Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Domkapitlen hafva icke blott ofta begått fel vid afgörandet af äktenskapliga förhållanden, utan det har äfven stundom visat sig att de icke vetat, hvad ett äktenskap är. Jag skulle således önskat alt Utsk. tillstyrkt den väckta motionen, men då det är så sent på Riksdagen, vill jag icke framställa något yrkande 320 Din IS Februari. am återremiss, utan anhåller ondast, att för min räkning få detta antecknadt till prot. Gr. Sparre, Erik: Orsaken hvarföre Utsk. afstyrkte denna motion var den, att Utsk. ansåg ett examens-betyg i allmänhet innefatta foga garantier för skicklighet och duglighet, och att möjligen en person, som icke tagit juridisk examen, kunde vara bättre qvalificerad till KonsistorieNolarie än en, som tagit denna examen. Dessutom stadgar redan kyrkolagen att till KonsistorieNolarie ingen får antagas, som icke dertill är tjenlig och duglig. Den härefter till bifall å Utsk:s Betänk, framstälda propos:n blef med Ja besvarad. Föredrogs och lades till handlingarna Const.Utsk:s den 12 dennes på bordet lagda Mern. N:o 64, med anmälan om de i Förstärkt Const.Utsk. verkstälde omröstningar. Föredrogos men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, Sammansatta Statsoch LagUtsk:s nedannämde den 12 dennes på bordet lagde Betänkm: N:o 51, i anledn. af väckt motion om stiftande af en lag rörande afskedande af Statens ämbetsoch tjenstemän, som i följd af vansinne, lamhet, blindhet eller annan obotlig sjukdom längre tid varit urståndsatt att deras tjenstår bestrida; och N:o 52, i anledn. af väckt motion om ändring i 17 Kap. 5 § RättegångsBalken samt K. Kungörelsen den 20 Nov. 1845, i fråga om ersättning till vittnen. Föredrogs ånyo och bifölls Riddar!).Dlsk:s den 10 och 12 dennes på bordet lagda Utlåt.
Kan man – och det kan man verkligen – stundom läsa en historia i en blick, hastigt afsänd under skuggande ögonfransar, få en bekännelse genom en häftig, hängifven handtryckning, finnes det också ögonblick, då tonfallen i en stämma med klarheten hos volymer mana fram för ens ögon en lifshistoria, och en eländig, sorgetyngd lifshistoria är det, som ter sig för en, då man hör en qvinna skratta så, skratta, emedan hon icke längre kan gråta. På en soffa i ett af sidogallerierna i roulettsalen kom jag händelsevis att slå mig ned sida om sida med en liten flicka, en tio år gammal. Derinne i gången var det jemförelsevis mörkt, och det tog sig underligt ut, sedt derinne från dunklet, när man sjelf stod utanför trollcirklarne, vimlet derute, mängden, som trängdes kring spelborden, och croupiererna, som oaflåtligt pinglade med sina klockor, alt detta huller om buller, som man icke hinner att iakttaga, då man sjelf söker kalkylera slumpgudinnans kapriciösa nycker. Men flickan såg icke utåt, det var tydligen en van syn för henne. Hon höll sin lilla behandskade hand för munnen för att jag ej skulle se att hon gäspade. Hon var sömnig, och det var ej att undra på. Klockan visade på 11 ¼. Med medvetet eller omedvetet koketteri hade hon ordnat sig i soffhörnet. Hon hade lagt de runda, i silkesstrumpor höljda barnbenen och de små, med genombrutna skor täckta fötterna på soffkuddarne, och hennes hufvud hvilade trött och tungt mot soffkarmen. Det var tydligt, att hon var fransyska, man kunde se det på hvarje småsak i hennes toilette, på den gendarmblå sjömansdrägten med sitt smakfulla snitt såväl som på den lilla hatten à la Kate Greenway, som förträffligt passade till hennes ovala ansigte. Hon tycktes icke vara brydd öfver att jag mönstrade henne, och sedan vi ömsesidigt tegat några minuter kommo vi i samspråk. »Har ni spelat?» frågade hon efter en stund. »Nej, icke i dag!»
Snadden fångas med nät, gjorda af starka sälskinnsremmar. Näten utläggas om sommaren bland grundisarne vid stranden. Djuret trasslar in sig deri och qväfves, då det ej mer kan komma upp till ytan att hemta andan. Om vintern fångas sälen dels med nät i råkar på isen, dels med harpun, när den kryper upp ur sitt hål; slutligen fångas den äfven med en öfver sälhålet lagd snara af remmar. För att undvika förlusten af det värderika, i tschuktschernas tycke ytterst läckra sälblodet, dödar man ej djuren med eggjern, om det kan undvikas, utan med upprepade slag i hufvudet. Björnen nedlägges med lans eller knif, den senare enligt en tschuktsch’ påstående det säkraste vapnet, hvalross och större sälarter med harpun (se bild 1 å sid. 109) eller lans af ungefär samma slag som grönländarnes. Äfven hvalen harpuneras, men med en harpun, som är betydligt gröfre än den vanliga, och vid hvilken ända till sex uppblåsta sälskinn äro fästade. För att döda en hval måste en mängd dylika harpuner stötas i den. Foglar fångas med snaror eller dödas med fogelkastspjut, pilar och slungor. De sistnämnda (bild 3 å sid. 109) bestå af en mängd runda benkulor, fästade vid sammanknutna läderremmar. Några fjädrar äro ofta fastsatta vid knuten för att öka luftens motstånd mot denna del af slungan. När slungan kastas, spridas benkulorna derigenom åt alla håll, och träffsannolikheten blir större. Hvarje man och pojke bär om sommaren en dylik slunga på sig, oftast bunden om pannan, och är genast till reds att med den kasta mot förbiflygande fogelskaror. Äfven användas vanliga slungor, bestående af två remmar och en vid dem fästad skinnbit. Fogelkastspjuten (bild 5 å sid. 109) likna fullkomligt eskimåernas. Ett slags snaror begagnades af pojkarne vid Jinretlen för att fånga småfogel åt vår zoolog. De voro förfärdigade af bardfibrer.
Förkl. 3o.) Revisorerne hafva förmält, att, till följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 29 April i83o, för ett Post-ångfartygs räkning blifvit vid Motala Mekaniska Verkstad, efter en af Gapitainen Carlsund uppfunnen constructionsmethod, förfärdigad en kopparångpanna, hvilken kostat Postverket 12,419 R:dr 36 sk. i-r:st., samt att, efter det nämnde panna sedermera befunnits för ändamålet oduglig, densamma blifvit, med Kongl. Maj:ts under den 5 Juni i834 meddeldte Nådiga tillåtelse, försåld till Götha Canal-Directionen, som derå gjort det högsta anbudet, uppgående till 4>833 R:dr 16 sk.; varande härvid af Revisorerne framställd den anmärkning, att, så vidt af Kongl. Bref samt Öfver-Post-Directeurs-Embetets protocoller och räkenskaper kunnat inhemtas, någon ansvarseller ersättningsskyldighet icke blifvit emot vederbörande yrkad, i anledning af Postverkets i och för nämnde transactioner tillskyndade förlust af 7,586 R:dr 20 sk. 1 r:st. Utskottet, som funnit detta förhållande böra hos Rikets Ständer anmälas, anser likväl någon åtgärd i ämnet icke vara att vidtaga. Kongl. Mynt-Verket. § 86.
R:dr samma mynt, hvilket sednare belopp inotsvaVade en anläggningsoch niaterielkostnad af 385,679 R:dr B:ko för milen. Samtidigt uppgjorda beräkningar öfver den sannolika trafiken å nämnde jernväg utvisade, att effekter af omkring 80,000 Skepp:ds vigt kunde antagas komma att fraktas från bergslagen nedför banan och omkring 82,000 centner uppför densamma. Dessa beräknade effekter skulle dock, till följd af den genom jernvägen framkallade ökade rörelse, kunna höjas med 20,000 ä 50,000 Skeppid. Vid kostnads-förslagens jemte dertill hörande handlingars öfverlemnande till Vägoch vatten-byggnads-styrelsen, har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Örebro län uttalat sin öfvertygelse om ifrågavarande företags synnerliga nytta och vigt för såväl de norra orterna af detta län som bergshrnksidkarne inom Fellingsbro härad, uti hvilka orter utvecklingen af verksamheten för bergsbrukets förkofran och tillväxt varit hämmad genom bristen på kommunikations-medel. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande* ansåge derföre den föreslagna transport-leden, hvilken jemväl komma att ega en välgörande inverkan pä nästgränsande provinsers industriela förhållanden, Slals-Utskotlels Utlåtande M 23S. vara synnerligen förtjent af uppmärksamhet och uppmuntran från det allmännas sida. Det, angående samma företag och dess understödjande med stats-bidrag, till Kongl'.
Han förstod ögonblickligen, att brefvet var från Kalle — den glade Kalle. Han var alltid så kvick och rolig. Det var en sådan inpiskad upptågsmakare. Larsson var en god vän, med hvilken de umgåtts mycket, så länge han var kvar vid universitetet. Nu var han informator hos ett grefligt herskap i närheten af — Ljungby, ja — mycket riktigt! Ljungby, så hette det. — Att han inte hade kunnat komma ihåg detta strax! Ah — hvad gjorde det? — Egentligen var ju ingen skada skedd. Det var i själfva verket ett godt skämt ett mycket roligt skämt! Han försökte småle, men i leendet kom en god portion bitterhet; det var märkvärdigt, hvad han var litet mottaglig för humor i kväll! Dahlén hade börjat bli orolig. Han hade armarne öfver täcket, gestikulerade och talade för sig själf, häftigt men med hes röst: “Bädda till mig på golfvet i röda kabinettet! Hvad säger du? Är där inte varmt? — Där är ju hett som i helvetet — Lyd slaf! “Jag vill ha chateaubriand till middag! — Hva’? Har du ätit upp den? — Ge mig en bit, säger jag dig. — Jag är hungrig — ha, ha, ha! — Röda, mjuka, saftiga skifvor silkessammet på ett fat. — Herre Gud, hvad det här är fint! Orkestern ska’ spela upp — nej, inte med positiv! Sedan ska’ jag predika! — Hva’sa’ du? Är min mor död? — Herre Jesus! “ Hans röst var hes, men återgaf dock tämligen tydligt rörelserna i hans själ. Nu lät den så förtvifladt hemsk, som en klagan, halfkväfd af yttre våld. “Gud, hvad jag lider! — Det är förfärligt hårdt att vara martyr och straffas för släktets skuld! — Hvad säger du är jag inte? — Jaså — var det också en lögn!“ Han brast i gråt. Wissén var förskräckt. Han hade aldrig förr sett Hans gråta; och dess utom gestikulerade han så hemskt, medan han yrade. Och denna krampaktiga, nervösa gråt lät så förtviflad! Efter hand blef den sjuke dock lugnare.
Ändtligen är j ag här ti llbaka, Gudskelof ! Men hvar k an Anna v ara? Säj mej, hvar är Anna? Så du v aret länge borte! Jag h ar inte väntat l ite efter dej, må du tro, stackars Erik. Stackars Erik? Har någ ot olyckligt händt? Jag vet inte, o m j ag törs tale om det för dej ännu. Har du råkat dine föräldrer? Nej, jag fo r inte hem f örst, u tan satte h ästen och kärran bo rta i granngåln och sprang hit för att träffa Anna. Mina föräldrar ä' väl inte här? Jo, di har all t si tt folk med sej och håller på med slåttern nere v e sjön, här strax bredve. Jag skall genast fara h em, bara jag f år råka Anna en enda minut. Vet du inte, hvar hon är, Anders? Erik. Anders. Erik. Anders. Erik. Om hon inte är oppe i skogen, så sitter hon foll på någe ställe nere ve sjön. Herre Gud, h ur ska jag kunne tale om för dej all t som händt medan du varet bo rte! Jo säj, säj , det må vara hvad det vill. Pina mej inte s å der! Trösta mej, som sk a vare den förste att tal e om all jämmern fö r dej! Sönda'n efter se'n du res te, lät f ar din lyse bo rt i g rann-körkan för dej och Britta Anders, du ... du säjer inte s ant! Anders. Jo gunås, det är rena sanningen. Det lystes för dej och B ritta, som jag s agt, och det g rep den fattige Anna så hårdt, att hon ble sjuk och var näre döden, och hon är inte riktig t bra än. Men kanske går det onde öfv er, när hon får se dej. Hvar är hon, hvar är h on, i Herrans namn! Och far och mor kunde ha hjerta att göra mej s å i lla! Talte du inte med Prosten? Förlåt mej, käre Erik, jag kom jag tro r inte, att det hj elpt te någe förklara' visst genast l ysningen för säjes, att far din ska k omme illa ut Anders. för s ent.
Summa r:dr 4'9>75o: — hvartill bör läggas statsverkets blifvande andel af postmedlen . i5o,ooo: — Tillsammans r:dr 56q,75o: Enär det bidrag till underhållande af postfarten emellan Sverige och Pommern, 9,000 r:dr Preussiskt kurant otn året, motsvarande 16 å 17,000 r:dr Svenskt b:co, Preussiska postverket för närvar, lemnar det Svenska, med 184° års utgång kommer att upphöra, af den anledn, att begge postverken derefter skola för nämnda postfart underhålla hvar sin ångbåt och seglande jakt; kunna Svenska postverkets inkomster för år 104f och följande år icke med någon säkerhet beräknas till högre belopp om året än r:dr 600,000. om härifrån afdragas ofvanstående 569,750, återstår r:dr 3o,25o. 363 Den j Mais e. ra. Detta öfverskott blifver oumbärligt till följande bär ofvan icke upptagna utgifter nemi.: lill tillökningen för den under lönerna begripna spanmål, hvilken tillökning år iS3g utgjorde 11,174 >:dr 23 sk.; lill bildande af en fond för nybyggnad af ångfartyg ; till ökade kostnader för.af behofvet påkallad utsträckning af postiljons-beskickningar med poster, som af postiljoner nu icke beledsagas; till inrättning af nya eller förbättring af redan varande postgångar, derom flera framställningar bos K. M. eller Poststyrelsen blifvit gjorda; oell till ersättningar för penningar m. m., som, i recommenderade bref afsända, gå förlorade genom olyckshändelser, poströfveri m. m. Skulle föihöjning beviljas i postoch gästgifvare-skjutslegorna, erfordras för postföringen ett ökadt anslag, dertill förénämnda öfverskott 3o,25o r:dr visserligen icke lemnar tillgång. En förhöjning af 4 milen för hästen skulle medföra en ökad utgift för postföringen af 25,000 r:dr, och 8 sk:s förhöjning följaktligen 5o,ooo r:drs tillökning i anslaget.
Tersmedens upgift att Messing är en förädlad vara nödgas jag bestrida, ty förhållandet är, att densamma vid machin-tillverkningarne utgör en fullkomlig råvara, och att man vid mångfaldiga tillfällen icke kan begagna någon annan metall än messing eller en komposition, hvilken i allmänhet benämnes messing. Afven om man skulle vilja nyttja kopparen, som är en bättre och ädlare metall, så låter det sig icke göra, emedan den förorsakar olägenheter, hvilkas relaterande här blefve för vidlyftigt. Jag har sjelf såsom fabrikant, nemi. då jag var delegare i Nyköpings messingsbruk haft tillfälle se, att vid machin-tiliverkningen begagnas messing såsom råvara, och att densamma icke kan ersättas af någon annan metall. Såsom jag förut nämnt kan det nästan anses för förlust att tillverka messing här i Sverige, emedan det fordrar så mycket arbete och medtager så mycket bränsle. Jag yrkar, i likhet med Hr Prytz, på återremiss samt att denna fråga måtte företagas i förening med artikeln Rör. Frih. af Ugglas, Curt Gustaf: Jag förenar mig med Gr. von Rosen och tror, att då Bevilln:sUtsk. så betydligt nedsatt tullen på Koppar, så hade billighet och conseqvens fordrat en tullnedsättning på Messing, hvilken är så nära beslägtad med koppar. Jag anhåller om återremiss. Gr. Gyldenstolpe: Jag vill visst icke yrka på bibehållandet af den gamla tullsatsen, men jag anhåller, att de,ledamöter, som åstunda nedsättning, måtte bestämma tullsatsen, hvilket torde gå lika bra för sig, som om Utsk. skall göra det. Jag förmodar att Gr. von Rosen känner det rätta värdet och införsels-tullen ä ifrågavande artikel. (i Den 6 Maj e. m. 75 Gr. af Ugglas, Garl Fredr. Ludv.: Då jag, på de skäl Frih. af Ugglas anfört, anser, att en nedsättning i tullen å messing bör ega rum, får jag förena mig med dem, som yrka återremiss, hemställande till Gr.
Ifrån Borgare-Ståndet har Utskottet erhållit återremiss å dess , under N:o 110, afgifne Utlåtande, i anledning af väckt fråga om utfärdandet af «n Författning, att hus och tomter i Stad, som blifvit inköpte för Statens, landets eller ortens allmänna behof, böra utgöra enahanda utskylder lill staden, som för enskildes egendomar äro stadgade. Men sorn, enligt lill Utskottet ankomne Prolocolls-utdrag, berörde Utlåtande blifvit af de öfrige frenne Riks-Stånden bifallet den 2 innevarande månad, anser Utskottet, till följd af 75 §. Riksdags-Ordningen, denna fråga afgjord, och kan således dermed icke taga någon vidare befattning. Stockholm den 27 Junii 1834- Bihang till R. St. Jule Häftet. 1 3i Siats-Utskottets Mern. N:o 182. Aökimi till Exp.-UtsL den 4 Julli.. Memorial j i anledning af erhållen ■ återremisså Ståts-Utskottets Utlåtande JS:o S20., Ifrån Borgare-Ståndet har Utskottet erhållit återremiss å dess, under 120, afgifne Utlåtande, i anledning af vackt motion* rörande de utskylder, sorn för Landshöfdinge^Residencet i Nyköping böra i till Stadens Gassa, betalas.. Mén sorn, enligt till Utskottet ankomne Protocolls-utdrag, berörde Utlåtande blifvit bifallet af Presteoch Bonde-Stånden den 2 samt af Ridderskapet ; och Adeln den 5 innevarande månad, anser Utskottet, tilli följd; af 75 §. Riksdags-Ordningen, denna fråga vara afgjord och kan således dermed icke taga någon vidare.befattning. Stockholm, den 127 Junii 1834.' Anköm itill lExps-Utsll den 4 Juli Memorial i, i anledning >af’ erhållen > återremiss < på Stats-Utskottets t Utlåtande N:o 121..
Jag kände, hur hennes armar släppte sitt tag, som om hela den inre förlamning, hvilken försiggått med mig inför hennes ögon, utan att hon kunnat se den, haft något smittsamt, som meddelade sig från mig och till henne. Och med en stämma, hvilken lät klanglös och tunn, frågade hon: »Är jag dig också likgiltig? Jag förstod åter, att den smärta, jag vållade henne, var gränslös, var som att med berådt mod gifva henne döden. Men jag var i den grad både fysiskt och andligt utmattad, att jag nu icke kunde svara henne det ord, som skulle hafva återgifvit hennes blick dess lif och hennes ord dess värme. Jag betraktade henne förtviflad, utan att svara, och på samma gång jag led af hennes lidande, kände jag mig förbittrad öfver, att hon kunde beröfva mig den vederkvickelse, som låg i att komma ifrån själfva den ansträngning, hvilken behöfdes för att reda min egen gåta. Och i det jag reste mig upp, mumlade jag: »Jag rår inte för det. Tro mig! Det gör jag inte.» Åter lutade jag mitt hufvud mot hennes bröst, girig att återfinna den känsla af befrielsens lättnad och ro, som jag behöfde. Hennes arm föll ned öfver min axel, men den låg där maktlös och tung, och med outsäglig förtviflan tyckte jag mig känna, hur hennes ömhet för mig sakta gled bort. Utan att tänka däröfver, hade jag trott, att den alltid skulle stå mig åter. Och jag tyckte mig försvinna i intet utan motståndskraft och utan att sörja däröfver. Hur länge vi sutto så, vet jag icke. Men när vi gått till sängs och släckt ljuset, lågo vi båda vakna, utan att tala. Jag hörde, att min hustru icke sof, men jag kunde icke tilltala henne, och när morgonens gråa dager lyste in i vårt rum, låg hon med slutna ögon för att slippa besvara min hälsning. Som ett skott ur dimma når mig i dag den underrättelsen, att Reinhold är död. Han har dött på en anstalt för sinnessjuka, och jag vet, att jag trott sant, när jag sade, att jag aldrig skulle återse honom. Jag kom hem som vanligt. Men jag måtte hafva sett alldeles förstörd ut.
Händelsen är den att tryckningen måste begynnas innan Rik-’ sens Ständer hade beslutit, huru många exem. 288 Den ig Martil. plar skulle uppläggas. När jag då på eget bevåg skulle bestämma Upplagans storlek, kunde jag ej göra den större , än svarande emot den afsättning jag förmodade. När den sedan genom Riksens Siänders Beslut fastställdes till xooo, måste jag rätta mig derefter. Erfarenheten har visat, att 500 Exemplar varit tillräckligt. jag har åtminstone sparat Staten kostnaden för 500 till och förmodar att det ej kan läggas mig till last. Rörande Ridderskapefs och Adelns Protocoll har jag i RiddarhusCancelliet erhållit den underrättelse, att betydliga packor deraf förvaras på Riddarhusets vind, och att dessa blifvit ditlagde, i anledning af en anmodan ifrån StatsContoiret, dit exemplaren förut blifvit aflemnade. Detta torde upplysa , att i afseende på dessa Protocoll ingen brist heller lärer vara att befara. I anledning af dessa anmärkningar anhåller jag att Höglofl. StatsUfskottets Betänkande måtte blifva återremitteradt. Herr Grefven och Landt Ma rs la Iken hemställde , om Ridderskapet och Adeln ansåg de af Herr Silfverstolpe vid StatsUtskottets Utlåtande gjorde Anmärkningar hindra detsammas antagande, samt på sådan grund behagade Utlåtandet, jemte Anmärkningarne , till Utskottet återremitterajj hvilket bifölls. Föredrogs Dett 19 Martin föredrogs å nyo StatsUtskottets, den 4 deniies afgifne, samt den 14. i samma månad pa bordet lagde Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition om medels anslående till kostnaderne vid en förbättrad Fångforsliag och bevakning.
Saken är den, att där finnas fyra fullvuxna flickor, mellan sexton och tjugufem år, rätt stiliga, men särdeles fallna för att skräpa ned öfverallt, och då dessa unga damer flaxa omkring i rummen, med flätorna slängande efter ryggen samt tappande än en bandstump, än en hårnål, än en rosett, skulle man kunna tro, att de, i stället för fyra, äro åtta — sexton — trettiotvå fröknar Simaise, alla lika bullersamma, högljudda, fallna för att gapskratta, alla med det där för artistflickor egendomliga pojksättet och artistfasonerna, alla begåfvade med ett slags industririddaregeni samt oöfverträffliga i att afspisa fordringsegare och lära familjens leverantörer, hvar David köpte ölet, i händelse de senare djärfvas komma olägligt med sina räkningar. Dessa ungdomar äro de herskande inom familjen. Fadern arbetar ända från daggryningen med att modellera och skulptera och unnar sig knappast någon hvila. Utan förmögenhet, som han är, är han för resten så illa tvungen att vara produktiv. I början var han nog ärelysten och lade sig vinning om att arbeta väl, och några framgångar på expositionerna gjorde, att han kom på modet, men det dagliga släparbetet för att kunna föda, kläda och roa de sina håller honom kvar bland hans yrkes medelmåttor. Fru Simaise åter gör rakt ingenting. Ganska vacker, då hon gifte sig, samt mycket fjäsad inom artistvärlden, dit hennes man infört henne, hade hon från början dömt sig till att ej vara annat än en vacker kvinna samt senare — en f. d. vacker kvinna. A f kreolsk extraktion, hvilket hon själf älskar göra troligt — oaktadt man försäkrar, att hennes pappa och mamma aldrig varit utom Courbevoie — tillbringar hon sina dagar från morgon till kväll uppkrupen i en hängmatta, som turvis fästes än i ett, än i ett annat af rummen. Där fläktar hon sig med solfjädern, där tar hon sin middagslur, sublimt obekymrad om alla hushållsmekanismens detaljer. Hon har så ofta legat för sin man såsom Hebe, såsom Diana, att hon inbillar sig vandra genom lifvet med halfmåne öfver pannan, med skära i handen, utrustad för all slags lifvets .strid.
Men, äfven om förhållandet blefve motsatt, eller att enskilda pappersverks-egare komme att mera allmänt egna sig åt tillverkning af sä beskaffadt papper, som lill Bankens sedlar begagnas, synes det vara tvifvel underkastadt 0111 konkurrensen skulle blifva så stor, alt Banken derigenom kunde erhålla sitt sedelpapper för lägre pris, än för närvarande är händelsen; ty, då flere af dessa bruk möjligen voro belägna i aflägsna landsorter, skulle Banken, för att undvika kostnaden att nästan under hela året hafva tjenstemän der anställde, hvilka, om kontrollen skulle vara fullständig, borde temligen ofta ombytas, sannolikt tvingas att vända sig till de pä nära håll anlagda, hvilka då förmodligen icke skulle underlåta alt betinga sig ganska dryg betalning för sina tillverkningar åt Banken. En jemlörelse af förhållandena i della afseende mellan Sverige samt England och Frankrike torde åtminstone icke under närvarande omständigheter vara fullt riktig, emedan i dessa sednare länder dels konstfärdighet och konkurrens äro betydligt större, än i Sverige, och dels kommunikationerne, genom jernvägar, vida lättare. I anledning af den utaf motionären förespeglade minskning af tjenstemän, som af förslagets antagande skulle blifva en följd, har Utskottet, i ovisshet, huruvida härmed menas tjenstemän vid Tumba eller i Banken, bordt upplysa, att de vid Tumba anställde tjenstemän utgöras af 1 Förvaltare, 2:ne Bokhållare, I Verkmästare och 1 Pappersmästare, hvilket antal ingalunda synes vara för stort vid ett bruk med sådan verksamhet och kontroll, som del ifrågavarande; att af Bankens samtlige tjenstemän endast de vid Banko-fullmäktiges Expedition anställde samt Bankens Revisorer hafva någon befallning med brukets göromål och angelägenheter, samt att indragning af någon eller några af dessa tjenster icke, genom brukets försäljning, skulle blifva möjlig.