Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den store, segrande tsaren var en såningsman, som icke räknade de korn han strödde. Då slutligen den gamle krigarprästen kom till stadsporten och vakten gick honom till mötes, uppjagade han med ångestens hela samlade vilja sina krafter till det yttersta. Med en enda arm kvarhöll han kistan på ryggen och tog med den lediga handen sin rigariksdaler ur fickan och räckte den åt vaktknekten till mutor. Knekten vinkade åt honom att gå vidare. Åter ville han flytta foten framåt, men nu förmådde han det icke. Genom stadsporten såg han floden glindra på det fria fältet, men sedan svartnade det för hans öga. Sakta och ännu i sin hjälplöshet rädd om sin börda makade han varsamt kistan ned bredvid sig på stenläggningen. Därefter föll han framstupa och dog. De andra vaktknektarna sprungo fram och begynte skymfa och gräla. Där i porthvalfvet fick inte kistan bli stående. Officerarna, som sutto och dobblade i ett rum inne i kasematten, kommo nu också tillstädes. Den ena af dem, en liten torr och utvattnad gestalt med fyrkantiga brillor och som mer liknade en skrifvare än en soldat, ryckte till sig en lykta samt gick fram och gläntade en smula på locket med värgbaljan. Första gången var han nära att tappa lyktan och drog hufvudet brådstört tillbaka! Andra gången, när han böjde sig och lyste dit in, dröjde han litet längre och mera forskande och strök sig därefter med handen öfver hela ansiktet som för att skymma sina tankar. Sedan hakade han af brillorna och stod fundersam. När han tredje gången böjde sig ned, lyste han i springan fram och tillbaka, och därinne låg Lina Andersdotter helt lugnt och plirade emot honom i lyktskenet utan att själf veta hvad som var på färde. – Jag är hungrig, – sade hon. Han ställde ifrån sig lyktan och gick ett par steg upp och ned genom hvalfvet med händerna korsade på ryggen. Så kom ett illmarigt och muntert dallrande lif öfver hans stela drag, och oförmärkt tog han ur rocksäcken några augustiäpplen och stoppade dem in i kistan. Därefter började han kommendera. – Hitåt karlar!
Denna sista artikel har följande lydelse: Med anledning af omtalanden i flera af utlandets för nämsta tidningar, att furst Bismarck skulle hafva i sinnet att indraga Sverige-Norge i den koalition eller » trippelallians », som vore under bildande mot Ryssland och Frankrike, funno vi oss föranlåtna (under förutsättning att någonting dylikt vore i görningen) att i denna tidning framställa ett spörsmål, huru vida det kunde anses vara praktiskt klokt, isolerade genom haf som vi äro från Europas gamla stridsfält och icke egande något direkt intresse i Tysklands, Frankrikes och Rysslands politiska förhållande till hvarandra, att nu frångå det system af sträng och upprigtigt menad neutralitet, som Sverge-Norge till sin lycka iakttagit och haft välsignelse af allt sedan vår nuvarande konungaätts stamfader besteg de förenade rikenas tron, och att genom en brytning af detta den store stamfaderns system — en öppen och ärlig vänskap med alla makter — må hända inveckla oss i stormakternas stridigheter, då vi antagligen skulle komma att må som » Spurv i Tranedands ». En insändare, hr — er —, har med anledning häraf två gånger uppträdt i tidningen med genmälen, i fråga om hvilka vi helt och hållet kunnat förbigå hans reflexioner om en persons, » som deltagit i det parlamentariska lifvet », förmåga att bedöma politiska förhållanden, ty det är en upplyst allmänhet som är bäste domaren här vid lag, och vi hafva icke heller, såsom — er — förmenar, uttalat något » absolut omdöme », utan endast framstält ett höfligt spörsmål. Vi äro äfven, som den ärade hr — er — skall finna, under vissa förutsättningar i mångt och mycket af fullkomligt samma mening som han, ehuru vi icke komma till alldeles samma slutsatser.
Den utgöres nästan öfverallt af den vaidiga Wermlandseller Dalplogen, som köres med en häst och förfärdigas omsorgsfullt inom landet, samt anses för sin lätthet att handtera mest ändamålsenlig, synnerligen för bearbetning af mindre jordtegar; vidare af pinnharf med raka pinnar, årder, kloharf och vält. Till sädens aftagning begagnas öfverallt liar, torkningen sker på hässjor, utom på de få ställen der rior äro anlagda, och tröskningen med tröskvagnar, samt på åtskilliga ställen med tröskmachiner för dels häst-, dels vatten-, dels handkraft; och spanmålen förvaras vanligen uti så kallade herbergen eller stolpbodar. Plogar, dels af Engelsk modell, dels tillverkade på Åkers bruk, hafva i flera år användts å Torpshammar och Johannisbergs egendomar, samt befunnits särdeles ändamålsenliga. b) Boskapsskötseln är i Länet icke så omhuldad, som den förtjenar. Fodertillgång saknas sällan, men på sommarbete är i många socknar brist, ocb det är endast i fjelllrakterna som betesmarken är god, dock egnas på få ställen någon särskild skötsel åt dessa marker, hvilka dessutom år ifrån år, i följd al nyodlingar, förminskas. Der sommarbete saknas (öras kreaturen till så kallade fäbodställen, der de uppehålla sig under hela sommartiden och der mjölken förvandlas i smör och ost, men när betet der är förtärdt, insläppes boskapen på många ställen å de afbergade åkrarne, der den till skada for växtligheten söndertrampar lindor och ängssiålter. Beteshagarne, der de finnas, användas förnämligast för hästarne. Under de sednast förflutna fem åren har höfängsten varit dels medelmåttig, dels öfver medelmåttan, men intet år under densamma. Fem tunnlands afkastning af ängsjorden anses motsvara ett tunnlands åkerjord och afkastningen af den odlade och sjelfväxande ängen varierar mellan 140 och 150 L.M. hö på tunnlandet.
En ljus-släckare af mörkaste sort skulle snart komma att hvälfva sig deröfver. »Det går an» hade redan några veckor spridt sin berusande ånga, hemtad ur någon mörk och förderflig Naphta-grop, omkring landet; och menniskorne – de likna ju flugorne i mera än ett fall, ty de surra helst kring elden som förbränner deras vingar, och suga gerna giftet, bara litet honung strykes deröfver. »Det går an» föll nu äfven i Olofs händer. Han läste den en gång, och kastade bort den. Men han fick Saras och kamratens bref, ... men ... Melidas moder var odrägligt tråkig, kinkig och gnatig, ... men ... handtverkare och andra bestyr plågade Olof. Han blef ledsen och ledsam. Melida grät. Ingen karl af Olofs art, fördrager tårar, som ej flyta af svartsjuka. Olof läste för ro skull ännu en gång om »Det går an». Olof grubblade en tid mycket öfver saken; och en afton i April, när han med dagens post fått ännu ett bref från sin vän i staden, som sade att endera dagen blir Sara ett säkert rof för en listig orm; när han fått ännu ett bref af denna Sara, lika som skrifvet på branten af en afgrund, och i hvilket hon bara ber honom komma, komma, komma, ... när Melidas moder varit ännu tråkigare än någonsin, ... bestyren flera än någonsin, och Melida blek och tårögd och »tvär», som Olof kallade det, då – denna afton när allt detta sammanstött – då tog han sitt parti, som han ansåg genialiskt, originelt, poetiskt, storsinnadt, nutidigt, berömvärdt, förträffligt på allt sätt, ja, till och med nödvändigt och oundvikligt: han beställde hästar, vek ett papper, doppade en penna och skref följande till Melida, fast hjertat ofta sved under skrifningen: »Melida! vi måste skiljas! Jag ser det nu, jag finner det för väl. – Vi passa icke för hvarandra, och vi måste skiljas innan vi äro oåterkalleligen fastsmidda vid hvarandra, till hvarderas timliga och eviga olycka.
Dessa ord skulle då vara så vigtiga, och Hr Cederschiöld uttryckte derjemte sin glädje deröfver, att åtminstone inom Sveriges högsta domaremakt ingen gillat en sådan åsigt. Jag beklagar på det högsta, att då man tillåter sig dylika anmärkt):r, man icke derförinnan gör sig mödan att genomläsa tillgängliga handlingar. Hade den värde ledamoten tagit kännedom om de den Kongl. Proposm bilagda prot:r, så skulle han hafva funnit, att Just.Rådet Alexanderson, som icke öfvervarit ärendets behandling i Högsta Domstolen förenat sig med föredraganden inför K. M. och att Just.Rådet Thyselius yttrade: »utan att ingå i undersökning, huruvida icke stadgandet i 16 § Reg:sF:n, efter hvad handlingarne vid grundlagens stiftande synas i viss mån föranleda, måhända egt utsträcktare syftning», etc. Dessa ord synas mig öfverensstämma med föredragandens mening. Dessutom hafva Högsta Domstolens ledamöter ansett frågan vara tvistig. Detta bevisar åtminstone, att hon icke är så klar, att man, såsom Hr Cederschiöld upgifvit, kan efter 5 minuters läsning komma till en rigtig åsigt i ämnet. Jag vill icke uppehålla Hrnne längre utan slutar med att tillstyrka bifall till K. M:s Förslag öfvertygad, att jag derigenom befordrar mitt fäderneslands väl. 314 Pen 31 Oktober e. m. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: En talare har sagt att man bör affatta sina yttranden efter ämnets vigt och icke framkomma med småaktiga anmärkmr eller advokatoriska framställningar, och häri har den värde talaren äfven rätt; men det beror likväl på hvad man förstår med småaktighet. Det må vara den värde talaren öppet att upfatta sitt riksdagmannakall så, att han anser likgiltigt, om Grundlagarna öfverträdas eller icke. Jag har dock upfattat min pligt som representant vara, att anse såsom det heligaste af allt, att Grundlagarna hållas vid makt, och då jag finner Konungens Rådgifvare hafva åsidosatt detta, anser jag mig äfven skyldig att fästa upmärksamheten derpå.
Då lifmäl unber ftfinäntnbe tmänne år rifeté erport* rörelfe, om äfmen betpbligare än unber något af be år, font föregått be i betta fjänfeenbe gpnfamma åren 1854 od) 1855, (fabe att ntftå en oförbelaftig täflan å be ft)Kba främntaitbe ntarfnaberna, unber bet att tvarutmporten tid rifet uppgicf tid en Ifittidé icfe fänb f)öjb, före* font åren 1856 od) 1857, att märbet af importen öfirterfleg erportené tvärbe, år 1856 nteb nära 9 midioner famt år 1857 meb mer än a\ midioner 9i:br S9:co; od) ingid uti be beräfnabe erportivärbena beffa år oarbetabt ftlftver tid ett belopp, forn nteb något eftner I5i midioner 9?:br ftyrelfe fig tillbragit feban fifta 9liföbag. 9l:br nämnbe mynt öfroerfleg roärbet af be famina ar importerabe goantiteter af benna metall. ©menffa fjanbelöflottan, forn år 1846 bejiob af 88,651 (after od) dr 1856 öfatö till 138,793 läflter, l)ar unber be efterföljanbe (manne åren ytterligare tillwärt, famt ågbe tiub 1858 årö flut en brägtigljet af 150,831 leifler, Säfletalet af be till ntrileö fjöfart be Sill ben utmibgabe utrifeö fjöfartörörelfen meb ©loenfia fartyg fjär i icfe oioäfentlig mån bibragit beraö fiiganbe fyöfelfättning i od) för @ng Sanalf arten. ångtnUSftot» tan. Karantän?» rcäfenbet.
Så äcklig denna föda än är för europeiska magar, grep jag dock tappert an med anrättningen. Detta jemte några nya skänker, som utdelades, tryckte inseglet på det vänskapliga förhållandet oss emellan. Efter måltiden föranstaltade värden dans och sång, som ackompagnerades med en liten tamburin99.» Då v. Kotzebue två dagar derefter seglade förbi öns norra udde, mötte han tre bajdarer. I en af dem uppstod en man, höll upp en liten hund och genomborrade den med sin knif, såsom v. Kotzebue trodde, till offer åt främlingarne100. Sedan 1817 hafva åtskilliga forskningsexpeditioner landstigit på S:t Lawrence-ön, men alltid endast för några timmar. Det är ock förenadt med stor fara att länge uppehålla sig här med fartyg. Man känner nämligen ingen hamn på den stora, af öppet haf omgifna öns kuster. Till följd af den svåra sjögången, som, då det kringliggande hafvet är isfritt, nästan ständigt råder härstädes, är det svårt att landa vid ön med en båt, och det på den öppna redden förankrade fartyget är ständigt utsatt för att af en hastigt påkommande storm blifva kastadt mot strandklipporna. I fullaste mått gälde de anförda olägenheterna för Vegas ankarplats, och kapten Palander var med anledning häraf angelägen att så fort som möjligt lemna stället. Redan den 2 augusti kl. 3 e. m. fortsatte vi derför vår färd. Kursen stäldes i början mot ön Karaginsk vid Kamtschatkas ostkust, der det var min afsigt att dröja under några dagar för att få tillfälle till en jemförelse mellan mellersta Kamtschatkas och Tschuktsch-halföns naturförhållanden. Men då ogynsamma vindar längre än jag beräknat fördröjde öfverresan, uppgaf jag, ehuru ogerna, planen att landstiga derstädes. Kommendörs-öarna blefvo i stället expeditionens närmaste mål. Här fälde Vega ankar den 14 augusti om aftonen i en temligen dålig, mot vester, nordvest och söder alldeles öppen hamn, belägen på vestra sidan af Beringön, mellan hufvudön och en utanför liggande holme. FEMTONDE KAPITLET.
Ledamöterna inom Hedervärda Bonde-Ståndet hafva i allmänhet emotUtskottetsFörslag ifråga om personliga Skydds-afgiftenj anfört: att den måtte hel t och hållet upphöra såsom allt för tryckande för den fattigare classen; dels att något skäl för denna afgifts utgörande lika af alla icke kunde hem ta ä från förmonen af personligt skydd för hvarje Medborgare, enär sådant vöre af mindre värde för dem, sorn nödgas framsläpa sitt lif i fattigdom och elände, än för den, som åtnjuter rikedom och andra veiddsliga fördelar, dels att, om än hvar och en kände sig i lika behof af personligt skydd, betalningen derföre icke borde utgå till et1 lika numerairTbelopp för alla, hvarigenom den ene med ali sin egendom och, den andra med en penning, sorn lian icke det ringaste aktar, komme att köpa sig detta skydd, utan i stället mätas, efter det värde sjelfva er sä ttni n gs -sura man bade, icke uti emottagarens hand utan i utgifvarens och efter dess förmåga att den - Bevillnings-Ulskottets Utlåtande N-o 38. a? samma erlägga, så att likheten i värdet af personligt skydd äfven komrae att förefinnas i ett för alla lika kännbart värde i betalningen derföre; af dessa orsaker hade man, då jordegendomar å landet voro i allmänhet svårt betungade, yttrat den allmänna önskan, att Capitations-afgiften, som borde vidtaga först vid fyllda 18 år, måtte nedsättas för de mindre bemedlade, men deremot, i progressivt förhållande till inkomst och förmögenhet, ökas för de mera bemedlade; hvarjemte, inom Hedervärda Bonde-Ståndet, serskildt blifvit yttrade enahanda åsigter, samt en Ledamot tillstyrkt antagande af de grunder, 1789 års Bevillnings-stadga härutinnan utvisar. Herr Grefve Posse har tillstyrkt: att Skydds-afgifteir borde förhöjas, hvilket, i Herr Grefvens tanka, dels skulle medföra lindring i Fastighetsbeskattningen och dels bereda Landtmannen åtskilliga fördelar.
Vid följande riksdag synes det, som om detta arbete ännu icke hade blifvit fulländad!; men man hade emellertid åtnöjt sig med en Tulltaxa, sådan som K. M. kunnat, finna för godt alt bestämma. När slutligen detta provisoriska tillstånd uphört efter 1818 års riksdag, så hafva H. St. aldrig, mig veterligen, och jag har sedan den tiden deltagit i alla riksdagar, sökt undandraga sig ifrågavar. arbete, eller öfverlåtit åt K. M. sin beskattningsrätt i detta fall. Om R. St. vid Irenne riksdagar gjort hvad grundlagen icke tillåter, så är det derföre icke skäl, alt göra det för fjerde gången, utan tvertom hörman af dessa 2:ne föreg:de misstag taga sig varning alt aldrig göra så mera. Detta är, hvad jag vid detta tillfälle tillstyrker. Om R. St. kunna åt K. M. öfverlemna sin beskattningsrätt, hvarföre skulle de då icke äfven kunna åt Honom updraga sin lagstiftningsrätt, eller äfven åt K. M. öfverlemna att gifva oss grundlagar och en ny representation. En begäran till K. M. i della fall är, såsom jag tror mig en gång förut hafva yttrat, då R. St. ingingo lill K. M. med anhållan att ett representations-förslag skulle utarbetas, — en slags cessionsansökning, hvarigenom R. St. tillkännagifva för K. M. att de icke förmå utöfva det kall, grundlagarne dem tillerkänna. Huru gick det med den första cessionsansökningen? Jag tror icke alt K. M. eller riket haft något gagn deraf och jag tror alt det skulle gå på samma sätt om R. St. skulle åt K. M. updraga att utarbeta Tulltaxan. St. på detta sätt afhända sig sina rättigheter, utan att göra det i laglig ordning, så är det ju ingenting som hindrar K. M. att göra på samma sätt, och hvar finns då någon stadga, någon säkerhet i Svenska Statsförfattningen? Jag instämmer således i Gr. Lagerbjelkes anhållan, att R. o. Ad. mätte vägra remiss på ifrågavar. förslag. Frih. Raab: Det är sagdl af den siste värde talaren, att om R.
Bäst jag satt där och skar i en chateaubriand, kom en familj in i lokalen, herre och fru med son och dotter. Föräldrarne voro inemot 50-talet båda två, dottern såg ut att vara en 16 år, sonen vid pass 10. Troligen var det någon godsägare — hvarför ej också högvälboren och f. d. militär — från hufvudstadens grannprovinser, en ståtlig man med präktig hållning och nobless i hvarje åtbörd, skarpa ögon, yfviga mustascher, håret något gråuadt. Frun en liten blid kvinna med hjärtvänliga ögon och en viss skygghet att komma in bland alla de stojande herrarne, dottern fullväxt, smärt och rank, med djupa, mörka ögon, hvars blickar du gärna skulle velat fånga, gossen tafatt med slyngelaktiga fasoner. Det saknades plats vid småborden i restauranten, hvarför familjen efter någon tvekan slog sig ner vid det stora bordet i matsalens midt, där fruntimmer eljes ogärna sitta — - man exponerar sig där så obehagligt! Upppassaren bugade sig för de nykomna gästerna och fick genom godsägaren, jag älskar att fcaila honom så, reda på de resultat, det gemensamma studiet af matsedeln gifvit uppslag till. Ungmön var intressant nog med sina vackra ögon, som hon i smyg förde omkring till grannborden för att spionera på den eller den gästens smak eller sätt att äta; gossen hade fått tag i ett par tandpetare, dem han mycket samvetsgrannt tuggade ut till fina trå- dar, medan far och mor med låg röst samtalade om någon angelägenhet. Till sist kom då maten ändtligen in, man åt, godsägaren betalade det hela, stolarne skö- tos undan — då, medan samtliga gästers ögon voro fastade på gruppen för en sekund, då kysste flickan och gossen fadern och modern på hand till tack för maten, alldeles som om de varit hemma hos sig på ägendomen. Man riktigt kände, huru sorlet ögonblickligt tystnade, huru känslorna vällde i hårda eller veka ungkarlshjärtan — det var då också ett ovanligt uppträde i matsalen, detta!
Men så hade jag flicka mi’ I skulle sett’na, Eva, nål’a stog på gången! Hon va’ inte mer lik dom andra bonnjäntan’ än e häggblomma ä’ lik e kattfot. Jaa, hä’ va’ visst e stor synn’, men ja’ kunne int’ annat än tyttje’, att a Eva för jämnan va’ liksom bättre än de andran’ å hä fast ho va’ fattig Vi hade stuga’ förstås å e ko, men för resten fick vi arbeta från morran te’ kvälls me väfninga å slikt för te’ dra’ oss fram. Ja, hä’ förstås, ja’ bota ju kräka den tia’ å smorde för rise’ I vet me’ örter å sån’t. Å nål så jänta hade läst sej fram å hä’ sku’ bli’ te’ skicka’na ut i tjänst, så var’e som om hä’ int kunne gå för sej. Ja’ halte å halte, å jänta va’ blyg å stante lik’ gärna hemm’, då ja’ ville’ne. Ho va’ väl e styttje opp i sjuttente åre’ då ... I sku’ sett’na å hört’na, nål ho satt i väfstol’n å sjöng! Ja kunne stå ve’ spisen iblan’ å fumla i onödan me’ eldtänne’ bara ideligen för te’ glä’ mej åt’na där’a satt.» Den lilla fattiga stackaren växte, där hon satt bredvid mig och talte om sitt barn hon var inte arm och tokig i det ögonblicket. »Ja’ ha’ aldrin sett så myttje solsken i ögona på nån’ människ’ som på den flicka’, å mjuk å fin i skinne’ var’a som tocken här ängsull, å hä va’ håre’ hennes me’, fast hä va’ tungt och stort. Å så sku’ I hört sångrösten hennes! Ja, ho va’ märkvärdig te’ sjung’, å aldrin hade’na lärt åf nå’n ann’ än fåglan’. Var’a glad så sjöng’ na, å hade någe gått’ na emot så sjöng’ na ändå, men då var’e som me’ en ann’ ton. Å hva’ ho va’ gullgo’ me mor sin!
- Och ehurq denna Inkomst, lika med Ersättningarna, Transport 3,843,708:32.— Bil, till K. M. Nådiga Propos. N.-t J* Transport 3,843,708:33.—- är mycket obestämd, torde den likväl kunna beräknas till ett med dem enahanda belopp 16,000: S:r 3,859,768: 3a. — Extraordinarieeller Bevillning-Inkomster. 1:0 Sjö - Tulls - Medlen äro vid i8a3 års Statsreglering beräknade lill Stats - Verkets Netto - Inkomst B;co i5o,ooo R. a 120 sk. „ 375,000: i33i6ii*32 * Tillgångar till Tull-Verkets Stat och Utgifter 388,388: 16.— Tillsammans R:dr 1,720,000: _____ Transport 3,859,768: 32. — 6o Bil. till K. M. Nådiga Propos. N o Transport 3,859,768: 82. — Dessa Medel hafva utgjort: 6 Stats-Verkets Tull-Verkete Summa. Netto-Inkomst. Stat. Härvid bör erinras, att Inkomsten i Hamb. Banco med Ar 1824 upphört, sedan, enligt Rikets Ständers underdåniga framställning, alla gfenom Sjö-Tullen inflytande Afgifter blifvit i Banco-Sedlar bestämda, utom Lastpenningar för Fartyg, hvilka dock få med BancoSedlar efter cours erläggas. Beräknad efter pari lill och med för år i8a3 och efter gångbar cours för Ar Transport 3,859,768:32.— Bil. till K. M Nådiga Propos. ]y-o £ Transport 3,859,768: 3a. *— 1824 liar den uti ofvanstående Summor ingående Inc; kornsten i Silfver-Specie och Hamb. Banco utgjort: Silfver-Specie. Hamb.
Då nämnde besvär i senare tider betydligt ökats, samt förhöjd betalning i mon derefter rätteligen bör postförarne tillkomma, hafva Rikets Ständer ansett sig böra hos E. K. M. i underdånighet anhålla, att, sedan undersökning, rörande posthemmanens olika behof af lättnad i postföringsskyldigheten, försiggått, hvilken åtgärd E. K. M. täcktes, så fort sorn görligt, till verkställighet anbefalla, E. K. M. måtte, efter sig förteende omständigheter, i Nåder tilldela de hemman, som mest linnas tryckte af postföringsbesväret, en förhöjning i post-skjutslegan från 2 å 4 skillingar till och med 50 procent för milen, utöfver hvad hittills egt rum; med hänseende hvartill och enär Postverkets öfverskjutande odisponerade inkomster icke torde för närvarande förslå till ersättande af den sålunda förhöjda postskjutslegan, Rikets Ständer å Riksgälds-Contoiret anvisat ett förslags-anslag af 15,000 R:dr till bestridande af ifrågavarande utgift, att årligen utgå, tilldess Postverkets öfverskott kunna dertill bereda tillgång.
De hafva således mestadels Varit nödsakade att hos sig anställa särskildt skrifvarebiträde; men ej nog dermed, att de måst bekosta dessas Underhåll, de hafva äfven måst vidkännas utgifter för skrifmaterialier, deraf den för papper torde vara den betydligaste. Vid härvar. länshäkte, der arrestantnummern i medeltal dagligen uppgår till 160, och der, såsom öfverallt, fångvaktmästarens skyldighet är, att på egen bekostnad besörja afskrifter af hvarjehanda utslag, rörtde häktade personer, äfvensom att biträda dessa vid författande af besvärs-skrifter samt nåde-ansökningar, och att 2tjS Den y Mari e. m. hvarje månad upprätta fyra exemplar af de nu anbefallda vidlyftiga fånglistorna, hvartill åtgår årligen omkring tioris papper, hafva utgifterna härföre icke kunnat vara ringa,— och då desamma, huru nytliga och ändamålsenliga de än må vara, likväl ej synas höra drabba personer, som med iinga aflöning förena en särdeles ansvarsfull befattning och just derföre borde vara befriade från hvarje dylik minskning å deras knappa löne-inkomster; har jag ansett mig pligtig hos R. H. St. motionsvis hemställa: det erforderliga medel måtte blifva anslagna, att för hvarje länshäkte särskildt användas till uppköp af papper och öfriga skrifmaterialier, äfvensom femtio r:dr b.‘co årligen till understöd för särskildt skrifvar-biträde åt vaklmästarne vid de länshäkten, hvarest fångarnes antal, i medeltal, dagligen utgjorde ett hundrade och derutöfver, samt tjugufem r:dr b:co för de länshäkten, hvarest dagligen femtio arrestanter och derutöfver förvarades. Lades på bordet. Frih. Raab, Adam Christian, uppläste följande: Under förhoppning alt denna riksdag — olik i så många hänseenden sina närmaste föregångare — skulle kunna afslutas inom den i grundlagen föresätta tid, har jag icke velat öka antalet af motioner, helst de redan väckta omfatta nog många vigtiga föremål för begrundande vid ett riks» möte.