Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande 7g Den }ft September i. m. i frågan om yrkad ränta för fordringar bos Kro^ nan, enligt General KrigsCommissariatets vid f. d. Arméen emot Norrige åren 1815 oc^ l$i6 utställde fordrings-bevis. Frän Banco Utskottet: Af den 3 dennes: Öfver den i 1822 års Revi$ionsBerättelse § 1. gjorde framställning, i fråga om prägling af runstycken. Frän Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconOmie Utskotten: Af der» 39 sistledne Augusti: N:o loa Öfver väckte motioner, angående yrkad skärpning i ansvaret för skogsåverkan. Vid förnyad föredragning af StatsUtskottets, den 3 dennes under N.'o 45g afgifne, samt den 9 derpå följde eftermiddagen på bordet ingde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddelte Betänkande, i frågan om byra för Lantlsliöfdinge Residencet i Hernösand; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit af Ridderskapet och Adeln bifalletUtskottets ifrågavarande Utlåtande borde läggas till handlingarne. Den 16 September e. m. 19 ®å nu å nyo föret!roj;» Statsoch Bevillningsutskottens den 6 dennes under 2ST:o 460 aflåtne, samt den y derpå följde eftermiddagen på bordet lagde, Memoria], ofver gjorde anraärkningar vid Utskottens förut medrielte Utlåtande, om tryckning af handlingaine i Beviflnirigsftagan vid 1815 års Riksdag, fann Ridderskapet och Adeln för godt, att, enär sistnämnde Utlåtande redan blifvit af de öfrige frenne RiksStänden^ bifallit, för deS3 del dervid låta bero.
Det har blifvit sagdt, att en soldats dagsverken ej borde vara flera än en torpares, och att torparens dagsverken vanligen ej äro mer än i eller 2. Jag får dervid erinra, att soldatens vilkor kunna väl vara bättre och sämre; men i allmänhet äro de bättre än torparens. Detta hörer dock icke så egentligen hit, emedan här endast är fråga om att göra rättelse i en redan gällande författning. Jag får dock nämna, att den vanliga regeln, som KammarColkm i detta fall föreslår, är den, att hvarje torpare skall utgöra till presten om året lika många dagsverken, som han utgör till husbonden i veckan, och det finnas många torpare, som utgöra 2,3 och flera dagsverken i veckan till deras husbonde, samt i följd deraf få utgöra äfvenså många till presten. Jag får för min del yttra den öfvertygelse, att sådant som förhållandet i Riket nu i allmänhet är med alla sina olikheter, har presterskapet lika mycket och större inkomster i det hela, än det skulle komma att få genom det förslag, som nu är uppgifvet; men genom detta förslag skulle de nu ofta förefallande tvisterna slutas. Vid Gr. Cronhjelms anmärkning, att man borde göra undantag för de orter, der dagsverksskyldigheten ej blifvit utgjord, får jag erinra, att der sådant skett, har det varit ett undantag från det lagliga förhållandet, hvilket kan ändras vid hvarje tillfälle, som en prest finner för godt att D«n 5 Juni e. m. yrka derpå, emedan ett sådant undantag icke är grundadt på någon författning Jag vet, att PresteSt. bifallit detta betänk., och jag skulle anse som en lycka på ömse sidor, om genom delta betänkts antagande tvisterna för framtiden kunde nfböjas, hvarföre jag tillstyrker bifall å detsamma. Hr Gunther: Uti Frih.
Det är icke hån och icke medlidande, utan ren betydelselös barnslighet att så göra. Man kan hvarken vredgas deröfver eller skratta. Derom var nattvandraren enig med sig sjelf. I detsamma erinrade han sig dolken, som han ännu bar i handen, och då han vid månskenet synade dess klinga, tänkte han: – Det skulle verkligen kunna vara blod af mitt blod. Han slängde vapnet ifrån sig och tyckte, att han dock var rätt lycklig, som fått sitt väsen söndradt i så många delar, att han icke visste hvilken som vore han sjelf. Delarne af den styckade ormen lefva ett förtvifladt rörligt lif, innan de styfna och blifva döda bitar af något, som förr hade sammanhang. Men att de sträfva till återförening, såsom sagan påstår, kunde nattvandraren icke begripa. Han för sin del ville ingen återförening. Bäst vore förintelsen, och han borde egentligen skratta åt allt, då han nu visste, att pesten ginge öfver verlden och skulle utrota det mördareyngel, som hvimlar i stoftet. Sedan finge gräsen och blommorna vexa i fred för djurens tänder, och ingen yxa skulle fälla träden, som fritt finge flägta sina grenar till ett enda hvalf öfver den stilla tigande jorden. Då vore paradiset återstäldt i all sin herrlighet. Men måtte då ingen Adam och Eva komma och förderfva det igen! Menniskoslägtet har ju visat sig vara en misslyckad uppfinning. På en ny Adam skulle följa en ny Kain, som dödade sin broder, och på Kain fäder, som dödade sina söner, och söner, som dödade sina fäder. Under sådane oklara tankar fortsatte riddaren sin vandring kors och tvärs i skogen. Så hände fram mot dagningen, att han såg ett eldsken och stälde kosan dit. Dagningen. Eldskenet kom från klippbrottet. Denna natt – så hade Singoalla bestämt, så hade hon äfven sagt till Sorgbarn – skulle blifva hennes lyckas sista. Var detta en spådom om det som denna samma natt skulle bära i sitt sköte? Nej, Singoalla egde visserligen en spådomsanda, en utbildad aningsförmåga; men sjelf skulle hon försäkrat, att det var ett beslut, icke en förutsägelse.
För folkskolan åter skulle härigenom den fördelen vinnas, att lion' ej längre kunde bibehållas i sitt nuvarande, mot hennes uppgift omofsvariga, skick, utan folkskolestadgan blifva, hvad den nu icke är, en verklighet. Det land, der folkskolan står högst, är detsamma, der folkskolan och elementarläroverket stå hvarandra närmast: jag menar Skottland. Härtill skulle kunna läggas flera andra fördelar, hvilka vore att förvänta af den föreslagna öfverflyttningen, såsom samhällsklassernas närmande till hvarandra, gossarnes qvarstannande i hemmet till 10:de, i stället för till 9:de året m. fl. Den 17 Mars f. m. 391 Skulle väl någon nu kunna med Utsk:t instämma deri, att uppotTringarne ej af fördelarne motsvaras? Jag anser, att det lios oss numera knappast gifves något högre intresse, än folkbildningens höjande. Fäderneslandet har inom kort ej vidare ett särskildt politiskt stånd, som har sig anförlrodt att intaga deh ledande platsen vid vården af folkets offentliga angelägenheter. Om det nya samhällsskick, hvari fosterlandet inträdt, skall blifva till välsignelse eller icke, det beror i främsta rummet på folkskolan. Ty från denna utgår flertalet af dem, hvilka hädanefter skola hafva att bestämma öfver Sveriges väl och ve. I öfvertygelse!) om, att det förev:de förslaget, för så vidt som det afser första klassens öfverflyttande från elementarläroverket till folkskolan, skulle kunna förverkligas utan de af Utsk:t förmenade olägenheter och till väsendtlig fördel för såväl elementarläroverket, som i synnerhet folkskolan, får jag vördsamt tillstyrka den ifrågavule punktens återemitterande. Frih. Cederström, Rudolf: Till en början får jag an hålla, alt Hr Gr. o. Landtm, ville genom Riddarh.-Sekreteraren meddela R. o. Ad. hvilka beslut, de öfriga Stånden lättat i afseende å den nu föredragna punkten; efter hvilken upplysnings delgifvande det måtte mig tillåtas fortfara i mitt yttrande.
Då de äro i samma lexa, och jag förhör dem på en gång, så händer naturligtvis lätt, att den ena den ena gången vet mera, den andra systern den andra gången. Råkar den tillfrågade då icke kunna svara, så hviskar systern och det tillochmed icke »caché«, utan så högt, att jag ganska väl hör det. Det ser ut som skedde detta icke egentligen för att hjelpa systern på trafven, utan mera för att utmärka sig sjelf. Detta är redan mycket illa, men icke nog dermed. Svarar den tillfrågade då icke efter den hviskandes ingifvelse, så blir denna förargad och säger helt högt: »å nej, icke är det så, utan så här är det.« o. s. v. Den förra blir då åter stött, och sålunda har ganska ofta uppstått ett rätt lifligt gnabb midtför min näsa. I dag gick det så långt, att Lina slog Bina, allt under sjelfva lektionen och i deras värda lärarinnas närvaro. Då kunde jag icke underlåta att ge Lina en ganska alfvarsam luggis. Som jag har oinskränkt frihet att välja emellan de straff, hvilka af min principale äro bestämda eller tillåtna, dömde jag dessutom Lina till det högsta möjliga straffet, som jag förr icke användt, fyra timmars arrest i den toma vindskammaren, Bina åter, för att hon hviskade, till en timmas stående i skamvrån. Der står den stackarn nu och erbjuder för ögat en bedröflig syn. Ibland ser hon på mig med en min: »månne inte timmen redan snart är förliden«? Jag skulle så gerna förlossa henne ifrån den ledsamma ställningen: jag riktigt längtar att kyssa henne, men jag måste kufva mig. Jag är guvernant! Lilla Lina måtte väl icke heller ha det för väl i sin toma vindskammare, helst den kära middagen kommer att för henne uppskjutas ett par timmar. Det svåraste af straffet är för dem dock, att måsta sakna hvarandras sällskap, ty de äro så oskiljaktliga, att det är lust och glädje deråt. Jag har aldrig sett syskon, hvilka med en sådan passion hänga efter hvarann, som mina små flickor. Deraf kommer äfven, att de stundom för variations skull måste gnabbas.
Instruktioner för så väl kassasorn depositions-afdeln:ne borde föreskrifvas, alt insättningar af de öfverskottsmedel, sorn skola pä diskontverkets räkning i depositions-afdeln:n inlevereras, få, der sådant erfordras, efter den bestämda expedilions-tidens utgång, men sednast kl. före 3 e. m. aflemnus. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Som den föreskrift, som här lemnäs, egentligen tillhör administrationen inom Bankoverket, så föreställer jag mig, att det är öfverflödigt, att R. St:r fatta något beslut i denna fråga. Jag får derföre hos R. o. Ad. anhålla om punktens läggande till handlingarne. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Jag förenar mig med Frih. Tersmeden, i afseende å punktens läggande till handlingarne, ifall sådant är liktydigt med afslag. Skulle förslaget sättas i verket: så blefve följden, alt de Bankens tjenstemän, hvilka äro anställda i depositions-afde!n:n, måste vara tillstädes å embetsrummen ända till kl. 4 på e. m., eller i 7 timmars tid, ehuru detta verks tjenstemän öfverhufvud infinna sig der kl. 9 om morgonen. I andra länder, hvarest tjenstemännen nödgas så länge vistas pä embetsrummet, pläga de der intaga frukost. Då jag i Paris besökte KammarR:ns President kl. 1 på dagen, fann jag honom frukosterande i sitt serskilda rum. Men det brukas icke här. Om diskont-kassören ej skulle aflemna sin behållning förr än kl. 3 e. m , blefve följden, att, sedan han räknat upp de penningar, hvilka sedermera skola genom deposilions-afdeln:n insättas i den mindre General-kassan, så mäste samma penningar räknas om igen i expeditinns-kassan. Först sedan detta är gjordt, komma de in i den allmänna liqviden för dagen. Arbetet kan då icke slutas förr än omkring kl. 4 e. ra., hvilket är för mycket hegardt. Jag anhåller derföre, att detta förslag måtte ogillas.
Det bättre folket, som efter en menniskas umgängesseder dömer dess karakter, är missnöj dt med den forcerade högfärd, som landshöfdingen och riddaren välborne herr af Nordin ifrån sitt första intåg här beständigt visat Kommendörsomamenterna öka i hans inbillning värdet af hans person, och oaktadt de sista månaderna icke gifvit någon föda åt hans uppblåsta varelse, så ser man dock honom, lyftad på tån, höja sin välborna näsa öfver alla högädla eller ädla och högaktade näsor. Raillerie å part: Han lefver nästan med ingen utom sin trogne rektor Brandberg. Bönderna, som mäta en hög herres moralité efter antalet af minuter, som användas att transportera dess åkande varelse från den ena milstolpen till den andra, äro på denna räkning högst missnöjda med nådig herm. Utan det appui, som en högre makt skänker, kan således icke Nordin uträtta något här i orten, och det enda sätt för honom att agera är att låna masken af en högtbetrodd man. De upplysta finna af analogi med dess och broderns samt de öfriges meriter, att dess belöning, ehuru icke markerad, dock är densamma; men de dummare tro, att dess kontinuerande magnificence är en följd af ett kontinueradt förtroende. Jag afvaktar här momenten af decisionen i den vigtiga saken. Med all resource af ett aktivt genie, förblifver dock Nordin ' (om jag iår hos honom supponera någon klokhet) alldeles passiv i hvad tournure som den saken må taga. Allt är lika trankilt i provinsen. Flere och äfven detta års goda växt frälsar dalkarlen från en annars nog vanlig hunger. En man, som noga känner dess lynne, försäkrar mig att han alltid är trankil, så länge han har att äta, och att hans orolighet alltid är en följd af magens revolutioner. Förnuftets politik har många anhängare här i orten. De fördöma borgmästare och Mcorpsaristokratien och glädas åt hoppet att se förståndets och dygdens välde upprest * på ruinerna af egennyttiga bofvars.
Enka matte, från och med den tid ofvanberörde honom beviljade iönetillökning upphörde, få å allmänna Indragnings-Staten, till sitt och sina oförsörjda barns underhåll, uppbära ett årligt pensions-belopp af 600 Ridr Banco, samt att, när hon med döden afgår, pensionen måtte på hennes oförsörjda barn öfverflyttas och utgå inlill näst der på följande Riksdag, då Rikets Ständer få tillfälle pröfva, huruvida pensionen för dem bör fortfara eller upphöra. Stockholm den x5 Febr. 1840. STOCKHOLM, Elmers och G kårbergs Tryckeri, 1840. Stats-Utslcottets Utlåtande Nio y. i N:o 7. Ankom till Exp.-Utsk. d. 21 Febr. kl. 10 f. m. Utlåtande, angående den verskställda liqviden af frami. Landshöfdingen G. Duvalls reduetionsfordran. Vid sistförfltitna Riksdag förklarades Rikets Ständers Bank berättigad, att vinna god(göreise för det capitaloch räntebelopp, sorn kunde varda Banken, i egenskap af rättsinnehafvare till frami. Landshöfdingen G. Danalis reduetionsfordran, lagligen til lerka ndt, med villkor likväl, att Ranken borde godtgöra Fahlu Hospital dess i bemälte Landshöfdings Sterbhus egande fordran af 1 ,314 daler kopparmynt, såvida densamma icke redan vore gulden. Sedan detta Rikets Ständers förklarande blifvit Fullmäktige i Rikgälds-Contoret till efterrättelse meddeladt, så hafva BancoFullmägtige, i stället för att ånyo underkasta berörde reduetionsfordran Kongl. Kammar-Collegii pröfning, hvilket sannolikt skulle föranledt en ytterligare tidsutdrägt af flere decennier, innan Banken kommit i åtnjutande af någon godtgörelse derför, hos förstbemälte
Hr von Hartmansdorff hade föreslagit 3 milhr R:dr för den ena banan, och 2 milhr R:dr för den andra, och deremot Frih. Klinkowström en mill. för den ena, och således 4 mill.r för den andra; vid hvilket förhållande det syntes bäst alt först afgöra frågan om Gölheborgs-vägen. Hr Ribbing: Skulle det icke gå an att göra framställning på lltsk:s förslag och till kontra-propos. antaga Hr von Hartmansdorffs förslag? Ilr Gr. o. Landtm, yttrade, att det väl ginge an, om fråga endast vore om 2:ne förslag, men att nu, då 2:ne förslag om den ena, och 3:ne förslag om den andra banan voro gjorde, det vore bäst att serskildt besluta om hvardera banan, och att R. o. Ad. torde tillåta, att redaktionen bestämdes framdeles, sedan beslut först blifvit faitadt i fråga om anslagets belopp; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förslag, att för vestra banan bestämdes ett belopp af 4 milhr R:dr, samt, efter denna propos:s besvarande med starta Ja, blandade med åtskilliga Nej, förklarade all han funnit Ja öfvervägande. Då sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle den af Utsk. föreslagna redaktion, innefattande: ”Fyra milhr R:dr för en del af den stambana, som, utgående från Götheborg, kommer att, i riktning genom Westergöthland och Nerike, fullbordad, förena nämnde stad med bufvudstaden”, ropades starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han funnit Ja hafva öfverröslat Nej.
Maj:ts Nådiga disposition för odlingsföretag och väganläggningar, utgöra en ytterligare tillgång för beredandet af arbetsförtjenst under möjligen inträffande missväxtår; då tiden emellan denna och nästa Lagtima Riksdag är betydligt kortare, än de sednare Riksdagarnes mellantid; då, i den olyckliga och ovanliga händelsen af en allmän missväxt öfver hela Riket, det föreslagna creditiv-beloppet ingalunda blefre tillräckligt för uppfyllandet af undsättnings-behofven, hvilka i sådan händelse otvifvelaktigt komme att påkalla särskilda, mera verksamma åtgär - 6 StaU-Utskottets Utlåtande, N:o 305. der, anser sig Utskottet, på dessa skäl, böra vidblifva sin förut gjorda hemställan, att det vid 1840 och 1841 årens Riksdag beviljade och å Riksgälds-Contoret anvisade undsättnings-creditiv å 100,000 R:dr må upphöra. Emot hvad Utskottet tillstyrkt, rörande anvisandet för ifrågavarande ändamål af hvad, som redan influtit och ytterligare kan inflyta utaf 1830 års undsättnings-creditiv-medel, äfvensom af tullafgifterna för under sednare åren införd eller hädanefter inkommande utländsk spanmål, har någon anmärkning icke blifvit framställd inom Borgareoch Bonde-Stånden; hvadan och då de 2:ne öfriga Riks-StSndens härom fattade beslut med denna tillstyrkan öfverensstämma, Utskottet nu får densamma förnya.
Öfverstiger ej priset å ifrågavarande silfver vexlings-grunden, 128 sk., med mera än hvad som motsvarar transport-kostnaden från uppköps-orten tili Banken? och 4:oÄr Bankens fördel vid köpet större än hans dermed förenade kostnad och äfventyr? Under hvilka frågor åtskillige mindre böra, såsom bihang till dessa, jemväl öfvervägas. Låtom oss skärskåda dem hvar för sig. 1:0. 112 §. 1 Banco-Reglementet stadgar, att något köp af silfver för Bankens räkning icke må ifrågakomma när coursen håller sig öfver pari. Men som, på sätt coursnoteringen för nästlidne Fredag utvisar, flera courser öfver och under pari, på samma dag noteras, icke blott på olika, utan äfven på lika lång sigt: så frågas, efter hvilkendera skall man rätta sig, enär, för vexlar å den vanliga sigten, 67 dagar, betalts både 1284 samt 128 sk.? Svårligen lärer valet kunna bero på Fullmäktiges godtfinnande, eller de flesta rösternas utfallande för det ena eller andra priset, emedan man dervid äfven borde taga i beräkning ej blott ett eller annat obetydligt vexelslut, som möjligtvis kunde med flit vara uppgjordt för högt eller för lågt, för att verka på Fullmäktiges beslut. De borde veta till hvilket pris de mesta vexlarna blifvit sålda; men icke det allena, emedan hus med ringa credit, kunna nödgas att sälja för lägre cours, under det att säkrare hus få mera. Det hade ock kunnat hända, att de mesta vexlarna för dagen dragits i annat mynt än Hamburger Banco, mellan hvilket och de öfriga mynten jemförelser måste, under öfvervägande af alla förenämnde omständigheter, anställas. Men huru skulle Fullmäktige, eller någon annan än Handlande och Mäklare kunna göra det? Utan tvifvel är det, för att bespara vederbörande en sådan möda och äfventyret att ändock möjligen misstaga sig, som en Vexel-controlleur är anställd jemväl för medel-coursens noterande. Jag anser följaktligen att denne på 67 dagars sigt bör lända Fullmäktige till efterrättelse.
I detsamma slutade kotiljongen. Wern hann blott säga, att de dagen derpå skulle beställa ringar. Så förde han henne ner till vagnen, tryckte vördnadsfullt hennes hand till afsked. Men medan vagnen rasslade fram öfver utdöda gator, medan gubben Alm halfslumrade i sitt hörn, uttröttad af trenne timmars oafbruten protokollvira, med ett mer än vanligt dödt uttryck på sitt gråbleka korrektionshusansigte, medan mor och dotter förde en frivol konversation om Paul och Per, satt Hedvig tyst i sitt hörn. Hon var dödligt trött. Nu var det alltså afgjordt. Ja, derhän skulle det naturligtvis gå. Och det var med en sjelfplågande känsla af njutning, hon tänkte på, hur affärsmässigt det hela uppgjorts. Hade han bara nämnt ordet älska – att älska – då vete Gud ... Men när hon kom upp i sitt rum, ref hon i otyglad häftighet kläderna af sig ... Usch hvad det var tyst der inne. Hon var rädd. Hon blygdes, som hon gjort något ondt. Musik ville hon höra, musik, som i hvirflande yrsel stormade genom rummet, mera musik, till dess hennes tanke segnade maktlös ner för ackordernas öfverdönande buller. »Le petit bleu, p’tit bleu, p’tit bleu.» Så satt hon i sängen, stirrade slött på sin dansbok. Der stod en maskerad riddare på permen. Men masken föll från hans anlete, och mot henne glänste i oändlig kärleksfullhet ett par stora, bruna pupiller. Skuldfria voro de som ett barns, vältaliga som ett sanningsvittnes, och hvart hon än vände sina skygga ögon, möttes hon af de der stora, underbara pupillerna. Ner på golfvet med dansprogrammet! Och ljuset släckte hon och gömde hufvudet under täcket, och hennes feberheta kropp skälfde mot de kalla lakanen. Gråten stockade sig i hennes hals. Men då lyste åter för hennes öga prålande färger och guld, och åter klirrade och skrälde för hennes öra orkesterns sprittande, eldfängda melodier. Une dame de l’aristocratie...à coup sûr.
Emot denr.a m odon deruti , vid ärendets föredragning hr>s Hedervärda BondeStlndef, Riksdags-Fullmägtigen från Östergöthlands Län Olof Carlsson , jemte flera Stånden Ledamöter instämt, är, å andra sidan , ai Riksdags-Fullmägtige Johan Bengtsson ift;in Vesier-Norrlands och Peter Jonsson från Jonköpings Län , i afgifna anföranden, andraget; af Johan Bengtsson: att , dl motioner rätteligen blifvit väckta angående indragning af flera , om just icke skadliga , dock öfverflödiga tjenstebefattningar och Embetsverk , anledning desfomindre vore att yrka införande af Förliknings-Domstolar, som dessa syn. tes ej allenast onyttiga utan till och med skadliga. Underdomare hade hittills adagaJagt ett lofvärdt bemödande att, der det, utan att gynna brott eller bedrägeri, kunnat ske, tillvägabringa förlikning emellan parter, hvartill ock Häradsrätter vore mera i tillfälle , än Förliknings-Domstolar möjligen -kulle ku«na blifva. Så kund* till exempel LrtgUlskuiiets Betänkande N:o 158. en förmyndare, i fråga om hans myndlings rätt ocli bästa , utan våda för sig, låta bero vid en af Häradsrätt fastställd förlikning , men ingalunda vid en af Förliknings-Domstol gillad. — Och om äfven |;delar af de till Förliknings-Domstolarne dragna mål komma att der biläggas; så torde dock derigenom icke åstadkommas någon minskning af de vanliga Domstolarnes göromål, enär, i händelse Förliknings-Domstolar inrättades, alla möjliga saker , äfven de obetydligaste , sorn nu lemnäs åt glömskan , skulle blifva der framdragne. Dl det tillika vore uppenbart, att genom förlikningsförsök icke vin» nes något hos en slingrande och billiga rättsanspråk undvikande motpart , skulle skyldigheten att, för att emot denne kunna anställa talan , visa, det saken förut hos Förliknings-Domstol förevarit, endast förorsaka omvägar, som , utan någon motsvarande fördel , tillskyndade sökanden kostnad och onyttigt besvär.