Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru många som infunnit sig, uplyses likväl icke, men så väl årstiden, Maj månad, som det kända förhållandet, att en stor del af stadens sjöfarande af missbelåtenhet med det sätt på hvilket understöd åt de nödlidande bland dem för det närvaride lemnades, blott ett år förut stiftat en serskild pensionsinrättning, synes gifva anledn. till den förmodan, att antalet af dem bland den sistnämnda klassen, som infunnit sig och biträdt den af Direktm yttrade åsigt, icke varit serdeles betydligt. Ue öfrige vederbönde som blifvit hörde och hvilka voro Stockholms stads Skeppsredare och Skeppare-Societet samt SjömanshusDirektine i Stockholm, Gefle och Calmar, hafva alla varit ense om fördelen af ifrågavaride medels användande till pensioner, men skiljt sig i afseendet å sättet derför, och den hufvudsakliga anmärknin af alla var emot bildandet af en enda inrättning för hela riket, men svårligen kunde man för öfrigt, hvarken i denna eller öfriga till ämnet hörande frågor, motse några uplysande och bestämda yttranden, då något bestämdt förslag aldrig af Kongl. Collini blifvit lill pröfning framstäldt. Visserligen har äfven blifvit anmärkt, att ett slags orättvisa skulle ligga deri att, ehuru endast en del af sjöfolket, eller de som idka utrikes sjöfart, vore berättigade till föling och således ensamt skulle komma att lemna bidrag härtill, alla likväl skulle blifva berättigade till understöd; men i händelse Staten skulle, såsom jag vågar förmoda, med något årligt anslag bidraga härtill, synes all derigenom skeende orättvisa vara undanröjd, dä detta bidrag kunde anses hufvudsakligen afse den öfriga delen. Man har äfven från något håll anfört att den föreslagna åtgärden skulle medföra svårighet att erhålla besättningar, men då beloppet af föringen ej är större än t. ex. för en resa från Medelhafvet eller t. o. m. Ostindien med 20 mans besättning, omkring S2 Ridr 24 sk. Inko får man ej tro det icke hvarje Svensk Skeppsredare skulle vara färdig
Hvad har händt? Tala om för mig hvad som händt! Är det något förfärligt? – Visst inte, du har fått en dotter i stället för en son, det är det hela. Och det är ingenting att taga sig nära. Det är mycket nöjsamt att ha döttrar, skall jag säga dig, min käre måg! Hvad mig anbelangar, har jag mina döttrar bättre försörjda än mina söner. För öfrigt, känner du ju proverbet: »Uppskjutet är inte försummadt». Bättre lycka nästa gång! Nästa gång ha vi den unge John Hall här. – Jag skulle innerligen önskat, att han kommit nu. Det var han, som skulle kommit med min fars lycka, sade John med sakta stämma och slöt ögonen. Cession. Det kom som ett dunderslag. Det var alltför häpnadsväckande för att vara sant. Det blef en uppståndelse i staden, där de mest stridande rykten löpte kring. Man hade hört det alldeles ofattliga, att John Hall & compani lämnat in sin stat. Somliga hade därtill hört, att John Hall blifvit vansinnig, andra att han skjutit sig en kula för pannan. Dessa rykten bekräftades ej, däremot fick man snart reda på att han låg farligt sjuk af oro och grämelse. Hvad man vidare fick reda på, var detta, att så snart John Hall återfått sin sansning efter den långa svimningen, hade han befallt Habicht att gå till Rådhuset och återtaga den skrift och de papper, som han nyss där inlämnat. På vägen hade Habicht emellertid mött Carnegie, som sagt, att det var för sent att göra detta, och Habicht hade återvändt med ogjordt ärende. När han lämnade John Hall detta besked, blef denne alldeles ifrån sina sinnen och ville rusa ut, som han gick och stod, för att själf bege sig upp till Rådhuset och återtaga papperen. Man höll honom med våld tillbaka, hvarpå han maktlös sjunkit ner på contoirssoffan, där han hela natten legat i fullständig dvala. Dagen därpå kallade Björnberg och Carnegie alla i staden varande borgenärer till sammanträde i det Hallska huset. På detta sammanträde hade John Hall varit alldeles virrig och hade ej kunnat ge besked om sina, synnerligen under vistandet i Stockholm ingångna engagemanger.
Stora Wallby och Oppeby försedde skuldförbindelse å i5,ooo R:dr Banco med löpande 5 procents årlig ränta; 2:0 att nyssnämnde ränta hvarje år, genom Directionens försorg, till Riksgälds-Contoret med 750 R:dr varder inbetald, att derstädes innestå, utan att någon ränta derå af Contoret godtgör-es. Och hvad åter angår Directionens förslag, att Riksgälds-Contoret skulle ombesörja räntemedlens utlåning, så anser Utskottet sig ej kunna detta förslag understödja; hvaremot Utskottet skolat 3:o föreslå, att det årligen inflytande räntebeloppet af ^So R:dr må hållas Directionen tillhanda emot sådane säkerhetshandlingar, som blifva antaglige, enligt det reglemente för räntemedlens utlåning genom Directionens försorg, om hvars utfärdande Rikets Ständer torde finna nödigt att hos Kongl. Maj:t göra underdånig anhållan; 4:o att med den ränta, som inflyter å de uti nästföregående punkt omförmälde säkerhetshandlingar, kommer att förhållas på enahanda sätt, som är föreslaget, i afseende på räntan å Directionens intecknade skuldförbindelse; så att allt hvad som under benämning af ränta till Riksgälds-Contoret ingår, skall, i utbyte mot antaglige säkerhetshandlingar, Directionen tillhandahållas; 5:o att, om och när, i afseende på de i utbyte mot contante medel till Riksgälds-Contoret aflemnade säkerhetshandlingar, någon bevakning eller betalnings utsökande erfordras, Riksgälds-Contoret härmed icke kommer att taga någon befattning, utan bör sådant af Directionen ombesörjas. Och på det Directionen må blifva i tillfälle att, utan hinder från Riksgälds-Contorets sida, detta åliggande behörigen fullgöra, såskola de säkerhetshandlingar, hvilka, för bevakningars eller utsökningars anställande, för Directionen måste vara tillgänglige, uppå skeende anmälan, hållas Directionen tillhanda, emot dess afgifvande förbindelse, att desamma till Contoret återställa, så snart de för ändamålet blifvit begagnade.
Beloppet af ett sådant öfverskott kan visserligen icke beräknas; men det torde väl icke komma att blifva större, än beloppet af nu utgående fångforslingskostnader, hvilket, enligt Kongl. Fångvårdsstyrelsens sista årsberättelse, uppgått till 140,994 R:dr; och jag föreställer mig således, att Justitiä-departementet skulle genom den förevarande planens antagande kunna komma att belastas med lika mycket under nu i fråga varande rubrik. Men på dessa kostnader, dels i kapital eller en gång för alla . 1,050,000: och dels i fortfarande årlig utgift , 141,000: har jag att qvitta, nemligen dels öfverflödiga minst 100 tingshus och lika många häradshäkten, hvilka visserligen kunna vara af ringa värde, och således må upptagas endast efter 100 R:dr hvartdera till kapitalbelopp 20,000: dels besparing af minst 145 nya cellhäkten, tillsammans innehållande ett icke mindre antal än 3,000 celler, och således beräknade att kosta efter 1,000 R:dr för hvarje cell 3,000,000: tillsammans kapital 3,020,000: dels sparad bevakningskostnad vid alla dessa häkten, skattad vid hvartdera till minst 500 R:dr eller en årlig utgift af 72,500: dels ock besparing af den eljest oundvikliga förhöjningen i Hofrätternes årliga anslag 111,000: tillsammans fortfarande årlig utgift 183,500: således, efter afdrag af ökade kostnader, en återstod af besparing i kapitalutgift 1,970,000: och i fortfarande årlig utgift 49,500: 52 Härmed hoppas jag nu äfven den senare af de uppställda frågorna vara besvarad: hvad den framlagda planens förkastande måste komma att kosta.
Det finns val knappt ett begrepp, som kommit människohjärtan att klappa i hastigare takt an det, som betecknas med ordet. fril&amp;, och l i k v ~ l, hur har ej detta blifvit missbrukadt! Gränsen mellan frihet och själfsvåld är lätt öfverskriden, ' utan. att man ens. genast märker det. Det är för att varna Eder, mina kära unga medsystrar, som jag, innan jag nedlägger pennan för alltid, ön.slcat gifva Eder några moderliga råd. J a g står i det närmaste ensam kvar af de kvinnor, hvilka först upptogo striden för vårt köns frigörelse. Vi, som sådde i kärlek, kunna med tacksamhet erkänna, att vi skördat i välsignelse. ' Denna skörd har nu blifvit. Eder arfvedel, och jag beder Eder i mitt eget och i min bortgångna, oförgätliga viins namn, att I val förvalten den. Kommen ihåg, satt det kr den sanna emancipationen, soni skall skydda för den falska! » Strafven mot idealet! Satten Emelsior på Eder fana och arbeten Eder upp&amp; mot de aflagsnn höjderna till allt högre klarhet! &amp; ten framför allt förgaten ej inaningsordet:. » Bevaren Edra 71jiirtan, ty däraj gå.^ lijvet! Svenska kvinnan inom de Bildande konsterna. \ r II. Från de artister, som iignat sig A t porträttoch genremåleriet, vända vi oss nu till de konstniirer, som gå ut i den fria natiu-en för att där hemta iiinnen för gina taflor. Då niistan livaje inåhre ser naturen p&amp; sitt sntt, Sr det tydligt att det personliga skaplynnet spelar en stor roll vid uppfattning&amp; däraf. Den eke &amp; r i fr&amp;mstn r~iuiinet observatör och redogör noggrannt och fotografiskt för de olika naturföreteelserna, den andre dgremot söker mindre tolka landskapet i och för sig &amp; n den stamning detsamma f örlanar; taflan blir i det senarefallet ett medium, Iivarigenom artisten söker att suggestivt inverka på, åskådaren.
St. sig hafva i öfvervägande tagit samt funnit, att CommerceRådet Alströmer, enligt arrendecontractet, af R. St., vid 1737 års Riksdag, fått tillstånd för sig, hustru, arfvingar och deras rätts innehafvare, roligen och odrefne, förutan någon annans intrång, evärdeligen innehafva och behålla Höjentorps Kungsgård, med alla dess förmåner och tillhörigheter, af hvad namn de vara måge, förnämligast till den ändan, att han derstädes skulle anlägga ett Stamschäferi, och att för öfrigt tjena Riket med den erfarenhet, han sig förvärfvat uti åtskillige nyttige inrättningar, såsom Manufacturiers och Holländeriers rätta skötsel till landtculturens förbättrande, samt att derjemte ständigt behålla del uti Alingsås Manufacturi; hvaremot han, uti meranämnde arrendecontracts 7 §. för Säterifriheten sig utfäst på Kungsgårdstomten så att bygga, att K. M. vid tillfälle deruti kunde logera, och jemväl den öfriga husbyggnaden, så uti mansom ladugården, med egen bekostnad låta förrätta och framgent underhålla. Och ehuruväl, i följe deraf, CommerceRådets skyldighet vore att, efter den gillade dessein och ritning, af trä fullgöra en slik byggnad på Kungsgårdstomten; dock som R. St. vid 1^34 års Riksdag funnit för godt att lemna CommerceRådet Alströmer Kungsgårdsplatsen eller tomten, hvarå Kungsgårdshusen slått, och derjemte förklarat Kronans lägenhet icke vara att med byggnad derå göra någon bekostnad, men CommerceRådet, slikt oaktadt, utom flere kostsamma byggnader, så i mansom ladugården, ett litet stycke ifrån Kungsgärdstomten, på en plats, som dertill skall vara tjenligare, redan låtit uppbygga en caractersbyggnad af 2:ne våningar, med 6 öfveroch 6 underrum, utom förstugor, så att, utom den kostsamma Schäferibyggningen, hvarpå intet värde ännu är uppgifvit, CommerceRådets på Höjentorp nedlagde Den i Mars c. m.
Jag kan för ingen del förena mig med Grefwe IVlörner i den mening, att d, 89 Z rörer endast sädane mäl hwari Riksens Ständer aga att till Konungen yttra sina Anderdäniga önskningar. Sädane äro de hwilka i början af Z omtalas. Men sista Momentet lyder; Will Konungen ät Riksens Ständer öfverlemna att gemens Den 7 November. 44Z gemensamt med honom nägot afgöra, som Rikets allmänna Styrelse rörer, dä sörsares dermed, pä det sätt, som angående Lagfrägor ar stadgadt. Detta Moment synes mig innehålla ett undantag ifrän §:s öfriga föreskrift, och berättigar Riksens Stander att wid sädane tillfallen utöfwa sin beslutande ratt. Sä förefaller fåken wig, men min öfwertygelse kan maxa felagtig, Grefwe körner. Uppläste derefter den 89 pch erindrade att deri tydligen, enligt hans tanka, more utsatt att Riksens Stander öfwer sadane mäl endast kunde yttra sina underdäniga önskningar, hwad det sista Momentet anginge, rörde det allenast Kos nungens förhållande wid de tillfallen han med Riksens Stander gemensamt derom wills rädfräga. Hans Excellens Herr Grefwe UuutK. Om sa ar sär jag allenast beklaga akt Constitution äc sä otydlig, att man om rätta förståndet af en § kan hysa fä stridande meningar, Friherre ^lannerkeim, Uars ^uZust. Den har yltrade skiljaktigheten i meningarne tyckes wisa akt hufwudfrägan ej ar alldeles klar. Det, är ej min tanka gtt deri inga, Jag will allenast wända Högloft. Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet derpå, att alla'hittills nedsatta Utskott aro sa systelsatte, att dy swärligen kunna medhinna de göromål Ve redan äga.
Hvad åter angar den liufvudsakliga frågan, hvarom man bär tvistat, så tror jag, i olikhet med Ulsktns majoritet, att Konungens Bef:h:de såsom Konungens ombud bör äga rättighet att sätta sig emot hvad pluraliteten bland bolagsmännen skulle vilja besluta, emedan jag anser det vara af vigt, att allmänheten är skyddad mot bildande af bolag, som icke hafva soliditet, samt emedan jag förutsätter att Konungens Bef:h:de är den auetoritet, som bäst kan uppfylla den controllerande skyldighet, som jag anser behöflig. På denna grund förenar jag mig med Hr von Rosen och jde öfriga välda ledamöter, hvilka ansett landshöfdingen böra tillkomma en sådan controllerande makt. Hr von Rosen: Jag vill påminna mig att Frih. Cederström gjort den anmärkn., att om landshöfdingen vore jäfvig såsom sjelf delägare i bolaget, borde hail förordna ett ombud för sig. Jag anser saken vara för vigtig, för att pä sådant sätt böra ombesörjas. Efter min öfvertygelse bör i den förutsatta händelsen Konungens Ref:h:de ingå till K. M. med und. anhållan, att K. M. täcktes förordna en landshöfding för tillfället. Så går det nu till, då landshöfdingen är jäfvig uti vigtigare mål, som icke kunna handläggas ensamt utaf embetet. Jag skulle önska det tillägget, äfvensom att granskningen skall ske af landshöfdingen och landssecreteraren gemensamt; emedan jag anser det vara så mycket säkrare, om, på sätt som vanligen sker i allmänna mål, granskningen sker af Landsh.embetet och icke af landshöf - 534 Den 20 Februari e. m. dingen personligen. Om Konungens Bef:li:de ur af olika tanke med bolaget, så synes mig att, såvida Konungens Bef:-. lv.de nom, han hör göra anmälan hos Konungen, som pröfvar om ärendet hör hänskjutas till R. Stts bancofullmäktige för att tillse huruvida Konungens Bef:h:de vidtagit riktiga eller oriktiga åtgärder.
Vid jemförande af det * anförande, Hr Thulstrup vid remiss af motionen här afgat', med Utsk:ts förevtde Betänk., kan jag icke annat finna än att samma grundsatser göra sig gällande i dem båda, och jag kan således ej se någon svårighet vid att bifalla den föreslagna skrifvelse!} till K. M:t. Såväl Utsk:t som Hr Thulstrup åsyfta nemi., att ynglingen icke skulle inträda vid Carlberg alltför tidigt: jag tror den sednare nämnde 17 år såsom medel-ålder. Huruvida för öfrigt Carlberg skulle blifva den euda tillämpnings-skolan för arméens officerare, ma tillhöra K. M:t att bestämma, som bättre än B. St:r torde vara i tillfälle att i detta afseende förfoga efter omständigheterna. Jag anhåller orri bifall till denna puukt i Utsk:ts Betänk. Hr Akrell: Hr Adelborg har påyrkat, att den und. skrif velse!) till K. M:t skulle vid denna riks’dag beslutas och afgå, af fruktan för ett ytterligare dröjsmål och undanskjutande af frågan, om man läte dermed anstå till nästa riksdag. Jag tror dock det är nödvändigt att vänta tills man fått en noggrannare erfarenhet af den nya skolstadgans inflytande, så att man må kuuna med någon säkerhet mot misstag bestämma dels åldern, dels den period af ett elementar-läroverks genomgående, hvarvid ynglingen bör in - !> f ii 6 Juni e. m. 131 tagas vid Carlberg. Man tiar liiir talat om olägenheten af att kasernera ynglingar vid alltför tidig ålder, men detta hvilar till stor del på ett misstag, ty de flesta inkomma numera till Carlberg vid 15 h 16 års ålder. Jag tror lör öfrigt, att det ej ligger stor vigt uppå om skrifvelsen afgår eller icke, meu anser det ej lämpligt att dermed f. n. besvära K. M:t, hvarföre jag får förnya min anhållan om afslag A Utskits hemställan. Hr Adelborg:
Räkning öfver intecknadt förlag skall för hvarje år inom tre månader efter dess utgång förlagstagaren af förlagsmannen bevisligen tillställas. Är räkningen förlagstagaren vederbörligen tillställd, och har han ej inom tre måuader sedan han den mottog, antingen tillsagt förlagsmannen, att räkningen ej godkännes, eller ock klander derå instämt till den Rätt, der förlaget är intecknadt, vare då räkningen lika utmätningsgild som förfallet skuldebref. §• 4. Afhandling om förlag intecknas hos den Rätt, inom hvars domvärjo den rörelse drifves, för hvilken förlaget är gifvet eller fiskare har sitt hemvist. §. 5. Inteckning, hvarom i 4 § sägs, skall för att vara gällande förnyas inom två år sedan den beviljades, så ock ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse. Förnyelsen sker vid Rätten i den ort, der bruket, fabriken eller verkstaden då finnes, Lag-Utskottets Betänkande N:o <57. 17 finnes, eller der fiskare, som förlaget är gifvet, då har sitt hemvist; och föriares dermed, på sätt om förnyelse af inteckning i fast egendom är stadgadt. Denna förordning träder i verksamhet från och med den 1 Januari 1867. Förut meddelade förlagsinteckningar bedömas efter dittills gällande föreskrifter, men böra inom nämnda års utgång samt deruppå vidare, efter hvad i 5 § stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt. dels alt, med upphö/vande af sista punkten i 7 § af 17 Kap. Handels balk en, lill nämnda § skall läggas ett marn. 2 of följande lydelse: Gifver någon förlag i penningar eller varor att dermed drifva jordbruk, bergsbruk, fabrik, handtverk eller fiske, och har han låtit förlaget intecknas, på sätt särskildt är stadgadt, njute sådan förlagsman förmånsrätt i bergad gröda, tillverkning och fångst, i de för rörelsen nödiga råa ämnen, i fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott, som för rörelsens drift lemnade blifvit, så ock i all lös egendom, vare sig redskap, dragare, farkoster eller annat, som till rörelsen hörer.
Jag kan således icke lemna min röst till rörelsecapitalets ökning genom sedelemissioner , utan mot insättande i Banken af reel valuta af guld, silfver eller exportabla medel. Någon annan sedelutsläppning under benämning af creditiv, eller med hvad annat namn som helst, kan jag icke biträda, emedan jag anser det högst vigtigt, att B. o. Ad. vid detta tillfälle och uti denna fråga aktar sig att gifva rum åt sådana misstag, af hvilkas följder vi se nödvändigheten af de realisationsåtgärder hafva uppstått, hvaraf landet så länge varit i behof och hvilka vi nu tyckas vilja vidtaga. Jag tror således, att man tillräckligen skulle kunna precavera sig mot lånerörelsens skadliga inflytande på penningeväsendet, när vi komma till bestämmandet af lånebankens functioner; men jag tror, att det är vigtigt alt på ett ställe hafva uttalat den opinion, att några sedelemissioner icke böra öga rum annorlunda än mot reel valuta, hvilket jag önskar måtte blifva bestämdt, när vi komma till utte punkten. Den io:de anser jag antingen öfverflödig eller böra sammanslås med den litte, eller ock, efter Hr Cederschjölds åsigt, böra uppskjutas, till dess den utte är afgjord. Hr af Ekenstam, Isr.: Jag delar fullkomligen den åsigt af ämnet, sorn Hr Lefre'n framställt; deremot hafva visserligen andra ledamöter sökt visa, att ett annat förhållande bör afses. Frih. Ehrenborgh har sagt, att ingen proportion i förevar, afseende borde äga rum på den grund, att man förkastat proportionen emellan reella fonden och sedelstocken, i afseende på den förras förstärkande, och i stället bestämt en viss summa metalliskt mynt, som alltid borde finnas i Bankens hvalf. Härvid ber jag att få erinra, att då proportionen på ena stället icke är förkastad annorlunda, än att en annan garanti blifvit satt i stället, bör af samma skäl den icke heller här förkastas, utan att något annat sättes i stället. Hr Frih. har vidare sagt, att han icke vill lemna sin röst till sådana sedelemissioner, som kunna skada Banken.
Hvad som yttermera, och utan gemenskap med våra verkliga växelbehof och växeltillgångar, samt följaktligen äfven utan direct samband med vårt Lands egna importoch export rörelse, torde hafva ökat den olyckliga villervallan i vår växelcours, är den samma snikenhet, som kanhända inträffat hos färre eller flera Svenska undersåtare, att för provisionsvinst låna deras namn åt en främmande växelrörelse öfver detta Land, stödd på förtroendet till några högt ansedda utländska handelshus, hvilka dels uppfyllt de förhoppningar man fästat till deras rykte, d ls också oförmodadt på en gång upphört att betala, och dragit mångå, mer och mindre oförskyidt och beklagansvärd!, med sig i deras fall och förstörelse. Med allmänt erkännande af den våda, som vår öfverdrifna Importhandel och Växelcoursens verkan på vårt inhemska myntvärde medföra för Rikets välstånd, har det tillika 134 Den 20 Mars. nästan blifvit en vana att anse detta onda såsom omöjligt att hjelpa. Jag för min del tror, att det endast derigenom blir omöjligt, att man föreställer sig att så är, eller om enskildta egennyttan skulle förmå att hindra uppfyllandet af det allmännas rättvisa fordringar, eller falsk upplysning och falsk patriotism uttränga de sanna. Erfarenheten och officiela handlingar visa, att sedan den oinskränkta Nederlagsfriheten öppnades i Götheborg och Carlshamn, Importhandeln tillväxt mera än dubbelt i Sverige. Den tullcredit, som dervid får begagnas, är redan i allmänhet ganska lockande; men de underslef, som under sednare åren lättare än fordom kunnat begås vid sjelfva reexportation eller Transito rörelsen, hafva varit ännu mera lockande för lagbrytaren.
Jag betvifla således, att dylika anstalter här kunna komma till stånd, ehuru det visserligen vore rått önskligt om sådane genom K. M:s försorg kunde tillvägabringas. ilen i dylika frågor pläga R. St. vara särdeles ömtåliga för Regeringens inblandning i riksbankens angelägenheter. Jag befarar således, att, hvilket förslag än må komma ifrån Regeringen, detsamma icke blifver af R. St. antaget och anser således alt en sä beskaffad åtgärd, som den nu föreslagne, icke leder till något godt resultat. Den föreslagna uud. skrifvelsen är också oriktig, då den bestämdt förutsätter att R. St. hysa den meningen, att enskilda bankerna vid oktrojlidens slut böra upphöra. Man har sagt att de enskilda bankerna, i händelse af konkurs, icke lemna tillräcklig säkerhet för sedelin nehafvaren. Det är visserligen sannt så till vida, som för banken, i fall den till följe af svåra penningekriser skulle nödgas göra konkurs, någon svårighet skulle uppstå att genast inlösa alla sina utelöpande sedlar; men i och för slutliga fullgörandet af sina förbindelser, tror jag icke någon bank i verlden lemnar så många garantier och så fullgod säkerhet, som våra privatbanker, då de i sjelfva verket äga en dubbel säkerhet, nemi. först i kassa och utestående fordringar, samt för det andra i garantien af alla aktieägarnes så väl fasta som lösa förmögenhet. Våra privatbanker torde således lemna större garantier för sina förbindelsers fullgörande, än de flesta utländska banker, hvilka alldeles icke äro skyldige att deponera säkerhetshandlingar på sådana ställen, der de äro underkastade kontroll af offentlig embetsmyndighet. Jag yrkar således fortfarande såsom hittills afslag a betänk. Gr. Ridderstolpe: Då så mycket klander här uttalats emot privatbankerna, anser jag mig böra göra dem bördan lättare genom att anmäla det klandret ingalunda är generelt. Man har sagt, att i en tid då privatbankssedlarna till den grad öfversvämma oss, att de äro nästan det enda mynt som är ute i rörelsen, är det eu stor olägenhet för de skattdragande att dessa sedlar icke i uppbörden emottagas.