af er säkert dyrbara tid, riksdagen. » Hon hade rest sig till hälften och räckt honom handen.
Bolagens försorg må varda behörigen uppfyllde och , såsom en följd deraf , Diskont-rörelsen återbringas i sitt förra skick, lill begagnande för Bolagens räkning under den oktrojerade liden enligt de till grund derför utfärdade Rpglementen. Men på denna fråga hafva Aktie-Egarne uti Götha Kanal-Bolags samt Malmö Diskonter icke lemnat andre an obestämda och vilkorliga svar. Enahanda fråga är äfven framställd till Direktionen öfver Götheborgs Diskont , i anledning hvaraf Direktionens Eedamot , Kommerse-Rådet och Kommendören Björnberg , med erkännande af Bolagets oförmåga att för det närvarande och innan Diskontens tillgångar hinna realiseras behörigen uppfylla de i Bolagets namn ingångne förbindelser, anhållit om biträde af Staten. Efter en sådan föregående åtgärd hafva Riksens Ständer icke funnit någon betänklighet att utan Aktie-Egarnes vidare hörande företaga till öfverläggning frågan om Filial-Diskonternes utredande genom Statens försorg. Utan att erkänna någon Staten åliggande förbindelse , att ersätta Diskont-Borgenärernes förluster, eller skyldighet, att med Diskonternes utredande taga befattning, hafva Riksens Ständer likväl trott Staten icke böra undandraga sitt biträde i sist omförmälda afseende såsom, i Riksens Ständers tanka, enda utvägen att ej allenast afhjelpa den genom Filial-Diskonternes fall förorsakade penningeförlägenhet utan ock förekomma det enskilda lidande, som hannat fall skulle träffa Diskonternes både Gäldenärer och Borgenärer, samt Un deri! ani ga Séfifveher. samt ibland de sistnämnde-, hvad Assignation?!-.’ ne angår, troligen flere, hvilka tillhora den mindre bemedlade och fattige klassen af'Medborgare.
Hvad dock en Minister kan uträtta, hafva vi sjelfve sett, ty Sundska tullfrågan blef löst af en Minister, men såsom ett bevis för den af Gr. Anckarsvärd yrkade åsigt, har man åberopat, att Neutralitets-traktaten afslutades under Svenska Ministerns i Petersburg frånvaro. Ehuru ämnet är grannlaga, må det likväl tillåtas mig nämna, att denne Ministers hustru låg döende uti Italien, hvarföre han ock måste lemna sin plats, och det var emellertid svårt att tillsätta en ny Minister under hans frånvaro. Gr. Anckarsvärd har äfven sagt, att vi ändtligen kommit från Eysslauds inflytande. På något sådant har jag aldrig trott, och ännu mindre tror jag, att vår Konung underkastar Sig något inflytande, hvarifrån det än söker göra sig gällande, och min öfvertygelse är, att detta så mycket omtalade inflytande mera lefvat i vissa personers inbillning än i verkligheten. Jag anhåller om bifall till denna punkt och detta på grund af hvad Gr. Ehrensvärd anfört, i hvars yttrande jag instämmer. Hr af Nordin, Gustaf: Jag har begärt ordet i anledn. af tvänne talares yttranden, då de röra mig personligen samt innebära ett klander så väl emot Begeringen som mig, för det jag under några månader 1853 och 185 4 aflägsnade mig från Petersburg. PIrr:ne behagade ursäkta, att jag inlåter mig i enskildta förhållanden, men detta torde vara nödvändigt för att kunna förklara rätta sammanhanget med denna sak. I Sept. månad förstnämnda år erhöll jag bref från min hustru, som då vistades i norra Italien, att hon häftigt insjuknat. Intet är väl naturligare, än att jag hos min Eegering begärde permission för att besöka henne, hvarpå jag erhöll det svar, att den högst betänkliga politiska ställningen i Europa för tillfället oundvikligen påkallade min närvaro på min post, men att, sedan förvecklingarne blifvit bilagda, den begärda tjenstledigheten skulle beviljas mig. Jag förnyade min anhållan, men erhöll samma svar, och jag qvarblef alltså på min plats.
Att icke någon tjensteroen inom Arkivet har tillstyrkt förslaget, tror jag mig kunna försäkra. Jag hade ämnat att i förmiddagens plenum afgifva ett längre anförande och dervid ingå i detaljer; men då förslaget numera blifvit afslaget i Preste-St., är det af föga nytta att upptaga tiden med sådana detalj-lörhållanden, som tvifvelsutan icke kunna vara af något intresse för R. o. Ad. att afhöra. Jag anser mig derföre böra derifrån afstå; men då jag tror det vara af största vigt, att R. o. Ad., eller det Stånd jag har den äran att tillhöra, i alla frågor fattar de mognaste beslut, så uppmanar jag Ståndet att, utan att ingå i några enskildheter, låta sitt omdöme i denna fråga ledas af do personer, som häruti äro mest initierade. Jag menar icke mig, utan Riksarkivarie!) Nordström, eller, för den händelse han skulle anses partisk i frågan, åtminstone Expeditions-Sekr. Lovén, som redigerat §:n på helt annat sätt, eller så att, i fall denna redaktion deraf vid denna riksdag blifver antagen till hvilande och vid nästa riksdag godkännes, skulle, efter mitt förmenande, allt det trassel, som nu eger rum med boktryckarne, komma att försvinna, men Riksarkivet dock bibehållas vid sin rätt att erhålla 1 ex., eller åtminstone garanti att få Just.-Stnts-Ministerns exemplar, hvarom man visserligen har löfte af den nuvuie innehafvaren af embetet, men som icke gäller lör en efterträdare. Jag ber dock att få i korthet till bemötande upptaga åtskilligt af hvad som yttrats till förmån för förslaget. Man har ansett, att det skulle lända Riksarkivet till en verklig fromma att blifva fritt ifrån den stora massa tryck, som nu besvärar detsamma, samt att en tjenstemans tid uteslutande upptages af boksamlingens skötsel. Häruti ligger dock en stor öfverdrift.
Tre dagar derefter hade hon tjenst som uppasserska på ett af stadens minst välrenommerade hôtel. Den lilla kommerserådinnan fick en ny amma. Och i huset vid Boulevarden kom allt åter i sin förra ordning. Kompositören hade skäl att sucka oftare än förr, fennomanstudenten var mer ensam än han varit det nu en tid, och gardisten fick skaffa sig en ny »bekant». Endast att den unga modern fått tilltro till sig sjelf. Ingenting skulle mer kunna skilja henne från den lille, icke ens en stygg amma. Herr Thorsten Ulf var den beskedligaste menniska i verlden. Han hade vänner i tjogtal och var en afgjord dansflamma för stadens alla fina damer. »Han var så nätt och så glad». Den Bjälomowska uniformen klädde honom utmärkt, och han hade en märkvärdig förmåga att få epåletterna att småklinga, då han rörde sig. Bältet med gehänget knarrade så behagligt och sporrarne utförde en verklig musik. Under detta hänförande accompagnement blickade han med sina långa, mycket ljusblå ögon, det var omöjligt att motstå. Dessutom hade han ett käckt militärhufvud med rakt uppstående cendréhår. Små parfymerade mustascher, som dolde en stor, alltid leende mun, präktiga tänder och en bred käk med grop i hakan. Liten, proportionerlig och axelbred figur, stora, tjocka hvita händer, skapade till arbete, men med en hel historia af sysslolöshet ritad i gropar, linier och välskötta, ljusröda naglar. I dag iklädd sämsta yrväderspelsen, med kragen upp öfver öronen, gick han fram på gatan, sprang uppför trappan och ringde på. Herr Adolf i ny sidenfodrad nattrock öppnade sjelf: Nå ändtligen, Thorsten, du skall tro att jag varit orolig för mina pengar ... jag måste sjelf betala svåger Lund och vill inte för någonting i verlden mankera! Du var snäll, som kom! Löjtnanten klappade sin kusin på axeln. Kära bror, min egen hedersprisse, du måste förlåta, men jag har inga penningar! Hvad? håller du mig för narr nu igen? Du tänker naturligtvis göra dig lustig på min bekostnad? Du tycker jag inte duger till annat, jag! Herr Adolf såg så förgrymmad ut han kunde.
Uti denna punkt, om hvilken samma anmärkn. gäller som ang:de alla de öfrige, att vederborde embetsmyndigheter ej blifvit hörde, är föreslaget, dels att den ansvarighet, som landsboksredogörare, enl. nu gällande författningar, varit underkastade i tio år från det räkenskaperne till kammar-rätten inkommit, skulle till allenast 3 år bestämmas, dels ock att 24 § af kammar-rättens instruktion, enl. hvilken anmärkningsmål skola hos kammar-rätten vara pröfvade inom 2 år från det reservationskrafvet blifvit hos den skattskyldige anställd!, skulle erhålla det tillägg, att kammar-rättens utslag i dylika mål skulle inom 3 år efter nämnde kraf delgifvas den skattskyldige vid äfventyr, att verkan af reservationskrafvet eljest förfölle. Hvad nu den första frågan beträffar, så synes inskränkningen i redogörarens ansvarighet för räkenskapsfel ifrån 10 till allenast 3 år vara rätt ansenlig och ökar antalet af de mångfalldiga bevis, som igenfiunes uti både komiterades och Utsk:s be 8 H. 8 114 Den 2 Augusti. tank., på den ringa vård man egnat åt Statens eller det allmännas rätt, under det man åt personligheterne upptånkt och föreslagit alla möjliga fördelar, med ett ord sökt att i allt och framför allt göra personlighets-principen gällande. Någon rättsgrund för preskription finnes icke. Den kan således icke åberopas hvarken för hvad som är eller för hvad som föreslås. Men hvar ligger billighetsgrunden att med ett penndrag beröfva Staten icke mindre än 7 år och således öfver två tredjedelar af den lid, den hittills ägt, att kunna ställa sina uppbördsman till ansvar för de räkenskapsfel, som af dem blifvit begångne. Man säger väl, att denna ansvarstid bör göras lika med den som gäller emellan Staten och den skattskyldige, i afseende på denne sednares kronoutskylder, men hvar finnes billighetsgrnnden för en sådan jemförelse? Kan man väl med fog eller från någon synpunkt påslå, att Statens tjenstemän stå till Staten i samma förhållande som den enskilde?
Derefter har Stats-utskottet uti utlåtandet N:o 242 anfört, att Utskottet val delade den åsigt, att tullmjölqvarnar egentligen vore att betrakta såsom frabriksinrättningar och följaktligen borde, med befrielse från grundränta, efter bevillningsgrunder beskattas, men då, i händelse sistnämnde beskattningsgrund komme att tillämpas endast på de mjölqvarnar, som derefter anlades, sådant skulle innebära en orättvisa mot äldre qvarnverk, å hvilka grundränta blifvit åsatt, enär denna ränta komme att oförändradt bibehållas, oaktadt genom anläggning af nya qvarnar betydlig minskning tillfogades de äldre qvarnverken uti deras vid skattläggningen påräknade inkomst, så förklarade Utskottet sig, innan en fullständigare utredning af förhållandet emellan gamla och nya qvarnar blifvit åstadkommen, icke kunna understödja kommillerades förslag om mjölqvarnars beskattning efter bevillningsgrunder. Det kan icke bestridas, att ganska många qvarnar, som i äldre tider blifvit skattlagde efter beräkning af den inkomst, som då kunde af det för qvarnen afsedda mäldelag erhållas, lidit betydlig mehn derigenom, att i deras granskap flera nya håde husbchofsoch tullmjölqvarnar blifvit anlagde, hvarigenom de äldre verkens mäldelag minskats. Om man förr sökte förekomma ett sådant mehn, genom att sparsamt utdela tillstånd till tulllägt åt nybyggda qvarnar och genom förbud att anlägga husbehofsqvarnar, der sådant ledde till skaltlaggde tullqvarnars skada och förfång, så har man likväl måst allt mer och mer frångå en sådan princip, i anseende till förändrade förhållanden inom landsorterne, såsom ökad folkmängd, lättade eller nya kommunikationer, och jemväl af den anledning, att man funnit nödvändigheten af att icke inskränka tillgångarne på medlen för anskaffande af en så nöd - Staissamt Alim. Besv.- och Ekonomi-Ulskollens Utlåtande, N:o 76. 15 vändig vara sorn mjöl.
Hvite man, sannas dina ord, Wainahée slafvinna åt en fiendtlig höfding? Se äfven Panu är stolt och mäktig nu, och Panu befaller öfver Wainahée. Men hela ön är i hans våld, hvi skulle han neka den sköna Wainahée att gå till stranden, för att afskölja bloden från sin drägt, från sina händer, blod af hennes hjertas lif. Wainahée stod vid vikens strand, hon blickade öfver hafvet. Hon sjöng som vågen sjunger mot stranden: „Fri är Wainahée, fri som kormoranten i skyn, som vågen i hafvet, som vinden i löfven. Fri är Wainahée, hon är icke vattenöst, hennes själ är icke bunden, hennes ös gud säger icke: du skall vara mannen undergifven, Wainahée behöfver icke lyda slafvens lydnad“. „Wainahée lefde gladare än rosenskyn, ljufligare än doftande blomman, ty hon lefde som en droppe i den starkes hjerta, hon hade gerna varit ett stoft under hans fot; hon kunde ega hjertats fria, vackra ödmjukhet, ty ingen befallte henne lyda slafvens lydnad“. „Hvite fremling du sofver, men Wainahée är fri, hon måste icke vara slaf, ty hon är icke vattenöst, och hennes gud befaller henne icke att lyda“. „Wainahée älskar icke Panu, höfdingen. Wainahée vill icke vara honom undergifven, se hon är fri“. „Fria haf, fri som du är Wainahée, emottag henne i ditt sköte“. Wainahée sjöng ej mera; men ännu sjunger hafvet sin dödssång öfver hennes graf i dess djup. Oleandern. Har ej vexten lif, har ej vexten känsla? Man gråter vid berättelsen om en menniskas lidande, man anser det värdt att skildras och målas; men blomman lider, och hvem skänker henne en medlidsam blick.