Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» De tre perlorna göra det inte, utan att jag hejdar mig och först öfverväger, innan jag talar. Trolldomen ligger i själf behärskningen. Jag var för häftig o c h likaså Herbert; nu ha vi blifvit bättre båda två o c h skola försöka att aldrig mera säga ett enda bittert ord till hvarandra. » Herbert Berglöf hade kommit hem omkring en halftimme före sin hustru. Med stora steg gick han otåligt af o c h an i salen, tills Dora inträdde. » Det är då allt annat än trefligt att vid hemkomsten från dagens arbete finna våningen tom o c h mörk, » anmärkte Herbert skarpt. » Hvarför nämnde du ej för mig i morse, att du ämnade resa bort? Jag skulle då ha tillbragt kvällen på klubben! » Emedan jag ej är något skolbarn, som behöfver fråga o m lof till allting — ämnade Dora näsvist svara. Men förskräckt hejdade hon sig; hon kom ihåg amuletten, for med handen ned i fickan och räknade så de tre perlorna — en för hoppet, en för tron och en för kärleken. Medan hon gjorde detta, fick hon inom sig gifva Herbert rätt, att " Talko ". | § l ö s l e n! Hvilken husmor känner ej till allt det - * Y arbete, alla de omsorger hösten medför? Allt skall syltas, saltas och läggas in för vintern. På landet och i stora hushåll tager hösten husmoderns krafter strängt i anspråk. De kunna nog tala om, huru det är att hafva framför sig kanntals med bär, hvilka skola rensas, tiotals kappar ärter att sprita, såar med lingon, klädkorgar med svampar, allt skall rensas och lagas, o c h vanligen blir detta, åtminstone i mindre förmögna hem, husmoderns sak. Jungfrurna hafva i de flesta fall nog göra med de gröfre sysslorna, hvilka äfven hopa sig om hösten. 1890 Det är emellertid ingalunda roligt, isynnerhet om man har ett lifligt lynne, att timme efter timme sitta vid dessa enformiga och långtrådiga arbeten; men vi hafva här i Finland ett sätt att göra dessa arbeten ej blott fortare, utan att rent af förvandla dem till nöjen.
Såsom Lagstiftare hafva vi egentligen blott den senare och de{ med rätta; men må denna öfverlägsenhet med sanwets-ömhet begagnas. Samdrägt och Nit erfordras sammanverkande att stödja Konungen och Konungahuset: Att befrämja gemensam trefnad och förkofran i allas hjertan, och allas vilja förena sig i det förra fallet: I det senare är det en följd af ämnenas naiur och deras veikan på individuella förhållanden 5 att omdömet om medlen skola bhf - JDen 8 December. 217 ya stridiga. Troligen finnas likväl ännu tillräckjiga Material ier för något bättre, fastän de kunna vara försvagade och spridda. Andra Nationer hafva emedlertid i detta fall känt tidens härjning hårdare än vi: Ingen lör vara otacksam för den omsorg, hyarmed våra angelägenheter under den Volcaniska skakningen vårdade blifvit: Nu gäller det att samla och att ordna hvad bevarat är. Mitt deltagande är visserligen inskränkt; men som Medborgsman ställer jag m-ig, i fråga om redligheten af mina afsigter , i bredd med hvem det vara ma: Äfven jag har ock sökt gagna mitt Fädernesland pcfi yara nyttig för det Vapen jag tillhör; och ingen annan driffjäder har fört jrjig till detta rum. Jag är emedlertid dyrbarare betalad med mine Medborgares aktning och med känslan af uppfylda pligter, än af den ringa Lön, i Penningar maten, jag sorn Statens Tjenare uppburit —-> och jag erkänner ej för billigt, om den från Embetsmannabanan i lugn trädde Medborgaren framställer de qvaryarandes pligter och förbindelser i annat förhållande, än som med den för dem utstakade Verkningskretsen står tillsammans. Från Urtider har Svenska Folket känt värdet af Friheten, och i Secler, framför de fleste andra Nationer, har det vårdat den. Men nogsamt visar oss Historien, att den bast varit bevarad, då till utbyte gifvits aktningen för andras rätt, och ett varsamt begagnande af sin egen, inom de utstakade gränsorne.
I anledning åter af hvad Grefve Gyldenstolpe yttrat, vill jag blott nämna, Den 4 Ja n u a r i i e. flir. 83 att denna fråga visserligen kunde undgå komma lill förstärkt Utskott, om Ridderskapet och Adeln frånginge sitt förra heslut, så att två Stånd stadnade emot två, och derefter en inbjudning skedde till de andra tvenne Stånden; men då en fix tull redan lärer finnas å från Finland inkommande talgljus, och denna åtgärd således vore ulan nytta, afstår jag från mitt yrkande i nämnde afseende; dock kan jag icke förklara huru, vid nu upplysta förhållande, frågan orri tullbevillningens belopp å talgljus, som blott från Finland, eller under namn af Finska, om de ock äro från det egentliga Ryssland, införas, kan blifva föremål för förstärkt Utskott, och anhåller derföre att Herr Tham ville upplysa, huru denna åtgärd kunnat af BevillningsUtskottet till-* styrkas, då redan en orubblig tull finnes å ifrågavarande vara. Herr Tham: Det är visserligen sannt, att de mesta talgljus införas från Finland; men det är ej eller förbudet att ifrån andra utrikes orter hit införa denna vara, och det är på sådane talgljus, som det nu ifrågavarande stadgandet har afseende. Uppå derefter framställd proposition, blef Utskottets förslag lill den rörande denna artikel afgifne 2_Q:dc voteringsproposition af Ridderskapet och Adeln godkändt. 56 H. G* 1 84 Den 4 Januari! e. m. Målningar, handteckningar och ritningar j infattade eller oinfattade. Under förblifvande vid Dess i afseende å tullen å denna artikel förut fattade beslut, godkände Ridderskapet och Adeln Utskottets derom framställde 3o:de voteringsproposition. Olja, Oliveeller Born-; Papper; Saity kok-; Saxar, Öfverskärare-. De i afseende å desse Artiklar af Utskottet föreslagne 3i, 3a, 33 och 34 voteringspropositiouer godkändes af Ridderskapet och Adeln. Segel. Utskottets tillstyrkande i afseende å denna Artikel bifölls.
Den ena har gift sig med en furst Radziwill, den andra med en prins Bonaparte, och hans enda son, Edmond Blanc, är en fulländad dandy, känd som framstående sportman, som umgås i Paris-aristokratiens elegantaste kretsar. Blancs arfvingar hafva emellertid, efter hvad det säges, redan afyttrat sina respektive delar i Monte Carlo, som för närvarande lär tillhöra ett anonymt bolag. Huru länge detta bolag ostördt skall få bedrifva sin rörelse är naturligtvis svårt att förutsäga; men visst är, att agitationen mot Monte Carlo med hvarje år tilltager, att interpellationerna i de franska och italienska kamrarne med hvarje år blifva flertaligare. Och detta med rätta, ty att spelbankens inflytande på trakten är i hög grad skadligt, står utom allt tvifvel. Här är icke rätta platsen att framdraga alla de skäl, som yttrats för och emot Monte Carlo. Jag vill inskränka mig till att påpeka ett faktum, som till största delen vederlägger det argument, som försvararne af spelbankerna företrädesvis bruka betjena sig af. De utbreda sig vanligen mycket öfver det stora penningekapital, en spelbank sätter i rörelse och påstå, att sådana orter som Homburg och Wiesbaden icke kunnat existera utan det tillopp af menniskor, som spelbankerna förorsaka. Verkligheten afgifver emellertid intet bevis härför. Tvärtom – antalet kurgäster i forna tyska spelorter har, hvad statistiska uppgifter visa, långt ifrån att förminskas efter indragningen af spelet i stället varit i beständigt stigande. Om man också medgifver, att Monte Carlos förhållande te sig något annorlunda, enär det onekligen måste vara en lisa för den fattiga befolkningen i Monaco, att spelbanken betalar alla dess skatter och utskylder, är det å andra sidan utom alt tvifvel, att Monaco likasåväl som Mentone och San Remo i sitt ljufva klimat och natursköna läge har tillräckliga hjelpkällor för sitt bestånd utan att behöfva anlita sådana, som undergräfva befolkningens moralitet. Ty demoraliserande verkar en sådan plats som Monte Carlo; tusen omständigheter visa det. Jag behöfver här blott omtala en, som slående och handgripligen låter oss se spellifvets konseqvenser.
Afven de n. v. kanonslupsbataljonernas bemanning af omkring 700 man är så betydlig, att jag väl erkänner att man eger fullt skäl att inöfva den till att strida å land. Men hufvudmaterielen i det nya skärgårdsartilleriet består hädanefter af bepansrade kanonbåtar; huru stor besättning de komma att erhålla, vet jag ej säkert, men då monitorerna endast hafva en bemanning af 60 till 70 man, och kanonbåtarnas naturligtvis måste vara vida fåtaligare, tror jag att den ej kan upptagas till högre än 20 till 30 man. Då nu ej hela besättningen kari bortskickas, alldenstund åtminstone en officer, kanonbetjening och maskinister måste qvarlemnas ombord, är det klart, att det högsta man kan disponera öfver är 10 man. Om vi då hafva hela vår skärgårdsflotta, eller de 20 föreslagna kanonhåtarne, samlad på ett ställe, kunna vi således icke sätta i land mera än ungefär 200 man. Det är möjligt att jag misstagit mig i dessa beräkningar, men jag är beredd att när som helst rätta dem, i fall man kan upplysa mig om något misstag. Om det nu är ett hufvudmoment i skäsgårdsartilleriets verksamhet att understödja arméen, hvad har man då vunnit med dessa 200 man? Ar arméen verkligen i så stort behof af denna hjelp, som skärgårdsartilleriet ej kan lemna, hvarföre kan man då icke sätta upp ett par ingeniörtrupps-kompanier, eller öka fältartilleriet, eller införa ett roende artilleri å små lätta båtar, som kunde transporteras öfver land? Allt detta skulle kunna ske med vida mindre kostnad, och ändamålet ändock bättre vinnas. Jag behöfver blott kasta en blick på de af Gr. von Platen föreslagna fartygen för att se att när han yttrat, att de skola strida till lands, liar han dock tänkt på något helt annat. För ett sådant ändamål behöfver man väl ej bygga fartyg, som kosta från 80- till 240,000 rdr stycket, som hafva 7- till 10-tums pansar och 12-tums kanoner af 450 centners vigt.
- r a d. » Carmen # &gt; - Ä e i i o m välvilligt tillmötesgående af •^^3 å r frejdade kompositör, professor Ivar Hallström, hvilken i den krets af framstående konstnärer, som tidemellan samlas kring den snillrika furstinnan, intar den förtrogne vännens ärofulla plats, hafva vi i dag nöjet att bringa våra läsarinnor ett porträtt af drottning Elisabet, hvilket i " träffande likhet och uttrycksfullhet skall vara ett af de yppersta. Carmen Sylvas namn synes ej nu för första gången i Iduns spalter. Så erinra vi särskildt, huru vi i fjol meddelade ett af hennes poem » Till hafvet » i originalautografi, hvilken den för allt godt ömmande drottningen bland flere andra insändt som ett bidrag till basaren for Elisabetsystrarna, som då anordnats i vår hufvudstad. I dag vilja vi i några korta drag för våra läsarinnor teckna äfven den andliga bilden af den framstående kvinnan. jftjåi) v Ty det är obestridligt — ibland europeiska furstinnor intager drottning Elisabet af Rumä- nien en mycket framstå- Sylva. » ende plats. Den ideala riktningen i hennes ande, känslans djup, den sällsynta handlingskraften och intresset för tidens frågor skulle hafva förskaffat henne ett namn, äfven om kronan icke smyckade hennes hufvud. Hvad vi veta om den rumäniska drottningens ungdom, utveckling, familj elif och verksamhet, låter oss se en af idealitet och arbetskraft genomträngd natur, sådan som man sällan finner i vår materialistiska tid. A f sitt folk är hon älskad, emedan hon väl förstått att fatta sina plikter som landets moder; som författarinna är hon firad till följd af sin begåfning, hvilken redan burit så många frukter. Däruti består hennes popularitet, som gått långt utom hennes fäderneslands gränser. Carmen Sylva hör till de naturer, som midt i den djupaste smärta förstå upptäcka en källa till lycka. Smärta och lidande voro hennes tro " na följeslagare allt ifrån hennes tidigaste barndom; de hafva kanske ledt det unga furstebarnets tidigt utvecklade sinne in på allvarliga
Hon hade en ljusröd klädning, som satt stramt öfver det flata, insjunkna bröstet, och hon sköt upp axlarne, när hon neg. – Herrskapet har minsann låtit vänta på sig. – Hjertligt välkomna! Alice var i svart med perlor och stod och neg för fru Bruun, som tog emot henne nästan vid dörren. – Jag skall säga fru Lexow, så här på landet – en enkel kopp kaffe Alice log förekommande och sade något urskuldande om hästarna och om pappa, som aldrig blef färdig. De båda damerna gingo tillsammans mot soffan, der man reste sig och helsade och gjorde plats. Herrarne stodo i klunga borta vid kakelugnen med händerna på ryggen. Alice lyssnade ofrivilligt efter stämmorna, när hon satte sig. — Ja, är det inte en skandal, som det går till i Danmark? — Att folket kan tåla sig – Hvad skola de göra? När ministrarna nu inte vill från taburetterna – Så skulle Folketinget ta dem i kragen Ja, ja, ursäkta! — Men för oss svenskar är det ju barockt. – Litet småbröd, fru Lexow lilla? Jag försäkrar, att de mandelkransarna – Tack, tusen tack! — Åh, utmärkta Elin Bieler tog Mia om lifvet och såg på hennes födelsedagsbord inne i kabinettet. Det var klädt med gullvifvor och grönt på den hvita duken, och presenterna lågo symmetriskt ordnade omkring en stor bukett i vas midt på bordet. – Gud, ett så stiligt armband! Det är ingenting, som klär som granater Att du inte tar det på? Hon profvade det och viftade med handen i luften. Fröken Bieler var lång och fet med örnnäsa och stora bruna ögon. Hon såg närmast ut som en bastant tjufpojke. – Titta, der är herr Danner borta och bugar sig för Alice Lexow Vet du, hon hviskade, han är allt litet betagen – Söta Elin! – Hon är ju gift. – Ja, naturligtvis inte hon, bevars. Han är ju också bara en pojke. Men jag tror, hvad jag tror. Bara det, att han blankt inte tål att man talar om henne – nämner henne aldrig Magda är ju litet bedårad af hans ögon, som du vet, och jag för ett vådligt skoj med henne nu.
”att man ej bör gifva en menniska löfte om tycke för personens skull, icke heller ovillkorligt och för alltid, utan med villkor: att den personen lefver i Christi sinne och för så lång tid den är fast deri.” Är detta så hedniskt taladt? Vi hafva en bok, hvars innehåll är af så underbar beskaffenhet, ty det är gudomlig vishet, att alla frågor, som angå menniskans vandel, i hvad tidehvarf och i hvad förhållande som hälst, af den besvaras. (Kanske skall i tidernas längd menniskorna också nöja sig med de gudomliga lagar, som finnas i denna bok, och då lefva efter dem; i stället för den mängd af verdsliga lagar, de nu hafva, och som de icke lefva efter.) Om vi nu söka svaret, på ofvanstående fråga, i den boken, så finna vi på flera ställen detta: ”Hvilken som kommer till mig och icke hatar sin fader och moder och hustru och barn och bröder och systrar, och ther till sitt eget lif, han kan icke vara min lärjunge.” Från samma läppar har äfven utgått detta bud: ”älsken hvarandra inbördes!” – i det första kan således icke vara fråga om annat än lärans emottagande, hvaruti ingenting, icke en gång de i verldens ögon och enligt naturens ordning heligaste band bör hindra någon. Huru christendomen i sin början skiljde dessa band, det veta vi, ty skiljaktighet i tro var den tiden uppenbar; – Huru många nu för tiden erkänna Christus för sin Gud i sitt hjerta, det veta vi icke, – ty alla höra till christna kyrkan. Det kan väl ändock icke vara stridande emot vår religion att påminna om: det alla kärleksband böra hafva sin föreningspunkt i Christo. Melia är en täck legend, författad på prosa; men låter söm poesi. Svangrottan på Ipsora är skrifven poesi; men låter som musik. Alla, som läsa Schenes El Nihor, måste instämma med Herr Hugos: (den oäkta och inveritabla) i att vilja gifva mycket för att hafva detta Afrikanska stycke i sin helhet. Amalia Hillner. Åter en ny tafla af författarn till Törnrosens bok.
Divila oell Diiminella Dogstiftningei, utur borsloget till Kivil-Dog uteslutit ollo söclone onsvorsdestämmelser, Ilvillia ielie döra till rättegöngs-ordniiigen, dvorof föijer, ott den n^a Divil-Dogen ej lion, u>un litt medföra ett i visso liänsceuden strafflöst tillstånd, 8ötto8 i veilisomliet :,iiilor!u,i<!u, ön i sommondäng antingen med Driminol-Dogen, tiller ined sersliildt u!f:ii(Il>«!e Köi fattningar, 80in innefatta strokfdestomnielxer i stallet för den, lividia den nu gällande Divil-Doge» innedäller, nien 8l»n, i l,öndel8L den nva Dagen i de88 lielliet ontages, 8liulle lioninio ott upplioro Innon onifniuiiölile graiusli iiiiig of soväl Divil8oin Driminol-Dog-börslaget Iiunnit ott l>f Kongl. 5loj:t företagas, livilliet under innevarande KiliSniöle ielie svnes liunna slie, lärer Kongl. I^lojtt ielie on86 8ig döro till Kiliet8 8töilder otlota nögon Droz,option vin sömn,o Dog-Dör8log8 slutligo prof - 6 Aong/, ^.-c> d/. ning; men Dikets 8tänder torde om de nu mimmie förkällanden köra i Mäder underrättas, med tillkännagifvande gf Kongl. Naj:ts förkoppning, kitt, sedan det n^a Dagverket numera pä omförmäldte sätt kunnit när» sin fullkordan, sanik endast nägra fä preliminär-ätgärder Åkerska, innan granskningen deraf Iran af Kongl. Naj:t företagas, Kongl. Naj:t skall klifva i tillfälle, akk vid näsklrommande Diksmöte kill Dikets 8känder, uki den i Orundlagen stadgade ordning, framställa den Mädiga
Jag skall dock, så vidt det låter sig gora, söka hålla mig vid det första, Då man vill företaga en vigtig saks utförande, beror mycket på sättet, huruledes man går till väga; man måste först eftersinna, hvilket ändamål man söker, derefter undersöka medlen; så tillsägande väga ändamålet i ena handen och medlen i den andra, jemföra dem, och då man noga öfvervägat, huru långt medlen äro tillräcklige för ändamålet, kan man taga sitt beslut, Hvad ändamålet beträffar, tyckas meningarna nu vara temligen eniga, att en myntbestämning bör ega rum. Den siste Talaren har dock yttrat sig i motsatt riktning, och trott en myntförbättring kunna till vägabringas, utan skakning och orältvisa, så att BancoSedelns värde slutligen skulle uppstiga till D e n 6 J u 1 i i f. ra. 48 &k. silfver. Då man vill ett mål, bör man först föreställa sig det såsom upphunnit så fullkomligt, som det kan tänkas. Om vi således föreställa oss, att vi vore komne till det bästa möjliga förhållande emellan - Bankens utelöpande sedlar och reela fonden, eller att Banken nu ägde 29 millioner i silfver, så är det ingen fråga, att ju Banken i morgon skulle kunna växla en SpecieRiksdaler emot 48 skillingar i sedlar. Hvad blefvo verkningarne deraf? BancoSedelns förhållande mot silfver skulle då vara lika man och man emellan, och någon annan rubbning tyckes i första påseendet icke böra äga rum, än att man hade en SpecieRiksdaler i stället för Bancosedeln å samma valeur. Likväl om man kastar sitt öga på handelsförhållandet med andra länder, uppstår ett annat resultat. Coursen på Hamburg skulle då genast falla till 5o skillingar. Exporteurens varor skulle icke betalas mer än efter numerairen i HamburgerBanco; stångjernet skulle falla till omkring 7 R:dr; bruksägaren kunde icke fortsätta sin rörelse, och alla öfriga exportvaror skulle falla i samma mån. Man hade då intet, hvarmed man kunde betala allt hvad som tages från utlänningen, hvaremot alla varor, som införas i landet skulle kunna lemnäs för en tredjedel af nu varande värdet.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 April 1860, kl. 3 e. m. Betänkande, angående Allmänna Bevillningen. I sednare tider hafva så val vid Riksmötena genom väckta motioner och afgilna yttranden, som uti allmänna tänkesättet alltmer och mer låtit förspörja sig klagomål öfver den beskattning, som, under namn af Allmän Bevillning, till Statsbehofvens fyllande utgår. Dessa klagomål hafva varit riktade ej mindre mot sjelfva beskattningsgrunderna, än mot det sätt, hvarpå dessa grunder blifvit tillämpade. Ehuruväl jemkningar i bevillningsföieskrifterna tid efter annan vidtagits och skattebeloppen blifvit betydligt nedsatte, äfvensom lindringar och undantag medgifna, der sådane af förhanden varande omständigheter synts påkallade; hafva likväl anspråken på rättvis och jemnlik fördelning af skattebidragen i allmänhet icke kunnat derigenom anses fullt tillfredsställda. Vid sednaste riksdag anhöllo derför hos Kongl. Moj:t Rikets då församlade Ständer, uti underdånig skrifvelse den 8 Mars 1858, att, då emot rättvisan och lämpligheten af nuvarande grunder för allmänna bevillnirigens fördelning flera anmärkningar, förtjenta af synnerlig uppmärksamhet, hos Rikets Ständer förekommit, men denna fråga befunnits vara af så betydande omfattning och erfordra så mångsidig utredning, att Rikets Ständer icke varit i tillfälle att dermed omedelbart taga befattning, Kongl. Maj:t mätte låta upprätta och förelägga Rikets näst sammanträdande Ständer förslag till grunder för bevillningens fördelning och sättet för deras tillämpning, efter hvilka den af Rikets Ständer fastställda bevillningssumma kunde på ett lämpligare och rättvisare sätt, än efter gällande Bevillnings-förordning, utgöras. Med anledning häraf har Kongl. Maj:t, genom särskildt i nåder förordnade Kommitterade, låtit upprätta förslag dels till ny Bevillnings-stadga, med tillhörande formulärer, dels till instruktion för taxerings-förrättningarne vid de under allmänna bevillningen inbegripna och af taxering beroende afgifters föreslående och fastställande, dels ock till ny förordning angående mantalsoch skatlskrifningarnes förrättande.
Han ville emellertid ej tillstå för sig sjelf, att hvad han kände häröfver, var hätskhet, härledd af sårad egenkärlek; nej, det var smärta öfver tvenne själars tillstånd, af hvilka den ena redan var såld åt Djefvulen, den andra svindlade på förderfvets brant ... en smärta, desto djupare som den sednare i barndomen erhållit sin första undervisning af honom. Upptagen af sådana känslor och betraktelser hade Suenonius nu hunnit till grannskapet af sitt hem, socknens prestgård, en liten rödmålad byggnad, belägen vid en liten bäck och omgifven af björkar. Sommartiden, då bäckens klara vatten lekte på sin hvita sandbädd och björkarnes kronor voro löfvade, bar denna boning, der den låg mellan rågfält och ängar, en så idyllisk prägel, att en förbiresande ej kunde föreställa sig annat än trefnad och en ljus verldsåskådning derinom. Suenonius hade knappt öppnat grinden, som förde till den gräsbevexta gårdsplanen, förrän hans hustru, åtföljd af ladugårdspigan och drängen, kom honom till möte. Fru Suenonia var en äldre menniska, enka efter den förre kyrkoherden, och hade, enligt tidens sed och konsistorii föreskrift, såsom bihang till pastoratet öfvergått i händerna på dennes efterträdare. Detta ekonomiska äktenskap, vid hvars ingående inga andra känslor än brödkänslan gjort sig gällande, var emellertid icke olyckligt. Hon lefde i sina hushållsbestyr, han i sina embetsförrättningar och theologiska studier, ingendera störde den andre, och så gick dag efter dag, utan kärlek och utan kif. – Här står vackert till, må du tro med dessa ord väckte fru Suenonia sin man ur hans fantasier, – Stella har störtat i ladugården, medan du varit borta. Suenonius blickade upp och såg framför sig sin hustru, som vred händerna af förtviflan, sin ladugårdspiga, som grät bittra tårar öfver förlusten af sin älskling, och gårdsdrängen, som med betänklig min ref sig i sitt linhåriga hufvud. – Stella, vår bästa ko? frågade Suenonius. – Javisst! Sådant elände, sådant elände! – Der ha vi det, sade pastorn hastigt.