Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att landslagen varit och än i denna stund är en allmän lag, det har jag ännu ej hört någon vara nog enfaldig att neka; hvad stadslagen äter angår, så kan dess Romerska ursprung ej förringa dess kraft af allmän Svensk lag i samma stund den blef promulgcrad och till efterrättelse för Svenska folket antagen, och det blef den, om ej förr, åtminstone hvad arfsoch giftorätten angår, då vår nu gällande lag år 1734 fastställdes och antogs. När således landsoch stadslagen, hvad giftooch arfsrätt angår, tillämpas lika. på alla Rikets innebyggare, med andantag af de, som till PresteSt. höra, så torde deraf ock klart följa, att arfsoch giftorätten för alla andra är af civillags natur, d. v. s. sådan, hvarom 256 Den 10 Februari. 87 § Reg.F. talar. Men säger raan, i FIr von Hartmansdorffs förslag till und. skrifvelse står, att R. o. Ad. i afseende på lösören i stad ärfver olika med alla andra Stånd. [Furu hänger detta ihop med föregtde påståenden? jo, svarar jag, äfven denna Hr von FFartmansdorffs uppgift är oriktig. Adeln ärfver i afseende på lösören i stad alldeles lika med bönder och ofrälse ståndspersoner på landet; ja svarar man, det kan väl vara; men om Adelsman är bosatt i stad, så ärfver han ändå olika med öfrige innebyggare i stad, ty han ärfver ja lösören efter landsrätt, och just häri visar sig skillnaden emellan Adeln och de öfriga; ty hans arfsrätt är ej beroende af boningsort, då deremot borgares och bönders härpå beror. Men se, just häri ligger den oriktiga argumentationen; ty hvarken borgares eller bondes arfsrätt är beroende af boningsort.
Vrop. M SJ. Transport: 65,730. 42,600 R.dr. med 5 proe. skulle utgå, torde denna tillökning böra sålunda beräknas: Brutto-tulluppbörden, af kornmilterade, efter afdrag för tuilnedsättningarne, beräknad täll 12,600,000, skulle, ytterligare minskad med den bär förut utförda summan 42,600 R:dr, antagas uppgå till 12,557,400. Medelbeloppet af den tulluppbörd, sorn i stapelstäderna under åren 1853— understiger således den beräknade bruttouppbörden med 3,057,400. och på sistnämnde summa skulle stapelstäderna undfå 5 procent i tillökning af tolagsersättningen, eller . 151,870. 217,600. Blifvande sålunda den minskning i tullmedel, som, utöfver kommilterades beräkning, skulle uppkomma genom antagandet af hvad jag angående tullagstiftningen i dess helhet föreslagit, utförd lill ett Denna summa och i synnerhet det deri ingående anslaget till städerna äro visserligen ganska betydliga; men, jemte det alt jag för säkerhets skull beräknat afdragen snarare för högt, än för lågt, då jag bland annat pä bela den högst förmodade tulluppbörden räknat stapelstäderna tolagsersättningen till godo, fastän någon del af uppbörden inflyter vid tullkamrar, der tolagsersättning icke ifrågakommer, vågar jag vara öfvertygad, att statsverket, icke mindre än landels handel och näringslif, skall af den föreslagna tullreformen bernia fördelar, vida öfverstigande de beräknade uppoffringarne.
Hans rådgifvare understått sig att vilja besluta och regera i Hans ställe, hade denne ofördröjligen blifvit aflägsnad: och deruti gjorde Konungen efter min tanka alldeles rätt. Gr. Lagerbjelke: Jag anhåller att endast med några ord fa bemöta ett yttrande af Hr Gunther, som jag tror hvilar pä ett misstag. Hr Gunther har nemi. sagt, att ifrågavar. förslags företräden framför nu gällande stadgande bestod deruti, att frågan om antalet af högsta domstolens ledamöter förvandlades ifrån att vara en grundlagsfråga till en fråga af civillagsnatur. Sä är likväl icke förhållandet. Enligt förslaget skall antalet af högsta domstolens ledamöter bero af det sätt, hvarpå R. St. i anslagsväg bestämde det och är således icke en civil-lags fråga utan en anslagsfråga. Hvad åter beträffar formen och sältet för ärendenas föredragning, så är den 24 § föreslagen all innehålla: ”De ärenden, hvilka tillhöra högsta domstolens handläggning, skola beredas och uti högsta domstolen föredragas på sätt härom i allmänna lagen förordnas eller särskildt stadgas”. Det skulle således ganska väl kunna hända, all dessa frågor, i st. f. alt blifva af civillagsnatur, komma att af Konungen afgöras genom en särskild stadga, och dä finge R. St. icke tillfälle att om dem yttra sig. Samme värde talare har vidare sagt, att, om förslaget antoges, skulle högsta domstolen inrättas på 2 divisioner, af hvilka den ena komme att afgöra de administrativa eller de s. k. besvärsmälen och att denna division skulle bestå af s. k. administratörer. Delta kan icke äga rum, ty den 17 §, äfven af förslaget, lyder: ”Konungens domsrätt skall uppdragas minst 12 af Honom utnämnde lagkunnige män, hvilka fullgjort hvad författningarna föreskrifva dem, som uti domare-embeten må nyttjas, samt i sädane värf ådagalagt insigt, erfarenhet och redlighet”. Det är ganska osäkert om den skickligaste administratör, som vore särdeles lämplig att afgöra besvärsmål i högsta domstolen, genom det anförda stadgandet der kunde vinna inträde.
Efter dessas egen önskan har Staten uttryckligen en gång för alla frånsagt sig all inblandning uti deras affärer: och att i en sådan riktning, som här åsyftas, använda de upplånta medlen, var väl icke heller Ständernas mening när länet beslutades. 12 Banko-Olskoltets Utlåtande JY§ 70, Man kan väl medgifva att medlens omedelbara öfverlemnande till inom Riket befintliga penninge-förvallande verk och inrättningar skulle för Banko-fullmäktige lätta omsorgen om penningarnes spridning och förvaltning. Det är äfven möjligt för privatbankerne att meddela lån för lägre procent, än den de erlägga till Riksbanken, och likväl derpå hafva ganska betydlig vinst genom det utomordentligt stora belopp af egna sedlar, som de, på grund af ett sådant lån, komma att ytterligare utgifva. Men om man närmare betraktar orsakerna till den nuvarande betryckta ställningen, så förefinnas flera vigtiga skäl emot begagnandet af denna utväg till medlens spridande. Ingen lärer väl kunna neka, att ett oerhördt missbruk af krediten egt rum till öfverdrifna spekulationer i alla riktningar, lili en omåttlig införsel och förbrukning af utländska öfverflödsvaror samt till ett yppigt och luxuriöst lefnadssätt. Detta har blifvit framkalladt och uppmuritradt af deri lätthet att få låna penningar, som den utländska peuninge-marknaden erbjudit ät större handlande och affärsmän och som privatbanker och hypotheks-föreningar uti sä rikt mått erbjudit åt både stora och små inom landet, som hade lust att låna, för att spekulera eller lefva — få kredit. Hypotheks-förenirigarne hafva åstadkommit helt andra verkningar, än som voro afsedda vid deras stiftande. Genom deras låne-operationer är svenska jorden belastad med en omätlig skuld till utlänningen, sora förut var alldeles okänd. Sedan de blefvo inrättade, hafva både större och mindre jordegendomar oupphörligen ombytt egare och gått i handel såsom lösören långt mera än förr, och Justitie-Statsministerns embets-berättelse utvisar en utomordentlig tillväxt uti intecknad skuld under de sednare åren.
Besv. och Ekon.-Utskcttens Betänkande, N:o i r, alt allt forskande inom denna fristad efter gods, som ej erhållits på bekostnad af någon annans egande-rätt, vore obehörigt; alt lurendrejeri och tullförsnillning endast voro conventionella förbrytelser, hvilka genom förändrade administrations-åsigter när som helst kunde upphöra att såsom sådane anses; att slika förbrytelser borde söka förekommas genom ändamålsenligare Tullförfattningar och noggrannare bevakning, serdeles vid kusterna och icke genom hus-vis'tationer, hvilka föraniedt allt för mångå menskligheten kränkande uppträden; att de lidanden, hus-visitationer medföra, äfven om dessa drabba till lurendrejeri eller tullförsnillning skyldige personer, genom de olyckor, det elände och den vanära, som derigenom tillskyndas enskilde och familjer, slå i ett allt för strängt och ojemnt förhållande till brottet, till den förlust, Staten genom elt sådant brott kunnat lida och lill vinsten för förbrytaren; samt att enskildes hämndbegär skulle kunna anlita hm-visitationerna såsom ett medel att slöra ovännens frid och föiorsaka dess förderf, — ioreslagit ett fullkomligt uppbäfvande af de §§. i Tull-föi faltningai ne, som tillåta hus-visilationer efter förbudet eller tullförsnilladt gods; samt 4:o Riksdags-f ulimägligen Sone Pehrsson från Skåne, hvilken, med hufvudsakligt afseende & den frid, en hvar egde att i sitt hem påräkna, yrkat, alt visitation efter till införsel förbudne varor måtte alldeles upphöra i boningsrum samt på gästgifvaregårdar eller b viloställen, der folk är samlädt, och att visrtalions-i ätten således endast måtte få fortfarande ulöfvas i öppna salubodar samt å öppen landsväg. — I anledning af hvilka 2:ne sistnämnde motioner åtskillige yttranden blifvit inom Borga» eocb Bonde-Stånden afgifne och till Utskotten öfverlemnade.
Enär anledn. icke saknas dertill, att det till diskontutlåningen med omsättningsrätt anslagne kapital, oaktadt indragningen deraf sker småningom, dock icke slutligen skall kunna till hela sitt belopp återfås, så förelås, att Riksg.Kont:s ersättning till Riksbanken för detta kapital till en början endast utgår med %-af det bela, dock med skyldighet för Riksg.Kont., att, efter slutad utredning af denna affär, godtgöra Riksbanken det tillgodohafvande, som då i följd af kapitalets öfverlåtande kan upkomma. Riksbankens återstående fordran för lån till 1808 och 1809 årens krigskostnader m. m. utgjorde vid 1858 års slut 3,564,000 rdr, fördelade i 594 obligationer, löpande med 4 proc. ränta, hvaraf 22 st. årligen skola af Riksg.Kont. infrias. Dessa obligationer böra väl anses vara i sitt nu egande skick någorlunda lätt realisabla, 392 Den 26 November t. m. men de skulle otvifvelaktig! erhålla denna egenskap i ännu högre grad, om de konverterades till rabattobligationer af ofvannämude beskaffenhet. Behandlingen af denna min motion i sin helhet torde tillhöra tvenne Utsk.; men då behofvet af dess handläggning i StatsUtsk:t är beroende af den utgång, motionen erhåller i BankoUtsk:t, så hemställer jag vördsamt, att motionen till en början remitteras endast till sistnämnde Utsk. Skulle motionen, i hvad den rörer Riksbanken, vinna bifall inom BankoUtsk:t, skall jag ej underlåta, att till Högloft. Konst.- Utsk:t ingifva motion jemte förslag till ändringar i grundlagarue i delar, som möjligen behöfva erhålla annan lydelse. Begärdes på bordet. Gr. Liljencrants, Gastaf Fredrik, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: 1:0.
J. Lönnberg i Linkö- ping och blef änka 1889. Såsom en egendomlighet kan nämnas, att den aflidna dog 132 år efter sin förste mans födelse, ity att doktor Mathias Stenhammar var född i Eds socken den 6 juli 1766 samt var son till prosten Adolf Stenhammar och Anna Sofia Mozelius. Doktor S. afled i Risinge prästgård den 7 maj 1845. yTT CIRKUSSÄLLSKAP lär ha anländt till hufvudstaden och slagit sig ned någonstädes borta på Östermalm. Dess föreställningar torde dock icke vara beräknade för den bättre familjepubliken, då man icke önskat underställa sig kritik från densammas tidningsorgan. Enligt hvad som förljudes, lär ock redan premieren ha blifvit eftertryckligt uthvisslad. L TDUNS PRISTAGARINNA, Fröken Annie Quiding, » Hvidehus ' » författarinna, har i dagarne vunnit ännu en litterär utmärkelse. Enligt hvad man nu försport, är nämligen fröken Q. författarinna till det af Svenska akademien vid senaste sammanträdet med hedersomnämnande belönade skaldestycket » Natt ». p A ML A FRU SARS OCH GAMLA FRU BRÄNDES. • Tredje dag jul afled i Kristiania den öfver hela Norge kända änkefru Sars, skalden Velbavens syster, hustru till professor Michael Sars och moder till professorerna J. O. Sars och G. O. Sars samt fru Eva Nansen. Hon var vid sin död 87 år gammal. Fru Sars salong var den mest eftersökta i Kristiania och samlingsplatsen för vetenskapsmän, författare, konstnärer och politici. I Iduns senaste julnummer fingo våra läsarinnor en liten inblick i detta typiska Kristianiahem. Samma dag som » gamla fru Sars » afled i Kristiania, slöt i Köbeilhavn » gamla fru Brändes », brö- derna Brändes ' mor, sina ögon. Fru Brändes var kanske icke i Köbenhavn fullt så populär som fru Sars i Kristiania. Hon höll icke » salong », men till hennes söndagsbord, kring hvilket sönerna ända till det sista samlades, var en hvar välkommen, som var deras vän.
Ständer har jag trott min pligt fordra att enkelt och okonstladt, i det språk, sorn anstår en rätt fram tänkande representant, framlägga några anmärkningar, rörande PionierCorpsen vid Wanäs fästning, der jag, sedan år 1826, tjenstgjort såsom PlaceMajor. Ovan vid att offentligen uppträda såsom talare, och erkännande min oförmåga af stylistisk färdighet, vågar jag hoppas att man mera skall lyssna till den sak, för hvilken jag ifrar, än till den form, hvari den framställes. Man känner att denna Corps hlef organiserad i början af sistlidet år af de såkallade Correctionisterne från Wadstena , af hvilka större delen hade, för tjufnad eller andra brott, åtskilliga gånger lidit kroppsstraff samt suttit på fästning; man k än - Den 17 December f. ra. 17 hanner äfven att PionierCorpsen anses såsom Fäderneslandets försvarare, (mätte sådant vid Wanås fästning aldrig komma i fråga!) emedan de hafva blifvit admitterade att svära fanan; men utan att missbilliga alla goda meningar för Fäderneslandets sjelfFörsvar, tror jag att en ringa tillförlitlighet bör fästas lill dylika militairer, hvarföre jag äfven anser alla möjliga försigtighetsmått, i afseende på dem, af nöden. Inom sjelfva fästningen hafva Pioniererne nattetid gjort inbrotts-stölder och sedermera derifrån afvikit, men häröfver är ej så mycket att undra, ty vid Wanås casserner finnas inga casserngårdar, hvilka, i min tanka, bland andra behöfliga försigtighetsmått, här i synnerhet voro nödvändiga. Man har väl sagt mig att anskaffandet af sådana vore skadligt, emedan de skulle på visst sätt betaga Pionieren friheten och möjligen kunna föranleda till obehagliga uppträden; men om de blott på militairiskt sätt begagngdes, finner jag i deras användande ingenting sårande för Pionierens frihetskänsla, men deremot en för ortens, ja hela landets, säkerhet gagnande åtgärd.
Jag måste genast skrifva och upplysa honom om rätta förhållanderna. Såvida inte Såvida inte —? Senare: Jag har skrifvit, men det har händt något så förfärligt tråkigt, att jag inte har tankar för något annat. Två hundra kronor har försvunnit ur Gustafs pulpet! Åtta dagar senare: Petter har blifvit hemskickad till sin mor på en tid »för att hvila sig.» Jag har vridit och vändt mig hela dagen, som om jag setat på ett glödhett halster. Hvems är felet! Hvems är felet! Gossens! Nej, aldrig! Det finns något som heter: moraliskt skyldig, och det är en helt och hållet annan person. »Nej, Ruffen», sa jag nyss, »jag måste få säga det åt honom — jag måste! Du hörde ju själf, att Petter sa, att stöld inte var stöld, utan bara en kapitalomsättning. Hvem har lärt honom sådana gemenheter? Nej, Ruffen lilla — jag måste få säga honom sanningen! Det är ingen annan råd! Jag måste!» Ruffen teg, ty tar jag i med den tonen, så vet han, att jag måste få tala ut, om jag så ska stupa på kuppen. Med lätta steg har jag aldrig gått till byrån, men i dag kändes det som om jag haft bly i sulorna. Fram kom jag likväl, och så började jag genast, utan att ens hälsa, tror jag: »Den som för att roa sig stoppar in sprängämnen i hufvudet på obildadt folk, gör lika orätt som den, som lägger ut dynamitbomber i oskyldiga människors hem!» Ja, och så kom alltsammans störtande; både sadelmakaren, fröhylsan, Nische’n och det där transentrala jaget, Maria Laxén, som han haft möten med, biljardspelet, herrmiddagarna, kortspelet om nätterna och Petter! Ja, med ett ord, jag gaf honom all nyimporterad omoral jag gått och burit på, och det var inte litet.
För insättaren är det visserligen besvärligare att först gå till Banken och der göra sin insättning, samt sedermera gå Den 14 Oktober f. m. 213 lill vederbörande kassaförvaltare och få sitt qvilto, än att genast gå till kassaförvaltaren med kontanta penningar. Men då sådana underslef, som Hr Printzensköld omnämnt, kunna inträffa, sä måste det väl vara en fördel för den, som inbetalar penningar, alt i samma ögonblick de insättas i Banken, vara säker uppå, att han fullgjort sin betalnings-skyldighet. Bankoattesten är för honom altid en verifikation och han behöfver ej tvista med någon; hvaremot han, i annat fall, nödgas tvista med vederbörande kassaförvaltare om inbetalningen verkligen skett. Huru ofia finnas vittnen på sådant? Jag kommer in till en Kamererare i hvilket kontor som helst. Der sitter han ensam, och jag lemnar honom penningarne. Han säger: ”Ni kan ej få qvitto genast, ty det skall först aunoleras.” Då jag kommer åter för att erhålla det, kan jag mötas med invändningen, att Kamererare!) icke mottagit mina penningar. Från hvilken sida man således än må betrakta detta förslag, är det, i min tanke, förkastligt, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad. måtte ogilla detsamma. Gr Gyldenstolpe: Hr Printzensköld anser, att bankoattesten betryggar en kassa för förluster, eller att dessa bevis förhindra möjligheten af balanser. Nu lärer en hvar veta, att en bankoattest i hvar mans hand gäller såsom bevis på en inbetalning till det verk, till hvilket depositions-beviset är ställdt, och att man dervidlag ingalunda gör afseende på namnet å den person, som gjort insättningen. Jag skulle tro, att ett depositionsbevis för en person, som är bosatt i Stockholm, gäller för en person, som är boende på landet och har en skuld till samma verk. Således kan depositions-beviset användas äfven af en annan person, än den, sorn verkligen gjort insättningen. Om icke verkets Styrelse kontrollerår maknleringen af depositions-bevisen, så kan en oärlig Kamererare använda dem 2:ne gånger.
S. D. Vid föredragning af Konstitutions-utskotteis memorial till Rikets Ständer N:o 23, med förslag till ändringar och tillägg uti 11 mom. 1 § trycklrihets förordningen, rörande aflemnande af exemplar af tryckpressens alster till åtskilliga embetsverk och allmänna bibliotheker, blef detsamma antaget hvilande till gruinlslagsenlig behandling å nästa riksdag; Hvaremot Ståndet, som ansåg hvad Utskottet hemställt och föreslagit uti memorialen N:ris 24, 25 och 26 hvarken nyttigt eller af behofvet påkalladt, vidblef sin i dessa frågor förut yttrade tanka. S. D. Vid punktvis skedd föredragning af Stats-utskottets memorial N:o 239, med förslag till sammanjemkning eller voterings-propositio - 544 Prot.-utdrag den 15 Juli 1858. ner, i anledning af Riks-ståndens skiljaktiga beslut, rörande åtskilliga till regleringen af 8:de och 9:de hufvudtitlarne hörande frågor, blefvo Utskottets förslag uti punkterna 1, 2, 3, 4 morn. 1, 6, 8, 9, 10 och 11 godkände, hvaremot förslaget uti punkten 4 mom. 2, angående anslaget af 90,000 r:dr och villkoren för detta anslags utgifvande, med dervid föreslagen voterings-proposition återremitterades. Vid 5:te punkten lät Ståndet bero och 7:de punkten ansågs icke fordra någon Ståndets åtgärd. S. D. Vid föredragning af Stats-utskottets utlåtande N:o 240, i anledning af erhållne återremisser å Betänkandet N:o 196, angående sättet, ordningen och villkoren för utbetalningen af anslagsoch lånehidrag till befrämjande af allmänna arbeten, lades Utskottets förslag, aagat nde dels friherre Cederströms motion ooh dels i anledning af Bid derskapet och Adelns återremiss å 5 punkten Litt. d, & Litt. g samt 7:de punkten Litt b. 2 morn., såsom icke fordrande någon Ståndets åtgärd, till handlingarne, hvaremot Utskottets förslag uti 2 punkten bifölls.
Jag afstår från mitt yrkande rör:de Wisby, och medgifver gerna att Betänk, mätte bifallas. Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare att Hr Aminoff yrkat, att R. o. Ad., hvad Diskontverket i Stockholm angår, mätte antaga Hr Wallenbergs reservation, men i fråga om låne-kontm i landsorterne bifalla Ulskts förslag, samt Hr von Hartmansdorff föreslagit, att R. o. Ad. måtte bifalla Hr Wallenbergs reservation, såvidt Banko-diskonten i Stockholm beträffar, men återremittera Ulsk:s förslag i hvad det rörer läne-kont:n i landsorterne, på det redaktionen deraf må sättas i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s beslut tör:de diskontverket i Stockholm. Hr Aminoff: Afven jag afstår från mitt yrkande om bifall, samt förenar mig med, Hr von Hartmansdorff om återremiss. Hr Gr. o. Landtm, yttrade nu, att det torde vara nödigt att först afgöra frågan, rör:de det för Diskontverket i Stockholm föreslagna stadgande, då, i händelse R. o. Ad. dervid beslöte att antaga Hr Wallenbergs reservation, frågan sedan blefve mellan återremiss å återstående delen af Utsk:s förslag, eller afslag derå, såsom Gr. Gyldenstolpe yrkat; samt hemställde derjemte först om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förslag om bestämmande af dagarne för Bankodiskontens i Stockholm sammanträden. Denna propos. besvarades med Nej, och uppå sedermera framställd propos. beslöt R. o. Ad. att, så vidt Diskontverket i Stock - Den 28 Oktober e. m. 121 holm beträffade, antaga det i Hr Wallenbergs reservation förordade förslag.
Tydligtvis stod emellertid saken då icke längre att hjelpa för den gången, och man får heller icke förtänka riksdagen, att den under sådana förhållanden lät den falla i ett virrvarr af olika meningar. En synnerligen betecknande omständighet framträdde dock härvid med en klarhet, som bort mana landtmanna-partiet i gemen och dess ledande män i all synnerhet till den största inbördes aktgifvenhet för framtiden. I det partiets ledamöter här delade sig mellan ett halft dussin olika förslag, röjde det nämligen redan nu den oförmåga till slutlig sammanhållning och den brist på ett gemensamt bestämmande intresse, hvilka båda svagheter äfven sedermera skulle hafva ett så menligt inflytande på utgången af partiets sträfvanden. Grefve Posses uppträdande vid detta tillfälle är högst märkligt att iakttaga. Han hade redan 187 J lemnat alla tankar på indelningsverkets bibehållande och redan då erkänt, att “ de stora truppmassor, som vår tids taktik kräfver, icke annorlunda * än genom tillämpning af grundsatsen om allmän värnpligt kunna af ett litet folk åstadkommas “. I samma riktning gick äfven den af landtmannapartiet och dess ledare så obetingadt omfattade kompromissen. I samma riktning gick också det bland de 13 särskilda ändringsförslagen, hvilket grefve Posse vid ifrågavarande 1875 års riksdag omfattade. Och för detta förslag talade han med både värma och öfvertygelse. Man har stundom velat framställa saken så, som om han vid detta tillfälle skulle beklagat, att “ alla partiband brustit “ och makten öfver landtmannapartiet i det afgörande ögonblicket glidit honom ur händerna. I sjelfva verket förhåller det sig dock så, att han i en nästan alldeles motsatt mening framhöll detta Ur dagens Krönika. 3såsom en följd af det djupt kända ansvaret, i det han nämligen bl. a. — och detta är det enda uttryck i hans tal, som i detta sammanhang kunnat afses — yttrade, att “ vi alla känna frågans stora betydelse och skatta den så högt, att hvarje partigruppering inom kammaren faktiskt upphört. “ Och han tilläde längre fram på det mest lojala sätt: “ denna fråga får icke falla och den skall gå framåt, och på oss hvilar bördan att vi måste göra något för att vinna detta mål.