Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I samma ändamål hafva anmält sig – låt mig se en hofpredikant, en expeditionssekreterare, en major, en ekonomidirektör, en hofintendent, en – ja Gud vet allt hvad för folk, men ideligen ordentligt och rangeradt folk, med kongl. fullmakt på fickan, eller deremot svarande anständig förmögenhet. Man kom öfverens om i hela orten, att Celestine var lite tokig, och mer än en gång hade gummorna vid kaffekoppen runkat på hufvudet och sagt: «den som väljer i höet, stannar i starren.» Mer än en gång hade öfverstinnan sökt öppna Celestines ögon för hennes friares stora fullkomligheter. Hofpredikanten, mente hon, kom troligen inte att stanna förrän han blef biskop, expeditionssekreteraren hade redan en gång på en fjorton dagar förestått sin chefs portfölj, och var således i den briljantaste karrier; majoren, som hade en viss skicklighet uti att rita uniformer, betraktades på högre ort som ett ljus, och komme säkerligen att gå långt; ekonomidirektören gällde redan som en bland de förmögnaste possessionater i provinsen, och hofintendenten – se det var åtminstone en målare, som «var» någonting. Obegripligt var det, hur Celestine kunde försaka så mycken herrlighet, och om hennes «förnuft» vittnade det åtminstone ej fördelaktigt. Öfverstinnan kunde inte nog beundra sig för sitt tålamod att uthärda Celestines envishet och kapriser, och äfven för sin ståndaktighet och kraft, att, oaktadt alla hinder, drifva igenom sina planer med Celestines framtid. Celestine vaknade hvar dag med hoppet att få en, om också aldrig så obetydlig, underrättelse om Albert, men förgäfves. Hvarje dag, då tidningarne kommo, studerade hon så noggrannt på utoch inpasserade, och bland utrikes nyheterna läste hon med mycken uppmärksamhet de artiklar, som hade till öfverskrift Paris. Men ingenstädes fann hon Alberts namn. Den enda, som någon gång talade om honom var öfverstinnan; men äfven hon gjorde det ej oftare än hon hade att förtälja det hon fått höra Albert vara död, eller gift, eller på annat sätt för Celestine förlorad.
Och utan tvång, från mitt i3?de år gått upp från nästan lägsta istället i Samhället, jag har börjat sorn Matroa på ett Svenskt köpmadsfartyg, för att komm» till det »tället jag nu i samhället bekläder; men trygg åberopar jag denna agtningsvärda s&mling» om jag under tiden icke hyst de grund» est t ser', en af dess medlemmar alltid bör följa! jag förnekar ej danna bana* der jag Järt kånna hvarje dass i Samhället. Jag har omgåtts med Handtverkare och Köpmän, med Bönder, krigare och Prinsar, ined alla Stånd i jag har omgåtts med svsrta och hvita, med trålar ooh fria; jag har öfverallt funnit ädla och föraktliga tänkesätt och gerniagar, samt sö; t skatta menniskorna derefter, ej efter det yrk« dem tillhört, då tj alla kunna välja efter deras önskan, utan oftast få sin plats i Samhället, i följd af ödets oundvikliga skickelse! Och jag hemställer i dag inför Rikets första Stånd, om icke Vi, upplyftade härtill genom vår födsel^ böra skatta den stund väl använd, då man påminner oss öm denna grundregel, aom för oss bör vara helig! Jag har förut haft Irart hemställa, hurtivida ej uti propositionen kunde innefattas ett beslut om G tha CanalActiers beläning, men fof att «j inveckla ämnet, anhåller jag att en särskild motion derom måtto till B<mcetjt*k6£bi$ tomitutrai? &m 6 Junti e. m: Friherre Boije, Ludvig: Om frSgan vöre att törst inrätta FilialDisconfer, så skulle ja g mycket tveka; icke af farhåga <ör Bankens säkerhet, ty iag inser icke, hvarföre den icke skulle kunna till rackel iger» vårdas, ehvad Disconter finnas i landsorten eller här; men jag skulle tveka af ren välmening för landsorterne sjelfva, som hegärde dem; emedan utgången visat att de Provincer, som haft Disconter, äro ganska olyckliga; då deremot de stå fria, som inga häft.
Jill fötjb af Otegeringgformeitg 96 § ffall t)marje lagtima Sdifgbag förorbna en för lagfunffap odj utmärft rebligjjct fättb man att Ijafma tillfpn öfmer lagantag efterlcfnab af bomare odj emBetgmän fanit att inför ben Ovifgrätt, forn i Bemätbe ©runblagg 102 § tilt befi inrättning od) göromål Beffrifmeg, elter mib attbra me* berBörliga bontftolar, i laga orbning tilltala bent, font t fina emBeteng utöfning attfeg af mätb, mannamån eller annan orfaf l)afma någon olaglighet Begått elter uuberlåtit att fina emBetgpligter Bcl)örigett fullgöra. gtif8bfl8«-»eflttt 1866. 41 3)enne SftifgbagcnS Suftitie SmBuböittan, IjttnllenS rättigheter cd; åligganbett ytterligare farväl i StegeringSformen forn genom färffilb inftruftion utftalaö, rväljcå af fyratioåtta för tillfället uåuutbe malmån, af t}witta Ijwarbera hammaren inom fig utfcr tjugofyra. SDefje malmån, ^rvilfa Böra tid malförråttningeit fammanträba famma bag, bå be Blifwit utfebbe, odj ej må åtfliljaS förr än walet är fudänbabt, fiola förft famfålbt, mcbelft flutna feblar, Ifwar för fig föreflå ben man, forn be artfe Böra lomma unber omröftning.
Desse Elektorer välja hvar för sig Riksdagsmän inom sin klass, men alle samfäldt Fullmäktige af Magistraten. För att blifva Elektor af Borgerskapet eller Riksdagsman för Stockholm, fordras, all hufva varit Irenne år Borgare derstädes, att en Grosshandlare betalar minst tjugu Riksdaler, en Fabrikör eller Minuthandlare tio Riksdaler och en Handtverkare fem, Riksdaler till Staden i årliga utskglder. 24 Förslag till ändringar i. Gran dia g arne. 2:o. De öfriga Rikets Städer ege jemväl att sända Fullmäktige af Stadens Borgare elier Magistrats-personer. Götheborg sände Tre egna Fullmäktige; städerna af första klassen hvardera Två; de af andra klassen, med rätt att ställa Två, hvardera minst En; och städerna af tredje klassen hvardera En Fullmäktig. Städerna af de öfriga klasserna ega att sända hvardera En Fullmäktig; dock med rättighet att förena sig, Två, högst Tre, om en person, hvilken likväl måste vara till Riksdagsman vald för en af dessa släder, der han sjelf Magislrats-person eller Borgare är. Riksdags-fullmäktig för Stad af tredje klassen må jemväl kunna tillika antaga fullmakt för en annan stad af lägre klass. 3:o. Valen skola ske icke kallas. 4:o. Ingen må edens Biläggande. 5:o. Fjerdepartsegare inom Länet bosatt. 6;o. Utom Fahlu Bergslag efterrättelse uppläsas. Lo. Rikets Städer ega att sända Riks</<7g\s-fuilmäktige af stadens Borgare eller Magistrats-personer. Stockholm sände Tio och Götheborg Tre egna Fullmäktige; städerna af första klassen hvardera Två; de af andra klassen, med rätt att ställa Två, hvardera minst En; och städerna af tredje klassen hvardera En Fullmäktig. Städerna af de öfriga klasserna ega att sända hvardera En Fullmäktig; dock med rättighet att förena sig Två, högst Tre, om en person, hvilken likväl måste vara till Riksdagsman vald för en af dessa städer, der han sjelf Magistratsperson eller Borgare är.
Under hr V. Slenhammars led^ ning gafs i tisdags f. v. den a n d r a s y m f on i k o n s e r t e n, hvars program upptog ej mindre än tvänne symfonier, nämligen Franz Berwalds n:r 4, ess-dur, och Hugo Alfvéns n:r 2, d-dur. Den senare gjorde sig ännu bättre gällande än förra gången och vittnar otvetydigt om den unge tonsättarens Iramstående begåfning och kommer åhöraren att med spändt intresse motse hans nästa större komposition. Berwalds symfoni var liflig och anslående och minde i all sin ursprunglighet om klassiska förebilder så- dana som Beethoven och Cherubini. Mellan de båda symfonierna utfördes Tor Aulins violinkonsert n:r 3, c-moll, med tonsättaren själf i violinstämman. Så- väl hr Aulin som hr AUVén fingo framträda och mottaga publikens hyllning. Konserten bevistades af konungen, prins Carl och prinsessan Ingeborg samt hertiginnan af Dalarne. HOFLEVERANTÖR. i FL. i FL. års utställning med GULDMEDALJ \ j Försäljes i våra butiker: B EJefirerinsfser&amp;taii — " WeeterléVnKgatan 18. T. A. T. E: IIIIIIII samt hos alla finare parfymha " IIIIII n 1 n,, 7 T7N MUSIKALISK soaré af mindre vanligt intresse kommer, såsom förut är nämndt, att gifvas i Vetenskapsakademiens hörsal tisdagen den 5 december till förmån för det under bildning varande Musikhistoriska museet. Några af våra mest uppburna konstnärer på det vokala och instrumentala området ha Jag har nu i några korta drag försökt återgifva Y IOLONCELL1STEN FREDRIK TROBÄCK hade lycnämligen sammanslulit sig för att medverka vid denna profilen af ett svenskt mönstersamhälle i Amerika. i sitt slag ovanliga konsert. Sålunda komma sångkats samla en rätt talrik publik till sin konsert Mycket mera vore att tillägga. Jag har emellertid i Vetenskapsakademiens hörsal.
I hvilken utsträckning han bakom riksdagskulis-serna gjort detta inflytande gällande, blir emellertid alltid svårt att närmare bestämma. Första gången “ de stora frågorna “ härefter komma under kamrarnes ompröfning är vid 1877 års riksdag. För andra gången hade regeringen begått det felet att vilja försöka tumma “ kompromissen “. Frih. De Geer kunde naturligtvis icke vara hågad att härutinnan gå lika ogeneradt till väga som upphofsmännen till 1875 års stora förslag. Det var nu också endast fråga om “ partiela “ reformer och “ försvarets gradvisa utveckling genom flere eller farre (? ) skeden “, som det något sväfvande heter i statsrådet Weidenhielms anförande till statsrådsprotokollet. Emellertid ansåg man sig samtidigt böra hålla fast vid det gamla indelningsverket, ända till dess försvaret kunde stå fullfärdigt utbildadt på den allmänna vämpligtens grund, lika som man också i fråga om grund-4 skatternas afskaffande ville inskränka sig till att i början utlofva en afskrifning för en gång af 15 procent, under det man i fråga om den nya härordningen betonade såsom “ maktpåliggande “, ätt det första utvecklingsskedet redan i och för sig innebure ett väsentligt ökande af våra stridskrafter. Stora anspråk å ena sidan, halfva löften utan betryggande garantier för framtida fortsättning å den andra, sådant var hufvudsakliga innehållet af detta nya lösningsförslag. Man kan då heller icke lägga landtmannapartiet allt för mycket till last, att det lät detta förslag dela sinaföregångares snöpliga öde. Regeringen hade sjelf uttryckligen accepterat kompromissen, och frih. De Geer, som 1877 åter var statsminister, hade ju sjelf till och med hjelpt till att både uppsätta och genomdrifva den, och ändock sökte man nu att de facto kringgå den. Detta måste naturligt nog väcka allt utom angenäma känslor hos landtmanna-partiet och ingifva dess ledande män den föreställningen, att den då varande regeringens famlande politik omöjligen kunde vara egnad att leda frågorna till deras en gång af-talade fullständiga lösning. Huru vida grefve Posse härvid på något mera direkt sätt använde sin maktställning såsom partiledare och talman till att påskynda regeringsförslagets fall, känna vi dock icke.
Majit funne godt att samtlige klaganderne en sådan lindring förunna, på det sätt, att de skattskyldige, sa vidt praescnplion emot dem vore öppen och de i följd deraf kunde tillförbindas att ifrågasatta afgiften för ett eller annat af de då förflutna åren betala, blefvo tillåtne att för 2:ne år i sender, nemligen för det löpande året och efterräkningsvis för ett rest-år afbörda sig berörde utskyld, med villkor likväl, att de restskyldiges under egandeeller besittnings-rätt innehafvande jord blefve för resterne i ansvar. Bih. till R. St. Besv. Ekon. och Etsk. Uti., N:o 128. Slutligen hafva Utskotten inhemtat, att i afseende å nyssnämnde praescription för utkräfvandet af de förflutne årens vacance-afgifter, hvarom serskild talan varit hos Konungens Befallningshafvande förd och till Kongl. Kammar-Rätten fullföljd, sistnämnde Embetsverk, genom Utslag den 19 December 1844, enär den för klagandernes hemman belöpande vacance-afgift, hvilken, jemnlikt Kongl. Brefvet den 14 Juli 1835, från och med samma år bordt utgöras, ej inom 3:ne år från uppbördsårets utgång blifvit för år 1835 klaganderne affordrad, pröfvat i förmågo af Kongl. Brefvet den 20 October 1741, skäligt ogilla den till utbekommande af samma års afgift af Konungens Befallningshafvande meddelade ufmätningsålgärd; och blef till följd häraf Konungens Befallningshafvandes öfverkla gade beslut på det sätt rättadt, att, derest vacance-afgiften för åren 1835 och 1836 skulle sammanlagdt öfverskjuta hvad för åren 1836 och 1837 rättligen borde utgöras, det öfverskott, som på sådant sätt kunde komma dc skattskyldig till godo, borde dem kostnadsfritt återställas.
Äfvensom i öfrigt de anmärkningar, hvilka till återremissen föranledt, icke verkat någon förändring uti Utskottets öfvertygelse, att sådane Låabiträden utur ManufaäurDisconten icke kunna bestämmas, utan att dervid aldeles afvika från de grunder, hvilka för detta Werk är0 lagde; Altså, och då härtill kommer, att denne för Manufaktur - DiscontFonden främmande NäringsGrea sannolikt skulle medtaga en så betydlig del a£ Fondens belopp, att redan lånberättigade Fabriksbihang till Riks.St, Prot. 1817-1818- 4t<le Sämb N;r 8i,$n 64s! ScatsUtskottets Betänkanåtn. och Manufaftur-Inrättningar, h-vilka förut af åtskillige orsaker vidkänt, en betydelig minskning i dess lånerätt, skulle erfara ytterligare förluster i detta hänseende, och tillstyrkande af en sådan åtgärd följaktligen stå, i motsatts af Utskottets syftemål, att, sa vidt möjligt är, bereda för Fabrikerne och Manufafturerne en jemn och oföränderlig
„Ja det har Syster visst rätt uti“ svarade Mamsell W., „att det var förståndigt och klokt handladt af Salig Herr Handelsman Björk. Men också hvarför spänna somliga bågen så högt att den brister, och hvarföre gifva somliga sitt förtroende åt uslingar och bedragare, som lemnar en i sticket i olyckans stund? – Blef det aldrig bekant, hur mycket Mamsells Fars kompanjon rymde med, när Mamsells Far blef tvungen att ge upp sin stat.“ „Min Far talade icke gerna om sina enskilta förluster,“ genmälte Margareta med svällande hjerta. „Ja, ja,“ återtog Fru Björk, „intet kunde det vara roligt för honom stackars man, att tala om de der sakerna med hustru och barn heller! Men en ärans man var han, och nu kan man se att han inte gjort, som man trodde. Hade han inte lemnat kreditorerna allt, så behöfde inte nu hans ena dotter ta tjenst som Guvernant, och Änkan och den andra hålla syskola för barn. Salig Björk talade en dag om honom vid bordet, när Auditören och Kamereren åto middag hos oss. „Det var påcker te karl“ sa’ han. „Ingenting kostade på honom, utom att han ej kunde betala alla sina skulder. Han grämde sig ju till döds derför, Mamsells Pappa?“ „Min Fars skulder blefvo betalta“ sade Margareta, och sökte gifva en annan riktning åt det för henne smärtsamma samtalet, men de båda andra fruntimmerna ville icke gerna gå in derpå. Skulle de få någon riktig reda på Margareta, var det bäst att begagna tiden, hon ännu satt i vagnen hos dem, och Mamsell W. afbröt tvärt en anmärkning af Margareta, öfver utsigtens skönhet just der de nu foro fram, – med frågan: „Lönen måste vara stor för Guvernantskorna på Winäs? 300 R:dr kanske?“ Margareta försäkrade, att den var ganska ansenlig, och Mamsell W. fortfor, något uppretad öfver hvad hon sedan kallade Margaretas inbundenhet. „Ja visst måtte den vara ganska ansenlig. Åtminstone vet jag, att om de ville ge mig aldrig så mycket, ville jag inte komma till dem.
I motsatt fall, eller när hon känner i en större, en högre krets, njuter hon i samma mån mycket och stort: ty då måste ske, att hon i samma mån, utan att alls öfvergifva den för hennes åtrå, fattning eller bildning egendomliga kretsen, likväl ser dennas (eller sin egenhets) centrum, till hvilket hon ej undgår att närmast ställa i förhållande sin omgifvande verld, genomskinas af det Centrum, som är det för alla kretsar af lif gemensamma, innersta, eviga. I samma mån alltså, som hennes eget centrum då med strålande klarhet uttrycker eller afbildar detta sistnämnda, öppnar sig för henne en vidd af verldsblick, inåt Gud och utåt det lefvande Hela. Men de högsta menskliga känslo-uttrycken af Kraftens och Harmoniens gudomliga Enhet, hvilka äro de? Ett skapande; ett skapadt; ett ordnande; ett handlande, hvars bevekelsegrund är idel lust att lefva i salig sjelfuppoffring för Allmänt Väl. Det första kalla vi Snille; det andra, Skönhet; det tredje, Vishet; det fjerde, Dygd. Hvad är då Snille? Harmonisk kraft, i egenskap af ett Förstånd, som på rikaste vis förenar djup, ljus, värma, till något egendomligt fullmått af Styrka, Storhet, Fullkomlighet. Med skäl kan sägas, att Snillet, i denna sin sanna mening, helt enkelt är – förmågan af rena och stora Ideer: ty dessa äro de af evig verklighet fulla tankar, som i det Menskliga Förståndet instråla såsom rena tankbilder af ett Gudomligt Förstånd263. Hvad är Skönhet? Harmonisk kraft, i egenskap af ett Föremål, der, för sinnena och tanken, en bild af Styrka, af Behag, af upplyftande Majestät, af rörande Ömhet, af lekande Glädje eller hvilande Makt, möter oss såsom sannt och fullständigt skönjelig. Hvad är Vishet? Harmonisk kraft, i egenskap af ett Vett, som är det högsta lifvande och ledande; ett sjelflysande och upplysande, genom klarheten af den Sanning, som är Naturens första och omedelbaraste skönhet. Hvad är Dygd?
Af förändringen inser jag icke något gagn, då Banken ändock hedrifver hvarjehanda annan, med dess verksamhet, oförenlig lånerörelse, och beloppets frånskiljande utan vederlag innefattar en anlicipation på blifvande banko-vinst, hvaröfver det torde tillhöra endast nästkommande Rikets Ständer att förfoga. Ej heller lärer genom öfverllyttningen föranledd minskning i göromål lätta Bankens aflöningsstat, medan åtminstone icke osannolikt är, att motsvarande anspråk uppstå der arbetet ökas.» Häruti har Herr Kontrakts-prosten Malmstedt och Herr Kommerse-rådet fVijk instämt. Vid 34- punkten: af Herr Björnstjerna, O. M.: »Utskottet har föreslagit, att utgifvandet af skiftesooh odlings-lån från Banken måtte upphöra, samt att denna låne-rörelse jemte den dertill anslagna fond af 80,000 R:dr ma till Riksgälds-kontoret öfverflyttas. En motsvarande summa skulle i stället af blifvande vinstmedel reserveras, på det Bankens fonder måtte oförminskade bibehållas. f 34 punkten anser Utskottet likväl, att de sålunda inflytande medlen hvarken böra användas eller ens såsom tillgång beräknas. Då jag ej kunnat inse fördelen af att större eller mindre del af Bankens fonder blifva på sådant sätt liggande, anser jag, så framt ersättning skall lemnäs för ifrågavarande till Riksgälds-kontoret öfverflyttade summa, att densamma äfven måtte såsom tillgång beräknas.» Herr Biskop Genberg och Herr Kontrakts-prosten Malmstedt hafva med Herr Björnstjerna sig förenat. Vid 43 punkten: af Herr Fabrikör Almgren. Vid 44 punkten: af Herr Grosshandlaren Kock: »På den, Fahlu Bergslag och Sparbankerne i Riket, uti 184 och nästföljande §§. medgifna kreditiv-eller låne-rättighet i Banken, för en summa af tillhopa 300,000 R:dr, har blifvit föreslagen nedsättning med en tredjedel, eller till 200,000 R:dr. Begagnar
För det första har Utskottet beslutat att, med upphäfvande af den gamla myntenheten : Riksdaler Silfver eller Riksdaler Species, myntoch räkne-enheten hädanefter skulle blifva densamma, eller: ^ R:dr Silfver. Detta, som vid första påseendet tyckes leda till enhet, torde dock vid närmare betraktande befinnas vara ett söndringsförslag. I en lid, då såväl regeringar, som folk tyckas sträfva att, så mycket som möjligt, återförena Nordens beslögtade folkslag, synes det mig nemligen så mycket mera underligt, att man kunnat föreslå afskaffandet af en urgammal Svensk mynt-enhet, då man besinnar, att denna tillika är en gemensam mynt-enhet för alla de Skandinaviska länderna, och ej blott för dessa, kan man säga, utan för hela Norden. Som bekant äro nemligen Norska, Danska och Holsteinska Spccien samt Riksdalern Hamburger Banko alldeles lika, och den Svenska Specien skiljer sig från alla Banko-Utskoltets Utlåtande, N:o Ii. 27 dessa med endast en obetydlighet (4,976 ass finsilfver eller ungefär 1 sk. bankos högre värde). När man tillika betänker, hurusom en sådan nedsättning af mynt-enheten i utlandets ögon skulle få ett starkt tycke af en myntförsämring, in. fl. skäl, som ligga nära till hands; men hvilka den korthet, som tillhör en reservation, ej tillåter att nu anföra, så vågar jag hemställa: att den Svenska mynt-enheten måtte bibehållas oförändrad sådan den förut varit, eller lill 1 R.dr Silfver. Härvid vill jag endast, såsom ett tillägg, foga en hemställan om icke, dels till undvikande af hvarje påstådd förblandning rcikne-enheten: Riksdalern (jag har nemligen här nedan hemställt, att sådant måtte blifva dess namn, i olikhet med Utskottet, som föreslagit den dubbla benämningen: Riksdaler Riksmynt), dels till vinnande af fördelen att äfven för att den till sitt värde oförändrade mynt-enheten hädanefter skulle benämnas icke en R:dr Silfver eller en R:dr Species, utan mera enkelt, endast: en Species.
M. ett ytterligare understöd till nämnde företag, af hvilket Kongl. Bref kontasteras derjemte, att det verkligen förhåller sig så med denna hamn-anläggning, som Hr von Den 29 Juni f. ni. 515 Troil uplyst, eller att det af R. St. förut beviljade anslag, icke kunnat af staden begagnas, och all K. M. fann förelaget vara af en sådan vigt och nödvändighet, att hao beviljade staden ett serskildt låne-bidrag ur handelsoch sjöfarts-fonden. Frågan är numera icke, huruvida en hamn vid Ystad är af behofvet påkallad, ty hamnen finnes redan, ulan frågan gäller, alt försätta denna redan befintliga hamn i ett sådant skick, att den medför en ekonomisk nytta för det allmänna, hvilket sker derigenom, att hamnen upmuddras till den djuplek, att större fartyg kunna dit inlöpa. Vid Amål är deremot fråga om en ny hamn, men denna stad är ett litet samhälle, med ganska obetydlig rörelse, och kusten derinvid äger dessutom redan 2:ne hamnar på ganska kort afstånd från staden, både i söder och norr. En hamn-anläggning derstädes är således endast nödvändig för de trafikerande, som ämna sig just till Amål. Deremot är en hamn vid Ystad nödvändig för hela sjöfarten på södra delen på Östersjön. Förhållandet är således i väsendtlig mån skiljaktigt. Här har blifvit yttradt, att man icke borde med anslag understödja industriella företag, förr än K. M. pröfvat de dervid förekommande omständigheterna. I delta fall är saken redan af K. M. pröfvad, och således möler icke något hinder för den allmänna grundsatsens förfäktare, ali äfven från den sida, hvarpå de se saken, bevilja anslaget. Men jag bestrider fortfarande riktigheten och olämpligheten af en grundsats, som man vill göra gällande nu, då det är fråga om industriella företag, men alldeles förgäter, då fråga är om ökade löne-förmåner åt Statens embetsoch tjenstemän. Vill raan ingå på denna besynnerliga väg, så gjorde man, enl. mitt förmenande, rättast, om man i Grundlagen uttryckligen införde ett stadgande derom, att enskildta representanter väl finge väcka motioner om löne-förbättringar, men alldeles icke om understöd till industriella företag. Då vore man på det torra, såsom ordspråket lyder.