Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Carl stod vid fönstret hos fröken Knesebeck och afhörde, slukande och rysande, hennes berättelser om spöken och andesyner. Ordensvurmens frö började redan gro. Badin, som i dag fått det infallet att härma hoffolkets artighet, afhörde med otröttadt tålamod Gustafs skådespelsutkast, och kiknade icke af skratt, då den tioårige Cæsar, med len, klagande stämma och matta, slocknande ögonkast, ropade till morianen: «Äfven du, min son Brutus!» Under thédrickningen meddelade Lovisa Ulrika konungen sin afsigt, att plantera mullbärsträd och odla silkesmaskar: ett förslag, hvilket Adolf Fredrik naturligtvis i allo gillade, på hvilket välmeningen och den missförstådda fosterlandskänslan under frihetstiden uppoffrade dryga summor utan annan afkastning, än nöjet att hafva gjort ett rön och fåfängan att kunna förevisa några skålpund svenskt silke, hvars frambringande kostat lika mycket, som några lispund från de varmare luftstrecken. På en förgyld stång i ett hörn af rummet klängde upp och ned en markatta, som med förvridna drag och befängda åtbörder dublerade Gustaf i Cæsars roll. En hvit papegoja satt uti sin förgylda bur i fönstret och sade efter, med sin skorrande tunga, de ord, hon kunde uppsnappa af de uppvaktandes samtal; men Rose, drottningens älsklingshund, till storlek som en försvarlig skeppsråtta, hvit och lurfvig som ett angoriskt får, så fin, att det ljusröda hullet tittade fram mellan raggens långa, silkeslena korkskrufvar, låg på en kudde med öfverdrag af ostindiskt sidentyg, vid sin herrskarinnas fötter, fördrog tigande att vidröras af dem, men gaf sitt misshag tillkänna med ett sakta morrande, om någon annan trädde alltför nära hans kudde. Sedan drottningen druckit sitt thé, tog hon fatet till en mandarinkopp, sönderbröt några sockerbröd, hällde grädda deröfver och började mata Rose.
Län samt släderne Borås och Ulricashamn beviljade handelsfrihet, hvilka frågor ditintills tillhört Commerce-Collegii domsrätt, skola ensamt af Svea fl of-Rätt såsom Öfver-Domstol upptagas, äfvensom att tilltal för tjenstefel emot vederbörande Under-Rätter i mål, rörande tillämpningen af Författningarne i dessa ämnen, borde omedelbart hos Svea Hof-Rält göras anhän«i«e* och afdömas. Men som den Svea Hof-Rätt uteslutande tillagde domsrätt i förenämnde mål medför väsendtliga olägenheter, enär, om ändamålet med denna serskilda Rättegångs-Ordning varit att erhålla mera enhet och likstämmighet i lagskipningen, detta ändamål endast ofullkomligen vinnes, då Svea Hof-Rätt arbetar på Divisioner, och skiljaktighet i lagtillämpning' Divisionerne emellan lika lätt kan yppas, som, i händelse målen handläggas af serskilta Öfver-Domstolar; samt härvid dessutom förekommer, att genom denna, Svea Hof-Rätt medgifna uteslutande domsrätt i Tullmål långsamhet i ärendenas gång förorsakas, dels genom en betydlig tillökning i denna Hof-Rätts göromål, hvilken måste hafva tiU påföljd målens fördröjda behandling, .dels derigenom, att, då vid lurendrägeri och tullförsnillningar, begångna utom Svea Hof-Rälls allmänna ilomvärjo, våld emot Beslagare och Tullbel.jente äfven egt rum, mål härom, vid fullföljd från första Domstolen ingå till olika Öfver-Rätt; alltså hafva Rikets Ständer skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, det läcktes E. K. M. i Kongl.
Län på ett betydligt afstånd ifrån det egentliga Regementet, som hufvudsakligen utgöres af Rusthåll inom Skaraborgs Län. Delta förhållande har Molionairen ansett öijen lig t i oeconomiskt afseende derföre, att Rusthållarne måste vidkännas ganska betydliga kostnader genom långväga skjutsningar, fortskaffande af ordres, bref ru. m., samt i mi 1 itai tiskt hänsende derigenom, alt manskapet för dessa numror kan egentligen anses såsom detacheradt ifrån Regementet; att tillsynen deröfver, ifrån Regementets sida, fordrar omgångar och tidsutdrägt, och alt truppen, vid ett hastigt uppbrott, icke kan samlas så skyndsamt som eljest, enär två till fyra dagar skulle erfordras innan Regementet, samladt, kunde afmarchera. Efter Molionairens tanka, kunde den anmärkta olägenheten lättast afbjelpas på det sätt, att nämnde Rusthållsnumror förenas med Elfsborgs och Westgötha Dahls Regementen, af hvilka de omgifvas. Fördelarne deraf vore många, olägenheterna inga, Rusthållarne erlade i allt fall sin häst» vacance och förblefvo i åtnjutande af sina Augments-räntor, samt beklädde och bevarade sin soldat på samma sätt som förr. Befälets besvär vid sistnämnde Regemente skulle visserligen derigenom ökas, men af Ollicerslönerne vid Westgötha Regemente vore utan tvifvel tillfälle, om så nödigt ansåges, alt, sedan Militair-befälet erhållit högre löner, vedergälla de förres besvär, och om Compagnien, vid början af ett fälttåg, skulle finnas öfvertaliga, jermnades detta snart genom inträffad afgång. Under anmärkning derjemte, alt enahanda förhållande, som här of* Bih. till R. St.
Enligt 51:sta §:ns lista mom. skola de böter, som enligt 39:de, 41 esta, 42:dra eller 43:dje §§:ne ådömmas, förvandlas, då tillgång brister, till fängelse vid vatten och bröd. Det är visserligen sannt, att de i nyssnämnde §§:r förekommande förbrytelser icke åro annat än polisförbrytelser, men, med undantag af åtskilliga brott, som röra allmänna säkerheten, måste man väl medgifva, att den jemförelsevis största mängden af förbrytelser tillhöra de s. k. polisförbrytelsernas antal. Jag tillstyrker alltså vördsamt, att Usta mom. af 51:sta §:n måtte af R. o. Ad. antagas. Vid detta tillfälle har jag haft det missödet, att instämma uti den åsigt Frih. Raab yttrat; måhända finner han till följe deraf anledning att upträda med någon förklaring, för att gifva sitt föregående yttrande en annan tydning, hvarigenom han må anses befriad från obehaget att dela med mig lika tankar. Gr. Lagerbjelke: I den händelse R. o. Ad. utesluter l:sta mom. af 51:sta §:n,så måste, då vi komma till 53:dje §:n, dess sista mom. äfven utgå. Detta mom. innehåller nemi. huru 188 Den 11 Oktober. tillgå skall, då en person blifvit dömd till böter, som efter olika grunder skola förvandlas. Sedermera återstår endast 2:dra morn. af samma §, hvilket innehåller: ”hafva böter till en del utgått, förvandlas återstoden efter de i K. Brefven d. 5 Februari 1768 och d. 27 Oktober 1820 stadgade grunder.” Då detta mom. är af alltför obetydlig beskaffenhet för att utgöra en § för sig, torde det enl. min tanka böra flyttas till 51:sta §:n och der utgöra ett nytt mom.
Om olägenheterna af förslaget skulle blifva svåra för Riddarhuset, är jag öfvertygad att de icke skulle blifva mindre för de mindre talrika öfriga Stånden. Af dessa skäl och då jag icke anser det hvilande grundlagsändrings-förslaget hvarken nyttigt eller nödigt, anhåller jag om afslag. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik: Jag instämmer visserligen med den första talaren att åtskilliga anmärkningar kunna göras mot antagandet af detta förslag; men jag skulle på samma gång högeligen önska att, i händelse detsamma förkastas, detta icke måtte ske från detta Stånds sida. Det är oss alla bekant, att R. o. Ad:s ledamöter, såvida man får bedömma förhållandet efter antalet uttagna poletter, f. n. utgöra 550, och då vi veta att, bland de andra Stånden, utgör t. ex. Preste-St. endast 60 ledamöter, således J af antalet Adelsmän, bör Adeln, så mångtaligt representerad, icke förkasta förslaget. Man har sagt att detta förslag vore förnämligast rigtadt mot Adeln; hvarmed ej måtte menas annat än att vid åtskilliga tillfällen ej 30 ledamöter af Adeln äro närvarande. Ar detta förslag en mot R. o. Ad. utkastad handske, anser jag att Ståndet bör upptaga densamma. Förslaget kan äfven till sina positiva följder vara af stort värde. Om Adelns ledamöter veta att ett beslut icke kan fattas med mindre 30 ledamöter äro närvarande, skall R. o. Ad. mycket talrikare infinna sig vid Ståndets plena och mången med mera nit och intresse omfatta för handen varande vigtiga frågor, än nu sker. Jag anhåller om bifall till denna punkt. Gr. Wachtmeister, Hans: Lika med Gr. Liljencrants, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till detta förslag. Då det vid alla domstolar är en antagen grundsats, att ett visst antal ledamöter måste vara närvarande för att ett. beslut må kunna fattas, kan jag ej inse, hvarföre icke samma princip bör tillämpas vid ett Stånds öfverläggningar. Förslaget i och för sig sjelft anser Den 10 December f. m. 433 anser jag vara ganska riktigt och tror att de betänkligheter, som blifvit framställda mot detsamma, i sjelfva verket äro af föga betydenhet.
För Sveriges ädlingar kan icke en inbillad förmån af en Protocollernas justerings-rätt, oftare missbrukad än brukad, uppväga förmånen af en tankarnes justeringspligt, som offentligheten bjuder och som i sanning är en billig folkets fordran af sina Ombud, och dessa Ombuds lättaste skyldighet emot sina principaler; ty den, som ej talar annat språk än det, som utgår från det Svenska hjertaf; den sorn ej förer annan talan än den, som förut gjort honom förtjent af allmän aktning, allmänt förtroende; den Representanten behöfver ej juster l Ridd. o, Ad, Prof, 2 Band. 3*. 466 Den 17 Martil, ’ ra! Hos Sveriges Ådlingar kan ej finnas^någon fruktan för en vanställd framställning af deras, yttrandert inom detta ryktbara rum, sedan {■Svenska allmänheten får tillfälle att åhöra våra öfverläggningar. ^Hafva väl dessa någonsin varit annat än bevis för den tro , som Svenska folket hyser: att dess Adel år frihetens kraftigaste stöd och våldets ifrigaste motståndare. Och skulle man vål ens behöfva tänka möjligheten af oljud eller inverkan på våra öfverlåggningar, når våra Domare, ensamme som de åro på sina Domare-säten, icke behöfva beklaga sig deröfver? Eller skulle vål vi behöfva hysa denna arma fruktan för demagogers försök och ståmplingar ?i Vi, ibland Nordens laglydiga, lugna Folk! ibland detta Folk, hvars förfäder, dignande under de lidanden en Carl XII ådrog dem , följde Konungen , sörjde Hjelten , och aldrig glömde de dygder, som på en gång förvånade och förstörde dem? Detta Svenska Folk, hvars öde hittills, med få undantag, synes hafva varit, att under Regenter för hvilka det ej varit nog, under styrelse-grunder, för hvilka det varit främmande, genom sig sjelf blifva hvad det är: kanske mindre ån det kunnat blifr Va; men dock mera än man kunnat hoppas!
Man vill ej förändra det gamla, utan bygga upp nya byggnader på de gamla ruttna grunderna. Om Ridderskapet och Adeln inlåter sig i speciel granskning af denna Titel, samtycker Ridderskapet och Adeln till alla de förändringar, som blifvit gjorde. Om åter Ridderskapet och Adeln skulle behaga förklara sig icke kunna vid denna Riksdag ingå i någon detail-pröfning, utan vilja lemna samma summa, som år i8a3, till Konungens disposition intill nästa Riksdag, med begäran, att då få emottaga en nådig proposition , huru Konungen ansett nyttigt bestämma det materiella och personella; finge saken en riktig form; Rikets Ständer bade ej genom deras tystnad gillat de förändringar, som skett mellan Riksdagarne utan att de blifvit hörde; och vi skulle derigenom komma i tillfälle atj pröfva en plan för anslaget. Jag anhåller derföre, att vi nu må slippa detail-pröfningen af denna Titel, och att vi endast må anslå hvad som anslogs 1823, utan förhöjning, samt att Ko - 198 Den i4 October f. m. nungen och Styrelsen sedermera må få medla emellan de materiella och de vanligen mera trängande personella behqfven. Friherre aj JVordirij Carl Johan: Herr Hjerta har utgått från den synpunkt, att vid den reglering, som ägt rum med Flottan, medel skola hafva blifvit dragne från det materiella lill det personella. Jag bestrider denna synpunkt. Den är ej grundad; ocb jag skall framställa skälen, hvarföre jag anser den vara grundlös. Då Konungen år 1824 uppgjorde fördelningen emellan det materiella för Flottans behof, och det personella, grundade Konungen sina beslut derpå, att icke något skulle dragas från det materiella. StatsUtskottet har trott sig finna, alt förhållandet icke varit sådant, men det härleder sig deraf, att StatsUtskottet ansett, att till det materiella hörer beklädnad af trupperne. Jag medgifver, att beklädnad visserligen hörer till det materiella, så länge den finnes i förråden, men i samma stund den utgifves till beklädande af trupperne, är den lika personel som aflöningen.
Besvärsoch Ekon.TJtskms utlåt. N:o 17 borde ske i dess helhet. Ropades starka nej, blandade med ja. Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att nej öfverröstat ja. I anledn. häraf företogs nu målet till pröfning punktvis, hvarvid N:o 17 togs till grund för föredragningen. i : a punkten. Dessa G punkter biföllos. 8:de punkten. llr Prytz: Som bestämda föreskrifter alltid måsfe äga företräde framför obestämda, och det är onekligt att den ordalydelse, som Utsktn begagnat i betänk. N:o 11 och hvilken lyder som föijer: ”JVIedhafver den, som till Riket inkommer eller inrikes orter emellan färdas, förbjudna eller tullbara utländska färdiggjorda persedlar eller effecter, hvilka till hans egen beklädnad eller eljest till hans eget bruk i och för resan höra, och öfverstiga de ej så hans behof” etc. är bestämdare än det som linnes i del sednare betänk , hvilket ur hemtadt från i835 års taxa och har följande innehåll: ”JVIedhafver den, som till Räkel inkommer eller inrikes orter emellan färdas, förbjudna eller lullbara utländska persedlar, hvilka till hans egen beklädnad eller eljest till hans bruk höra och öfverstiga de ej så hans behof” etc. så får jag anhålla om bifall till den af Utskm i betänk. N:o 11 föreslagna redaction, hvilken äger den fördel framför den nu föreslagna, att der slår färdiggjorda kläder; om man borttager ordet ”färdiggjorda”, så kan det bero på en tu 11— tjenstemans skön, att låta en resande införa stora tygstycken under pretext att deraf låta göra sig kläder, och på de orter, der trafiken är liflig, kan sådant gifva anledn. till att ganska stora partier af dylika saker inkomma i landet utan tull. Örn det deremot står färdiggjorda kläder eller effecter, så är det lätt utrönt, 0111 de äro för en resandes eget behof eller i och för resan behöllige.
Ex. ansett sig icke böra deruti anbefalla förändring, utan alt rättelse derutinnan borde bero på anmärkn. och det beslut, som Ståndet i anleda, deraf behagade fatta; hvarjemte 11. Ex. nu hemstälde om R. o. Ad. ansåge Ridd.Ulsk:s mern. n:o 3 böra nedflyttas till sisla rummet å dagens föredragms-lista. Ropades ja. Föredrogs ånyo Allm. Resv. o. Ekon.Utsk:s d. 29 sisth Januari och 5 dennes på bordet lagda utlåt. n:o 25, i anledn. af väckt motion om utfärdande af köpings privilegier för Wrigstads by i Jönköpings län. Hr von Hartmansdorff, Aug.: När detta betänk, förra gången föredrogs, bestred jag dess antagande, och om ingen af Ståndet nu yrkar bifall å det sednare utlåt., torde jag icke be - Den 8 Februari. 341 höfva uprepa de skål jag då anförde, utan anhåller endast, det llr Frih. o. Landtm, ville framställa propos. på afslag. Hr Brakel, Gust. Mauritz: I sista plenum yttrade Hr von Hartmansdorff, att, i händelse Wrigstadboerne önskade sig köpingsprivilegier, de hade att gå den vanliga vägen, nemi. att med ansökning derom vända sig lill Landshöfd:n i länet och såmedelst få ärendet understäldt K. Visserligen kunna de på delta sätt erhålla nämnde privilegier, men allmogen har uti grundlagarna sig förvarad en annan väg, hvarpå de kunna få sina önskningar framförde till K. M., nemi. att genom sina riksdagsfullmäktige anhängiggöra besvären hos R. St., och sålunda få dem framförde lill Konungen. Enskild riksdagsman ifrån orten har, uppå anmodan af (lere derstädes boende hemmansägare af allmogen, väckt ifrågavar. motion, och då nu R. St. hafva tillsatt ett serskildt Utsk., hufvudsakligen för att pröfva allmogens besvär, synes mig äfven denna vara en ganska lämplig väg för Sveriges allmoge alt få sina besvär framförde lill Konungen.
»Enoch frostmannen» var ett sådant träd. Älskad var han inte, men fruktad var han, ja, hatad med, mest av de små, de där som känna sig stora genom att blint hålla fast vid vad förfäderna tänkt ut som rätt. Det sades allmänt, att när Enoch var ung, brukade han bedja modern stänga in sig, när humöret sjöd upp för hett. Han fruktade styrkan i sig, ser du! Numera var Enoch en myndig man, som fattade myndiga beslut och visste genomdriva dem med kraften av sin vilja, inte med kraften av sina knytnävar, fast visst kunde det hända, att han än i dag brukade även dem, »när inte vett och kloka ord hjälpte». Sju ståtliga söner hade Enoch, kungstelningar allesammans; så kom på slutet ett flickebarn och sammanfogade ringen. Hon föddes en vårdag mitt i vintern, hon Lisa. Vi ha sådana vårdagar här uppe ibland, när solen skjuter som glödheta spjut ned i snön, fåglarna noppa sina bröst, och västan blåser på fjällen, så de rodna i sommarglöd. Bli hur kallt det vill sedan: skogen har sitt vårmärke kvar. Liten och eländig som hon var, förde ändå flickungen jämmer och rop med sig. De ropen tillgav modern henne aldrig. Det är nu en gång så, att våra kvinnor anse det som en skam att jämra sig i barnsnöd, och mor Brita på Älgögården hade inte utan skäl namn att vara den stoltaste hustru i socknen. Gossarna hade alla kommit till världen på sätt de borde, de ... Så tog hon agg till barnet ifrån början. Nå ja, avoghet och ovilja gjorde inte flickan något då. Hon växte, trivdes, jollrade och var sig själv nog. För Enoch kom det något nytt in i livet med flickan. Första gången han såg det ljusa huvudet lik en solfläck krypa omkring på golvet — drogos ögonen dit med en slags mulen förlägenhet. Det var sed och bruk på Älgö gård, att endast stora mörka gossar föddes ... »var hade den där bortbytingen kommit ifrån»? En dag tog solfläcken sig för att äntra uppför Enochs storstövlar. Enoch satt stilla som inför ett spännande fiske. »Pojkarna hade aldrig vågat slikt!»
Vore han riktigt snäll, skulle han skämta öfver hennes skrifklåda, tala om, att blåstrumporna skola uttränga litteratörerna, att männen få gä i köket och qvinnorna sköta kommunen. Derefter Borde han framkasta — i likhet med Wirsén — » att bland de skrifvande damerna en och annan ej skickar sig så illa med pennan », och att » fru Edgren ju har en viss begåfning, fast hon ej lär använda den till djupare sinnens belåtenhet. » Emellertid är det föga troligt, att domen blefve så gynsam. Fru Edgren är ju motsatsen till hans samtids qvinnotyp, icke blott som skribent, men isynnerhet der-igenom, att hon icke i något afseende hyllar denna ideal-bife. En » sann » qvinna är för henne något abnormt och onaturligt. När hon använder benämningen, brukår hon den satiriskt, och när hon skrifver » sanna qvinnor » såsom titel på ett skådespel, är det ej för att visa, hur en sann qvinna bör vara, utan endast för att lära oss, hur hon icke skall se ut. Hennes fru Bark t. ex. Kan man tänka sig något abnormare! Hon förlåter sin man allt; hon förlåter, att han ruinerar henne, förlåter, att han förorättar henne, förlåter, att han spelar bort både hennes och barnens penningar. Ja, hon går så långt, att hon förlorar vår sympati. Hon gör sig, genom sin viljesvaghet, till mannens medbrottsling; och dock är hon ej okunnig om hans usla och dåliga handlingssätt. Hon vet, att han bedrager henne, att offret tjenar till intet; men detta kan ej hindra henne att oupphörligt förnya det. Hog offrar sin egen lycka, sina barn och sin förmögenhet. Hon är så sentimental, att hon nära nog blir karaktärslös, och hon följer den, som leder henne. Eller Lissi, den gifta dottern! Hon är osjelfständig som modern, ber om lof, när hon vill göra något, låter mannen behandla henne, som han sjelf finner förgodt; och när mannen är henne otrogen, faller hon till hans fotter, ber honom tillgifva, att hon vredgades ett ögonblick, tigger om hans kärlek och lofvar att förlåta honom — både nu och i framtiden.
På det emellertid icke äldre på en eller annan grund förfallne privilegier må lägga hinder i vägen för vidtagande af de åtgärder, som i ofvanberörde afseende kunna finnas vara med det allmännas bästa mest öfverensstämmande, tillstyrker Utskottet, att Rikets Ständer mätte uti underdånig skrifvelse anhålla det Kongl. Maj:t ville vidtaga sådan åtgärd, att alta om jord, skogar och stock fångst tili sågverken inom Norrbottens län utfärdade privilegier må varda till sin gällande kraft så fort som möjligt pröfvade, på det att hvad som ej med rätta innehafves må till Kronans fria disposition återfalla. Stockholm den 30 Augusti 1860. Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Sept. 1860, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändradt sätt för utfärdande af sädane författningar, hvarigenom en förut gällande lagstiftning i en eller flera delar förändras. Uti en till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Cederström, Anders, väckt motion är anfördt, hurusom, genom det nu brukliga sättet att utfärda författningar, stor svårighet mötte ej allenast för Domaren, utan äfven för menige man, att i hvarje förekommande fall urskilja hva4 soip vöre gällande lag. 1734 års lagbok, sou* anno vöre till namnet Allm,. Bestoch Ehon.-Utskotlets Betänkande N:o i70. 5 gällande, vore numera så stympad och förändrad att knappast något af den gamla urkunden funnes qvar. De stadganden, som ändrade den äldre lagen, vore spridda i särskilda, tid efter annan uikommande, författningar.
Dtlätandet uttalacle ä8igt, att någon 8er8bilcl l^ädig för8äbran, angäencle orubbligbeten af cle privilegier oeb förmoner, 80m blifvit Ortala Drub, genom 1760 ar8 8batteböp 8amt kör öfrigt vidtagna Koilattningar eller 8er8bildts l^ädiga lle8olutioner, tillerbände, bvarben vid detta tillfälle beböfv68 eller i allmänbet torde börs meddela^ i8^nnerbet 80m förut8ätta8 ban, att, i bändebe af nägra bärom i framtiden möjligen 8ig yppande 8tricligbeter, bedömandet af 8ä be8batfade krägor, i ena eller andra fallet, bunde uppä laga utförande vid Dom8tol blifva beroende." 'Men det är ju8l till korebommancle ak 8ädana stridigbeter i en framtid, 8om 8Öbanden ä8bar en tydlig oeb be8tämd körblaring, i fräga om den orubbade belgden af de rätligbeter oeb förmoner, 80m vid Ortala Lrub l närvarande gtund äro förenade." B:eo per läst. 80m dessa räntekol dels äro Militiae oelr Bandlslalerne pä Bon indelclte, c1el8 oek Ixronan lörkelrällna, men den losen, 80m derföre erlägges i jemnlörelse lill i orien nn gällande prl8 syntes Bikels 8länder nog lag, anlröllo Bikels 8länder i lill Lionel.
Ad. jemväl lärer bifalla de sednare pnnkterne, som röra krediiivanstalterne, när vi väl komma sä långt sora till dem, i pröfningen af delta betänk. Ilr von Hartmansdorff: De invändningar, som blifvit gjorda, synas mig vara af ringa vigt. När banken vill lemna kassakreditiv, hvarföre skulle han icke lemna det åt en sådan korporation, som Stockholms stads drätselkommission? Banken kan dervid ingenting äfventyra och tjenar med detsamma denna myndighet. Sålunda pä den ena sidan ingen fara, men väl vinst för banken, och på den andra sidan gagn för en allmän inrättning. Skulle man dä icke samtycka? Man föreslår, alt denna kommission skulle fä begagna samma kreditivrätt, som alla andra; men för alla andra är kredit i vrätten inskränkt till 10,000 r:dr. Nu erfordras här, eller har åtminstone blifvit föreslagen en kreditivrätt ä 50,000 r:dr för Stockholms stads drätselkommission. Det är klart att en sådan myndighet icke kan vara belåten med en så ringa summa, som blifvit föreslagen för enskilda personer. Äfvenledes sätter man i fråga, alt den, som här blifvit afsedd för handelsoch näringsdiskonten i Stockholm, nemi. 1,000,000 r:dr, skulle räcka till äfven för detta behof; men dä ingen privatbank linnes i stockholm och rörelsen här är ganska betydlig, sä är del väl troligt, all personer i hufvudstadens grannskap och äfven i de norra orterna komma att anlita denna utväg att fä kassakreditiv. Hvarföre skulle man då genom borttagande af ifrågavar. 50,000 r:dr göra tillgängen för de norra länen ringare? Jag tillstyrker vördsamt, alt K. o. Ad. må bifalla det föreslagna kreditivet af 50,000 r:dr. Hr von Hohenhausen: Jag vill äfven tillstyrka bifall till Utsk:s förslag. Det är icke en fullt lämplig jemförelse att göra emellan Stockholms stads drätselkommission och privatbankerne.