Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De vid granskningen yppade anmärkningar, äfvensom de af enskilde framstälde, skulle då ock, efter Comiterades åsigt, beledsagade af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvan 17* - 132 des yttrande, öfverlemnas, för att, jemte de vid granskningen i bemälde Collegium förekommande erinringar, i ett sammanhang af Collegium till pröfning företagas. Med förutsättande, att beslut uti förevarande ämne kunde tidigt år 1848 utfärdas och således jordransakningarne påföljande året företagas, blefvo de nya Jordeböckerne upprättade för år 1850 och inom medlet af år 1852 till KammarCollegium insände. Men, då det likväl icke vore lämpligt, om räntornas beräknande i öfverensstämmelse med nya Jordeboken skulle fördröjas, intilldess densamma blifvit slutligen granskad och uppkomne anmärkningar afgjorde, helst, om fel upptäckas, rättelse ändock kan i laga ordning beredas, anse Comiterade det stadgande böra meddelas, att nya Jordeboken skall, i afseende å räntornas debiterande, tillämpas ifrån och med året efter det, för hvilket densamma är upprättad, och således i nyssnämnde händelse början göras med 1851 års räntor. Vidkommande den serskilda personal, som tilläfventyrs uti KammarCollegium må blifva af nöden, för att kunna förromförmäldte granskningsarbete med nödig skyndsamhet utföra, så äro Comiterade icke i tillfälle att yttrande derom i underdånighet afgifva, utan torde det på Collegium få ankomma att, sedan de i afseende på JordeboksLiggarens upprättande nödige föreskrifter blifvit meddelde, inkomma med den förnyade underdåniga framställning derom, som omständigheterne då kunna påkalla. Angående sedermera hvad vid JordeboksLiggarens upprättande i afseende å dess innehåll skall iakttagas, så förekomma i första rummet grunderne för egendomars och lägenheters fördelning under behöriga titlar.
Maj:t, som funnit dylika biträden ej| kunna, i anseende till bristande tillgångar, af allmänna medel beviljas., hemtar emedlertid häraf anledning, att vänta Riksens Ständers uppmärksamhet på behofvet och nyttan af anstalters vidtagande, till att genom frivilliga för hvar och en föga känbara bidrag bereda utväg, helst särskildt inom hvarje Län, till understöd för de uti inrättningen deltagande jordbrukare, som förmedelst hagel, frost, vattenflöde eller andra ej förutsedde och ej afvärjbara olyckshändelser lida skada eller förlust på lofvade skördar. Kongl. Majit förblifver Riksens Ständer med all Kongl, Nåd och ynnest välbevågen. Datum ut Supra, CARL JOHAN. C. S. Skogman, Skrifvelse om en Författn, om Mätt och Vigt. 267 é Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Riksens Ständer , angående en föreslagen och utarbetad ny författning om Mått, Mål ocb Vigt; Gifven Stockholms Slott den 2 5 Januari 1823. Redan på 178° talet hade det, i betragtande af de flere olägenheter, sorn Handeln och Rörelsen tillskyndades, förmedelst inom Riket brukliga Mål och Vigter af särski Ida slag, hlifvit vissa Committerade i Nåder uppdraget, att med iakttagande af en vid gamla inrättningars förändring alltid nödig försigtighet, om detta ämne öfverlägga, samt afgifva underdånigt betänkande, huru Mål och Vigter måtte lämpligen kunna inskränkas till blott C.nhisk tunna och Victualie-Vigt. Detta betänkande, hvaruti Committerade jemväl yttrat sig öfver inlemnade förslag till
Härförutan får, för den händelse att Rikets Ständer bifalla den förvandling, som för flera län blifvit föreslagen till hafna af åtskilliga andra räntepersediar, Utskottet, med afseende å den svårighet, som åtminstone i de aflägsnare provinserne eger rum att afyttra detta sädesslag, som vid längre magasinering är framför andra sädesslag blottstäldt för försämring i värdet, hemställa, 18:o att den hafra, som kan komma att ingå i den nya span målsräntan, icke må af räntegifvarne få till leverering in natura uppsägas. Utskottet öfvergår nu till behandlingen af ränteförenklingen för de särskilde länen, i den, ordning de blifvit i den Nådiga Propositionen upptagne. Upsala län. För detta län hade Kongl. Maj:t, enligt det ofvanomförmälde Nådiga Skrifvelse till dess Befallningshafvande åtföljande förslag, ansett, att utaf nuvarande räntepersediar lämpligen kunde komma i fråga att såsom särskiide skattetitlar bibehållas: Spanmål, smör, hö, dagsverken och dessutom penningar; samt att alla andra nu befintliga räntepersediar skulle till en ständig penningeränta förvandlas. Flertalet af de i länet valde deputerade, som vid sammanträde den 2 April 1852 förklarat sig för en sådan ränteförenkling, att alla räntor måtte med penningar lösas efter ett medelpris af tjugu års markegång och bestämmas till ett oföränderligt penningebelopp efter Mynt-Lagen af den 1 Mars 1830, hade, vid förnyadt sammanträde den 18 Maj förstnämnda år, vidblifvit sin ofvannämnda mening, utan att vilja yttra sig vidare i afseende å den större elier mindre lämp ligheten - Stals-Utskotlels Utlåtande, JYi 92. lighelen af de persedlar, hvilka Kongl. Maj:t ansett böra komma i fråga att för framtiden bibehållas. Kongl.
Statens directa inblandning uti de angelägenheter, som , till följd af sin beskaffenhet , egentligen tillhöra församlingarne eller menigheterne sjelfva, är, i Utskottens tanka, icke nyttig, så vidt den förl amar deras egen verksamhet och hindrar deri fria utveekligen af deras krafter. Så är äfven förhållandet i denna sak. Stora svårigheter kunna öfvervinnas genom menniskors ihärdiga bemödanden och ansträngningar , men, om man i tider af nöd hoppas på främmande hjelp, så är del säker t, att man icke utvecklar hela den styrka alt bekämpa eller afvärja den öfverhängande faran, hvaraf man eljest varit mäglig. Utskotten äro öfvertygade, Slalstamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N.o IQ']. 5 att, om någon stor oell .nilman nöd i landet skulle inträffa, Stals-anslag för aflijtlpande deraf alltid skola blifva otillräckliga, så vida ej den enskilda oell verksammare hjelp, som kan åstadkommas inom sjelfva orter ne, vore alt påräkna. Litar man vid sådana tillfällen på Statens mellankomst, så vidtagas ej de ändamålsenliga och verksamma anstalter utaf menighelernc , som ofelbart kommit lill stånd, om de varit fullt öfvertygade , att de vore lemnade åt sin egen omtanka. Då Staten härvid söker att på ijenligt sätt öppna utvägar för den enskilda fliten och verksamheten genom tillfällen till hvarjehanda arbetsförtjenst, samt underlättar anskaffningen af spannrål, så anse Ulskotten ej allenast, att Staten uppfyllt sitt åliggande, utan äfven alt, genom bestämmandet af en inskränkning härtill utaf Statens biträde, menigheterne och församlingarne blifva snarare satte i nödvändighet att i lid bereda tjenliga anstalter för afvärjande af större nöd, serdeles vid inträffande missväxter. Uppå dessa skäl anse sig Utskotten höra vidblifva sitt förra Utlåtande äfven i denna del.
Prot. 184° och 184/• 4 Sami, 1 Afd. 3 Band. iy Häft. 3 IS StaU-Utslcottets Utlåtande, N:o 489. hålla Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet, att det contract, som blifvit upprättadt mellan Colonial-Departementet och Handelshuset i London, äfvensom de infriade obligationsoch ränte-coupons å nämnde lån måtte till Fullmägtige i Riksgälds-Contoret öfverlemnas. Derjemte och på det att Rikets Ständer måtte förvissas, att de sålunda vidtagna åtgärder ledfc till det åsyftade ändamålet, må Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täckes till Rikets Ständer vid nästkommande Riksdag låta öfverlemna uppgift å Cabinetts-Cassans ställning.” Häruti hafva instämt Herrar Biskopen Hedrén, Doctor Agrell^ Prosten Stenhammar och Helsingius. Af Herr Friherre Cederström, A.: ”Då Rikets Ständer af Stats-Utskottet fordrat ytterligare utredning, rörande tillkomsten och beskaffenheten af Cabinetts-Cassans brist eller skuld, så anser jag visserligen Stats-Utskottet varit skyldigt att, så vidt på detsamma berott, i detta fall gå Rikets Ständers fordringar till mötes, men jag kan för min enskildta del ingalunda derföre finna, att denna utredning, den må i öfrigt hafva kunnat blifva så fullständig som helst, i ringaste nion kunnat förändra sjelfva saken, eller att en dylik utredning bordt kunna föranleda något anslag till betäckande af skulder, hvilka aldrig i Grundlagsenlig väg kunna komma att gravera Statsverket. Jag kan derföre ej förena mig i Utskottets skal till afstyr» kande af bifall till Kongl. Maj;ts Nådiga Skrifvelse, då dessa skäl synas grunda sig på bristande upplysningar i ämnet, utan anser jag dessa skäl endast böra inskränka sig till åberopande af 76 §.
På sätt riksdagsbeslutet tillika innehåller, eftergaf dock Konung Gustaf III 100,000 rdr utaf den erbjudna faddergåfvan, under förklarande, att han önskade, att denna eftergift helst måtte komma dem till lindring, hvilka minst egde råd och lägenhet att i gåfvan deltaga; hvadan och i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts derjemte tillkännagifna mening, korporaler och gemenskapen af armén och flottan samt det fördubblingsoch vargerningsmanskap, som ej hade årstjenst, alldeles befriades från ifrågavarande afgift, hvilken för torpare och inhyseshjon på landet samt deras hustrur, barn och tjenstefolk nedsattes med en skilling under det i biafskedet för dem upptagna belopp Rikets under 4786 ärs riksdag församlade Ständers beslut innehåller i afseende 1786 5rs på allmänna bevillnmgen endast det förklarande: att som de gamla skatterna och vanliga räntorna visserligen ej försloge till de kostnader, hvilka erfordrades för de anstalter, Kongl. Maj:t funnit sig föranlåten vidtaga till bevarande af rikets säkerhet, bibehållande af dess heder och anseende samt befordrande af dess verkliga nytta; bland hvilka kostnader förnämligast förekomme redan bestridda och än vidare förestående nödiga utgifter, för att sätta försvarsverket och isynnerhet örlogsflottan i ett så ansenligt tillstånd, som rikets säkerhet påkallade; så hade Rikets Ständer enhälligt öfverenskommit om och åtagit sig en ny, efter statens behof lämpad bevillning, att från början af år 1787, då den enligt 1778 års riksdagsbeslut utgående bevillningen borde upphöra, utgöras under 4 års tid, dock med en proc. minskning i den årliga bevillningssumman. Det fjerde årets bevillning ansåg dock Konung Gustaf lil sig kunna återlemna, enligt hvad han i talet vid riksdagens afslutande tillkännagaf.
Det är visserligen icke för att vitsorda hvad Herr af Robson anfört om tillståndet i Luleå Lappmark, som jag begärt ordet. Det är blott för att fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på den derintill gränsande Arvidsjaur Socken i Piteå Lappmark, hvarest förhållandet är alldeles enahanda, som i Luleå Lappmark. Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja remissen till Utskottet Herr Bojj Johan Fredrik: Kongl. Maj:t liar år 1824 eller 1825 (jag minnes icke rätt hvilketdera) i Nåder föreskrifvit, i afseende på Provinsen Jemtland, att, i mån af afvittringens fortgång i fjälltrakterne, gräns skall uppgås emellan Nybyggare och Lappar, sedan de deröfver blifvit hörde. Det vore Väl, om Rikets Ständer för detta ändamål, nemligen gränsens uppgående, afsatte en fond, som ställdes under Konungens Befallningshafvandes tillsyn, hvarigenom granslinien kunde skyndsamt blifva bestämd emellan Lappar och Nybyggare, helst det närvarande förhållandet dem emellan gifver anledning till många svårigheter, och dermed förenad oreda. \ j/^B Den i5 December f. ra. Jag tror, att deputerade Lappar äfven tänka, under vintern, hos Flans Maj:t insinuera en begäran i detta ämne. Lades på bordet. Friherre Rålamb_, Claes? uppläste följande : I en tid, då man, genom allmänna medels anslående, synes vilja upphjelpa och förbättra, så väl den löntagande, som näringsidkande delen af Nationen, torde det tillåtas mig, såsom utgörande en medlem af den sednare delen, att inför Rldderskapet och Adeln få vördsamt föreslå en åtgärd, hvilken, enligt min åsigt, skulle bidraga att på ett enkelt sätt försätta den verkligen vanlottade Jordbrukaren uti en lyckligare ställning, ! afseende på pris och afsättning å dess hufvudproduct, Spannmålen, nemligen införande af så väl större som mindre Sädes-torkinrättningar.
Jag medgifver tvertom, att sådant vore serdeles lyckligt, och om någon lämpligare utväg dertill, än den nu ifrågavar:de, blifver föreslagen, skall jag vara den förste, som dertill gifver min röst. Men att söka upnå en sådan stadga genom alt förbjuda den ena Statsmakten att besluta förändring i en författning, som tillhör dess lagstiftningsrätt, det kan jag icke annat än finna högst äfventyrligt. En sådan utväg har icke heller blifvit vidtagen i något annat land, än i Frankrike, der man vid upgörandet af nya konstitutioner plägat förbjuda deras förändring inom Den 1 Febi uari f. m. 247 viss tid. Följden liar vanligen blifvit den, alt dessa konstitutioner icke egt bestånd under så lång tid, som blifvit bestämd. Gr. Mörner har till försvar för den K. Proposm åberopat förhållandet i England, hvars Parlament åtskilliga gånger fastställt tull-bestämmelser för en längre tidrymd. Detta är väl sannt, men man bör härvid bemärka, att ehuru det Engelska Parlamentet så förfarit, det likväl aldrig afsagt sig rättigheten att, om sådant skulle finnas nödigt, jemväl under den bestämda tiderymden förändra de stadgade tnll-äfgifterna. Ilär är deremot föreslaget, att Ständerne skulle uttryckligen frånsäga sig en sådan rättighet. Det anförda exemplet är således icke i detta fall bevisande, och jag skulle högeligen beklaga den Engelska parlaments-Iedamot, som vågade der framkomma med något så beskaffadt förslag, som det nu förevar:de. Samma värde talare har vidare uplvst, att man i England, för att från höga tull-afgifter utan alltför hastigt och för näringsidkarne skadligt afbrott komma lill de tullsatser, man ansett lämpliga, vidtagit den utväg alt pä förhand bestämma successiva för, minskningar af en varas tull under ett bestämdt antal år, och den värde talaren har trott, att man genom bifall till K. M:s ifrågavande propos. bär i Sverige skulle vinna samma fördelaktiga resultat, som det ofvannämnda förfaringssättet visat sig hafva i' England åstadkommit.
Den genom § 110 gifna tillåtelsen till klagan öfver Fullmägtiges beslut i befordringsmål hafva Fullmägtige förmält sig anse utgå från förutsättningen att turoch anciennetet skall utgöra den hufvudsakligaste grunden för befordran, emedan endast den kunde af en hvar bedömas, hvaremot om lämplighet för Bankens tjenst skulle vid befordringar afses i första rummet, det syntes origtigt, att bedömandet af dem, som böra och kunna grunda sitt omdöme på erfarenhet och egen kännedom, skulle underkastas pröfning af myndigheter, hvilka måste bero af hvad de tillfälligtvis erfore eller från nog opålitliga källor kunde inhemta. Det funnes väl icke någon bankstyrelse, som icke gjorde anspråk att sjelf tillsätta tjenstcmännen; och om än Fullmägtige, i dessa som andra fall, kunde begå misstag, vore olägenheterna deraf för Bankens tjenst och för förhållandet mellan styrelsen och tjenstenmnnen icke jemförliga med dem, som måste uppkomma, då Fullmägtiges åtgärder 1 dylika frågor upphäfdes eller gjordes om intet. På dessa skäl hafva Fullmägtige föreslagit, attlio § måtte helt och hållet utgå. Då likväl, så länge vissa allmänna grunder för befordringar inom Banken finnas föreskrifna, tillfälle icke bör betagas Bankens tjenstemä n att till Revisorer och Bankoutskott framföra klagan, när de tro sina på dessa grunder stödda förväntningar på befordran förbisedda, kan Utskottet icke godkänna Fullmägtiges härutinnan uttalade mening, och tror de olägenheter af den ifrågavarande rättighetens bibehållande, som Fullmägtige antydt, vid stadgandets tillämpning föga vara att befara, då den pröfvande myndigheten väl torde kunna antagas alltid komma att fästa vederbörligt afseende på de skäl och omständigheter, hvilka grundat Fullmägtiges beslut, samt att behörigen väga dessa emot de invändningar den klagande kan framställa eller de tillfälliga uppgifter, som från andra håll kunna söka göra sig gällande.
Hr Printzensköld, Carl: Hr Åkerman synes hafva be dömt ifrågav:de ämne endast som jurist. Det må då tillåtas mig, som äfven anser mig ega någon kännedom i det juridiska facket,'att uptaga hans framställning till besvarade. När man fungerar som domare, måste man naturligtvis följa lagen utan afs. på följderna, och det heter derföre också, att »rättvisan är blind»; men Fullm. hafva här handlat som administratörer och icke i egenskap af domare, och frågan bör derföre ur administratif, och icke ur juridisk synpunkt bedömas Det faller då af sig sjelft att en räntefot, som varit satt högre än lagen tillåter, bör, der så ske kan, nedsättas och de jemkningar dervid göras, som omständigheterna tillåta. Att söka stöd för motståndet mot Frih. Tersmedens förslag i vådan af ett prejudikat med afs. å lån ur handelsoch närings-diskonten, anser jag högst orätt, ty vi måste ihogkomma, att 6 proc. år ännu laglig ränta och inom lagens gränser har man ovilkorlig rätt att bestämma hvilken ränta som helst. Då man vid bestämmandet af den högre räntan gått utom laglighetens gråns, synes det mig både rätt och billigt att göra sådana eftergifter, som förhållandena kunna tillåta. Hr von Koch, Nils Samuel: Då jag för min del instäm mer i det af Frih. Tersmeden framställda yrkande, sker det dock under det uttryckliga förklarande, att jag icke gjort detta medgif - 62 i>em 11 Januari f. m. vande, om det varit fråga om någon Rikets St:s Banks eller något annat vanligt penningeverks tillhörighet; men då här är fråga om ett fall, der Staten endast uptrådt som en barinhertighets-anstalt, för att lemna understöd, och icke för att förtjena penningar, så tror jag denna eftergift utan våda kan, och äfven blilligtvis bör göras. Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, yttrade II.
För att afskaffa detta onda och förekomma den menliga inverkan, sorn föräldrarnes sedeförderf och vanvård om sina barn måste hafva på dessa, finnes dock nu mera i föll verksamhet en Inrättning, som lofvar de lyckligaste följder, nemligen det under namn af Prins Carls Uppfostrings-Anstalt den 1 December sistlidet år öjopnade Institutet för fattiga och vanvårdade barns uppfostran, hvilket tillkommit genom Under-Ståthällaren och Riddaren af Wanncjvists samt Ordens-Biskoppen och Commendören Doktor Wallins ädla och nitfulla bemödande samt flere Stadens innevånares fiikostiga bidrag. I afseende på tillgången pä arbetare samt dagsverksprisernas belopp, fortfara samma förhållanden, som i Öfver-Ståthållare-Embetets underdåniga Berättelse af år 1828 äro nppgifne, med den förändring, att arbetslönerne sedan den tiden ytterligare blifvit i någon mohn förhöjde. I allmänhet klagas, icke utan skäl, öfver ökade anspråk å Tjenstehjons och alla slags arbetares sida, i förening med deras tilltagande sjelfsvåld, lättja och oordentlighet. 3;o Näringar.
Af egen erfarenhet vet jag, att för desse faller det sig mången gång ganska svårt att lösa sina barn hem ur skolan vid terminens slut, och stundom är för honom detta svårare än för torparen, hvars son tager renseln pä ryggen och vandrar hem till sina föräldrar. Man har vidare åberopat förhållandet inom hufvudstadens skolor, men detta exempel är här icke tillämpligt. Stockholms skolor äro icke ordnade efter nya melhoden och de frivilliga gäfvorna fortgå der. Dessa afgifter npgå lill 50 å (50 r;dr och för mången fader är en sådan afgift ganska kännbar. I denna afgift ingår likväl arfvodet för enskild undervisning. Inom Clara och Maria skolor lemnäs denna undervisning på mellantiderna och i skolorna. Dessa skolor hafva icke erhållit något bidrag af dessa 90,000 r:dr, utan skolorna underhållas af Stockholms Stad. Jag önskar uphörande af alla termins-afgifter, men då sådant vore en allt för hastig öfvergång från den ena ytterligheten till den andra, förenar jag mig med nöje uti de af Frih. Cederström yttrade åsigler och anhåller alltså om bifall till betänk. Frih. Cederström: Hjertligt tacksam för det understöd mina åsigter vunnit, har jag genom Hr Rosenblads anförande erfarit skälet, hvarföre han icke velat sig med mig förena. Han har nemi. i sina påståenden gått längre än jag. Någon skillnad i fråga om principen finnes icke emellan oss. Det synes mig likväl, att vi med tacksamhet böra emottaga, hvad vi kunna få, och för det närvande icke yrka något derutöfver. Jag öfvergår nu till besvarande af de emot mitt anförande gjorde anmärkn:r. Hr Bildt har sagt, att de af Utsk. föreslagne 12,000 r:dr, blifvit af Utsk. antagne ”på höft”. Det är visserligen naturligt, att den värde talaren, som emot Utsk:s beslut reserverat sig, kan tilltro sig att äga skäl påbörda Utsk. en sådan förseelse; men det är deraf ingen gifven följd, att Utsk. dertill gjort sig skyldigt.
Det är ej utan skäl anmärkt, att i anseende till det uti Fegleriséntets 23 §. stadgade förbud för Judar, att här i Riket ingå i giftermål med andra ari egna Féligionsförvandtér, den förmögenhet , sorn dé antingen inbragt eller här förvärfVat, måste naturligtvis stadna samt mer och iner tillväxa inom några få Judiska familjer, utan att T>tn 8 Juni. 563 hvarvid likväl någon säker controll emot möjliga missbruk ej ägt rum, enär denna föreskrift utan svårighet kunnat uppfyllas af hvar och en sökande, som funnit utväg att, i brist af egna tillgångar, genom Lån för dagen anskaffa det capital han bordt uppvisa oell hvarmed han i sådant fall sökt styrka sig äga en förmögenhet, den han i sjelfva verket saknat. Detta stadgande är således förenadt med brister, hvilka böra för framtiden afhjelpas, äfvensom da ändamålet fordrar, att en nyttig concurrence uti de produGtiva
St., för bestridandet af de uti StatsUtsk:s betänk:n N:ris 204 och 217 uppgifna Riksg.cont:s behof, anslagna summa torde, på sätt bilagda calcul lit. a utvisar, för kommande åren, snarare än brist, lemna ett betydligare öfverskott, tillräckligt att betäc-t ka, hvad statsverkets utgifter för nu löpande år kunna komma att öfverskjuta de inkomster, som inflyta, innan de nya bevillningarna taga sin början.” Häraf torde det bäst visa sig, hvartill tableauen varit ämnad. På dessa skäl kata jag icke finna annat, än att Bevilln.Utsk. öppet uttalat, hvad det åsyftat; och då grunden för afslaget till motionen synes mig giltig, anhåller jag om bifall till betänk. Hr Stuart, Carl Gust.: Den med Svenska folkets ' beskattningsrätt nära sammanhang ägande vigtiga frågan, huruvida R. St:s Fullmägtige i Riksg.cont. bör tillerkännas rättigheten att utgifva en särskild fyllnadsafgiit, till utgående jemte den allm. bevilln., kan verkligen betraktas ur olika synpunkter och på grundade skäl besvaras med både ja och nej. Jag anser mig dock nu icke behöfva bestämdt förklara, hvilketdera svaret jag, vid denna frågas ovilkorliga afgörande, skulle afgifva. Jag vill således endast fästa uppmärksamheten derpå, att förhållanden och omständigheter möjligen kunna inträffa, då denna utväg torde vara den enda lämpliga och för det allmänna minst äfventyrliga. Sa« i5o Den 21 April f. ra. dann förhållanden åstadkommas förnämligast derigenom, att, sedan statsregleringen är uppgjord och bevilln. i öfverensstämmelse dermed fastställd, Regeringen vid riksdagens slut framkommer med förnyade fordringar å ökade anslag, till fyllande hvaraf antingen ifrågavar. utväg mäste begagnas eller statsskuldsättilingsbanan beträdas. Enligt min enskilda öfvertygelse äro visserligen icke omständigheterna för närvar, sådana, att omförmälda beskattningssätt icke utan olägenhet kan undvikas. Likväl anser jag mig böra öppet yttra den åsigt, jag hyser om fördelaktigheten för Riksg.contrs credit af en dylik rättighet hos dess styrelse.