Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan svårligen väntas, att en person, som måst egna en del af sin ungdom åt förberedande studier, och af hvilken fordras icke allenast en viss grad af bildning, utan äfven en förening af det ädlaste nit och den mest oförtröttade ansträngning, skall vara belåten med en inkomst, som föga öfverstiger daglönarens. Det är likväl icke anledning att förmoda, det staten eller de serskilda församlingarne skola för folkskolans behof hädanefter kunna göra större uppoffringar än hittills. Om dessa missförhållanden, som ännu äro i sin begynnelse, få obehindradt fortgå och utveckla sig, kunna icke annat än stora olägenheter deraf uppkomma. Den enda utväg, som lill deras afhjelpande erbjuder sig, är skollärare-befattningens förenande med en tjenst, sorn förut finnes, och som icke innefattar andra åligganden, än att de med denna kun - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Ulskoltels Betänkande, N.o H'r. na utan synnerlig svårighet förenas. Barnaundervisningen bar också af ålder ålegat, äfvensom den efter gällande Kyrkolag ännu åligger klockaren, ett stadgande, hvilket synes vara så mycket lämpligare, som klockarens öfriga göromål i allmänhet så föga upptaga en mans tid. I den nu gällande Folkskolestadgan är det visserligen lemnadt öppet, att förena klockareoch s-kollärare-tjensterna, eller då det i 6 § heter: ”likaledes må, med kyrkoherdens och församlingens bifall, lärarebefattning i folkskola kunna med klockaretjenst förenas”, synes detta mera innebära en tillåtelse för serskilda fall, än en af författningen åsyftad, allmänneligen gagnelig åtgärd.
Banko-verket är indeladt i följande Afdelningar, Kontor och Expeditioner, nemligen: a) en Kassa-afdelning, med derunder lydande 3 expeditionsoch 3 vexlingskassor, till hvilken afdelning hänföres: Banko-Ulskoitels Memorial, M 84. 3 l:o vården af Bankens behållningar i ädla metaller; i sedlar och i koppparmynt; 2:o kontant inkomst; 3:o kontant utgift; 4:o mynt-förvexling samt S:o redovisning för afdelningens dagliga verksamhet i berörda hänseenden.
F r u Dahlblom, som genom sin verksamhet gjort sig allmänt känd, efterlämnar ett godt namn så- som en vänsäll och hjärtegod personlighet. * Fröken Hulda Lundin, slöjdinspektris vid Stockholms folkskolor, h a r genom enhälligt beslut kallats till korresponderande medlem af Sällskapet för befrämjande af yrkesutbildningen bland kvinnor i Ryssland. En bortgången kviunosakskämpe. Den 18 februari afled i New-York miss Frances Elisabeht Willard i en ålder af 58 år. Frances Willard var af god amerikansk familj och hade fält en mycket vårdad upppfostran, hade till och med tagit magistergraden vid Syrakuseuniversitetet och blef, efter att h a verkat en längre tid som folkskoll ärarinna, 1871 professor i estetik vid n ä m n d a universitet, en befattning som h o n innehade till 1874. Vid denna tid fann hon sin verkningskrets för trång, öfvergaf estetiken och kastade sig öfver nykterhetsarbetet p å kristlig grund. Tillsammans med några andra damer bildade h o n det sedan så ofantligt utbredda » Worlds Womens Christian Temperance Union », i hvilken förening miss Willard först var sekreterare och från 1879 president. Det faller af sig själft a t t icke politiken kunde uteslutas från föreningen och snart var miss Willard en af de ifrigaste k ä m p a m e för kvinnans rösträtt. Som sådan innehade h o n ett år en verkningsfull ställning som hufvudredaktör för Chicago Evening Post, E e d a n i årgången 1894 (n:r 32) meddelade I d u n den framstående kvinnans p o r t r ä t t och u t förligare biografi, hvartill vi hänvisa. Till kvinnlig ledamot af k. kornitén för Sveriges deltagande i världsutställningen i Paris år 1900 h a r komitéu vid s a m m a n t r ä d e den 17 februari utsett fru Anna Wallenberg, f. von Sydow. * Teater och musik. Kungl. Operan lär hafva för afsikt att fira Ibsens 70 årsdag d e n 20 dennes m e d e n matiné, vid hvilken skola gifvas t v å akter u r » Brand » med hr August Lindberg i titelrollen.
Man dömmer efter den nya lagen, men sätter den dömde i fängelse eller den gamla. Om vi nu antoge denna lag, och det ginge likaledes hos oss, uppstode då intet godtycke, genom lagens tillämpning blott för en del, eller i vissa fall? Bland de omständigheter, som jag anser vara af betydligare vigt, är äfven att märka förändringen i straffens art. Man har borttagit skam-straffen, hvaribland ärelöshet, kroppsslraffen i allmänhet, vallen och bröd, landsflykt och suspension; icke mindre än fem särskilda straffarter. Man har bibehållit dödsstraff, fängelse, böter och afsättning, eller fyra arter, således afsk a lfa t Hera än man bibehållit. Kan det vara någon förbättring i en lag, att göra honom, så att säga, fattig; att reducera straffen till några få. Månne de menskliga brotten äro färre nu än fordom? Månne icke en större utvidgning af näringar och yrken, en tätare sammanlefnad af menniskor, föranleda både flera brott och flera nuancer deraf? och då skall man, i stället att bereda en större tillgång på bestraffningssätt till den onda viljans stäfjande, inskränka dem och utarma sig sjelf såsom lagstiftare! Olikheterna med den gamla lagen skulle alltså väsendlligast bestå deruti, att straffen äro mildare och dödsstraffet inskränkt, att fängelse, förnämligast ensamhets-, är hufvudstraffet, och att, emedan straffen äro af färre slag samt hufvudsakligen reducerade lill ett enda, nemi. fängelse, så har man, för brist på omvexling i bestraffning, måst lemna domaren så mycket vidsträcktare utrymme, att i större eller mindre mån använda det enda straff, som egentligen är honom medgifvet att ålägga, nemi. fängelset. Jag horde icke behöfva ingå i någon utredning af straffets ändamål. Vår gamla lag säger, ali det är förbrytaren lill näpst och androm till varnagel. Jag är af deras tanke, som anse straffet först böra näpsa brottsliugen, och dernäst rätta honom. Nu synes meningen vara omvänd.
Sagta smög jag mig fram till dörren, som var öpen; – Jag såg henne, – men hon hade redan tystnat, hon läste, eller rättare, betracktade med upmärksamhet ett papper som låg framför henne. Som hon höll handen för ansigtet märkte hon mig icke genast, och jag njöt en stund det nöjet att ostörd få beskåda henne. Så snart hon slog up ögonen och blef mig varse, rodnade hon, och jag såg att hon ville dölja de tårar, som ännu fugtade hennes kinder. Då den vanliga hälsningen var förbi, uptäckte jag att skrifterne, som lågo framme, voro de som varit gömde i den lilla Albaster Urnan; Det var Julias sista betracktelse, i La Nouvelle Heloise, hvarpå hon hade läst, och af denna anledning frågade jag hvarföre den ej var fullbordad. ”Min Mor började öfversätt”ningen”, svarade hon, ”kårt före sin död, ”och jag ämnar att sluta den kårt före Min”. Dessa ord, ehuru yttrade under ett smålöje, genomträngde hela min själ, Lotta sjelf syntes rörd; för ett ögnablick voro vi stumma och orörliga: jag vågade icke släppa hennes hand, likasom jag frugtat att för altid förlora henne, knapt kunde jag framföra en önskan för ett lif, hvars förlängande jag ville köpa med förlusten af mitt eget. Den värma hvarmed jag uttryckte denna önskan gjorde mig sjelf brydd, den hindrade mig likväl icke att se att hon ej var obehaglig. Oförmärkt fördes vårt samtal på vänskapens och förtrolighetens nöjen, vi erkände, båda, den vällusten att säkert vara hogkommen af de personer som vunnit vår agtning; detta ämne, så öfverensstämmande med min belägenhet, förkjuste mig ända till tårar, och jag fälde dem icke ensam. Kanske var det i anledning häraf hon ville anse min resa för ett skämt; som den var oförmodad ville hon veta ordsaken därtill, och emot min föresats såg jag mig tvungen att uptäcka den. Du lär icke fråga om mitt ändamål vann hennes bifall; men du skulle fåfängt kunna tänka det sätt hvarpå hon förklarade det; hon yttrade intet ord, men hvarje drag i hennes ansigte var talande.
Det är möjligt. BJÖRNKLO. VALBORG. han lofvat bli min make. (Förtviflad:). Förstå ni då inte, att det inte är en heder för mig att bli ni förstå inte ens det! O, Gud, o, Gud! Pappa, säg då något! hans hustru, utan den tyngsta vanheder! Nej, GERTRUD (ifrigt till professorn). PROFESSORN. Ni hör, ni hör! Således förstå ni väl, att men detta i sanning exempellösa uppträde har i vissa fall, icke bedömas som ett individuum. Visserligen, visserligen skall jag säga något, fullkomligt förlamat min tunga. En qvinna kan, Hon är en social combination, ett embryoniskt, till möjligheten existerande samhälle. Sålunda: sviker qvinnan sig sjelf, sviker hon menskligheten, och blir, blir ur både estetisk och vetenskaplig synpunkt förkastlig. GERTRUD. Men mannen då, pappa? Hvad är mannen? Mannen! Mannen? Ja, det vet jag inte. (Drager PROFESSORN (förvirrad). sig uppåt och visar under det följande att han är försänkt i oroliga grubblerier). FRÖKEN BONN. öfverseende. Jag ska' försöka att skaffa er plats i hemmet för fallna qvinnor. VALBORG (höjer upp armen som ett slag). FRU HILLNER. Religionen bjuder oss att vara milda och för att skydda sig för Nåd! sådan som ni. Aflägsna er genast! Här är inte plats för en FARMOR (skakar på hvfvudet). VALBORG. Den sortens qvinnor förpesta verlden. visste aldrig, att jag var så brottslig men jag inser det nu. Kanske eger jag ingen rätt till det aktade hustru-namnet. Nåväl då, jag ska' gå, men inte ensam. Jag erkänner ödmjukt, att jag har felat men jag har ju inte felat ensam. Ni ha' fördömt mig ska. Låt ert förakt lika tungt drabba båda de skyldiga. PROFESSORN (för sig). Jag har felat, jag som qvinna, skänk mig nu rättvisa som menni måste undersökas. (Går hastigt till höger 2). En brist i systemet, en verklig brist; det göra slut på det här högst obehagliga uppträdet. Hören mig!
I ett rikt hus har mannen vanligen en syssla,; men frun lemnar sina åt hushållerskan och guvernanten. Är mannen officer, så kan han vara tvungen gå till kasernen klockan 6, 7, 8 på morgonen. Har han vakt, får han om natten ligga på en ganska illa bäddad soffa i kasernen; kanske gå i stallet och öfverse arbeten af ganska otreflig natur, alltid ha förmannens öga på sig, kanske bli arresterad för en försummelse o. d. Är han grosshandlare, så måste han besöka sitt kontor vinter och sommar, hum rik han än är. Om sommaren sitterhans familj på landet Då har han att välja: antingen lefva ungkarl i stan eller resa till och från sommarnöjet, komma ut på qvällen, resa in på morgonen, och sommar-dagen i staden kan vara ganska het och arbetsam. Ar han statsman, då vet han att han lefver. Är han em-betsman, så har han sex veckors ledighet. Den rika frun gör vanligen ingenting, annat än kläda och roa sig. Ibland kan hon föra ut sina välklädda barn och visa dem på promenaden. Full frihet att gå i ridhus, på sammankomster, basarer, spela sällskapstea-ter (icke rigtig teater likväl), dansa, göra slädpartier o. s. v. På sommarnöjet eller badorten går hon ensam ellér i sällskap med hvilken man hon vill. Der har Harem upphört fullständigt. Är qvinnans ställning så undertryckt? Fråga denna dam af verld, om hon vill ha ett embete och sitta på en trefotad skinnstol framför en pulp^t i staden, i stället - för att vara på sommarnöje. Fråga henne om hon vill ha rösträtt? Hon skall skratta åt Er! Fråga henne om hon vill ha likställighet, det vill säga att herrame sätta sig i soffan, när hon står vid dörren, fråga henne om hon vill behålla sitt namn med sin person, när hon gifter sig, hon som förnedrar sig derhän att skrifva sig Fru Oskar Silbergroschen, när hon heter Elisabeth, och hon skall skratta åt Er. Det kristliga Harem är sålunda ganska behagligt, och de flesta qvinnor taga gerna inträde i detsamma, blott de få en man, som kan försöija dem.
De skulle således ega att besluta en sådan förändring i denna §, att Konungen hela Stil» D en 17 Mare e. m. året, det vill säga ständigt, skulle uppehålla sig i Norige, hvilket naturligtvis vore detsamma som att uplösa föreningen. Genom dessa exempel torde jag tydligen hafva ådagalagt, att den af Hr Frih:n uttalade sats, att Norrmännen, med stöd af den åberopade 112 §, skulle hafva oinskränkt rätt att, utan Sveriges hörande, huru de behaga, förändra sin grundlag med undantag af de få §§, som finnas intagne uti RiksAkten, grundar sig pä ett uppenbart misstag, hvilket Hr Frihrn svårligen skulle kunnat hafva begått, om han med upmärksamhet genomläst slutet af 112 g, som uttryckligen innehåller, att de ändringar, som Norrmännen ega att uti sin grundlag vidtaga, aldrig må angå annat än modifikationer i enkla bestämmelser. Hvad nu särskildt beträffar den ifrågavide 14 §. som berättigar Svensk man att kunna lorordnas till Ståthållare i Norige, så hafva motsidans talare, uti sin ifver att försvara Noriges intresse, gått längre än de mest insigtsfull bland Norrmännen trott sig kunna gå. — De Norske ledamöterne uti Unionskomitén hafva nemligen sjelfve ansett Sveriges bifall till Ståthållare-embetets afskaffaude vara erforderligt; — och att ett sådant bifall ock verkligen är behöttigt, det skall blifva klart för hvar och en, som vill ihågkomma, dels att stadgandet om Svensk mans förordnande till Ståthållare blef i grundlagen intaget på yrkande af de Svenska Kommissarierna, — dels ock att intet aftal kan ensidigt förändras af den ene kontrahenten, utan att derigenom förnärma den andre kontrahentens rätt. Hr Frih. Hamilton har ansett den föreslagna skrifvelsen om upskof innefatta detsamma som begäran om afsteg, och att det derföre vore bättre att öppet framställa en sådan begäran. Det finnes dock en väsendtlig åtskilnad emellan dessa båda framställningar.
Det finns ingenting i ett hushåll, som är tråkigt, och ingenting, som skall vara en husmoder likgiltigt, när hon vet, hur stor betydelse alla enskildheter ha. Hennes kök och skafferi, hennes linneskåp och husgeråd, allt är viktiga ingredienser i det hela, och hon skall icke endast icke finna dessa detaljer tråkiga, utan hon kan gärna svärma litet för dem, först då bli de ett uttryck för hennes personliga natur och smak, och ju bättre denna natur och smak äro, dess bättre för det hela. I kaos kan ingenting skapas, men ordningens poesi är en god poesi. Det hem, som en husmor skapat genom att väl öfverse och hjälpa till att alla detaljer utföras väl, det hemmet skall ju utgöra de omgifningar, i hvilka lifvets drama uppföres. Dessa omgifningar äro icke hufvudsaken, men de bidraga ofantligt till, att hufvudsaken kan komma till sin rätt. Vid den olikartade hjälp, som en husmor af vår medelklass får af många personer ur arbetsklassen, kommer hon i beröring med många olika människor och lär sig, att på ett naturligt och verkligt sätt förstå den arbetande klassen, hvad de fleste män sällan ha tillfälle till. Alla dessa specialiteter, för hvilka så många lefva, lär hon sig att intressera sig för. Tvätterskor, strykerskor, sömmerskor o. s. v., alla ser hon närmare i deras arbete än hvad mannen kommer att göra, och hon lär sig icke blott förstå och beundra ett sådant arbete, om det är bra gjordt, utan hon lär sig otvifvelaktigt att förstå dessa människor bättre, än hvad en ensam stående människa får tillfälle till, och har ju dessutom den lyckliga möjligheten att åtminstone bereda några sorgfria dagar för dem, hvilka arbeta i hennes hus. Hvad en kvinna eger i sina barn, kan icke uttryckas eller uttömmas i någon bok. Jag vill icke tala om lyckan att vara mor, utan också endast betrakta denna lycka från en husmors ståndpunkt.
Med beräkning af nutidens ungefärliga värden, lemnar den flottade granen, i skogen intummad och betald för 12 tums och 2 kronors vörde, vid sågningen till följd af skada i flottningen måhända ej utöfver 10 ä 11 tums, för hvilka dimensioner värdet i proportion blir respektive 1 krona och 1 krona och 50 öre. Och det är klart, att om ej en sådan förlust äfventyrades, skulle granskogen lemna dess egare ett större värde. Jag har ofta hörtjernverksegare klaga öfver opålitlighet hos * de gent emot skogskol i öfrigt dock dryga " sågverkskolen ”, hvad värmehalten beträffar. För min del år jag öfvertygad om att bakar af flottad gran lemna, af ofvannämde orsak, högst usla kol, och jag vill fråga: till hvad gagn vill man draga stambanan upp t. ex. till Ångermanelfven, om ej för att tillgodogöra sågverksaffallet deruppe? Emellertid är den hufvudsakligaste flottningen efter sagda vattendrag gran, och vill man der tvinga sågverksegare till barkning, omintetgör man äfven vilkoren för ej endast skogens största möjliga värde, utan * • äfven kommunikationsleders uppkomst, i ty att jernverksegare naturligtvis skola endast till mycket nedsatt pris komma att köpa Ångermanelfvens grankol, om dessa äro tillverkade af barkade stockar, och klart är, att en så föga värdefull vara ej tål vid stora fraktkostnader. Hvad nu åter angår flottningen kontra fisket, så bekänner jag mig till den åsigten att flottningen,. i allmänhet taget, ej mera skadar fisket i Norrland än t. ex. ångbåtsfarten har skadat hafs-fisket kring Norges kuster, men hvarom på sin tid fördes mycket tal. Om fiskets betydenhet gent emot trävaruhandteringen kan jag åberopa Trävaruforeningens uttalande, beklagande, att jag för de norrländska vattendragens vidkommande ej kan lemna någon statistisk uppgift.
Mörner och Hr Lagergren, stanna vid det utlåtande, att saken syntes dem tvifvelaktig, så hade jag sannerligen för min del oändlingen gerna biträd! en sådan mening, för alt slippa afgöra den; men då Utsk. var skyldigt att yttra sig i saken, borde Utsk. först noga afväga skälen å ömse sidor emot hvarandra, och då man fann dem väga någorlunda jemnt, återstod icke någon annan utväg, än att söka hemta ledning af praxis. Så har jag åtminstone under utöfningen af domarekallet lärt mig att förfara i tvifvelåktiga fall, och här har jag också förnummit, att sålunda tillgår till och med i grundlagsfrågor, hvarom strid kunnat uppstå, icke blott Stånden sins emellan, utan äfven mellan Stän7 H. 30 23 i Den S Fel)ruari e. ra. lierne och den andra Statsmakten. Jemväl från den sidan, lill hvilken Hr von Hartmansdorff hörer, och der lian med så mycket sk ä l innebaren ganska utmärkt, plats, har jag alltid hört drifvas den satsen, alt i dylika tvistiga fall, är det praxis, sorn bör afgöra frågan. Ulsk. måste -således, för att stadga sitt omdöme, äfven tillse hvad praxis varit, och Lilsk. fann dä, att hvarken Sländerne eller LagUtsk. vid 3:ne föreg:de riksdagar, om jag icke minnes orätt, någonsin betraktat denna fråga såsom hörande till de privilegier, frihéter, rättigheter och förmåner, hvarom 114 § Reg.F. talar. LagUtsk. fann vidare, att när denna fråga vid sista riksdagen ingick till K. M., granskades den af Högsta Domstolen, ulan alt någon dervid gjorde den anmärkn. att den vore af privilegii natur. K. JU. fästade icke eller dera någon uppmärksamhet, och nämner icke derom något i sitt svar å Rikssalen, utan förklarade sig endast ur andra synpunkter icke kunna antaga del af Sländerne framställda förslag till förändring i arfslagarne.
Med afseende på de nu anförda förhållanden och då f. d. Geijerska huset, med ofvanantydda fördelar af ett fritt läge i närheten af Stats-departementen och 16 Kongl. 3Iaj:ts Nåd. Proposition N:o 4 02. öfriga embetsverk, kan, efter den af Öfver-intendenfs-embetet föreslagna tillbyggnad och inre anordning, uppfylla Riks-arkivets behof för närvarande och under flera kommande tiotal af år; då Stockholms stad, mot öfverlemnande till Kronan den 1 April 1861 af sin vid den tiden återstående 13-åriga dispositionsrätt öfver huset, är, enligt ofvanåberopade köpekontrakt af den 19 April 1859, berättigad att för hvarje af dessa 13 år uppbära . ' Rdr 5,500. efter afdrag af •ornera beräknade till R:dr 265. och kostnader för husets yttre underhåll, upptagna, enär de inre åligga hyresmannen, till 135. 400.
Kungörelsen den 20 Jan. 1824, dels ock ytterligare uti 4 Art. 4 Afdeln. 27 §, mom. 3 af i83o års Banco-Reglemente, samt 1 Afd. Litt. clj punkten 20 af Kongl. Kungörelsen den i3 Maji sistnämnde år, det ändock måste åläggas Låntagare, att, sedan han afbetalningen uti Ränteriet verkställt och behörig attest deröfver erhållit, densamma tillika med uppgift å den lånenumer, hvartill afbetalningen hörde, sjelf elter genom någon härvarande Commissionair, aflemna till Banken, sorn lät anteckna den verkställda inlevereringen, utan att den å länet afföra, förrän den erlagde summan till Banken ingått, samt låntagaren emedlertid skulle löpa det äfventyr, att, i fall det deponerade beloppet under tiden förskingrades eller under transporten gick förloradt, för andra gången nödsakas betala hvad han i Ränteriet deponerat, hvarigenom således låntagaren ingenting kunde vinna, men Banken mäste förlora, icke allenast i anseende till mångdubblad Kostnad för bref, lösen och postporto, utan äfven i aflöning till ett ökadt antal Tjenstemän i och för de flerfaldige göromål 50m deraf blefvo en följd ; och i annat fall åter, eller derest Rikets Höglofl. Ständer, såsom Motionai■ ren synes hafva åsyftat, skulle, tvärt emot den grundsats som blifvit antagen i fråga om de silfver-depositioner, hvilka i Räntericn få verkställas, lill afbetalning å fastighetslån, nu skulle medgifva, att låntagaren befriades från allt ansvar, så snart han i Ränteriet eller å annat anvisadt ställe penningarne deponerat, och Bänken sedermera för dem vidkännas, risquen, desto större förluster derigenom kunde för Banken uppkomma, s.om Banken, vid utsökandet af hvad i Lnndt-Ränterien eller annorstädes kunde blifva för dess räkning deponeradt och sedermera förskingrad t, icke hade att påräkna en så beskaffad företrädesrätt, som genom Kongl.
Sedan emellertid mot detta förslag blifvit framställda flerfaldiga anmärkningar både från vederbörande konsistorier och från enskilde personer af presterskapet, behagade Kongl. Majit den 27 December 1833 i särskild skrifvelse till kyrkolags-komitéen i nåder förordna: dels att, förrän någon ny redaktion af kyrkoförfattningarne företoges, skulle komitéen göra en fullständig samling af de författningar, genom hvilka kyrkolagen blifvit i någon mån upphäfd, ändrad eller tillökad samt de reglementariska stadganden rörande kyrkoväsende!, dem Kongl. Majit utfärdat för hela riket eller för särskilda stift och orter, och sedan föreslå de nödiga ändringarne och tilläggen; dels äfven att den nya fullständiga redaktion af kvrkoförfattningarne, som komiterade egde att utarbeta, indelades i l:o kyrkolag, innehållande sådana föreskrifter, som tillhöra Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers gemensamma lagstiftning, och 2:o kyrkostadga, innefattande alla öfriga stadganden, dem komiterade i afseende på kyrkoväsendet funno nödiga. I följd af dessa nådiga förordnanden och uppdrag, fullbordades nu först den rika samling af till 1686 års Kyrkolag och Kongl. Förordningen af den 11 Februari 1687 om rättegång i dom - 68 Motioner i Preste-Ståndet 1865. N:o 28. kapitlen hörande författningar och reglementariska föreskrifter, redigerade med stor omsorg och fullständighet af framlidne Prosten Mittag, och sedan äfven komitéens gemensamma förslag till kyrkolag, särskilda lagar rörande kyrkoväsendet och kyrkostadgar, hvilket öfverlemnades till Kongl. Maj:t den 29 December 1846, jemte en särskild underdånig skrifvelse, hvaruti komitéen dels redogjorde för sitt uppdrag, dels äfven tillkännagaf sig hafva i flere väsendtliga delar lagt till grund för sitt arbete ett utaf en enskild dess ledamot, framlidne Biskop Thomander, upprättad t förslag. I Mars år 1847 befalite Kongl.