Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Propos. om ändring i 85:te §;n Reg.-Form. m. m.; M 107, rör:de åtgärders vidtagande för lillvägabringande af ändamålsenlig kommunikation mellan Sveriges fasta land och Gottland; M 108, rör:de fortfarande understöd för reparationen af Linköpings domkyrka; M 109, rör:de anslag för hospitalernas förbättrande, samt ang:de inrättande af ett hospital för hufvudstaden; M 110, ang:de förklaring af K. Förorda, d. 10 Juni 1841, i fråga om straffet för olofligt innehafvande af dyrk; M lil, ang:de ändring i K. Förorda, d. 20 Nov. 1845, om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof; Den 26 Augusti. 123 M 112, i auledn. af den genom R. S(:rs Revisorer åren 1851 oell 1853 verkställda granskning af de under Kommers-Koll:m ställda fonders förvaltning; M 113, angule ändring om K. Stadgan om jagtoch djurfång; samt JVs 114, ang:de förminskning i antalet af Folkskole-lärareseminarier. Föredrogs ånyo StatsUlsk:s d. 22 och 23 dennes på bordet lagda Utlåt. M 242, i anledn. af väckt motion om ersättnings beviljande åt Advokat-Fiskalen i K. Kammar-R:n, Prol:s-Sekret. C. Printzensköld för det aklorals-arfvode, hvaraf han gått i mistning genom den Presidenten J. P. af Billberghs sterbhus-delegare medgifna befrielse från Presidenten i lifstiden ådömd ersättnings-skyldighet för en del af all. Tullförvaltaren M. F. Finérs iråkade balans. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Som detta Utlåt, icke blifvit upläsl, anhåller jag att få i kojdhet framställa sakförhållandet, innan jag yttrar mig öfver det slut, hvartill StatsUlsk. kommit, eller alt ifrågavande ersättningsanspråk icke utgör föremål för R.
Om det således är vigtigt att krafterne icke alltför snart utnötas, ifall 780 Den 25 November e. m. jag så får uttrycka mig, tror jag att man måste så anordna att Depart:sCheferne någon gång kunna erhålla ledighet. Jag vill i detta afs:de göra en jemförelse. Högsta Domstolen t. ex. består af 1.2 ledamöter, hvaraf 5 alltid äro tjenstlediga; men StatsRådets ledamöter hafva deremot aldrig annat än tillfälligtvis någon ledighet. Jag hemställer emellertid otn det vore för mycket, att af nuv.de påräkna tjenstledighet. Om de nu af hvarjehanda orsaker behöfva ledighet, så är, enl. nuv:de förhållande, de konsultativas antal genast reduceradt till 2. Med någon erfarenhet af konseljens verksamhet känner man, att de konsultativa ledamöterne spela der en stor och vigtig roll. Det är visserligen föreskrifvet och juridiskt gifvet, att ansvarigheten delas lika af alla, men det är faktiskt nära nog en omöjlighet att alla Depart:sCheferné kunna så uteslutande följa hvarje ärende som de konsultativa ledamöterne. Det beror således ytterst på dessa, att den ständiga och oafbrutna upmärksamheten samt mångsidiga kunskap som aldrig bör saknas vid den dagliga beredningen af ärenden förefinnes, och då hemställer jag om det kan vara nyttigt att dessa ledamöters antal minskas — förutsatt att någon möjlighet till hvila emellanåt bör beredas StatsRådet — och om icke derigenom hela institutionen försvagas. Den siste talaren har anmärkt, att man på åtskilliga andra sätt sökt befria StatsRådet från handläggningen af besvärsmålen. Man har i detta fall föreslagit flera utvägar, men som icke befunnits antagliga, vare sig att man velat inrätta en särskild auktoritet för dessa måls afgörande, eller att man velat öfverflytta dem på Högsta Domstolen. Af dessa alternativer torde man i allmänhet hafva ansett det sednare vara det lämpligaste, men denna utväg har likväl icke vunnit bifall inom representationen och jag anser den icke heller fullt riktig. Först och främst är Högsta Domstolen redan öfvernopad af göromål, men det synes mig dessutom icke vara fullt rationelt att dit förvisa dessa mål. Man måste göra en bestiimd skillnad emellan justitise och administrativa ärenden.
Propos. ang:de tillökning i arméens nuv:de kavalleristyrka; N:o 197, i ani. af väckt motion om inlösen för statens räkning af Hebbeska egendomen på Riddarholmen; N:o 201, ang:de inlösning af ytterligare anmädla, först efter preskriptionstidens slut, hos Riksgäldskontoret företedda riksgäldssedlar; N:o 202, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. ang:de en den Svenska beskickningen i Turkiet tillhörig, i Pera belägen fastighet; N:o 203, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. i fråga om afsöndring af jord från Eskilstuna Kungsladugård till utvidgande af Eskilstuna stads samt Klosters och Forss församlingars begrafningsplats; samt N:o 204, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande Stats-Utsk:ts Utlåt. Nm 147, i fråga om väckt motion om Kyrkoherden G. A. von Zweigbergks enka, Maria Haeggrens bibehållande intilll sin död vid åbo-och besittningsrätten till eller arrendet af indragna predikantboställena vid Westgötha f. d. kavalleriregemente Törnestorp £ mantal och Hofstena Lunnagården J mantal i Skaraborgs län. R, o. Ad. åtskiljdes kl. j 1 e. ra. In fidem, O. Brakel. Plenum kl. 6 e. m. Justerdes 5 prot.-utdrag för den 21 dennes. Föredrogs ett från Hederv. Bonde-St. ankommet prot:sutdrag N:o 493, innehållande, bland annat, inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att biträda Bonde-St:s beslut rörande sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskds Betänk. N:o 29, i ani. af motion om upphäfvande eller förändrad reglering af klockares brefbäringsskyldighet. Frih. Armfelt, Magnus:
Det begrepp, som den ädle Motionären yttrat om Taxeripgsmannens ed och samvete, är så eget i sitt slag, alt jag omöjligen kan underlåta att dervid några ögonblick uppehålla mig. Den ädle Grefven har nemligen sagt, att Taxeringsmännen skulle blifva ”ingenting mer och ingenting mindre än Menedareom de åtlydde ett beslut, som ålade dem, att ånyo ingå i granskning af ett mål, som de redan en gång afgjort, och alt dervid följa de grunder, som ÖfverDomaren vid återförvisningen utstakat. Huru är det väl möjligt, att någon kan framkomma med Den 5 Januari i. 75 en sådan sofism? Ilar då den ädle Motionären icke gjort sig den mödan, att närmare urskilja betydelsen af ordet mened. När t. ex. vittnet svär, att upptäcka hvad det vet handt och sant vara, men sådant uppsåteligen fördöljer, då har, efter min logik, detta vittne gjort sig skyldigt till menederi. När Domaren, som svurit att i alla Domar rätt göra, likväl uppsåtligen, emot bättre vett och vilja, handlar annorlunda, då har äfven han blifvit menedare. Men ett sådant afskyvärdt brott lärer väl ingen vilja påbörda den Domare, som, då lian efter bästa förstånd och samvete af~ dömt ett mål och sålunda uppfyllt sin ed, sedermera inlåter sig i ytterligare pröfning af samma mål, på grund af ÖfverDomarens återförvisningsbeslut, och dervid följer de grunder, ÖfverDomaren funnit nödigt att för ärendets förnyade handläggning antyda. Huru många af Eder, mine Herrar, skulle icke då redan vara oell än vidare blifva menedare? Jag kan icke tro, att J viljen stämplas med detta namn, och ännu aldrig har jag hört, att någon fallit på en sådan tanka. Mig synes, att Taxeringsmannens ed icke är heligare, än Domarens; ty de innehålla båda en förpligtelse att göra rätt; och så länge ännu ingen ed funnits med den undergörande kraft, att förvandla hvar och en, som den aflägger, till en öfverila - 76
Grundlagen såsom stöd för sina inkast emot förslagets lämplighet, ber äfven jag att, till stöd för min åsigt, få citera samma Grundlag. Man har yttrat, att Grundlagen ställer Arffurstarne i ett exceptionelt förhållande i jemförelse med Rikets öfrige innebyggare, derigenom att de förre äro förbjudne att bekläda civila embeten. Men äfven andra medborgare än Furstarne träffas af samma förbud, ty 28 §:n Reg.F. stadgar, att endast de, som äro af den rena evangeliska läran, få utnämnas till civile embetsman och domare. Således inträffar det exceptionella förhållandet icke allenast för Arffurstarne, utan äfven för alla de Svenska medborgare, som ej tillhöra StatsKyrkan. Jag vill härmed ej hafva sagt, att icke detta förbud är oriktigt, och olämpligt, helst jag måhända bättre än någon annan känner, att inom detta hus finnes en person, som endast och allenast i följd af detta Grundlagsbud blef hindrad emottaga ett högre embete, hvilket ingen bättre än han, genom sina egenskaper, kunnat bestrida. Det har äfven blifvit yttradt, att man genom motionens antagande skulle komma att ställa Konungahusets medlemmar i ett ytterligt beroende af Konungen. Det kan icke annat än förvåna mig att från detta håll höra ett sådant inkast mot motionen. Sjelfva Grundlagen ställer ju KonungaHusets medlemmar i beroende af dess chef, och detta med rätta. Här har jemväl talats om de stora kostnader, som anslagens sammanförande skulle förorsaka. Jag tror icke, att det anstår Svenska nationen, och aldra minst R. o. Ad., att visa småaktighet, då det är fråga om Konungens apanage. Åtminstone skall jag för min del alltid hysa den åsigt, som en annan talare yttrat, att någon småsinnad hushållning icke i detta afseende bör ega rum. Slutligen finnes ännu ett annat skäl, som talar högt för bifall till motionen. I Norige har samma princip gjort sig gällande, som den, hvilken ligger till grund för Frih. Cederströms motion. Der hafva ej Arffurstarne fått Sig tilldelade några särskildta anslag.
Vid enahanda ansvar må ej eller under marknad bränvin i minut försäljas hos andra, än dem, sorn antingen ega rättighet att på stället utminutera bränvin, eller dertill hädanefter erhålla Konungens Befallningshafvandes i Länet, serskildt för hvarje marknad, meddeldte tillståndsbref, och hvilkas antal alltid bör blifva så inskränkt, som behofvet möjligen medgifver, § 4g Belrädes någon, under den tid, han är under tilltal för oloflig bränvinsförsäljning, med fortsättning af samma förbrytelse, skall han, lör hvarje gång, plikta Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-U’ t skottens Betänkande, N.-o 7. 9 plikta det belopp, sorn för den olofliga bran vinsförsäljningen efter dess serskilda art och beskaffenhet blifvit bestämdt. § 5o. Den, som bevisligen försäljer bränvin till en person, hvilken redan är synbarligen öfverlastad, bote Tio Riksdaler Banco första resan och sedermera Tjugu Riksdaler för hvarje gång, han sådan förbrytelse förnyar. § 5i. Å alla näringsställen i städerna skall, då minutering af bränvin der är tillåten, dörren icke vara läst; och må, vid ansvar, som för oloflig bran vinsförsäljning, utminuteringen icke annorstädes än i krogrummet företagas. På gästgifvaregårdar och andra tillåtna bränvins-rninuteringsställen å landet må, då bränvins-minutering utöfvas, dörren till skänkrummet icke eller vara läst. § 5a. Ej må någon, som utminuterar bränvin, ega rätt till utbekommande af fordringar för det bränvin, han sålunda utlemnat på räkning eller credit.
Då jag hufvudsakligen instämmer uti Hr Hjärnes reservation, torde det tillåtas mig att ytterligare utveckla det skäl, hvarföre jag anser Oecon.- Utsk. oriktigt hafva uppställt denna 4:tle punkt. Hufyudsaken har Utsk:s pluralitet ansett bestå deruti, huruvida någon afgift skall utgå för representationer i landsorterna. Jag har deremot ansett hufvudsaken vara den, som äfven motionärerna utvecklat, huruvida denna afgift skall utgå. till pensionerande af Hofcapellet och K. Theatern. Att icke så skall ske, är, efter min öfvertygelse, afgjordt genom 3:ne Stånds beslut; ty BorgareSt., sorn ansett afgiften böra äga rum, har likväl beslutat, att afgiften bör utgå till communerna inom orterna. Jag tillstyrker återremiss. aC8 Den 2| Ootobcr. Hr Dalman, Wilh. Fredr, och Hr Hjärne, Harald, instämde med Gr. Horn, Hr von Hartmansdorff, Alig.: En värd ledamot gjorde mig nyss den erinran, alt det icke vore skäl, så nära riksdagens slut, att begära återremiss lili ett ämne, som Flott innefattade egenskap af onskningsmål, och uppmanade mig på sådan grund att återtaga min anhållan om återremiss. Jag tillåter mig nu att göra den värde ledamoten samma uppmaning, i förmodan, att förslagets upphofsman alden förste att bringa det i verkställighet. Hr Dalman: Om jag kunde erkänna, att detta ämne blott är en önskningsfråga, skulle jag visserligen icke hafva understödt Gr. Horns begäran om återremiss; men då jag icke kan föreställa mig annat, an att den ifrågavar. afgiftens upphörande är beroende af R. St:s beslut, kan jag icke heller sälta denna fråga i kategori med ett blott onskningsmål. Jag har förut yttrat, och jag vidhåller det ännu, att jag anser det hafva varit stridande mot grundlagen, att någonsin dessa afgifter blifvit pålagda. Jag skulle tro, att, om K. M:.s uppmärksamhet fästas på denna grundlagsstridighet, rättelse i detta fall icke skall uteblifva.
Riksrätten tillhörer icke att kassera dem; Rikets Ständer kunna det lika litet. Befallningarne (så framt de icke återkallas af samma högsta Makt, som gifvit dem) blifva qvarstående med hvarken mer eller mindre gällande kraft, än de från början haft; och denna kan ej tillintetgöras, om icke domaren är behörig att pröfva deras giltighet och, i händelse af fog, göra dem kraftlösa genom vägran att tillämpa dem. Domaren upphäfver sig härigenom icke öfver högsta Makten — lika litet som ett Riksstånd upphäfver sig öfver de tre Medstånden och Konungamakten, när det afslår en af de tre Stånden antagen Kunglig proposition, hvilken ej kan blifva gällande utan samtliga Ståndens bifall. Högsta Makten (den Kungliga) är nemligen alldeles icke en makt öfver domaren; ty hvaruti skulle eljest en sjelfständig domaremakt bestå? Vore det kanhända endast lägre domstolar, som borde lyda, och skulle den högsta kunna undandraga sig befallningen och följa lag? Eller skulle äfven denna vara beroende af Regeringsmaktens förfoganden? 1 senare fallet funnes ju ingen domaremakt; och i det förra, hvartill gagnade väl underordnade domstolar, hos hvilka icke kunde fordras samma rättvisa, som hos den högsta? Går det då icke an att erkänna, det domaremakten i alla sina grader är oberoende af all annan makt? Tillhörer det icke just sjelfva grunddragen af allt fritt samhälle, att hvarje statsmakt ej skall stå under någon annan, utan alla, om än af hvarandra beroende, likväl stå sjelfständige bredvid hvarandra? Är detta hos oss ett nytt begrepp om statsmakter; så synes det mig icke vara för tidigt att med detta begrepp göra sig närmare bekant. Men det är vådligt, säger man, det leder till oordning och förargelse, om domare, af huru låg rang som helst, få anse sig innehafva det vidtutseende uppdraget att pröfva kongliga förordningars giltighet. Och de äro att beklaga, om de i en sådan pröfning misslyckas och komma till ansvar för vägrad lydnad.
Följden deraf skulle blifva, att alla hofrätlernes och Högsta Domstolens expeditioner skulle vara belagde med charta sigillala. Jag föreslår således såsom en gifven regel, att alla ifrån embelsvcrken utgående expeditioner, så vidt de äro åsatte ett bestämdt chartmbelopp för ark, skola på stämpladt papper skrifvas. För öfrigt måste det så väl i afseende på större som mindre chartor medgifvas, att biläggningschartor få begagnas. Det skulle vara en stor olägenhet för landtboarne, om de skulle vara nödsakade alt skaffa sig skrifehartor, innan de kunde uppsätta de handlingar, som skola till auetoriteterna irilemnas. Den af Utsk. föreslagna methoden att skilja chartan ifrån handlingen, tror jag innebära myckel mindre säkerhet, än då chartan åtföljer handlingen. Handlingens ägare mäste alltid vara angelägen att tillse, det hans handling är riktig. Om någon oriktighet i charteringen äger rum, så kan han derom underrätta sig af andra, i fall han icke sjelf derom kan dömma. 1 JO Den 8 Januari e. ni. Dertill kommer, alt aldrig någon säkerhet kan finnas för den, som begått något underslef med en charta, att icke detsamma förr eller sednare skall blifva upptäckt, när handlingen produceras inför någon myndighet. Utsk:s förslag medför äfven en så stor kostnad för Staten, att detsamma afven af detta skäl icke bör kunna antagas. Det är icke tänkbart, att någon advocatfiseal skulle kunna medhinna att sjelf granska alla inkommande handlingar, utan han måste dertill antaga biträden. Således tror jag, att om detta förslag antoges, det skall blifva en nödvändighet att vid hvarje hofrätt tillsätta en särskild chartaesigillatae-advocat-fiscal, och sedermera att lemna underrätter och underdomstolar en betydlig tillökning i inkomsterna, för att kunna hålla ett biträde till den föreslagna åtgärden. Om stränga vitén bestämmas för handlingarnes oriktiga chartering och chartorna vidfogas handlingen, så tror jag detta innefattar den säkraste controil, som kan åstadkommas.
Jag kan icke bestämma, huruvida det vore lämpligast att göra en sådan fördelning, som jag föreslagit; men jag önskar, att StatsUtsk:s ledamöter behagade upplysa mig huruvida den åtgärden lämpligen kan vidtagas, eller till hvilka menliga följder densamma kan leda. Om närmaste verkan vore den, att den oriade rågen folie i pris, så skulle sådant verka lägre pris på spanmålen i allmänhet i Riket; eller också skulle skilnaden blifva stor emellan höstoch vårpriset, — allt en olägenhet för landlmannen. Min öfvertygelse ar sålunda, att om allmogen skall utgöra skatten i contanter, måste den, derföre att priset blir lägre, sälja mera om hösten än sorn kan undvaras och följaktligen köpa om våren; hvadan den anmärkntn att kalla allmogen höstrik och vårfaltig blir ännu värre, emedan förhållandet kommer att äga rum i en större scala hädanefter än hittills. Svenska bonden är ingen affärsman. Ju mer han fördjupar sig i affärer, ju sämre blir hans ställning. Man kan visserligen säga, att allmogen kan undvika en brådstörtande försäljning, då den uti privatbankerna kan bereda sig tillgång på contanla medel; men osäkert är, om ej dessa tillfällen Den i S Juli f. m. 59 fcfr ökad penningetillgång Liefve eo ökad anleda, till obestånd. För det andia har jag icke blifvit fullkomligen tryggad hvad markegångssältningen beträffar, att den alltid skulle komma ali äga rum till det belopp, som varan gäller i handeln. Jag har erfarit att markegångssältningen i den ort, hvarom jag äger närmare kännedom, flera Ar varit betydligt lägre än gällande priset, och att derefter andra år kommit, då förhållandet varit baltie. Om ett sådant missförhållande korinne att äga ruin i flera orter, och att gälia något större belopp, så skulle det i tidernas längd komma alt verka menligt för de stater, såsom skolo roch gymnasier, hvilkas inkomster äro grundade på dessa natur-prestationer. Men jag anser det hafva varit en lycka för Sverige, att de lägre undervisningsverken haft sina inkomster oberoende af prisernas förändring.
Sedan 41» 42> 4^ oc^ 44 §§• i Rid darhusOrdningen blifvit uppläste, börjades voteringen klockan § till 1 eftermiddagen; Den 17 Augusti f. m. 219 och befunnos, efter voteringens slut, klockan | till 2 eftermiddagen, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterne hafva utfallit som följer: Ja — Nej — 3o. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskildt förde Protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, det Bankooch LagUtskottens ofvanberörde Betänkande således blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallit. Herr Rosenqvist j Fredrik Leonhard, anförde skrifteligen: I anledning af Kongl. Majrts till Rikets Högloflige Ständer aflåtne Nådiga Skrifvelse i fråga om Hans Majrts Höga Gemåls Kröning som Sveriges Drottning, har mitt samvete ålagt mig yttra, att om å ena sidan denna händelse är glädjande för Svenska Folket, skulle deremot å andra sidan en icke mindre vigtig och magtpåliggande händelse öka denna glädje och högtidlighet, den nemligen om Hennes Majrt Drottningen täcktes antaga den Lära och Religion, som Hennes Majrts Höga Gemål Pierre och Konung bekänner, och som är Sven - 110 Den 17 Augusti f. m. ska Folkets så ömt älskade och så högt värderade Religion, jag menar den Evangeliskt Lutherska. En enda gång sedan den af Konung Gustaf den Irste, Glorvördigst i åminnelse, införda Reformationen, har en Catholsk Prinsessa blifvit krönt till Sveriges Drottning, nemligen Konung Johan den III:djes Gemål Catharina Jagellonica som år iööp i Upsala Domkyrka kröntes. Att upprepa alla de händelser, hvilka Svenska Historien förvarat som följder af denna Drottnings främmande Religion, det hörer icke till saken.
Behöfdes då lån, så skulle mera afseende göras på jordbrukarens oeconomiska qualitet, än på egendomens värde. Lånen skulle då komma i deras händer, sorn förstå att använda dem, och icke, såsom nu, utan urskillning lemnäs till personer, hvilka illa eller väl använda dem. Man skall kanske förundra sig öfver, att dessa satser framställas af den, som ifrat för Adelns bestånd, såsom ett nödvändigt element i det monarkiska samhället; men min plats skall alltid vara, der Nationen uppsatt sitt bane'r, och om det kom i fråga, att Adelns interesse råkade i strid med Nationens, skall jag vara färdig att för Nationen uppoffra mitt stånds interessen. Men någon sådan collision äger icke här rum. De lättade lånetillgångarna hafva ruinerat Adeln och skola alltid komma att göra det. Jag finner icke i nya lånetillgångar ett sätt att consolidera Adelns förmögenhet, utan ett sätt att consolidera dess skuld. Enda sättet Den 3 Februari f. ra. att bibehålla dess återstående lilla förmögenhet vore att tvinga Adeln att realisera sin egendom. Gynnar man ännu mer skuldsättningen, kan man väl vinna ändamålet, alt egendomarna qvarblifva i nuvar. ägares händer, men på deras arfvingars bekostnad. Sedan fideicommisser få inteckna?, är den garanti borta, hvilken såsom en politisk institution söktes i fideicommisser. Jag skulle dessutom alltid i vissa fall vilja medgifva inteckning i fastigheter, såsom vid arfskiften till lättande af köp, men alltid på kortare terminer. Den theold, jag nu framställt, torde först i en aflägsen framtid kunna göra sig gällande i Sverige; men jag tror, att man för samhällets interesse snarare bör närma sig dertill, än aflägsna sig derifrån. Sedan jag nu framställt en del af de principer, hvarpå jag stödjer min opinion i denna fråga, ber jag att få upptaga och besvara några yttranden af de ledamöter, som talat för Hr af Billberghs reservation. Frih. af Nordin har sagt och erkänt, att landets produetion och näringar de sednare åren stigit, i anseende hvartill han anser den vara i behof af större rörelseeapital.
Schwerin och äfvenledes Hr Lagman Noreus. Af Herr Prosten Grevillius: Emot det af H. Utskottet fattade Beslut reserverar jag mig, i följande afseende. Då K, M:t, genom Nådiga Skrifvelser af d. 26 Maji 1B18 och 12 Sept. 1822 förklarat Kronans, i Nyköpings Stad befintlige Hus förpliktade att deltaga uti kostnaderne för Brandvaktsafgifter, Eldsläckningsapparater in. m., borde dessa Skrifvelser icke lämnas utan verkan, åtminstone så länge de ägde gällande kraft. Hvarföre, och enär det blifvit upplyst att nämnde Stad ännu icke fått uppbära något, utan är i fullkomlig saknad af den sålunda Nådigst beviljade ersättningen, jag anser StatsUtskottet, äfven under afslag af det för Kronans Hus ytterligare ansökte deltagande i Stadens onera, hafva bort anvisa nödige Medel till godtgörande af Stadens lagfästade fordran; som måste vara obestridlig, intilldess K. M:t, på grund af R. St:rs vägran att lämna anslag till dessa ulskylders bestridande, förklarade att anspråket skulle upphöra. Hvaruti har instämt Hr Amiral v. Schantz. Utlåtande, i anledning af verkställd granskning utaf de till Allmänna GarnizonsSjukhusbyggnaden anslagna medels förvaltning. (I.-A.) Innan Utskottet framlägger resultaterna af den granskning Utskottet verkställt öfver förvaltningen af de sedan senaste Riksdagen till GarnizonsSjukhusbyggnadens fullbordande utbetalde medel, har Utskottet ansett nödigt, att i en korrt uppsatts i minnet återföra hvad vid föregående Riksdagar rörande denna nybyggnad blifvit beslutadt. §• I Sedan R. St:r, vid 1809 och 1810 årens Riksdag, i sammanhang med frågan om befordrande af en mera allmän och fullkomlig Läkarevård inom Fäderneslandet, anvist 3ooa R:dr till inrättande af ett