Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Claes var j u en beskedlig gosse, s o m älskade sin fru. H a n bar h e m vackra och dyrbara rosor till h e n n e o c h » skar skorpor » i sitt anletes svett, för att lätta bördan för sin » rara », allt under det h o n förde smått spektakel m e d sin uppoffrande hjälte. Så k o m kvällen, s o m » ingen glädje i världen kunde utplåna » för stackars liten. H o n hade fått ett sådant där anfall af misshumör, omotiveradt och f ö r vederbörande obegripligt s o m alltid. Claes lämnade det äktenskapliga h e m m e t nedslagen o c h ångerfull, fast han ingenting medvetet förbrutit, men hade den turen att träfia ett par gamla studentkamrater från Upsalatiden, o c h tack vare dessa och sitt beskedliga lynne, eå kunde han senare » i u p p r y m d t tillstånd » meddela sin fru, att han ej k o m hem till kvällen, emedan han tillsammans m e d sina akademikamrater skulle supera å Operakällaren. Under tiden hade emellertid en förändring försiggått i hjärnan på den lilla frun. » H o n kände i n o m sig, att allt var hennes fel ». » Det var ensamt hon, som bar skulden ». Men så kom det där ödesdigra telefonmeddelandet, att Claes stannade borta hela aftonen m e d sina kamrater, och så inställde sig den där smärtan, s o m skulle kännas hela lifvet ut. Det var väl den vanliga kvinnologiken, s o m sade henne, att den äkta mannen naturligtvis b o r d e ha reda på, där han vistades, hvad s o m hade försiggått m e d lillan där h e m m a. H a n b o r d e under på- verkan af en rätt kärleks öfvernaturliga lag känt på sig, att hans lilla fru gjorde så vackra föresatser och förberedelser till ett varmt mottagande, m e n då n u han var en sådan grobian, att han inte kunde veta detta, så blef han d ö m d .att hela lifvet igenom gå o c h bära sorgen öfver att hafva sköflat sin makas lycka. » Det kunde nämligen ej bli n å g o n förklaring, ty detta låg ej för henne ». — Storkyrkobrinken 8.
Då ostridigt är, att fartyg kunna i Sverige byggas, utrustas, bemannas och underhållas med mindre kostnad än i Norrige, och då dessa rikens lägen äro för handeln lika fördelaktiga, samt deras exportarticlar, oberäknad! fiskvaror, tili det mesta likartade, och således lika begärliga i fremmande länder, tror Utskottet sig med sä-1 kerhet kunna antaga, att Svenska skeppsredare ega samma tillfallen och utvägar, orö de fritt få begagnas, som de Norrska, att med fördel besörja frakten a£ de varor, som utskeppas från Sverige, och dem, hviika in* förås till bägge rikena fran utrikes ort* samt att snarare förmånen af ifrågavarande reciprocité borde, enligt sakeus natur, blifva för Svenska frakthandeln, då tillåtelsen att infora fremmande länders producter och tillverkningar är vida mera utsträckt i Norrige an i Sverige. De hinder, som härvid kunna mota de Svenska sfeeppsredarhe, måste således vara artificiella eller tillskapade antingen af origtiga begrepp om eget interesse eller af felaktigheter vid begagnandet af de fördelar, vårt land erbjuder. Och, om dylika hinder verkligen skulle finnas, hvilket Utskottet helst undgår att förmoda, kunna de icke hafva annan orsak, andels Sveriges och Norriges olika handelsförhållanden till fremmande nationer, tillkomna endast genom 1724 åra Productplacat, dels bri - Ses tr. o c fi Mört. frisk. Betänkahåéh.
I afseende härpå tror jag, att om lagen en gång framlägges för oss, böra vi visa det förtroende, att som arbetet blifvit uppdraget åt de kunnigaste män vi äga i landet, bör antagandet af förslaget ske en bloc, hvarefter ändringar och förklaringar må följa öfver detta, så väl sorn öfver andra menskliga arbeten, som alla äro behäftade med felaktigheter och brislfälligheter, dem tiden och erfarenheten upptäcka. Antagandet af detta förslag skulle jag anse som ett stort bevis på framskridande; och då vi sjelfve (föreskrefve oss en tid af 8 månader, hvarinom Den aG M a i*s c. m. 5oi riksd.arbetet skulle vara slutadt , skulle det också, som jag förmodar, blifva en möjlighet att inrätta göromålen efter detta tvång, till stor båtnad för landet. — Jag röstar för bifall lill förslaget; och sedan 2 Stånd ingått derpå, skulle jag mycket beklaga, örn R. o. Ad. satte sig deremot. Gr. Spens, Carl Gustaf: Jag erkänner, alt äfven jag hyst några betänkligheter vid den omständighet, som blifvit anmärkt, alt det efter 8 månader skulle vara begge Statsmakterna gemensamt förbjudet att låta riksdag fortfara; men de grunder Hr Anckarsvärd anfört, hafva hos mig gjort sig företrädesvis gällande. Jag tror, att det skulle vara en nästan otänkbar sak, att om man förut visste, att man inom 8 månader skulle åtskiljas, man ej skulle kunna medhinna att bringa göromålen lill slut; men jag tror det vara alldeles omöjligt att, med nuvar. representationssätt, kunna på 4 månader sluta de ordinarie göromålen, så länge riksdagar icke komma alt inträffa oftare än hvart 5:te år. Derföre finner jag högst betänkligt att uppdraga åt en myndighet makten att kunna skilja Ständerna åt, efter en tids förlopp, under hvilken man vet det icke är dem möjligt att medhinna göromålen. Jag fruktar en sådan händelse så mycket mer vid denna riksdag, emedan så stora constitutionella frågor äro väckta; och just derföre önskar jag, att denna riksdag icke må fortfara utöfver 8, och icke kunna slutas inom 4 månader.
Märta hade nyss frågat honom, om han hade haft roligt på sin kamratfest. Det var avskyvärt tråkigt, förklarade Tomas trovärdigt. Jag längtade därifrån hela tiden... Märta knep ihop ögonen som hon brukade och smålog oskyldigt maliciöst, som om hon icke trodde honom mer än jämnt. Märta Brehm var aderton år. Hennes vidjeslanka gestalt var smal som en sextonårings, men linjernas mjuka, självmedvetet avvägda lek jävade likväl icke hennes ålder. Hon hade en krämvit klänning med långa, vida tyllärmar, i vilka de späda jungfrulemmarnas böjningar och sträckningar skymtade drömlikt frestande. Kring halsen hade hon en helt liten urringning; i skärpet och i det blekbruna håret bar hon violer. Bordeauxn serverades, och de stötte leende sina glas tillsammans. Mitt emot dem sutto Hall och Greta. Greta hade sin porslinsklänning, som hon kallade den; det var en ljus, blommig sommarklänning i ett blått och vitt mönster, som erinrade om gammalt porslin. Hon hade i början en ansträngt städad min och kastade då och då en skygg blick på en stor, blekgrön orkidé, som Hall hade i knapphålet, och vars underliga former nästan skrämde henne. Den tycktes henne likna ett levande djur mera än en blomma, något sällsynt och ljusskyggt vattendjur, som nyss blivit uppfiskat ur havets grönaste djup. Vad Johannes Hall beträffar, fann hon honom mera ful än vacker, men hon upptäckte småningom, att han hade ett gott och vinnande löje. De kommo snart på god fot med varandra, och det dröjde icke länge förrän Greta började uppföra sig som om hon varit hemma hos sig. Gabriel Mortimer hade av en egendomlig ödets ironi blivit sammanförd med fru Wenschen, med vilken han, vad ingen visste, av gammalt hade förtroliga relationer. Deras förbindelse hade likväl varken varit långvarig eller seriös. Fru Wenschen var klädd i gyllengrått siden och djupt dekolleterad. Mortimer kikade hastigt ned i hennes barm med en likgiltig blick av samma art som den, med vilken en turist betraktar ett landskap, som han sett någon gång för längesedan, och i vilket han upplevat en eller annan betydelselös episod. Han var vid ett grått lynne. Vad skulle han tala om, som kunde intressera henne?
Vid föredragning af Utskottets ofvannåmnde Utlåtande, i anledning af Herr Edenhjelrns väckte motion om rättighet för nuvarande Vexel* Controllörer att bibehålla innehafvande arfvoden, har detsamma blifvit af Ridderskapet och Adeln återremitteradt, på grund af Herr Edenhjelrns anmärkning, att dess motion icke, på sått den uti Utskottets Utlåtande blifvit refererad, innehölle, att Vexel-Controllören i Götheborg, genom indragning af arfvode!, skulle komma i saknad al all utväg för sitt lifs uppehälle, hvartill skål så mycket mindre förekomme, som motionären egde anledning tro, att nämnde Controllör, genom ett klokt användande af sin enskilda lörmögenhet, icke kan blifva blottställd för en så beklaglig belägenhet. I anledning häraf har Utskottet ansett sig böra, för af t rätta förhållandet i berörde hänseende må blifva ådagalagdt, upplysa, att motionen, i hvad den rörer Vexel-Controllören i Götheborg, år af följande lydelse:
Telegraf-inrättningen. Räkenskaperna äro uti Kongl. Kammarrätten granskade för båda åren utan anmärkning och utvisa. i®eliet. år fl* 9*. år ISAtt. Balans från föregående året: Uppbörd: — Nya telegrafen vid Waxholm 821: 28. Tillämnad telegraflinea emellan Furusund och Grisslehamn 271: 28. Resekostnader 665: — 9. 702: 45. 6. Lefver ering: Till Postverket 1,174: 1,096. Balans till påföljande året: Revisorerne hafva härvid icke funnit något att anmärka. Kongl. Ingeniör-corpsen. Af de uti Kongl. Kammarrätten utan anmärkning granskade räkenskaperna för båda revisionsåren inhemtas: l&clict. år fS4$. år fl$49. Balans frän föregående året: Uppbörd: Credit. Utgifter: IL Balans till påföljande året: Någon anmärkning härvid har hos Revisorerne ej förekommit. — 113 — Kongl. K rig s-akademien. Räkenskaperna, hvilka för båda åren blifvit uti Kongl. Kammarrätten granskade med anmärkningar, utvisa följande förhållande: Bftcbet. år 1S4S. år fl$49. Balans från föregående året: — Uppbörd: Statsanslag 38,601. 22. — 38,630: Kadetters pensionsafgift, 63,240: 63,665: — Extra statsanslag - 1,740: 2,818: 26. Balans från föregående året: Utgifter: Kadett-corpsens styrka under dessa år utgjorde: Betalande. Gratialister.
Rik sdags-Fullmägtigen från Wester-Norrlands Län D. Selander har uti ett till Hedervärda Bondeståndet inlämnadt Memorial, hvilket fle. re af Ståndets Ledamöter biträdt, förmält sig anse, att det uti Kongl. Förordningen angående allmänna vägarnes underhållande vintertiden af den 30 September 1790 vidtagne stadgande huru den betalning bör bestämmas, sorn åboerne å de hemman, hvilka varda i ploglag indelte, äga, att af de öfrige väg lotts-ägarne i Socknen eller Häradet bekomma för vägens plogning och lagning berörde tid, länder till ploglags delägarnes förnärmande, då de genom den årliga afgift utaf öfrige väg-lotts ägarne, som till sitt belopp, antingen vid Härads - Rätten, medelst öfverenskommelse emellan dem och ploglags-delägarne, utstakas, eller i annat fall af Konungens 140 Lagoch Eesvärs-Vtskottens Betänianden.
Femton år fyllda af ostörd harmoni hade gått sedan dess, och af dessa tio under gemensamt arbete, gemensam glädje i det hem, de själfva skapat. Ibland hade de tillsammans framtagit och betraktat den dräkt, hon burit under dessa deras ungdoms mest minnesvärda dagar, den lilla ljusa bomullsklädningen, hvars vader voro liksom öfversållade af hål, brända af ett regn af gnistor. Vaknande upp ur sina tankar, där hon stod i sitt eget lilla rum, blickade hon ned genom vå- ningen, hvars alla dörrar stodo öppna; solen sken in genom fönstren och spelade öfver växternas gröna b l a d; allting såg gladt o c h vänligt ut. — Nästan ömt strykande det nu gulnade tyget med handen, vecklade hon det åter samman och gömde det i skåpet, där hon förvarade sina skatter från flydda sommardagar. Till slut återstod endast linneskåpet, hennes moders stolthet; nästan alla de räddande hade nu af röken jagats ut; de ville föra henne m e d; hon slet sig lös, sprang tillbaka, flämtande o c h med okuflig energi. Ut ur det brinnande skåpet ryckte hon de prydliga linnehögarne, redan svedda i kanterna, hög efter hög kastade hon ut genom fönstret; då hördes plötsligt omkring henne ett fruktans värdt brak, utanför höjdes skri af hundrade röster, hon kände sig häftigt gripen och utburen och kom ej till besinning, förrän hon befann sig stående ute på den lilla bakgården, där hon kände, hur askan efter de redan nedbrunna torfo c h vedstaplarne var brännhet under hennes tunna skor. De omgifvande hade med ens blifvit tysta och bleka — alla stodo stilla o c h stirrade: taket i det rum, hvari hon nyss stått, hade instörtat med grus och bjälkar; hon hörde de flämtande andetagen från den man, som rusat efter henne och nästan kastat ut henne; borta på andra sidan arbetade ännu sprutorna, en o c h annan vattenstråle brusade in i elden — men mera matt än förr — all räddning var hopplös. När eftermiddagen kom, voro af hennes hem endast de svarta murarne kvar.
Liisa, du är bestämdt en bra flicka, du må prata emot hur mycket som helst; du är en bra flicka, erkänn det! Åh nej, madam Lundqvist, jag är allt en dålig flicka, jag; jag vet det mer än väl. Nej bevars, du är icke dålig, du är bara på dåliga vägar... Men jag hatar de goda och hederliga, jag tål icke se dem, jag blir sjuk, när jag får se en sådan der skenhelig en som Eva, Eriks hustru... Du har bara haft dåliga exempel, du har aldrig haft goda menniskor, aldrig kärlek. Goda menniskor ha föraktat mig och sett med ömkan på mig ... goda menniskor, ja; goda menniskor ha lärt mig att hata det goda! Du har aldrig sett ömhet! Hon dog, då du var tre år, din mor; du har aldrig fått omvårdnad, alla ha hjelpt till att dra dig ned och förtrampa dig... Åh nej, man har gett mig tråkiga böcker, man har tussat polis efter mig, man har nog gjordt godt, så godt, att jag ville strypa dem, som gjort mig godt, om jag kunde. Din stackars mamma, hon skulle ha skyddat dig... Om hon lefvat ja... Om det icke hade funnits en dålig qvinna... Sådan som jag... Sådan som du hållit på att bli. Hör du, Liisa, titta in hit lite, jag öppnar dörren: de se dig icke. Sedan när du sett, kan du välja: ettdera fortsätta ditt förra lif, arbeta i fabriken och drifva omkring på gatorna... Nå, hvad nu, hvad tror madam att en sådan som jag duger till annat? Jo, du duger till arbete. Vill du bli min tjenstepiga, så kan du få. Jag är gammal och har mycket arbete med mina sjukbesök. Vill du bli min piga och sköta om allt mitt, så kan du, som sagdt. Herre Gud, hvad ni är underlig, madam, jag vet inte, hvad jag skall säga. Tyst bara och följ med! Den lilla gumman tog Liisa i handen och gick in i förstugan. Hon öppnade sakta dörren till Eriks och Evas rum, sköt Liisa framför sig, stälde henne bakom skåpet i skuggan och gick sjelf, utan att säga ett ord, fram till spiseln.
Äterremisser af nedannämnde Utskotts Memorial och Utlåtanden, nemligen: StatsUtskottets: Om befrielse från Tiondes utgörande för Aluntillverkningen vid Lowers Bruk; samt om uppmuddrande af Hamnen vid Degerhamns Lastageplats på Öland. BevillningsUtskottets: I anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition, och inom Ståndet väckte Motioner, rörande bristen i Saltpeter fonden, och Saltpetergärdens utgörande. B ancoUiskottets : Angående rättighet för BancoFullmägtige att, under nuvarande CursförhåHanden, vidtaga alla till ändamålet ledande anstalter för silfveruppköp, som med Bankens säkerhet voro förenlige. 3:o Bifall till följande Utskotts Memorial och Utlåtanden: StatsUtskottets : Angående inköp af Landsorts och Korsö Fyrbåkar; om anslag till anläggande af en vattenledning lill Carlskrona; rörande tryckning af de så kallade FemårsBerättelserne; med hemställan, att få antaga ännu fyra per - Den 22 Jun i i e. m. 203 söner till biträde vid Utskottets Cancellie; i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss uppå Fendricken L. W. Munthes underdåniga besvär, rörande utbekommande af Skogsåverkans-böter; samt rörande utbetalningen och redovisningen af Riksdagskostnads-medlen. BevillningsUtskottets : Om rättighet att få antaga Cancelliebetjening, utöfver det i Riksdagsordningen bestämde antal. BancoUtskottets: Om antagande af ett tillökt antal af Notarier; angående inlösen af 600 Exemplar af Herr Grefve F. B. von Schwerins arbete, Författningar rörande BancoVerket; äfvensom angående silfverköp. Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets: Om tillstånd att få antaga ett tillökt antal Cancellister. ExpeditionsUtskottets:
Min mor bleknade härvid, och höll en minut på att förlora sin fattning, men genom ett öfvermenskligt bemödande återhemtade hon sig i ögnablicket, innan min far hunnit varseblifva hennes vanmakt, slog bada händerne omkring hans hals, och sade i en glad ton; "nå, min älskade Carl! det är ju en verldslig sak, hvad göra vi också med allt det der öfverflödiga skräpet af speglar, kronor, mahogny-möbler, silfver-pjeser etc; jag tycker verkeligen att här uppå landet ser det litet kuriöst ut, att vilja införa ett stadslif, man är alldrig dervid rätt väl hemma." "O! min milda, dyra Augusta, framstammade min far, jag känner ditt hjerta, och visste att du, på detta sätt skulle söka leda mig bakom ljuset, men jag smärtas så mycket mera af de förebråelser jag sjelf nödgas göra mig; huru skall väl du, uppvuxen i öfverflöd, utan smärta och saknad kunna vänja dig vid umbärandet af det nödvändiga?" "Carl, min gode Carl", inföll nu min mor, afbrytande utbrottet af hans smärtfulla klagan, "var öfvertygad om uppriktigheten af hvad jag sagt. Har du väl någonsin hos mig upptäckt något af denna usla fåfänga, hvilken lider af det öfverflödigas försakande? Nej, nej, vi hafva förlorat intet, intet, då vi ännu äga hvarandra och vår älskade Mathilda." Verkeligen förmådde min mor genom denna kärleksfulla försakelse något lugna min far, hvilken nu, för sin borgen hårdt ansattes, och snart förbyttes den sköna egendomen till ett obetydligt hemman, den skogrika parken till en liten kryddgårdslappa under de låga fönstren, de herrliga mahogny-möblerne, till simpla hvitmålade trädstolar, speglar, silfver, allt försvann småningom ur det fordom väl försedda huset; men med allt detta upphörde likväl ej min mors glada lynne, tvertom strålade förnöjelsen ur hennes ögon, ehuru de bleknade kinderne ofta motsade denna onaturliga glädtighet.
Anledning till åtal har funnits deruti, att hos Rådstugurätten i Gefle obehörigt dröjsmål med afdömande al ett derstädes anhängiggjordt urarfvaoch afträdesmål ägt rum, helst detta mål, hvilket den 17 Maj 1848 är vordet hos Rådstugurätten anhängiggjordt, och uti hvilket skriftvexlingen slutats den 8 Januari 1849, samt mundtliga förhör hållits den 9:de och I6:de hästpåföljande Juli, icke blifvit afdömdt före slutet af år 1849, såsom beqvämligen ske kunnat, utan all åtgärd deri fått anstå till femte året derefter, då detsamma, sedan en af parterna för erhållande af slut i saken anlitat den offentliga åklagaremakten, och klagoskriften blifvit Rådstugurätten delgifven, är vordet af Rådstufvurätten företaget till afgörande och dom den 30 Oktober 1854 deruti meddelad; hvarföre jag emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter för detta dröjsmål förordnat åtal, hvilket inför Kongl. Svea
Jag såg en skönare framtid i honom. – Han skulle förverkliga min ungdoms idealer, han skulle o! under mitt eget fattiga och ödsliga lif, var jag ännu rik i den gossen. Men den man, som hade fått min hand, tålde ej att se mitt hjerta så tillhöra detta barn. Han fattade hat till den stackars gossen, och mitt lif blef mer än förr bittert. – En gång skulle jag resa bort till en sjuk anhörig. Jag ville taga den sjuåriga gossen med mig, ty aldrig ännu hade han varit skiljd från mig. Men min man ville behålla honom qvar och begagnade ömhetens toner för att öfvertala mig. Dessa kunde jag ej motstå, och oaktadt gossens böner och en ängslan som syntes mig aningsfull – lemnade jag mitt stackars barn. Jag trodde mig handla starkt, och jag var blott svag. Jag hade lofvat barnets moder att skydda det, – jag visste att jag lemnade det i hårda, fiendtliga händer, och ändå När jag efter en vecka återkom från min resa, var gossen – försvunnen. Han hade gått ut en dag, berättades det, och icke sedan återkommit. Man hade låtit söka honom öfverallt, och hade slutligen funnit hans lilla hatt på en klippa vid sjökanten; – man ansåg sannolikt att han störtat der utför. — Jag fann min man sysselsatt att bemägtiga sig min systers arf, som enligt hennes testamente, i fall af gossens död, skulle tillfalla oss. Ifrån denna stund intogs min själ af en ryslig misstanke ! Gud vare lofvad, att den var falsk! – Gud förlåte mig att jag någonsin hyst den! – I tjugu år har den tärt mitt sinne; i tjugu år har den bundit blyvigt vid uppfyllandet af mina pligter. Alla mina efterforskningar i saken blefvo förgäfves; ingen kunde misstänkas, ingen syntes hafva handlat här, utom ett grymt öde. Det blef dervid: gossen hade fått tillstånd att gå ut och leka, hade ensam lemnat huset och ingen hade sett honom sedan. «Tjugu år – långa, mörka år hade förflutit sen denna stund, och hoppet hade småningom dött i mitt hjerta, det svaga hopp som ibland lefde opp der, att jag ännu skulle återfinna mitt älskade barn.
Fattig var han däremot och gick som en enstöring bland klipporna, låg timtals i en båt, som han lät drifva efter behag, eller satt nere vid hafsstranden. Hur det var möttes han och fröken Dahl på sina ensliga vandringar, och snart såg man dem tillsammans, oftast med hela fång af blommor i händerna, om hvilkas art och namn han gaf henne besked. Alltid talade de lifligt och intresseradt, eller läste han högt för henne nere vid strandbrädden. 159 B Re eri Låg, be: 1894 OS ca IDUN 160 tänkt sig, ty just nu fick hon syn på en med lakan och filtar öfvertäckt kropp. En kvinna sona bars direkt från operationsbordet in i sjukealen hon lämnat. Med ens kände hon en längtan att komma bort, komma undan, ut i friska luften! Att så mycket lidande skulle finnas i världen? Gud vare lofvad att hon nu skulle slippa se det på nära håll! Hennes skrumpna lemmar tycktes räta ut sig, och det var med en känsla af tacksamhet och befrielse hon lämnade det hem, som blifvit henne så kärt. * * Fru Holt blef en flitig gäst pä sjukhuset. Sophie Berner, hvilken hennes första besök gällt, bättrades fortfarande, och allt som hon blef starkare, spirade kärleken till lifvet — som aldrig helt dör i ett människobröst — likt en späd vårbrådd ur förtviflans bottenlösa mörker. Glimtvis, och mot hennes vilja, trängde hoppet in i hennes hjärta, tills det blef bofast där och tanken pä en framtid ej längre syntes henne omöjlig. Det varades alltmer, och så fort hon blef utskrifven, skulle hon bort från staden — bort från förnedring och elände till en aflägsen landtgård, där fru Holt skaffat henne plats. Där — • skild från allt som frestat och plå- gat henne — trodde hon sig om att kunna börja ett nytt lif, och det var om detta nya lif hon låg och drömde, medan det mörka förflutna allt mera trädde i bakgrunden. Elin Dahl försämrades däremot, och enda möjligheten till räddning var en operation, hvars utgång var mer än tvifvelaktig. tacksamhet. Logogryf. Fru Holt kände nu hennes lefnadshistoria, dels från hennes egna läppar, dels från andras.
Bägge dessa omständigheter torde få anses hufvudsakligen bidraga till de inhemske fabrikernes sanna skydd och fördel, ty en tulltaxa, hvars bestämmelser kunna med lätthet och säkerhet tillämpas, och y< Litt K Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 40. 61 hvars afgifter äro måttliga, aflägsnar vinningslystnadens försök till oloflig införsel och betryggar sålunda bäst den åsyftade uppmuntran för inhemsk slöjd i föiening med statens påräknade inkomst. En redan flerårig erfarenhet bar äfven här i landet ådagalagt det med siffror bevista förhållandet, att just de handtverksoch fabriksvaror, för hvilka sedan år 1823 införselsförbud blifvit uppbäfna eller nedsätlningar i tull ägt rum, åstadkommits inom landet till större mängd och godhet än förut, och exempel finnes till och med på ett handtverk, som förkofrat sig under tullfrihet för likartade utländska tillverkningar. Deremot har ock erfarenheten visat, att varor, förbjudna till införsel eller med alltför hög tull belagda, särdeles väfnader, företrädesvis vid beslagstillfällen anträffats. Med hänsigt lill upphäfvandet af hittills gällande förbud emot införsel af vissa utländska väfnader, förnämligast släta sidentyger, kläden och andra dermed jemförlige ylleväfnader, samt gröfre bomullsvaror, må särskilt erinras, alt betydliga nedsättningar blifvit föreslagna i tullafgifterna å flera för den inhemska tillverkningen nödiga råämnen, såsom färgadt silke, ull, bomolja samt blekningsoch färgämnen, äfvensom att lättnad för införsel af machinerier och redskap blifvit tillstyrkt. I öf verensstämmelse med hvad Norrköpings fabrikssocietet, uti dess här ofvan anförda skrift önskat, torde Kongl. Maj:t derjemte finna för godt, att såsom öfvergångsåtgärder, tjenande att lugna tilläfventyrs öfverdrifna farhågor, förordna: dels, att såväl de ylleväfnader, som nu skulle till införsel blifva tillåtne, som öfriga å en särskilt förteckning Litt.