Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Långt heldre skulle Hudiksvall kunna nöja sig med ett blott på latin-linien fullständigt. Faran för läroverkets fortfarande bestånd såsom ett högre, i händelse man icke på något sätt sökte gå det stora flertalets af lärjungar önskan och behof till mötes att erhålla fullständig undervisning i klassiska språk, förutsågs också redan på förhand af de med ortens förhållanden mera förtrogne, hvarföre genast vid läroverkets utvidgning till högre real-läroverk hösten 1858 en stor mängd af stadens och ortens innevånare ingingo till Kongl. Majit med underdånig ansökan, att läroverket, mot förbindelse för staden och orten att under en tid af sex år på egen bekostnad aflöna en extra lärare, måtte fä utvidga sin verksamhet derhän, att fullständig undervisning meddelades äfven pä den klassiska linien. Kongl. Majit synes ock till fullo hafva godkänt betydelsen af de i den underdåniga ansökan framlagda skäl, enär genom nådiga Brefvet af den 16 Juni 1859 till Domkapitlet i Upsala förordnades, att undervisningen inom de tvänne högsta klasserna vid läroverket från början af då nästkommande läseår och tillsvidare skulle omfatta äfven de ämnen, som tillhöra den klassiska bildningen. Rättigheten till en sådan utvidgad verksamhet, hvarigenom Hudiksvalls läroverk erhållit en exceptionel ställning i jemförelse med andra blott på real-linien fullständiga, har nu varit oafbrutet begagnad från och med höstterminen 1859. Huru behöflig och anlitad densamma varit torde till fullo vara ådagalagdt genom de här ofvan anförda sifferuppgifterna, hvilka omfatta just de år, som sedan dess förflutit. 40 Motioner i Preste-Ståndet 1865. N:o SO. Det af ,«ex års erfarenhet, bevittnade behofvet bör vara tillräckligt, för att göra undantaget till regel.
Ar nu förordningen så sträng, att den som icke brännt en enda kanna måste dock erlägga afgift för en hel månad, så snart han försummat att i rätt tid anmäla sitt afstående, måste deraf, enl. mitt omdöme, klarligen följa, att om det behagar en bränvinsbrännare att upskjuta bränningen en eller flere dagar, han icke äger rättighet att återfå den afgift, som å dessa dagar sig belöper. Denna min åsigt vinner stöd deraf, att restitution icke kan vara afsedd att äga rum vid andra tillfällen än då tillverkaren, till följd af omständigheter, dem han ej beräknat, såsom redskapens mindre goda beskaffenhet m. m., icke erhåller den påräknade produkten, eller, med andra ord, att restitution förutsätter verklig bränvinstillverkning. Ofver den resolution jag på grund af denna min åsigt meddelade, anfördes besvär och, i enlighet med det Utlåt., som den af Utsk:n åberopade mannen afgaf, upbäfdes utslaget och restitution beviljades. Jag bör tillägga att detta så mycket mindre bordt kunna ske som ordningsstadgan för Kontrollörerne i 16 §:n innehåller, att om genom olyckshändelser bränneri försättes ur begagneligt skick, får Kontrollören ej åtnjuta aflöning af Staten mera än 3 dagar, utan bör för den öfriga tiden aflönas af bränvinslillverkaren, om han reparerar skadan och ämnar fortsätta bränningen. Af ella dessa stadganden, med hvarandra jemförda, anser jag det vara klart att min mening är den rätta och anhåller derföre om återremiss, på det att ett stadgande i denna syftning måtte i §:n inrymmas. Ilvad åter det andra mom:t i §:n beträffar, så är den af Utsk:n föreslagna förändring, eller att orden: inom näslpåfölj ande månads utgång, borde utbytas emot orden: inom 30 dagar efter lillverkningsmånadens utgång, högeligen af behofvet påkallad. Det hände nemi. sistl. år att en bränvinsbrännare, hvars tillverkning ej kom i gång förr än i slutet af första bränningsmånaden, och som glömde att inkomma med begäran om restitution förr än d. 23 Dec., 524 D e» 6
Uti en bos Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Edelcreutz, J., väckt och till Stats Utskottet remitterad motion (N:o 37) har blifvit an förd t, hurusom 4 Stats-Utskottets Utlåtande JVs 57. under ofvanberörria benämning ett aktiebolag, för hvilket Kongl. Majit den 12 April 1861 i nåder fastställt bolagsordning, bildats, med uppgift att å egendomen Wentzelholm, efter förbättrade methoder, tillverka glas. För nämnda rörelses ändamålsenliga bedrifvande ätginge en stor qvantitet ved, och ehuru för närvarande egendomens skog uppfyllde behofvet i nämnde hänseende, hade likväl, för att äfven för framtiden härutinnan betrygga sig. bolaget beslutat utvidga fastigheten med jord, som passade för införande af en ordnad skogshushållning. Härtill lämpade sig för bolaget beqvämligast !'. d. Löjtnantsbostället Norra Qvill, 1J mantal, hvilket, med en areal af 3,269 tunnland 1,1 kappland skogsmark, sorn efter uppgjord och fastställd trakthuggning, endast iemnade en ärlig afkastning af 320 famnar ved, men sorn genom skogsplantering kunde i en aflägsen framtid i betydlig män förbättras, lage egor om egor med Wentzelholm, och för närvarande eller intill midfastan 1868 vore för Calmar Regementes löningsfonds räkning utarrenderadt till bolaget för 20 tunnor spanmål, 15 \Jt smör, 15 tollfer sågbräder. 15 famnar tallved samt 288 Ridr Banko, med rätt för bolaget att föryttra årliga skogshygget.
Å h — det är ej möjligt — icke älskar du m i g än? » » Fredrik, » sade h o n allvarligt och såg på hon o m, » hur kan du göra m i g d e n frågan nu, nu när vi äro ändå mera skilda än för åtta år sedan. » » Förlåt mig, E b b a, förlåt! Ser du, jag har burit ett sådant hat till dig under dessa år, — alltsedan du bröt ditt löfte. Jag har försökt att g l ö m m a dig, — o c h jag trodde att jag gjort det. Hvarför blef du ej m i n? Karin hade krupit in i soffhörnet o c h satt orörlig, stirrande framför sig. » H u r är det, liten? » frågade E b b a tyst o c h strök mildt öfver det burriga håret. Karin tog hennes hand o c h kysste den, så reste h o n sig o c h gick sakta ur rummet, ' in i sitt eget, o c h kastade sig på sängen. Tankarne jagade hvarandra. H v a d hade h o n gjort? Hade h o n varit elak och trotsig? 0 — mamma, m a m m a! Och så k o m m o tårarne. * fr O: H * Kap. V I I. o p K P Di &lt;J Po H Några dagar därefter sjuknade E b b a Verhoff häftigt i lunginflamation. Fru Charlotte kände icke tillräckligt förtroende för sin gamle huslä- kare, utan skickade äfven b u d till Fredrik, s o m genast k o m o c h sedan skötte sin kusin m e d outtröttlig omsorg. Han v e k knappast från hennes sida under den svåraste tiden, o c h när slutligen krisen var öfverstånden o c h en förbättring började, kallade också faster Charlotte h o n o m för » sin dotters räddare » o c h fann ej o r d n o g för att uttrycka den tacksamhet h o n kände. Det var en blåsig, regnig aprildag, o c h doktor Verhoffs tålamod sattes på hårdt prof under hans vandring från sitt h e m till Ebbas. Med en suck af lättnad ö p p n a d e han porten, skakade af sin paraply o c h sprang upp för de tre trapporna.
Enär nämnde lagrum vid tre särskilda riksdagar blifvit förändrade, har Utskottet trott sig böra, innan motionerna till pröfning företagas, göra en framställning af de sålunda vidtagna förändringarne. Vid Regerings-Formens fastställande, hade 28 § följande lydelse: ”Konungen äger att i Stats-Rådet utnämna och befordra infödde Svenske ”Män till alla de Embeten och Tjenster inom Riket, högre och lägre, hvilka »äro af den egenskap, att Konungen Fullmakter derå utfärdar, dock böra ve»derbörande förut med förslag hafva inkommit, der sådana hittills ägt ruin; »Vare likväl Konungen obetaget, att uti Militaira Embeten nyttja Utländske Män »af sällsynt skicklighet; men icke till Commendanter i Fästningarne. Konungen Uih. lill Ii. St. Prot. 1*59 & 1860. 3 Sami. 8 Uäft. 1 2 Konslilutioni-Utshotlets Memorial N:o 1S. »fäste, vid alla befordringar, afseende endast å de sökandes förtjenst oell skicklighet, men icke på deras börd. Till Stats-Ministrar, Stats-Råd, Justitie-Råd, »Stats-Secreterare samt alla andra Civile Embetsmän inom Riket och Domare »må sådane Män endast nämnas, som äro af den rena Evangeliska Läran.» I sammanhang med den vid 1840 och 1841 årens riksdag vidtagna förändring uti organisationen af Konungens Stats-Råd. blefvo orden: »Till Stats»Ministrar, Stats-Råd, Justitie-Råd, Stats-Secreterare samt alle andre Civile »Embetsmän inom Riket», utbytta emot orden: »Till Civile Embetsmän inom »Riket.»
Åtminstone vill icke jag lägga sten på bördan, och jag är viss derpå, att R. o. Ad., utan hänsigt till någon enskilt känsla, vid delta tillfälle skall bedöma sin Regering icke blott efter billighetens grundsatser, utan äfven med högsinthet. Jag hoppas och anhåller, att Const.Utsk:s mera. icke må till någon åtgärd föranleda, utan läggas lill handlingarne. Många ledamöter hördes härtill yttra bifall. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Const.Utsk. har, efter mitt förmenande, förbigått, på sätt en reservant också anlydt, åtskilliga af de vigtigaste ärendena. Utsk. har deremot hållit sig vid åtskilliga andra, som jemförelsevis dermed äro småsaker. Afven i dessa punkter har, efter hvad mig synes, något, som hört under den 106 §:n, blifvit hänfördt under den 107 § Reg.F. Men det må härmed vara huru som helst och äfven med befogenheten eller riktigheten af de anmärkmr, som blifvit gjorda. Jag lemnar dem i sitt värde. Jag tror blott, likasom den siste värde talaren yttrat, att omständigheterna utom oss äro i närvar, ögonblick af den beskaffenhet, att vi böre bemöda oss om, alt utlänningen icke må kunna finna något tecken till oenighet emellan Sveriges Regering och Sveriges folk, aldraminst inom detta Stånd, som har både de Hesta och de förnämsta krigarne inom sitt sköte. Jag tillstyrker alltså, lika med Hr Gripenstedt, att detta betänk, må läggas lill handlingarne. En ledamot, som för en stund sedan talade, berömde sig sjelf och sina vänner för det att de kommit till samma slutsats. Mili mening är, att beröm i sådant hänseende hvarken är förtjent eller tillständig^ aldraminst på den sidan, för hvilken tilldragelserna varit mera gynnande än orden. Gr. Anckarsvärd omtalade här en sak, som icke varit föremål för Const.UtsIcs pröfning och som icke heller kunnat vara det, men hvilken jag icke anser mig böra med tystnad förbigå.
Bouillé, nu kallad Lieutenant-Général des armées de France et de Suède, var bland Ludvigs tillgifne en af de få, som med full oegennytta och redligaste trohet förenade utmärkt förstånd, böjelse för förnuftiga reformer, orubbligt mod och lugn själsnärvaro: kort sagdt, en man, hvars minne, när man känner hans karakter och de omständigheter som ådrogo honom Demokraternes hat, ingalunda behöfver rodna eller blekna för sin i Marseiller-visan erhållna plats. Under Gustafs och hans ledning, skulle fälttåget om våren 1792 taga sin början. Af de bref till Bouillé, som blifvit förvarade i samlingen af Konungens Skrifter, synes, att han, om Österrike och Preussen skulle ännu längre förhala tiden med öfverläggningar, ville likafullt öppna kriget med att landstiga i någon lämplig nederländsk hamn, samt derifrån, med ryska och holländska troppar (hvilka förmodligen äfven skolat förstärkas med den då ännu – enligt Las Cases – 25000 man starka och ypperligt equiperade Emigrantcorpsen), rakt marchera på Paris. Det sista af dessa bref, dateradt Gefle den 6 Febr. 1792, lyktar sålunda: comme j’aurai avec moi de bons soldats et pour second un Bouillé, je ne doute pas du succés. (Liktidigt uppgjorde han för Leopold, i det sista bref han skref till denne, planerna till två tragedier öfver national-historiska ämnen: Thorkel Knutson och Erik XII:s död!) Huruvida han, jemväl sedan Österrike och Preussen formligen biträdt, skulle ha företagit sitt fälttåg i denna rigtning, eller i den, som Hertigen af Braunschweig sedermera gick, – är ovisst; men desto vissare, att han, lycklig eller olycklig, hade kommit ifrån saken med en helt annan heder, än denne ömklige Hertig.
Det har alltid förefallit mig besynnerligt, att pa samma tid som Näringsfriheten hos oss varit inskränkt eller åtminstone mycket försvårad, har Näringslöshelen varit ansedd och behandlad såsom ett brott; att pä samma tid som hvart yrke, hvar Stad, hvar Församling på Landet blifvit bildad till ett slutet Samfund, hvaruti man ej utan svårighet kunde fä inträde, Personer vid äfventyr af frihetens förlust blifvit ålagde att skaffa sig ett sådant inträde; att den som i en ort, ett yrke, ett stånd blifvit genom omständigheterna försatt ur stånd att vara gagnelig för Staten och uppehålla sig sjelf, skiljd från alla utvägar att kunna på en annan ort, i ett annat yrke göra det, icke haft annat val än att förblifva i sin uselhet, eller förlora friheten. Då Staten vill gora gällande sina rättigheter öfver den enskilta bör den ock emot honom hafva iagttagit sina pligter. Den Stats-Inrättning sorn 366 Den ii April. ålägger Individuen att ovilkorligen innom viss tid hafva valt Närings fäng och deruti förskaffat sig sysselsättning, vid äfventyr att StatsMagten eljest bemägtigar sig hans valrätt, och bestämmer hans framtida sysselsättning , borde väl åtminstone lemna honom detta val fritt, och icke undandraga honom något tillfälle för användandet af hans arbetsflit. — Aldraminst synes stället för utöfningen af hans krafters fria bruk till enskilt och allmän nytta böra vara inskränkt. Äfven detta band på Näringsfliten har dock hittills varit lagdt. Serskildta' Corporationer hafva ägt rättighet neka inträde innom sitt område, för Personer som kanske endast på det stället kunnat hafva sin utkomst, blott under förevändning, att en slik nödtorftig utkomst möjligen skulle kunna brista, och de få Iof att underhållas af de öfrige innom Cnrporationen. — Denna Consideranon måste man val åtminstone komma ifrån, då man upphör att vilja inskränka välgörenheten, detta friaste yttrande af den ädlare Människo-naturen innom Classer och Districter.
Om det kunnat iörefinnas något skäl, att, såsom genom oftaomförmälda Kongl. Kungörelser skett, till åklagarens förmån och lör att derigenom befordra de grofva brottens beifrande, göra ett sådant undantag från den af 17 Kap. 5 § och 21 Kap. 5 § Rättegångs-Balken följande skyldighet för åklagare att, der endast ofullständig bevisning mot den tilltalade förekommit, bekosta sina vittnens inställelse, så är deremot bibehållandet vid de mindre brotten af åklagarens enligt nämnda lagrum bestämda ersättningsskyldighet ett lämpligt medel alt hindra enskildes besvärande med obefogade eller förhastade åtal af sådana, för den allmänna säkerheten mindre vådliga förseelser. Beträffande Sammans. Statsoch Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 17 Beträffande åter anmärkningen derom, att, som den sakfällde ej alltid eger tillgångar att gälda de honom ådömda ersättningar, vederbörande vittnen ofta gå i mistning deraf, då brottmålen ej äro af den grofva beskaffenhet, att medlen af Staten förskjutits; så är detta ingenting annat, än hvad som ganska ofta inträffar äfven i andra fall, nemligen att enskilda personer ej magta upfylla af dem ingångna eller iråkade förbindelser; och det kan ingalunda anses såsom ett åliggande för samhället, att garantera sina medlemmars förmåga i sådant afseende. Det är visserligen sannt, alt vittnen blifva genom en lagens ovilkorliga befallning tvungna att fullgöra deras uppdrag såsom sådana och derigenom ofrivilligt råka i det ifrågavarande rättsförhållandet till en för dem fremmande person, men det synes icke vara för mycket begärdt af den enskilde medborgaren, att han för det allmännas bästa löper denna risk; och om delta förhållande skulle kunna utgöra en giltig grund för Statens ersättningsskyldighet i brottmål, så borde denna skyldighet af samma skäl sträcka sig äfven till civila mål, hvarigenom oberäkneliga utgifter skulle tillskyndas Staten, och trätlystnaden erhålla en verksam uppmuntran, i synnerhet hos dem, som hafva ingenting att förlora. Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka: alt den ifrågavarande motionen icke må till någon lagstiftningsåtgärd föranleda. Stockholm den 13 Augusti 1863. Reservationer:
Denna berättelse omfattar tiden från sislförflutna riksdags början, under loppet af Oktober månad år 1862, till nedanstående dag. Innehållet upptages, såsom vanligt har blifvit, hufvudsakligen af redogörelse för anstälda åtal samt af en och annan kortare uppsats i ämnen, hvilka, ur lagskipningens eller lagstiftningens synpunkt, ansetts förtjena uppmärksamhet. Bland dylika åtal märkas följande: På grund af anmärkningar, gjorda dels under embetsresor åren 1851 och 1858 dels ock vid granskning af fångförteckningar, hade Justitie-Ombudsmannen förordnat Advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt att anställa åtal, 1:o genom skrifvelse den 14 Januari 1852, emot Rådstufvurättens i Kalmar andra afdelning, der Rådmannen, vice Häradshöfdingen K. var ledamot och protokollsförande, derföre, att 1850 års dombok befunnits ouppsatt för tiden emellan den 19 Juni och den 7 Augusti och, efter denna dag, numrering af de handlagda målen saknats; 2:o genom skrifvelse den 11 Oktober 1858, emot samma Rådstufvurältsafdelnings ledamöter och bland dem bemälde vice Häradshöfding, derföre att, vid en den 21 Juli nämnda år af Justitie-Ombudsmannen verkstäld inspektion uti Rättens arkif, blifvit anmärkt, hvad anginge 1851 års dombok: att hon varit ouppsatt i ett mål för den 29 Januari, i två för den 7
Ståndet framställa den frågan, huruvida Ståndet skulle behaga, på sätt BancoUtsk. förestår, förena sig med de 2:ne Stånd, hvilka i frågan fattat sammanstämmande beslut, på det man må undgå alt få frågan till förstärkt Utskott. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Jag anhåller att få till prot. nedlägga min reservation mot det förklarande, HrGr. Den ai Augusti. 229 0. Landtm, nu afgifvil. Jag är af den öfvertygelse, att grundlagen tydligt och klart bestämmer, att icke blott myntenheten, utan äfven dess öfveroch underafdelningar bero af båda Statsmagternä. Jag vill icke upplaga tiden med att utveckla skälen, då det ej här kan leda till något resultat; men jag åberopar i detta fall BancoUlskrs betänk., hvilket fullständigt utreder frågan, och får tillika yttra, att jag anser den magt, som man härutinnan skulle öfverlemna till Konungen ensam, vara vida farligare än den magt, som i början af riksdagen var i fråga att till Konungen öfver lemnäs, medelst förändring af 72 § Reg.F. Det måste vara mot ali lagstiftnings princip stridande alt till Konungamagten ensam öfverlemna alt bestämma ett förhållande, hvilket så mycket som myntet inverkar på hvar mans rätt. Frih. Kantzou, Joli. Al b., förenade sig med Hr Dalman. Frih. Cederström, Jac.: Sedan Hr Gr. o. Landtm, föredragit Exped.Utskls memor. och, enligt min tanke, i fullkomlig öfverensstämmelse med grundlagen förklarat sig cj kunna göra propos. i denna fråga, är intet annat för närvar. alt göra, än att inhemta, huruvida R. o. Ad. dock yrkar en sådan propos. För min del förmodar jag, alt den, såsom stridande mot grundlagen, ej af R. o. Ad. skall yrkas; men skulle den dock blifva yrkad, kommer frågan att hvila, lills Constil.Utsk. derom yttrat sig. Hvad beträffar Frih.
Heen och Stadsvakten. Hérr Manck af Rosenskjöld • Män hatt ari» sett statsanslaget till Caserhbyggnadeh alltför riiv gä» ehutii det uppgått till .flera hundrade1 tusende R;dr, och således kunnat förslå, att sprida trefnad i flere småstäder,.och det i ert tid af pennirigébrist, från hvilken endast Stockholm är fritagit. Jag har aldrig hestrid! Regementets rät?, att erhålla Casern, men skyldigheten till dess anskaffande synes åligfi ga Staden, som uppbär Juqvarterings-tolag» och som i (ifrigt njutet fördel af sjelfva Garnisonen-. Dåi man förpligta t mindre Städer ohördån, att uppbygga Sfa ilar, ser jag intet skäl, hvarföre en Större varsamhet skall iakttagas , i afseende på. Stockholm. Wadstena Stad har ju vid denna Riks*/ dag blifvit nekad inqvarterings-penningar, för in» q vart ar ingen' af bevakningen vid Correctionshuset derstädes, hvilket likväl icke är inrättadt för Stadens, utan för hela Rikets nytta. Inqvartetingen i de öfrige Småstäderne är ej eller för deras enskifta räkning Det vore besynnerligt, om Stdetlskulle bygga Caserner och Stallar åt Stockholm under det aftynande , Småstäder begära lanébiträden, såsom en grace, för samma ändamål. Jag tillstyrker således afslag å ifrågavarande anslag, helst forsvars anstaltetné derigenom icke minskas, Utan tvärtom en besparing .beredés för deras Ht* vidgande. få ri herre Björnstjerna: Ehuru jag delaf deras åsigt, hvilka ansett Stockholm böra, likasom Den 18 September f. m. *45 likasom Rikets öfrige Stader, uppbygga Caserner, an* ser jag likväl det icke möjligt, att för närvarande förpligta Stockholm dertill. Emedlertid skulle Regementet blifva i saknad af Casern, hvilket åter skulle föranleda otaliga oredor.
Irån tryckningslillåtelsen borde göras för alla de anmärkningsmål, der anmärka, blifvit nedlagd, emedan i sådant fall nästan aldrig någon fullständig reeit af saken blifvit intagen i prot., ej heller den majoritets skäl, som friat, utan hela prot. bestode af minoritetens reservationer. Och yrkades derföre, alt Utsk. mätte, för hvarje gång ett eller flera af Utsk:s prot. rörtde Statsrådet till tryckning utbegärdes, särskildt deröfver besluta, äfvensom att del villkor mätte för bifall till en dylik begäran fastställas, att icke någon fråga finge delvis, utan borde i sin helhet tryckas. Som votering äskades, hlef i sådant afseende följande propos. skriftligen uppsatt och justerad: Den som vill att Utsk:s prot. löf.de Statsrådet skola, under caneelliets tillsyn, utan särskild förfrågan för hvarje full, varn tillgängliga för afskrifning för att' till trycket befordras, sedan deeharge-belänkundet blifvit till RiksSlm utdeladt, såvida icke R. St. dessförinnan åtskiljas, i hvilken händelse utelemnandet nf ifrågavar. prot. ma ovillkorligen äga ruin', röstar ja; den det ej vill, röstar nej; Vinner nej, så vill Utsk. särskildt för hvarje gång besluta öfver framställningen om utbekommande tili tryckning af Utskis prot. ronde Statsrådet. Den häröfver anställda omröstning utföll med elfva ja och sex nej. Emot det beslut, som sålunda var futladt, reserverade sig Gr. Spens på de under discussionen å minoritetens sida anförda skäl. Frih. Hermelin reserverade sig ufven på grund af hvad 38a Den a6 Maj. här ofvan finnes anfördt, med afseende på prot. öfver ministeriella mål. Ut supra. Rätteligen utdraget, intygar G. Ced ersc hjöld, Cancellist i Const.Utskottet. Af detta prot. lärer R. o. Ad. hafva funnit, att Const.- Utsk. företagit sig att tolka grundlagens rätta förstånd uti 2 §:n 4 mom.
Månljuset, som inströmmade genom fönstret, föll nu på hans ansigte och väckte honom till tankar på angelägenheter, som i afseende på tiden lågo honom närmare. Han ringde, och en man i presterlig drägt, som tycktes hafva afbidat detta tecken, inställde sig genast. Den inträdande var en undersätsig, bredaxlad person, men så kortbalsad, att det besynnerligt formade, svartlockiga hufvudet tycktes omedelbart fästadt mellan skuldrorna. Den mycket låga pannan bildade en hvitgul strimma mellan tvenne parallela linier: hårfästet och de breda sammanvuxna ögonbrynen. Som mannen bar hufvudet något framåtlutadt, voro hans små, svarta ögon riktade uppåt, när han måste se på en samtalande. Detta gaf hans anlete ett uttryck, som en välvillig granskare möjligen kunde tyda som fromhetens och ödmjukhetens. Denne man var Petros’ närmaste förtrogne, presbytern Eufemios. Förtroligheten dem emellan var i sjelfva verket mycket stor, men kom dock aldrig Eufemios, den äldste presbytern, att glömma att Petros var hans förman. Eufemios satte sig icke, innan biskopen pekat på en stol och framställt en fråga, som han då i ödmjuk ton, med korta, tydliga, likasom räknade ord besvarade. – Du har i dag varit hos enkan Apollonia? frågade biskopen. – Jag kom för en half timme sedan från hennes sjukbädd. – Hon dör välberedd? – Ja. – Och hennes testamente? – Är skrifvet och undertecknadt i laga form. – Du får icke lemna henne ensam med arfvingarne, ty det kunde ännu hända, att ... du förstår? – Gregorius aflöste mig och sitter nu vid hennes säng. Hon skall icke ett ögonblick vara ensam ... Förmodligen slocknar hon i morgon. – Gud vare hennes själ nådig! Hon var alltid en from qvinna. Hon emotser med lugn och glädje sin upplösning? – Ja, prisad vare Gud! – Och testamentet? – Det skall i morgon vara i dina händer. – Och dess innehåll? – Ack, högärevördige fader, hon har hvarken förgätit kyrkan eller dig, hennes bigtfader, ej heller sina slägtingars naturliga anspråk.