Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man trodde bästa sättet att hämma emigrationen vara lämpligt tullskydd för så väl landtbrukets som industriens produkter (vi hafva berättelsevis hört, att härvid särskildt skulle framhållits införseltull på fläsk och span-mål, såsom ju ock var att vänta vid “ Fläskjum “). Slutligen ansåg mötet, att “ någon ytterligare frihet på det religiösa området ej bör medgifvas, utan att vår statskyrka oförkränkt måtte ega bestånd “. — Till ailrasist intogs “ gemensam middag å Fläskjums gästgifvaregård “. “ Det temligen talrika “ mötet måste således antingen hafva betydligt krympt ihop under tiden eller också icke varit talrikare än att dess deltagare fingo plats till “ gemensam middag “ å gäst gifvaregården. Hvad betyder landtmannapartiets s. k. sprängning? Uppriktigt sagdt, tror förf. ej mycket på någon verklig sådan. En del tidningar hafva visserligen skyndat att tala om “ f. d. “ landtmannapartiet, “ det sprängda “ landtmannapartiet, “ ruinerna “ af landtmannapartiet, det nya “ folkpartiet “ o. s. v., men detta allt torde vara att sälja skinnet, innan björnen är skjuten. Att en sprängning i viss mån egt rum, lärer få anses otvifvelaktigt, men af hvad natur äro de frånskilda delarne? Månne icke af samma art som qvicksilfverkulans, från hvilken smärre delar lätt frånskiljas, under det att kulan lika lätt återupptager dem igen. Så länge indelningsverksoch grundskattefrågorna finnas qvar oafgjorda, skall landtmannapartiet tidtals och delvis kunna splittras — så har skett hvarje gång förut då en lösning af dessa frågor blifvit på allvar ifrågasatt — mensamma stora frågor skola äfven föranleda att partiet löper ihop igen alldeles likt qvicksilfverkulan. Skulle de nämda frågorna deremot verkligen erhålla sin lösning vid innevarande riksdag, så har det mivarande sprängningsfenomenet utan tvifvel varit en bekräftelse på landtmannapartiets stundande upplösning, förebud till en början af slutet, till helt andra grupperingar än hittills.
Gustaf i sin loge upptäckte genast, att hyllningen var ämnad honom lika mycket, som Gustaf på teatern. Också gnistrade fröjd ur de brandenburgska ögonen, och den sprittande lifligheten i hans rörelser afspeglade intryckets liflighet i hans själ. Triumfen förnyades vid De Broen-Norrbys ädla svar till inkräktaren i tredje akten: «Nej, Christiern, denna pligt är icke gjord för mig – Jag är soldat; och kan ej hödel vara – Jag lyda lärt; men lyda utan blygd. Befall – Jag skyndar glad i tusen dödars fara: Mitt gods, mitt lif, mitt blod, du ingenting må spara: Allt hör min konung till – Mig tillhör blott min dygd!« När stycket var slutadt och förhänget föll, yrkade de hänryckte åskådarne högljudt ett da capo af slutsången: «Kom, Gustaf, kom! den lön är färdig Som du med egna dygder vann; I lyckan jemn, i nöden härdig, Du bäst ett folk regera kan; Och hvem är mer en krona värdig, Än den som störtat en tyrann? Åskådarne gjorde chorus med skådespelarne i ett memento, som syntes ärnadt äfven åt kommande tidehvarf. Alla de kungliga personerna med deras uppvaktning sammanträffade, efter styckets slut, i konungens våning på operahuset, der aftonmåltiden skulle intagas en famille. Hertig Fredrik lät vänta på sig, hvilket ej behagade Gustaf, som först efter broderns ankomst lät förekalla de konstnärer, hvilka i främsta rummet aftonens framgång tillhörde: Naumann, Kellgren, Karsten, Stenborg och De Broen. Inför hela hofvet öfverhopade konungen dem nu med de mest smickrande loford, lämpade efter hvars och ens anpart i det bifall, allmänheten nyss förut med hänförelse gifvit luft. Han räckte dem derefter sin hand att kyssa. Alla voro belåtne med sin qväll: Gustaf, som uppgjort planen: konstnärerne, som utfört den: åskådarne, som deraf skördat frukten. När de ryktbare konstnärerne aflägsnat sig, tog konungen hertigen af Östergötland mellan fyra ögon i kabinettet, beläget närmast Norrström, och frågade efter orsaken till prinsens sällsamma uppförande denna afton?
April II. 601. Maji L 284. Vitén, angående förbud för Kongl. Majrts Befallningshafvande att i Oeconomieoch Politiemål stadga, Jan. II. 5o, 196, Febr. 435, 441, 444» 45o. Mars I. 148. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 2r Decembers »52^ Sjelf icke nog hästkännare för att bestämdt kunna inse hwilken orl till etr sädant ändamål more den mäst pastande; har jag härom rädsragat kunnige Cavallerister, som nog allmänt äro as den tanka, att de hästar som blijwir förde ifrän Skäne till Rikets nord» ligare Provineer sällan till brukbarhet sörsta äret kun» va päräknas, i anseende till den olikhet som rader i climat och deras följande olika födoämnen m. m. samt ott de ej heller manligen fä mänga är uthärdat ert strängare nyttjande, som de Hwilka blifwit upsödde i öfra delen af Riket och säsom jag förmodar Stuteriet pä Strömsholm för bet närwarande bestar as en god hästrace jä finner jag sä mycket mer betänkligt, att för min del tillstyrka dest förstörande, ulan tror att dek möjeligen kan bibehällas med wida mindre kostnad Sn hittills, om klokare hushällnings merhode följes, Hwartill Comirerades projekt, som af StatS-Bered» vingen blifwir tillstyrkt gifwer anledning att förwän» ta om Comittrade fä fortfara i deras salunda pabegynte styrelse.
Den ena innehåller svar på en i Norrige framstäld fråga i enahanda' ämne, och resultatet deraf utvisar, att Kronan ensamt haft städselrätt till de ifrågavarande Kyrkohemmanet!; den andra Handlingen är ifrån Dannemark och något vidlyftigare, samt den tredje, ett bevis på autenticiteten af Lunds Landabok. För öfrigt anser jag mig böra förklara, att då jag talar i denna sak för Åboerne, sker det emot min egen fördel; ty i samma stund Utskottens Betänkande b ifa lies, och min önskan i delta afseende blifver uppfylld, komma följderna alt drabba mig hårdt, genom ökade bidrag från mina hem - Den 10 September f. m. nian i Halland till Kyrkobyggnader och flera andra onera. Det är således blott rättskänslan, som uppmanat mig att här tala för Åboeruas rätt; och jag skulle verkligen anse mig hafva varit ganska olycklig i min framställning, om det icke lyckas mig att öfvertyga Ridderskapet och Adeln om billigheten af bifall till Utskottens Betänkande. I anledning af Herr Rosenblads yttrande, att alla de skäl, som å min sida blifvit anförde, varit svaga, får jag blott förklara, att jag i sådant fall finner förhållandet oss emellan fullkomligt reeiprokt; i samma mån som jag är öfvertygad, att Åboernes rätt är bättre än Kyrkornas, och att autentika Handlingar gälla framför ombytliga åtgärder af en godtycklig Regering. Jag anhåller derföre ännu en gång om bifall till Betänkandet. Herr von Hartmansdorff\ August: För alt yttra sig i denna fråga, fordrades det rätteligen att hafva genomgått densamma med en sådan noggrannhet och omständlighet, som Herr Rosenblad. Jag kar ej haft tid dertill, och jag hade således ämnat iakttaga tystnad. Men då en Ledamot här tyckes yrka, att bevisningens grundlighet berodde icke på de skäl en eller två Ledamöter anfört, utan på Talarnes antal, bar jag ansett mig böra öka det, på ena sidan, åtminstone till tre.
Eller rättare: mekanismen malde tomt, i svindlande fart, medan det blef allt mera hett emellan stenarne, – inne i hufvudet, öfver hela kroppen. Han slog täcket tillbaka och såg upp: jag har glömt fälla för lampan, tänkte han, – den hettar. Steg upp och gjorde dunkelt; det kylde godt, och han blef sittande vid fönstret, sedan han dragit gardinen från. Derute var mörka natten, i en barrskog. Emellanåt lyste det opp, när tåget for ut på en öppning inne bland skogarne; så bar det åter in i det mörka och slutna, medan larmet af det framrullande vidundret gaf en hård resonans mot stenhällarne. Han var trött, kunde knappast hålla ögonen öppna; men i alla nerver rådde ett febrilt lif. Han kunde icke hålla sig vaken; men ännu mindre sofva. Så drog han ned sin resväska, öppnade det lilla etuiet, kaflade upp skjortärmen och stack sprutspetsen in. Så snart han efter framkomsten på förmiddagen gjort toilett och ätit frukost, gick han direkt att uppsöka sin frände grosshandlaren på dennes kontor. Han fördes in i det stora geschäftets innersta, der chefen tronade i ensamt majestät, en engelsman i storrutiga kläder och långa, hängande, välvårdade whiskers. «Du i Göteborg! Jag trodde hit kom folk bara i affärer.» «Jag är också kommen hit i så’na ärenden.» «Så-å!?» afvaktade kusinen och drog i båda sina whiskers. Malm gick rakt på sak. «Jag har rest hit för att tala med dig,» sade han och mötte lugnt den andres försigtigt frågande blick. «Jag behöfver dig som borgen på ett lån.» Kusinen förändrade icke en min, men satt en stund tyst och ritade med pennstiftet på pulpetklaffen. «Jag säger inte nej,» svarade han slutligen. «Du har en gång gjort mig en liknande tjenst, och jag har ingen orsak, hvarför jag skulle draga mig undan. – Och du reser denna långa väg, bara för att få ett namn på ett papper,» tillade han och betraktade sin gäst. «Det gäller denna gång en större affär, och man fordrar derför solidare namn än i vanliga fall.»
Ja, min goda och älskade mor, nu är det verkligen så, att jag som välbeställd tullskrifvare sitter vid den stora pulpeten på tullkammaren, alldeles så trygt som jag suttit der i all min dar, och finner mig förträffligt, när jag räknar ifrån de stunder, då längtan efter det kära hemmet tager ut sin rätt. Men jag vet min goda mor vill hafva ordning i allt och säger nu helt visst: han kom väl icke till pulpeten med samma heller. Och mor har rätt; jag skall börja just vid sjelfva början, det vill säga, när jag satte foten i land. Jag hade, som mor kan tänka, putsat mig på bästa sätt; och då jag hunnit några steg uppåt kajen, mötte jag tullförvaltaren sjelf. Han visste jag skulle komma; och som han kände mig på salig far, språkade han mig an utan vidare omständigheter. ”Välkommen, min kära Arve! Ehuru jag ännu icke hört ditt namn, kan jag svärja på att du är son af min gamle, hederlige Arnman. Har jag icke rätt?” ”Jo,” sade jag, ”så är det. Kanske jag har den äran att ...” ”Alldeles, min gosse!” inföll han, innan jag hunnit att tala ut meningen. ”Kom nu och följ med hem; fastän jag har brådt för tillfället, skall jag ändå visa dig vägen. Har du gjort anstalt om sakerna?” Jag bugade mig, och så följdes vi åt. Under det vi gingo gatan fram, talade han allt godt om salig far, frågade efter mor och löjtnant Pehr, och berättade mig att han många gånger besökt det lilla gula huset, vi just då gingo förbi, och druckit kaffe hos mor, den tiden far ännu hade sin station i H–. Jag kunde icke låta bli att stanna och se på huset, och en stor tår kom mig i ögat, då jag i fönstret märkte en vacker balsamin, som ståtligt höjde sig öfver ett par små myrtenträd. ”Herre Gud, den har visst mor lemnat qvar,” utbrast jag, utan att tänka på att jag talade högt. ”Hvilken, min gosse?” frågade han. ”Balsaminen, herr tullförvaltare!” svarade jag, men rodnade i detsamma öfver min orimlighet. Tullförvaltaren smålog och såg åt fönstret.
Det år således gifvit, att ej hlott för den, som af oreda och våldsamheter kunde hafva allt att vänta, eller som åtminstone dår måste söka sin enda tillflygt, men äfven förden, sorn i allmänhet år vån af ordning och moralitet. — 14 — ]can Samhålls-inrättningen ibland, dels genom sina ofullkomligheter, dels genom jemnforelsen _ med ett högre ideal, synas mera som en boja som tynger, ån som ett stöd som upråtthåller » menniskan, under dess fremskridande till det gemensamma målet, Slågtets förädling. Når man nu till denna allmänna granskningslust lagger de enskilta anledningar till missnöjen, som i mer och mindre nion, men alltid till någon del måste gifvas under all slags Styrelse, finner marn lätteligen, att anledningarne till opposition emot Regeringens verkan och afsigter, åro gifna uti sjelfva sakernas natur; att der icke Magten kan nedsysta dem, skola de mer eller mindre, men alltid till en betydlig del utgöra sjålen af Nationens Befullmågtigades allmänna mening. Sjelfva egenliårleken ger en ny borgen hårföre, då man så lått inledes att tro sig vara öfver dem i kunskaper och skicklighet, hvars förhållande * och åtgärder man funnit skål att klandra. Det år i sig sjejft intet ondt uti denna den Lagstiftande Corpsens naturliga fallenhet, men det år angelågit, att den ledes derhän, att blifva oskadelig. Det år Regeringen, hvilken närmast kanner behofvet af årendernas oafbrutna gång, hvilken derföre i bibehållandet af ordning och lugn har det närmaste interesse, äfven som den måst direfta åtgärd. Det år derföre nödigt, att afven Regeringen får en tillräcklig motstånds-styrka, för att afhålla den Lagstiftande Magtens anfall. En sådan försvarskraft åter kan och bör icke bestå i k blotta i Lagen förvarade rättigheter, att afslå eller ^ hindra Lagstiftande Magtens tilltag. Möjligheten att afvärja dem, hvilar lika mycket på den Lag - stiftande Corpsens sammansättning, som på de den Verkställande Magten tillagde Prasrogativer.
— Utskottet har i öfrigt funnit tvifvelaktigt, huruvida de många och vigtiga göromål, som, enligt Grefve Adlersparres förslag, skulle tillkomma den ifrågastallda General-inspektören öfver elementar-läroverken, kunna på ett fullt tillfredsställande sätt ombesörjas af en person; men äfven om sådant antages vara möjligt, synes det likväl Utskottet, att denna embetsmans åligganden borde vara noggrannt bestämda och förslag till en instruktion i sådant hänseende vara uppgjordt och af Kongl. Majit pröfvadt samt meddeladt Rikets Ständer, innan anslag beviljas för en ny befattning af så omfattande och magtpåliggande beskaffenhet. — Af dessa skäl finner således Utskottet sig ej kunna till bifall hos Rikets Ständer förorda Grefve Adlersparres motion. 60:o. Sedan Kongl. Majit låtit, genom den inom Ecklesiastik-departementet varande afdelning för handläggning af ärenden rörande allmänna uppfostran och undervisningen, upprätta förteckning öfver samtliga lärarne vid rikets elementarläroverk och de dem, enligt fastställda grunder, för instundande statsregleringsperiod tillkommande lönebelopp, har, uti skrifvelse till Stats-Utskottet af den 14 December nästlidna år, chefen för Ecklesiastik-departementet, på Kongl. Majits nådiga befallning, samma förteckning till Utskottet öfverlemna!, för att tjena till ledning vid bestämmandet af de anslag, som för nämnde tid böra i omförmälda afseende påräknas, hvarvid
Om man här utbyter ordet eller mot och, skulle af ordställningen möjligen kunna dragas den slutsatsen, att man kunde häfta för 200,000 ltdr som låntagare och 200,000 som acceptant för vexel, således sammanlagdt 400,000 ltdr, ehuru lagstiftarens mening varit, att beloppet inalles ej får öfverstiga 200,000. Jag är icke nog skarp grammatist, för att afgöra, livilketdera af de båda små orden och eller eller är tjenligast för att uttrycka den åsyftade meningen; men jag är nästan böjd att föredraga det sednare, och då detta ord varit, som jag tror, infördt i det äldre nu gällande lieglermtet, hvarigenom tillämpning redan deraf egt rum, synes mig vara betänkligt att nu utbyta detta ord emot ett nytt. Jag ser att BankoFullmäktiges Ordiäde nu kommit hit upp, och som jag vet att hans förmåga att tolka ordställningar icke är ringa, skulle jag önska, det han ville gifva sin tanka tillkänna. Detta vore så mycket mera uplysande och gagneligt., som han tillika är Ordfule i Diskontverket och således otvifvelaktigt kommer att tillämpa Regleimtet i denna del. Hr af Geijerstam: Jag kan icke såsom den siste värde talaren finna att någon våda kan genom den föreslagna förändringen inträffa. Denna mnximisumma är den högsta tillåtna skuldsättnings-summa, det bör vara temligen tydligt; och då 2 Stånd redan antagit inbjudningen, torde It. o. Ad. äfven böra göra det, till undvikande af votering i förstärkt Utsk. Hr Printzensköld: Det är val dock ej af så ringa vigt, om dessa ord utbytas, ty sammanhanget i § kan derigenom blifva förän - Ds n 24 Ok to ber . 125 förändradt. Har synes mig ordet eller vara lämpligare än och, emedan det sednare ieke gör meningen alternativ utan sammanbinder tvenne situationer, nemi. att vara både låntagare och acceptant. Genom det förra ordet blir meningen fullt uttryckt, att man icke får som låntagare eller acceptant svara för mera, och att således dessa båda egenskaper skola betraktas gemensamt.
Sådant oaktadt, har det hittills lyckats direktm att fullgöra dess förbindelse i afseende å utlåningen samt anskaffa och ä föreskrifne terminer i Riksg:ds-Kont. deponera hypotheksförenings-obligationer, som bära sagde ränta. Nu är det klart, att om man gäfve direktm sådana vilkor för medlens förräntande, att den äfven hädanefter skulle kunna förskaffa sig obligationer 1 st. f. skuldförbindelser med inteckningssäkerhet, skulle förvaltningen blifva mycket enklare utan att bolaget genom det sålunda förändrade utlåningssättet komma att vidkännas någon förlust. Icke heller tror jag att, på sätt Utsk. antydt, någon förlust för Statsverket skulle derutaf förorsakas, enär Utsk:s farhåga för en sådan förlust helt och hållet grundar sig på en liypothes. Utsk. säger nemi. alt det icke går an att göra någon nedsättning i den engång bestämda räntefoten, ty derigenom skulle den upgjorda planen rubbas i afseende å såväl serie-indelningen som de vid hvarje periods slut till betalning förfallna ränte-summorna och Statsverket möjligen komma att vidkännas förlust. Förden, som, lika med mig, gjort sig besvär att genomgå alla de till denna fråga hörande handlingar, torde det ligga i öppen dag, alt den vid 1840—41 års Riksdag fastställda planen icke är något annat än en kalkyl, hvarigenom skulle ådagaläggas, att den lilla grundfonden af 15,000 R:dr kunde genom de för hvarje år uplupna räntesummornas fortfarande förräntning växa till ett så betydligt kapital, att kanalens underhåll i framtiden skulle kunna med räntan derå bestridas. Sådan var afsigten med denna plans npgörande, men alldeles icke, såsom man tyckes vilja föreställa sig, att detta kapital ej linge under förloppet af den till 100 år kalkylerade tiden på något vilkor röras, utan skulle oafbrutet växa till dess kapitalet enl. kalkylen vid tiderymdens slut upgick till 2 mill-.r.
Vid valet emellan uppskof för utbetalningen af den ena eller den andra af förenämnda två millioner ansägo fullmäktige ett uppskof i afseende å den förra millionen vara ej allena för den tryckta, allmänna pénnmgeställningen, utan ock för jernvägsarbetenas oafbrutna gång förenadt med minsta olägenhet, och under inflytelsen af dessa äsigter beslötos de motioner, som derpå inom alla fyra Stånden väcktes och öfver hvilka Banko-Utskottet, som ansett sig böra allena pröfva dem, nu afgifvit sitt betänkande, hvaruti det afstyrker bifall till motionerna. Utskottet har kännt sig uppmanadt dertill af sina grundsatser. En bland dessa grundsatser är den, att, då det Riksgälds-kontoret beviljade kreditiv af en million enligt 115 och 116 §§ Banko-reglementet icke inberäknas uti det för banko-sedel - 8 Banko-Utskottets Utlåtande JYi 33. stocken fastställda maximum under de tio månader af året, kreditivet får af Riksgälds-kontoret begagnas, den rubbning borde undvikas, som, uti de för sedelstockens beräkning gifna föreskrifter skulle uppstå, derest uppskof med kreditivets återbetalning för Juli och Augusti månader beviljades. Men om man ock nu ej vill fästa sig dervid att en sådan rubbning af vida mer genomgripande betydelse allaredan är i sjelfva Banko-reglementets 182 § 2 mom. för vissa förhållanden medgifven, förtjenar dock här att tagas i betraktande, att, på sätt sjelfva Banko-Utskottets betänkande upplyser, Riks-banken den 30 Juni eger ett kapital af minst 940,000 och, i fall vinsten å de särskilda diskont-verkens rörelse för 2:a qvartalet varder till banken inlevererad, till och med 1,040,000 Riksdaler Banko, som ulan något öfverskridande af sedelstockens maximum eller rubbning af den bestämda ordningen för Bankens rörelsegrenar i öfrigt kunde för Riksgälds-kontorets behof uti ifrågavarande afseende vara att disponera.
5 Art. stadgas: befallningar angående dispasitionen af Riksgälds-Contoirets medel, eller hushållningen med Verket, gifna af någon annan, än Riksens Ständer, få icke af Fullrnägtiga åtlydas och efterkom mas;'* finner Siats-Utskottet, det Herrar Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret, med anledning af dessa Författningar, icke kunnat eller bordt underlåta , att för de på ifrågavarande Bevillnings-ITppbörd afskrifna summor fordra ersättning, den Kongl. Maj:t också i Nåder pröfvat böra Riksgälds Contoiret meddelas. Beträffande sedermera den rättighet som Stockholms Stad, i grund af äldre Författningar, yrkat, att till Mantalsoch Cominissariernas aflöning få göra afdrag på Allmänna medel; så förekommer härvid den anmärkning, att, ehvad ock dessa aldre Författningar skolat anses kraftägande, hade likväl dylika afdrag i alla fall bordt inskränkas till det belopp, som i de åberopade Författningarne varit uttryckeligen bestämdt.
Han åhörde den dispu-tationsakt i Upsala, då Thorild i närvaro af konungen försvarade sin » Kritik öfver Montesquieu ». Armfelt lof-ordar Thorild i de varmaste ordalag: » Hans snille, hans föredrag, hans vältalighet och den eld, som framlyste i hans blick och åtbörder, väckte allas förvåning. Härmed förenade han en saltad qvickhet och sade ofta grymma epigrammer; slutligen kom han oss att skratta, så att vi fingo tårama i ögonen. Sjelfve den tjocke Schröder-heim, hvars qvickhet annars sällan tryter, blef slagen till marken, då mot honom slungades en jemförelse med — Venus, så bitande, att Schröderheim, ganska oförtjent,nu för tiden far heta Venus från Upsala. » Äfven senare stod konungagunsjtlingen Armfelt i förbindelse med fri-hetsvännen Thorild, hvilken till och med i en supplik ger Armfelt den något högtrafvande titeln: » den högste ocb allrahärligaste af konungens serafer ». Innan vi lemna kapitlet om Armfelts literära intressen, hvilka utan tvifvel väsentligen bidrogo att närmare sammanknyta vänskapsbanden mellan honom och den vitter-hetsälskande konungen, böra vi kanske påminna om det kända förhållandet, att Armfelt liksom Gustaf den tredje skref och författade helst på franska språket. Hans svenska är starkt uppblandad med franska ord. Då Armfelt 1784 i Gustaf den tredjes följe besökte Paris, dödades en annan af konungens gunstlingar, Peyron, i duell. Första underrättelsen härom grep konungen djuptoch han visade en rörelse, som hedrar hans hjerta. Men hvem kan undgå att dra på mun, då Armfelt skrifver: » Första momenten var konungen alldeles abandonneräd till sin douleur, men den andra gjorde han reflexioner, som con venerad e en filosof och en person, hvilken för väl känner point d ’ honneur ’ ns lagar för att. ej vänta sig deras funesta suiter. » Det var i enlighet med Gustaf den tredjes lifliga önskan * Armfelt gifte sig med den ädla Hedvig De la Gardie.