Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mildrade seder, åtminstone till utseendet, fordrade ett finare vapen för att angripa det fördolda ogräset, en satir, som under förklädnad kunde sig insmyga äfven i de storas palats, där den nakna sanning vid ingången bortvises och pliktfälles utan barmhertighet, om hon tredskas att sig längre intränga. Till en sådan förklädnad har Esopus, en af ålderdomens vise, ansett fablen eller apologen vara för sanningen det tjänligaste och enda medel, hvilket han äfven själf under sitt vistande i en despots hof med egen förfarenhet bevittnat. En af de lyckligaste uppfinningar af mänskliga snillet, som bevarar sanningen under förföljelsens tider och gör henne tåld, om icke behaglig för de oblidaste ögon. Jag beslöt af förenämnde skäl att i apologen försöka mitt snille, att föreställa Esopus såsom vistande i Crœesi hof, där han som filosof studerade människan och i författade fabler oförmärkt afbildade aktörerne på världsteatren den ena efter den andra under skapnad af djur. Förmodeligen varade det icke länge, förrän satiren igenkändes, men den sårade vågade icke att sig beklaga och därigenom gifva tillkänna, att han blifvit träffad. Moralen har i alla tider varit sen att verka, men allmänheten upplystes. Man igen(kän)de räfven, åsnan och lejonet, och sanningen segrade. Långt ifrån att som fabelskrifvare öfvergifva satiren, ansåg jag tvär(t)om nödvändigt att skärpa dess udd, såvida mig möjligt var, för att med täta sting uppväcka läsarens tröga uppmärksamhet på sedoläran. Om ändamålet (icke) snarast torde vinnas genom det sätt, jag utvalt, att framställa Esopus, så förtjänar det åtminstone att anses för jämngodt med andre, som af mina namnkunnige företrädare blifvit antagne. Men då jag nekade mig och icke eller ansåg möjligt att imitera la Fontaines oförlikneliga målning af djuren, så kände jag, med hvad styrka denna saknad borde uppfyllas i teckning af människan. Ett sådant bemödande hade varit öfverflödigt, om afsigten varit att roa barn, hvartill fablen aldrig varit ämnad af Esopus.
Snälla moster var inte ond på mig. Men det är så harmligt. — Jag är visst inte ond. Var bara inte stygg mot honom, lofva mig det. — Ja, ja. Gå nu moster! Ja, hon skulle vara snäll, det var ju ett snart öfvergående obehag och hon hade ju ingen skuld i det. Hon hade gått fram till fönstret och stod med ryggen mot dörren. Nu tog han i låset, kom in. — Fröken Edith! Hon vände sig om och räckte honom handen. Var god och sitt ner. Moster Hanna sade, att ni skulle komma hit på förmiddagen. — Ja, fröken Edith, jag ville inte låta er resa, innan jag sagt er, att jag aldrig — att jag alltid Han hade dragit af den ena af de förargliga ljusgrå handskarne och stod nu och vände och vred på den. — Se så ja, nu börjades det! Han kunde aldrig sitta och tala utan att ha något att fingra på. Men stackars karl — nu skulle hon inte tänka på det — det var synd om honom, hvad han var upprörd. Han hade tydligen läst öfver hvad han skulle säga, men han kom af sig, kunde ej få fram något annat än ett stammande: — Vill ni, vill ni bli min hustru? Nå, det var då ändtligen en ordentlig fråga att svara på. — Jag kan inte, jag är tacksam för edert anbud, men jag älskar er inte. Och jag kan inte gifta mig med någon, jag inte älskar. — Men tror ni inte, att ni kan komma att göra det? Om ni försökte! Hvad det lät ungt och naivt, inte kunde man tro, att den där långe, blonde gossen var några och tretti år. — Jag tror det inte. — Är ni kanske fästad vid någon annan, förlåt att jag frågar, men jag måste veta det. — Nej. — Då tar jag det inte som ett afgörande svar. Det vore att ge afkall på hela mitt lifs lycka och det kan jag icke. Så länge ni är fri hoppas jag — Om ni ändrar er — Det tror jag inte. — Säg inte så. Det kan ni inte veta. Om det sker om en månad, om tio år eller ännu längre, — så skall ni alltid finna mig densamme. Jag älskar er fröken Edith.
Hr Dalman, WilhFredr.; I detta mål företer sig det sällsamma förhållande, att det är ledamöter af den s k. oppositionen inom RiksStm, sorn nödgas motsätta sig, icke Regeringens propos., men yäl den tydning och tillämpning, som ledamöter af samma opposition deråt leinnat inom Statsocb Ekon.Utsk;n, uti det nu föredragna betänk. N:o 1G0. frågan är af stor vigt, och man hade således bort hoppas alt åtminstone få se den i Utskm fullständigt utredd. Då så ej skett, anhåller )>g att i korthet få genomgå historiken i målet. Sedan R, St. vid 1809 års riksdag i Reg F;n y3 §:n stadgat, att inga nya pålagor eller utskrifningar af manskap fingB utan R. St;s samtycke påbjudas, samt vidare i 80 §:n gtt ingen ny eller tillökad rotering kan tillkomma utan Ronungs och Stäuders sammanstämmande beslut, samt i öf - Den i5 April f. m. 3i ligt den allmänna grund för skatletillökningnr blifvit i 5() §:n samma Reg.F. lagd, ali livad Staten kati larfva utöfver de ordinarie inkomster (soln dä flinnos), borde genom bevillningar fyllas; sä framställde, uti skrifvelse deli 4 i Mars tölö, K. M. till R. Stts bedömmande, burit Iliket dädanefter må kunna försvaras, och om den krigsmakt, som dä fanns till rotering indelt, kunde anses tillräcklig för Rikets försvar; I anleda, af denna K. M:s nåd. framställning, hvilken remitterades till Atlin, besvärsoch Ekon tJtsk. vid samma riksdag, föreslog Utsk. och R. St. beslöto, söm foijer: ”Sorn det första medlet till Rikets Ökade försvar, bör all nu inom dess g runsö t' varande oroterad jord* af livad namn och beskaffenhet den vara må, de boställen endast undantagna, sorn af i tjenst varande militära personer innehafvas, så snart Riket med krig hotas eiler ofoäs, genast
M. begärda lönetillökningen utgå under form af arfvode till extra ordinarie tjenstemän, men här der det icke finnes någon ordinarie tjensteman, som kan företräda Sekreterarens ställe, låter det sig göra utan olägenhet. Jag instämmer derföre med Pir Hjerta. Sedan härefter Pir Gr. o. Ordfiden framstält, att i afs:de på föregtde delen af förev:de tillstyrkande som innehöll: »att de för en Konduktör 1 Kanslist och Kammarskrifvare samt en Vaktmästare äskade löneoch arfvodes-belopp af R. St:r beviljas», endast blifvit yrkadt bifall; men att i afs:de på den efterföljande delen, innehållande »dock att beloppet för Kanslisten och Kammarskrifvaren, 1,000 Rdr, anvisas till biträde vid räkenskaps och renskrifnings-göromålen» blifvit yrkadt dels bifall dels afslag, blef förstnämnde del af Utsk:s tillstyrkande, uppå derom särskildt framstäld propos., af R. o. Ad. bifallen, och efter sedermera, i fråga om den sednare delen, framstälde propos:r först till bifall, hvarvid ropades starka Nej, blandade med Ja, och sedan till afslag, hvarvid ropades starka Ja, jemte några Nej, förklarade Hr Gr. o. Ordhden, det han ansåg den sednast framstälde proposm besvarad med öfvervägande Ja. Beträffande sedermera mom. a, ang:de Öfverlnlendenlcns aflöning, yltradc: Hr I) en 21 Ok t ob e r f. ra - 209 Hr Gripenstedt: Det är ogerna som jag upträder i denna fraga, ty man skulle kunna anse mig hafva personliga skäl att önska Öfverlntendenten godt; men då i alla fall dessa personliga bevekelsegrunder snart komma att uphöra, så finner jag mig derigenom så rnyeket mera oförhindrad att yttra mig endast med afs:de a sjelfva sakens beskaffenhet. Jag får då säga att jag anser denna tjenst väl vara förtjent af den aflöning som K.
Det andra hufvudsakliga inkastet emot den föreslagna lagförändringen är, att jordegendomarna, genom densamma, skulle söndras i många små lotter, hvilket vore högst ofördelaktigt för fäderneslandet, enär derigenom en allmän obesutenhet och oförmåga att rätt uppodla jorden skulle uppkomma. Men härtill svaras, dels att här är ej fråga om hemmansklyfning, utan blott om afsöndring på bestämd tid (högst 50 år), dels att ingen ordentlig jordegare tillåter någon sådan afsöndring från sin egendom, hvarigenom den skulle i ringaste mån nedsättas till sin förmåga att underhålla en besuten man. Hvad åter de oordentliga jordegarne beträffar, så finnas för dem, om de hafva någon större jordegendom, just inga anledningar att begagna sig af jordafsöndringen, enär det säkraste medel för dem att få sitt penningebehof tillfredsställd t, är att för alltid sälja (eller låta från jordegendomen genom hemmansklyfning söndra) så stor del, som i lag fordras för besutenhet, synnerligast derföre att de måste i proportion få mycket mer för den jord, de sälja med full besittningsrätt för köparen, än för den, de upplåta endast på bestämd tid. Ar det åter frågan om en oordentlig jordegare, som ej eger större egendom än att han jemt derpå kan vara besuten, så får han väl, i ganska många fall, ej afsöndra ett tunnland, emedan ett tunnland väl ofta nog utgör mera än en tiondedel af den minsta besutna jorden, af hvilken jord man ej får, enligt 2 kap. 1 § i Kongl. Förordningen af 1827, afsöndra större rymd än en tiondedel.
Det är endast genom omöjligheten för Regeringen att inverka på den stora mängden personer, hvaraf Ståndet består, och genom omöjligheten att innan riksdagens början känna hvilka, som skola blifva riksdagsmän, som R. o. Ad. ännu kan bevara den sjelfständighet, vi äga. Vi behöfva endast se, hvad historien säger i dessa fall. Så snart R. o. Ad. varit ovanligt talrikt samlade, har också R. o. Ad. utmärkt sig för den största sjelfständighet och förvärfvat nationens bifall, om icke för tillfället, såsom år 1789, dock af efterverlden, som högt värderat dess handlingssätt. Jag anser icke något vidare fattas för att göra vårt representationssätt alldeles odugligt, än bifall till Hr Bråkenhjelms förslag. Skulle det drifvas igenom, så förutser jag, att endast embetsmän och högre functionärer skulle väljas; och hvad sjelfständighet man då kunde förvänta af Ståndet, lemnar jag åt en hvar att sjelf bedöma. Jag tror, att det vore ett det olyckligaste steg, man kunde taga, och att man derigenom skulle undergräfva hela det lilla anseende, R. o. Ad., såsom Stånd, ännu kan äga. Jag afstyrker således motionen och ber att särskildt få fästa uppmärksamhet derpå, att under tider, då man säger, att alla medborgare af bildning böra vara representerade, framträder en ledamot, som säger sig nitälska för tidens fordringar, med förslag om en ståndsordning, enligt hvilken endast några af R. o. Ad., dels såsom väljande dels såsom valda, kunde få deltaga i representationen. Jag hemställer, hvad rätt sålunda blefve lemnad den stora massan af R. o. Ad., som icke utgöres af capita och således icke finge deltaga i valen, och hvilka ej heller kunna välja eller väljas till representanter i de andra Stånden.
Propos:n till bifall å StatsUtsk:s förevande Utlåt, blef härefter framställd och besvarad med starka Ja, blandade med'Nej, hvarpå, Hr Gr. o. Landtm, förklarade det lian trott sig finna att ja varit öfvervägande. Gr. af Ugglas, Carl Fredr. Ludvig, anförde skriftligen: Mot R. o. Ad:s beslut, att å min motion vägra remiss, anser jag mig skyldig att reservera mig, enär denna vägran står uti strid, enl. min tanke med 41 §:n Riddarh.-Ordn. hvilken säger: Väckes fråga in Pleno om ändring uti denna Riddarh.- Ordn. bör en sådan alltid remitteras till Riddarh.-Utsk., synnerligast då denna § jemnföres med Sfi §:n Riksd.Ordn. hvilken stadgar, att fråga efter motionstidens slut må väckas: ”derest sådan af redan fattadt beslut omedelbarligen föranledes”. Att sådant beslut blifvit fattadt kan icke hafva fallit någon utur minnet, och att den af mig väckta motion icke före detta besluts fattande kunnat framläggas, torde äfven vara klart för hvar och en sorn icke eger Hr Flachs divinations-förmåga, eller, om han egt den, icke ansett skickligt att a priori uttala den. En tröst för min möjliga försummelse, alt icke genom ytterligare strid till försvar för min motion uptaga R. o. Ad:s tid, ligger för mig deruti, att denna strid troligen varit fruktlös, enär R. o. Ad:s vägrande votum icke stödde sig på en tolkning af 56 §:n (hvilket tydligen och ljudeligen förnams af det allmänt uttalade Nej som mötte Hr Flachs förslag, att 56 §:ns föreskrift skulle såsom skäl för vägran af remiss uti voter.-propos:n intagas), utan endast på den egna maktfullkomligheten, att göra och låta efter behag. Att R. o. Ad. handlat klokt uti att såsom nu skett begagna denna maktfullkomlighet betviflar jag.
T. U.-kvinna skulle k o m m a till deras hjälp. D å hon begaf sig af på sin mission, undslapp henne ej ett enda ord om uppoffring. Hon bokstafligen » arbetade sig fram » från B o s t o n till San Francisco, öfverallt på sin väg efterlemnande de bästa minnen o c h spridande välsignelse i sina spår. D e n 16 november 1884 begaf sig en passagerare ut från San Francisco på en opröfvad färd. Trettiofem dollars o c h en biljett till Honolulu utgjorde all hennes e g e n d o m; men hannes förtröstan till försynen o c h kärlek till medmänniskor kunde ej uppmätas. Denna passagerare var ingen annan än mrs Leavitt, som gick ut s o m missionär för de amerikanska kvinnornas nykterhetsförbund för att knyta denna mäktiga organisations band rundt om j o r d e n. H o n stannade där till i början af 1885 o c h for därifrån till N e w Zeeland. Där stiftades 11 föreningar. Därefter gick resan till Japan, K i n a, Siarn, Singapore, Burmah, Ceylon, Mauritius, Madagaskar o c h därifrån till England. Från England gick hennes resa tillbaka till Afrika för vintern, o c h därefter har hon arbetat på Europas fastland och i Palästina. N u hafva vi henne här. Skola svenska kvinnor ej med glädje räcka henne sina h ä n d e r? H o n har dock utfört ett stort o c h ädelt verk, o c h äfven där ej de absolutistiska principerna delas, skall erkännas allt det goda, som följt i dessa sträfvandens spår. Från Europa ämnar sig mrs Leavitt till Sydamerika, så att ännu år torde förrinna, innan hennes döttrar få se sin moders ansikte åter. H o n har hållit öfver 1000 möten o c h organiserat närmare 100 olika föreningar. Hon har talat till ett trettiotal folkslag af olika tungomål o c h begagnat ett o c h ett hälft hundratal tolkar för att göra sig förstådd.
Instructionen den 6 Maji 1813 föreskrifver, kunde anses hafva all rätt lill talan i berörde hänseende förlorat, tillstyrkte Utskotten den sedermera, genom Rikets Ständers ofvanomförmälde skrifvelse, till Kongl. Maj:t framförda underdådiga begäran, alt undersökning måtte, på Nådig befallning, varda afKammar-Collegium och Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande, i närvaro af hemmansegarne eller deras befullmägtigade ombud, föranstaltad, till utredande huruvida, på sätt är vordet uppgifvet, ifrågavarande allmännings-marker verkligen blifvit på tvänne serskilda sätt och vid olika tillfällen skatllagde, eller hemmansegarnes lagliga rätt i annat afseende för nära trädd, i hvilket fall Kongl. Maj:t täcktes en rättelse derutinnan i Nåder förordna; men att, i händelse denna undersökning skulle med kost-; u unussamt jillm. Hesvoch Oeconomie-Ulskottens Betänkande N:o fs. nåd blifva förenad, och hemmansegarne, deröfver i Nåder hörde, skulle undandraga sig att densamma af egna medel bestrida, den redan förrättade och i laga ordning kraftvunna skattläggningen då måtte, i orubbadt skick, förblifva; att, uti underdåniga utlåtanden, i fråga om nämnde undersökning, blifvit förklaradt af Ölands hemmansegare, bland annat, alt de ville bestrida kostnaden för undersökningen, samt af Kongl. Majus Befallningshafvande i Calmar Län, alt de skäl, hemmansegarne för den sökta befrielsen anfört, voro grundade och vitsordades af alla skattläggningar från år 1690, då ny method för hemmanens på Öland skattläggning antagits, samt att den del af utmarkerne, som blifvit å hemmanen fördelad och serskild ränta åsatt, vore den samsta och minst användbara, sedan, jemlikt 61 §. af Kongl. Resolutionen på Allmogens besvär den g
Utomdess erfor Utskottet, att desse förbud verkat ett oupphörligen tilltagande lurendrägeri, då, under en, efter Utskottets tanke, mot ändamålet organiserad Tullbevakning, ej allenast alla högre classers exempel och ett allrådande mode gjordt Herfaldiga till införsel förbudna utländske Fabriksoch Fuxe-articlär till ett allmänt behof, utan jemnväl någre sådane understundom blifvit till bruk och nyttjande för vissa Ämbetsmän anbefallde. Med öppna ögon i afseende på orimligheten i dessa anstalter, och med öfvertygelse, att de härigenom uppmuntrade förbrytelserne , skola, under ett oförsynt gäckeri med Samhällets lagar, genom en tilltagande immoralitet förnedra de Medborgare - classer, hvilka genom lämpligare författningar kunna särtas i tillfälle, att såsom redlige Medborgare med gemensam vinst för sig och Staten drifva sitt yrke, har Utskottet ansett sig böra föreslå för Tull-Bevillningens utgörande en annan grund, sorn kunde förena både allmänt och enskildt väl. Såsom si dan trodde Utskottet sig böra antaga: Tillåtelsen BeviltningsUrskottets Betänkandtn 389 att emot Tull införa alla utländska varor, under öfvertygelse, att en sådan högre eller lägre Tull skulle, tillika med en - bättre och. med ändamålet mera afpassad Tullbevakning samt införandet a£ en ordentlig stämpling ochförpassning, skydda Svenska Producenten och Fabrikanten för all annan täflan än den, sorn är nödvändig att förmå honom till användandet af en nyttig ansträngning och sökandet af en måttlig vinst. Att härvid göra förbehåll för Konungens rättighet, att, enär behofvet sådant kcäfde, till införsel förbjuda, en eller flera articlar, ansåg Utskottet sig hvarken tillkomma eller behöfva, då den förut var i Grundlagen bestämd. Denna eeconomiska detailla lag utom, Utskottets befattning och en af Grundlagen stadgad rättighet behöfde ej styrkas, genom det afgifoe Betänkandet, af hvilket dem på intet sätt blifvit förnärmad.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så eren minut lät mig vänta på maten, denna olidliga pinande väntan, då kroppen kräfver sin rätt o c h utöfvar ett så stort herravälde öfver själen; denna retsamma väntan befriade hon mig helt o c h hållet från att förnya bekantskap med. » Huru många gånger under min ungkarlstid hade ej kokerskans o c h husmoderns förenade tanklöshet att låta oss unge män jemt o c h ständigt vara utsatta för denna väntan, drifvit oss till att dricka bajerskt öl eller taga måltidssupen med tilltugg på något värdshus! Nu skulle j a g betraktat ett dylikt steg som en grof förolämpning mot min lilla punktliga hustru. » Vi voro ej rika, o c h hon skulle aldrig ha kunnat hafva ett så godt bord, i fall jag ej slutat upp med allt värdshuslif; nu räckte hushållspenningarne alltid. Jag misstänker dock nu, att Helga hela det första året med afsigt lagade bättre o c h finare mat, än j a g varit van vid under mitt förra hvardagslif; senare, då j a g var i stånd att äta nästan all slags mat, reglerade hon så små- ningom matsedeln. » Men något godt var der alltid på vårt bord, till dessert saknades aldrig frukt, och innan jag gick på kontoret, fick j a g en god kopp kaffe. Du kan tro mig, Anna, då j a g säger, att det var soppan o c h frukten, som i synnerhet varit medel till att hjelpa mig i striden mot ärfda anlag, hvilka universitetslifvet på ett sorgligt, men vanligt sätt utvecklat. » Helga ville aldrig höra talas ö m, att hon fullgjort annat än en enkel, naturlig pligt, då hon på detta sätt sörjde för mitt välbefinnande; men en gång letade jag dock ur henne, att hon, redan innan hon lärt känna mig, hade agnat ett formligt studium åt denna sorgliga fråga. Dels hade hon läst goda skrifter om helsolära, dels hade hon lärt af lifvet sjelft. Hon iakttog nämligen, att arbetarnes hustrur sällan lagade någon ordentlig mat o c h nästan aldrig soppor.
Horns framställning, under hemställan likväl, då jag förmodar, att den icke kan remitteras i sammanhang med Gr. v. Fersens motion, sorn afser eii Jag, hvilken skulle beslutas i enlighet med 87 § Reg.F., då deremot frågan om Nationalrepresentation icke kan på samma sätt behandlas, om icke Gr. fforn skulle vilja förvandla sitt tillägg till en särskild mötioh. Hr von Troil, Emil: I fråga om remiss af motionen förmodar jag, att någon vägran af propös. å remiss icke lärer kunna ifrägaställås, då inrättandet af en muhicipalänstalt för hvarje provins lika litet lärer kunna vara af grundlagsegenskap eller fordra någon förändring i grundlagen, som man kan påstå, att grundlagen skulle förändras, för att kunna tillvägabringa en förändring i afseende på sockenstämmor oell kyrkoråd. Men jag tror, att man skadar båda förändringarna, som åsyftas, om man vill sammanblandå förslaget, angrde Provincialstandér, med en representationsförändring för hela folket, hvilka frågor alldeles icke äga oskiljaktigt sambähd 0CI1, efter de former, sorn äro stadgade för riksdagsärendfers behandling, fordra olika behandlingssätt. Hvåd sjelfva Saken angår, får jag vördsamt anhålla, att remissen måtte få åtfölja det första af de yttranden, jag tog mig friheten afgifva, då Gr. v. Fersén framställde sin motion. Frih. Böye: Efter alt hafva hört Gr. v. Fersens motion och den discussiorl, som deraf varit föranledd, ber jag att få göra den rättelse titi min förra framställning, att jag numera kommit till den öfvertygelse, att icke mindre berörde motion än Gr. Horns utvidgning deraf angå en grundlagsfråga, soln icke borde i Ståndet väckas. Jag protesterar mot upptagandet af dessa frågor, men skall icke besvära med någon vidare framställning i ämnet* Hr von Hartmansdorff, Aög.: Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Protocoll, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm År i8i5. Fjerde Bandet.
I katolicismens sista skifte förekomma ock bland biskoparna och kapitelherrarna många magistrar, baccalaureer och teologie doktorer, och enär alla de, hvilka då inhemtat någon högre odling, vunnit den vid främmande universiteter, så är ock tydligt, att den nya bildningsrigtningen icke kunnat för dessa varit alldeles obekant. Men då i Sverige intet vetenskapligt lif fanns, så saknades dermed äfven de förut,sättningar hvilka kunnat göra denna bildning mera märkbar. Den var för svag för att såsom i Tyskland uppträda reformatoriskt på lifvets praktiska områden, och ännu mindre kunde den framträda i den estetiskt fina, modernt hedniska form, hvilken den erhållit i Italien, om än denna form haft något tilldragande för enskilta, såsom för den humanistiskt bildade biskop Brask, hvilken gaf sin kanik, Petrus Benedicti, i uppdrag att i Italien jemte breviarier och missaler äfven köpa Bojardos och Ariostos dikter, hvilka biskopen ämnade låta öfversätta på svenska för adlens bildning, ”som annars lägger sig på annan och sämre romanläsning”202. Det var först med reformationen, som de humanistiska studierna utbreddes i Sverige, och det var deras sammanhang med reformationen, som skaffade dem erkännande. Man har sedan länge tillvitat den store Gustaf Wasa, att han, långt ifrån att befrämja den allmänna bildningen, i stället förqväft den, som redan fanns. En sednare tid har visat grundlösheten af denna beskyllning och i dagen lagt, att äfven på detta område som på alla andra var Gustafs regering en förberedande och grundläggande203. Och är det väl gerna tänkbart, att han, som i alla rigtningar verkade nylifvande och skapande, han, regenthusbonden, ej blott sitt folks styresman, utan dess förste lärare och undervisare, han, som gaf sina egna barn den mest vårdade uppfostran, är det tänkbart, fråga vi, att han icke skulle vetat uppskatta bildningens värde, att hans åtgärder för undervisningen skulle, som Atterbom säger, stannat vid bittra klagomål öfver embetsmännens okunnighet? Han var eljest icke den, som nöjde sig med att klaga öfver en brist, då det stod i hans makt att afhjelpa den.