Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om, i enlighet med 1779 ars BeZIsmemc, det hädanefter som hitintilö får ankomma pä LancoFullmägtige, at, efter sig företeende omständiglMr, jemka Jnbetalnings-^ermmerne för ostaberörde Län, sä 776 Den r? Mars. sä lärer swärligen kunna nekas, at Brukshandte. ringen njuter er sa ^vidsträckt understöt», som med VauciuenL säkerhet kan förenas. Ehuru, under loppet af innewarande ar, Jernexporte-n rorde blifwa betydeligare, än'under de förfiutne, wåga Fullmägtige dock icke hoppas en sadan frihet uti Rikets Lx^ort Handel, at nyttan deraf kan omedelbarligen hinna til Bruks-Jdkare i allmänhet; och ar det af denna anledning, som Lanco-Fullmagtige fördrista sig tillägga: det nägon osäkerhet för Lancken troligen icke skulle upstä, vm de Läntagare, hwilka, efter Riksens Högloft. Ständers den 28 Julii 1829 gifne föreskrift böra betala sine pa Jern uptagne Län, inom nästkommande Junii manads början, finge njuta förmäten af lika betalningstid med dem, som sedan den i:sta nästl. November uptagit dylika Län. Stockholm den 8 Martn 1810. ^LN L^llenborr;. Legerström. O. v. 8ebuItLenlieim. Lustaf ^lurra^. kar 8am. Oresen. ^nä. kreöin. Ig. 8c!rvan. Westin. I^ars Olsson. kl. kant. Upläftes och kades pä bordet et utlakande fran Lanco-Urstotter sä lydande: Wördsamt lVlemorial. Äfwex Kongl. Majus Nädiga ?roposition lil Riksens Stander af den ri sistl.
Spec. ärligen, hivaraf säsom Ränta, eirligt qivartali. ter uppgjord liqvid, godtgöres Twä procent för äret, och det öfriga »vid hivarje inbetalning af. föres pä Cavitalet, kommande cn sä beskaffad in. bttalnmg ä sörenäiilde Sju inillioner (7,000,000.) R:dr. Specie, att oafbrutet fortfara, intill desi hela denna summa blifwit Banken till fullo godtgjord. Att Riksens Ständers Bank an »vidare, i följande vrtning, och till nedanskrifne belopp, kommer att Stats.Werkct tillhanda hälla: nu genast Niohundrade trettioett tusende, siuhun. drade nittionio (9Zi,799) R:dr. 20. st. 8- rst. Specie, hrvaraf Twähundrade tusende Rlksdaler äro sä bestämde, att af Kong.'. Maj.t sä. som län, för lindrig Ränta, till Tackjerns. Bergslagerncs understöd, i Näder disponeras; detzutom ytterligare uti innewarande är: En million femhundradefjorton tusende, etthundrade fyra (1,514,104.) R:dr 24. st-krst. Specie salunda, att En tredje del deraf eller 504.701: R:dr. 24. stfär uttagas i nästkommande Junii viänad, den andra Tredjedelen i dcrpäföljande Sep. Den 10 September. 565 September rnänad, och sista Tredjedelen uti De. cember mänad; samt siuteligen pä ären 1811 och 1812: En million niohundrade sjuNivekt tuser». de fyratio (1,971,040:) Rdr. 54. st. 2. rst. Spec., 1 den succestiva ordning, alt En ättondcdel af Summan, fär wid hivarje
Man skulle derigenom förhindra den vinst för landet och den tillökning i bankens silfver-förråd, sorn en utskeppning af säd medför; men man hade ej förebyggt, att de sålunda qvarhållna lifsmedlen, utan att bidraga till bröd-bristens alhjelpande, försvunne, för att förvandlas i en rus-gifvande, icke närande dryck. Påståendet, att en underdånig anhållan från Rikets Ständer om ett bränvinsförbud skulle kunna uttydas såsom en opåkallad erinran och ett oförtjent misstroende till Konungen, är af den beskaffenhet, att det, närmare betraktadt, vederlägger sig sjelft. En allmän tillämpning deraf skulle inskränka Rikets Ständers underdåniga skrivelser endast till lagstiftningsoch beskattnings-frågor, samt betaga Sveriges representation den petitions-rätt, hvilken hvarje enskild medborgare åtnjuter. Då det icke finnes någon gagnelig och magtpåliggande åtgärd, hvars vidtagande icke kan sägas vara regeringens pligt, så skulle, efter en dylik tydning, Rikets Ständer ej heller kunna i underdånighet begära eller förorda någon sådan, utan att Konungens landsfaderliga tänkesätt ansåges vara betvifladt och Han sjelf derigenom förnärmad. De, som bestrida anhållan om ett bränvins-förbud, hafva likaledes hufvudsakligen fästat sig dervid, att Konungens samtycke dertill skulle störa den tillit, som rikets innebyggare grundat på hans ord eller på det medgifvande, genom hvilket han skulle hafva afhändt sig rättigheten att ytterligare inskränka eller förbjuda bränvins-bränningen, samt att enskilde medborgare, som satt sitt förtroende till detta ord, skulle, genom dess rubbande och deraf uppkommande missräkningar få vidkännas betydliga förluster. Men då Konungens ofta utöfvade och aldrig bestridda rättighet att, i större eller mindre mån, inskränka eller ock helt och hållet förbjuda bränvins-bränningen grundar sig på hans landsfaderliga pligt att skydda sina undersåter för den nöd, som denna närings obehindrade utöfning möjligen kunde vålla, så måste rättigheten vara lika oaflåtlig, som pligten att den begagna.
Den, som bifaller Utskottets, af Presteoch Borgare-Stånden gillade hemställan, att de Verkets tjenstemän, som innehafva konstitutorial eller förordnande och icke på den nya Staten komma i åtnjutande af lön till samma eller högre belopp än de för närvarande uppbära, må, intill nästa Riksdag, från indragnings-stat tilläggas nu innehafvande lön, under vilkor, att bemälde tjenstemän underkasta sig den tjenstgöring, som af Öfver-styrelsen åt dem uppdrages, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, afslå Rikets Ständer den af Utskottet gjorda framställning. Voteringen har utfallit med 57 Ja och 62 Nej; Och enär Nej således vunnit, så hafva Rikets Ständer afslagit Utskottets nyssberörde framställning; ;i ! ' " ‘ hvilket Förstärkta Banko-Utskottet härigenom skolat för Rikets Ständer anmäla. SODOliU, Stockholm den 11 November 1854. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1854. Banko Utskottets Memorial, M 84- i JfS 84. Ant. till Exp.-Ulsk. d. 14 Nov. 18S4, kl. 12 m. Memorial, med förslag till föreskrifter, motsvarande 2:dra Artikeln samt 5:dje Artikeln 1 :sta Afdelningen af BankoReglementet. Sedan de frågor, i sammanhang med en förändrad reglering af Bankens tjenstemanna-personal och dess lönevilkor, hvaröfver omröstning skolat verkställas i förstärkt Banko-Utskott, numera blifvit, på sätt förstärkta Utskottets Memorial J\° 82 Utvisar, slutligen afgjorda, får Utskottet til! Rikets Ständers godkännande härmed öfverlemna efterföljande förslag till föreskrifter, hvilka motsvara såväl Banko-reglementets 2:dra Artikel, angående Bankoverkets indelning, dess Understyrelse samt Embetsoch tjenstemännens ansvarighet, som äfven reglementets 3:dje Artikels irsta Afdelning, rörande Banko-statens indelning och löneförmåner, samt i afseende derå anföra:
Män utarbetad och Kongl. Majus Nådiga granskning understäld, tillika udJyst, att någon tillgång till ’ bestridande af de för Inrättningens organiserande och underhåll crfordeilige utgifter icke är att påräkna från «lvn. under namn af Afra&s C assa, vid Siola Kopparberget samlade Fond, den Herr BergsHaupt mannen Pihl, uii sitt på Nådig befallning afgifne Förslag/ tillfinrättande af en Practisie Bergs-Skola i Fahlun, icke eller, såsom Utskotten uppgifvit, skall hafva för ändamålet ansett vara användbar; hvarföre Herr Fri herren ock, uii ett till Stats-IJ'skottet remitteradt särskildt Mefnorial, framställt nödvändigheten af tillräcklige medels anslående för ifrågavarande Undervisnings - Anstalt; äfvensom Kongl. Majit, enligt hvad till Herr Friherrens kännedom kommit, skall beslutit, att härom göra xiämnde Utskott Dess Nådiga Proposition. Herr Protocolls-Secreteraren Hammarhjelm har deremot begärt, att, i den händelse fjtats-Utskottet ■ icke skulle kunna uppgifva några tillgångar till fyllande af kostnaderne för meranämnde Inrättning, frågan härom matte hänvisas till Höglofl. Banco-Utskottet, som af den fond, hvilken blifvic föreslagen till Jernhandteringens understöd, torde kunna finna utvägar, att anslå någon Summa till berörde ändamål. I anledning häraf, fa Utskotten vördsamUgen upplysa, att, sedan Kongl. Majit under den 7 sistledne April till Stats-Utskottet låtit aflemna åtskilige till Kongl. Majit ingifne handlingar , rörande frågan om den föreslagne liv; Stais' och Besvars-Utskottens Bétånkarulen.
Men han kan icke veta, att han gör mig ondt, när han frågar, huru långt det är kvar till julafton, och jag märker, utan att låtsa om det, hur han från sidan ser upp på mig med en undrande och skrämd blick för att få veta, hvarför jag icke svarar. Men när han icke ser någon förändring i mina drag, upprepar han sin fråga och säger ännu en gång med en liten omkastning af orden, som trodde han, att jag då skulle höra bättre: »Vet pappa, hur långt det är kvar till julafton?» Smärtan, som denna påminnelse väcker hos mig, är i detta ögonblick så stark, att jag icke kan behärska mig. Jag lägger bort knifven för att icke göra honom eller mig själf illa, utom mig, i ett raseri, som har något af ett såradt djurs utbrott, ryter jag till honom: »Tig!» Och darrande af en alldeles obeskriflig sinnesrörelse, fattar jag honom hårdt i armen och kastar honom utanför dörren, hvilken jag stänger. »Gå din väg och låt mig vara ifred!» säger jag. Men när jag blir ensam, darrar jag så häftigt, att jag icke kan hålla i knifven. Jag ser framför mig hans på en gång trotsiga och skrämda ansiktsuttryck, och jag tycker, att hans ögon berätta, att han anar min ångest, som han icke kan förstå. Men genom dörren hör jag dämpadt ljuden af hans snyftningar, och jag vet, att jag skrämt julglädjen bort ur hans hjärta. Min hustru kommer in och frågar, hvad gossen gjort. Gossen kommer in och gråter, utan att kunna förklara sig. Själf går jag min väg, för att komma bort, och jag önskar mig tusen gånger vara död, innan deras minne af mig blir idel afsky och bitterhet. Ty jag är dem alla emot, jag vet, att jag står i vägen för deras glädje, och att när dörren faller igen vid min bortgång, blir luften i mitt hem lättare att andas. Jag vet det, och jag vänder min bitterhet mot mig själf, som till ingen nytta i världen, lik en vampyr suger blodet ur de minas oskyldiga lif. Jag vänder på denna hatkänsla mot mig själf, till dess att den med en besynnerlig inkonsekvens, hvars tydlighet dock ej kan hejda mina tankar, förvandlar sig till förbittring mot de mina.
Jag tror mig hafva så mycket mer anledning till denna min hemställan, som RiksMarkegångsTaxan bestämmer prisen inom Landet, och det är efter dessa, och ej efter vårt Mynts förhållande, till det Utländska, som beliofvet för Personer, hvilka vistas inom Landet, böra mätas ock rättas. Dessa mina Anmärkningar anhåller jag måtte jemte Grefve Stackelbergs Anförande till StatsUtskottet remitteras, Grefve Posse, Claes Fredric: Om Grefve Stackelberg sjelf vore närvarande, skulle jag ej söka besvara de af Friherre Wrangel, emot dess Anförande, nu gjorde Anmärkningar; men som jag vill minnas föreslog han ingalunda Coursberäkning för båda ifrågavarande Herrar, utan endast för RegeringsRådet le Moine, hvilken Grefve Stackelberg ansåg, då han till sitt Fädernesland återvände, efter fulländade värf, ej borde genom vårt omväxlande Myntförhålde, blifva i saknad af den belöning och utkomst, som Riksens Ständer finna honom hafva förtjent. Denna tanka torde Högloft. Ridderskapet och Adeln säkerligen finna vara med billigheten öfverensstämmande. I öfrigt anser jag lika med Friherre Wrangel, att RiksMarkegångsTaxan snarare, än Cours, bör läggas till grund vid bestämmandet afPensioner och Löner för Personer inom Landet, och tror att i det hela, förhållandet blir ungefärligen enahanda, om ifrågavarande Herrar nu erhålla sina Pensioner faststälde i likhet med det, som vid Lcfrieförhöjaingen för Civile Em - 542 Den 24 Januarii. belsmän stadgades vid 1815 års Riksdag, nemligen att en del af Lönen bör utgå i Spannmål, hvarigenom underhållet blifver för framtiden försäkradt, och samma ändamål vinnes. Friherre Wrangel, Henning: Jag får den äran förklara, att Grefve Stackelberg föreslagit, alt ifrågavarande Pensioner för båda Hans Kongl. Högheters, ArfPrinsens Informatorer, efter Cours borde beräknas, men i synnerhet för Herr RegeringsRådet le Moine såsom Utlänning.
Skrifvelse, N-o 81]. nu på Collega stat utgående löner, utgörande för den förre 582 R:dr 24 sk, jemte tillökning för 37 tunnor spanmål, och for den sednare 350 R:dr 46 sk, 5 rst., med tillökning för 33 tunnor spanmål; och då behofvet af förstberörde vid förra Riksdagen beviljade fyllnads-anslag visat sig fortfara, hafva Rikets Ständer bifallit, att detsamma, utgörande, med tillägg af de i och för rättelses vinnande i räkenskaperne ytterligare erforderlige 15 sk. 10 rst., 7,532 R:dr 31 sk. 11 rst., må framgent intill nästa Riksdag utgå under samma vilkor, som vid sistlidne Riksdag bestämdes; hvarjemte och enär rättvisa och billighet påkalla, att de af Kammar-Collegii Embetsoch Tjenstemän samt Vaktbeljening, som, i följd af de tvänne indragne Tjenstemännens bibehållande på Collegii stat, fått vidkännas en emot desse Tjenstemäns löner svarande minskning i de för de förre fastställde inkomstbelopp, må blifva i åtnjutande af hvad dem rätteligen tillkommer, Rikets Ständer medgifvit, att de till Referendarie!) Sundius och Registratorn Kinnander utgående löner, tillsammans 933 R:dr 22 sk., 5 rst, med derunder beräknade 70 tunnor spanmål, må på Allmänna Indragnings-staten uppföras, 3 :o Stats-Contoret.
Så här ljöd samtalet: » Ursäkta, » sa ' jag, » men inte vet herrn händelsevis hvad det är för en kraft, som drifver d e m? » Han såg på mig litet lustigt, men det uttrycket är jag vand vid. » Eldvatten, har jag hört, » sa ' han till sist. » Nej, » sa j a g, » så intressangt! På det viset skulle man j u få en praktisk användning för den outrotliga brännvinsfloden i vårt land. Är det hästkrafter de gå m e d? » » Hva falls? » » Jaså — frågan var visst opraktisk! Jag menar, hur många hästkrafter gå de m e d? Och kvar dras de u p p? » » Hvilka? » » Negrarna och japaneserna förstås! » Nu skrattade han riktigt godt. » Jag tror det är frun som drifver, jag, » sa ' han sedan muntert. » Jag drifver aldrig, » sa ' jag stött, ty om något kan stöta mig, så är det beskyllningen för drift!! Drifver jag, så är det åtminstone omedvetet. I detsamma kände jag något varmt och mjukt äntra upp på ryggen på mig och så slogs ett par små runda svarta armar kring min hals. Den som en enda, enda gång i sitt lif känt en liten barnakropp tryckt mot sin egen, kunde inte ta ' miste, och det var också verkligen en af de små svarta bytingarna, jag nyss sett i skolan, som på det viset » intog » mig, tydligen drifven af intresse, inte för min person, utan för mina guldörhängen. » Lefver du, byting? » sa ' jag alldeles hä- pen. Herrn, skrattade så han kunde dö. Och pojken stämde, i så tänderna tindrade. Visst lefde han — och det i alldeles ovanligt hög grad till. Han begagnade mig fortfarande till äppelträd, hon ryckte i örhängena, kuttrade, var näpen, inställsam, söt, småelak — ja, med ett ord han var ett alldeles lifslefvande barn. Jag satte mig, mest för att få stöd, ty han gjorde sig tung som en klump, den lilla apan. » Du min Gudl » sa ' jag plötsligt och blef både röd och blek, jag hade nämligen fått en tanke: Lefde den här, så lefde väl alla de andra!
ti a Redigeras af Sophie Linge. Bidrag mottagas med tacksamhet. Logogryf. Du lduns läsarinna Ett tidsfördrif ma få Att namnet på mig finna, Och det nog lätt skall gå! Rak som en » nybakad » löjtnant jag är, Och modigt som han uti elden jag tågar; Alltid på post du visst finna mig plär, Fast hvarje minut jag mitt lif säkert vågar! Än är jag röd, och än mörk i min hh, l senare fallet så dyster att skåda; Vida i världen man spår af mig såg Som skyddande engel för våld och för våda. Jag som allt annat förgänglighet har: » Så småningom&gt; ser du mig hädan försvinna! Syskon få många jag dock lämnar kvar, Och äfven af dem du en hjälp nog skall finna! Af mina nio delar Nu småord bildas må, Och säkert du ej felar, Välan, nu blott gå på! livad hand i hand plär vandra Mest uti julelid? Ett ondt, som man bör klandra? En hjälp för allmän frid? Sjö uti Göta rike? Hushållsbestyr om höst? Hvad stundom blir från dike? Hvad fanns i sångarns röst? ForUkaffningsraedel? Sedan men han fann aldrig den rätta formen för sina tankar; det blef idéer utan sammanhang, enstaka satser af lif och skönhet, men det hela så osäkert och ojämnt, att han själf var den förste att inse, att han heller aldrig skulle duga till skald. Det fattades honom äfven ihärdighet, det visste h a n; han kunde aldrig fila och arbeta om — direkte ur hans brinnande, fladdrande fantasi på duken eller papperet, och sedan var han färdig och vände sig genast till något nytt, som han städse tänkte sig skulle blifva hans bästa. Den stora taflan, som han börjat däruppe på ateliern, innan han blef så sjuk, den skulle blifvit hans mästerverk, han hade känt det så tydligt, varit så viss därom. » En konstnärs dröm », skulle den heta, och de två kvinnofigurerna, inspirationen som leder konstnären till den med lagerkransen väntande ryktesgudinnan, voro mer än till hälften färdiga.
Härifrån kunde Utskotten, på samma sätt sorn i fråga om grunden för bestämmande af deltagande i hägnad, hemta stöd för afstyrkande af nu jemväl gjorda framställningar i afseende på utmarks skyldighet att slänga mot inegor; men Utskotten anse sig, för ämnets rigtiga och fullständiga uppfattning, böra här ingå i en närmare utveckling deraf, för hvilket ändamål Utskotten jemväl vilja i ett sammanhang cili granskning upptaga de mot 5 §. Stängsel-förordningen gjorda erinringar, helst yrkandet, i afseende pfi utmarks deltagande i stängsel mot inegor, torde derifrån förnämligast hafva sitt ursprung. Stängsel-skyldigheten har af några blifvit härledd ifrån eganderätten, af andra från den gemensamma nyttan. Hvilkendera grunden är den rätte, torde synas mången temiigen likgiltigt, såsom varande mera en theorelia b, än en proctisk fråga, mea för lagstiftaren är det angeläget, att hafva noga bestämt sin utgångspunkt, för att blifva consequent, hvilket gäbler gå väl om stiftandet af ny Lag, sorn förändrandet af en gammal. Att här inlåta sig i. någon vidlyftig undersökning af ifrågavarande skiljda principer, är emedlertid icke Utskottens afsigt, och vore icke eller på sitt ställ»; men Utskotten kunna icke undgå att fästa uppmärksamheten derpå, att ur eganderätten icke kan, i fråga om hägnad, härledas annan rättighet, än den att sjelf inhägna sin egen jord. Hvad man eger, är man naturligtvis berättigad att freda, på hvad sätt bäst synes och hvarigenom annans rätt icke kränkes $ men längre kan man icke komma; ty ehuruväl det egna området är en rä!l*pher, inom hvilken man har anspråk att varj, fredad för intrång, och gfanne således ät pligtig alt afhålla sina kreatur från ©hägo derå, miste likväl Sättet, hvarpå detta åstad korp* mes, alltid blifva dess ensak, hvaröfver ingea annan eger något bestämma.
Län; Eric Norbergs, angående hjelpedagsverken till Kungsholms Kungsgård; Pehr Anderssons, om KronoBrefbärings skyldigheten i Södermanlands Län; Sone Nilssons, angående Bytesbristerne; Lars Bygdens, om Lancasterundervisningen; Botvid Jonssons, om Den 22 Junii e. m. om uppköp af Spanmål i goda år, samt om anslag till ProvincialLäkare; Anders Svenssons, om uppbyggande af Halmstads bro; Anders Brismans, om lösen af Kronotionde efter Markegång; Anders Ericssons, om en bro i Sundbo Härad; Pehr Nilssons, om lindring i det Lima Socken ålagde Knektehåll; Lars Anderssons, om befrielse för Allmogen i Wadsbo Härad från dagsverksskyldighet till Marieholms och Cathrinebergs Kungsgårdar; Jonas Nilssons, om Spannemåls upphandling för Statens räkning; Lars Olssons, om reduclion af Regementerne i Jemtland; samt om lindring i rustningsskyldigheten; Hans Hanssons, om Pension till Fru Ekenmark; Carl Ericssons, om anslag till underhåll af Läkare inom Frykdahls m. fl. Härader i Wermland; Eric Påhlssons, om uppköp i goda år af Spannmål för Statens räkning. BevillningsUtskottet: Af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående Post-taxor för inrikes gående Bref; af följande Riksdags-fullmägtiges Motioner: Nils Pehrssons, om högre tull för inkommande Humla; Eric Svenssons, om ändring uti i Art. af sista Bevillningsförordningen; Johannes Svenssons, om befrielse för visse hemmansegare i Småland från Bevillning efter 2 Art. Bevillningsförordningen; Hans Janssons, om BevillningsCommittéers afskaf29 H. 13 Den 22 Ju ni i e. ra. fande; äfvensom att vid lysnings-uttagande få erlägga Penningar, i stället för att förse sig med stämpladt papper; Carl Ericssons, om nedsättning i utlagor för Elfdalens hemmansägare; Nils Månssons, angående Kongl.
» Mademoiselle » är förvirrrad och förvexlar vid serveringen, en liten tvist uppstår, och chokladen rinner ut öfver den broderade teduken. Min trötta, nervösa väninna bannar - jag söker afvinna det hela den lustigare sidan, » mademoiselle » ursäktar sig förläget, och barnen gråta! — Den rätta aptiten vill icke infinna sig, och jag drar en suck af lättnad, när värdinnan ber mig stiga in i hennes boudoir. Hon visar på en uppslagen bok på skrifbordet och säger: » jag läser nu för andra gången Ridder Haggards ' Hon '; hvad tycker du om den boken? » J a g kan endast svara, att jag icke läst mer än en anmälan om detta arbete. Då visar hon mig en » talande docka », en af de allra första bland dessa Edisous lekverk, som hunnit hit upp, ett litet konstverk, som kostat en stor summa penningar, och med hvilket Frida skall öfverraskas på sin födelsedag. Hon gläder sig redan i tanken öfver den förvånade förtjusning, denna leksak skall väcka bland hennes barn — och då jag en half timme senare lemnar henne, emedan hon ytterligare måste göra toalett till en musikalisk soaré, och hennes fjädrande vagn med de dufgrå bolsterdynorna för mig hem, kommer den tanken för mig: » dessa millionärens barn, som växa upp i lyx, af ödet förlänats med de mest slösande håfvor, alla kalla dem » lyckliga barn », och dock — stunda för dem ej tider af den bittraste missräkning? Då de, hänvisade till sig själfva, trädt ut i lifvets kamp, blir faderns million fyrdelad dem emellan!
Sedan pastorn talat ut, tog lagman Skytte till ordet, idet han förklarade, att en öppen och sanningsenlig bekännelse, nu afgifven, kunde sätta honom i tillfälle att mildra en blifvande dom eller genom förbön hos konungen få densamma alldeles upphäfd. – Är du derför villig, sporde han till slut, – att sanningsenligt besvara de frågor, hvilka jag till dig ämnar framställa? Ellen, som förvirrad af sin fruktan och ovan vid de talesätt, af hvilka hennes improviserade domare begagnat sig, hade uppfattat endast föga af deras ord, svarade ett modstulet ja, och förhöret tog sin början. De frågor, som nu af lagmannen framställdes, voro i förväg öfverenskomna mellan honom och pastorn, men ingendera af de båda herrarne hade betänkt, att de skulle besvaras af ett barn, hvars språkkunskap i det närmaste var inskränkt till de alldagligare talesätt, som hon hört begagnas af sin omgifning, eller som förekommit i de få böcker, hon läst. Deraf hände det, att Ellen antingen alldeles icke förstod eller ock missförstod flera frågor, men då hon vid dessa tillfällen teg och riktade en rädd, frågande blick på inquisitorerna, upptogs detta som tredska eller försök att slingra sig undan, och Suenonius befallde henne slutligen med dundrande röst att ovilkorligt svara. Ellen, som kände sina krafter alltmer öfvergifva sig, sina tankar alltmer förvirras, oaktadt de pinsammaste ansträngningar att sammanhålla dem, blef slutligen så svag, att hon med möda förmådde hålla sig upprätt, och lagmannens ord nådde endast som ett otydligt mummel hennes öron. Men fruktan för prestens hotelser nödgades henne att svara ... och hon svarade med bleknande läppar ja eller nej om hvartannat, utan att veta, hvad hon bejakade eller förnekade. Lagmannens ansigte mulnade mer och mer, hans buskiga ögonbryn sammandrogos, och presten utbrast alltemellanåt i salvelsefulla utrop öfver den unga flickans förstockade hjerta, ty Ellen gjorde sig, utan att veta det, skyldig till allt flera motsägelser: hon erkände alla de brott, man påbördade henne och hennes mor, för att i nästa ögonblick åter förneka dem. Först när namnet