Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en verkligt kejserlig dräkt — en lyx från Tuileriernas dagar, från den tid då Eugenie hade en öfvervunnen rival, hvilkens bitande esprit och farliga skönhet hon aldrig upphörde att frukta. Roben är af glänsande elfenbenhvitt silke, broderadt med bin, den kejserliga maktens tecken, hvilket på den store Napoleous bud efterträdde de kungliga liljorna, och den hermelinbrämade mantelns purpurflod täcker släpet. Prinsessan är koafferad a la sfinx och i håret gnistra dessa stenar, som hela Paris känner och hvartill ingen privat person i Europa torde äga maken. Men heunes kejserliga majestät är icke festens enda krönta hufvud. M:me T., hustru till den berömde målaren, är en ståtlig ödesdiger Catharina af Medicis, helt svartklädd, med det stolta hufvudet inramadt i en mössa af sammet, och vid hennes sida glänser, likaledes klädd i svart, hennes kungliga frände, Maria. Henrik I I I har nöjt sig med att endast komma som » hufvud », men detta hufvud är efterliknadt med så stor artistisk trohet, att man skulle kunna inbilla sig, att man stod inför ett porträtt och detsamma kunde man säga om M:me Y. i hennes pompadourkostym. Som en vacker lefvande kopia af en tafla från empiretiden kommer M: e V. in i salongen, och den grekiska gudinna som gör sitt inträde efter henne, uppbär vecken af sitt draperi så som om hon hade antikens plastik i sina lemmar, i rörelsen af sitt hufvud, af sin handled, sin fot. Spanjoren, hvilken står och talar med en adelsman från Ludvig den femtondes tid, är spanjor från hjässan till fotabjället, och adelsmannen tyckes ha bevarat minnet af de lå- ter, hvilka höra till den dräkt han bar, så- som man bevarar en dyrbar tradition. En » incroyable » gör på löjligt petit-maitre maner sin kur till en förtjusande venetianska, hvilken för ett ögonblibk glömt att se ut som den sannskyldiga parisiska hon är, och M. Napoleon W.
Konungens propositioner må ej i Riksens StänJ ders Plena till omedelbarligt afgörande upptagas, utan öfverlämnäs till utredande af behörige Utskott; då RegeringsFormens 8» $• säger: ”Vill Konungen föreslå någon ändring i Grundlagarna, böra Ständerna genast utan att om propositionen lörut öfverlägga, uppdraga ConstitutionsUtskottet att sitt utlåtande derom till Riksens Ständer afgifva;” att då RegeringsFormens 56 §. stadgar att första propositionen på antagandet eller förkastandet af en väckt fråga, skall göras på ett af ett Utjkott uppgjordt Förslag, så hade LandtMarskalken och Talemännen fkäligen kunnat tadlas, om proposition tili antagande eller förkastande blifvit i Stånden framstäld; innan ConstitutionsUtskottet utlåtit sig och i anledning af Kongl. Maj:ts proposition meddelat ett Förslag till svar. Men säger ConstitutionsUtskottet: Konungens proposition åsyftar icke någon verklig, för alltid bestående Grundlagsförändring, «tan blott en tillfällig modification. Jag Den 17 Martil. Jag vet ej om jag är för nogräknad på ord, men jag tror att Grundlagars tydare alltid böra tala samma språk som Grundlagarnes stiftare talat; jag skulle tro att den som uppfattat Grundlagens idée, icke gerna gillar de nyttjade olika benämningar af verkliga Grundlagsförändringar och af tillfälliga modificationer; att den som känner den i Grundlagen medgifna rättighet att motionera förändringar i Grudlagen ej heller kan finna uttrycket af en för alltid begående Grundlagsförändring för alldeles rigtigt, och att mången icke finner någon särdeles betydlig skillnad emellan orden förändring och modification. Vidare nämner ConstitutionsUtskottet huru det erinrat sig, att Riksens Ständer vid 1812 och 1817 årens Riksdagar genom enhälligen beslutna och sedan inför Thronen framburna önskningar beredt åtgärder, hvilka till äfventyrs torde ha synts Utskottet äga någon likhet med den åtgärd, hvilken nu af Kongl. Maj;t blifvit önskad.
Der sitta Reporters, eller snabbskrifvarna för Tidningarna, genom hvilka Parlaments-debatterna komma till allmänhetens kunskap. Detta är egenteligen ej blott icke tillåtet, utan förbudet, men sker genom häfd. – Vid interessanta tillfällen vara debatterna hela natten till fram på morgonen, och det har händt en gång under min härvaro, att början af en Ledamots tal utdelades tryckt i den första morgon-tidningen (the Day, om jag rätt minnes), som utkommer kl. 6 om morgonen, medan Talaren ännu var på sina ben – (upon his legs) såsom det heter – d. v. s. ännu talade. Jag har några gånger varit tillstädes i Underhuset, men ej lyckats att få höra husets berömda talare. Det fordras ett Engelskt tålamod att här uppvakta. Man måste kl. 10, 12 på dagen vara i Galleriet för att få plats om något interessant väntas, och ofta sitta följande natten öfver, om man vill följa med. Då läser man hellre Debatterna om morgonen vid sin thekopp. Flere af Ministrarne såg jag första gången den 25 nästledne October, då den 50de årsdagen af Kung Georg III:s anträde till regeringen helighölls med Gudstjenst, illumination och framför allt med middagsmåltid. Ty man firar här i landet allt med en middag, man afgör allt vid en middag, man håller tal, hör tal, en middag har sin president, såsom Parlamentet har sin, och måltids-reglorna med skålar, orationer, tacksägelser o. s. v., äro så bestämda och helgade, som om de utgjorde en del af Engelska Constitutionen. Den subscriberade middag, vid hvilken vi voro tillstädes, hade blifvit tillställd af de förnämsta köpmännen. – Der såg jag Canning. – Han har ett högst interessant utseende. – Han hade då redan trädt ur ministeren, sedan oenigheten emellan honom och Lord Castlereagh, i anledning af den misslyckade Holländska expeditionen, föranledt d. 21 nästlidne September kl. 5 på morgonen ett envig dem emellan, i hvilket Canning blef sårad.
St. anhöllo, att commendants-tjensterne, så väl här i Stockholm som i öfriga orter, der garnisoner finnas, måtte framdeles förrättas af dertill commenderade officerare vid garnisons-reg:tena; då en af gardets bataljonschefer turvis kunde bestrida commendants-tjensten i Stockholm. Det genom en sådan organisation öfverflödigt blifvande befäl torde böra, i den mån ledigheter i öfriga armeen uppstå, uppå derom gjorda ansökningar, transporteras till öfriga regtter i armöen; men de af befälet, sorn sådant icke åstunda, bibehålla nu var. löner på stat, hvilka då på indragnings-staten öfverflyttas, emot skyldighet att för framtiden tjenstgöra i och för Stockholms stads bevärings vapenöfning. Skulle dessa åsigter gillas, torde R. St. besluta en tind. skrifvelse härom till H. M. Konungen; och får jag vördsamt anhålla, att detta förslag måtte till utredning af H. StatsUtsk. remitteras. 5. Då det synes vara nödigt att vidtaga hushållsammare åtgärder i och för beväringsmanskapets vapenöfningar i allmänhet; och då hvarken nu brukliga sätt att samla detta manskap länsvis, på ett enda ställe, ofta i ändan af länet, till och med utom länet, icke heller det antagna sättet att hafva blott ett enda förråd för beväringens persedlar, gevär m. m-, står tillsammansmed en god hushållning och R.
Majit, på hvars nådiga befallning den lill den 25 Juni 1859 utsatte auktion för skolebordets utarrendering på 15 års tid, blifvit inställd, uti nådig Proposition af den 16 December nästlidet år föreslagit Rikets Ständer att omförmälda skolebord måtte, på sätt Domkapitlet hemställt, åt skolläraren i Arjeploug upplåtas. Delta ärende hafva Rikets Ständer tagit i öfvervägande; och som behofvet af skolebordets i Arjeploug användande för sitt ursprungliga ändamål blifvit af Domkapitlet i Hernösand tillfullo ådagalagdt, så hafva Rikets Ständer lemnat bifall till hvad E. K. Majit i ofvanberörde hänseende behagat föreslå; hvilket Rikets Ständer härigenom få i underdånighet anmäla, och framhärda etc. Stockholm den 14 April 1860. Bih. till II. Sl. Prof. 1859 8f 1860. 10 Sami. i A/d. 13 98 ExpeditionsUtsi; o tiris Förslag till underd. Skrifvelse N:o 54. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den il April 1860. Preste-Slåndct den 13 Borgare-Ståndet den 14 Bonde-Ståndet den 14 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse o/n anslående af hyresersåttning till Länsmännen i Frosta härads östra samt Färs härads Norra och Södra distrikt i Malmöhus län, m. m. (Stats-Utsk:s Utlåtande N:o 82.) S. A. K. Af E. K. Maj:Is den 3 sistlidne Februari i nedan omförmälda hänseende till Rikets Ständer aflåtna nådiga Proposition balva Rikels Ständer inhemta!, alt sedan E. K. Maj.Is Befallningshafvande i Malmöhus län med underdånigt memorial den 21 November 1859 lill E. K. Maj:t insändt en af Länsmännen i Frosta härads östra samt Färs härads norra och södra distrikler J.
Maj;ls Befallningshafvande i Länet än Förvaltningen af Sjö-Ärendena och Kammar-Collegium blifvit hörde, samt Rikets Ständer, å sista Riksdag, uti underdånig Skrifvelse anhållit, att Kongl. Maj;t läcktes meddela Rikets Ständer Dess Nådiga framställning i ämnet, på det Blekingska provincen icke längre måtte, med äfventyrande af dess invånares trefnad oell bestånd, blifva i saknad af den' lindring i den ojemnt tryckande roteringsböidan, som redan blifvit af bå da Slatsinaglerne erkänd såsom nödig och till verkställighet förordnad; så har Kongl. Maj:t, — uti nu aflålne Kådiga Skrifvelse,.enär den förminskning i Blekingska Båtsmansbållet, sorn Jemknings-commissionen föreslagit, icke hade fullkomligt stöd af Gomiterades Instruction, eller blifvit af Kongl. Majit uttryckligen bestämd och föreskrifven; och icke heller befunnits vara påkallad af andra serskilda omständigheter, samt i öfrigt var till sina följder betänklig, — förklarat, att Kongl. Majit, begagnande det i Dess Nådiga Proposition till Rikets Ständer vid 1818 års Riksdag gjorda förbehåll, och med afseende på den utveckling ärendet under liden vunnit och på de deruti numera tillkomne flere väsendlliga upplysningar, funnit, med ogillande och nppbäfvande af Comiterades jemkningsförslag, att ingen nedsättning eller förminskning i Blekingska Båtsmans-indelningen borde ega rum, utan att provincen hädanefter, som tillförene, borde sine i5oo IndelningsBåtsmän uppsätta och utrusta; i följd hvaraf ytterligare begagnande af den förmon att hafva 46 numer vacante, sorn i Kongl. Brefvet den 17 Maji 1822 de rustande tills vidare medgifvits, numera komme att upphöra, äfvensom Författningarne om Blekingska Båtsmansbållet borde, äfven i de under jemknings-förrättningen ifrågakomne serskilda delar, lända vederbörande till efterrättelse; hvarjemte ej mindre alla öfver jemknings-åtgärderne anförde underdåniga besvär, än de serskilde underdåniga framställningar Riksdagsfullmägtige för Bonde-Ståndet i Blekinge samfällt och vide Talmannen Jon Jonsson' serskildt afgifvit, voro såsom förfallne alt anse. i6 StatsSamt Allm.
Jag anhåller således, att R. o. Ad., med afslag å Utskds hemställan i denna punkt, måtte bifalla det förslag, som Doktor Forssell framställt i sin motion. Frih. af Ugglas: För min del beklagar jag, att R. St:r vid den nyare bränvinslagstiftningen, som faststäldes 1855, icke stadgade något om gästgifvarnes skyldighet att upphöra med bränvinsutskänkning; men nu kan det väl icke nekas, att gästgifvarne hafva genom 1855 års författning fått en slags rättighet att utskänka bränvin, och jag tror icke det vara rätt att, sedan denna nya lagstiftning fortgått i 7 år, nu med ett penndrag upphäfva den. Så länge krogar skola finnas på landet, hvilket tyvärr nog kommer att ännu i lång lid fortfara, anser jag det vara bättre, att de äro på gästgifvaregårdens än annorstädes. Den siste värde talaren bar sjelf antydt, att Utsk:t sökt inrymma ett stadgande, som skulle kunna förekomma oordningar på gästuifverierna. Om nemi. oordningar på ett utskänkningsställe inträffade, kunde den person, som förestod detsamma, icke anses hafva den frejd, som erfordrades, och då vore det K. M:s Refludes skyldighet att, efter vederbörandes hörande, indraga utskänkningsrättigheten på detta ställe. Detta är enligt min tanke 316 Den i Juli f. m. en alldeles tillräcklig kontroll, och anhåller jag derför om bifall till Utsk:ts förslag. Hr Ribbing: Jag har redan haft tillfälle att yttra mig i denna fråga, så att jag icke vill vara vidlyftig. Jag vill endast nämna, att jag i den siste talarens anförande icke kunnat finna något egentligt skäl, hvarför man skall vara så särdeles mån om gästgifvarnes rättigheter, då man, i fråca om bränvinslagstiftningen, har gått inycket mera våldsamt tillväga mot andra personer. Jag kan så mycket mindre finna skäl härtill, som det, enligt 1855 års författning, icke vidare är gästgifvarnes skyldighet att hålla bränvin.
Om en person i Christiania vill från Göteborg hemta en last med bomull eller socker, och för detta ändamål i Göte borg befraktar ett Svenskt fartyg, så måste Norrmannen, om fartyget blilver fördröjdt i 25 dagar, utgifva ersättning för öfverliggedagarne — och detta kommer oss till godo. Frih. Den 17 September f. nv 353 Frih. Leijonhufvud: Jag anser mig böra nämna, att Frågan om priset på öfverliggedagarne icke inom Utsk:t varit föremål för diskussion, ehuru Norska lagen eljest ofta åberopats. Detta är ock anledningen, hvarföre någon ändring icke blifvit gjord; men då taxan måhända bör ändras, torde en återremiss icke vara olämplig. Hvad beträffar tvisten mellan Gr. Sparre och Hr Rabenius, torde det ligga i öppen dag att förhållandet under olika omständigheter faller ömsom den ena, ömsom den andra till last; och så sannt Gr. Sparres exempel än är, bevisar det dock ingenting. Vill man se efter huru förhållandena i allmänhet skola gestalta sig, hör man väl hufvudsakligen å ena sidan tänka sig det fall, att Norska fartyg här i Sverige finge vänta på last, — då komme det dem till godo att Svenska taxan är hög, — och å andra sidan att Svenska fartyg finge i Norge vänta på last, — då erliöile de ersättning efter Norska taxan och således mindre. Ilr von Ehrenheim: Då jag framställt särskildt yrkande, anser jag mig böra frånträda det, och förenar mig i anhållan om återremiss. Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 80. Hr Olivecrona: Jag har vid liera tillfällen anmärkt hurusom man möjligen skulle kunna förkorta en eller annan §. Ett sådant förfarande synes mig särdeles lämpligt i afseende å förev:de nu föredragna §.
Belgiska Regeringen skulle finna sig så mycket mera oförhindrad att, med återkallande af ofvan åberopade deklaration, pålägga Svenska fartyg den differentiela afgift af 5 Francs per tonneau, om hvars införande lagförslag blifvit för landels representantkammare framlagdt, som från Sveriges sida en reciprocitets-åtgärd med hänseende lill Belgiska sjöfarten på Sverige dels vore stridande mot här gällande allmänna bestämmelser, dels ock, i anseende lill denna sjöfartsrörelses obetydliga omfattning, icke kunde å densamma utöfva något väsendtligt inflytande; alt, hvad deremot Sveriges sjöfart på Belgien anginge, sammanlagda drägtigheten af de Svenska fartyg, som under sednast förflutna fem år besökt Belgiens hamnar, j medeltal årligen utgjort 6,435 svåra läster, motsvarande ungefär - Kongl. Maj:ls Nåd. Proposition JW 123. 7 ligen 16,000 tonncaux och alt de utaf dessa fartyg, på grund af nu gällande bestämmelser, i berörda hamnar utgångna lonnage-afgifter i medeltal årligen uppgått till nära 20,000 Francs; att, med tillämpning åter på denna sjöfartsrörelse af den i förenämnda lagförslag ifrågaställa afgiftsbestämmelse, beloppet af de samma rörelse sålunda ålagda förhöjda lästafgifter skulle komma att öfverstiga 80,000 Francs årligen; att, då nu genom Sveriges deltagande i Scheldetullens kapitalisering medelst föreslagna bidrag af 543,600 Francs, derå årliga räntan, beräknad efter 5 proc., utgjorde 27,180 Francs och efter 4 proc uppginge till endast 21,744 Francs, för Sveriges sjöfart på de Belgiska hamnarne skulle vinnas dels befrielse från ifrågavarande beskattning i tonnage-afgifter af minst 80,000 Francs årligen samt hvarje annan dylik afgift, dels ock nedsättning i lotsafgifter till ett belopp, som, på grund af hvad samma afgifter för Svenska fartyg under år 1862 utgjort, uppskattats till 4,800 Francs årligen, samt dessa fartyg i följd af berörda lättnader blefve i tillfälle att uti frakfarten på Belgien med andra genom
Jag har börjat längta efter åtskilliga af våra egna gamla svenska klassici och flera af dem har jag slutligen efterskickat. Om nätterna ligger jag och läser icke blott Lidner, Creutz och Oxenstjerna, utan Choræus och Vitalis, ja, till och med Silfverstolpe och Grafström – och ofta finner jag strofer, till hvilka jag längtar att återvända. Jag måste dock bekänna, att en af dessa diktare redan långt tillförene alltid troget brukat följa mig på mina ströftåg. Du anar redan hvem jag menar. Som gosse fick jag en gång af en ren tillfällighet hans dikter i mina händer och från den stunden begynte jag vallfärda till hans grafsten och bedrifva en hel liten afgudakult med hans minne. Kanske styrktes jag också därvidlag i min känsla genom att märka den ironiska likgiltighet, med hvilken andra oftast nämnde honom. Du vet, hur ett dylikt motstånd utifrån kan verka, och kanske behöfver jag icke tillägga, att jag menar Lidner. När man talar om realismens betydelse för konsten, finner jag ett sådant tal ganska förståndigt, men dock endast under den bestämda förutsättningen, att äfven det reela fattas som något oändligt och icke som en trång motsättning till det ideella. Inför Lidners alexandriner måste jag nämligen utbrista: Detta är för mig realism; så känner jag, så är mitt inbillningslif! Jag kallar icke Lidner den störste bland våra store, ty ingen är den störste, men Lidner är heller icke den andre eller tredje eller femte. Du brukar kalla Bellman den störste. Jag beundrar Bellman likasom du, men en så skygg och stilla natur som du, Henrik, skulle säkerligen aldrig komma till ett sådant påstående, om icke Bellman råkat att vara en mästare äfven i det drastiska och om icke denna hans egenskap händelsevis sammanfallit med smakriktningen i din egen ungdom. På samma sätt – för att taga en jämförelse från världslitteraturen – utnämner du Goethe till den allra störste hufvudsakligast af den grunden, att det ironiserande och naturvetenskapliga elementet i »Faust» och trotset i »Prometevs» stå i nära frändskap med din egen tid. Däremot beaktar du föga så härliga strofer som »Alles gaben die Götter» eller därmed besläktade.
Reg.F. förekommer. Jag vill ej ingå uti någon undersökning, huruvida detta måls upptagande deraf är förhindradt; jag tror, att en skarp skillnad bör göras emellan klander och citation af facta.' Om frågan blir remitterad, och jag sätter ej i fråga, att ju det sker, önskade jag, att StatsUtsk. ville considerera, att denna person är satt på indragningsstat och ej afskild från tjensten. Det är två särskilda saker. Mig tyckes, att någon förhöjning bör honom tillkomma, men icke utan med vilkor, att det sker med Konungens bifall. Under sista Riksdagen hade vi före en dylik fråga om ÖfversteLieuten. de Mottoni, som gjorde en reclamation. StatsUtsk. föreslog, att R. St. skulle undanrödja hindret för utbetalningen genom anslående af pehningar, men hänskjöt till Konungen frågan, huruvida han skulle få uppbära penningarna. På sådant sätt inträda ej R. St. på Styrelsens gebit, utan att den får sin andel i administrationen. Den är skyldig att göra reda för, huru den handhafves, och är underkastad controll. Jag tror ej, att det vore rätt af Representationen att ej låta Konungamagten derom besluta. Jag tillstyrker, att en lika undersökning måtte ske som den, hvilken skedde i afseende på de Mottoni, och, om skäl finnas, att samma åtgärd vidtages, som i afseende på honom ägde rum. Gr. Cronhjelm: Frih. Boye och den siste värde talaren hafva så fullständigt vederlagt, hvad som blifvit yttradt Den .'i Mars f. ra. i5 derom, att remiss vore stridande emot go §. Reg.F., att jag ej derom behöfver yttra mig. Jag vill blott fästa Hr Ribens uppmärksamhet derpå, att då han sagt att, om vi bevilja denna remiss, vi i 11 träd t på ett område att få tillvälla oss en magt, som vi icke äga, så har det varit ett nekande af remiss.
Och I skolen varda framdragne för Förstar och Konungar, för mina skull, till vittnesbörd öfver dem, och öfver Hedningarna. Och när som de nu öfverantvarda eder, så varer icke bekymrade, huru eller hvad I skolen tala; ty det skall eder gifvas i samma stundene, hvad I tala skolen; Förty det ären icke I, som talen, utan det är edar Faders Ande, som talar i eder. Den ene brodren skall öfverantvarda den andra till döden, och fadren sonen; och barnen skola sätta sig upp emot föräldrarna, och dräpa dem. Och I skolen varda hatade af allom, för mitt Namns skull; men hvilken som står fast uti ändan, han skall blifva salig. När de förfölja eder i den ena staden, så flyr till den andra. Sannerliga säger jag eder: I skolen icke hafva orkat fara omkring alla Israels städer, förrän menniskones Son kommer. Lärjungen är icke öfver mästaren; och icke heller tjenaren öfver sin herra. Det är Lärjunganom nog, att han är såsom hans mästare, och tjenarenom, att han är såsom hans herre. Hafva de kallat husbonden Beelzebub, huru mycket mer skola de så kalla hans husfolk? Rädens fördenskull intet för dem; ty det är intet fördoldt, som icke skall varda uppenbaradt; och intet lönligit, som icke skall blifva vetterligit. Hvad jag säger eder i mörkret, det säger i ljuset; och hvad som sägs eder i örat, det prediker på taken. Och rädens icke för dem, som dräpa kroppen, och hafva dock icke magt att dräpa själena; utan rädens mer honom, som kan förderfva både själ och kropp i helvete. Säljas icke två sparfvar för en skärf? Och en af dem faller icke på jordena, edar Fader förutan. Äro ock edor hufvudhår all räknad. Derföre skolen I icke rädas; I ären ju mer värde än månge sparfvar. Derföre, hvar och en som mig bekänner för menniskom, honom vill jag ock bekänna för min Fader, som är i himmelen.
Ni tror visst inte på kärlek, ni. ALLAND. Jo! Men jag tror icke på kvinnorna. Det är icke många af dem, som tåla vid att älskas. LOUISE. Tåla vid? ALLAND. Jag menar tåla vid det alldeles som en man så att det blir endast en episod i deras lif. LOUISE. Om så är det länder väl vårt kön till heder! ALLAND. Är ni så säker på det? Jag har känt en. Hon var målarinna. Hon lefde i två år tillsammans med en af mina vänner. Han var också konstnär, och de hjelpte hvarandra med råd och dåd. Men hon var yngre och obetydligare. Det gick som det alltid går. LOUISE. Hur? ALLAND. Se icke så häpen ut. Kärleken är bara en blomningstid, derför är den så kort. Min vän och hans väninna bröto med hvarandra. De hade tröttnat båda. LOUISE. Också hon? ALLAND. Skrämmer det er? Ja, också hon Men hon hatade honom sedan, som en kvinna alltid gör, då hon icke älskar längre. LOUISE. Alltid? ALLAND. Ja, alltid. Deri ligger det låga hos ert slägte. En man behåller alltid välvilja för den, han älskat; en kvinna aldrig. LOUISE. Alla äro inte lika Men hur gick det med henne målarinnan? ALLAND. Hur det gick? Det gick henne utmärkt på alla sätt! Hon hade målat sitt sjelfporträtt på hans atelier. Det porträttet var ett mästerstycke djerft, kraftigt, hänsynslöst sant. Det inbringade henne en medalj på salongen och det inköptes af franska staten. Det var den första vindfläkten i hennes segel, och den gaf henne hvad som för en konstnär är nödvändigare än allt annat: sjelftillit. LOUISE. Men sedan ? ALLAND. har hon utställt hvarje år, och om jag inte visste bättre, skulle jag svära på att en mans hand utfört hennes arbeten. LOUISE. Jag tänker inte på det der yttre jag tänker på hennes inre historia. ALLAND. Den ligger ju bakom de verk, hon skapat; och om jag inte misstar mig, kan den tolkas i två ord: hon hatar. Kärleken var blott en episod i hennes lif, och smärtan gjorde henne till en konstnär af rang.