Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr nämnde mynt. 5.47. Å Bankens uti 149 §. af Reglementet omförmäide inom linien balancerade fordringar hafva influtit följande afbelalningar: År 1847 från Kongl. Stats-Konloret: å f. d. Allmänna Magasins-Inrättningens skuld för lyftadt Creditiv till uppköp af myntbara metaller 10,000: År 1848 från Riksgälds-Kontoret: för utredningen -A Götha Kanal-Bolagsf. d. Ifrån den 30 Juni 1847 till och med samma dag detta år, har Riksgälds-Kontoret lill Banken lefvererat dit influtne koppar-skiljemynts-polletter, utgörande 426 R.dr 32 sk. B:ko, hvilka blifvit försålde till Kongl. Myntet efter det af Banko-Fullmäktige den 13 Mars 1836 fastställda pris af 19 sk. pr W v. v.; hvarefter och sedan den derför erlagde summa i Bankosedlar crediterats Riksgälds-Kontorets i Banken ägande räkning för inlösen af koppar-skiljemynts-polletter - 39 ne, saldo af denna räkning, eller kopparvärdet uti Riksgälds-Kontörets utelöpande dylika polletter, den 30 sistlidne Juni, utgjorde 54,637 R:dr 13 sk. 9 r:st. Banko. „ . , o ... Utestående be Uti Låneoch Creditiv-rörelsegrenarne utestodo den 3 nästlidne loppet i Lane November följande belopp, nemligen: och Creditivrörelsen. Emot pant af Guld o‘ch Silfver » » Jern och Koppar m. m. i Stockholm i Götheborg 337,122 559,901 240,520 22. 6.
Den naturliga jaks, att Medborgare i ett Samfund öga lika rätt att röstigen nära sig och de sina, kullkastades. Säsom skäl att wägra »vissa Skader frihet att idka utrikes Handel, anfördes »vä! att, säsom orden uti i6z6 ars SealativnsOrdning äfwm lyda, Kronan t sädane Städer hade twärt att dewaka sin rätt till Tulttägt, och förekomma missbruk; men detta wore allt detsamma, som om »nan förordnade, att i en Landsort, der Krono Utskyldcrne aro sä ringa att det ej lönie mödan underhalla Uppbörds-Betjkiimg, Jnnewänarne ffulle fördiudcs att idka fädane Näringar, hwaraf Kronoutskylder döra ukgä. Ett annat och mera »verkligt skäl war det, som ock uppenbart nyttjades, ott nemligen genom en del StäderS kuswande, upphjelpa de sä kallade StapestStänderne i synnerhet Stockholm. En »vid i?Z4 ärs Riksdag af Allmogen gjord ansökning att Stapelfrihet mätte forminaS siere Släder än de som dä wörö deraf t arnjutande, förklarade sig Kongl. Majit - 742 Deri i z Iaunarri. Mai t, genom Resolution den 2! Mars i?z8, icke lunna bitalia, samm stridande emot Stockholms Sladö Privilegier, och ledande derhän arn, draga Handelen Uran RcsidcnceS ladén, lvm dä kunde kappa sill Balance emot Bergslagen.
Afhjeipandet häraf beror på kommunerne sjelfve, emedan, om de rätt ordna angelägenheterne i desse delar, de numera, genom ofvan åberopade kungörelse, äga makt att tvinga den liknöjde, som med arbetskraft är begåfvad; men i allmänhet blifva dylika frågor icke väl behandlade, emedan en del kommuner ofta, i stället för att handla i öfverensstämmelse med författningens föreskrifter, endast till länsfängelset insända individerne och öfverlemna dem till Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes behandling; dock kan man äga hopp om bättre ordning härutinnan, sedan vederbörandes inom socknarne uppmärksamhet derå blifvit lastad. Helsovården i Länet har under de förflutne fem åren blifvit besörjd al 2 ordinarie och 1 extra ordinarie provincial-läkare, med stationer i länets tre städer. Under innevarande år har tillkommit en extra provincial-läkare med station i Broby af Östra Göinge härad med detta och Vestra Göinge härad till distrikt, äfvensom en distriktläkare för fyra socknar af Willands härad, hvilken af församliugarne sjelfve aflönas. Dessutom finnas i Länet stationerade flere militär-Iäkare. Länets lasarett och kurhus är lörlagdt här i staden och har 100 frisängar att erbjuda, hvilka oftast äro upptagne. Två läkare äro der anställde. Helsotillståndet i Länet har i allmänhet varit godt. Endast i en församling, nemligen Köpinge i Ingelstads härad vid gränsen åt Malmöhus Län, härjade kolerafarsoten år 1833; för öfrigt bar Länet lyckligen varit från denna farsot förskonadt, likväl med det undantag att den sistlidet är uppträdde å Balkmölla fiskläge. Länet har sedan år 1832 varit i saknad af ordinarie läns-djurläkare, och oaktadt lönen från och med sistlidet år blifvit förhöjd, har sökande till platsen icke anmält sig. Tjensten bestrides af Kongl. Vendes artilleri-regementes här i staden stationerade djurläkare, som uppbär lönen såsom arfvode. Till biträde i Länets från residensstaden aflägsna trakter begagnas oftast der stationerade sqvadrons-häst-läkare från de skånska kavalleri-regementerne.
Men att vi vuxit samman med alla våra tankar och förhoppningar, att den ena följde den andra, äfven dä vi skildes ät, och att det var medvetandet härom, som gjorde den andra på en gång stolt oeh ödmjuk — ödmjuk, därför att man känner sig så liten, dä en lycka, som man finner sig ej vara värd, träder som gäst inom ens dörr, men man känner sig också stolt, då man behärskas af en stor känsla, och stark, därför att den är själfva lifvet, denna känsla af att man ej är ensam, att man ej ens kan tänka sig ensam, inte kan föreställa sig, hvad det vill säga att lefva i en sådan tomhet, som sedan man mistat allt — och att hvarje dag och hvarje timme ett långt lif framåt bli påmindt om, hur allt var olika då, hur allt man tänkte och allt man gjorde var att hänföra till henne, hur ingenting hade något värde, om man ej fick dela det med henne, hur glad man vaknade på morgonen — man skulle ju få se henne, få höra henne tala — hur arbetet var en lek och alla tankar jublande unga. Och allt lifvets solsken skimrade öfver den här lilla svarta gatan — vår gata. Jag behöfver, hvar jag än är, endast sluta till ögonen, så ser jag den framför mig — planken och skorstenarna, ett par sömniga lyktor, det svarta vattnet, som skvalpar mellan skutorna nere i kanalen, stjärnorna ofvanför eller hösthimlen med gråa moln. Och när vi så måste gå härifrån — ty vå gata låg alls inte i vår väg — då hände det ibland • — rätt ofta — att Storgatan var spärrad, och att nattåget kom glidande jned upplysta vagnar och med resande, som viftade farväl åt 3 t a d e n, eller som sutto nedsjunkna i kupé- !DU N 1892 hörnen — på resa söderut. Då tog jag hennes hand, oeh när vi sågo hvarandra in i ögonen, betydde det: » En gång sitta också vi på det här tåget — hand i hand i vaggonbörnet — på resa söderut. » Han tystnade. V i hade hade åter kommit fram till Storgatan, och denna gäng vände vi ej. » Det blef hon, som for ensam. Det är löjligt, just därför att det är så ohejdadt meningslöst.
Ex. upplysa, att Hr von Hartmansdorff afslatt från sin begäran om förslagets uppläsning, samt att Gr. Mörner icke begärt en sådan uppläsning, utan underkastat sig Ståndets beslut derom. Gr. Mörner förklarade härvid ytterligare, att han icke yrikade denna uppläsning. Hr von Hartmansdorff; Jag har afstått ifrån uppläsningen, derföre att, som detta förlag är ungefärligen af samma innehåll, eller utgår ifrån samma grunder af allmänna val, hvilka för några månader sedan blefvo af R. o. Ad. med ett så öfvervägande flertal ogillade, så har jag tagit för gifvet, alt Ståndet under den korta lid, som sedan förflutit, ej förändrat tänkesätt; <och att följaktligen, om Hr Gr. o. Landtm, föreslår Ståndet, alt såsom sin gemensamma tanka antaga förslaget, så kommer att dertill svaras ett öfverlägset nej. Då nu H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om öfverläggningen ronde Hr von Troils förslag ansåges slutad, begärdes ordet af Hr von Troil, som yttrade: En värd talare, Hr Gr. Björnstjerna, har till vederläggning upptagit hvad jag i denna dags förmiddagsplenum anfört, i anledn. af ett hans föreg.-de yttrande; men så vidt jag kunnat märka likväl icke vederlagt mitt yttrande. Jag hade, då jag talade om benämningarne af de båda hamrarne, kallat deni den äldre och den yngre, men då jag talade om dessa kamrar i allmänhet, benämnt dem den första och den andra, för att skilja emellan de speciella benämningarna i förslaget. Jag förmodar, ali detta har ländt till någon reda vid frågans behandling. Grefven, som likväl, enligt hvad jag lyckats bevisa, varit helt och hållet bortblandad i hvad han yttrat om det af mig framställda förslaget, har deremot endast påstått, att jag varit bortblandad. Jag skattar mig lycklig, som endast genom en sådan lös beskyllning, kunnat vederläggas för ett af mig framstäldt fullständigt bevis öfver en beskyllning mot honom. I afseende på valcensus har han begagnat en annan utväg.
Det var ett förhållande, som kommit i gång säkerligen utan att någondera tänkt derpå; när helst de träffades, var det liksom de sett hvarandra dagen förut. Jag gick ensam till kaffebjudningen. Min man skulle komma senare, då han afslutat det arbete, han för tillfället var sysselsatt med. Och då jag inträdde hos Mellin och hans fru, hade ännu icke den gästen anländt, som jag blifvit inviterad på. Der funnos i stället ett par damer af fru Mellins bekanta, hvilka icke hindrade mig att få behålla värden för mig sjelf. Mellin och jag hade alltid flera beröringspunkter. Och när helst vi träffades, råkade vi in i någon intresserad konversation. I dag kommo vi dock icke längre än till den väntade gästen. Jag förstod att det var någon som utöfvade ett synnerligt inflytande på den lugne, treflige och godlynte mannen, som alltid tyckte så mycket om att lägga en oskyldig mysticism äfven i de enklaste tilldragelser. Nu stannade en vagn. »Hon är här», utbrast Mellin strålande. Och ändtligen fick jag veta så mycket som att det var ett fruntimmer. Värdinnan följde genast sin man ut i yttre rummet och till det inre hördes ett rigtigt jubel från Mellin och aktningsfulla artighetsbetygelser från värdinnan. Derpå uppslogs dörren och den långe författaren af starka dimensioner förde in vid sin arm en liten, liten fin, luftig gestalt, men en stor författarinna, som kom skyndande emot mig med utsträckta händer. Det var Fredrika Bremer. »Nå», sade Mellin förtjust, »har man lyckats att göra damerna ett nöje?» Detta skyndade vi båda att betyga, och m:ll Bremer frågade mig genast om jag mindes vårt sammanträffande hos Carl den XII. »Huru!» utropade Mellin, »ha två författarinnor hållit ett möte i skuggornas land? Ty någon annorstädes vet jag ej att ni kunde träffa »Kung Carl den unge hjelte», och jag begriper ej huru ni ens der kunde bli mottagna hos honom, då han hyste så ringa sympati för fruntimmer och romantik.» »Och ändå var han sjelf i lif och lefverne en romantyp i storslagen stil», menade mamsell Bremer.
Men det hör ej hit att skärskåda Konungens plan, hvilken Kellgren strängt har åtföljt. Sjelf med denna plan högligen belåten, hade Konungen der i åtskilligt emanciperat sig från sin mönsterskolas fördomar; han hade till och med äfventyrat, att efterbilda det skakande drömsyns-uppträdet i slut-akten af Shakspeares Richard III; framförallt gladde han sig, såsom man ser af företalet till hans i handskrift förvarade första utkast, att ”hafva skrifvit en opera utan kärlek125, och hellre användt alla Konstens förenade tillgångar att framställa en fosterländsk hjelte i den skönaste dag”126. Huru allvarsamt benämningen lyrisk tragedi” var menad, skönja vi af hans i dessa ord framblickande grundtanke; som innerst var, att försöka, huru långt en heroisk opera, utbildad till sin högsta möjliga förträfflighet, skulle i egenskap af national opera kunna genom sina verkningar ersätta den nationala tragedi, hvilken, oaktadt flerahanda mer och mindre lyckade försök, ännu i Sverige fortfor att låta vänta på sig. Vid det beslut, att hans nystiftade svenska theater sålunda skulle börja just med den diktningsart, som på andra nationers theatrar plägat uppträda sednast, var hans afsigt och förhoppning, att genom denna tjusaude sammanfattning af alla theaterns medel förbereda eller inleda en tid, då språket och skaldekonsten ägde styrka nog, att endast genom sina egna förmågor ifrån skådebanan genomgripa och upplyfta. Gerna instämma vi med Geijer, som derom yttrar: ”Härmed må vara huru som helst: hans mening var hög. Han tog sina ämnen ur de ädlaste fosterländska minnen; Konsterna skulle räcka hvarandra handen, att förherrliga dem”. Utan tvifvel gjorde han sig en illusion. Han lade på Operans skullror bördan af ett vigtigare kall, än hennes vingar egentligen förmå uppbära; det kan ej nekas, att för dessa, eller för de krafter som äro hennes egendomliga, passa rent heroiska ämnen långt mindre än sådana, hvilkas skaplynne har en mera fantastisk och romantisk natur. Men så väl han, som
En domares vägran att af rättsökande emottaga handlingar, dem domaren är skyldig att emottaga, har nemligen synts mig icke vara ett bland de ringare embetsfelen. Jag har fast heldre trott, att när en gång bestämdt ansvar för detta fel kommer att i lag stadgas, sådant ansvar måste blifva rätt allvarsamt, helst det, genom medgifvet sjelfsvåld härutinnan skulle lemnäs i domarens välbehag att hindra rättsökande från utförande af deras talan,' och ett så vådligt sjelfsvåld säkerligen icke bör undgå ansvar. Uppå dessa underdåniga besvär har Kongl. Maj:t den 17 Juni 1854 meddelat det nådiga utslag, att Hofrättens beslut på det sätt ändrades, att Häradshöfdingen skulle för det felaktiga förfarande, som af Hofrätten blifvit honom till last fördt, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta åtta R:dr 16 sk. banco. Emot Domhafvanden i Sollefteå tingslag har förekommit anmärkning om origtig förvandling af böter för förtegadt hittegods, vid sammanläggning af ansvaret för denna förbrytelse med bestraffningen för inbrott; och sedan jag till laga åtal hänvisat den felaktighet, jag ansett vara härigenom af Häradsrätten begången, samt detta åtal blifvit hos Kongl. Svea Hofrätt utförd t; så har utslag deruppå fallit den 16 Mars 1854 af innehåll, att emedan stadganderna i 5 Kap. 4 § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 angående förvandling af böter till fängelse vid vatten och bröd utvisade, att icke med hvarje dag af sistnämnde straff lika stort bötesbelopp aftjenas, samt häraf och vid jemförelse med hvad Kongl. Brefvet den 26
Jag inser icke något hinder för R. o. Ad. att besluta ändamålsenligt i detta ämne, oberoende af hvad de öfriga Stånden kunna hafva tillgjort, med förbiseende af hvad som rätteligen bort ske. Om trenne Stånd bifallit StatsUtsk:s betänk., hindrar dock ingenting R. o. Ad. att besluta, att det begärda anslaget skall af Riksg.cont. ställas till K. M:s disposition, och att medlen komma att redovisas på Försvars-departementet. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: I flera Stånd har yrkats föregående undersökningar till utrönande af tjenliga telegrafstationer. — Är meningen att Ständerne sedan vilja undersöka undersökningarna och stationerna? Om icke: hvad menas då med detta, i fråga om allmänna arbeten, ofta förekommande begärande af undersökning? — Vilja Ständerne, eller vilja de icke bestå Sverige telegraflinier? Delta är ju hela frågan, i hvad den ligger inom Ståndens competence: och innan denna quaestio an är besvarad, vore ju alldeles oriktigt om Regeringen bekostade undersökningar; och efteråt ämna ju Ständerne icke anställa med valen af telegrafstationer en granskning, till hvilken de hvarken techniskt eller constitutionelt äro qvalificerade. — Beviljom således, eller vägrom anslag till telegrafer; men ordom icke om stationerna och om undersökningarrörande dessa. En ledamot af BorgareSt. har yrkat, att StatsUtsk. måtte uppmuntra Öfverpost-directeurs-embetet att förklara, det allt understöd af postmedlen till deligencebolaget snart skall upphöra. Om jag icke ansåg mig och hvarje annan riksdagsman obefogad att till något uppmuntra detta gan - 184 Den 20 Ma ri e. ra. ska upplysta embetsverk, skulle jag tvertom uppmuntra det att i möjligaste måtto understödja diligence-inrätlningen, som bildar ett gagn, hvarpå landet allt för länge hade måst vänta och i civilisationsväg är landets prydnad. — Medan framsteg så ifrigt yrkas, är sällsamt att någon kan yrka ett steg så baklänges som diligence-inrättningens icke-underslödjande.
Öbom från Norrbottens län, om ändring i Kongl. Skiltesstadgan den 4 Maj 1827; 22;o A. Söderholtz från Södermanlands län, om inrymmande i instruktionen för Rikets Ständers Justitie-ombudsman af ett stadgande, hvarigenom han tillförbindes att vaka öfver vården af fromma stiftelser, äfven der dessa kunna vara ställda under enskild persons tillsyn och förvaltning; Prot.-Utdrag den 3 December 1862. 119 23:o B J. Holmlin frän Göteborgs och Bohus län, om förändring of 2 Kap, 3 § of 1686 års Kyrkolag, i fråga om tidon och sättet för barndop; 24:o Anders Andreasson från Elfsborgs län, om tillägg i 15 § af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, rörande stängselskyldighet; 25:o P. F. Mengel från Upsala län, om upphäfvande af det lagstadgande, som bestämmer att Magistrat skall förrätta bouppteckning efter afliden ofrälse person i stod samt upphörande af bouppteckningsprocenten eller dess utgörande efter behållning i boet; 26:o Nils Andersson från Wermlands län, om ett lagstadgande i den syftning, att en närmare kontroll må kunna hållas öfver dem, som föranstalta religiösa sammankomster, med yttranden; 27:o samme ledamot, om föreskrifters meddelande till förekommande af att samma åtkomsthandling vid lagfart of fastighetsköp flere gånger begagnas; 28:o J. 0. Almqvist från Norrbottens län, derom, att hvar och en, som sjelf är preslvigd, må ega rättighet och skyldighet att i prestembetef inviga dertill kompetente personer; 29:o A. J. Sandstedt från Jönköpings ian, om skärpning i nuvarande ansvarsbestämmelser för skogsåverkan; 50:o C. J. Svensén från Calmar län, om upphäfvande af 4 Kap. 5 § JordaBalken och Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, i fråga om hembudsskyldigheter; 31:o Ii F.
Jag förenar mig med Friherre Cederström i yttrande af bifall å Utlåtandet, sådant det är, på det vi måtte slippa alla jemnkningsförslag. Grefve Spens: Jag har begärt ordet, endast för att besvara Friherre Cederströms yttrande om inconsequence i hvad jag nyss hade äran anföra. Min tanka var icke, att Gårdfarihandeln är alldeles oskadlig, tvertom tror jag densamma vara skadlig, utan correctiver mot nuvarande missbruk, ehuru jag hyser den åsigt, alt sådane correctiver kunde åstadkommas, att det skadliga i denna handel upphörde. För öfrigt är jag med Herr Tham ense derom, att en hvars opinion i detta ämne är så bestämd, och Deli 19 Augusti. 9l saken så väl känd och utvecklad, att dpfc icke är värdt att mera tala om densamn . Vi äro alla uppväxte nied stridigheterne om Gårdfarihandeln; och känna derföre så väl de olägenheter, sorn dermed kunna vara förenade, att det icke tjenar till något att vidare upprepa dem. Jag önskar således, att vi måtte genast skrida till beslut i saken. Herr Hjerta: Då, i följd af en annan värd Ledamots yrkande om votering i denna sak, vi skulle få 2:ne voteringar, i fall jag fullföljde mitt förslag till redactionsfötändring, vill jag icke vidare påyrka detsamma. Men jag erkänner uppriktigt, att jag med förundran hört den arme Westgöthens uteslutande från Gårdfarihandeln yrkas af en incjeldt Officer ifrån samma ort, som känner, att Elfsborgs Län , just för dess motsträfvighet att åtaga sig Roteringsbördan, blifvit så hårdt roteradt, att det, i anseende till sin svaga jordmån, ej kan underhålla sitt Regemente, om invånarne beröfvas Gårdfarihandels-rättigheten. Jag anhåller om bifall till Utskottens förevarande Utlåtande. Herr Uggla: Jag förenar mig med dem, som yrka bifall å ifrågavarande Ut-, låtande, och afstår således ifrån jemnkningen af de föreslagne olika redactionerne. Herr Löwenström:
En lustig episod från denna tid må här anföras såsom bevis pa hennes begåfning och hennes förmåga att förjaga alla moln. Drottningen hade en dag funnit s \ föranlåten att gifva nå- gon eller några af sina kammarfruar en uppsträckning, hvarigenom naturligtvis en Tidnlngeh utkommet * i hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — Sista numret I viss förstämning gjorde sig gällande. E n stund derefter satte sig emellertid frö- ken Aurore v i d pianot, slog an några ackord och afmålade sedan i toner hela den nyss passerade scenen, och detta på ett så slående sätt, att drottningen brast i det mest uppsluppna skratt, i hvilket de öfriga närvarande ej kunde låta bli att instämma. Situationen var åter klar och belåtenheten allmän. | n I U 1 I Kl U IN månaden meddelar en fullständig modeoch mönstertidning. — Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa erblifva föremål för offentliggörande. Tillräckligt manuskript lär emellertid finnas färdigt till en tredje del af » Från svenska hem ». Såsom ett litet prof på hennes enkla och naturliga stil samt hennes fantasirika begåfning se v i i oss i stånd att i detta nummer meddela en hittills otryckt skiss af den aflidna, » Domherrarne » kallad • — ett af hennes många barndomsminnen. kacj. tto33e p å liat-Eerl, » tat&amp;. oon u a t m, %Jy ooft. 3tom3e * å rvjefcteéäti! 3e * j; öfc j-acjf uätnaSe o m mtn. tfco » å u å t 3 » a m t ocnBaj ?uan3e o m t j Till det förut sagda angående hennes yttre lif vilja vi lägga följande. Icke långt efter konung Carl X V: s död förlofvade sig Aurore Gyllenhaal med danske legationssekreteraren härstädes kammarherre Ferdinand von Haxthausen.
Friherre von Paijkulls, Johan Gustaf, den 30 sistlidne November bordlagde motion, rörande uppskof med tillämpningen af Kongl. Stadgan om mått och vigt m. m.; 2:o. Herr Montgomerys, Gustaf, den 1 dennes bordlagda motion rörande ordnandet af militäruudervisningen i riket, tillika med de i anledning af denna motion, hvaruti Grefve Anckarsvärd, Carl Henric, instämt, nu afgifna yttranden; 3:o. Herr von Qvantens, Emil, den 1 dennes bordlagde motion, angående nedsättande af en Kommitté för utarbetande af lagförslag rörande förlagsrätten till originalarbeten i bildande konst af inhemska artister; samt 4:o. Friherre Posses, Johan August, den 1 dennes bordlagda motion angående åtgärders vidtagande till befrämjande af sabbatens helgd; jemte de i anledning deraf nu afgifna yttranden. Från Högv. Preste-Stdndet. S. D. Föredrogs ånyo meddeladt utdrag af Vällofl. Borgare-Ståndets protokoll den 30 sistlidne November, deruti omförmäles, att nämnda Riks-Stånd för sin del beslutat Riks-Ståndens gemensamma förberedande öfverläggningar, enligt Riksdagsordningens 46 §, angående de hvilande grundlagsändringsförslag, som afse tillökadt antal af Stats-Rådets ledamöter och inrättande af ett nytt Stats-departement, samt inbjudit de öfriga Riks-Stånden, att detta beslut biträda.
Jag vet sannerligen icke något skäl af vigt, sorn kan anföras mot denna förändring, om icke det, alt tidningsskrifvarne finge uti landsorten mindre inflytande på riksdagen än här. Delta är just hvad jag åsyftat, på det att riksdagsmännen måtte handla endast efter egen erfarenhet och öfvertygelse Jag torde, dä propostn besvaras, icke orka ropa nog högt för att höras; och ' får derföre på förhand begära votering, i händelse Ilr Frih. o. Landtm, icke finner, att förslaget blifvit antaget. Hr Anckarsvärd, Au g.: För hvarje lagstiftare måste det vara en oeftergiflig regel att söka tydlighet och bestämdhet. Jag tror, alt man, vid uppgörande af ett nytt förslag, bör tillse, att det nya förslaget blir lätt att jemföra med det gamla. I denna fråga synes mig det gamla förslaget vara ojemförligt bättre och bestämdare, än det nya. TJti den gamla redactionen står, såsom skäl för riksda gens förläggande uti landsorten, att det är ”fiendens framträngande eller pest, och andra lika vigtiga hinder”, som dertill gifva anledning; således de största landsplågor, sorn ett land kan vara utsatt för, eller orsaker, som med' dem äro jemförligä; den gamla §:ns föreskrift är alltså ett positivt stadgande. I det nya förslaget är denna § mera obestämd, och innehåller ingenting om dessa orsaker: ”så framt ej synnerligen vigtiga omständigheter göra ”ett undantag derifrån nödigt eller nyttigt.” Jag hemställer till hvar och en, om den nya redactionen i något afseende äger företräde framför den gamla; synnerligen vigtiga omständigheter måste bero på hvars och ens tydning, men pest och krig låter icke förtyda sig, utan de kännas. Jag röstar således emot förslaget, trots den olyckliga utgång jag bör förmoda, då Hr von Hartmansdorff prononcerat sig deremot. Gr. Horn: Då Hr von Hartmansdorff så ifrigt förfäktar det nya förslaget; så anser jag mig uppkallad att yttra mig emot detsamma.