Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Hartmansdorff har visserligen rätt i sin sista anmärkn., deruti han säger, att de fleste af PresteSt:s ledamöter, biskoparne inberäknade, äro sådane, som gjort sin första bana uti läroverken. Men detta skall, som jag tror, snarare lända till bevis emot hans sats, än för densamma; ty otvifvelaktig! känna dessa män inom sig, att om befordringssättet varit sådant som det Hr von Hartmansdorff föreslår, så hade de icke tvekat i valet att ingå i kyrkan emot i skolan, och om skolan derpå hade vunnit, det lemnar jag derhän. Det torde hafva händt, att de män i stället kommit i skolan, hvilka nu så mycket talat deremot, och det torde vara ovisst, om skolan verkeligen derpå hade vunnit. Jag tror för min del, att om man, utan all vidare eller åtminstone med obetydlig löneförbättring, borttager det halfva året som är i fråga, så skulle följden blifva, alt personer med de bästa hufvuden genast gingo in i kyrkan, hvarigenom denna visserligen vunne, men hvarigenom äfven, enligt min öfvertygelse, och såsom jag nyss yttrade, den allmänna bildningen ganska mycket förlorade, emedan skolan skulle förlora sina skickligaste män och i följd deraf den bildning, som skolan är ämnad att gifva statens medborgare, i samma mån skulle förr eller sednare aftaga. Delta förhållande skulle visserligen icke så snart uppenbara sig, men jag är säker på, att om 20 år skulle man märka den förderfliga följden af detta sätt att gå tillväga. Hr Tham: Man skulle kunna vända den anmärkn., som Hr von Hartmansdorff gjort mot ett af mina skäl, mot hans egna; då han nemi. sagt, att skolan har ett ganska betydligt antal representanter vid riksdagarne, just derför att en stor del af medlemmarne af PresteSt. äro sådane, som sjelfve utgått från skolans tjenst. Jag vill fråga, om detta vittnar emot den nytta, som kyrkan har af skolan. Månne just det förhållandet, att kyrkans egna representanter till stor del utgöras af sådane, som utgått från skolan, manne det, säger jag, vittnar mot den fördel, som kyrkan äger af sin gemenskap med skolan?
R:dr såsom ungefärligen motsvarande mantalspenningarne för personer emelian i5 och 17 år, får ytterligare tillstyrka: att mantalspenningarne hädanefter först vid fyllda 17 år må erläggas. 2;o Beträffande åter Utskottets yttrande, rörande formen för Rikets Stats-Utskotlets Utlåtande N.o 208 *9 Ständers beslut i denna fråga, eller att, så vida Rikets Ständer bifalla Utskottets förslag, beslutet derom bör underställas Kongl. Majrts Nådiga sanction, så hafva i samtliga Riks-Stånden anmärkningar deremot blifvit gjorda, alla i enahanda syftning, eller alt ådagalägga Rikets Ständers uteslutande rätt att, i följd af 5^ §. Regerings-formen, besluta om grundskatterne eller Statens ordinarie inkomster. Men då denna fråga, till följd af Talmannens för Borgare-Ståndet vägran att derom framställa proposition, blifvit till Conslitutions-Utskotlels behandling öfverlemnad, som deröfver, uti Memorial N;o 5 af den i4 sisth Maji, afgifvit Utlåtande, anser Stats-Ulskottet sig icke böra ingå i besvarande af de i afseende härå gjorda anmärkningarne, utan endast hänvisa till nyssberörde Memorial och det beslut, Rikets Ständer i anledning deraf fatta. Ankom till Exp.-Utsk. den 12 Julii. Utlåtande j i anledning af erhållen återremiss å den vid Betänkandet JV.o 54 fogade Bilagan Litt. F., angående väckt fråga om upphörandet af Mantals-penningarne s samt Lagmansoch Häradshöf dinge-räntan. (I. A.) Öfver denna af Riksdags-Fullmägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs
N:o 253. 617 embeten samt de ledamöter, hvilka icke böra taga hänsyn till förmånen af flyttning från hufvudstaden vid uppnådd pensionsålder eller hvilkas lyckliga helsotillstånd icke medgifver afsked med pension vid sådan ålder, desto heldre qvarstanna i embetet, som lönen är större än pensionen, så uppstår häraf den följd, att förmånen utaf den bättre aflöningen i de flesta fall antagligen icke tillgodokommer de yngre ledamöterna förr, än de sjelfva stå helt nära pensionsåldern och att de således vida sednare än som varit afsedt komma i åtnjutande af den förmånligare aflöningen. Vid sådant förhållande hemställes till Rikets Ständers bepröfvande om icke i nämnde hänseende den förändring skäligen bör medgifvas, att ledamöterna i detta embetsverk vid förloppet af viss tid, som lämpligen torde kunna bestämmas till 5 år, efter utnämningen till embetet, må tillträda den högre lönen. Stockholm den 30 November 1862. Rudolf Cederschiöld. Af Grefve Tanbe, Helinius; Edvard* angående rätt till pension å Allmänna Indragningsstaten för Häradshöfdmgar. Vid nästlidne riksmöte tog jag mig den friheten väcka följande motion: »Sedan nästlidne riksmöte äro Iläradshöfdingarne de enda Statens civile tjenste»män, som sakna pensionsrätt på allmänn indragningsstaten. Få äro dock de embetsmän, som, mera än dessa, behöfva att, vid upphunnen högre ålder, söka lugn och »ro. Strängt arbete, täta resor i hvilken årstid som helst, och ofta dåliga embets »rum måste nödvändigt inverka på deras helsa och, oaktadt den bästa vilja, sätta »dem ur stånd att i längden, med den kraft och den verksamhet, som embetet förädrar, fullgöra dess åligganden. Ty värr, måste de dock, under nuvarande förhållande, »bibehålla sina platser, äfven då tid vore att de drogo sig undan och lemnade rum »för bättre krafter.
Hvad här ofvan blilvit i underdånighet anfördt, rörande denna frågas behandling i äldre lider, ådagalägger ock tillfyllest, att egarne af kalkugnen, alltsedan densamma till skatte försåldes, i följd af dem dervid medgifna vilkor, varit i åtnjutande af vida större fördelar, än de bordt erhålla, om Kronans riilt blifvit behörigen bevakad, men anledning saknas ej heller dertill, atf åtgärder ännu skulle kunna vidtagas för återvinnande till någon del af hvad i detta afseende blifvit å Kronans sida försummadl. Hvad sålunda angår den af kalkugnsegaren uppgifna beräkningsgrund för den af honom äskade ersättningssumman, eller rättigheten alt årligen uppbära 400 kast ränleved, förekommer, på sätt ofvan är omlörmäldt, att detta belopp endast utgör ett maximum, men att under en lång följd af år en vida mindre qvantitet blifvit till kalkugnen erlagd och detta med visst belopp från hvarje hemman; vid hvilket förhållande kalkugnsegaren sannolikt icke skulle, j händelse af derom väckt påstående, lyckas att få någon vidsträcktare vedlevereringsskyldighet samma hemman ålagd, än som hitintills under eti lång tid egt rum, och hvaraf älven borde följa, alt Kronan, om den ölvertager delta åliggande, icke heller skulle kunna till en vidsträcktare skyldighet förbindas. Men härförutan hafva Rikets Ständer jemväl funnit tvifvelaktigt, huruvida kalkugnsegarens ifrågavarande rättighet att af ofvannämnda hemman uppbära ränleved i allmänhet ar så ovilkorlig, som hitintills antagits. Någon dylik förmån har, såsom förut är nämndt, icke blifvit uti 1758 års skattebref medgifven, och om Kammar-kollegii utslag af den 18 April 1799 äfven ansåges i delta hänseende Bih. lili Ii. St. I Jjd. 28 218 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
M:t täcktes låta till bolaget återställa de lill säkerhet för arbetets utförande i Stats-konloret deponerade och ännu inneslående medel. De af Bolagsdirektionen sålunda hos E. K. M:t gjorda och förnyade framställningar i ändamål att återbekomma ofvanberörde deposilionsmedel, bade emellertid föranledt eli för jernvägsanläggningen inleresseradt samhälle — Köpings stad — att genom sin Magistrat och Borgerskapets Äldste inkomma till E. K. M:t med en underdånig ansökning, hvilken E. K. M:t jemväl behagat öfverlemna till Stals—Utskottet, och hvaraf hufvudsakligen inhemlas, alt mellan Köpings stad och Direktionen blifvit träffadt ett ömsesidigt aftal om vissa åtgärder och arbeten, som borde genom Stadens försorg och på dess Bekostnad vidtagas mot en af Direktionen ingången förbindelse alt leda jernvägen upp till Köpings stad och der förlägga jernvägs-stationen, enligt upprättad plan, sam dock underställdes E. K. Mits granskning och sedermera äfven vann nådig fastställelse. Dessa byggnadsarbeten hade blifvit företagna och med dryga uppoffringar ä stadens sida fullbordade, och då staden sålunda fullgjort alia sina förbindelser till Bolaget, borde densamma ega välgrundade anspråk på ersättning för sina i detta afseende gjorda uppoffringar, hvadan sökanderne i underdånighet anhållit, det E. K. M:t läcktes i nåder föreskrifva, att af den i Statskontoret deponerade summa skulle innehållas så stor del, som svarade emot dessa kostnader, och all, intill dess Bolaget fullgjorde sin åtagna förbindelse alt leda jernvägen till Köpings stad och derå öppna trafik, staden måtte berättigas att, såsom ersättning för de räntebetalningar, densamma finge vidkännas å de till arbetets utförande upplånade medel, åtnjuta interesse å del innehållna beloppet, som på lämpligt sätt torde kunna göras räntebärande, samt slutligen att detta belopp måtte staden såsom skadestånd tillfalla, derest icke bolaget inom någon föreskrilven kortare tid sin Bih. till II. St.
I afseende på hvad som anmärkt blifvit, får jag förklara, att jag icke finner hinder för mig att motionera biskops-embetets afskafFande, derföre alt i grundlagen står stadgadt, huru biskoparne skola representera. Jag har icke påyrkat biskoparnes afskafFande, derföre att de äro representanter, utan derföre att de äro dyrt lönte och obehöflige embetsmän. Hr Rosenqvist, Fi edi'. Lconh.: Den ifrågavar. motionen har blifvit väckt under 3 riksdagar utaf ledamöter inom BondeSt.; den har blifvit upptagen och remitterad till Utsk. och af Utsk. behandlad samt af RiksSl:n afgjord, — ehuru icke lill motionärernes fördel. Jag kan sä mycket mindre underlåta att understödja motionen, som jag sjelf väckt motion i samma syftning. Om Hr Frih. o. Landtm, så funne nödigt, skulle Hr Landtm, säkert icke underlåta att åberopa go §:n Reg.Fln i delta hänseende; men då Hr Landtm, icke gjort anmärkning mot motionen, hoppas jag att densamma blir remitterad. Frih. Boye: Är den af mig gjorda anmärkningen grundad på tydlig föreskrift i grundlagen,så är del af ingen betydelse, om händelsevis något misstag i ett annat Stånd ägt rum; d. v. s. sådant kan icke hafva inflytande på det beslut vi här böra fatta. Jag har icke åberopat 90 §:n Reg.F:n, och kan icke begripa, hvarföre denna §. blifvit omtalad. Jag fortsätter mitt bestridande af remiss, men vill icke betaga motionären att å ort och ställe, som vederbör, söka göra motionen gällande. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag är af samma mening, som Frih. Boye, nemi. att det är grundlags - Den 20 Ma rs f. ra. vidrigt att inom Stånden väcka en sådan fråga som denna. Men jag måste, tyvärr, erinra, att jag sjelf underlåtit vid en föregående riksdag att göra denna anmärkning, när en dylik motion, angtde biskops-embetenas indragning förevar.
Grefve von Rosen, Axel, och N:o 1465 Hr von Unge, fullm. Hr Reuterskjöld, Axel Magnus Otto; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde: N:o 2120 A. Hr Nauckhoff, fullm. Hr Munck af Fulkila, Carl Bror; „ 1678 Hr Estenberg, fullm. Gr. von Rosen, Axel; „ 2285 Hr af Klintberg, Ludvig Ferdinand. Föredrogs Hederv. Bonde-St:s d. 17 d:s bordlagde transsumt af prot:t för d. 10 d:s, innefattande dels nämnde RiksStånds beslut i afseende å Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk. N:o 6, i ard. af väckt motion ang. ändring i 2:dra §:n l:sta mom. af Kongl. Förordn. d. 11 Juli 1862, rörande reglering af presterskapets löneinkomster, dels inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att i samma beslut sig förena. Frih. Cederström, Rudolf: Ehuru jag anser ifrugav:de tillägg vara temligen öfverflödigt, enär författningen säger att suppleant skall väljas samtidigt med ledamot, så och vid det förhållande, att samma tillägg jemväl är ganska oskyldigt och oskadligt, vill jag, för min del, icke motsätta mig detsamma, utan hemställer, att R. o. Ad. måtte, med frånträdande af dess i ämnet förut fattade beslut, lemna sitt bifall till hvad nu föreslaget blifvit. Den 20 December. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., antog R. o. Ad. Bonde-St:s ifrågav:de inbjudning oell lade transsumtet till handlingarne. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s d. 13:de o. 17:de d:s bordlagde Betänk.
De produktionsbevis, som grundlagt lörpassningsrätten för de 1845 från Haparanda till Stockholm afsända qvantiteter smör, utgjorde ett antal af omkring 1700, och då Generaltullstyrelsen, för att, om möjligt, afskräcka från de bedrägliga tillställningar, som påtagligen ägde rum, att, på grund af falska produktionsbevis, såsom inhemsk produkt till inrikes Socker. 54 Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 40. arter försända frän Finland insmuggladt smör, lät till orten afsända de inkomna bevisen, med föreskrift, att låta inkalla utgifvarne till vederbörlig domstol och yrka bevisens beedigande inför densamma, hade det inträffat, att större delen af dessa bevis blifvit genom inbrott borttagna. Af dessa förhållanden ådagalägges till öfverllöd giltigheten af den åsigt, att det skydd för inhemsk näring, som sökes i förbud eller öfverdrifna tullsatser, sällan är annat än skenbart, och att en så beskaffad tullagstiftning, genom det förakt den föder för lagbuden och genom de öfverträdelser af desamma, som vinningslystnaden vet göra möjliga, vanligen, utan att verka det goda, som dermed må vara afsedt, tvärtom leder å ena sidan till förlust så för näringsidkaren som för staten, och å den andra till brottsliga förelag af dem, hvilkas sedliga känsla icke är nog stark att kunna motstå den retelse, som vinsten af lagbudets kringgående innebär. Högre införselsafgift å smör än 1 r:dr 16 sk. lispundet eller 25 procent å ett till 5 r:dr 16 sk. antaget varuvärde, synes alltså icke kunna skäligen stadgas, hvilket belopp öfverstiger både norska införselstullen, som utgör 44 sk. 2 rst, och den i Danmark gällande, hvilken, oaktadt detta lands högt uppdrifna boskapsskötsel och betydliga produktion af smör och andra ladugårdseffekter, icke till skydd för sagda näring är bestämd till högre belopp än omkring 28 sk., lispundet.
Det föll sig så naturligt, likasom ett sommarregn, befriande och välgörande efter åsktyngd och qvaf, ångestfull åskhetta. Men det var hjertats och sinnets frid, icke kroppens. Hon led våldsamt af sinnesskakningen samt ansträngningen och förkylningen der nere. Febern brände henne, hennes tankar blefvo allt mer omtöcknade. Hon hade förlorat medvetande af rum och tid; den lilla kammaren föreföll henne så stor som en verld, det låga taket var högt som en sommarhimmel, och hennes ögon sågo framåt i det oändliga; ett vidt perspektiv öppnade sig på alla sidor, och det som skulle qvalt henne till döden tycktes henne som en sorglig, klagande melodi, hvilken, oaktadt sin tröstlösa entonighet, likväl icke förmådde väcka henne ur en välsignad ro, en ro, orörlig och passionsfri som dödens. En half timme förflöt. Hon slöt ögonen och drömde. Hon tyckte sig vara uppe hos herrskapet i våningen. Köket var ljust och gladt, salongerna strålade af ljus, den stora julgranen var tänd. Småbarnen dansade, och husjungfrun kom in på fyra fötter, kom i skinnpels och med gåfvor i fånget, kom som julbock och slängde också till henne ett paket, det med det svarta klädningstyget. Men när hon skulle veckla upp tyget, föll derur ett stort rundt kålhufvud. Då hon betraktade det nogare för att se om det ännu möjligen kunde användas till mat, märkte hon, att det liknade Erik, att ett af bladen liknade hans mun, log som han och skrattade. Näsan och allt, allt var så tydligt. De långa, halfslutna ögonen skrattade också hånfullt. Med ovilja kastade hon bort kålhufvudet. Det rullade på golfvet, tyckte hon, rullade ända bort till kakelugnen, i hörnet. Hon sprang dit och skulle just böja sig för att taga upp det och bära ut det; men så ändrade det skapnad, blef så ljust och skimrande som en stor, stor skär ros, belyst af solen och doftande. Och der syntes återigen ett ansigte, det var Eriks och det var icke hans, det var så ungt, så oskuldsfullt, så allvarligt. Ögonen voro slutna, och hon såg munnen öppnas vid de djupa, ojemna andedragen.
Vid värderingen af hus och andra åbyggnader samt tomter i stad skulle äfven iakttagas den för samma eller dylik egendom inom två år betalda köpeskilling. Stadgandet i 1812 års bevillningsförfattning angående bevillning al kapitaler ändrades i 1815 års förordning sålunda, att långifvare blott skulle vidkännas 5 proc. bevillningsafdrag å räntan, då denna uppgick till 6 proc. Kunde långifvare ej med qvitto eller annat laga bevis styrka, att bevillningsafdrag vid hvarje ränteliqvid verkligen kommit låntagaren till godo, vore den sednare berättigad att vid lånets betalande tillgodoföra sig sådant afdrag jemte laga ränta derå för alla de år, då detta icke bevisligen fått åtnjutas. Bevillmngsafgiften för utdelningar å aktier i Göteborgs och Malmö diskontverk höjdes till 15 proc. å hvad utdelningsbeloppet öfversteg sex för hundra utaf aktiekapitalet, samt för Sjöassuranskontoret jemte andra dylika associationer till 5 proc af hela utdelningssumman. Den i nästföregående bevillnmgsstadga föreskrifria progressiva afgift komme icke att vidare utgöras; men deremot stadgades i 3:dje artikeln af 1815 års bevillningsförordning, att såsom ersättning för bränvinskonsumtionsoch landttullsbevillningen skulle en fyllnadsafgift utgöras med 4 sk. utaf hvarje riksdaler bevillning efter 2:dra 55 artikeln, utom bevillningen för rusltjenstmarker, aktieutdelningar, arf oell testamenten m. m Någon bevillningsafgift för de lill öfvcrflödsvaror hanförda artiklar behöfde icke utgöras under den tid 1815 års bevillningsstadga var gyllande.
Då detta nu ej allenast icke skedt, utan skulden i det stället blifvit ökad, så anser jag Riksens Ständers föreskrifter vara öfverskridne, och sedan Riksens Ständer, uti sin underdåniga Skrifvelse till Kongl. Maj:St år 18*n , anhöllo att Kongl. Maj:st täcktes skilja Bolaget ifrån sin Discont-räitvgher, vid händelse al yp« pad öfverträdelse utaf Reglementen eller före» di 47 Den i April, skrifter, så tror jag att då varande Ständer åtminstone i den delen bevarat sina efterträdare en rättighet att frånkänna Götha Canal Bolag sin Discont, utan att genom ett sådant steg skaka gtundvalarne af all frihet. Jag hemställer vördsamt till Ridderstapet och Adelns pröfning, om d?t ej skulle vart lämpeligast att Riksens Ständer anbefalte sin Justitieombudsman , att till verkställighet befordra en laga undersökning öfver Götha Canal Discont* förvaltning j och huruvida den till Canal Arbetet gjorda försträckning af 1,100,000 R;dr kan vara enlig med Bolags Reglors och Reglementers föreskrift. Jig anhåller att detta mitt anförande i sådant afseende med de öfrige Stånden må blifva communieerat. Begärdes på bordet. Friherre Hjerta, Axel, anförde skriftligen: Då en värd Ledamot, Herr Grefve v. Lantinghausen m. 111. emot slutet af eftermiddagsPlenum den 17 förledne Martil’ klockan 8 om aftonen, skall väckt en Motion om ogillande af mina förmiddagen samma dag hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln emot de frenne FilialDisconterna afgifne uttryck, var jag.ej narvarande; hade således ej tillfälle att närmare explicera det ofördelagtiga, som i mittanförande vållade Herr Grefven v. Flåtens då yttrade miss - Den i April. 7? nöje. och skall, som det säges, i anledning häraf på Gr fve v.
Grefve A. E. von Rosens underdåniga ansökning om tillstånd att, i förening med inoch utländska män, genom aktiebolags bildande, anlägga jernvägar uti serskilda riktningar inom fäderneslandet, Kongl. Maj:t, medelst nådig resolution den 27 November 1845, förklarat, att, derest för ofvanuppgifna ändamål ett eller flera bolag bildades och genom aktieteckning erforderlig kapital-styrka blefve alt påräkna, samma bolag skulle undfå lättighet att under loppet af 20 år, från och med år 1846 räknadt, anlägga jernvägar bär i Riket, under vilkor, bland annat, alt innan vederbörlig oktroy derför eller erforderliga förordnanden om jords afträdande meddelades,-till Kongl. Majit skulle, jemte anmälan om hvad i afseende på bolags bildande och försättande i verksamhet blifvit tillgjordt samt om beloppet af aktieteckningar, i underdånighet aflemnas fullständiga planer och kostnadsförslag för hvarje hufvudoch sidobana, jemte beskrifning å den mark, hvarå jernvägarne skulle framgå, m. m.; att sedan, uti en till Kongl. Maj:t ingifven skrift, Grefve v. Rosen underdånigst anhållit, det ' täcktes Kongl. Majit hos Rikets Ständer göra framställning om beviljande af något understöd från statens sida för anläggning af en jernväg emellan Orebro och Hult, Kongl. Majit, uti nådig skrifvelse af den 9 Maj 1848, till Rikets Ständer öfverlemnat Grefve v. Rosens ifrågavarande underdåniga framställning, anmälde Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse den 19 derpäföljde Augusti, att Rikets Ständer, efter behörigt öfvervägande af hvad i frågan förekommit samt med fästadt afseende, dels å angelägenheten af jernvägsaniäggningens befrämjande, dels å Statens skäliga anspråk på ersättning för de bidrag, som dertill blefvo anvisade, för sin del stannat i följande beslut: l:o
Härmed må nu emedlertid vara huru som helst, så kan och får icke det allmänna undandraga sig att bispringa den förorättade, äfven om någon kostnad skulle blifva en nödvändig följd häraf, hvilket så mycket mera torde böra bebjertas som, äfven för att kunna höja dessa pensioner till ett något mera för menskliga behofver afsedt belopp af högst 50, lägst 30 R:dr r:mt eller per medium 40 R:dr r:mt för de nuv:de 1,520 pensionstagare i gemenskapens klass, upginge behofvet i det hela icke högre än till en summa af 60,800 eller 38,510: 24 mera än hvad nu härför utgifves och således i alla fall en mindre tillökning för dessa i allmänhet alldeles bjelplösa 1,520 menniskor, än hvad som för den andra klassens 96 personer blifvit föreslagne och hvilka i medeltal räknadt innehafva 596 R:dr r:mt. Möjligen skulle äfven inom kassans nuv:de tillgångar kunna beredas några bidrag till ifrågasatta ökningar, åtminstone borde väl göras allt för att söka underlätta dem, och ett förhållande på hvilket K. M:s upmärksamhet redan blifvit fästad, ehuru, genom det sätt på hvilket frågan hittills blifvit behandlad, man lyckats f. n. få den att förfalla, är den fördel delägare i denna kassa äga att kunna, samtidigt med annans Statens tjenst med lön, vara i åtnjutande af full pension, så att en innehafvare af en af Statens bäst aflönade tjenster på samma gång är i åtnjutande af pension af 2,250 R:dr r:mt; för att icke beräkna den fördel som äfven uti ifrågav:de fall skulle upstå genom någon minskning i de högst aflönade och i sammanhang dermed högst pensionerade tjensternas antal, med afseende hvarå det förtjenar anmärkas, att Sverige, vid 1855 års slut ägde 5 å stat i tjenst varande och 5 pensionerade Amiraler.