Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man erinrar sig, alt de för FilialDisconterne bestämde creditiver voro otillräcklige; att Götha CanalDisCont hade ett creditif af i,5oo,ooo R:dr, med en utlåning af ej mera än mellan 6 å 7 millioner; och 5a H. 11 16a De n 4 December e. m. en sådan cassa ej var tillräcklig’, torde en reservfond behof vas. Herr von Troils förslag synes väl innebära en större fond, men då han bestämt ett maximum af en tredjedel, och ingen gräns för minimum, anser jag, alt han lemnat för mycket åt ett tillfälligt beslut inom Fullmägtige, hvilket kan bero på en enda löst; och jag finner således deruti mindre garanti än uti Herr Lefrens af Herr Hjerta upptagne förslag, å hvilket senare jag tillstyrker bifall. Hvad angår Friherre Cederströms yttrade förmodan att BorgareStåndet skall med oss instämma, så önskar jag, att detta hans förtroende nu måtte slå bättre ut, än vid ett föregående tillfälle. Herr von Troil: Äfven min mening har varit, att reservfonden ej skulle användas för utlåningens underhållande i sin jemna gång, utan för att göra tete mot vexlingen, och mitt förslag skiljer sig således från Herr Lefrens endast deruti, att jag, i stället för en viss siffra, önskar reservfondens bestämmande, i visst förhållande till Afskrifnings-räkningen. Friherre Cederström har sagt det vara oklokt, alt låta Banken upplåna mera, än hvad den åter utlånar; men här bör icke vara fråga om ord , utan; om sak. Ty äfven Herr Hjerta har medgifvit, att en viss del af totalsumman, 3| millioner, bör förblifva oullånt i reserv, och frågan är således en - Den 4 December e. m. j65 dast, lill hvad belopp reservfonden bör bestämmas.
»Ännu en kort tid dröjde Erik i Lotts närhet, för att visa henne att han lugnt och såsom en man bar sitt öde. »Det är likväl icke så lätt att vid 21 år dagligen se den qvinna man afgudar och med leende läppar höra vissheten att hon aldrig skall besvara ens kärlek. Erik kände detta och lemnade derföre i slutet af Juli månad Motala, för att öfvervara sin systers bröllop, och den 1 September reste han öfver till England, för att der fortgå på den bana han bestämt sig för. »Han hade varit der i tvänne år då han en dag erhöll ett bref från Lott. Brefvets innehåll var ungefär följande: »»Min goda, afhållna Erik! »Ännu har du icke besvarat min senaste moderliga epistel, men det oaktadt skrifver jag i dag, fullt förvissad om att du icke är stött på mig och att allt, som rörer mig, har intresse för dig. Jag fyller i dag tjugusju år, och i dag, Erik, skall min förlofning firas. Den man jag nu räcker min hand har sedan tio år egt min tro. Det är en liten familjehistoria fästad vid denna förbindelse, hvilken icke någon annan än min i grafven slumrande mor, jag och min blifvande make hitintills känt. Du skall nu få del af den och deraf förstå huru stort värde jag sätter på dig. »Min morfar, som var tulltjensteman, hade i något svagt ögonblick råkat att förblanda sitt och kronans, så att han en vacker dag var på 10,000 rdr balance. Inventering och redovisning skulle ega rum och vid detta tillfälle måste ovilkorligen upptäckas att han lagt sig till tullkammarens penningar. Han och hans familj skulle höljas af vanära och fattigdom. Han sökte att få upp penningar; men omöjligt. I detta förtviflade ögonblick räddades han af min mors brorson, Arvid K., som just då uppbar sitt fädernearf, stort 12,000 rdr. Han gaf deraf åt sin fasters man 10,000 rdr att rädda sin heder. Sjelf reste han till Finland, för att gifta sig och öfvertaga ett förmånligt arrende af baron F–s egendom.
Mina teg stilla och började att sakta snyfta, liksom invändigt, och torka bort några små tårar, som fort och tätt tillrade utför kinderna på henne. »Åh, mor!» sade Rakel och tryckte sig emot henne. »Och så din far», fortsatte Mina, »din far, som nog skulle ha blifvit något utmärkt, om han bara hade haft lyckan en liten smula med sig! Ja, jag klagar inte, — ack nej! Jag klagar inte nu. Nu ha vi ju så oändligt mycket att tacka Gud för; — men jag tänker på den tid, som har varit, på alla de långa år af försakelser, rent ut af nöd, som din far har genomgått, innan han nådde fram till hvad han nu är. Han kunde nog ofta haft anledning att säga, att »han ville så gerna». Hvad skulle det ha hjelpt? Vår Herre ville något annat; och ser du, mitt barn, detta att afstå från sin egen fordrande vilja, — det är det vigtigaste af allt.» Hon hade blifvit mjukare i rösten och klappade Rakel sakta på hufvudet. »Ja, men det är så svårt! Söta mor, det är så svårt!» Mina log, men Rakel såg det icke. »Är det verkligen så förskräckligt svårt att stanna här hos din far och mor, för hvilka du är det käraste i hela verlden, och att glädja och trösta dem på deras gamla dar? Är det verkligen så svårt? — Har du det så illa här i det gamla hemmet?» »Åh mor!» utbrast Rakel och slog armarna om hennes hals. »Jag är så elak, så otacksam! Jag tänker bara på mig sjelf och mina egna tycken, men jag lofvar dig, att det skall bli bättre. Jag skall anstränga mig för att vara snäll och göra min pligt.» »Skall det behöfva vara en så stor ansträngning?» frågade Mina och kysste sin dotter på pannan, der hon låg med hufvudet upp emot hennes bröst. »Jag är inte god som du, inte så der ödmjuk och god som du och far, inte så der att jag alltid tänker på min pligt och älskar den. Men jag skall försöka — jag skall försöka. Rakel fick aldrig veta, huruvida hennes mor hade talat vid fadern om detta samtal, men hon anade och fruktade det nästan.
Han är mera fogligt sinnad än i norra delen af Länet, som fått namn af det sjelfsvåldiga och åtminstone i ett Pastorat förljenar detta namn; ty ehuru det en längre tid haft lyckan äga en i alla afseenden utmärkt och duglig Prestman, som sökt mildra folkeLs lynne och bringa det till lydnad och aktning för lagarne samt äfven till ej obetydlig del deri haft framgång, är det dock ej sällsynt, att i detla Pastorat påträffa personer, bärande märken efter knifven, det vapen, sjelfhämnden mest begagnar. Bränvinssupandet, som svårligen kan inskränkas, så länge husbehofsbränning är tillåten, inverkar ock i hög grad skadligt på folkets moralitet och är ej sällan orsaken till åtminstone de gröfre brott, som inträffa. 3:o TVär ingar. Jordbruk. Under denna period hafva betydliga odlingar blifvit företagne och fullbordade, så att Länet, då ej missväxt inträffar, nu producerar spannmål tillräckligt för eget behof. Dessa odlingar äro till stor del följder af laga skiften, hvars fördelar allt mer och mer inses; men emedan odlingarne hufvudsakligast verkställas medelst öfversta lagrets af matjorden förbränning och skördar derefter år efter år tagas, så länge jorden kan gifva någon afkastning, utan att den erhåller hvila eller tillräcklig gödning, 5 kommer detta brukningssätt alt i en framtid leda till hemmanens skada. Länets Hushållningssällskap har, genom utfärdad kungörelse, sökt motverka detta odlingssätt, men hittills utan synnerlig framgång, ty ögonblickets vinst gäller mer än de klaraste skäl och bevis. Vid 1840 och 1841 års Riksdag äro 10,000 Riksdaler Banko beviljade för Himble och Tollereds åarnes upprensning och jordägarne, hörde, hafva begagnat sig af det tillfälle, dem sålunda beredts, att få dessa vattensjuka och derigenom föga afkastningsrika trakter förbättrade. Af berörde summa är en tredjedel bekommen som anslag eller gåfva utan återbetalningsskyldighet.
Jag finner, att en förut fattad föresats att genom stillatigande söka att åtminstone icke inleda snart sagdt öfverflödiga discussioner, är en omöjlighet. Jag hade, vid uppträdandet i detta plenum, gjort en uppoffring af min öfvertygelse, då jag icke ens omnämnde, att saken, i dess dåvar. förhållande, nemi. att Hr Frih. o. Landtm, vägrade propos., borde gå till ConstUtsk. för att der slitas, hvilkendera sidan i sin åsigt hade rätt eller orätt, de sorn yrkade iakttagande af 4> §:n Riksd.Ordnis föreskrift, eller Hr Frih. o. Landtm., som underordnade den under Ridd.Ordnls förmenta ofullständighet i frågan. Jag hade, för att ingalunda inleda en discussion, frånträdt min öfvertygelse i denna del; men då Frih. Boye, under rustningen af ett mer eller mindre grundadt rykte af en ofantlig lagkunskap, framträdt för att göra den motsatta meningen nära nog till ett åtlöje, kan jag ej neka mig att lill prot. anföra, alt jag på ingen grund kan godkänna som verkande vapen de sophismer, som Frih. Boye mot min och mine medhållares mening anfört, då han sagt, att vi äro de, som söka införa förändringar i grundlagen, fastän det tvertom äro vi, sorn yrka påföljd och efterlefnad af 4i §;n Riksd.Ordnts bestämda och otvetydiga ordalag ; att det äro vi, som yrka grundlagens efterföljd och icke några ändringar. Jag uther mig R. o. Ad:s tillåtelse att förklara min ledsnad deröfver, att vi börja ett riksmöte med förklaringar frän den andra sidan af nullite' om de beslut, som genom majoriteten kunna åstadkommas. Van att vid nästan alla riksdagar tillhöra minoriteten, har jag aldrig vågat tillåta mig att förklara den segrande meningen för en nullite'.
Han hade ju återgifvit åt lifvet en af dess vackraste rosor och denna ädla ros åter hade, såsom föremål för hans egen lilla, men hurtiga handling, i tviflarens bröst väckt hågen för det sanna lifvet, som icke vill grubblas bort i töcknigt drömmeri utan förhoppningsrikt verka för stora, höga ändamål. Den besvarade kärleken, vaknad till klart sjelfmedvetande, hade åstadkommit denna förvandling. Sålunda mognade i ett enda ögonblick till verkligt lif två goda menniskor: den yra Jenny Bertram till en lycklig brud och den tviflande Birger Ros till en nyttig samhällsmedlem. De stodo, öga i öga och själ i själ, invid hvarandra, sälla i hvarandras sällhet, åtminstone ett ögonblick, och intet ord vexlades eller behöfde vexlas, ty de talade "blickarnes alltförkunnande andespråk". Men kall som en obeveklig frostnatt sveper sitt dödande dok öfver vårlifvets lofvande brodd, så stod plötsligen framför Birger Ros' strålande lefnadsutsigter den i hans döende faders kallnande hand aflagda eden: "att aldrig taga till äkta dottren af ett främmande folk" och med bleknande kinder tryckte han den älskade flickans hand till sitt af onämbar sorg sammanpressade hjerta. Emellan dem stod ju den sällhetsdödande skepnaden af en oblidkelig fordringsegare; bilden af den döende fadren uppreste sig förebrående framför den affallige sonens inre öga. Men en underbar klarhet tycktes dock ha utbredt sig öfver Birgers hela själ. Utan inverkan hade den korta sällhetens ögonblick icke varit och den nya ed att tro på lifvet, hvilken han svurit i det stolta medvetandet af besvarad kärlek, gaf hans väsende lugn och fasthet men det var vinterdagens kalla lugn och fastheten i det våldsamt kufvade lycksalighetsbegärets till is frusna framtidsspegel. Annorlunda gestaltade sig dock framtiden för den sköna Jenny Bertrams själ. Blekheten på den älskades kind, vittnande om styrkan af den strid som kämpades inom honom, undgick icke hennes klara blick och äfven för hennes inre syn stod den manande fadrens ljusskvmmande bild.
Gust. Stenbock. F. S. L. S, 123. MagnPalmquist, 154. Wilh. Bennet. L S. 259. J. Silfverhjelm. L. S. 2p2< Friherre Gedda. F:m, Carl Fredr. Lorichs. L, s. 246- Ludv, Manderström, h. s, 254, Joli. Lagerbjelke,. L. S, 342- J. J, De Geer. L, S, L. S, igi. C, Danckwardt, L. S. 236. Stjerneld. 3 53' Carl De Geer. L. S. 305, Frih. von Lingen F:m, J, Cederström.1 L, S, 324< F. Fhrenheim. L. S. 327. Eric af Wetterstedt, 341, O. E. Lagerheim. L. S. 352- Th. Drufva, h. S. L. S. 361. Dan. Edelcreutz. L. S. 64, Acil, ?on Platen, 366. Casn. W. Erenborgh' h. S, ' " L. S. Riksdags -Beslutet! 797 7. B. Franc Sparre af Rosvik. 9. Georg Ulfsparre. L. S. L. S. 528 Fred. Snoilsky. 78. J. O. v. Wernstedt af Ut Sål.- A. 'L. S. L. S. 8]. Örnflyckt. 87. N.W. Stråle afÖknaholrn. F:m. G. Bergenstråle. L. S. L. S. 93. Silfverhjelm. lOo. G. G. Uggla.fio$. Falkenberg. F:m. C. G. Pahlman. G. S. till Bållby, Melcher L' SGottfried. L. S. 184. Carl Silfversvärd. 258. Svenske. LS. F:m.
Emellertid förblef Görtz’ minne åtminstone inom Sverige befläckadt under hela den så kallade frihetstiden. Det var Gustaf III förbehållet att genom en offentlig skrifvelse till hans dotter erkänna denne utmärkte ministers oskuld och hans förtjenster mot Sverige. Flera stora häfdatecknare, såsom Rühs och andra, ha äfven gjort sitt till att rättfärdiga Görtz’ minne. Vid frihetstidens början, då de mäktige voro delade mellan konung Fredriks anhängare och det holsteinska partiet, begagnade sig en kapten Anders Gyllenroth deraf till en intrig, hvarigenom han afsåg att störta öfverste Stobée, känd såsom uppenbar holsteinare och såsom sådan uppträdande på riddarhuset. Anledningen till intrigen skall ha varit, att Gyllenroth i hemlighet älskade Stobées hustru och gerna ville se henne som enka. Saken bedrefs af Gyllenroth på följande sätt. Han inkom en afton 1720 på den s. k. storkällaren i Stockholm klädd såsom öfverste Stobée, och talade förgripligt om konung Fredrik till hertigens af Holstein förmån. Källarmästaren bad honom hålla inne med dylika ord på ett offentligt värdshus. Han sade sig dock ej vara rädd och uppgaf sig vara öfverste Stobée. På Gyllenroths egen angifvelse om detta högmål blef Stobées hus dagen derpå omringadt af vakt, hvarpå han rycktes ur sängen från sin hustrus sida och inmanades i fängelse. Fyra falska vittnen intygade, att det var han som yttrat de förgripliga orden, men slutligen kom det dock i dagen, att anklagaren sjelf var den, som fällt dem. Gyllenroth, som, ehuru sjelf en af konung Fredriks anhängare, uppträdt så fiendtligt mot denne, endast för att bringa Stobée om lifvet, fick sjelf gå till döden den 23 April 1722 på galgbacken utanför Södermalm, och med honom utslocknade på detta bedröfliga vis äfven hans adliga ätt, efter att ha bestått i endast 43 år. En annan af deltagarne i denna nedriga anläggning var en vid namn Rode von Gyllenstein, som tyckes ha varit en fulländad bof. Han lyckades undkomma till Hamburg, der han plundrade en jude och hängde upp honom i ett klädskåp.
Beta nk anden, N:o 382. 377 K. M:t fäster derjemte R. St:rs uppmärksamhet pä den lätthet Rikets Financiella tillstånd lemnar för antagandet af ett sådant förslag. I detta afseende åberopas af K. M:t: att, ehuru allmänna Bevillningens årliga belopp sedan år 1812 blifvit minskadt med 4^0,000 R:dr, Saltpetergärden vid 1823 Ars Riksdag till hälften borttagen samt ingen af ordinarie skatterne förökad, af kastningen af de indirecta pålagorne likväl så tillväxt, att för de 4 åren 1824, 1825, 1826 och 1827 StatsVerket kunnat till R:gsContoiret aflemna ett betydligt öfverskott, efter att hafva bestridt alla för desse år på RiksStaten uppförde utgifter, samt derutöfver utomordentlige och oförutsedda utgifter för omkring 2 Millioner R:dr; att, under de sista fem åren, oaktadt 1826 års missväxt, nära 2 Millioner R:dr Silfver ingått i Banken såsom realiseradt öfverskott af Rikets exporter öfver dess importer, utan att för detta ändamål serskild beskattning, lån, eller ständig tillökning af Sedelstocken behöft användas; att, genom de öfverskott på StatsVerkets inkomster, som blifvit till RtgsContoiret aflemnade, och dem, som på Allmänna Bevillningen inträffat, RrgsContoirets äldre skulder blifvit vid 1829 års slut nedsatte till ett obetydligt belopp och R:gsContoiiet dessutom, sedan sista Riksdag, kunnat betala öfver 2 Mill. R:dr till Cnnalbyggnader och £ mill. R:dr lill Strömrensningar, utan att för mer än en högst ringa del dertill hafva behöft upptaga nya lån, enligt den authorisation, som 1823 års St:r i sådant ändamål gifvit; 378 Stats-Utskottets samt att jemväl II.
Hennes solospel sammansmälter till den grad med orkestern, att kompositionen får en alldeles säregen, storartad helhet. Blott den uppmärksamhet, hvarmed hon lyssnar till orkesterns repliker, då hon själf upphör att spela, ger åhöraren en andakt, så olikartad från den distraktion, hvarmed publiken ofta uppfyller en stor solospelares pauser. För henne är musiken, icke hon själf hufvudsaken, och hennes arbete är just detta, att tjäna komponistens idéer. Man talar så mycket om en personlig uppfattning. — Jag tycker att en stor musiker hade rätt, som en gång sade: » det finns ingen personlig uppfattning ». Den enda riktiga uppfattningen är den att komma så nära som möjligt till hvad komponisten har tänkt och velat. Musikens uttryckssätt är ju ej så tydligt som orden, men dock hafva de stora komponisterna tänkt så klart och användt sina uttrycksmedel så klokt, att det nästan icke är möjligt för en musikalisk uppfattningsförmåga att missför-lady wilma nerud a-h allé. stå dem. Det gäller endast att iakttaga en ständig, skärpt och lydig uppmärksamhet. Den så kallade » personliga uppfattningen » består för det mesta uti att den utförande gör något annat, än hvad komponisten har uttryckt, och jag tror, att komponisterna lida kval vid de allra flesta tillfällen, då de höra sina kompositioner utföras. — Dessa själfsvåldiga tempi rubati, långa fermater, plötsliga styrkeförändringar och andra nyckfulla infall, hvarmed både sångare och solospelare förvandla och förstöra en stor kompositörs verk, visa blott, att de icke förstå hans mening, men alldeles icke, att de ha en betydlig personlighet själfva. — Man måste dock antaga, att en man som t. ex. Beethoven skulle ha förstått att sätta ett f, ett p, ett crescendo eller accelerando, hvarest han ville anbringa detsamma. Man berätter ju om Beethoven, att han helst ville, att man utförde hans kompositioner med noter framför sig, för att icke glömma eller försumma något af de tecken, han ditsatt. — Därmed ville han väl just påpeka, att han ville följas och lydas i det minsta.
N:o 136.) S. A. K. Sedan, i anledning af E. K. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 27 Oktober 1859, angående inlösen af de till Dylta svafvelbruk i Orebro län utgående tjenstbarheter af Axbergs, Kihls och Hofsta socknar, Rikets åren 1859—1860 församlade Ständer, på sätt af deras underdåniga skrifvelse den 26 Oktober 1860 inhemtas, till E. K. Maj:ts disposition å Riksgälds-kontoret anvisat ett belopp af 88,587 R:dr 80 öre, för att, derest Dylta bruksegare dermed åtnöjdes och utan tvist till Kronan återlemnade dispositionsrätten till tvänne för brukets drift anslagna allmänningar, benämnda Östra allmänningen och Hålahults allmänning, för åvägabringande af reglering utaf de uti den nådiga Skrifvelsen omförmälda förhållanden, till bruksegaren utbetalas; men hinder mött för åvägabringandet af en sådan reglering på de af Rikets Ständer föreslagna grunder; så har E. K. Maj:t, efter vederbörandes hörande, uti nådig Proposition af den 29 December sistlidna är till Rikets Ständer aflåtit förnyad framställning i ämnet, deruti E. K. Majit till Rikets Ständers bepröfvande öfverlemnat, huruvida icke för verkställande af ifrågavarande reglering, enligt de uti Krigs-, Kammaroch Bergs-kollegiernas underdåniga utlåtande den 5 April 1857 förordade grunder, det af Rikets Ständer redan beviljade anslagsbelopp, 88,587 Ridr 80 öre, kunde förblifva till E. K. Majits disposition. Vid besvarandet af den sålunda af E. K. Majit gjorda nådiga framställningen, anse Rikets Ständer det böra i främsta rummet tillses, huruvida, på grund af gällande författningar, någon rätt kan tillkomma Dylta bruksegare till den ifrågasatta skattelösen 8 Expeditions-Utskottets Förslag till Rikets Ständers underd.
Genom dom den 1 Maj 1851 utlät sig häröfver Rådstufvu-rätten, att, alldenstund Kongl. Brefvet den 8 Augusti 1844, hvarigenom, efter derom af Krigsrådet Forsberg och Stjernsvärd i underdånighet gjord framställning, åt dem blifvit uppdraget att från och med nästderpåföljde September månad gemensamt på bestämda vilkor besörja redaktion och utgifning ifrån trycket af en Författnings-samling, benämnd: »Samling af gällande Författningar, rörande Arméen, dess Styrelse och Förvaltning», uti andra punkten stadgade att redaktionen och tryckningen af samma Författnings-samling borde ske med den drift, att arbetet, efter i 7:de punkten af nämnde Bref anbefaid plan och enligt de föreskrifter, som kunde ytterligare finnas nödige och af Chefen för Landtförsvarsdepartementet meddelas, blefve innan slutet af år 1846 fulländadt och af trycket ut - 6 Slals-Ulskollets Utlåtande M 195. gifvet; fördenskull och ehuru, uppå den af Stjernsvärd, med anledning af berörde stadgande, någon tid efter förstnämnde dag hos dåvarande Chefen för Landtförsvarsdepartementet, General-löjtnanten Friherre Peyron, gjorda framställning derom, att inom den af Kongl. Maj:t bestämda tid af allenast något öfver tvenne år fullborda Författnings-samlingen, samt att han icke på något sätt kunde tillförbinda sig lill större arbetsprodukt än den, som uti det af Krigs-rådet Forsberg och Stjernsvärd den 16 Juli 1844 afgifna underdåniga Memorial vore uppgifven, nemligen tjugu tryckta ark om året, Friherre Peyron hade, elter hvad Kongl. Maj:ts och Kronans ombud måst medgifva, förklarat, alt äfven han, Friherre Peyron, för sin del, ansåg omöjligt att få nämnde arbete färdigt inom den bestämda tiden; att han samma åsigt för Hans Maj:t Konungen tillkännagifvit och att Hans Maj:ts yttrande dervid varit sådant, att Friherre
Fönstren derstädes lofvande de dock hålla och insätta. I hvarje fall afsade sig pastoratsboerne all underhållsskyldighet för öfra våningen. § 4 Taket skulle beläggas med spån och eldstäderna bestå af vanlig spis i köket samt kakelugnar i de öfrige rummen. Behöflige fönster, efter ritningen, skulle i nedra våningen vara 11, i öfra våningen 12 qvarter höga. I salen vid förmaket lofvade pastorats borne-bekosta dubbel-dörrar, i de öfrige rummen enkla. § 5 För byggnads-materialernas anskaffande och värdering för jemn fördelning efter skatt socknarna emellan, och för byggnadens uppförande invaldes en byggnads-committee med f. riksdagsmannen Jonas Ersson som ordförande och hemmans-egarna Pehr Nilsson i Faxelfven, Olof Jonsson i Undrom och S.Sahlin i Lien såsom ledamöter, hvilka med pastorats-bo[ar]nes hela rätt egde att i förrnämnde fall besluta och verkställa. Timret till byggnaden skulle huggas näst kommande november. 6:o Rödöns och Näskotts socknemän, med nuvarande skollärares begifvande, lofvade nästa mars utrymma skolhuset för pastors disposition under den tid, som förflöt till dess den nya byggningen i prestgården blifver färdig. De därstädes behöfliga inredningarna skulle genom skolstyrelsens omsorg innevarande sommar verkställas och i de kostnader, som för Rödöns och Näskotts skolhus voro obehöfliga, skulle Åhs och Aspås efter skatt deltaga. § 7 Prestgårds-byggningen skulle upplåtas till folkskole-lokal och för skollärarens behof [skall] en mindre järnspis i den yttre prest-kammaren anskaffas och insättas af pastoratsboerna för skollärarens räkning under den tid, han derstädes behöfde densamma. För justering af detta protocoll utsågos herr krono-länsmannen Larsson, Jonas Ersson i Dille och Pehr Ersson i Nygården, hvarpå stämman upplöstes. Rödöns sockenstuga som ofvan. Jonas Kerfstedt utnämnd kyrkoherde Å pastorats bornes vägnar: [saknas] Uppläst och godkändt i allmän i sockenstämma uti Näskott den 6:te sept. 1857, betyga: