Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Juli 1881, kl. 12 m. Utlåtande, i anledning af återremiss d Betänkandet JY° 45, med förslag till föreskrifter i afseende å ersättande af upphörd Privat-Bank samt penningerörelsens underlättande i allmänhet. Uti berörde betänkande hade Utskottet dels i lista och 2:dra punkterne, under hemställan, att en af Herr C. C. Hörnstein väckt motion om uteslutande från Banko-Reglementet af 215 §:n, angående sättet att fylla Privatbankernas sedelutgifning, i fall en eller flere af dem skulle före nästa riksdag upphöra, mätte lemnäs utan afseende, tillstyrkt en förändrad uppställning af nämnde j§, dels ock i 3:dje punkten afgifvit följande förslag till föreskrifter med afseende ä Bolag, som till bedrifvande af Bankrörelse kunna uppstå, nemligen: »Bolag, som i stad bildas, för att utan rätt till utgifvande af egna tryckta eller graverade kreditsedlar eller andra såsom mynt löpande förbindelser, bedrifva Bankrörelse, vare sig till ersättande af upphörd Privatbank eller för att eljest underlätta allmänna rörelsen i någon ort, erhåller, i form af lån, understöd från Rikets Ständers Bank till nedan upptagna belopp, under följande dervid fästade vilkor och förbehåll, nemligen: a) Sådant Bolag skall under namn af Filialbank bildas genom aktieteckning af minst tjugu personer, hvilka, en för alla och alla för en, ansvara för Filialbankens förbindelser. b) Af teckningssumman erlägges minst en fjerdedel eller 25 procent i rikets gällande mynt. För återstående tre fjerdedelar eller 75 procent afgifve delegare till den af dem gemensamt utsedda
ned mot sig och kysser henne). läppar, dina ögon, dina läppar, det är och jag! du, Helena, du vackra, du Helena, du HELENA. Vi allena! RICHARD. Ja, vi allena! TORSTEN (har gjort en rörelse som för att springa fram, men betvungit sig och närmat sig med tysta långsamma steg, till bersån). Nej, icke allena! tills han nu står vid ingången men blir så stående, orörlig, i trotsig tystnad. Richard förblir liggande på knä och ser med förvirrade blickar på Torsten.) TORSTEN. på henne.) Gå in, Helena! (Helena står orörlig. Torsten vänder sig emot henne i ett häftigt utbrott.) Gå in, Helena! så åter.) Ni har glömt mig! (Till Helena, utan att se (Helena reser sig upp med en hastig rörelse af skrämsel, (Helena går några steg förbi honom, men stannar 143 TORSTEN (utan att längre akta Stig upp! Nu är den där ställningen onödig. RICHARD. Torsten! händer.) (Kastar sig framstupa i stolen med ansiktet i sina TORSTEN (skrattar till, kort och på henne, till Richard). ansträngdt; talar med låg satser). stämma, i korta, afbrutna Stig upp! Det var således på det sättet, du tänkte segra! Det förändrar ju saken. Där ser man, hvad tron skall verka. Du hade rätt, Hädanefter får jag väl lägga mig till med att med den kommer man långt här i världen. tro, jag också. Stig upp! Hur var det nu? Man skulle ju tro på människorna. Var det icke så? Man skulle icke bara se till skalet, ty det kunde ju vara fult, utan till kärnan, ty kärnan, den är så vacker. Stig då upp, så ställningen? En segrare har väl rättighet att vara stolt. Stig upp! förbi honom.) att jag får tacka dig! Hvarför den där ödmjuka (Richard reser sig upp och går med sänkt hufvud 144 HELENA (lägger sin hand på hans arm). Svara honom då! Hvarför tiger du? RICHARD (ser på henne). att jag äfven skall bekänna min skam?
December nästlidet år 388,659 R:dr Banko. 2:o Belåning af koppar, jern och andra vågförde ejffecter, hvarom uti U)6 med 161 §§ af Reglementet handlas, är icke eller inskränkt inom något bestämdt maximi-belopp och har med hvarje af de sednare åren ökats samt uppgick enligt nästlidne års bokslut till: Bih. till R. St. Prof. 1844. 6 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 3 18 Banco-Utskottets Betänkande, N:o 29, i Stockholm .. 1,589,975: 22. 8. i Götheborg .. 1,0/2,550. — -— Tillhopa R:dr 2,062,525: 22. 8. 3:o Belåning af tackjern, på grund af 162 och 163 §§ i Banko-Reglementet, har ej ilrågakornmit förr än under innevarande år. Någon fond för denna belåning finnes icke. 4:o Utlåning mot pant af Bäne-Banko-obligationer, besörjd i enlighet med 164 och 165 §§ i Reglementet, är begränsad inom summan af utevarande sådane obligationer och utgjorde vid 1843 års slut 93,894: 10. 7. 5:o Utlåning emot inteckning i fast egendom och återbetalning i silfver, enligt Reglementets 166 §, har numera upphört, hvadan de ingående kapital-afbetalningarne icke åter i denna väg utlånas. Beloppet af dessa lån utgjorde ultimo B:ko. 6:o Utlåning till Studer och korporationer eger jemnlikt 169 § i Reglementet hädanefter ej eller runi, i följd hvaraf de, genom ifrågavarande utlåning, inflytande kapilal-afbelalningar för andre ändamål användas. Utestående summan uppgick vid nästlidne års slut till 59,309: 47. 1.
Men var det blott Årstiderna som orsakat detta? Oxygen hade strax efter konserten mottagit ett bref utan underskrift och hvars författare var för honom obekant. Brefvet hade innehållit något som fallit i god jordmån, men det var först sedan han läst det som han tyckte sig vara riktigt fast öfvertygad om att Aromasia ej borde väljas till folkombud och som han fattat sitt beslut att uppträda mot henne. Det beslutet hade han stor brådska att sätta i verkställighet. Han tyckte, att det icke tålde ringaste uppskof. Var det således blott för att tjäna fäderneslandet som han ville undantränga den kvinna för hvilken han känt den varmaste tillgifvenhet? Det var den frågan han nu gjorde sig. Skulle han, den starke framtidsmannen, hvilken djupt föraktade forntidens små känslor, såsom han plägade kalla ärelystnad, afund, misstankar och svartsjuka, nu själf handla under inflytande af en eller flere bland dem? Omöjligt! Och likväl fruktade han för, att det icke vore endast fosterlandskänsla eller nyttighetsbegär som förmått honom att uppträda mot Aromasia. Älskade han henne ännu? Ganska visst. Och likväl ville han motarbeta hennes afsigter! »Emedan hon ej älskar mig!» utropade han. »Hon har låtit den galne Apollonides förmå sig att göra odoratet Årstiderna. Han har skrifvit orden till denna föråldrade sammansättning. Han har således arbetat till samman med henne. Då kan hon ej längre hafva mig kär.» Och så var det åter slut på de nyktra betraktelserna. Oxygen berusade sig med svåra misstankar och dyster svartsjuka. I sitt rus svor han att icke gifva vika. Han måste hämnas öfver att vara undanskjuten, att vara bedragen af den kvinna han så högt älskat. Svartsjukan och hämndkänslan funnos i det tjugufjärde århundradet i lika hög grad som i äldre tider, men dessa känslor nytjade ej längre dolk eller gift. Deras vapen voro riksdagskandidaturer och mera dylikt. Själfva Apollonides skulle kanske nödgas erkänna, att detta vore ett framsteg, om också föga romantiskt. Men lagstiftningsarbetet? Skulle det bero af kärlek eller svartsjuka? Hade det i forntiden aldrig berott af några mänskliga svagheter? Aromasia hade en svår strid med sig själf.
Denna handelslust synes menligt hafva inverkat på allmogens rättsbegrepp i fråga om handel, och är derjemte äfven derutinnan demoraliserande, att den skapat en liknöjdhet för sådant arbete, som hörer till jordbruket och andra naturliga näringar, hvilka sednare hittills ansetts underordnade och derföre kommit att stå tillbaka. Det synes dock, som skulle en förändring härutinnan föregå hos den förståndigare delen af allmogen; och sedan, genom Eders Kongl. Maj:ts förordning den 22 December 1846 om handel, en ordnad handelsrörelse kan uppstå jemväl på landet, har man anledning att hoppas, det allmogen skall mer och mer inse skadligheten i handel, sådan den hittills af dem bedrifvits, och i stället den sanna nyttan af arbete på jordens förbättring. Så länge dock den rättigheten qvarstår att från Norrige få tullfritt införa för Tio R:dr Specie af hvarje varuartikel och något friare system i allmänhet icke gjort sig gällande i Tull-lagstiftningen, torde fara vara för hand, att den skadliga, olagliga handeln icke skall, äfven med allt nit hos Kronobetjeningen, kunna helt och hållet hämmas, emedan bonden genom nämnde rättighet ej sällan torde kunna sälja varan för lika godt, om ej bättre pris, än den, som handlar i större parti och för varan erlägger tull, samt erfarenheten lärt att möjlighet till vinst oftast föranleder lagöfverträdelser. Brott emot person förekomma högst sällan inom länet, och om än brott emot eganderätt just icke äro sällsynta, äro de icke i någon mån oroande, enär antalet deraf icke står högt i förhållande till hvad fallet är inom andra län. Såsom anmiirkningsvärdt förekommer, att af de för brott emot eganderätt tilltalade personer ett icke obetydligt antal ej tillhör detta län, utan varit kringstrykande personer från andra orter.
Bland dessa får jag särskildt åberopa det yttrande, sorn vid motionens remiss afgafs af guvernören för Carlberg, oell hvilket fullständigt pä förhand vederläde all den bevisning, man sedermera sökt framkomma med. Detta yttrande blef då äfven af It. o. Ad. med mycket bifall uptaget, och jag hoppas, att R. o. Åd. nu också mätte Den 6 Juni é. m. 12» måtte vidblifva sin en gång uttalade åsigt. Det är för öfrigt bekant, att redan för 40 år sedan blef dåvarande Kansler för Krigs* Akad:n anbefalld att utarbeta förslag till dess orabildning, ocb detta förslag blef af K. Mit uptaget, men måste öfvergifvas till följd af bristande medel för dess genomförande. Sedermera hafva betydliga förändringar blifvit, vidtagna och 1 :a klassen indragen, och nu är frågan endast, om de hinder, som förut stått i vägen för en ytterligare ombildning, numera blifvit undanröjda, samt om tiden till en sådan nu är inne. Utsk:t besvarar visserligen denna fråga med ja, men dock i ganska sväfvande och obestämda ordalag, och lör min del tror jag, att erfarenheten af den nya skolstadgans verkningar ännu är för otillräcklig, för att man skulle kunna vidtaga en förändring, som i så väsendtlig mån deråt beror. Man bör nemi. på förhand känna, huru stor portion kunskap kan i hvarje särskild klass af de allmänna läroverken inhemtas, och vid hvad ålder ynglingarne i hvar och en af dessa vanligen äro, för att kunna med säkerhet bedöma, vid hvilket stadium de må anses fullt qvalificerade för inträde vid KrigsAkad. Utsk:l har äfven uttryckt den åsigt, att. till lölje af den åsyftade förändringen med KrigsAkad., de enskilda militärskolorna skulle komma att uphöra.
St. tillstyrka ntgifvandet af ett arbete, hvartill de sjelfva icke vilja lemna något bidrag. Jag instämmer i Frih. Palmsljcrnas begäran om afslag å detta betänk., såsom innefattande i min tanke en oriktighet. Den 5 0 c t o b e r. 27 Ur von Rosen, Georg Ludvig: Jag viii icke ingå i någon pröfning om denna psalmboks större eller mindre nytta och anser mig icke böra betvifla dess värde, dä Ekon.Utsk. bar gifvit silt vitsord derom. Jag skulle också önska, alt kyrkorna, i fall arbetet ulkommcr, kunde få ett exemplar hvardera deraf; men jag tror, att U t sk. bar baft orätt i form, dä det tillstyrkt R. St. att ingå lill K. M. med en und. anhållan alt K. M. skulle befalla kyrkorna alt köpa en sådan bok. Jag tror icke, tilt hvarken 11. St. eller K. M. hafva någon rättighet ali besluta om kyrkans medel. Jag tror del tillhör socknarne sjelfva ali besluta om sina. utgifter. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Hufvudsakligen förekommen af Ilr von Rosen, ber jag endast alt lä tillägga, att om man på förband ålägger kyrkorue att inköpa hvar silt exemplar af Hr Dillners arbete när det utkommit, utan att något maximipris derå är bestämdt, sä ali Ilr llofpredikanicn Dillner kan laxera sin bok sä högt lian vill, så öfverlemna!- man i sjelfva verket ät nämnde Hofpredikant att beskatta Svenska folket, eftersom hvarje församling blir tvungen att inköpa boken lill del pris, som liiDillner derå sätter. Frih. Hamilton: Hvad det beträffar, alt Ekon.Utsk. skulle hafva brustit i form, dä det tillstyrkt K. St. ali ingå till K. M. med en und. anhållan, alt en utgift måtte åläggas communerna, hvilket innebär ett slags beskattning, sä tror jag att praxis talar för denna form; ty det är visserligen icke första gången som Utsk. bar gått in lill K.
Anlednm till min önskan är den, att våra värde motståndare pä stället och allmänheten öfver hufvud måtte inse fruktlösheten att vilja genomdrifva en representationsförändring grundad pä allmänna val. Frih. Sprengtporten har redan upfattat saken så som borde hädanefter Slåndsval åter försökas. Ilan har rätt deri; och det vore väl om andra fattade saken pä samma sätt. Derföre är det önskeligt att endrägten blefve i möjligaste måtto stor. För öfrigt gagnar det visserligen lika litet alt tala för sorn mot förslaget. De flesta, som hitkommit, hafva dessförinnan, utan tvifvel i en sak, hvilken hvilat så länge som denna, på förband stadgat sin öfvertygelse. Jag smickrar mig således icke med hopp att kunna omvända några af mina motståndare och tror icke heller att de lyckas göra proselyter med sina tal. Jag skulle till och med förmoda att några af riem jag hört frän den sidan hafva skaffat förslaget flera vedersakare än om talarne icke yttrat sig för detsamma. För att dock i korthet säga hvarföre jag ogillar det förslag, som nu pröfvas: så får jag förklara mitt hufvudskål vara hvad så många talare redan sagt, nemi. att det hvilar på allmänna val, och att, om dessa antagas: så blefve republiken till hälften införd i vårt fädernesland, nemi. så vidt representationen anginge. Meden sådan grundad pä allmänna val, skulle det, i min tanke, icke dröja länge förr än man föresloge konungamaktens afskaffande och ersättande med en President eller med en Regent, som hade Konungs namn, heder och värdighet, men ingalunda hans magt eller anseende. Eder, Mine Hrr, tillhör förtjensten och äran att hafva år 1844 hindrat, att icke det halfva steget till republikens införande redan då togs af Svenska representationen. Med ifvern, som då rådde nedifrån och eftergifvenheten ofvanefter, hade utan tvifvel 1840 års förslag blifvit antaget, om R. o. Ad. icke, oberoende af agitationen, hade sagt nej.
Det bar härvid ej undgått Rikets Ständers uppmärksamhet, att flera på Konungs och Sländers beslut beroende vigtigare omständigheter ännu föranleda till någon ovisshet uti bedömandet, dels af mängden utaf de göromål, hvilka framgent komma att tillhöra Stats-kontoret, dels ock i någon mån af deras beskaffenhet. Den af E. K. M:t afgifna nådiga propositionen, angående de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling samt om förändring lili indelta räntors och kronotiondes utgörande, uti hvilket ämne dessutom flera lill betydliga förändringar föranledande framställningar bos Rikets Ständer blifvit gjorda, torde möjligen åstadkomma en annan reglering, än den, som nu blifvit ifrågasatt för Stats-kontorets serskilda afdelningar och vid dem anställde tjenstemäns befattning med de ärenden, som röra uppbördsverket och magasins-ärenden. Likaledes torde den förändring uti formuläret för Rikshufvudboken, som är i frågaställd och som ännu ej undergått slutlig pröfning, kunna föranleda ett föränd rädt behof af tjenstemän uti Riksboksluts-kontoret. Under dessa omständigheter, anse Rikets Ständer icke fullt lämpligt, att en definitiv reglering af Stats-kontoret nu fastställes lill bestämdt antal tjenstemän, fördelade till vissa bestämda befattningar och med en förhöjning uti lönevilkor, som Rikets Ständer icke godkänt. Rikets Ständer inse likväl nödvändigheten deraf, alt de medel, sorn erfordras för ärendenas oafbrutna gäng, mäste finnas till E. K. Mits nådiga disposition och att ej någon inskränkning uti hvad E. K. M:t härtill funnit nödigt för närvarande bör ega rum, sa vida sådant kan ske inom för ändamålet hittills afsedda tillgångar. Enär dessa tillgångar, så vidt de af Rikets Ständer för ifrågavarande behof blifvit anvisade, bestå af Stats-kontorets anslag på stat, 32,198 R:dr, förutom ljuspenningar och remisslage, hvilka uti E. K.
Derföre hafva desse mai blifvit öfverlemnade åt Jjandshöfdingarne, på det de städse med activitet matte kunna behandlas. Jag yttrade förra gången att, då HäradsPätterne blifva permanenta, de äro behörige Domstolar i dessa mål, men intilldess vågar jag tro, att det närvarande förhållandet icke bör rubbas. Herr Cederschjöld: Jag vill icke bestrida jjandshöfdingeÉmbetenas behörighet såsom forum till fylleri-mål, men jag bestrider på det högsta StoCkstraflet3 bibehållande. Erfarenhe. ten visar bäst, att det icke är detta straff,' som här i Hufvudstaden gjort fylleriet mindre allmänt, helst det nu mera nästan aldrig har tillämpas. En Talare har. trott det böra bibehållas såsom ett skrämskott i hopp, att det sällan skulle behöfva användas. Jag tror, att man aldrig bör stadga något straff, sorn man icke arnar ovilkorligen tillämpa. Det är våd» ligt, att införa sådana straff, som endast skola tjena till skrämskott, emedan de dels alstra förakt för lagen och dels blifva redskap för 3*8 Den 25 September e. m. det enskilta hatet och hämndlystnaden. Jag tillstyrker derföre att Utskottets Betänkande måtte i den delen bifallas. Herr Tham: Friherre Cederström har tillräckligt visat olämpligheten af dessa frågors upptagande af Domstol. Hvad Stöckstraffet angar, får jag erinra, att, enligt författningen om KyrkoRåden, dessa hafva erhållit rättig* het att tillämpa Stockstraff. Så länge de kun» na tillämpa detta straff för buller, oljud, slags* mål m. m. till ock med 3 Söndagar å rad, ser jag ingen fara uti, att äfven låta Dandsliöfdingarne tillämpa det. Den , som 4 resor genom sitt uppförande ger anledning till att blifva lagförd för fylleri, på dess förbättring är föga att lita. Utomdess afhålläs många från fylleri, af fruktan för vanäran af detta straff. Herr von Hohenhausen, Michael , förenade sig med Herr Tham.
Utskottet kan, för sin del, ej tillstyrka att, enligt första alternativet, ett mål, hwari beslut redan blifwit fattadt, mä anses hwila oafgjordt i tre Stand, om det fjerde samma mäl återremitterat. Detta Stand skulle såmedelst lägga band pä förklarandet af de öfrigcs wilja, hwilka hwart för sig äga att besluta, och bwilkas sammanstämmande meningar i ganska manga fall gälla såsom Riksens Ständers enhälliga beslut. Deremot synes ä andra sidan den grundsats ej 332 Expeditioner till Riks-StLnden. kunna bestridas, att Utskotten böra swara pa alla aterförwisningar, ehtvad de skett af ett enda eller flere eller samtlige Riks-Ständen, dock sä att desse ytterligare utlåtande» endast aslemnas till det eller de Stand, som deni infordrat. Da alla Ständen äro berättigade, och kan hända i wiht afseende förbundne, att afgifiva deras röst motiverad med eller mot de öfrige Ständens tanka, men tillika något Stand ef bör censeras kunna yttra sig, utan att det anser sig tillräckligen upplyst om saken, synes det wara hwart och ett Stånds owilkorliga rättighet att med slurliga afgörandet fördröja. Med-Ttändens redan gifna pluralitet bör ej kunna twinga den i det fjerde Ständet radande allmänna öfwertygelse, för hwars bestämmande det äger att söka all nödig prcoliminaire upplösning. Detta förfarande af det skiljaktiga Ständet strider sä mycket mindre emot redan godkända föreskrifter, som Rcgerings-Formen ej inskränker något StändS rätt, att »vid uppkomna betänkligheter mot owilkorligt antagande af ett förslag infordra ytterligare npplvsningar, förrän definitiva beflutet sattas. Wid ett annat förhällande skulle det ock ankomma pä Utskottens bedömande, hurutvida ett atcrförtvist mål »vöre af den beskaffenhet, att detsamma genom tre Stånds pluralitet kunde afgöras, utan beräknande af det fjerdes röst.
Numera har icke R. ö. Ad., lika litet som något annat Stånd, alt sig deröfver yttra, utan frågan är: har StatsUtsk. rätt uppfattat de redan a fg jorda frågorna, — har StatsUtsk. redigerat dessa proposrr rätt ellér icke? Inom denna gräns borde hvar och en stanna med sitt ortidöme; men jag fruktår, att det är Sjelfva materien af saken, söm kommet' att afgöra beslutet. När man säger, alt det är orätt ätt i en statsreglerts-fråga inblanda något administrativt ämne, så är det ett positivt stadgande, hvarmed man vill afgöra alla propostr i frågan på en gång, öch således dictera besluten oberoende af grundlagen. Jag tyfckér, ätt saken är så enkel, att jag icke förslår, huru man vill bestrida, det Stänilerne sjelfvö skulle äga att pröfva statsbehofven, och att vid denna pröfning inlägga villkor för beviljandet. Jag förstår ej, säger jag, huru man vill neka detta. Låtom oSs taga ett exempel: Ständerne skola pröfva ett förslag om ett eavalleri-reg:tes uppritning; StatsUtsk., som i första hand skall handlägga frågan, finner det dertill begärda anslaget för högt, och häruti instämma äfven Ständerne, och orsaken till den drygale kostnaden befinnés vara, att hästarné sktda vara enfärgade. Ständerne finna emedlertid regttets iippsittning vara en nyttig sak och vilja anslå till dess remontering nödiga medel; men för minskningen i kostnader), begära Ständerne i sitt und. svar på framställningen, att Konungen icke täcktes remontera det ifrågaVar. med enfärgade hästar. Skulle väl fältigheten till en sådan framställning vara Ständerna betagen? Vill man medgifva att Ständerne hafva rättighet lill Cn sådan petition, så är hela frågan afgjord. Man har strängt klandrat den af mig yttrade supposition, att möjligtvis, oberoende af R. ö. Adis eller andra Stånds afgörande, förstärkta StatsUtsk. skulle kunna uppträda och afgöra frågorna med R. St:s rätt.
Stnnehaftoare of en elfer flere 2jenf?er antingen utan lön eller infomfl, eller tyrnävä famtnanräfnabe belopp ej öfroerfiiger Småhunbrabe £K:br; Aufcultanter od; (£ytra Drbtnarie Sienjfemän of aila Stater, tymil» faS tnfomffer genom orfmoben eller [portier icfe uppgå till jtffnämnbe fummo; be perfoner forn of Staten eller Allmänna SBerf åtnjuta penftoner forn icfe Öfmerffiga £må(junbrabe 9t:br; aftfebabe eller blott caraeferife» rabe perfoner, utan Xjenfi och Söne.infomff, jemte Stuberanbe, för enifilb unbetroiSning hafroa minbre, ån £n>åbunbrabe 9£:brS Sån, åfroenfotn i beräkning af Sonebelopp eller eytra tnfomffer icfe uppta, god å Stat beflåbbe Sypenfer och Sfrifroare.hjelp, fractamente unber Sommenberingar utom Station på forrtare tib ån Sey fortfaranbe må. naber af året, fåltaflåning t frig på längre eller forrtare tib, penftoner till Delägare af ArmeenS, Amiralitets eller (Tibila Statens SpenftonS» inrättningar, famt ada anbre 9>enftonS.inrättningar, till bmilfa Delägarne fjelfroe bibragit eller hroilfa frän enffilbta bonationer härröra; huShpror och ingmarterings. penningar; SmbetS. och SjenflemänS refe-penningar odb tractamenten i kronans ärenber; ^refter jfapets fä falfabe proffe.tunnor, refe.unberbäll 0# arfwoben i och för SEifSbagar, famt bet afbrag, forn tå SmbetS' och £jenfieman tillfräber
— Betraktom under hvilka reciprocitetsförhållanden Frankrike i traktaten med England närmat sig frihandeln. Låtom oss efter denna lilla inledning öfvergå till frågan, huru vi hafva förberedt frihandelsreformen hos oss. Vår näringslagstiftning, hjulet i industriens mekaniska verkstad, är bibehållen sådan den var under prohibitiv-systemets dagar. Ehuru Ridderskapet och Adeln redan 1809 afsade sig frivilligt rättigheten, att med andras uteslutande besitta säterier och åtog sig äfven inqvartering för ståndets hus i städerna under fredssom krigstider, mot vilkor: att idkandet af all borgerlig näring, emot åtagande af deremot svarande borgerlig lunga måtte blifva en rättighet för alla medborgareklasser, så har dock denna ståndslråga, som Borgare-Ståndet förmente den vara, pågått hela Carl Jolians regeringstid olöst och ända till 1846, då våra nu gällande Handels-, Fabriksoch Handtverks-ordningar utkommo. De kunna, stödda på prohibitismens grundsatser, icke understödja frihandeln. Vårt abderitiska skatteväsen är bibehållit nästan från hedenhös och man nedtrycker jordbrukaren, som är landets skattdragare, med en mängd servituter och skatter, oftast ganska godtyckliga, orättvisa oell ojemt fördelade och ännu dertill med afgifter in natura, såsom till presterskapet m. 11., ehuru i sådan form detta skatteväsen blifvit alskaffadt för länge sedan i andra civiliserade länder. Vårt bankoch kreditväsen befinner sig på en ståndpunkt, om hvilka alla våra finanskommittéer uttryckt sitt ogillande och I. ex. den af år 1853 i ordalag, sorn voro värda här anföras.