Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utländsk man. som här i Riket finnes, varde jemväl efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, som han begått inom Riket, eller å Svenskt fartyg utom Riket; så ock för brott, som han utom Riket begått mot Sverige eller Svensk man, der Konungen förordnar, att det brott här i Riket åtalas må. 3 §. Ej skall någon för brott, som han utom Riket begått, här i Riket straffas, der han förut, för samma brott, straff å annan ort undergått. Om särskild påföljd å sådana brott i vissa fall skils i 2 Kap. 21 §. 4 §. För främmande makts beskickning gälle hvad allmänt vedertaget är eller genom fördrag stadgadt blifvit. ' 5 §. Om hvad emellan Sverige och Norge iakttagas skall i de fall, som i detta Kapitel sägas, vare ock gällande hvad särskildt stadgadt är. 2 Kap. Om straff, som efter denna lag ådömas må. 1 §. Allmänna straffarter äro: 1. Böter. 2 Dessa straffarter anses, i förhållande till hvarandra, svårare eller lindrigare efter den ordning, hvari de här nämnda äro. 2 § Dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning. Förut gifves den dömde lämplig tid att' sig till döden bereda; och varde han utan ståt eller ut märkelse till afrättsplatsen utförd. Innan han dit kommer, skall domen der offentligen uppläsas; men ej må tal till menigheten hållas. Den afrättades kropp varde i stillhet å närmaste begrafningsplats jordfäst. Skola flere undergå dödsstraff; då måd et ej å endera verkställas i den andres närvaro 3 §. Dödsstraff skall ej verkställas å qvinna, som hafvande är, utan uppskjutas till dess hon efter barnsbörden tillfrisknat; ej heller å den, som för sjukdom ej kan sig till döden bereda, innan med honom bättre varder. 4 §. Ej skall någon undergå dödsstraff, innan Konungen förordnat, alt domen verkställas må. 5 § Straffarbete skall ådömas på lifstid, eller på viss tid ej under två månader eller öfver tio år utom i de fall, som i 4 Kap. 5, O och 7 §§ sägas. 6 §.
Jag torde i detta afseende få åberopa alla mina föregående yttranden och reservationer i denna fråga, hvilka alla gått ut på att ej utsträcka bränYins-bränningstiden längre T2 Den IS Jannari. än till 6 månader och maximum till mera än 1,000 kannor, hvilka åsigler af Hr Hartmansdorff delades vid 1853—1854 års riksdag. Det är ofta farligt att fullfölja en abstrakt princip till dess yttersta konseqvenser; jag har i detta afseende endast en princip, den att se till hvad som är praktiskt nyttigt och stanna der. I hvad Hr von Koch yttrat med afseende S borttagandet af alla onödiga hinder lör bränvins-bränningen instämmer jag till alla delar. Jag tror, att vi från andra länder kunna hemta talande bevis i detta hänseende; i Skottland t. ex. hade man en mängd skandaliisa bestämmelser för rättigheten att utöfva bränviristillverkning, meri detta vållade, att denna näring föll i händerna på personer utan allt anseende, och de måste derföre snart upphäfvas. Bränvinsbränningen måste anses såsom en hederlig näring och kunna utöfvas af hvilken Svensk medborgare som helst. Om man vill genomföra principen af frihet och borttaga maximum vid bränvinslillverkning, borde äfven minimum försvinna, ty eljest haltar principen. Frih. Klinckowström, Rudolf: Med anledning af Frih. Sprengtportens yttrande, att Bevilln.-Utsk:t borde i sammanhang med nu föreliggande Kongl. Propos. taga i betraktande frågan om tull å spritdrycker, har jag begärt ordet lör att beledsaga Proposm med några anmärkningar. Jag tror, Mina Hrr! att bränvinsiagstiftningen, som är så vigtig för landet både i afseende å de inkomster, den bereder statsverket, och de medel, den lemnar kommunen i handen lör att till vissa ändamål användas. eger allt för stor betydelse för att ensidigt behandlas. Jag ämnar icke dervid fästa mig, vid hvilken verkan den nya Franska traktaten, som är gällande från den 13 April 1865, i allmänhet kan hafva på Sveriges bandel, utan endast efterse, om det hädanefter blir möjligt att utan allt för stor förlust exportera bränvin.
Jag ser ei näqon grund alt Jordägaren bör hofwa ett uttslutcnde pnwilegium alt fä bränna Bränwin. Jag tycker derföre att dek bör maxa hwar ecb en utlättt, dock lör dem som ej kjelfwe äoa jord, med Jordägarens tillständ. Skulle l Utskottets Fö'flag nägon inskränkning gö. ras, ftugtcr jag ott Statens erforderliga Bewillning ej kc-n utoä. Jag tror wisst att Herrarne här i plenum ofta hofwa rätt t sina anmärkningar, men i Utskotten disputerar man öfwer ttägorne, och der fär man höra olla S'ändenö rärskiidta tankar, och känna deras e«prtt Jag är ötwertygad att Bonde - Ständer ej »amtyck-r till nägon förhöjd afgift, ech förhöjningen b if ver nödwändig, om ej rättightten att bränna ulwidgos, och derigenom flera erhälla ffylldigbeten alt för samma till Kronan erlägga Bewtllnmg. Härtill ropades Nej. Friherre »amilton, Larl, anmälde, att dä han De» 29 Januari',. iris han warit Ledamot of de sammansätta Utikotten, wilje han här, lika som der, afstyrka olik urmid. aande af rättigheten att bränna. När sidermerfrägan uppkommit om dessoktningsgrunder, havé han tillstyrkt ott den samma <om 1 r8oo ars svrfattning skulle antagas: men dä d-rom nu icke wore sräga, fördehölle han sig, ott när llllsälltt inträffade, velom widare fä yttra sig. Herr ?nnt2!kä1st, kaul: Jag har uti mina förra un denna delen gjorda anföranden asftyrkt, ott innehafware as osktttiaqgde lägenheter, sk ttlaggde O.wacnar, Mölnare, torpare och indelte krigsmän, fä wal >om pa L -ndet boende Skändspersoner, Tierftemän och Handtwerkare utan jord, mä fä idka BränwiiiS-brannmg
Naj:t, u^^ra köredragandens oell 8tat8-kädet8 underdåniga tillstyrkande, foivrslu Ilikets 8tänder, att, dä lönerne neli liusll^resersättningen ät köivultuiuie vid u^jllags oell utgifts-magasinen i 8toekIioIm, Korrköning, Kinköjling, iV:>clste!iu, iVi8l»v, Okristiallstad, 5Ialmö, Kandskrona, Oötlielrorg, Oarlsten, ludliii^ing oell Markestad, äfvensonl löningsllelo^^en för kures tundarne vid kronollagerien i 8toeklloliu, Olrristianstad, Oötliellorg oell a Karlstens fästning ldifvit, jeinlilit lillie^ 8tänders under senaste kiksdageil fattade oell af lvoiigl. 51:>j:t i ljäder gillacle lueslut, fnllvttuile ^ä Ordinarie 8tat under Kndia I luttu,ltiteln, uren en dvllii åtgärd ielie koinnlit att vidtaga, i utseende s>ä lonerne i penningar oell sjlanmäl ät de vid Ivronollugerisrne anställile Ilageri-Oesitller, livilkas loner liittills utgätt frun uillmänna Indragning8-8taten; —- Ildiets 8tälider nu inätte, enär sanlin» löner vore ständigt törtlärunde oell löneliostnuden för u^lagsoell utgifts-lnagasinen saint kronollagerierne laorde ^>u ett ställe oell i ett 8uinin!nil>u>>g vara sonliga, för sudunt äildainäl, luta till lindra Ilnfvudtiteln öfverföra fol^aiide kelojlju, nemligen för: „ 1 Kageri-Oesäll, ä 10 kdr i inanaden 120.
Jag tror det farliggste präjud-k t wpiL-det, om Riddersk. - pet och Adeln skulle afwika ifrän ett redan fartadt beslut, om de ffullc wilja afbryta en redan börjad bf, werläggning, och anst son, envrMnfinair »fräga att fortsätta den, sedan frägans upptagande redan siere dagar förut warit bestämd. H e r r 8 kj e r n f t o! p e, ^onss kla^nus, uppropades, men utbad fia sä uppskjuta med uppläsningen af sitt dictamen, intill deH det work bestutavt om preliminair - frägan först skulle afgvras. Herr 8 ilvers t vipe, kreäric Lamuel, uppläste följande dictamen: Ocn.2,tz af Förstnget till en Tryckfrihets, Förordning äsyftar inrättandet, af Censurer för witze flags ffrifter innan de fa till trycket befordras. Jag Tredje Band. N:o 194- utbeder 4iZ8 Den 12 Ockober. utbeder mig Högloft. Seidderstapet och Adesns tlllstäntz att häröfwcr sä yttra nägra tankar, hwarwid jag fdrst ämnar öfwerwäga i hwad mon ett sädant stadgande more enligt med en rigtig princip, och sedermera hu« ruwida detsamma kunde anses med en redan faststäld lag öswerenSstämmande. Om en god Lagstiftning lika wäsendteligen hwilar pä skyddandet af hwarje gerningS frihet, som pä bestraffningen af de gerningar, hwarigenom det all« männa skadas; om säkcdes ingen wäl uttänkt Lag förbudit mitzgcrningkn, men wäl stadgat de§ näpst, om Staten icke bdr eller kan tillerkänna stg ett fbrutgä, ende wälde bfwer indivibuers handlingar, männe wäl dä Tryckfrihets - Lagen bdr förbjuda ett allmänt yttrande af nägon tanke, eller bdr icke häldre uttrycket, sedan det fdrst hunnit fä egenskap af handling, af denna
Sedan de derefter blifvit begrafna, stjäla hexorna dem ur grafven. Det har händt, att domare, när en anklagad hexa bekänt, att hon så förfarit med något visst barn, låtit undersöka grafven och funnit barnet qvar deruti; men i sådant fall bör domaren besinna, att djefvulen är en stor konstmakare, som, för att rädda sin tjenarinna, kan hafva förvrängt synen på rättvisans handhavare, och hexans bekännelse [med tortyr aftvungen] bör i detta fall gälla mer än domarens så lätt gäckade ögon. [Hvilken triumf den resonnerande supranaturalismen här firar!] Luftfärderna tillgå enligt ”Hexhammaren” på det sätt, att hexan med trollsalvan bestryker ett kärl, en sopa, en raka, ett qvastskaft, ett stycke linne; derefter bär det af genom luften i synlig eller osynlig måtto allt efter hexans tycke. Dem, som tvifla på luftfärderna, påminner ”Hexhammaren” om Matth. IV, der det berättas, huruledes djefvulen förde Jesus genom luften upp på tinnarne af templet. Vi öfvergå nu till ”Hexhammarens” tredje del, hexeridomstolarnes brottmålslag, som lärer, ”huru man vid såväl andlig som verldslig domstol skall förfara med hexmästare, hexor och kättare. I fråga om rättegångens inledning stadgar ”Hexhammaren” först, att ”undersökningen kan börja utan föregången angifvelse och på blotta ryktet, att å någon viss ort gifvas hexor, ty i en så själafarlig angelägenhet är det domarens pligt att icke afvakta en angifvare eller anklagare, utan genast ex officio inquirera.” Då en inquisitor kommer till en stad eller by, skall han medelst kungörelser, uppspikade på kyrkooch rådhusdörrarne, under hotelse med bannlysning och verldsliga straff, uppmana enhvar att angifva personer, om hvilka man förnummit någonting misstänkt och på hexeri antydande, eller som för öfrigt stå i dåligt rykte. Angifvare kunna, om inqvisitorn finner det ändamålsenligt, belönas med kyrkans välsignelse och med penningar.
I öfverensstämmelse med hvad Styrelsen sålunda tillstyrkt har Kongl. Majit genom nådig Proposition af den 28 Oktober sistlidne år föreslagit Rikets Ständer att medgifva den ändring i vilkoren för tillgodonjutandet af det för ifrågavarande muddringsarbete anvisade statsbidrag, att ytterligare anstånd intill den 1 September 1870 måtte för samma arbetes fullbordande beviljas. Stats-Utskottet, till hvars handläggning denna nådiga Proposition blifvit öfverlemnad, har, med afseende å hvad Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader upplyst om anledningen till arbetets fördröjda fullbordande samt då vederbörande Di strikts-chef förklarat att de ännu återstående muddringarne komme att erfordra en tid af minst 4 till 5 år, funnit sig böra tillstyrka bifall till hvad Kongl. Majit i nu omförmälda hänseende föreslagit; och hemställer alltså, att den, för fullbordande af uppmuddringen i hamnen vid Ystad, till den 1 September 1865 förut förlängda arbetstiden måtte, med fortfarande tillämpning af det afslutade arbetskontraktets bestämmelser i öfrigt, få ytterligare utsträckas intill den 1 September 1870; och torde, derest denna hemställan bifalles, den förbindelse, enligt hvilken staden Ystad, på sätt Rikets Ständer vid förra anståndets beviljande derom stadgat, åtagit sig att ansvara för arbetets afslutande intill den 1 September 1865, böra utbytas mot en ny dylik förbindelse för arbetets fullbordande intill den 1 September 1870. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Maj 1866, kl. 10 f. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse, angående ändring i planen för sänkning af Solgen med flera sjöar i Jönköpings län, med bibehållande af dertill beviljadt låneunderstöd. (R. Å.)
H St. matte, 1:0, bevilja de innevånare i Wenersborg, som dels redan uppfört, dels vidare uppföra byggnader af sten eller annat ej eldfarligt ämne, ytterligare räntefrihet i 5 år för de byggnadslån härtill, desamma fått eller få lyfta af anslagssumman i25,ooo rtdr; 2:0 bifalla att dessa emot förekrifven säkerhet bekomna låneunderstöd sedermera, eller efter sådan tids förlopp, få amorteras med sex proc. årligen, deraf fyra såsom ränta oell två såsom capital-afbelalning, i likhet med bankens utgifna fastighetslån; 3:o medgifva att, i följd häraf, terminen för ännu ofullbordade byggnaders uppförande förlänges med Irenne år, eller lill och med den 1 Juli i843, äfvensom att den på stället tillförordnade Byggnads-låne-comileens redovisningsskyldighet härefter lämpas; och 4:o bevilja, att särskildta låneanslaget af 25,000 rtdr, bestämdt att användas i och för stadens allmänna byggnader, får bibehållas med ofvanföreslagna alla villkor och den skiljaktighet allenast, att tiden för byggnadernas fullbordande, hvarom ej något vid sista riksdag stadgades, äfven nu mätte lemnäs obestämd, hvilket så mycket hellre kan ske utan äfventyr, som Konungens Bef:h:de, i kraft af dess embete, äger tillse att staden i detta fall fullgör sitt åliggande. För öfrigt — och som ett eller annat exempel förefinnes, att enskild tomtägare, som anmält sig vilja uppföra byggnad af sten, derå lian afgifvit ritning med kostnadsförslag och dertill utbekommit byggnadsförskott af låne-anslaget, underlåtit fullgöra ingångna förbindelser, — hemställer jag vördsamt, att det förbehåll måtte göras, alt sådan person ej må tillgodonjuta ofvanföreslagna förmåner, utan bör lagligen tillhållas att återgälda lyftade förskotls-beloppet roed utfäst ränta, — en åtgärd, sorn dessutom redan blifvit af låne-comite'en vidtagen , då omständigheterna den påkallat. Jag anhåller, med afseende på denna min motion, om remiss till R. Sits Statsutskott. Hr af Dalström, Gustaf Jacob:
Dessa par utgjorde år 1543 endast 20 stycken, eller 80 helfjerdingar, beslående af 320 fjerdeparter, hvilka sedermera, dels derigenom alt nya grufvor eller skärpningar invid de äldsta upptogos, dels derföre att bergsfrälse-frihet för jordbruket kunde förvärfvas genom antagandet af grufvedelar och derför erläggande afrad, allt iner och mer ökades, så att fjerde par te ines antal år 1616 uppgick till 1200, hvarvid det sedan oförändradt förblifvit. Bergslagets privilegier bestodo i början endast af bergsfrälsefriheten, jemte i äldste tider nödige ansedde försäkringar om frihet till person och egendom; men grufvans tilltagande rika afkastning, som ådrog sig så väl regeringens som allmänhetens uppmärksamhet, föranledde till styrelsens vidsträcktare omvårdnad och befattning med bergverket. Den gamla skattläggningen blef i socknarne omkring kopparberget år 1606, med beräkning så väl på bergsslagens och grufvans behof, som kronans eget kopparbruk, förändrad lill kol, dagsverken och virke, som in natura skulle utgöras. Den så kallade ordinarie och extra ordinarie grufvehjelpen blef anslagen för konstverken, hvilkas underhållande regeringen emot en viss serskild afrad år 1607 sig åtog, och hvarmed kronan sederdermera länge fortfor. Den gamla bergsfrälsefriheten utvidgades genom flere medel, såsom donationer, köp, byten, m. m., dock allt emot förbindelse att idka grufvebruk och derför utgöra afrad, från hvilken skyldighet endast embetsmännen vid verket voro fritagne, efter som de för sin tjenst icke kunde tillåtas idka någon gi-ufvedel. Skattekolen, som först utgjordes till kronobruket, blefvo genom Kongl, resolutionen den 7 Januari 1612 upplålne till bergslaget emot ”lideligt pris.” Westerdalils-socknarnebortar - Stats-Ulskottets Utlåtande, N:o 37, IMt.
Staten icke borde belastas med några kostnader för stallrums anskaffande åt de postskjutsandes hästar, då sådant lät sig göra ganska väl, antingen genom deras egen omtänksamhet eller ock på många ställen genom Postmästarnes försorg; och slutligen Utskottens förslag, att de, som skjutsa snällpost, ej måtte färdas fortare, än en mil på en timmas tid m. in., icke vore med allmänna skjutsförfattningarne förenligt; samt inom Borgare-Ståndet: att all postskjuts-lega borde erläggas med det belopp, som för gästgifveriskjuts i orten betalas; att Utskottens förslag om 5o procents förhöjning af postskjuts-legan ej vore utan största orättvisa tillämpligt, innan undersökning föregått, i afseende å hvilka posthemman kunde behöfva lindring, i sammanhang hvarmed blifvit uppställd en jemnförelse emellan de besvär, ♦sorn postföringen medförer för posthemmanen, och de förmoner, som deremot äro dem medgifna, genom befrielse från en del andra åligganden; att stallrum för postskjutsandes hästar borde anskaffas på det sätt, att, vid Postmästares framtida tillsättning, det vilkor gjordes, att desse, emot någon viss ersättning från Postverket, skulle vara förbundne att välja sina bostäder, så att ifrågavarande stallrum der kunde beredas; samt att ett tillägg bordt ske vid Utskottens tillstyrkande, i fråga om snällpost-skjutsen, nemligen att dessa poster skulle fortskaffas långsammare i dåligt väglag. Slutligen har äfven blifvit yrkadt, att posthus i hvarje stad borde på allmän bekostnad uppföras. Emot Utskottens hemställan derom, att ersättning i och för postföring måtte, utom der denna sker genom beting, höjas med 5o procent, har sålunda blifvit hufvudsakligen anmärkt: att medel härtill icke funnes, utan ett serskildt anslag; att undersökning af posthemmanens behof af den föreslagna förmonen borde föregå tilldelandet deraf; samt slutligen, att Utskotten bordt tydligare, än som skett, uttrycka, för hvilken eller hvilka delar af postskjutsen förhöjning i legan vore ifrågasatt.
»De fjorton första dagarne voro förskräckliga», skrifver hon i stora boken. »Jag vantrifdes; taket hängde alldeles ned på hufvudet och tryckte mig, luften var för tung att andas. Jag kände mig som i ett fängelse.» Den ekonomiska låt-gå stämningen från Stockholm slog öfver i en motsatt ytterlighet. Fädernearfvet – »slöseridjefvuln» kallade hon sjelf denna oskyldiga lilla frestare som förledde henne till att ge pengar ut, derför att det kostar pengar att lefva – »lättsinnet» att äta sig mätt i närande mat, gå klädd i prydliga och varma kläder samt bo i ett par rum, der hon kunde trifvas att arbeta allt detta var nu en saga blott. Lifsångesten – det ekonomiska spöket – hade inställt sig, hellenen blef till en spartan, som sökte upp sina sämste kläder och fann ett hatfullt-resigneradt nöje i att bära dem. Den tillbakaträngda lefnadslusten slog öfver i ett bittert agg. Verlden derute var solig och ljus, men för henne voro alla vägar stängda. Hon greps af förtviflan: Som vanligt tog hon i ensamheten sin tillflykt till stora boken, der hon analyserade upp sitt själstillstånd: »Det förefaller mig som skulle det göra godt i mitt sjuka sinne att skrifva till gamla boken. Derför gör jag det. Jag beklagar mig icke. Bara berättar.» Hörby d. 3 Febr. 86. Jag vankar omkring i dessa rum, der jag alltid känt mig som en främling. Min sorg är så djup, som om någon, jag haft kär, nyss burits bort i sin svarta kista, så att hela hemmet förvandlats till en enda, gapande tomhet. Allting är öde, och ändå måste jag släpa på lifvets tunga länkar; ensam – ensam! Brännande tårar bända sig fram under mina ögonlock, medan jag skrifver, jag skulle vilja gråta, stormande stridt som ett åskregn, men jag kan icke i denna dödsfrusna tystnad. Jag skulle vilja ega en menniska att tala till – en som egde större rikedom än jag, en som vore lik mig, endast större, bättre. Och jag sörjer öfver att aldrig ha träffat någon sådan.
Uppsatser i ämnen rörande kvinnan och N:r N:r Ä n n u en gång » K v i n n o r n a o c h skämttidninhemmet: garna »; af S — m 35 N:r Öfveransträngning; af N — a — 36 Stockholmska bostäder; af Bell 36 — 38 Ungdomsvänskap; af V — na 1 G o d a vanor; af Arla 37 E n röst ur de bortglömdas läger, ' af Eva i Ungkarlsflickor » - 3.8 Wigström (Ave):. - 1 Inflytanden; af Christel - 39 De s o m skola göra det; af Läkaredotter 1 » Inackorderingar ». Inackorderingsvärdinnor; En hemmets högskola. Vårt lands första af I. Stade — - 40 kvinnliga folkhögskola 1 Sällskapsspelet » Hushållsplanen »; af M. K. 40 Mission; af Ina Stockenstrand 2 » Laga fardag »; af Bell - 41 Kvinnan o c h landtbruket; af Bien 2 Huslig ekonomi. Doktor Astrid Cleves föreGif akt på allarmsignalen! Några iakttagelser och reflexio44, 46, 47, 48 ner af en p s y k o l o g; af Esse 3 Från kyrkomötet; af Laicus 42 Skaldernas kvinnor. 44 Litet o m sömmerskor o c h punktlighet; af H. 5 Gammalt m ö g e l; af Eva Wigström (Ave) I » damernas paradis »; af Tora Kjellberg 44 Barnsängs visiter; af N — a 6 Offren åt husgudarne; af A. W, 45 När man är ensam o c h » oförstådd »; af Arco 7 Förtrolighet mellan barn o c h föräldrar; af Ett hems möblering; af E.
Jag skulle således önska att man icke lemnade bifall till Utsk:ts förslag i denna punkt. Jag hemtar äfven ett annat stöd för denna min åsigt i Utsk:ts påminnelse om att lagen för husagan förbjuder densammas tillämpande på personer, som uppnått en viss ålder. Då således hvilken obildad person sorn helst i Sverige eger rätt att straffa yngre tjenare, så kan jag icke inse hvarföre man icke skulle hysa så stort förtroende till vår bildade och humana lärare-korps, att man med trygghet kunde till dem öfverlemna rättigheten att använda en måttlig skolaga. Hvad åter den andra delen af frågan beträffar, så är jag af olika tanke med den siste värde talaren. Jag anser nemi. att ingen olägenhet härflutit af den nuv:de stadgan, då, som jag nyss sade, vår lärare-korps är så väl känd för sin bildning och humanitet; och för de beklagliga undantag, som möjligen finnas, kan allmänna lagen tillämpas. Men om den äfven stundom icke kunde tillämpas, bör dock detta ensamt icke föranleda till ändring i skolstadgan. Jag yrkar afslag å denna punkt. Hr von Koch: Jag får förklara, att min enskilda öfverty gelse är att kroppsaga är onyttig och overksam, och, så vidt jag funnit, är den icke behöflig, om den, som tillrättavisar, gör sig tillräcklig tid att göra det på annat sätt. Jag skulle således helst se att den h. o. h. borttoges, men då sådant väl nu icke kan ske, ville jag, i likhet med Frihme Cederström och Stjernstedt, bifalla l:sta mom:t. Jag kan deremot icke förena mig med Hr von Ehrenheim och Frih. Armfelt, om att en så fullkomlig jemnlikhet bör ega rum mellan eleverne, att man icke skulle kunna straffa 8—10 års gossar, utan att äfven göra det med dem som äro 17—18 år. Jemnlörelsen mellan husagan och agan i skolorna anser jag ganska riktig; men deremot anser jag det vara ungefär detsamma, om man får stryk af en mer eller mindre bildad hand. Det beror endast på sättet.
Nidderikapet och Adcln hoppas jag mine tänkesätt ärv kände, och till de öfriqes »plys» ning torde mig tiftakas nämna, att om min egen för» mögenhct nästan ensamt består uti pcnningercapital, äger jag deremot en son bland antalet af större Potzessionater, hwars gäldbundna egendom öswerstiger wida Win förmögenhet, sä alt hwad genom myntets förfall kunde i min hand förloras, bliswec mer äu tillräcke, ligcn ersatt i hans. Mänga hördes häröswer yltrycka sitt gillande. Friherre I^iljsncrsarr upläste till proto» kvllet följande: Af Den i6 December. §oz Af Högloft. Banco-Utskottets swar, kar jag med Mycken tilfrcdsställelse sett, att jag icke misttagit mig i det anförande till Stats Uiffvttctö Prokocoll af den 2z sistl. Nowember, som bliswit hos Högloft. Ridderstka» pct och Adeln upläst. I Banco,Utskottets sä mästerligen författade Protocolls-Utdrag, är bestämdt förklarad! att Banque» icke kan jnga i realisation as de nu utelöpande Riks, gäldö,Conrojrets crebit-scdlar, och om Utskottet icke äfwen äfstaqit det östade länet as 2,245,000 R:d, äro de ordasätt som Banco,Utskottet i afseende derpå nyttjat fä beskaffade, att hwilken som wil fatta dem deraf folklan bör finna, att ett Utstött med sädane förbindelser som detta, icke närmare kunnat uttrycka orädelighe» ten af yttcrligare sedel.tillwerkning. Mcn — om Banco,Utskottets yttrande gistvik Mig en klar och säker öfwertygelse — är jag deremot icke lycklig nog, att as Herrar Fullmägtiges utlätande kunna draga någon till uplysning ledande slutsats.