Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ack, fortfor Nora, inga galenskaper mellan oss två, gamla förståndiga varelser. Om det en gång har händt, då jag tyckte synd om er, så är det icke något skäl att fortsätta på samma sätt. Dessutom har ni ingen orsak att kalla mig otacksam. Tvärt om; ty ni skall veta att jag ofta tänkt på er och gjort riktiga uppoffringar för er skull. – Verkligen?! utropade han gladt. Du har tänkt på mig? – Jag undanber mig det der förtroliga duandet. Det kunde passa förr i tiden, men inte nu. Ja, jag har tänkt på er, som man i allmänhet tänker på en för detta bekant, som på en gammal granne. – Inte mera? – Och så har ni, när jag ändtligen fick veta er adress, ju fått två bref af mig. Ni vet inte hvad detta vill säga. Jag, som aldrig skrifvit till någon menniska förr. – Det var också dessa bref, som ingåfvo mig nytt hopp. – Jag fruktade äfven denna följd; men jag ville tacka er för edra presenter. Ni har allt en bra egendomlig smak; men det gör ju detsamma; ty det är ju ej på sjelfva gåfvan man skall se utan på gifvarens afsigter. Och det vet jag, att dessa hos er voro vänliga, ja kanske alldeles för vänliga, när allt kommer omkring. – Tack för dessa ord, Nora! – Berätta nu hvad som händt er. Äfven jag har, som ni ser, fått det bättre nu än jag hade på den tiden, då vi bodde grannar i vindskuporna på Norra Smedjegatan. En förfärlig tid! Jag har också ansträngt mig för att glömma den. – För mig åter är det den ljufvaste tid jag upplefvat. Trots fattigdom och elände, trots bekymmer och motgångar af alla slag, hade jag dock dig ständigt i min närhet. Ack, jag önskar mig ofta tillbaka till den tiden! – Smaken är olika här i verlden, invände Nora. – Men nu, Nora, nu har lyckan vändt sig till mig, till oss båda. Den rikedom, du fordrade, som jag gjorde till min uppgift att förvärfva, är numera icke ett tomt hopp, utan en framtidsvisshet. Jag har den! Hör du, jag har den i mina händer redan nu, och nu har jag kommit för att bedja dig dela den med mig.
Vidare har man åberopat 1789 års författning ang:de Svenska Allmogens frioch rättigheter, hvilken författning, som hår hedrats med karakter af BondeSt:s privilegier, skulle lägga hinder i vägen för den nu föredragna voter:s-propos:ns godkännande. Med anledn. af detta yttrande, får jag erinra hurusom, vid flerfaldiga tillfällen, förändringar i sättet för grundskatternes utgörande, blifvit af än den ena, än den andra statsmakten än af 3:ne RiksStånd, än genom votering i först. Utsk. beslutade, utan att förklarandet i 114 §:n Reg.F. derigenom ansetts vara pä något sätt öfverträdt. Dä jag omöjligen kan finna annat, än att R. St. gemensamt med K. M. äga rätt att besluta om sättet huru tionden skall af de skattdragande utgöras, och dä någon förhöjning i beloppet icke är ifrågasatt, utan endast tiondelösen efter 5-årig medelmarkegång, i st. f. ärliga markegångssättningar föreslagen — så kan jag icke afstå från min begäran om bifall till voter:s-propos. Hr von Hartmansdorff: Jag hade hoppats att vid slutet af detta betänk, vi skulle slippa åter upptaga samma frågor. Men förgäfves. Hr Stuart har åberopat el t prejudikat lill stöd för sin mening. Mig torde tillåtas nämna all då jag, i början af min Statssecreteraretid, frågade en gammal Rådsherre huru en viss sak skulle behandlas, emedan det funnos prejudikater, som stridde mot lagens ordalydelse, så svarade han. J kunnen vara förvissade derom att finna prejudikater på nästan allting; men prejudikat är icke lag, och der lagens mening kan med rätt och skäl uttolkas annorlunda, skall han följas. — Sä är förhållandet äfven här. Hr Lefrén har, efter min tanke, så klart ådagalagt lagens verkliga mening i detta fall, att hvad han sagt icke gerna kan bestridas. I alla andra frågor, än dem som bestämdt äro undantagna, gäller tre Stånds mening jemte Konungens sanktion eller om två Stånd stanna emot två förblifver det vid hvad förut stadgadt varit.
Nu gällande Skiftes-stadga har äfven alsett detta förhållande och i dess 8 Kap. 8 § är den grund bestämd, efter hvilken vid laga skifte sådant ersättningsanslag skall bestämmas. Men del har inträffat, särdeles i de norra länen, alt skiftesdelegarne vid skiftet funnit en dylik utbrytning vara med deras ömsesidiga intressen mindre förenlig, och derföre låtit sådan servitut äfven efter skiltet fortfara. Detta förhållande har föranledl mångfaldiga tvister, och en reglering af mulbetesrätlen, sedan intressenterna omsider insett behofvet deraf, har hvarken, efter det laga kraflvunnel skifte åkommit, kunnat i öfverensstämmelse med Skiltes-stadgan åstadkommas utan samtlige de intresserades medgifvande, ej heller annat än undantagsvis varit möjlig att genom vänlig öfverenskommelse bringa till stånd. A dessa förhållanden har, medelst en vid innevarande riksdag gjord framställning, Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit lästad; och har dervid blifvit anfördt, hurusom uppkomsten af denna mulbetesrättighel i de norra orterna härledde sig från den liknöjdhet, hvarmed i förra tider Kronans skogar betraktades, i det att vissa bya - ExpeditionsUtskottats Förs loij till underd. Skrifvelse, N:o 487. 19 lag tillåtits att å desamma utan inskränkning och kontroll få beta sin boskap. Sedan samma skogar medelst skatteköp öfvergått lill enskilde personer, för det mesta egare af jernbruk eller andra industriela anläggningar, qvarstode dock för dessa byalag en lika obegränsad rätt till begagnande af skogen för afbetning, hvilken rätt för det mesta ej grundade sig på annai än bäld. Deraf uppslode emellertid för landet i allmänhet, såväl som för den enskilde rätte egaren af skogen de största olägenheter, i thy att dels skogpns återvext genom kreatursbetet gjordes omöjlig, dels den rätta egaren af skogen förhindrades att odla på densamma, deis skogseldar genom vallhjonens vårdslöshet framkallades, dels ock skogssådd och återplantering efter rationell hushållningssätt ej stöde tillsammans med den fria mulbelesrätten, som ej medgålve någon inhägnad.
Men hvad det beträffar, att icke denna princip blifvit utbildad och gjort sig gällande hos oss och andra nationer, så torde det vara nogsamt bekant för dem, som genomgått olika länders lagstiftning i olika tider, att just rättsbegreppens fullkomliga tillämpning, eller alt rättsbegreppen gjort sig fullkomligen gällande, endast är en följd af den stigande upp - Den a September e. m. 91 lysningen hos nalionerna, emedan ju äldre lagstiftningarne äro, för ju flera år tillbaka de skett, desto mera finner man i dem stadganden, som äro barbariska och stridande emot rättsbegreppen; men ju mera folkslagen blifvit odlade, desto mera äro deras lagar öfverensstämmande med rättsbegreppen. Man har i fordna tider äfvensom nu velat hafva rättsbegreppet underordnadt den politiska eller ekonomiska nyttan; men jag tror, att rättsbegreppet är något sådant, som med den stigande odlingen måste göra sig gällande; och den som rätteligen betraktar saken, skall alltid finna, att de politiska skälen aro alldeles underordnade. Skulle man verkligen vilja försvara den olika arfsrätten och säga att den ej kan vara stridande emot något moralbud, derföre alt Svenskar och Engelsmän ännu bibehållit den; så kunde man äfven försvara slafveriet och säga, att det icke är stridande emot något moralbud, emedan en så upplyst nation som Amerikanarne bibehållit slafveriet. Ämnet har i öfrigt blifvit så nlveckladt, att jag finner mig icke böra tillägga något vidare, utan blott velat tillägga dessa ord i afseende på sjelfva principen och förnyar min begäran om återreraiss. Frih. Boye: Hr Cederschjöld tvingar mig till en vid lyftighet, för hvilken jag vördsamt begär Ståndets öfverseende. Jag trodde sannerligen icke, att jag skulle hos Hr Cederschjöld behöfva erinra om vigten, om den stora angelägenheten af att hvarje lagprincip pröfvas icke isolerad, ulan i sitt sammanhang med andra principer. För att Hr Cederschjöld, som icke är jurist, må så mycket bättre förstå mig och gifva mig rättvisa, vill jag här utsträcka mitt klander emot LagUtskcs betänk, längre än jag gjort. Jag erkänner uppriktigt, att jag af skonsamhet icke velat taga fram det.
Den 7 Juli e. m. Å nyo föredrogs OeconomieUukottets sedan den 5 Juli hvilande Betänkande, i anledning af åtskilliga till Utskottet remitterade Memorial och Dictamina, angående GränseTullarna imellan Sverige och Norrige, samt LandTulls-inrättningeH i Riket och den dervid .bibehållna Tullbevakning m. in. Herr Grefven och LandtMar skalken föreslog bifall till Utskottets Betänkande. Ropades Ja) mert Friherre Stael von Hollstein yttrade sig icke kunna dertilllemna bifall, emedan uti sista punkten af Betänkandet vöre föreslaget indragande af den Commendanterna uti Rikets Fästningar och Casteller tillkommande så kallade Garnizons-ved; hvilken utgör Comrnendantens i Christianstad förnämsta inkomst. Uppå af Ilcrr Grefven och LandtMarskalken gjord proposition, blef Betänkandet af Höglo!!. Ridderskapet och Adeln afslaget. Upplästes å nyo och godkändes till den kraft och verkan, den vid innevarande Riksdag fastställda tilläggning i 56 §. Re - 5i2 Ben 7 Juli e. m. geringsFormen nredgifver, tremne ConstitOa ti nis Utskottets den 5 dennes på Bordet lagda Memorial, innefattande förslag till tilläggningar i Grundlagarna: i:o I 53 och 96 §. §. RegeringsFormen samt 2.9 och 63 §. §. RiksdagsOrdnin» gen. 2:0 I 15 §. RegeringsFormen. Å nyo föredrogs och bifölls Constittti tibnsUt«kottets de 5 juli på Bordet lagda Memorial, rörande Herr Spaldencreutz’förslag till ändringar i Riksens Ständers Jtu atitieOmbudsmans Instruction.
Nu håller allt på att gå i ruiner, folk och fä bo i helgedomarne och en af de största moskéerna har pashan tagit till blyoch kul-fabrik. Jag återvände derifrån kort före middagen, särdeles trött af den långa färden och af den heta solen. Satt en stund i Abdolkhaliks bod, men gick snart derifrån jemte honom på sjukbesök till en gammal man, som besvärades af urinstämma. Vi suto en stund hos honom, drucko kaffe, rökte och pratade om hans sjukdom, som jag ansåg ej medföra någon fara och ej behöfva någon behandling. Besvärades hela dagen af en mycket stark hufvudvärk, som fortfor och tilltog ända till maghrib, då jag gjorde en lång promenad omkring Asbukije, der man nu på Koptiska sidan började slå upp tält och gungor för den instundande påsken. Vädret var det härligaste och ljufvaste samt fördref min hufvudvärk. Om aftonen satt i grannbodarne med shekh Ibrahim på hans vanliga plats på den höga mastaben. Gick till Köhler och talade med honom, men ännu var ingenting uträttadt med shekhen, som på några dagar ej hade kommit. Satt sedan i mina grannbodar, pratade och åt en liten frukost i en tobaksbod, hvars ägare är en afjuni, ehuru ännu helt ung och särdeles vacker man. Derefter kommo de upp till mig och blefvo här sittande att röka och dricka kaffe till 'asr. Om aftonen kommo Sha'aravi, Ibrahim och Abdolkhalik hit med en flöjtblåsare, som hela aftonen blåste för oss och hade det felet, som alla musikanter, att han aldrig ville sluta. Han blåste dock väl, den Arabiska flöjten är vacker och behaglig. Vi kommo öfverens om att han alla dagar skulle komma hit och lära mig blåsa för 25 p. i månaden; sedan allt var afslutadt och jag bestämdt undanbett mig att vid slutet ge någon bakhsbish, läste vi alla Elfatheh. De blefvo sittande här ända till midnatt, då jag redan blifvit litet trött. Satt hemma, arbetade hela morgonen med att få ljud i min Arabiska flöjt, utan att lyckas.
699 före, att denna Vahra hos Utländningen vore i fallande, dels ock på den grund, att större delen af Stats - Verkets Koppar 'emnås till utmyntning åt Banken, sorn icke betalar det samma efter annat än det af Kanken sjelf åsatte pris; Skolande, i fall det till 100 Hulr före* slagne pris för Sk;det Koppar antages, den omständighet inträffa, att för myntnings-kostnaden, hvilken icke vore obetydlig, någon ersättning jcke kunde påräknas i skillnaden emellan det antagna och verkliga priset; Och hafva åtskilige Ledamöter inom Wallof!. Borgare - Ståndet tillika begärt upplysning på hvad grund Åtvidabergs Koppar-Verk njuter befrielse från Utskylder till Slaten intill år 1823. Om ock, såsom uppgifvet blifvit, men Stats. Utskottet anser föga sannolikt, utländske priser å Koppar för närvarande falla, har erfarenheten de sednare åren tydligen visat, det priset derå inom Landet varit i jernt stigande; hvarföre Utskottet tror sig ej utan skal hafva föreslagit den anmärkte förhöjningen; Till förändring hvaraf Utskottet ej eller finner någon anledning utaf hvad i öfrigt härvid blifvit an* fördt, enär Stats-Verket endast lernnar ungefärligen en tredjedel af sin Koppar åt Banken, och hvarvid vinsten å de återstående d;delarne ersätter den förlust, som å Bankens erhåline andel kan uppkomma. Till svar å den framställde förfrågan angående Åtvidabergs frihetsår, får Utskottet meddela, att, enligt Kongl. Bergs - Collegii Utslag den 7 Februarii 1812, hafva för Mormorsoch Hag.Grufvorne ig Frihets-ar blifvit beviljade yoo Siats-Utskottets Betänk anden'. ifrän och med är ign ; hvarförutan Kongl. Majit,’ jemlikt Nådigt Tref ti! 1 Bergs-Collegium af den 21 Januarii 1813, tillagt Bergsbo eller Catha* rinasbergs Grufva 10 Frihets-är, att beräkna frän 1813 ars början.
Piper höjde långsamt den skakande handen och pekade mot vallen: – Där stå mina bröder! – sade han. Bredenberg, som gick de frigifna officerarna till mötes, ryckte sakta Nordberg i manteln, och alla vände de sig mot Piper och blottade sina hufvud. De fingo icke tilltala honom, icke medtaga en hälsning, men Nordberg stannade, så underlig tycktes honom synen. Han trefvade öfver sitt bröst, och då han hittade bönboken, instucken mellan rocken och västen, lyfte han den och pekade på pärmens kors. – Så, Gud, leda då dina stigar, – hviskade han, – att den mannen korats till en af de största bland vårt folks martyrer. Fredadt, äradt vare hans kränkta namn! PAPPERSGENERALEN. Klockan var ännu knappt fyra på morgonen, men det gula skenet på björkdungarna utanför Moskva bebådade gryningen. General Lewenhaupt satt redan på sin vanliga plats i fönstret som en gammal uf på sin gren i skogen. Två gråsprängda hårtestar reste sig öfver pannan, och grubblande öppnade och slöt han de stora svårmodiga ögonen. Väckt af några skrapande steg reste han sig och vände sig inåt kammaren. Framför honom stod en puckelryggig rysk jude med hängande hår. Juden flätade oroligt sin ena röda lock om fingret. Hvilka sägner hade han icke hört förtäljas om den gamle general Marschmarsch, som med en pris snuftobak på tummen i Lithauens obygder skickat sina psalmsjungande soldater mot skansar och förhuggningar. Aldrig förr hade han stått inför en hjälte, som befallt öfver arméer. Han menade att en sådan måste vara en förfärlig man, som med en ed på läpparna och händerna korslagda på svärdsfästet inkommenderade pokaler och kantiner och famnslånga tobakspipor ända till dess röken stod så tät, att den kunde klyfvas med värjhugg. – Jag är bara en ringa köpman från Tula, – stammade han, – och jag har kommit hit med en oxdrift, men de svenska fångarna där i staden ha anmodat mig att frambära deras bön om en allmosa.
Vidare har anmärkts, att det icke vore hvarken rationelt eller logiskt, att borttaga den del af anmärkms procrn, som hittills tillkommit Kanslistoch Revisions Kommissarierna. Man säger, att en sådan andel i denna proc. bör upmuntra Revisions-Kommissarierna till nit i tjensten. Ja, det kommer an på hvad man menar med nit, och om man anser detta ådagaläggas derigenom, att inan får så många anmärkn.r som möjligt, äfven mindre befogade, och hvilka endast hafva till följd en ganska stor tidspillan och besvär för dem, som skola pröfva och besvara (lern. Men då RevisionsKommissarierna äro tillsatta just för att i första hand granska befogenheten af dessa anmärkmr, tror jag att både Chefen och ledamöterne hafva rätt uti att man icke bör göra domaren till part. Han är i sjelfva verket i första instansen domare, och man har icke ifrågasatt, att KammarrättsRfiden äfven skola åtnjuta andel i anmärkn:s proc:n; ty derigenom skulle man ju lemna åsido den i all lagskipning gällande satsen, att man icke sjelf får hafva nytta och skada af domen. Att således den princip, som här blifvit föreslagen, och hvilken den siste värde talaren karakteriserat nära nog som abderitisk, icke förtjenar detta namn, utan i sjelfva verket är ganska riktig, vågar jag tro, Jag kan för öfrigt icke finna något skäl, hvarföre Kansliet bör hafva andel i anmärkn:s-proc:n; det har ju ingenting att göra dermed, utan har sina särskilda göromål, och aflöningen derför, har också blifvit ökad och ställd i jemnbredd med andra Kansliers. Hvaröfver har man då att klaga? Vidare har man klandrat förslaget att KammarRätten skulle ega tillägga en anmärkms-författare från 5 till 15 proc. af updebiterade varors eller persedlars värde. Jag tror att förslaget i denna del är ganska välgrundadt; ty sjelfva detta efteranmärkms-system är icke så fördelaktigt. Anmärkmne böra nemi. ske i rätt tid och icke komma efteråt.
Majit i underdånighet anhållit, alt, som nämnda kontrakt bestode af 15 särskilda församlingar, deraf två utgjordes af städerna Öregrund och Östhammar, men sökanden uppbure allenast 11 prosletunnor och således 4 mindre, än hvartill han vore berättigad, ett dessa fyra tunnor motsvarande anslag mätte varda anvisadt, hade Kammar-kollegium och Stals-konloret, öfver ansökningen hörde, i underdånighet anfört, alt 24 § i Kongl. Majlis nådiga Resolution på Presterskapets besvär den 10 Mars 1719 tillerkänner Kontraktsprosten prostetunna för hvarje församling inom Prosteriet endast i det fäll, alt derstädes funnes Kvrkoherberge med odisponerad kronotionde, hvadan ock då dylik tionde af städerne Öregrund och Östhammar icke utgår, sökandens anspråk alt för dessa församlingar, hvilka icke äro med Kyrkoherbergen försedde, bekomma prostelunnor, icke kunde, i strid med berörda lagrum, af Kollegierna till nådigt bifall understödjas; hvaremot och enär upplyst vore, att för de två till kontraktet hörande Bladåkers och Gräsö socknar någon prostetunna icke blifvit anordnad, ehuru Kronan inom samma socknar egde behållen tiondespanmål, Kollegierna af dessa, jemte andra i den nådiga Propositionen närmare om förmälda, skäl, funnit anledning vara förhanden att bereda sökanden en lönefyllnad af två prosletunnor; ExpeditionsUtskottets Förslag till anderd.
Adelheid och jag sutto åter i trädgården och plockade stenar ur körsbär till en af Herr S–ns älsklings-rätter, då jag utbrast: „Adelheid, du är ändå en inkonsequent varelse, eller också en med mycken beräkning och förställning. Jag börjar sannerligen frukta, det du är fallen för svartsjuka, ty du har just arbetat på, att beröfva mig alla medel att blifva interessant för din Man, vid hans återkomst. Om jag icke vill ljuga, kan jag nu icke finna nåd inför hans ögon genom att berätta: „Häromdagen greps Adelheid till den grad af längtan efter Er, att hon föll i gråt, och jag endast med möda kunde lugna henne“ eller också: „Er goda Fru har sörjt och saknat Er så mycket, att hon hela denna tiden snäst sina underhafvande, varit surmulen emot sina barn, och det har varit mig högst svårt, att bibehålla hennes lynne uti någorlunda jemvigt.“ Adelheids hjertliga skratt (hvilket alltid klingar melodiskt öfver hennes läppar) afsvalnade något min förmenta vrede; hennes glädtighet smittade äfven mig, och först efter en stund upphof jag åter min röst. „Allvarsamt taladt, Adelheid, har jag svårt att fatta, huru, då man är lycklig nog att vara förenad med någon, som förtjenar hela vår tillgifvenhet, man så lätt, så nästan med glädje, som du syns göra det, kan underkasta sig den grufliga tomhet, hans frånvaro nödvändigt måste förorsaka i vårt lif.“ Adelheid skrattade ej mer. Fattande min hand sade hon: „Jo min Vän, just när man tillhör någon, som man oinskränkt kan älska och vörda, gör man allt för att blifva honom värdig.“ „Jag kunde“ genmälte jag „förtjena att hafva en öm och god Man och ändå vara snål om hans sällskap. Åtminstone tycker jag man icke skulle behöfva, så tillsägandes, jaga honom ifrån sig.“ „Nej“ afbröt mig Adelheid med en, för mig alldeles ny häftighet, „man kan ej vara Fredriks maka, utan att söka räcka, om ock blott på tå, upp till hans höga själ.
Till detta fel liar hon dock icke hemfallit i ett särdeles förtjlnstfullt porträtt af en äldre dam, för hvilket hon i Paris år 1889 eröfrade tredje klassens medalj. Clara Löfgren är en i Konstföreningen gärna sedd iitställariniia af små, ~ c k e minst i färg intagande genretaflor, och i sina porträtt iitvecklar hon en ganska betydande förinåga. D e äro väl uppfattade och smakfullt utförda, isynnerhet hvad betraff ar stoff erna. E n artist, som blott en eller annan gång läiniiar sitt egentliga fack, portrii.ttin %leriet, för a t t ägna sig åt genren ä r Hildegard Thorell. De arbeten af sistberurda art, hon dikrvid frambringat äro emellertid synnerligen beaktansvärda. Vi hehöfva i det afseendet endast erinra om hennes ~Modersgladjes, som p % utställningen 1894 väckte ett berattigadt uppseende genoin sin harmoniska och dock briljanta färg, samt innerliga uppfattning. Den sympatiska framstallningen af den unga leende modern nied barnet vid barinen koin &amp; skadaren att tanka p %, Madonnan med barnets, så poetiskt upphöjdt var uttrycket af lycksalig glädje atergifvet i moderns anlete. Äfven på poi.trattmAleriets område liar fru Thorell liirnn~t afsevarda bidrag, särskildt i bilden af en ung dam, sedan 1880 införlifvadt med samlingarne i Göteborgs museum, visar hon sig i besittning af en glänsande teknik och ett lika fint som mångsidigt färgsinne. Till denna grupp höra järnval tv&amp; konstnärinnor, hvilka under den för .nhgra år sedan s % lifliga, nu som vi hoppas afslutade striden mellan akademister och opponenter, raknades till det senare partiet, nämligen Eva Bonnier och Hanntr Hirsch-Pazcli. Den förstnainnda inklarinnan har allt sedan opponenternas segerrika framträdande med året 1885 varit en af de ihärdigaste och mest bemärkta af dess utställare. Hon försöker sig i sina arbeten mycket och framgångsrikt med de för narvaraude så moderna ljusexperiinenten.
— N:o 61, i anledning af väckt motion om utvidgad rätt för qvinna till anställning i sådan tjenste-befaltning, som för henne är passande: B. II. 374. 445, 449, A. 449; E. III. 58, — N:o 62, i anledning af väckt motion i fråga om utsträckt fribrels-rält för länsmän: B. II. 374, 445, A. 445. — N:o 63, i anledning af väckta motioner, angående förändring i sättet för krono-bref-bäringens utgörande: B. 11. 374, 445, A. 445. — N:o 64, i anledning af väckta motioner om ändring i nu gällande rese-reglemente, m. m.: B. II. 322, 373, 414, A. 415. — N:o 65, i anledning af väckt motion om förbud lör faltigvårds-stvrelserna att utackordera fattiga barn genom entreprenad-auktion: B. II. 322, 373, 415, A. 415. — N:o 66, i anledning af väckta motioner, angående ändringar och tillägg i nu gällande sfadganden om fattigvården i riket: B. II. 322, 373, 415, A. 424; IJ. 111. 45, 85, A. 85, E. 230. — N:o 67, i anledning af väckt motion om inrättande af ett ÖIver-konsistorium: B. II. 322, 373, 424, A. 424. — N:o 68, i anledning af väckt motion om ändring i Kongl. Förordningen den 12 Januari 1855, angående Svenska jernefTeklers stämpling: B. II. 322. 373, 424, A. 424; E. III. 58.
Sederholm tulei deraf eller af den utfallande betalningen 5j:del 33o:24.4‘ Handels-Bokhål laren härstädes C. E. Sederholm likaledes 33o: 24. 4* Maria Sederholm gift med Öfverste-Lieutenant Funck 83o: 24. 4* a:a Lotten Öfverste-Lieutenantcn Daniel Sederholm full Lott eller ^:del af den utfallande Summan i3a2: 1.6. 4 .‘c Lotten Bruks-egaren A.M.Se derholm i Södermanland £:del 13 2 2 : 1.6. 5:e Lotten Protocolls-Secrete raren //. F. Sederholm ^:del i322: 1.6. y:e Lotten Hedvig Magdalena Sederholm gift med ÖfversteLieutenanten Olander ^:del i322: 1:6. samt till Landtbruks-Akademien den motsvarande tredjedelen i det utfallande beloppet 313p: 3g. 6. Hvaremot ieke komrae att utgå:. Af x:a Lottem Handlanden i Helsin gforss G. A. Sederholms -‘gtdel 33o:24.4* Hela 3:e Lotten eller i:del som belöper för Commerce-Rådet L. J. Sederholm i Helsingforss 1322: 1.6. Hela 6:te Lotten eller ^-tdel för aflidna Maria Sederholms Harn i giftet med Professor Pipp ulfsköld i322: 1.6. R:dr 2974:27* 4* Ej heller hvad Landtbruks - Academien deraf skulle tillkomma med . 1487 : i3. 8.44^. ^ r Summa lkdr 13,881: i5.6. Hvad för öfrigt angick den bos Committerade af arfvingarne anmälde fråga, att i följd af Commerce-Rådet L. J.