Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utaf den sista värde Talarens anförande har jag med tillfredsställelse inhämtat, att det är Kongl. StatsContoirets eget förslag och underdåniga framställning, sorn föranledt Kongl. Maj:ts bifall till den anbefallda åtgärden, att Creditivfonden skulle tillgripas, för att betala Magazins-Inrättningens Spannemål. Jag anhåller att nu få utveckla, hvad jag i nämnde åtgärd anser vara stridande emot Rikets Ständers vid sista Riksdag fattade Beslut. Detta innefattas uti Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, sorn på Rid - Den x5 NovemLer. ^99 dårhuset justerades den 8 Dec. i8a3; jag vill ej trötta med uppläsande af hela skrifvelsen, hvars inledning omständeligen upptager orsakerne till skadligheten och det alldeles förfelade ändamålet af Allmänna Magazinslnrättningen, ifrån den stund dess befattning skulle blifva Spannemålsprisernas upprätthållande, hvilket derigenom alldrig kunde ernås, men deremot all enskild Spannemålshandels förstörelse. Den underdåniga skrifvelsen innehåller dernäst, uti Första Mora. af Besluten, Rikets Ständers åsigt, att Betjeningen vid Allmänna Magazins-Inrättningen icke mer skulle hafva någon befattning med Kronans Spannemåls-intrader, och syftemålet dermed var omisskänneligen, att MagazinsInrätlningens fonder icke skulle användas till a {lönande af Kronans Embetsman. Det andra Mora. innehåller det af mig i Memorialet intagna Rikets Ständers Beslut, att för Statens räkning icke någon Spannemålsliandel ifrån i8a3 skulle bedrifvas, utan att denna handelsgren oberoende borde öfverlemnas till den enskilda Speculationens omsorger. Tredje Mom. innehåller föreskriften om District-Magaziners inrättande, men det Fjerde Mom., som innefattar Beslutet, angående det Creditiv, som i svårt missväxtår skulle användas, till förekommande af hungersnöd, anhåller jag få uppläsa; det hyder som följer: Den 9.5 November.
Hofrätlens den 28 förutgå-nene O O O November angående Höckert gifna utslag varit för Konungens befallningshafvande tillgängligt, och intill den 29 April 1843, då detsammas verkställighet börjat, utan äfven godtgöra Höckert för lidandet af hennes obehöriga qvarhålla nde i fängelse, derest hon på sådan upprättelse gjorde anspråk. Sedan Konungens befallningshafvande, som häröfver är vorden hörd, i afgifven förklaring, med åberopande af hvad förut blifvit anfördt och på vidare upptagna skäl, yrkat befrielse från åtalet, och derjemte tillkännagifvit, att upplysning om Höckerts nuvarande vistelseort icke kunnat erhållas, så att yttrande, huruvida hon gjorde anspråk på ersättning för det lidande, henne tillskyndats genom den fördröjda fängelsetiden, icke kunnat infordras, har Kongl. Hofrätten, genom utslag den 13 Februari innevarande år, sig utlåtit, att enär lagens föreskrift i 3 kapitlet 6 § Straffbalken icke blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, hvilken endast handlade om mildring i straffet för lägrad qvinna, funné Kongl.
Jag är stolt i medvetandet att kunna bedömma din karakter och ditt lynne bättre än du sjelf. Utan att du visste det, älskade du mig ej mera så högt; men trogen, redlig och ädelsinnad som du är, skulle du aldrig haft mod att tillstå detta för dig sjelf, så länge du trott dig nödvändig för min lycka. Å min sida förhöll det sig på alldeles samma sätt, med undantag att jag icke ville blifva dig trogen, så länge jag var nödvändig för din lycka, så framt ödet skulle kasta någon oförutsedd fortyn i min väg. Männerna äro alltid sämre, det vet du, mitt barn ... Och till min död får jag aldrig dricka sådant kaffe du kokat, ej heller skall jag tillerkänna någon företrädet att sjunga så näpna och roliga små visor som du: de utgjorde min högsta förtjusning, då jag låg på soffan och rökte den cigarrett, dina hvita händer räckt mig. Föreställ dig icke att detta blifvit nedskrifvet för att vinna tid – det värsta är ju redan sagdt. Nej, jag ville gifva dig ett afskedsbref, som påminner om den vackra oskyldiga ros, som kallas vänskap. Vänskapen är öppen, enkel, ärlig och uppriktig. Och mitt samvete är blankt som min börs i afton, ty jag vet med den fullkomligaste säkerhet både att du tröstar dig och att du blir ännu lyckligare än du var hos mig, när du fått öfvervinna det första intrycket, som utgör det beska medikamentet. I går eftermiddag, att systematiskt börja min historia vid början, hade jag sammanträffat med den unge svensken, som du vet jag åtagit mig att gifva några nya vyer öfver Paris och lifvet i allmänhet. Jag ville ha honom med på en liten tillställning – men han hade ej någon rätt disposition, och jag gick ensam. Så var ödets bud. Nå, Louisanne, visa dig nu värdig att vara uppfostrad af lika mycket en broder som en älskare. Ingenting skulle harma mig mera, än om du i det fallet bedroge mitt hopp – men det gör du ej: jag skulle då uppfostrat dig illa, och det är omöjligt. Jag träffade alltså, nedfallen från skyarna till mina fötter, en oväntad fortyn. Och fortynen bar skepnad af en ung modist från landsorten, som kommit till Paris att uppköpa sitt lager.
Då nu å nyo föredrogos Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets, den a dennes, under N:ris 1 och 2 aflåtne, samt den 8 derpå följande e. m. på bordet lagda, Memorial, innefattande hemställanden: 1:0 Att Utskottet måtte tillåtas antaga 4 Cancellister med lika många arfvoden ; a:o Att Riks-Ståndens Cancellier måtte åläggas, att, då ett mål till 2:ne eller flere Utskott remitteras, till hvartdera af dessa Utskott aflemna ett tryckt eller skrifver Exemplar af den handling, hvars Remiss åberopas; fann Ridderskapet och Prof, Utdr. d. 19 Otc. igig. 267 Adela för godt, alt Utskottets berörde hemställanden bifalla. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BevillningsUtskotteis Betänhanden, 599 ruvida ProductPlacatel och öfrige Författningar, angående mer eller mindre fri Seglation, hel«/• ler half - frihet, Skepps - umgälder, med hvad mera dertill hörer, må kunna till Landets sanna väl undergå förändring i jemnförelse med de mera gynnande Författningar, sorn fremmande Magter torde medgifva. Doclc varder detta, jemte de skiljaktiga meningar, som af särskildte Ledamöter blifvit anförde, Riksens Höglofl. Ständers egen upplysta pröfning härmed vördsamt understäldt. Stockholm den 8 October 18^3- Xransurnt of PrQtocollet, hållet uti Riksens Höglofl. Ständers Bevillningssqmt Allmänna Besvärs• och EkonömiUtskottens gemensamma sammanträde det} 33 Augusti 1823- S. D. Föredrogs å nyo Höglofl. Utskottens, samfäldt!
Rådstufvu-rätt är domför med tre ledamöter, synes, i tillämpning af hvad jag nyss anfört, Hofrätt böra bestå af flera, och Utsk. har blott ökat detta antal med en; men på det alt icke den händelse må inträffa, att lika röster stanna emot lika, samt för undanrödjande af de i betänk, vidare utvecklade oegentliga och för parternes upfattning tvetydiga förhållanden, som häraf skulle upkomma, har Utsk. då Hofrätt endast utgöres af fyra ledamöter, bibehållit samma pluralitet, som utgör flertalet af fern, med hvilket sednare antal Hofrätt, äfven enl. nu gällande lag, alltid är domför. Grunderna för detta Utsk:s förslag ligga alltså 8* 116 Den 22 Mars. i öppen dag och lära lill riktigheten icke kunna bestridas, då deremot förslaget om Hof-rätlens domförhet med tre ledamöter skäligen framkallar grundade betänkligheter. Jag vill mot detsamma bland annat anföra ett praktiskt skäl, som jag dock helst önskat förtiga. Ingen skall heldre, eller i högre grad än jag, åt ålderdomen hembära vördnad och högaktning; men jag tror mig icke fela deremot då jag påstår, att Ilofrätls-domarens embete, om del skall skötas med det nit, den ihärdighet och drift, som vederbör, erfordrar mannaålderns hela obrutna och oförminskade kraft. I följd af pensionernas ringhet, tvingas Hofrätts-ledamöterne, såsom andra tjenstemän, alt vid embetet i det möjligaste längsta qvarstanna och kunna således, i följd af naturens vanliga lagar, vid en hög ålder icke alltid innehafva den friskhet och skarpsinnighet i omdömet, som vid pröfningen af mera invecklade mål är för domaren oundgänglig. Genom sjukdomsförfall eller andra hinder inträffar ofta att, i st. f. en ordinarie ledamot, måste en tjensteman förordnas, hvilken icke alltid då ännu förvärfvat den mognad och erfarenhet, som för detta vigtiga embete erfordras, och det skulle således lätteligen kunna hända, alt en Hofrälts-division komme att bestå af en ålderstigen ordf., en oerfaren adjunkt och den tredje ledamoten, som för det domföra antalet behöfdes. Jag hemställer till R. o.
För fosterlandsvännen är det i hög grad tillfredsställande att förnimma det vaknade intresse för folkskolan, sorn vid innevarande riksdag uppenbarat sig uti åtskilliga motioner, alla åsyftande alt, genom anslående af tillräckliga medel, sätta folkskolan i tillfälle att kunna uppfylla de anspråk, som man med skäl liar och bör hafva på densamma. Det kan på grund häraf synas öfverflödigt, att än ytterligare göra några framställningar i delta ämne; men då hvarje bidrag, om än aldrig så ringa, för lösningen] af en så vigtig fråga, som folkskolefrågan år, icke hör undanhållas, har jag med anledning af den erfarenhet, som vunnits, under det jag i en följd af år med lifligt intresse följt folkskolans utveckling, ansett mig böra framställa följande: Utaf alla de medel, som försökts för att föra folkskolan framåt mot sitt mål, har intet visat sig så kraftigt, då det systematiskt genomförts, såsom t. ex. uti Danmark, England, Skottland, Förenta Staterna och vårt brödrarike Norrige, som folkskolans klassifikation, d. v. s. skolbarnens fördelande uti vissa klasser efter olika utveckling och hvarje klass’ undervisning under lärarens omedelbara ledning utan biträde af s. k. monitorer. Nästan öfverallt, hvarest klassifikation eger rum, har man indeiat skolan uti Irenne klasser, hvilka, der barnantalet är stort, ytterligare fördelas uti särskilda afdelningar, också efter barnens olika utveckling, så alt läraren eller lärarinnan icke blifvit, som man plägar säga, öfverhopad. Uti städer och tätt bebyggda ställen å landet såsom stora luuk och fabriker, är det al stor fördel för undervisningen, att alla klasserna hållas tillsamman uti samma lokal: men å landet, synnnerligen uti vidsträcktare församlingar, och der det skulle möta stora hinder, om icke vara rakt omöjligt, att besöka skolan, der blir det åter af stor vigt alt första klassen, ja till och med andra klassen, förläggas på lämpliga ställen rundtomkring uti församlingen och blott den tredje klassen blir central. Då med en sådan organisations genomförande äro förknippade kännbara uppoffringar af kommunerne, bör Staten till socknarne afstå den återstående hälften af personliga skyddsafgiften, på samma vilkor och på samma sätt, som Staten lemna! den första hälften.
Dykeriet eller innefatta sådana stadganden, som af dess underlydande Betjente böra iakttagas, alltid finnes, med deröfver upprättadt Register , så väl å hvarje Skepps-clarerare-contoir som på hvarje Hufvudstation att tillgå, med skyldighet för Dykeri-Commissarien eller den person, som dess befattning bestrider, att, vid ansvar såsom för tjenstefel, ovägerligen lemna de skeppsbrutna eller de - 32 Exp.-Utsk. Försteg till Tind. Skrif v. N.-o 3o2. ras ombud del deraf, då sådant varder äskadt. Vid Dykeri-Commissariens ankomst om bord på det strandade fartyget, bör ett tryckt exemplar af detta Reglemente, uppå Svenska språket, då fartyget är Svenskt eller Norrskt, men uppå Engelska , Fransyska och Tyska sprakén, då fartyget befinnes vara främmande Nation tillhörigt, af honom till Befälhafvare!! genast aflemnas. 26 §. Bolagets Tjenstemän och Betjente åtnjuta, under utöfningen af deras befattningar, sämrna Nådiga hägn och beskydd, som Tull-Verkets Tjenstemän och Betjente. 27 §• Krono-Betjent, som erhållit underrättelse om i orten inträffad sjöskada, bör sådant till Kongl. Majrts Befallningshafvande i Länet genast inberätta, och, så vidt hans öfriga göromål det tillåta, vid ansvar, såsom för annat tjenstefel , vara Dykeriets ombud behjelplig, då anhållan derom göres, ej mindre för anskaffande af nödigt arbetsbiträde, än uti allt hvad som kan leda till ordning vid strandnings-stället och lill bevarande af Kronans Godsoch Fartygs - egares eller Assuradeurers samt Dykeri-Bolagets rätt och säkerhet. 28 §. Fxp.-Utsk. Förslag till undv Är, Vid strandnings-ställetj hjelp af l)ykeriet ej genast alt tillgå och finnes icke eller Tull-Betjenl tillstädes, bör Kronobetjent om strandningen skydsammast
Till undanrödjande af denna olägenhet hafva Utskotten föreslagit, att stadgandet måtte erhålla följande förändrade lydelse: “Uppstår fråga att i afseende på fattigvården fördela samhället i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja, vare sådant ock tillåtet; och gälle beslut derom hvarje gång för fem är, efter hvilkas förlopp frågan ånyo skall till öfverläggning förekomma och dervid bestämmas, om fördelningen må ytterligare för fem ar fortfara.® Då emellertid någon särskild bestämmelse i afseende på fattandet af beslutet om en sådan fördelning icke influtit, hvadan frågan skulle å sockenstämma i stadgad ordning afgöras, vill det synas, som man, genom afhjelpande af en olägenhet, lemnat rum för en annan af vida mer betänklig art. Icke sällan inträffar, och i Stad torde förhållandet oftast vara, att en mindre trakt af ett fättigvårds-samhälle har ett stort antal fattige och den öfriga delen deraf få eller inga. Finge det i sådant fäll, utan något särskildt förbehåll, bero af de fleste röstegande att besluta om samhällets fördelning i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja, är det mer än troligt att samhällets fattigvård mången gång komme att till största delen hvälfvas på den rote, der de fattige voro boende och att de öfriga rotarne, som egde öfvervägande röstantal vid sockenstämman, skulle i mer eller mindre mån frigöra sig från denna tunga. Sådant kunde likväl förebyggas, antingen derigenom, att, sedan beslut om fördelning ä sockenstämma blifvit fattad t, de fleste röstegande inom hvar och en af kretsarne eller rotarne finge bestämma om de ville på fördelningen ingå, eller ock derigenom, att, vid fördelning i kretsar eller rotar, der fattigförsörjningen icke redan förut rotenis besörjts, jemkning i försörjnings-skyldigheten kretsarne eller rotarne emellan skulle ega rum, så att den ena icke mera än den andra genom fördelningen betungades.
Efter ett stumt betraktande af denna rörande syn, hvarunder den förtviflade modren, under den smärtsammaste ångest, med våld nödgats ifrån rummet aflägsnas, upphöjdes af den olycklige likbleke R., hos hvilken intet tecken till lif upptäcktes (så otillgänglig syntes han för hvarje känsla) det stjernströdda locket. Han ärnade just öfver den slumrande nedsänka detsamma, då synbart gripen af den mest genomträngande smärta, han handlöst lät det, vid sin sida åter nedsjunka; hvarefter han med båda armarne, ovilkorligt omfattande den kalla kistan, sanslös öfver densamma neddignade. Du kan väl Emilia tänka dig, hvilken förskräckelse häraf uppstod; hans krafter voro så medtagne, så han nu fullkomligt, afsvimmad måste inbäras i nästa rum, där genom flere honom omgifvande personers tillhjelp, han småningom återkallades till medvetande. Kistan hade emedlertid under denna oväntade katastroph nedtagits, och var nu med högtidlighet, af åtta unge ädlingar på den väntande paradvagnen nedburen, hvarefter anförde af Hofrådet, hvilken tillika med sina fyra sorgklädda barn, uppstigit i en vagn, de fjorton par om par sittande flickorna, i sju efterföljande vagnar afreste. Den Fallna AURA. Innehållande: Den Fallna, berättelse af FRENCKELL & SON. Imprimatur: N. A. Gyldén. DEN FALLNA, BERÄTTELSE AF ”Den utan synd är, han kaste första stenen.” Friden i hemmet. ”Förekomma icke innom detta hem de små stötar, rubbningar, rifningar, hastigheter, dumheter, försummelser, förluster, och hvad de allt heta; dessa andeliga musquitos, som med sina stygn förorsaka retnings oro, ledsnad, och som icke pläga för sina besök skona äfven de lyckligaste hem?” ~Hemmet.~ Det var en klar, men kall vinterafton. Månan sken i yppig glans på de snöbetäckta, smala gatorna i och taken stodo öfversållade af millioner diamanter, herrligt strålande i stjernljuset.
Vanligen afläggas, utom en preliminär examen vid universitetet, ännu tvenne examina inför det skolråd, konsistorium, civila eller administrativa kollegium, som har sig de blifvande embetsmännens pröfning uppdragen, den första för inträde i tjensten, den andra för legitimerandet till en ordinarie beställning. Ett högre examensbetyg berättigar till tidigare befordran, och vissa lägre videtur gifva endast anspråk på underordnade platser. Den som känner, huru skild embetsmannadugligheten är ifrån förmågan att inhemta en mängd utanlexor, oftast det vidrigaste för ett så kalladt godt hufvud, deremot en lätt sak för den, som, emedan han eger total brist på omdöme, i tanklös lexläsning ser den enda väg att utmärka sig, den kan lätt fatta, hvartill ett sådant system skall leda. Vi vilja dervid icke ens taga i betraktande svårigheterna, att genom examen utröna examinandens verkliga insigter, eller det tillfälliga i examinatorns egen skicklighet, lynne och redbarhet. Men uppenbart är, att en chef med mera säkerhet skall kunna bedöma, hvartill de personer duga, som i åratal arbetat under hans ögon. Man klagar nu allmänt öfver följderna af detta examensraseri, men att upphäfva de stadganden, som härpå hafva afseende, låter sig numera ej så lätt göra, utom det att man derigenom skulle erkänna, det man begått en dumhet. «Endast China», sade en Tübinger-professor, «öfverträffar Würtemberg i examensväsendet», och detta omdöme karakteriserar träffande beskaffenheten af detsamma samt det formväsende och det pedanteri, hvartill det måste leda. Den sålunda jägtade studenten, som i allt finner sig behandlad som ett barn, ehuru yfviga än hans polissonger, mustascher och pipskägg vexa, leker i stället man samt lefver i en inbillad verld af oberoende och verksamhet. Denna består hufvudsakligen uti att sköta floretten samt snart värjan eller hellre sabeln («den Schläger»), som numera begagnas vid de flesta universiteter.
smärre julgåfvor åt fattiga såväl i hufvud staden som i orterna „ 2,000. Alla dessa utgifter, tillsammans utgörande årligen r:dr 5,100, anser jag, såsom alldeles främmande för Bancoverkets ändamål och endast föremål för en barmhertighetsinrättning, böra försvinna. Jag hemställer vördsamt, om icke betänk., med dessa anmärkntr åtföljdt, må till Utsk. återremitteras. R. o. Ad. ansåg ej de gjorda anmärkntna böra föranleda till återremiss, utan biföll memor. D c n 26 Mars. 551 Tili pröfning föredrogs BancoUtsk:s d. ar dennes på bordet lagda rneraor. N:o 112 med öfverlemnande af förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande afd. 1 af art. 4 uti iB3o års bancoreglemente. Hr von Troil, Emil: Ett memor., hvilket, såsom detta, innefattar icke blott ganska vigtiga, utan äfven en stor mängd skiljaktiga ämnen, lärer svårligen, första gången det förekommer, kunna antagas. Annorlunda än punktvis lärer det icke kunna föredragas och afgöras, hvarföre jag tager för gifvet, att återremiss deraf kommer att äga rum afven på grund af följande 3:ne anmärkn.V, som jag, för min del, har att emot detsamma framställa. Den första anmärkn. är den, att Utsk. tillstyrkt förbud för Bancostyrelsen att utlemna planlsar. Jag kan icke finna någon giltig anledo. till delta förbud, enär förhållanden lätteligen kunna uppstå, då det blefve en vinst för Banken att utlemna plantsar; ty om någon behöfde emot silfvermynt utlaga plantsar, vore, om icke mer, åtminstone slagskatten en gifven vinst. Då jag således icke kan se, hvarföre man skall förbjuda en åtgärd, som såväl å ena som andra sidan kan vara fördelaktig, tillstyrker jag, af skäl i öfrigt, som af reservanterna äro anförda, att detta stadgande må utgå. Min andra anmärkn. afser förhållandet med utvexling af ducater.
Och Ina glömde att längta efter ängen och björkarne, hon glömde att stå vid fönstret och se på floden och på de gamla träden på andra stranden, och hon pysslade och vattnade och förde några löskraffsade mullkorn till sin trädgård. Och tiden gick, och se, fyra ärter grodde och stego opp öfver mullen med ljusgröna toppar. Var guldsökarn, som finner en demant, så lycklig som Ina, då hon såg sina ärtplantor? Nästa morgon sken solen gladt öfver floden, öfver fartygen, öfver det äflande folket. Ina såg icke utåt, hon skyndade ned på gården, der då just föll ett återsken af solsken från handkammarfönstret, och hon blef så glad öfver, att ärterna skulle få sol. Men ack, alla ärterna lågo uppryckta och sönderrifna. Var det råttorna eller någon okynnig menniska som gjort det? Det vet ingen. Förstår du, att sorgen öfver fyra ärtplantor kan vara djup och bitter? Men åter hade sommaren gått och det var vinter, och floden såg ut just som en lång, lång lärftsväf, som stora syster klippte till handdukar och Ina skulle fålla. Och de gamla träden sågo nu på afstånd ut som gråa damnät, och de granna fruarna och herrarne spatserade ej nu i det gröna, och arbetsfolket sof i sina kamrar. Men Ina fållade sina handdukar och tänkte på den vackra ängen under björkarne, dit hon visst skulle slippa en gång, när det blefve sommar, ja kanske två gånger. "Kom hit så skall du få se en liten isgumma", sade Inas far, och när Ina sprang till fönstret, stod ismenniskan der, just som en annan liten gumma, bara mycket mera nätt och fin än andra. Nu hade Ina sällskap och trädgård. Hon tyckte att gummans trädgård var hennes egen, och den vexlade alla dar med olika blommor och vexter, och ibland när vädret var mildt, smälte hela trädgården bort, men kom åter följande morgon ännu rikare och präktigare än förut. Stundom var den som en vildmark i djupet af en skog med sammantrasslade stammar och grenar, stundom var det sträckor af kullar kransade med småskog, stundom grupper af palmer och tropiska vexter.
Sundhets-Collegium, häröfver bordt, uti dess underdåniga utlåtande, hvarvid bifogats serskilde af Professorerne P. F. Wahlberg och C. G. Mosander afgifne yttranden, tillstyrkt bifall lill Apothekare-Societetens underdåniga anhållan och såsom skäl derför åberopat: att Staten bekostade alla publika undervisningsverk, såväl för allmän medborgerlig bildning, som för lärdom och speciela yrken; alt andra länders erfarenhet visat, att de, som studera pharmacien, icke med nytta kunna begagna undervisningen i Läkare-skolor, hvarföre serskilde för Apothekare-yrket der blifvit inrättade, samt att, då Apothekare-Societetens förljenstfulla nit och bemödanden att på egen bekostnad inrätta en pharmaceutisk Skola icke förmått uppfylla Ret åsyftade ändamålet eller afhjelpa det erkända behofvel af läroanstalten, det vore af vigt för sakens framgång, att anslag dertill af Statsmedlen beviljades; äfvensom Collegium, beträffande det ifrågasatte beloppet för lärarnes aflöning, icke ansåg detsamma vara för högt beräknadt, hvaremot den uppgifna kostnaden för materiele behof, ehuru icke något syntes vara att dervid erinra, likväl icke kunnat af Collegium med erforderlig säkerhet bedömas. Vid öfvervägande häraf, har Utskottet ej kunnat finna annat, än att Apolhekare-Societeten, till följd af de densamma förlänade privilegier till en uteslutande utöfning af Apothekare-yrket, ej kan, i afseende på bidrag från Statens sida till en inrättning, hvilken hufvudsakligen endast afser Societetens enskilda fördel, ega enahanda anspråk, som Rikets Allmänna Läroanstalter eller Tillämpnings-skolor för sådane näringar och yrken, hvilka hvar och en, utan inskränkning, är berättigad att utöfva; i följd hvaraf och då Apothekare-Societetens egna tillgångar torde hädanefter som förut vara tillräcklige för vidmagthållandet af ifrågavarande läroanstalt, Utskottet afstyrker det för densamma äskade bidrag af Statsmedlen.