Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen skulle väl i våra dagar vilja förfäkta en trosbekännelse, om hvars sanning han vore öf-vertygad, på samma gång som han ansåge dess seger absurd. Men kanske är det frihandelns oberäknade seger öf-ver de oändliga svårigheter Adam Smith förutsåg, som bidragit, lika mycket som något annat, att gifva filosofer och siare i våra dagar en så sangvinisk tillförsigt till framtiden. Till en början hade emellertid Smith blott få lärjungar, och hans idéers framgång hämmades genom de politiska tilldragelserna, främst bland dem genom franska revolutionen med sina förskräckliga öfverilningar, sina galenskaper, brott, vilda läror och ofruktbara experiment, hvilket allt slutade med en oundviklig reaktion och militärdespotism. Det var 1815, en af de värsta författningar, som i England någonsin skrifvits, blef gifven. Detta var spanmålslagen, hvilken förbjöd införsel af utländskt hvete, ända till dess det gällande priset i Ertgland stigit till 80 shillings för enfjerding. * Detta pris var ungefär detsamma, som om en limpa, hvilken nu betalas med fyra pence, skulle kosta 1 shilling 4 pence. Spanmålslagen var en följd af franska kriget. De herskande klasserna i England lade beslag på den reaktion i uppfattningen, Lsom väcktes genom franska revolutionens utsväfningar, nämligen i syfte att dölja den verkliga meningen i denn % tilldragelse och att väcka misstro till de grundsatser om folksuveräniteten, hvilka den förkunnade. De hade inför sig ett folk bragt i vanmakt och förnedring genom årslånga krigsförödelser och utpressningar; och då man fann, hvilken utsigt till prisfall för landtman-naprodukter, freden öppnade, då företog man sig att genom en parlamentsakt förlänga den genom kriget åstadkomna, konstlade bristen och på detta sätt fingo de besutna klasserna bibehålla hvad fördelar de vunnit på hela folkets bekostnad. Men resultatet var ock oundvikligt. Erfarenheten är en hård läromästare, men den snabbhet, hvarmed * dess lärdomar kunna inhemtas, står icke alltid i förhållande till dess hårdhet. Sannerligen, om protektionism kunde göra ett folk lyckligt och blomstrande, så skulle England i början af vårt århundrade hunnit zenit af sin lycka.
Det är kändt, att 5 ledamöter utgöra domfört antal i alla mål, och att i ringare mål 4 må dömma, om alla äro om beslutet ense. Detta uttryck — ringare mål — hvaröfver 4 må besluta, derest de äro om beslutet ense, har alltid förekommit mig såsom ett oting, såsom ord utan mening. Jag erkänner icke ett sådant jemknings-systeme uti beslut i lagskipningen. Domstolen bör vara så organiserad, att hvardera ledamotens åsigt bör få göra sig gällande. Men då alla ledamöterne måste hysa samma åsigt, såvida beslut i målet skall kunna fattas; så uppstår ofta, för att vinna ändamålet af ett beslut, sådana jeinkningar af åsigter, sorn jag anser alldeles olämpliga och oförenliga med en domstols värdighet och anseende. Dessutom ligger der en oegentlighet uti benämningen: ringare mål; ty ringare mål gifvas icke i objectiv mening, eller annorlunda än relativt till personerna, som målen angå; och hvad som således för den ena parten , såsom millionär, kan vara ringa och utan betydenhet, kan för den andra parten, såsom fattig, vara af stor vigt, och domaren får väl ej taga parternes ställning i samhället eller deras begrepp om hvad Den 5 Maj e. ra. a33 hvad de anse ringa eller betydande till grund för omdömet om målets vigt eller obetydenhet. Någon annan norm gifves ej för omdömet i detta fall, hvaraf äfven följer, att man aldrig kan bestämma, 0111 ett mål ur ringa eller ej, enär gränsen dem emellan saknas. Nu inträffar det förhållande med Götha Hofrätt, enär divisionerna endast bestå af 5 ledamöter, alt då, såsom nästan dagligen är händelsen , en eller annan ledamot är sjuk eller af annat laga förfall hindrad att uppkomma, måste divisionens 4 ledamöter tillkalla en e. o. cancellist att fördagen tjenslgöra såsom ledamot. Jag hemställer till en hvar, om aktningen för domstolen är bevarad, då hon är så organiserad, alt extra-ordinarien måste sitta och dömrna bredvid ledamoten.
Det är inga småsummor, som slukats för kostnaderna vid en dylik jättepetitions samlande och ordnande. Omkring 20,000 kronor har det kraft, sedan alla omkostnader blifvit betalda. Och det kan man lätt fatta, då man spörjer, att 10 personer voro sysselsatta i omkring 3 veckor med att endast öppna de inkommande listorna, en post så kolossal, att här i Stockholm aldrig någon dylik förekommit, ej ens vid den på postförsändelser så ymniga jultiden. gen leder in till den rymliga sakristian. I ett skåp förvaras här i klostret förfärdigade mäss-skrudar af purpursammet med rika guldoch silfverbroderier, bindlar m. m., samt en hjälm som skall ha tillhört hertig Magnus. I sakristian hänger också ett porträtt af Birgitta, hvilket skall vara måladt i Rom strax efter hennes död och därifrån medföljt hennes ben till Vadstena. Det framställer en åldrig kvinna med ett mildt ansikte, iklädd en med spetsar prydd svepning. Låtom oss nu ta kyrkans glasmålningar i betraktande. Det målade fönstret längst fram i södra skeppet framställer 8:t Birgitta, klädd i änkedräkten, i inspirationens ögonblick nedskrifvande några af sina uppenbarelser. Figuren, som är i kroppsstorlek, omgifves af ett kapell i ren gotik. Af icke mindre konstvärde är Filippa-fönstret i norra skeppet, liksom det förra utfördt af artisten R. Callmander i Göteborg. Målningen framställer den ädla drottningen i det ögonblick då hon, med kronan i händerna, står i begrepp att afsäga sig sin kungliga höghet och värdighet för att inom klostermurarna söka lugn och frid för sitt af sorg och lidande tryckta sinne. A ett devis-band läses » Gåfva af svenska kvinnor. » Meranämnde artist har äfven målat de två synnerligen vackra fönstren på västra gafvein. De äro rikt dekorerade och framställa de fyra evangelister» a med deras resp. symboler. A västra korgafveln, mellan evangelistfönstren, hänger ett i trä skuret krucifix, som tydligen härS:T RRITAS KYRKA.
St. pnfordre LagUtsk:s yttrande häröfver, beslute sedan och öfve riem ne Konungen deras svar uppå rikssalen, om de bifallit Konungens propos., och skriftligen genom talmännen, om de deu sam ma afslagit. Af denna ordalydelse anser jag bestämdt följa, att LagUtsk. eller R. St. icke kunna substituera något annat förslag i den K. propostns ställe. Yi hafva t. o. m. erfarit, att LagUtsk. under denna riksdag, vid flera tillfällen, förklarat sig icke kunna understödja enskilda motioner, emedan de icke varit tillräckligt vidsträckta, och alt Utsk. ansett sig förhindradt att sjelfmant vidtaga den utsträckning eller förändring af motionen, som skulle kunnat göra den antaglig. I strid med denna grundsats har likväl Utsk. nu, utan föranledande af någon motion, föreslagit en lagföräudring, som stödjer sig på en helt annan grund än den, som igenfinnes i Konungens propos. och således ingalunda kan från samma propos. härledas. För min del anser jag vådligt att framgå på en sådan hana och yrkar derföre återremiss, på det Utsk. må taga denna min anmärkn. i betraktande och, på grund deraf, frångå sitt på sidan om den K. propos:n framställda förslag. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Med förundran finner jag, att LagUtsk. i sitt betänk, gått längre, än som varit åsyftadt med den K. propostn, då Utsk. både antagit fästningsstraff för högmålsbrott och derjemte bibehållit dödsstraffet. I bibehållande af detta sistnämnda instämmer jag; .7 II. 47 Den ao December f. in. men ehuru jag noga genomläst betänk., liar jag icke funnit tillräckliga skäl för antagandet af fästningsstraffet; jag har tvärtom icke ens funnit några spår till sådana skäl, utom måhända i Utsk:s beredvillighet att gå den K. propos:n till mötes.
Cederström: Då man biföll den punkt, hvarom votering nyss egde rum, så hade man dervid att stödja sig vid, att det bestämda beloppet af 100,000 r:dr ej är att anse såsom obetydligt i afseende ä de knappa tillgångarne, ehuru det väl i afseende å behofvet icke är högt; men till det ändamål, hvarom nu föredragne punkt handlar, har man icke velat föreslå beviljandet af ens det aldraminsta understöd för något likväl så onekligen nyttigt och godt, som ”befrämjande af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar till beredande af odlings-företag.” Det är kändt, alt de flesta sådana anslag blifvit beviljade under förutsättning af återbetalning, ehuruväl på fördelaktiga vilkor. Detta har också i min tanke varit, i allmänhet taget, ganska riktigt, emedan de personer, som i företaget varit intresserade, egt att sig till godo för framtiden beräkna fördelen af kommande skördar uppå de trakter, som blifvit sålunda från vattensjuka förvandlade till odlingsbara och slutligen uppodlade. Det är också icke i någon annan mening som jag vågar för närvar, tillstyrka anslag för besagde syftemål, hvilket man väl torde få anse för ett af de angelägnaste, hvartill penningar kunna lemnäs, vare sig såsom län eller till och med i vissa undantagsfall, derest statsmedlen eljest tilläte dylik utgift, såsom direct anslag med hel eller partiel frikallelse från återbetalning. Jag tager mig derföre friheten föreslå, att K. o. Ad. behagade återremittera förevar, punkt, med ådagaläggande af den önskan, att StatsUtsk. ville taga i betraktande om ej, i det fall att de begärda 33,333 r:dr 16 sk. ej skulle befinnas möjlige att föreslås till beviljande, likväl åtminstone någon annan, om än mindre summa mätte kunna anslås; och får jag dertill exempelvis och såsom minimum föreslå insättandet af ziffran 20,000 r:dr i st. f. den ursprungligen föreslagna, den jag dock vill hoppas må vid närmare granskning ingalunda befinnas högt tilltagen; hvadan jag bör hysa den förmodan att den icke lärer anses oantaglig.
Hon slet häftigt ur porträttet och satt länge ofrånvändt, blickande på det. Barnsligt ljufva, oskuldsfulla episoder drogo förbi i hennes hjärna som försvinnande skuggestalter. Hon sökte ej längre kvarhålla dem. Farväl, farväl. Hvad hon gömt på och längtat efter att få återkalla, egde ej mera något värde. Det var så tomt och kyligt inom henne. Med en förtviflad rörelse vek hon tillsammans bilden och ref den midt itu, så i ännu mindre bitar, systematiskt, utan att veta utaf det, och kastade bitarne i kakelugnen. I samma ögonblick kom modern in. » Hvad gör du, barn? Här är j u nyss skjutet, det blir os utaf det där. » » Tror mamma. » Hillevi såg upp med en underligt frånvarande blick. » Ja visst. Har det varit någon här, medan jag var ute? » » Ja, Erik. » » Erik, åh är han i Stockholm? — Nå, du barn, är han mycket förändrad? » » Ja. » » Ä r det inte till sin fördel? » » Jo, han ser bättre ut. » » Det var fasligt, hvad du låter likgiltig, Hillevi lilla, är du så glömsk mot barndomsvännen? » Hillevi satt med hufvudet stödt i handen. Hon svarade sakta: » Ja, jag tror, jag har glömt alltsammans nu. » Hon böjde sig ned för att taga upp en bit af porträttet, som fallit på golfvet, och kastade den häftigt, liksom rädd att modern skulle se hvad det var, in i glöden. Hennes hand, som darrade af sinnesrörelse, kom likväl vid den ovarsamma rörelsen för nära de brännheta luckorna. Hon drog hastigt undan den och började nervöst gråta. » Hvad är det, Hillevi? » frågade modern ängsligt. » Jag brände mig! » Det var ett bortklemadt, misshandladt barns hejdlösa smärta i Hillevis bittra snyftningar. Öfver hennes väg hade plötsligt bredt sig en mörk skugga af svikna förhoppningar, gäckade illusioner, och det var därför hon grät. Det lilla brännsåret fick dölja det stora, som sved inom henne, och hvilket kanske ej skulle läkas, förrän åren lagt sin förslappande tyngd öfver det unga sinnet. Ett skönhetsmedel.
Såsom Medborgare, såsom Ordförande i LagCommittéen under den Civila Lagens behandling, och såsom den der genom det mig i Nåder anförtrodde Embete satt i närmaste beröring af det, som angår Lagstiftning och Lagskipning, delar jag icke allenast med hvarje annan en innerlig önskan, att Lagförslaget kunnat komma i det skick, att slutligen blifva underkastadt Lagstiftande Makternes pröfning, utan jag skulle ock känt min egenkärlek på ett särdeles sätt smickrad, om mina bemödanden kunnat bidraga härtill, samt om jag fått upplefva den dag, då en ny Lag utkommit, som undanröjdt bristerne i den 48 Den 2g December f. m. gamla, lättat, så vidt möjeligt ar, Domarens besvärliga och grannlaga kall, saint gifvit större säkerhet och garnntie åt dem, sorn finna sig nödgade att i rättegångsväg söka skydd och försvar för sina rättigheter; men ehuru mycken möda man användt att finna det rätta och sanna, och att uttrycka lagens bud, så, att advocaturen och krånglet, alltid i beredskap, ej måtte få anledning till missbruk och förvridningar, ehuru många af dem, som uti arbetet deltagit, varit utmärkte för erfarenhet och skicklighet med de dertill hörande förtjenster, har jag dock för min enskildta del icke kunnat annat än med djup vördnad och tacksamhet ärkänna Kongl. Maj:ts Nådiga omsorger att förekomma förhastade åtgärder uti en fråga, hvarpå Hans undersåtares väl så väsendteligen nu och i framtiden beror. Det land är lyckligt, som ej behöfver göra om sina lagar beständigt. Derföre*' är det ock angeläget, att, när det sker, det verkställes med full urskillning, och ej ytligt, men med noga betänkande. Lagen förlorar eljest den vördnad hon bör äga, och med ständiga förändringar känner ej folket sig tillfredsstäldt. Det kan aldrig falla mig in att klandra eller missbilliga den inquietude, som visar sig för Lagverkets fortskyndande. Den tid, som förflutit sedan första tankarne fastades dervid, är visserligen lång, men med det samma kan ej gå till såsom med Den 29 December f. m. 49 med andra beställningar. Jag har bjudit till att visa att verkliga hinder mött.
Berörde frågor, för hvilkas behandling Lag-Utskottet sammanträdt med Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, hafva de förenade Utskotten tagit i öfvervägande; och beträffande först hvad ifrågaställdt blifvit rörande ersättningar till fjerdingsman, så, enär fjerdingsmans-rbefattningen är att anse såsom ett kommunal-beslyr, derför ersättning af statens medel icke bör ega rum, samt härtill kommer att Rikets Ständer vid innevarande riksmöte beslutat den förändring i fråga om utgörande af berörde bestyr, att jemväl innehafvarne af sådan jord, som förut varit från detta onus befriad, blifvit ålagde deri deltaga, och hvarigenom någon lindring blifvit beredd åt dem, som hittills varit med samma onus betungade, få Utskotten hemställa, att motionärernes i omförmälde hänseende gjorda yrkanden må lemnäs ulan afseende. Vidkommande dernäst det i Usta punkten upptagna yrkandet, att nämndemännen för inställelsen vid urtima ting, lill handläggning af broltmäls-ransakningar, måtte tilläggas ersättning, så få Utskotten dervid erinra, att då berörde skyldighet åligger nämndemannen i hans egenskap al ledamot i Häradsrätt, någon annan ersättning derför, än deri som tillkommer honom af desåkallade tingsgästnings-penningarne, icke lärer kunna honom medgifvas; och då härtill (ages i betraktande att Rikets nu församlade Ständer, på enskilde motionärers framställningar, beslutat, dels “att, derest med anledning af Kongl. Förordningen den 20 November 1845, serskilde härader hafva gemensamt häkte samt i närheten deraf gemensam tingsstad, hvarest ransakas och dömas må, angående brott, som blifvit begångna jjiorn något af de härader, för hvilka häkte gemensamt är, och för hvilka brot t de ankla - G LagsamI Allm. Besvärsoch Eicon.-Lisk.
Stod bittida upp då jag hörde att ankaret föll omkring kl. 4 på morgonen utanför Syra. Då det blef dager såg jag framför mig en den vackraste stad man vill se, glänsande hvit, liksom nästan alla af Greker uppförda. Staden går nästan i en långsträckt halfbåge längs stranden, åt höger till uppstigande ganska starkt amfitheatraliskt. Denna del är den nya staden, ofvanför hvilken, med en öppen plats der emellan, höjer sig den äldre staden i form af en likbent triangel på sluttningen af en höjd emellan tvenne andra högre sluttningar. Den fullkomligen triangulära gamla staden slutar sig upptill i den spetsiga vinkeln med en det hela öfverskådande kyrka. Midtemot staden ligger en betydlig skärgård af större och mindre öar, på en af hvilka en stor fyrbåk är upprest. Den ö på hvilken staden är byggd är den vidsträcktaste, höjande sig i många svinryggslika sluttningar, odlade ända upp till topparne med rika och upparbetade dälder deremellan. Staden, sade mig en Grekisk välvillig gubbe bland passagerarne, hade uppstått under sjelfva frihetskriget, då flyktande Greker tagit sin tillflykt dit. Den heter Hermopolis, såsom hufvudsakligen en handelsstad. Kl. omkring 8 flyttades vi på en stor bark jemte vårt bagage från Mentor, som fört oss från Konstantinopel, om bord på Scamandre, der allt så väl inredning som folk och annat behagade mig mycket mera än på Mentor. Af alla passagerare voro vi blott 8 som kommo från Mentor, alla Musulmän så när som på mig och en äldre Grekisk qvinna. Under färden på barken tycktes min Arabiska gubbe vara litet rädd. I hamnen lågo kanske 20 till 30 medelmåttiga fartyg, till största delen som det tycktes Grekiska, och 4 stora ångfartyg, 3 Franska och ett Österrikiskt, hvilka alla blott väntade på det 5:e, som skulle komma från Malta. Det kom ock straxt efter middagen och hemtade åt oss omkring 15 passagerare som skulle till Alexandria, hvilka alla utan undantag voro Engelsmän, flere med sina hustrur.
I afseende å Utskottets förslag, huru med dispositionen af de serskiide Iiufvud-Titlarnes besparingar för framtiden bör förhållas, hafva anmärkningar uti samtlige Riks-Stunden egt rum, hvarvid hos Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden hufvudsakligen blifvit anfördt: att i fråga om Kongl. Majrls rätt att disponera besparingarne i stället för de begagnade uttrycken ”serdeles för bestridande af sådana utgifter — —, så vidt de äro tillfälliga och icke af permanent egenskap,” bordt utsättas, att besparingarne endast till nämnde ändamål få användas samt bestämmas, att anslagen icke malte fortfara för samma person längre än 1, 2 eller högst 3 år, hvarförutan stadgandet, att arfvoden af permanent egenskap icke må på besparingarne anvisas, kunde eluderas genom förklaringen, att de vöre tillfällige, ehuru de årligen anvisades; att, då anmärkning blifvit gjord emot de af Kongl. Maj:t på besparingarne gjorde anordningar, det vore en motsägelse alt, genom anvisandet af serskilda anslag, sätta Styrelsen i tillfälle att med enahanda dispositions-sätt fortfara; att det ändamål, som med Utskottets förslag åsyftats, eller att förhindra öfverassignering kunde vinnas derigenom, att antingen Kongl. Maj:t första året inskränkte anvisningarne på besparingarne, så att de sedermera icke behöfde ega rum på andra, än kända belopp, eller ock blefve föreskrifvet, att
De i förra plenum gjorda reservationer börja med att beskylla det förslag, som af Fullmägtige blifvit framlagdt och af Utsk. understödt, att det skulle tillhöra classen af de mångfaldiga försöken alt rubba de beslut, som inom Representationen blifvit fattade för att trygga realisationens bestånd. Då jag framkallat detta förslag, ehuru icke i den form, det nu har, och då 3a Deas Februari f. ra. jag under riksdagens lopp understödt fyrfaldiga förslag i lika syftning, hvilka likväl icke vunnit Representationens bifall, anser jag mig böra bevara mig från beskyllningen att hafva för afsigt att i mer eller mindre män rubba eller upphäfva de beslut, som af R. St. blifvit fattade till tryg gande af realisationens bestånd. Jag tror icke, att sättet att trvgga realisationens bestånd och skaffa förtroende till detsamma består uti att skapa sådana hinder för rörelsen eller sådan enskild eller allmän förlägenhet, som icke af realisationens bestånd, utan endast af fördomarnas magt är påkallad. Jag vågar för egen del åberopa den längre tid, under hvilken jag varit möjligtvis en af de mest varma försvarare af realisationen, äfven då den inom detta hus hade sina mägtiga motståndare; men jag tror, att man skulle göra realisationen en stor otjenst, om man med tiden från realisationens början sammanband sådana beslut, som oundvikligen skulle medföra enskilda personers lidande, hvilket skulle blifva förhållandet, om en så vigtig gren af Bankens lånerörelse som handelsdisconten under -J år blefve inställd; likasom jag tror, att det skulle gifva föga tillit till visheten af de R. St:s beslut, hvarpå man velat grunda realisationens säkerhet, örn allmänheten skulle fatta den öfvertygelse, att det vore nödvändigt att göra sådana rubbningar och förändringar i lånerörelsen i och för realisationen, som giuge ut på att för 6 månader tillintetgöra en gren af lånerörelsen, hvars utvidgning man på samma gång beslutat. Vidare tror jag, att det är en ganska oriktig sats, om man tror, att detta beslut står i strid med de af R. St. lagda hufvudgrunder för Bankens rörelse, sådana de fattades i Juli månad sisth år.
Saken synes mig helt enkelt varaden, att kontrakten blifvit ingångne, baserade pä den omständigheten, att ett visst, större antal hästar skall vid Gästgifvaregårdarne hållas. Fråga kan således ej nu upstå om annat, än att på det föreslagna sättet söka att tillvägabringa ytterligare entreprenader der sådane icke finnes förut; men jag tror ej att det sker på sätt motionärerne derom gjort framställning. Gr. Sparre har yttrat alt han icke åt domare och nämnd ville öfverlemna pröfningsrätten om hästarnes antal, men vill dock taga denna rätt från K:s Bef:h:de och öfverflytta den på andra personer. Jag kan ej inse hvartill sådant skulle tjena och tror den enda och rätta auktoriteten att i berörde hänseende besluta, vara K:s Bef:h:de. För min del kan jag ingalunda inse att någonting vinnes genom att från nämnde myndighet på annan auktoritet öfverflytta förbemälta rättighet, ty en klok och försigtig Landshöfding sköter den här saken bättre än någon annan och är den enda som dermed bör och kan taga befattning. Jag anhåller således om bifall till Utsk:s betänk, i denna punkt. Gr. Sparre: Jag känner inga ord med hvilka man tydligare kan uttrycka sin åsigt, än dem hvarmed jag började min framställning i detta ämne, att icke domare-makten skulle befatta sig med ifrågavar. bestämmande utan just K:s Bef:h:de såsom den verkställande maktens organer; och således är det för mig obegripligt, att 2:ne talare kunnat till den grad missförstå mig att de sagt att jag ville till domare-makten öfverlemna, eller, som Frih von Stedingk Den 23 Juli. 575 yttrade sig, väl icke till domare-makten, men till andra personer, rättigheten att bestämma i omförmälta hänseende. Tverlom har jag yttrat det jag finnér förslaget alt öfverlemna denna fråga ät domare-makten löjligt och att jag ej känner någon annan auktoritet än just K:s Bef:h:de, till hvilken detta updrag kunde lemnäs. Della har jag sagt och förblifver dervid.