Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skyndade genom dem, stötte mot föremål, visste icke hvarför hon gjorde så här, något jagade henne. Den tysta öfvergifvenheten sved i hjärtat. Det gjorde plötsligt ondt att lemna hemmet. Hon hatade att gå ut till främlingar, se främmande, känna med främmande. I salongen stannade hon. Om hon skulle blifva hemma, tända upp ljus, många ljus, fullt af lampor och ljus — taga fram vin, goda saker, duka upp som till fäst — öfverraska dem, vänta på dem springa i Eriks famn, kyssa dem, när de kommo. Glömma — som man glömmer en ond dröm och är obekymradt strålande glad som efter en inbillad fara — Glädje, åh — hvad var det egentligen hon gick ut för att Som en brand for världsligt begär genom sinnet, mättnad och begär på samma gång. Men den mattades och slocknade snart denna glöd. Hon stängde dörrarne och gick ut i skumrasket. Strax nedom grinden mötte hon en liten, kutryggig dame, snabb och resolut i sina rörelser. Matilda kände henne något, hon var en ogift amerikanska, ansedd veteran inom Lindes kyrka, och uppenbarligen på väg att besöka Hjelms. Att pjåska med folks känslor var icke miss Kings sak. Så fort de hälsat, sade hon utan omsvep: – Well min bästa, har hon bestämt sig nu? Matilda suckade. Då blottade den gamla ungmön hela raden af löständer, och öfver dem glimmade ögonen hurtiga och kloka. — Hvad väntar ni på? sade hon med brysk brådska. — Passa på nu — det blir nog ett lyckadt möte — jag vet fyra eller fem, som säkert bestämma sig i kväll. — Menar ni, att jag skulle gå fram till altaret och knäböja inför alla människor?! — Ja, se det kan jag säga er, att bjuder det emot — då är det just, hvad ni måste göra — tog metodisten oförfäradt uti. — Gud vill nästan alltid motsatsen till det, man själf vill, så länge man är oomvänd. Det är praktiskt och bra att taga till regel. En damefigur kom i detsamma ut ur närmaste villa och stälde sina steg mot staden.
Förordning om inoch utförsel af varor tillkommit i ekonomisk väg, och blifvit af Konungen ensam, utan Rikets Ständers medverkan, beslutad. Ingressen till Förordningen innehåller deremot bestämdt, att densamma är utfärdad i enlighet ined Rikets Ständers hemställan; och således är den värde Talarens påstående i detta fall origtigt. Han har dessutom frågat, hvilka grunder jag följt för mitt förslag om bestämmande af ett års fästningsarbete för obehörig kroppsvisitation. Jag svarar, alt det är just den nyss åberopade Förordningen, hvars 4° §• utsätter sex månaders arbete å fästning såsom straff för olaglig husvisitation af behörig Undersökningsman. När ansvaret är så högt för denna förbrytelse, är det väl ej för mycket att stadga ett års fästningsstraff för obehörig kroppsvisitation. Hvad för öfrigt ängår densamme Ledamotens yttrande om förment motsägelse mellan detta mitt förslag och nain åsigt mot personers insperrande på Arbetshus, så, för att nyttja ett af honom Sjelf så ofta begagnadt uttryck, må det vara ho - Den 22 Januarii e. m. i43 norn förbehållet att finna någon applicalion mellan desse olika ämnen. Frih erre Åkerhjelm: Just det af Herr Cederschjöld nyss anförda visar angelägenheten, alt förevarande fråga nu bringas i samma skick, som vid förra Riksdagen, så att förfarandet blifver enahanda. Då begärde Rikets Ständer i allmänna ordalag vissa grunder för en ny Förordning rörande inoch utförsel af varor, och Konungen utfärdade den detaillerad, genom StatsSekreteraren för Handelsoch FinanceÄrenderne, ehuru en mängd nödige straffbestämmelser deri inflöto. Häröfver har jag ej hört någon klandrande anmärkning; och jag förblifver fast vid min öfvertygelse, att detta ämne är ett ekonomiskt mål, hvarom Konungen kan, enligt Grundlagen, ensam förordna, bestämmande tillika de bestraffningar, som äro alldeles oumbärlige för efterlefnad af Författningen, och hvilka ingalunda kunna hänföras under allmänna criminallagar, hvilkas stiftande eller ändring beror på Konungens och Rikets Ständers gemensamma beslut.
Ständ salunda anwändes, at nömme, som wid Kongl. Krigs-^coäemien pä Carl, berg erhålla underwisniyg, undfå, til bestridande af de kostnader, som dermed äifölja, första äret 22; R:d. och sedermera aso R.d ärligen, at trenne ynglinge-t forn wld hwad annan Inrikes Acsstsmis som haldst, kil unLermisnings erhållande itti de c!l Livil. Siandet egenteligen hörande kundstaper, willja sig uppehålla, maga af de återstående Imsrssks-medlen arligest erhålla st psnäirr af Iso R:or hwardera. Hwilket iV!omciri-ll sedan ben 16 legat pa Bordel; hma^, efter Riddarhus-Ulskottet uti et sednare ^einarj-st gf den 2o lVI^ji kiikänrmgifmit sig böra til RiodcrstapetS och Adelns kundskap lemna, det Ko>,gl. Maj:t, genom Nådigt Bref til Riddarhus-vrrcLIi',nea as den l6» Junst 1779, A!"" Nådiga alfwarliga förbehåll, at ve til Oschtls-s«chc>!sn anstagna Medel ej til något större eller mindre behof, utan Kongl. Masits saiskissda Nådiga lilfiand, matte kunna anmandav m. m. hwilker af det i afskrift biiaggda Kongl. Brrfwer, som nu uplästes, och hwilket Riddarhus - U fkoriet ej i början hade sig bekant, närmare kunde inhämcaS. Hans klxcsllsnce Herr Grefwen och Landt-Marskalken gaf tilkänna, at han i för, nräg, til tidens minnande, hos Kongl.
Kastar man en blick åt Finland, så finna vi äfven der universitetet förlagdt i landets hufvudstad; och det torde vara en, af hvarje Finne erkänd sak, att landet har att tacka högskolan i Helsingfors ej mindre för uprätthållandet af folkets nationalitet, än för dess bildning och anseende. Hvilka kunna orsakerne vara, att, vid tillsättandet af våra högre embeten, bristen understundom visar sig så alltför stor? åtminstone å personligheter, som iiro i åtnjutande af ett någorlunda allmännare erkännande att de äro kandidaterne till sådane platser värdiga och vuxne. Då man tror sig erfara verkningar, söker man gerna orsaker, om också under äfventyr, att icke alltid träffa de rätta, — Såsom icke sjelf bildad vid något af våra egentliga universiteter, torde det icke vara mig tillstäudigt att antyda betydliga brister inom dem, såsom väsendtliga orsaker till samhällets förevide andeliga fattigdom. — Universitetet i Upsala synes af alltför mäktiga intressen ännu fästadt inom sin trånga krets; hvadan jag icke anser det lämpligt, att nu annorlunda än blott i förbigående yttra, huru fördelaktigt inverkande på Sveriges hela samhällsställning jag föreställer mig universitetets förflyttning till hufvudstaden skulle blifva. Då således f. n. den mest praktiska utvägen att afhjelpa ett för handen varande i min tanka obestridligt samhällsbehof, icke låter tänka sig, så synas andra utvägar, att åtminstone i någon mån afhjelpa bristen, icke derföre böra förbises eller öfvergifvas. Dessa utvägar synas mig dock ganska lätta, endast statsmakterne blifva ense om behofvet. Aflönandet af några professorer uti de kunskapsgrenar, som för den högre och allmännare statsmannabildningen äro mest af 408 Den 26 November f. ra. nöden, vore allt hvad sorn behöfdes för att inom hufvudstaden införa början till en anstalt, sorn säkerligen ej länge skulle dröja att utveckla sig sjelf till det mål, den hade att upfylla. Jag täger mig således friheten föreslå Ii. Skr, att hos K. M. i underdånighet anhålla, det täcktes H. M. i nåder låta förfoga om införandet i hnfvudstaden af offentliga föreläsningar uti de ämnen, K.
(ogsaa paa Tysk) De to første Bind, som handier om Frederik den Stores Fader, uforlignelige. Homer: Iliaden, 9de Sang Odysséen, 6te Sang Cajus Julius Cæsar: Om den galliske Krig (paa Tysk eller Fransk) Gaston Boissier: Cicéron et ses amis. (Cronholms) Voltaire: Candide Rousseau: Les confessions (Cronholms) Aristophanes übersetzt von Droysen (Veil & Comp. Leipzig). George Sand: La Marquise Pascal: Les Pensées. I Gœthes Værker: Søg hans Oversættelse af Diderot’s Mesterverk: Rameau’s Neffe. I Gœhes Værker: læs hans Oversættelse af Benvenuto Cellini’s Selvbiografi. I ovanstående boklista har VB med överstrykningar markerat, att hon läst Le fils de Giboyer (i mars 1887), L’ami des femmes och Fantasterne (25 juni 1887). Ordet ”(Cronholms)” – en boklåda i Malmö – har VB själv skrivit till på listan. Han bet icke för hvad han sade – Gjennembrudets Mænd, dvs. tidens litterära vänster, kretsen kring bröderna Brandes. Den kallades så efter GBs bok Det moderne Gennembruds Mænd (1883). – Holger Drachmanns andra fru Emmy D., f. Culmsee (1854–1928) är mest bekant för sina Erindringer, Barndom og Ungdom indtil 1883. Brandes Kritiker og Portraiter utkom 1870. Amerikanaren Se not I, 3. – jag bet för det Meijer – se not II, 185. – ”tout à fait exasperé de passion”, fr. Bacchantinde – Skikkelse, da. – blöd Uppsatsen om A. Munchs Lord William Russell och Shakespeares Henrik IV står i Kritiker og
Jag är verkligen ledsen öfver att du tar det så tungt; men mitt fel är det inte. Jag har värderat dig som en vän, som en vän helsade jag dig välkommen och som en vän skulle jag hur ofta du ville det återsett dig. Nu är emellertid det omöjligt, och så godt kan det vara för resten. – O, Nora, Nora! – För att du inte skall allt för hårdt i dina tankar döma mig, stackars »fallna», så kan jag tala om för dig, att jag inte är så alldeles usel som du tror. Hade du förfört mig, ja då hade jag, förstås, inte varit »fallen». O, du gränslöst egenkära menniska! Der står du och vrider händerna! Jag skulle nästan kunna våga allt på att din smärta är sammansatt af nio tiondelar harm öfver att ej finna dig så afgudad som du väntat dig, och en enda tiondel verklig kärlek till mig. Missräkning och afundsjuka är det du känner; icke förtviflan och svartsjuka. Du tror i din sjelfkärhet, att ingen annan än en gammal giktbruten gubbe, ful, tandlös och flintskallig skulle erbjuda mig det guld, som var priset på min dygd. Men du tar misste. Du trodde inte, att jag kunde blifva kär i någon. Så hör då nu: jag är kär, jag älskar lidelsefullt en man, som jag väntade, då du kom, en man som är dig så olik som solen är olik ett talgljus. Han är ung, rik, skön och bildad. Han kallar ej en vacker qvinna »fallen», han tillber henne, han bär henne på sina händer, han afgudar henne och uppfyller hennes minsta önskan. Ja du, sådan är han! Så måste den man vara, som jag skall älska. Och jag är färdig att kyssa marken, der han gått fram, jag vördar honom, jag älskar honom gränslöst. – Nog nu Nora! utbrast Arnold. Jag säger ju ingenting, jag bär mitt öde lugnt. Kanske du har rätt, att när allt kommer omkring, så har jag aldrig älskat dig riktigt. Ett litet envist tycke blott, som om åtta dagar är glömdt, för alltid. Kanske jag någon gång skall minnas dig som min forna väninna från vindskupornas tid. Lef väl, Nora med din »guldfågel» och måtte du alltid få vara lycklig!
När denna strid var slutad, när de gamla samhällsinrältningarnas tryckande, om icke förtryckande band blifvit sprängda, skulle bundsförvandten betvingas och en ny, vida svårare och blodigare strid npslod emot den vilda kraft raan genom falska förespeglingar om lycka och njutningar sjelf frammanat, en strid hvilken endast samliällsbevarclsens nödtvång till medelklassens fördel slutade, eller bilade. Ty slutad hiet icke striden. Agget öfver gäckade förhoppningar fortlefver länge, och måste uti massans hjerta så mycket lifligare forllefva, som dess välgång och lycka efter den gemensamma striden snarare nedgått än förkofrats. Proletariatets förfärande tillvext bär bärom vittnesbörd, och orsakerna till denna tillvext äro lätt funna. Tvänne rent materiela, alt icke tala om dem af annan art, samverka härtill,och om äfven uti ett par af Europas stater, till följd af dessas egendomliga förhållanden, eller längre afstånd ifrån rörelsens medelpunkt, den första utaf dem jag här nedan framställer, föga, eller mindre kännbart verkade, ligger uti Den 23 December c. m. 03 den andra ensam en tillräcklig förklaringsgrund. De stora territorialbesittningar Aristokratierna före de vid slutet af förra århundradet inbrytande revolutioner innehade, sprängdes till större delen af desamma. Jorden förändrade natur. Den blef vara i stället för familjegods, och genom denna förändring lossades sambandet emellan jordegaren och lians underhafvande. Hvälfningen bortsopade väl den despotiska, ja här och hvar tyranniska och okristliga höghetsrätt godsherren de facto eller de jure utöfvade, men genom denna rättvist inträdande förändring, genom den här ofvan antydda uti jordens natur, minskade äfven den materiela omvårdnaden om de underhafvande, hvilken med de förra familjförhållandena sammanhängde. Den andra utaf hvälfningens stora verk eller följder var näringarnes, var arbetets mer eller mindre fullkomliga lösande ifrån de tvång som förut hvilat öfver dem.
»Han såg himmelen öppen,» snyfta barn och tjänare. Den gamla husmodern lägger sin darrande hand i kapten Lennarts. »Ni hjälpte honom öfver det värsta, kapten.» Han står förstummad. De starka ordens och de stora handlingarnas gåfva är gifven honom. Han vet ej hur. Han skälfver som en fjäril på puppans kant, medan hans vingar utbreda sig i solskenet, glittrande som solsken äfven de. Det var den stunden, som dref kapten Lennart ut bland folket. Annars hade han väl gått hem och låtit sin hustru se sitt rätta ansikte, men allt ifrån detta ögonblick trodde han, att Gud behöfde honom. Han blef då Guds vandringsman, som kom med hjälp till de fattige. Tidens nöd var stor, och mycket elände fanns, som klokhet och godhet kunde hjälpa bättre än guld och makt skulle hafva förmått. Kapten Lennart kom en dag upp till de fattiga bönderna, som bodde i trakten af Gurlita klätt. Bland dem var nöden stor; potatisen var slut och rågsådden, som skulle ske i de afbrända bråtarna, kunde ej verkställas, ty man hade intet utsäde. Då tog kapten Lennart en liten eka och rodde snedt öfver sjön till Fors och bad Sintram skänka dem råg och potatis. Sintram tog väl emot honom: han förde honom med sig upp på stora välförsedda spannmålsbodar och ned i källare, där potatis af fjolårets skörd ännu fanns kvar, och lät honom fylla alla de påsar och säckar han hade med sig. Men då Sintram fick se den lilla ekan, fann han, att den var för liten för så stort lass. Den elake lät bära ned säckarna i en af sina stora båtar och lät sin dräng, starke Måns, ro den öfver sjön. Kapten Lennart hade endast den tomma ekan att sköta. Han blef dock efter starke Måns, ty denne var en mästare i att ro och väldigt stark. Kapten Lennart sitter också och drömmer, medan han far fram öfver den vackra sjön och han tänker på de små sädeskornens underliga öden. Nu skola de kastas ut på den svarta askjorden midt ibland stenar och stubbar, men de skola nog gro och slå rot i vildmarken. Han tänker på de mjuka, klargröna strån, som skola kläda jorden, och i tankarna böjer han sig ned och smeker de mjuka topparna.
Skulle äter under tjenstgöringstiden vid den närmare beröring prest och klockare emellan, det visa sig, att den sednares betjentskicklighet icke motsvarar prestens röstskala, så torde detta icke kunna hjelpas, så länge de hvar för sig hafva sin tjenst att sköta och den sednare icke aflönas af den förre eller för honom utan af församlingen för församlingens tjenst, alldeles lika som presten. Häraf torde följa att då numera lärdomsverk äfven äro inrättade för organister och klockare, hvaruti de få inhemta nödiga kunskaper, torde det vara lika onödigt som olämpligt att sätta presten till domare öfver andra auktoriteters lemnade vitsord. I samma Utskotts betänkande är ytterligare enahanda skäl åheropadt för bibehållandet af prestens större inflytande på valet vid folkskollärares tillsättande, emedan, som det heter, om utan giltiga skäl en skollärare emot ordförandens vilja påtrugas honom, sådant otvifvelaktigt måste hämmande inverka på det intresse ordföranden bör hysa för skolan, m. m. Enligt mitt förmenande sammanblandar Utskottet här person och sak. Skulle ordförandens intresse för skolan endast bero derpå, att han finge en blott för sin person användbar skollärare att sköta tjensten, så är folkskolan att beklaga, men då man ändå måste antaga att det giltiga skälet är vigtigt, så är tiden inne att skilja, som föreslaget blifvit, presten från detta bestyr, ty har icke presten den uppvexande ungdomens uppfostran till syfte för sina besök i skolan, så har han der icke att göra. Att prester finnas, som icke med sina besök eller andra åtgöranden besvära eller omhulda skolan, är nogsamt kändt. Men i de församlingar, der så förhåller sig, ligger icke det giltiga skälet för ordförandens bortovaro i afvoghet mot skolläraren, utan får sökas annorstädes?
— Men under de alltför trägna och ansträngande arbeten, som tillhörde dessa befattningar, nödgades Förberg, för att kunna ega ut - Motioner hos Hiddershapet och Adeln 1862. N:o 87. 253 komst, tillika åtaga sig och utföra enskilda uppdrag, hvilkas besörjande ytterligare hårdt anlitade själsoch kroppskrafterna. En tilltagande svaghet och sjuklighet i cerebropinalnerv-systemet blef häraf en olycklig påföljd, som, förenad med svår värk i ryggen, hjerta och armar, yttrade sig i en tankens, tungans och handens fria bruk förhindrande sjuklig rörelse i blodcirkulationen, till hvars botande alla patientens tillgångar förgäfves anlitades och medtogos; hvarefter Förberg såg sig nödsakad att, då all arbetsförmåga syntes för alltid förlorad, söka och undfå afsked från länsnotariebefattningen, den han uti 20 års tid, under så föga uppmuntrande och lönande förhållanden innehaft. Först året härpå undfick Landssekreteraren i länet nådigt afsked; men med brutna helsokrafter kunde Förberg icke dåmera på denna befordran, för hvars ernående han så ihärdigt sökt samla meriter, göra något anspråk, ehuru han af Kongl. Maj:t hugnats med Landssekreterares namn, heder och värdighet, med tour och befordringsrätt. Vid 1853 års riksdag funno Rikets Ständer rättvist att åt Länsnotarierna anslå lön på stat, hvilken för närvarande utgör 750 R:dr årligen till hvardera. Hade denna, nu såsom rättvis erkända förmån tillhört
Jag behöfver icke mer än bedja den värde ledamoten då och då besöka BondeStrs plenum eller någon gång samtala med BondeStrs ledamöter, för att han må få höra, att BondeSt. begagnar såsom skäl vid vigtiga frågors afgörande: "den frågan rörer R. o. Ad, (eller Den la Mais f. ra. PresteSt., eller BorgareSt) och då dessa Stånd icke bifallit en fråga, som rörde BoodeStrs interesse!), så vilja vi icke bifalla, hvad för dem Liefve förmånligt.” Då jag hört sådana skäl anföras af BondeStts ledamöter, är det mig tillätet att yttra min farhåga, att vårt beslut öfver deras i dag förevar, inbjudntsfråga skall inverka på andra vigtiga frågors afgörande inom BondeSt. Hr v. Hartmansdorff har önskat att icke inora detta Stånd få höra sådana framställningar, som dem jag gjort; men den har härledt sig från min öfvertygelse, och då Hr v. Hartmansdorff sagt, att man i sak bör tala efter sin öfvertygelse och icke biafsigter, torde han icke hafva skäl att ogilla, att äfven jag öppet uttalat denna min öfvertygelse. Jag har kommit till denna riksdag med den tro, att jag såsom representant skulle kunna, utan anmärkn. eller oblida omdömen och utan afseende på om jag var embetsman eller icke, yttra mig inom detta Stånd efter min öfvertygelse om det rätta i de ämnen, som till pröfning förekomma; men erfarenheten har lärt mig, att detta icke är rätta vägen, som representanten skall gå, oin lian vill verka något i sak. Jag har trott, att den raka vägen till ändamålet skulle vara den bästa och enda rätta; men jag har funnit, att man nästan vid alla tillfällen nödgas gå bivägar för att vinna något ändamål. Jag har slutligen kommit till det resultat, att jag för egen del anser mig skyldig att, då jag talar för en nyttig sak, i vissa mindre vigtiga detailler göra coneession af tnin öfvertygelse och på detta sätt någon gång göra ett afsteg från den stränga och småaktiga formen, för att komma till målet, då detta handlingssätt icke strider mot bestämd lag och mitt eget samvete.
Om äldre och nyare Författningars innchäll k afseende pä de under Jernbruken anstagne Skogar up« lysa Rikets Handlingar fullkomligare, och tror jag mig härom endast böra nämna följande. Dä Bruken under Konung Onl. den Xlm tid ledo brist pä sine förnödenheter, och med stor kostnad nödgades ofta pä flere mils afständ frän aflägse Orter fika sine bthof af Wcd och Kohl, sä usiärdades befallning till Landshöfdingarne, att hälla noga inseende öfwer Skogarne; och sedan Allmänningar och KronanParker blifwit frän p ivatc ägor ikillde igenom laga aswittringar, stadgades tillika att Kongl. Bergs-Collegium hwilket redan blifwit anfbrtrodt wärdén och uppståten öfwer Kronans Skogar och Allmänningar, der Bruk och Dcrgwcrk wvro belägne ivid Skogsdcluingarne, Bruken emellan borde sä laga, alt en rätt proportion och likhet mätte lräff's, och Skogarne sä mycket som görligt worc skonas och bejparas, till DergslagarneS stadigwarande tjenst, och Kongl. Majrts samt dcfl trogne Undersätareö deraf flytande fördel. Till den ändan och för att pä ett bestämdt sätt winna ett sädant ändamål, blcf uti den är 1687 till fbrordnade BcrgslagS-Cvmmissions - Jnstruction ibland annat infördt, att Commitzarierne skulle anställa en noga undersökning hwilka Bruk af Krono-Allmänningar bedrjrwas och fortsättas; och med hwad ärlig afgift de skäligen derföre kunde beläggas.
Lundman till det Vällofliga Ståndet ingifvet Memorial, deruti han, framställande nödvändigheten af en allmän Police-Författning för Städerne, ansett följande föremål för Allmän Police isynnerhet lörtjena uppmärksamhet: 1:0 Förekommandet af det till sjelfsvåld gränsande landsstrykeriet, serdeles bland Gesäller , afskedade Artillerister och allehanda lägre Sjöfolk. 2:0 Arbetsföre och obemedlade personers förbindelser, att årligen förse sig med Laga tjenst och försvar. Lagsamt Allm.Besv.o.Oec. Vtsti.Vtl. N:0 56. 9 3:o Fängelse-straffens förvandling till arbete. 4:0 Inskränkning af flyttnings-friheten nied afseende på Församlingarnes bifall eller vägran; samt 5:0 Förpligtelse för dem, som beträdas med fylleri och slagsmål, att vara till allmänt arbete å Correctionshus förfallne, i syn. nerhet tjenstlöse personer om de iterera förbrytelsen; — och har, vid ärendets föredragning till Remiss, Herr Montan uti Motionen instämt, med begäran, att Lagutskottet måtte inkomma med förslag till en Allmän Police-Förfatining för Rikets Släder, Lagutskottet, som funnit detta mål tillhöra äfven Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotiets befattning, har detsamma, med sistnämnde Utskott gemensamt, i öfvervägande tagit; och Utskotten få härmed gemensamt tillkännagifva, att, derest deras afgifna Betänkanden, dels under den 1 i denna månad, i anledning af väckta frågor om rättelser eller tillägg i LegoStadgan, så vidt de röra förslagen om Gesällers m. fl. ställande under berörde stadga, samt om de arbetande classernes skyldighet, att förse sig med årstjenst, m. m., dels ock under denna dag, angående föreslagne åtgärder till förekom* a o Lflgsamt Allm’.