Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag likväl ej här vet någon gällande orsak, hvarföre förändringen är gjord, torde Ridderskapet och Adeln finna, att min begäran, att få återgå till det primitiva, ej kan vara underlig. Jag tror likväl att jag, till svar på den siste talarens anmärkning, kan gifva ett ännu vigtigare skäl. Ingresser i lagar äro ej blott för den oratoriska prydnadens skull; ingressen bör innehålla principerne för lagen. Om det är några principer, hvilka för lagen böra vara generella, så böra de stå uti ingressen; de böra ej stå uti §§:ne, efter Domaren ej bör eller får dömma efter principer, utan efter bestämda lagbud. Den ifrågavarande sattsen bör stå i ingressen, eller alldeles icke stå här; ty den är generel för hela lagen. På dessa skäl anhåller jag, att det måtte förblifva vid hvad hittills varit. Herr von Hartmansdorff; August: Jag Den 29 Januarii f. m. i65 vill ej uppehålla öfverläggningen om denna §:s qvarstående, eller uteslutande, eller införande uti ingressen. Men vid uppläsningen liar ingressen blifvit förbigången, och som jag har anmärkningar att vid honom göra, så förbehåller jag mig blott att sedan få framställa dem. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg den af Grefve Frölich gjorda anmärkning, att ifrågavarande 1 § i förslaget till ny Tryckfrihetslag måtte derifrån utgå, och dess innehåll förflyttas till ingressen af TryckfrihetsFörordningen, böra, såsom Ståndets gemensamma tanka, till ConstitutionsUtskottet hänvisas. Ropades starka Nej jemte några Ja. Hvarefter Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg Grefve Frölichs berörde anmärkning böra förfalla, och behagade antaga r §:n af Constitutions-Utskottets Förslag till den behandling 56 §:n RegeringsFormen föreskrifver. Ropades starka Ja_, blandade med Nej. Grefve Frölich: Jag kan ej utan vo tering samtycka till denna §.
Maj 1857, afgifna yttrande i fråga om villkoren vid den nya pensions-regleringeu för Arméens embetsoch tjenstemän, innehåller: »att pensions-berättigad delegare i Arméens Pensions-kassa, som hädanefter erhåller civil-eller annan tjenst med aflöning på Rikets stat, eller ock upföres på allmänna indragnings-staten, eller på annat sätt af Staten pensioneras, icke är berättigad att, så länge lian innehar sådane aflöningseller pensions-förmåner, som upgå till 3,000 rdr rmt, åtnjuta den honom från Arméens Pensions-kassa tillkommande pension, deras rätt likväl oförkränkt, hvilka redan innehafva pension i nämnde kassa, och, såsom nu anställde i civil tjenst, framdeles kunna tillträda pension å allm. indragnings staten», samt då R. St:rs sålunda uttalade mening icke annorlunda bör kunna tolkas, för såvidt någon tillämpning deraf skolat ifrågakomma, äu att de, som redan innehade pension utur Arméens Pensions-kassa och derjemte innehade eller erhölle civileller annan tjenst med aflöning på Rikets stat till 3,000 rdr rmt, skulle oförkränkt få bibehålla sin pension efter gamla staten utur nämnde kassa, helst dessa hade till det mesta utaf egna medel dertill bidragit, och genom K. Resolut, derpå erhållit nådig försäkran, så får hos Pöglofl. R. St:r jag anhålla, att genom meddelande af ett sådant förtydligande åt dess förut fattade beslut, de pensionstagare, (hvilkas antal icke lärer upgå till mera än tvenne, nemi. Ofver-intendenten G. Söderberg och Intendenten J. Söderling) som genom nämnde direktions sålunda fattade beslut gått i mistning af sina pensions-förmåner utur Arméens Pensionskassa, måtte tillerkännas rättighet att återfå desamma, äfven folden tid, hvaraf de deraf varit i afsaknad. Om remiss till vederbör!. Utsk. anbålles vördsamligen. Remitterades till StatsUtsk:t. Hr Tham, Den 26 "Novem ber e. m. 44b Hr Tham, Sebastian Mathias, afgaf följ. motion:
I afseende på oss, mine Herrar! och på de Debatter och Beslut hvartill Motionen om en Tacksägelse Adresse föranledt, lärer Resultatet blifva, att, hvad sjelfva saken beträffar, så är deremot intet att säga, men att hvad Formerna beträffar, så torde ett och annat misstag, en och annan försummelse och må hända Ufven ett och annat förhastande hafva ägt rurh. Skall sådant åtskilja och söndra oss? Är det icke för Statens och för efterkommandes bästas skull, som vi rådsla och besluta? Om vi denna gång, i en eller annan mån felat mot Formerne, skola nog vi sjelfve, om vi lefva, eller andra efter oss, en annan gang bättre ihågkomma sig. Alla äro barn i början och hvad gör det oss om man på Continenten skulle omildt Den 8 December. bedömma , endast vi sjelfve se, oell, till hugnad för vårt framtida hopp , se att vi vandra i Britternas spår och endast våra samveten intyga att vi äro ärliga Svenskar, menande väl med Konung och Fosterland. Det är mig icke tillständig att tydeligara uttrycka hvad som i detta ögenblick, visserligen icke jag allena bland Ridderskapet och Adeln menar och önskar. Måtte för känslan för Konung och Fosterland hvarje annan känsla vika! Friherre Staél von Holstein, Corfitz Ludvig: Med den tillfredsställelse, att aldrig hafva biustit i den vördnad och undersätliga trohet, jag är Öfverheten skyldig, att aldrig med föresats hafva förolämpat någon enskilt man, men att alltid af nitälskan för Lagen och det allmännas bästa, utöfvat min Riksdagsmanna-rätt på ett sätt, som grundat i min öfvertygelse, att det vore pligt, flera gångor likväl ådragit mig obehagligheter; går jag nu, att under förhoppning, det Höglofl. Ridderskapet och Adeln icke misskänner mina rena afsigter, något närmare utreda och bestämma mina yttranden in pleno den 2 dennes} hvartill jag fatt anmaning och i anledning hvaraf jag förbehållit mig att få sådant omständeligare detaillera.
Att låta kommunen i detta afseende inträda i Statens rätt och ställe, skulle derföre antingen leda till inkonseqvenser eller draga med sig följder, hvilka det vore svårt att på förhand beräkna. Särskildt bör iakttagas, att dana-arf inträffar, så snart veterliga arfvingar ej finnas;, det ligger alltså icke utom möjlighetens gränser, att framdeles arfvingar kunna uppträda med rättmätiga anspråk på utbekommande af dana-arf. Men, isynnerhet om detta är af någon betydenhet, kan man icke alltid hos kommunen påräkna förmåga Lag-Utslcottets Betänkande N:o 12. 11 och god vilja att återbära detsamma, sedan det redan blifvit till allmännyttiga företag användt, hvaremot Statens kassa måste anses för det säkraste förvaringsrum arfvingarne kunnat finna, likasom ock Statens beredvillighet att göra arfvingarne rätt är utom allt tvifvel. Motionen torde närmast vara föranledd af den omständigheten, att Rikets Ständer vid åtskilliga tillfällen under sednare riksdagar tillåtit, att dana-arf, som uppgått till mindre belopp, fått öfveriemnas åt kommunerna, oftast för att till något visst uppgifvet ändamål användas. Dessa undantag torde emellertid icke böra upphöjas till regel, då man ej med visshet kan förutse samma frikostighet hos representationen, för den händelse, att inom en mindre kommun ett dana-arf af större betydenhet skulle inträffa; och pröfningen af de frågor om öfverlåtelser af dana-arf, som tid efter annan uppkomma, lära icke medföra så synnerligt besvär för Rikets Ständer, att endast af denna anledning en lagförändring kan vara af nöden, ej heller har, såvidt Utskottet erfarit, någon annan olägenhet af det ifrågavarande stadgandet försports. Enär Utskottet icke funnit något skäl att understödja det ifrågavarande förslaget, får Utskottet alltså vördsamt hemställa, att detsamma icke måtte af Rikets Ständer bifallas. Stockholn den 15 December 1865.
Som i en enda bred och alltför ymnig våg bröt en stämning från många, många år tillbaka plötsligt upp ur djupen i den ensamme mannen. Bröstet häfde sig; ett djupt andedrag – en djup suck; och ögonen stodo fulla med tårar. Uppe öfver honom strimmade ett stjernskott: – hvad hade han tänkt på? Hade han önskat sig något? Och julen gick med dans och musik natten lång öfver slätten, och det gamla året sköts ut och det nya året sköts in, och heliga tre konungars fest firades med tregrenade ljus på bordet och kringvandrande gubbar, som buro den heliga stjernan af papp, med ljus inuti, från by till by och från gård till gård och som sjöngo nere vid stugdörrarne. Och, till sist, körde Knut julen ut, – julen, som för Truls icke varit någon jul. Såsom en hemlös vandrare skrider fram långs landsvägarne och igenom byarne en julaftonsnatt, och ser julgranarne tända inne bakom rutorna och högtidligt stilla, glada menniskor sitta högtidsklädda vid festliga bord, ensam derutanför med himlens stjernor, så hade ock han skridit fram genom julhelgens dagar och nätter, ensam, ensam med sig sjelf och sina tankar. Glömd, glömd! Inne i städerna, der han lefvat den ena delen af sitt lif, hade man glömt honom; och ute på landet, der han en gång men redan alltför länge sedan hört hemma, hade man vant sig ifrån att tänka på honom som en anförvandt. Han hade gästat för länge borta; – gästerna komma och gå, och den ene är icke väl borta, förrän en annan kommer i hans ställe; och så är han glömd. Och der hemma: – ja der hade han låtit lefvas och dö som det bäst ville, låtit de lefvande sköta sin dont och mossa växa på grafvar, som komme det honom icke vid. Derför var han nu glömd, – glömd! Och tiden gick vidare sin monotona gång, och han med den. Skumma korta dagar, och mörka långa nätter, kvällar som ingen ända ville taga, och dagar af idel skymning och dimma.
Men här torde böra upplysas, att samma kostnad, sorn utan lvifvel är att räkna bland statsbidragen, lärer kunna approximatift beräknas till värdet af 2 dagsverken per man i och för Beväringsmönstringarne: således, under åren 1837 med 1841, för medeltalet 3,376 man å 18 sk. om dagen 2,532. samt halfva värdet af 16 dagsverken per man i och för den approberade styrkans öfningsmöten; följakteligen för 1,541 man ä 9 sk. dagsverket 4,623. eller tillhopa årligen 7,155 R:dr. Ctereciels aflöning ingår endast till så vidt i statistiske labellerne, som den af skattdragande hemman, inrättningar, näringar och personer särskildt och årligen utbetalas. 1 sådan del rättar den sig merendels efter tiondesättning och gamla eller nyare öfverenskommelser, som dels äro af Kongl. Maj: t sta dias la de för viss tid elier ock i allmänhet endast gälla för den lönade preslmannens tjenstetid. Utgiften härtill, inberäknad kyrkobeljeningens aflöning, är for ena orten så olik emot den andra, att hvarje frän det hela dragen slutsats om samma utgifts belopp på hemmantal eiler annorledes skulle blifva förvillande. Detta onus är dock ganska säkert på landsbygden ett biand de betydligaste, dä beloppet deraf kanske uppgår lill 15, 20, 25 oell ända till 30 R:dr Banko pä helt mantal om året, oberäknadi desåkallade jura stola'. I städerne deremot äro invånarnes afgifler till Clereeiet jemförelsevis mindre och således vanligen föga betungande. Med afseende på fattigförSörjningskostnaden anmärkes, allden i allmänhet är lör lågt upplagen uti statistiske tahellerne, sorn lör landet grundats endast pä de uppgifter, Kronofogd arne kunnat förskaffa sig och hvilkas ofullsländighet blifvit bevisad genom de, i följd af Kongl. Circulairbrefvet den 5:te
Varje landshövding har ansvar för leveranserna i sitt län och de tidigare salpetersjuderiinspektionerna med styresmän och betjäning dras in. Allt för att ge lantmannen lindring. Från detta års början skall varje hemmansägare till Kronan mot betalning leverera ett halvt lispund oluttrad salpeter per helt mantal. Då Vi vet att en del vill lämna luttrad istället tillåter Vi detta. Hemmansägaren får tillgodoräkna sig 14 % av vikten. De får också rätt att leverera till närmaste plats, även om den ligger i annat län. De skall då uppvisa bevis innan betalning sker. Dock får inte mer än ett års leverans ske på samma gång, för att inte ställa till oreda i räkenskaperna. De skall skötas av en uppbördsman, en i varje län. Han står under landshövdingen. Leveranserna skall kontrolleras att de inte innehåller några främmande ämnen och håller god kvalitet. Vid leveransen skall uppbördsmannen inväga salpetern i av Kronan bekostade träkärl, som försluts och förses med sigill. Vid avslutad insamling skall uppbördsmannen lämna uppbördslängder i två exemplar. Landshövdingen behåller det ena och det andra sänds till krigskollegium. Hela den insamlade leveransen skall sedan sändas till den ort där Krigskollegium anvisat plats. Parhästarna får dra 40 lispund. Uppbördsmannen ansvarar för att sigillen inte blir brutna, men han fritas från den viktminskning som kan ske genom att kärlen läcker. För att täcka merkostnaderna får landshövdingeämbetet 1 skilling på varje i länet tillverkat lispund salpeter. Alla pannor som kronan äger, men nu efter kronobränningens upphörande inte längre behövs, skall fördelas på länen och mot betalning erbjudas länets innevånare. De skall i första hand erbjudas dem, som visat sig behärska konsten att göra god salpeter. Uppbördsmannens lön blir 50 riksdaler om året plus 12 skillingar i traktamente och skjuts efter en häst. De verkmästare och sjudningsmanskap som blivit utan arbete, när kronans sjuderiverksamhet upphört, får för att tillvarataga deras kunskaper i privat regi fortsätta under 5 år. Blir de sedan på grund av ålder eller annat oförmögna att fortsätta skall de ha rätt till ersättning ur Salpetersjuderiets Underhållskassa.
Herr Erik började nu allt mer påyrka, att Sigrid skulle bege sig till fru Metta, men hon hade tungt af att lemna sin far här i ödemarken, i strid emot tusende försakelser, utan att ens hon skulle få deltaga, och efter sin förmåga försöka, att mildra dem. Men hon måste dock finna nödvändigheten af, att begifva sig bort. Hennes vistande hos fadren skulle af flere anledningar lättare väcka misstankar emot honom. Redan hennes utseende och tal röjde honom, hon kunde ej lyckas i, att se ut och tala som en bondflicka. Att hon försvunnit ur hemmet, kunde ock ge anledning till misstankar. Dertill kom, att fru Metta troligen sväfvade i oro, ehuru mor Annika hade lofvat ge henne en vink om att allt stode väl till, och att hon nu väl i sina bekymmer äfven behöfde Sigrids tröst och hjelp. Ehuru för ögonblicket oantastad, var dock herr Erik ingalunda fullkomligt i säkerhet, och att fru Metta för sin högt älskade herre skulle lefva i stort bekymmer, var gifvet, likaså att hon med smärta skulle se all egendom sköflad; och deraf var dock största delen arfvegods, som hon hade medfört i boet, och henne derigenom dubbelt kärt. Enevald Fincke var ännu icke kommen från Polen, men skulle väl ock troligen snart återkomma, då han numera föga der kunde uträtta något för Finland. Alla dessa skäl sammanlaggda, bevisade Sigrid nödvändigheten af, att lemna sin faders hem. Dertill kom ock behofvet för nybyggarne, att anskaffa sig en mängd oumbärliga saker. Det lilla de sjelfva medfört, förslog alldeles icke, och brödet var nästan förtärdt. Elias skulle följa Sigrid och på återvägen förskaffa, hvad som oundgängligast behöfde medföras till besättningen på det öde hemmanet. Elias hade emellertid begett sig bort, för att söka anskaffa en häst, och anlände nu med slädan lastad med åtskillig nödtorft, och så måste Sigrid bege sig å väg. Hon hade, sedan hon nu de sednaste dagarna njutit mera lugn, börjat känna en djup längtan att åter få träffa sin trolofvade.
In fidem Protocolli, O J. Lag erheim. 3l6 Ben 9 September J. m. Tisdagen den 9 September. Plenum klockan 9 förmiddagen. Öppnades Herrar Electorers lista till Val af Ledamöter i nedannämnde Utskott; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde i ConflitiuiomUtJkottets: Efter Herr Törneblad, Carl Petter; N:o 2160. Herr Munck af Rosenskjöld, Eberhard. StatsUiskottet: Efter Herr Gyllenkrook, Göran; N:o 1861, Herr von Hartmansdorff, August. Banco-Utskotteti Efter von Seth, ]ohan; N:o 2150. Herr von Hohenhausen, Michael. LagUtskottet: Efter Grefve Hård, Carl Gustaf; N;o 2063. Herr Nordenfalk; Johan. Ben September J, m. 317 Riddarhus Utskottet: Efter H*rr Hallenborg, Carl Johan; N:o 69. Grefve Cronhjelm, Polycarpus. Herr Carleson, Jacob Edivard; Med stöd af '41 §• Riksdagsordningen får jag hemställa, huruvida Herr von Hartmansdorff, såsom varande Fullmägtig i RiksgäldsContoiret, kan var» Ledamot uti StatsUtskottet. Herr von Hartmansdorff, August: Ehuru smick-' rande det förtroende är, hvilket jag medelst Electorernes val erhållit, bör jag anmärka att, genom beslut af Ridderskapet och Adeln, vid denna Riksdag, det blifvit stadgadt, att Fullmägtige i RiksgäldsContoiret ej få väljas till Ledamöter uti Förstärkta StatsUtskottet, och om de ej få vara Ledamöter af StatsUtskottets förstärkning, så lära de ännu mindre få vara det af StatsUtskottet sjelft. Det är detta, hvarom jag trott mig böra erinra.
af en fullständig Quarantaines-anstalt vid Rikets östra kust, S. D. Vid förnyad föredragning af BevillningsUtskottets den 21 dennes på bordet lagde Memorial, N:o 53, t anledning af Riks-Slåndens olika beslut, angående föreslagne förändringar i 3:dje och 4^de Artiklarhe af Be viilnings-Förordningen, vidblef Ridderskapet och Adeln sina i ämnet fattade beslut, samt godkände de föreslagne . voterings-propositionerne. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos Banco-lJtskottets den 21 dennes på bordet lagde Betänkande och Memorial: N:o 97, i anledning af Herr Grefve Frölichs motion, angående dels inskränkning i utgifning af smärre sedlar från Banken, dels inlösen förskottsvis genom Banken af Provincialoch Actié-Bankers smärre sedlar; N:o 99, med förslag till förändrade stadgänden uti 3:dje Afdelningen af Art. 3 i i83o års BancoReglemente; N:o 100, med förslag lill reglementariska stadganden, motsvarande 4 Afd. af Art. 3 i t83o års Banco-Reglemenle. S. D. Vid förnyad föredragning af ej mindre Lag-Utskottets Betänkande, N:o 162, öfver Herr N. PV. Stråhles motion, om meddelande af Fr »t. Vtdr. d. 23 Febr. i835.
M. förklarat direktionen öfver Götheborgs hamnoch elf-arbeten berättigad att, såsom bidrag till dessa kostnader, ntaf handelsoch sjöfart-fonden, under 4 års tid, uppbära årligen 20,(XX) r:dr, eller tillsammans 80,000 r:dr, hvilken summa ungefärligen motsvarade' det belopp, som, tid efter annan, blifvit af Götheborgs reviersmedel anvälidt till förbättrande af segelleden å Götha eif; och sedan direktionen i underdånighet upplyst, att, för berörda kostnaders bestridande, jemväl kunde utaf Götheborgs reviersoch tolagsmedcl påräknas ett årligt tillskott af 20,000 r:dr, eller för 10 år 200,000 r:dr, täcktes E. K. M. under sistlidne riksdag föreslå Rikets Ständer alt dessutom för ifrågavarande hamnanläggning bevilja ett lån å 140,000 r:dr, eller hälften af hvad i den beräknade arbetskostnaden felades, hvilket låns belopp borde under 10 års tid med 14,(XX) r:dr årligen utbetalas, emot säkerhet af bemälde direktions då egande inkomster af revierspenningar samt eli del utaf stadens tolagsmedel och emot vilkor, att Götheborgs stad, å sin sida, med en lika summa till samma företag bidroge; varande det sålunda föreslagna låneunderstödet af Rikets Ständer beviljadt, att med nyssnämnde årliga belopp från Riksgälds-kontoret utgå, dock under iakttagande af hvad rörande sättet, ordningen och vilkoren för utbetalningen af de vid samma riksdag för allmänna arbeten m. m. beviljade anslagsoch lånesummor vore af Rikets Ständer stadgadt. Härefter och sedan ofvanbemälde direktion hos E. K. M. i underdånighet anmält de svårigheter och hinder, som förekomme emot anskaffandet af de för lånemedlens lyftning, i öfverensstämmelse med derom gifna föreskrifter, erforderlige handlingar, synnerligast det med vederbörlig embetsmyndighet afslutande kontraktet om arbetets utförande efter den af E. K.
Jag är från de södra orterne, och har så mycken kärlek för EnskiftesFörfattningen af i8o3 som någon, och skall med den landsort, hvarest jag är hemma, aldrig upphöra att prisa det gagn den derstädes åstadkommit; de mest ojäfagtige vittnesbörd förete sig för hvar och en, som ser Skåne, och förstår sig på landtbruk; men för det att den Författningen är nyttig, ser jag ej något skäl, hvarföre en annan Författning, på helt andra grunder byggd, skulle vara lika nyttig och med lika begärlighet omfattas af dem, hvilka anse den såsom skadlig, såsom stridande mot ändamålet; jag vet ej, hvarföre icke den ena ortens innevånare, så väl som den andra, skola få yttra, att de missbilliga den. Jag inser nogsamt, att örn en fjerde tanka skulle uppstå tillika med de andra, hlefve det visserligen en ännu större svårighet, att tillvägabringa ett beslut; men jag finner ingen större svårighet uppkomma derigenom, alt man heldre biträder PresteStåndets, än BorgareStåndets, beslut. Herr Hjerta: Sus, ber om förlåtelse, att jag upptager tiden meden anmärkning, men det synes förestå oss en sådan oformlighet, att jag ber att få fästa uppmärksamheten å Den 27 Augusti e. m. 217 följderne. Det blir ett nytt prejudicat om Rikets Sländer, såsom Lagstiftare, skulle begynna att göra sig till projectmakare, i stället för lagstiftare, och samtycka till vissa Författningar på sådant sätt, att man underställde dem folkets veto. Det vore en ny åtgärd. Jag medgifver väl, att vi kunna vara dåliga lagstiftare, men ej böra vi så offentligen erkänna det, att vi skulle öfverlemna lagstiftningen till provincerne eller Authoriteterne. Jag skulle nästan vara böjd att ingå på Friherre Anckarswärds förslag att förena sig med BorgareStåndet. Man hade derigenom den fördel, att tre Stånds sammanstämmande beslut erhölls på afslag. Då blef det gifvet, att, efter all tolkning, Utskotten ej kunde komma med något jemkningsförslag.
Tiden för hans återkomst var längesedan förbi, men jag hoppades derpå alltjemt. Hvarje ankommande lät mig skifta färg och kom mitt hjerta att stanna af oro och rörelse. Vid hvarje dylik svaghet, som jag icke förmådde dölja, tyckte jag mig märka en blixt af hånfull förnöjelse i lady Hawerfields ögon, och jag kände med en ofrivillig rysning, huru den gamla damens hat för hvarje gång fann ett allt mera troget gensvar inom mig sjelf. En dag, strax före frukosten, då jag kom in i salonen, fann jag miss Spencer ensam der. Den känsla af ovilja och bitterhet jag kände emot min mormor, hade verkligen hunnit den grad, att hvarje oväntad befrielse ifrån hennes åsyn kändes angenäm. Jag tyckte mig liksom undkommen en fångvaktare för några ögonblick och satte mig ned vid ett litet bord, der jag brukade arbeta, med hufvudet lutadt i handen, en frihet i ställning, som mormor aldrig skulle tillåtit, och följde med blicken mekaniskt miss Spencers långa, ojemna steg, der hon fumligt och snedt, i sin långa klädning, promenerade fram och åter ljudlöst som en skugga på mattan framför spiseln. Hastigt hördes det grolva skallet ifrån bandhunden, åtföljdt af bullret ifrån en vagn, som körde upp på gården. Jag reste mig upp och ämnade gå till fönstret, men häftigheten af den rörelse, som intog mig, var så stark, att jag tyckte, rummet svängde omkring för mina blickar; jag kände mig blekna och skulle troligen hafva fallit, om icke miss Spencer mottagit mig i sina armar. Jag var hvarken svag eller sjuklig, men den enda ständigt närvarande tanken och väntan i min själ hade gjort mig nervös, och jag satte mig, halft sanslös af oro och hopp, ned på soffan, dit den vänliga miss Spencer förde mig. — Mitt kära barn, — sade hon sakta, i det hon bjöd mig sin luktflaska. — Det gör mig verkligen ondt att se er så svag; jag vet alltför väl, hvad det är som gör er sådan, det är ett falskt hopp, som ni alltjemt när, och som jag anser, att det vore en välgerning att med ens förstöra i ert sinne.