Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. vid 1840 års riksdag, alt anhöriga i rätt uppoch nedstigande led skola, mun af behof å ena och förmåga å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning,” så inser jag icke att någon farhåga härutinnan bör vara för handen. Det är visserligen svårt att bestämma — icke huru mycket som skall gifvas den fattige, ty det är afgjordt genom den författning, Hr von Hohenhausen omnämnt — men i hvad mån de anhörige hafva förmåga att utgöra hvad som erfor 14* - 212 Den 12 Augusti f. m. dräs. Det kommer naturligtvis an på pröfning af fattigsvårdsslyrelsen. Blir någon missnöjd med hennes beslut: så äger han att deröfver besvära sig hos K:s bef:de o. s. v. hela vägen igenom, likasom i andra fatiigvårds-frägor. För denna svårighet bör man icke låta hela stadgandet förfalla. Hr Silfverstolpe har visat, hurusom ett dylikt stadgande skulle, i händelse försörjningsskyldigheten blefve alltför betungande, kunna föranleda till brott mellan anhörige, pä samma sätt, som förbrytelser uppstå genom de undantag, hvilka föräldrar förbehållit sig i hemman, som de åt barnen afträd t. Det kan hända, att barn äro nog pl ig t förgå Ine att sig mot föräldrar förbryta; mendet hörer dock till undantagen. Att ett sådant brott någon gång inträffar, synes mig vara för samhället mindre skadligt, än antagandet såsom regel, att barn fä lemna sina föräldrar hjelplösa i nöd och uselhet. Skulle man ingå på Hr Silfverstolpes mening, att lagstadgandet borde underlåtas, för att undvika det brott som deraf skulle kunna blifva en följd; så borde man väl göra sammaledes i alla andra förhållanden också. Då borde man måhända till förekommande af barnamord borttaga allt straff, eller alla böter för lägersmål. Man sktdie möjligen kunna gå så långt att man borttoge rättigheten till alf, på det alt ingen måtte förledas att begå brott, för att komma i besittning af arfvet. Det har blifvit yttradt af Högsta domstolen, på sätt Hr Silfverstolpe omförmält, att stadgandet borde gälla endast mellan föräldrar och barn.
Det kände de aldrig djupare, än då någon stackars mor af deras bekanta, kommen liksom de från fjärran land för att söka hälsa eller för att vårdas, bjöd sig in till dem för att se lillan klädas af eller badas, och med tårfyllda ögon och skälfvande läppar böjde sig ned öfver henne. Då bytte lillans föräldrar en blick, som tydligare än ord sade: »Gud vare lof, att vi ha vår skatt med». Så hade vintern gått. För länge sedan skulle de lämnat rivieran, om ej en ogynnsam vändning i den sjukas tillstånd inträdt och under flere veckor hindrat dem från att tänka på någon flyttning. Under dessa veckor hade den sjukas tankar uteslutande varit upptagna af denna enda föreställning: »Kommer jag blott härifrån, blir jag frisk igen; det är luften här, som gör mig sjuk». Hennes ifver att få resa hade varit sjuklig äfven den. Hvar morgon sade hon: »Jag är mycket bättre, nu kunna vi säkerligen bege oss af». Hvarje afton hade febern gripit henne och hållit henne kvar. Men hon förlorade icke hoppet. Hon var alltid stark, alltid beredd att göra det omöjliga. Med den lungsigtigas envisa, hoppfulla tillförsikt var hon öfvertygad om att hon skulle vinna hälsa och krafter, om hon blott komme bort. Hon glömde, att hon lika feberaktigt iängtat dit ned. Hon glömde allt utom tanken på att därborta kunde man andas så underbart lätt. Men så hade denna ångest kommit öfver henne, ångesten för den långa, mörka tunneln? som skilde detta land från det andra — eller förenade detta land med det andra. Hon hade naturligtvis alltid vetat, att de måste fara genom tunneln för att komma dit upp, men först nu, när stunden nalkades, kände hon en förlamande fasa för själfva färden. Ständigt såg hon denna gapande mörka tunnelöppning framför sig, såg lokomotivet uppslukas af detta mörka svalg. Hon kände sig föras fram viljelöst, utan miskund och återvändo i en kväfvande luft, som pinade hennes sjuka lungor, sammansnörde hennes strupe och gjorde det omöjligt att andas. Och ju längre och längre in hon kom, dess omöjligare skulle det bli. Åh, det var förfärligt! Hon satte sig upp med ett ångestskri. Ögonen voro glanslösa af fasa, kroppen skälfde af ångest.
Vid straff-fängelset i Carlskrona . » dito i Christianstad . » dito å fästet Kronan » dito i Landskrona . » dito å Ny-Elfsborg . » dito i Warberg Per medium 4:o Krono-arbetskarlar: Ransakningsfånge i länsoch kron o-cellfängelserna: Stockholms stads kronohäkte Blekinge länsfängele Kalmar dito Christianstads dito Elfsborgs dito Gefleborgs dito Kopparbergs dito Kronobergs dito Malmöhus dito Norrbottens dito Skaraborgs dito Stockholms dito Wermlands dito Östergöthlands dito Per medium 6;o Ransakningsfånge i länsoch krono-gemensamhetsfängelserna: Gottlands länsfängele Götheborgs dito Hallands dito Jemtlands dito Jönköpings dito Södermanlands dito Upsala cliiior Wester-Norrlands, dito Westerbottens, dito Westmanlands dito Orebro dito Per medium Medeltal af kostnaden vid samtlige fån g vård s-an st al tern a I örplägning'. Beklädnad och sängkläder. Summa. För år. Föi daj För är. För dag För år För dag. Härvid bör anmärkas att, då räkenskaperna för länsfängelserna omfatta de utgifter, som under årets lopp blifvit bestridde, men der, som i sjelfva verket tillhöra räkenskaps-året, förestående uppgifter, hvad dessa fängelser angår, icke kunnat göras fullt noggranna. icke de kosina - Bilaga Litt. 0. till 1858 års Revisions-berättelse, angående Stats-verket, sid. 131. För arbetens bedrifvande i stat beräknad utgift. netto-inkomst. bestridd utgift. 1 f Straffoch arbetsfängelset å Långholmen . 47,901 44 4 6,005 3 8. 59,191: Dito dito å Norrmalm 10 1 37 Ii. Dito dito i Norrköping Läns-cellfängelset i Wenersborg 185: ° ° j Länsfängelset i Wisby Dito i Halmstad 185: j Dito i Östersund Dito i Hernösand Dito i Umeå Dito i Westerås Dito i Örebro 26: !
Promemoria rörande detta ämne, hvilken , i afseende på frågan om ersättning bolde meddelas eller ej, hufvudsakligen innehöll: att, då handlingarne utvisade både varornas belopp och försäljningspris, äfvensom att de på god tro och med Regeringens begifvande blifvit i Pommern införde och förtullade samt att penningarne vid försäljningen tillfallit Svenska Regeringen, reclamationen vore både billig och rättmätig och att den derföre borde af Svenska Kronan godtgöras: att, äfven i politiskt afseende, frågans vänliga biläggande vore af stor vigt, helst, vid medletaf år 1826, IlandelsTractalen emellan Sverige och Amerika tilländalöpte och ett bestämdt afslag 26 Stats-Utskottets af Reclamationerne skulle, om ej gifva anledning till ett fiendtligt förhållande Länderna emellan, likväl nödvändigt verka på Sveriges framtida afhandlingar och förbindelser med NordAmerikanska FriStaterne, då deremot ett godtgörande af reclamations-anspråket, innan underhandlingen om tractatens förnyande börjades, skulle möjligen hafva ett förmånligt inflytande på de vilkor, som dervid kunde för Svenska handeln och sjöfarten på Norra Amerika bestämmas: att, ehuru Amerikanske Medborgarne uppgifvit sin primitiva förlust till no å iao,ooo R:dr Hamb. B:co samt med fraktförlust och den å penningar förlorade ränta till omkring 200,000 R:dr s. m., de, efter all anledning, skulle åtnöjas med vida mindre belopp: att genom framställningen af ett sådant anbud dessutom, såframt det icke gjordes så lågt att det synbarligen bar stämpeln af någon afsigt att få detsamma förkastadt, Svenska Regeringens ställning emot den Amerikanska blefvejbelt skiljaktig, äfven om det med billighet gjorda anbudet icke antogs, emot hvad den skulle blifva, om ett bestämdt yttrande i frågan fortfarande vägrades, samt slutligen att för tillvägabringandet af en sådan ersättning, hvilken ansågs kunna i ett för allt tiilbjudasmed5o, ooo R:dr H. B:co, 2:oe utvägar erbjödo sig; nämligen antingen att förklara Amerikanska Ombudet att ärendet skulle vid nästa Riksdag hos R.
Jag utsatte denna korrekta adress af tvenne skäl, dels emedan jag fruktade att Emelies kunskaper i rättskrifning ej voro af solidare slag, än att en opreparerad utanskrift till seminarium af hennes hand möjligen skulle kunna väcka ett onödigt och för mig obehagligt uppseende, om den blef uppmärksammad af kamraterna, dels och förnämligast derför, att hon ej skulle adressera brefvet hem till min bostad, då det ju lätt kunde falla i händerna på och blifva igenkändt af mamsell Ringvall, hvilket jag naturligtvis ville förekomma, alldenstund jag helst önskade, att den sistnämnda ej ens hade någon aning om min korrespondens med den unga flickan. I brefvet inneslöt jag min sista 5-riksdalerssedel, på det att Emelie alltifrån början skulle inse, att det var absolut allvar med min uttalade afsigt att hjelpa henne. Brefskrifningen hade emellertid tagit långt mera arbete, än hvad jag ifrån början kunnat beräkna (dock, det ligger ju i sakens natur, att man ej med någon lätthet kan affärda en skrifvelse af så djupt och allvarligt innehåll till en ung flicka), hvarföre hjelpmadamen, vid sitt inträde med morgonkaffet, till sin stora förundran fann mig ännu oafklädd och min bädd orörd. Någon vidare trötthet kände jag dock icke, trots den genomvakade natten, dertill hade själsrörelserna under omoch omskrifningen af det vigtiga brefvet varit alltför lifliga och väckande. På rasten emellan morgontimmarna lyckades jag först anskaffa ett frimärke till brefvet och inlade det så i en breflåda för vidare befordran till adressaten. Som bevis på, huru lifliga mina frivilliga och oegennyttiga omsorger om den unga Emelies välfärd voro, vill jag endast nämna, att jag ej heller den följande natten fick en blund i mina ögon, blott för den ständigt återkommande tanken på och oron öfver, huru hon skulle upptaga min djupt moraliska skrifvelse. Men redan följande morgon kunde jag till min outsägliga glädje konstatera, att hon fullkomligt beaktat dess ädla syfte, då jag på seminarium fick emottaga här bifogade, visserligen dåligt affattade, stafvade och interpunkterade, men om sant förtroende och tacksamhet vitnande bref ifrån henne. Göteborg den 8 November 18 ..
— Man har också påstått, att äfven under sednare år en icke obetydlig massa prygel utdelats vid garnisonsregementena i Stockholm; jag har någon erfarenhet af detta förhide, emedan jag varit auditör vid ett sådant, och jag kan försäkra, att från berjan af Juli 1859 till samma tid detta år har prygelstraffet vid ifrågavide regemente icke tillämpats mera än 2 å 3 gånger; och hädanefter kommer det utan tvifvel att blifva ännu sällsyntare genom den nya stadgan oro extra-judiciel bestraffning samt den deruti lemnade föreskrift, att 4:de gradens bestraffning ej får, då annorledes ske kan, ådömas förr än den felande förut genomgått de tre lindrigare gradernes bestraffningar. Hr Grin har också sagt, att prygel skulle vara menligt för helsan. Vatten och bröd torde dock icke kunna anses helsosamtnare. och det undergås likväl af personer af alla åldrar och kön, sedan läkare förklarat dem i stånd dertill. Personer, tillhörande arméen, och som således böra ega icke obetydliga kroppskrafter, böra väl då också kunna tåla vid prygel, åtminstone synes för mig detta fullt tydligt. Hr Grin har också åberopat förlndet med Pranska arméen, som utan tvifvel är en ärofull armé; men dervid förekommer, att inom Franska marinen, der hederskänslan väl dock må anses lika stark som inom Franska arméen, ehuru begreppen om å ena sidan det för nämnde känsla sårande och å den andra sidan det för disciplinens vidmakthållande nödvändiga något olika utbildats, bibehölls daggstraffet anda till 1849, då under uppbrusningen af de revolutionära passionerna alla kroppsstraff borttogos, utan att man satte något annat i stället. Sedan jag nu sökt i någon mån besvara en del af de argumenter, Gr. Adlersparre i sitt långa anförande framställde, får jag hemställa, huruvida det är med känslan eller med förståndet man bor stifta lagar. I förra fallet borman visserligen genast utan betänkande afskaffa allt prygel, men i det sednare vore det skäl att börja med att utfinna något medel, som kunde ersätta detsamma. Då jag för öfrigt hyser den säkra öfvertygelse, att K. Mit icke kan bifalla en R.
Vöre det i sig sjelf rigtigt att genom Dögste Domstolen läta lagförklaringar utkärdas, sä skulle stadgandena bärom ändock päkalla väsendtlig förändring, 1 öfverensstämmelse med bvad Kongl. Naj:t vid 1828 oell 1829 ärens Diksdagar föreslagit, emedan det sammanbang, som ulltid bör ega rum emellan Lrundlagens serskildta stadgavden, ovillkorligen fordrar, det Konungamagten ma ega samma prerogativ emot Högste Domstolen, som i afseende a Dikets 8tänder, sa att Konungens sanetions-rätt i frågor om lagförklaringar blekve pä alla förekommande fall tillämplig oell Högste Domstolen aldrig egde utöfva en vidsträcktare w^ndigbet, än som, enligt Orundlagen, Dikets Ltänder tillkommer. Nen Kongl. Naj:t kan^ efter fortsatt öfvervägande af ämnet, ieke gilla saken mera än sättet. Domaren är lagens tolk i de rättstvister, som läggas under bans pröfning; men att öfver lagen meddela sadan förklaring, som skall gälla för alla de fall, der tillämpning ak den förklarade lagen kommer i kräga, tillbörer lagstiftaren allena. Nan bar i allmänbet antagit såsom en vigtig grundsats, att lagstiftarens oell domarens kunetioner ej böra sammanblandas. inledningen till Degsrings-Kormens afvikelse frän denna grundsats i okvanberörde motto s^nes endast kunnat vara den, att, dä lagstiftande magten, b vad illmän Livil-, Lriminaloeb Kyrkolag angar, tillbör Konungen ocb Dikets 8tänder gemensamt, oeb denna del ak lagstiftningen säledes mäste under den langa mellantiden ak kem ar emelian Diksdagarne torblikva bvilande, man föreställt sig säsom möjligen ak bebokvet päkalladt att ät Idögste Domstolen lemna omkormälde uppdrag. Nen erkarenbeten bar icke vitsordat detta bebok. Under de fem ar t. ex., som körllutit sedan nästlidne Diksdag, bar Dögste Domstolen icke utfärdat någon enda allmän lagförklaring; oeb derest
Adelgunda och hennes man, hvilka haft en lång dagsresa att göra, kommo ganska sent till sina syskon, och infördes snart i sina sofrum, tvenne höghvälfda kamrar i ett af de aflägsnaste tornen, och det gamla husets förnämsta gästrum, men som ej stod i alldeles godt rop hvad spöken och oroliga nattbuller, suckar, knackande och mera sådant beträffade. För dessa rum hade Adelgunda i all sin tid haft stor respekt, och dertill bidrog äfven en gammal sägen, att just här besynnerliga och ännu outredda tilldragelser i fordna dagar egt rum. Somliga trodde sig äfven veta, att just i ett af dessa rum hvilka tillika med familjesalen förblifvit mest orubbade, Stamfrun en gång, i det alldeles grånade fordom, haft sin brudkammare, och äfven deruti låg något oförklarligt hemskt. Adelgunda hade aldrig i sitt lif sofvit i någon af dessa dystra kamrar, och skulle i fordna dagar, icke af något, hvarken lock eller hot, kunnat förmås dertill, men nu – vid sin tappra, oförskräckta sjömans sida, smålog hon åt sin fordna flick-bäfvan, helst han gapskrattade åt hennes berättelser derom. Sin lilla Victor kunde hon dock under ingen möjlig förevändning förmås att lemna ute i yttre rummet, hos hennes nästan vettskrämda kammarjungfru, utan tätt invid sin egen säng ställde hon den lilla piltens bädd, och många gånger under den långa, mörka och stormiga höstnatten, hvilken nu, som fordom, trakterade henne med hvinande, fönsterskallrande, gnisslande vindflöjlar och klämtande luckor; många gånger väckt af dessa, numera för henne så ovanliga nattbuller, vände hon sig hastigt och med klappande hjerta till barnets sida, lutade sig ned öfver dess bädd, och kände sig först åter lugn, när hon hörde den lilla älsklingen sofva och snusa godt. »Nå,» sade hennes man om morgonen, när den högt på himmelen sittande solen äfven förmådde titta in i dessa mörka spök-rum, – »Nå min bästa Adelgunda, har du hört, sett eller förnummit några troll eller spöken i natt?»
Rcvisionslnstruction aflägsna liden för granskningen; nekandet af Tullmedlens ingående till RiksgäldsContoiret, hvarigenomdetta Contoir onödigtvis mäst iitbe33 IL ä - 386 Ben 18 Juli! e. m. tala räntor, under de sista åren, samt öfverskotten icke så skyndsamt kunnat aflemnas till Contoiret, som de eljest hade blifvit det. Och den brist på uppmärksamhet Styrelsen visat till afskäffandet af naturalprestationerna och tjensleskyldigheterna vittnar, att den icke besvarat sig med, att tänka på lättandet af Folkets bördor. Men att ett dyiikt tillstånd * hvad skatteväsendet angår, Vållar Större uppoffringar af Nationen; alt det tnédför håglöshet och -liknöjdhet hos mängdeil* då den ser, att déss skattebidrag blifva odryga genom sjelfva Uppbördssättet; detta torde få antägaS såsom säkert. Går mart nu till betraktande äf* huru skattemedlen användas* blifver man icke Stort bättre öfvertygad öm Styrelsens allvar* att afse Folkets sannskyldiga bästa. Deras användande har icke visat hågön syftning till begagnande äf fredens lugn och stigande upplysning, för att lätta skattebördan. Ingen fredsfot för armeen bar blifvit införd; ingen förenkling af Styrelseverken har skett, förr än sista året, och då af föga inflytande på det hela af förvaltningen. Och huru föga besynnerligt är det, att med sådane styrelsegrundsatser den enskildta välmågan aftager. Mängdens enda behållning är skattepenningen; således ned tryck es den af skatternes höga belopp. De öfriga klassernes välstånd skakas genom vacklande ekononiiska författningar, myntoredan och creditlagstiftningens brister. Också kan man, Den *S J ii i i i e. ra. 387 utan Öfverdrift, sägn: att behållningar, verklig förmögenhet, icke på långt när såsom fordom finnas; utan att det är en rastlös verksamhet för creditens bevarande, som allenast förmår att uppehålla de flesta; och att det är denna verksamhet, som bländar dem, hvilka ännu påstå, att förmögenheten tilltager.
Att en utsträckt klyfning och jordafsöndringar bereda en ökad folkmängd är visserligen en sanning; men i samma mån som denna tillökning af menniskor skall söka sin bergning på sä små jordlotter, som blifva af 5 ä GOO:dels hemman, hör man lätt kunna fatta omöjligheten för innehafvaren att försörja sig derpå. I denna uppgift är ingen öfverdrift, ty flera exempel kunna åberopas att klyfningen på inånga ställen gått så vida, som sagdt är. Länet kan framvisa ända till ätg mantal med 7g kapplands rymd för hus och gård m. m. Under ett sådant förhållande kan med skäl befaras, attén folkmassa uppkommer, sorn blifver i den belägenhet att den snarare tarfvar understöd af det allmänna, än att den kan lemna det understöd åt det allmänna, som med skäl och billighet kan påfordras af sjelfegande hemmansåboer. På de grunder vårt beskatlningsväsende befinnes, är denna gränslösa sönderklyfning så mycket mera oförenlig, sorn skattläggningen stödjer sig på det öfverskott, som kan hemtas af jordens afkastning. JNär nu delningen går öfver den gräns, att egaren afjorden ej kan hemta ens underhåll åt sig sjelf, än mindre åt hustru och barn, synes en sådan tillökning i folknummern ej vara af särdeles nytta, ty nöd och blist ibland de flera är vida sämre än ett tarfligt välstånd hos ett färre antal, som eger styrka att sig försörja och tili staten kan erlägga de utskylder, som tillhöra jorden. Man må förgäfves söka bortblanda det verkliga och af enstaka uppgifter och spetsfundiga satser draga slutsatser, som i sjelfva verkligheten ej visa sig: man må förgäfves söka skäl der skälen ej förslå; ty slutet blir ändå det, att fattigdom och elände, med alla dess vådliga ulgreningar, utveckla sig på en grund af falsk liberalism, den må utsiras för öfrigt med hvad glitter som helst. Få Län i Sverige hafva måhända eli 4 så bedröflig erfarenhet äf denna sönderdelning, sorn detta Län, inom hvilket den bereder de följder, som redan låta känna sig.
Kongl. Majrt har, genom en utfärdad ny Lotsförordning, verkställt detta, och Utskottet anser, att intilldess våra Lotsoch Båkinrättningar vunnit en större fullkomlighet, någon ytterligare nedsättning deruti icke bör äga rum. Jag öfverleranar till Ståndet, om icke, i händelse EkonomiUtskottets betänkande nu skulle gil - las, Den 16 Februarii e. m. 81 las, en contraclicton emot StatsUtskottets Betänkande derigenom skulle upkomma. Jag agser således nödigt, att det förra Betänkandet får hvila, lill dess StatsUtskollets Utlåtande om Statsinkomsterne kommer under öfverläggning, och hvarom jag nu anhåller. Häruti instämde Friherre Palmstjerna, Carl Otto. lians Excellence Herr Grefven och LancltMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade bifalla Friherra af Nordins anhållan, att EkonomiUtskottets ifrågavarande Betänkande måtte få ytterligare hvila på bordet, intilldess StatsUtskottets Utlåtande om beräkningen af StatsVerkets inkomster hos Ridderskapet och Adeln till pröfning förekommer. Ropades Ja. Företogs till pröfning Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottels den 19 sistlidne Januarii, under N:o 33 afgifne, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, angående väckte motioner om LandsFiskals-tjensternes uphörande. Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard, hade inlemnat följande, som upplästes: Emot Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets Betänkande, i fråga om Landsi3 H. 6 0 82 Den 16 Februarii c. m. Fiskals-tjensternas uphörande, får jag, fullkomligt förenande mig med Herr Prosten Broomes åsigter, göra följande anmärkningar.
P. M. 1) De i och för Bibliotheket uptagne utgifter, 500R:drb:ko, önskade Sällskapet kunna höja till 1000 R:dr b:ko, hvilket göres 3* 36 Den 4 Januari f. m. behöfligt af den dagligen växande medicinska litteraturen, dels deraf, att de utländska verk, som Sällskapet behöfver, oftast äro ganska dyra. 2) De under 3:o uptagne utgifter 400 R:dr b:ko, önskade Sällskapet likaledes kunna höja till 1000 R:dr b:ko, enär beloppet af de under denna konto sammanförda utgifter mera omedelbart vidgar eller inskränker Sällskapets verksamhet, i afseende på bekantgörandet af vetenskapens framsteg. Af det nya beloppet, 600 R:dr, vore det Sällskapets afsigt att använda en del till redaktionskostnader, och en del till premier för utarbetade artiklar, ämnade för ”Tidskriften” eller ”Handlingar”. 3) Sällskapets närvande tillgångar medgifva ej någon aflöning hvarken åt Sekreteraren, Bibliotliekarien eller Skattmästaren. 4) Slutligen må det anmärkas, att den lokal, Sällskapet disponerar, är för ändamålet olämplig och otillräcklig; men med en fri förvaltning af Statsanslaget, 1,500 R:dr, hoppas Sällskapet äfven kunna åstadkomma en förbättring af dessa de yttre vilkoren för dess verksamhet, medelst användande af någon större del af detta anslag för ett eller annat år, tillhopa med det lilla kapital, Sällskapet eger, samt medelst en mindre skuldsättning. Ofvanstående räkenskaps-upgift och promemoria vidimeras. P. Ii. Bråkenhjelm. Remitterades till SatsUtskottet. Föredrogs och remitterades till LagUtsk. Hr Reutersvärds, Pat rik Oscar, d. 31 sisth Dec. f. m. på bordet lagda motion, ang:dc uphörande af rättigheten att utfärda skuldsedlar, stälda på innehafvaren. Föredrogs Frih.