Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af denna tabell \isar sig, att Postverkets netlobehållliing, som 185 1 utgjorde 194,650 rdr bko, sedermera nedgått betyilligl, så att den år 1 856, då medelportot infördes, var endast 94,594 rdr, och sedermera beständigt minskats. För år 1858 äro räkningarna ej ännu så afslutade, att bestämda lipgilter derom kunna lemnäs, men raan beräknar en brist af 196,682 rdr rint., och likaså lärer för 1859 betydlig brist komma att upstå. Saleles torde det vara af vigt att icke ytterl. förminska detta verks inkomster. Då nu dessutom den nya vigtbestämningen icke skall taga sin början förr än år 1863, så är det för II. Stur lätt att under då pågående riksdag vidtaga de åtgärder, som möjligen kunna föranledas af dåvarande förhållanden. Det är visser), möjligt att en nedsättning dä kan ega rum, men icke bör man göra det vid denna riksdag, innan man vet, om Postverkets ställning tillåter det. 1857 utgjorde utgifterna under rubriken: Aflöning etc. 358,000 rdr; är 1858, då postlegan förhöjdes, steg denna post till 446,000, och följande året beräknas de till 460,000. — Af ålit detta visar sig, att inkomster och utgifter icke stå till hvarandra i ett riktigt, förhållande, och om detta får fortfara, så måste säkert Staten komma emellan med betydliga bidrag. Jag hemställer då, om det icke är bättre att, afvakta tiden och se, huruvida det bär sig som det nu är stäldt, innan man vidtager åtgärder, sora ovilkorligen måste ytterligare förminska inkomsterna. Jag vågar således anhålla om bifall till båda punkterna i Utsk:ts Betänk. Hr Reutersvärd, Patrik Oskar: Vore postväsendet i vårt land så ordnadt, att någon förbättring icke behöfdes, eller dess finatisiela ställning sådan, att man med billighet kunde yrka Dagön eftergift från dess sida, så skulle jag gerna gå in på de 850
Egenteligen har ingen annan Fabrication varit i aftagande, än Sidentillverkningen, hvartill förnämsta orsaken torde få sökas deruti, att Svenska SidenFabrikörerne, i förlitande på de monopoliska förbuden, lika litet bekymra sig om modens ombytligliet, som derom, att förskaffa sig de i sednare tider i Frankrike införda förbättrade väfstolar och machinerier, oaktadt den omsorg Regeringen visat, att dertill flere gånger införskrifva modeller. Ändteligen bör icke obemärkt lemnäs, att ehuru Tobak aldrig varit till införsel förbjuden, denna utländska växt dock i Sverige blifvit så naturaliserad, att tusendetals L© nu deraf årligen i Landet produceras. I afseende på det af andra Motionairer gjorde yrkande, dels att Tullen på införandet af Utländsk Ull skulle förhöjas, dels ock att sådan införsel alldeles borde förbjudas, torde äfven nu vara lämpeligt, att omtala rätta förhållandet i detta afseende, för att visa, huru litet de, som uppgöra dylika förslager, understundom betänka, hvad verkeliga behofvet kräfver. i Den 3o December f. m. Enligt HallRätternes förslager var under io är, eller ifrån oell med 17£>4 t. °. m. iSo3, lefvererad Svensk Ull 1,212,000 ©, och införd Utländsk 7,419,000 för andra Tio år från och nied 1804 t. o. m. 1813 Svensk Ull, 1,986,000 © och Utländsk 8,449>000 för åter andra 10 år eliev fr. o. m. 18>4 t. o. m. 1823, Svensk
Uppriktigt sagdt, är det detta, som, om jag får begagna detta uttryck, »ligger på botten af koppen.» Den talare, hvilken först utlåtit sig i ämnet, har yttrat, att R. St:r skulle hafva begärt den teoretiska undervisningens borttagande fran Institutet. Detta påstående jälvas dock fullkomligt af Utsk:t; och jag får tillstå, det jag för min del har mer förtroende till Utsk:t än till en enskild falare. Utsk:t yttrar nemi.: »Utsk:t inser ej huru något stöd till borttagandet af den theoretiska studiikursen och examen från Carolinska Institutet kan sökas i denna underd. skrifvelse från R. St:r. Ty medicinska undervisningens fördelning på trenne läroverk, sorn, enligt R. Shrs yttrande, skulle medföra fördelen, dels af täflan för undervisningens fullkomnande, dels att, om ett ämne läge nere vid ett läroverk, samma ämne skulle kunna vid ett annat upprätthållas, lärer väl icke få tolkas så som att R. St:r tänkt sig den theoretiska uedervisningens och examens borttagande från det ena läroverket — och det just från det fullständigaste.» Icke Ben 14 Man f. m. 129 Icke heller jag kan föreställa mig huru någon verklig tädan skall kunna ega rum, om man från Institutet borttager en så väsendtlig del, som den theoretiska undervisningen. Jag kan verkligen icke göra mig något begrepp om, hvad man egentligen i denna fråga menar med det blott praktiska. Uti en fråga sorn denna, der det praktiska elementet oaflåtligt behöfver rådfråga det theoretiska, synes det mig sannerligen vara rent af en anomali, att åtskilja dessa båda saker. Hvarför sä ger man då icke öppet ut sin tanke, att Institutet är en onödighet, eller, med andra ord, att de två fakulteterna äro för ändamålet tillräckliga. Jag tror att man icke vågar uttala detta ord, emedan Institutet i utlandet, hvad Europeiskt rykte beträffar, konunit fullt ut i jemnbredd med fakulteterna. En annan sida af saken företer sig, icke i afseende å den vetenskapliga, utan den rent af menskliga delen af frågan.
Men småbarnen vistades än i unga fruns julkorts-dekorerade » salottino », än i det stora, djupa köket, allt som småbarnsjungfrun kände sig hågad för att prata med herrskapet och bläddra i planschverken eller att skämta med kocken. Samma vana att, allt som det föll sig, vistas ibland i rummen, ibland i köket eller förstugan, plägades med stor fördel af alla; herrskap, gäster, barn, hundar, angorakatt och — kycklingar, hvilka hade sin officiella bostad i vagnboden bredvid förstugan. Vid niotiden improviserades alltid i köket en liten munter frukost, bestående af spickeskinka, bröd och vin, mellan det svarta kaffet på morgonen och middagen kl. * / 2 1. Måltiderna i gamla grefvinnans lilla ordentliga sal voro glada, rikliga och noggrannt serverade på mjukt, hvitt, omangladt linne. De äldsta barnen voro med vid bordet, de andra är jag rädd oftast åto på stå-270 italienskt familjelif. ende fot i koket — och ändå voro de fulländade små aristokrater, blonda och finprofilerade, ideella barnahufvuden. Ofvanstående är blott ett exempel bland många, som jag sett eller hört talas om. Karakteristiskt för Toscana är det; men det kanske icke är öfverflödigt att varna mot att tro, att jag velat framställa det som typiskt — eller att jag velat säga, att alla italienska adelsfamiljer äro fattiga, alla villor belägna bland leråsarne. att hönsen öfverallt spatsera i förstugan eller att alla svärdöttrar nöja sig med att föda barn, brodera tofflor och skämma bort den yngste! I Italien räknades det denna svärdotter som en förtjänst, att hon icke bråkade, då det * nu måste så vara för ekonomiens skull, och de andra dessutom voro klokare än hon. Så fort talet kom på, huru » de unga hade det », hörde jag alltid gärna på, för att få en föreställning om huru de själfva bedömde sakerna. Mycket nöje har jag också haft af diskussioner med begåfvade italienskor, hvilka af naturen vanligen ha snabb, säker människokännedom. De upplysta fördöma systemet med gemensamma hushåll och medge, att just detta gör frestelserna dubbelt farliga för de unga hustrurna.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS E. WESTRELL, 1861 Dä jag, i följd af Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans, Häradshöfdingen och Riddaren af Kongl. Maj:ts Nordstjerne-Orden Carl Westers, under embetsresa den 4 sistlidne Augusti uti Philipstad inträffade, oförmodade och plötsliga frånfälle, insattes i utöfningen af JustitieOmbudsmans-Embetet, hade jag att tillse, hvilka Embetsåtgärder i första rummet påkallade min verksamhet. Bland dessa befanns den angelägnaste vara fullgörandet af den i 14 § af Instruktionen för nämnda embete föreskrifna skyldighet, att »emellan riksdagarne årligen genom trycket kungöra ett utlåtande öfver lagskipningens tillstånd i Riket samt om de brister, som kunna vara att anmärka uti lagar, författningar och allmänna hushållningen,» hvilken skyldighet för det sistförflutna året 1860 icke ännu var uppfyld. Att denna embetspligt icke var förgäten af min samvetsgranneTöreträdare, var mig nogsamt bekant, och jag påträffade bland hans efterlemnade papper malerialier till ett dylikt utlåtande i åtskilliga ämnen, förnämligast rörande fängelseväsendet och fångvården ej endast inom fäderneslandet utan äfven i grannländerna. En uppsats i detta ämne var jemväl påbörjad oeh skulle troligen hafva blifvit fortsatt och afslutad under tryckningen af utlåtandets första afdelning, innefattande redogörelse för de under året 1860 afgjorda åtal. Sistnämnda afdelning, börjande med en kort inledning, fanns i det närmaste fullständigt uppsatt i koncept. Att längre fördröja utgifvandet af denna berättelse har jag ansett oförenligt med föreskriften i instruktionens nyssåberopade §, och den korta tid, jag innehaft embetet, har icke lemnat mig rådrum, äfven om jag ägt erforderlig sakkunskap och förmåga, att bearbeta ofvannämnda materialier eller att fortsätta det påbegynta arbetet rörande fängelseväsendet. Det enda, jag medhunnit och kunnat fullända, har varit redogörelsen för de under år 1860 afgjorde åtal, hvaruti saknades anteckning om nedanstående mål, för hvilket jag sålunda redovisar:
Majit till Rikets Ständer gjort framställning, Rikets Ständer mätte, jemte det att de uttrycka sin saknad öfver Herr Ericsons afgång från en chefplats, på hvilken han under en så kort tid uträttat så stora verk, ställa till Kongl. Maj:ts dispositön 'det kapital, hvarå den af Kongl. Majit föreslagna pensionens belopp utgör ränta efter fem för hundrade, elier 200,000 R:dr Runt, för att, såsom en gärd af nationens tacksamhet och erkänsla för den utomordentliga skicklighet, den uppoffrande oegennytta, den rastlösa drift, den exempellösa ordning samt det för öfrigt i alla afseende utmärkta sätt, hvarpå Statens jernvägshyggnader blifvit af Friherre Ericson utförda, af Kongl. Majit till honom öfverlemna.*. Så vida Staten för närvarande disponerade någon med passande åbyggnad försedd egendom till ett värde af 200,000 R:dr, skulle det visserligen vara lämpligare, om Rikets Ständer med full egande-rätt till honom öfverläto en sådan egendom, men då detta, efter hvad jag tror mig veta, icke är förhållandet, återstår icke an - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 115- 231 nät än att, pä sätt jag nu föreslagit, till Herr Ericson öfverlemna berörda belopp i penningar, hvilka kunna af honom sjelf, onl han sä vill, användas till inköp af en egendom invid det storverk, sorn skall göra hans minne oförgängligt. Stockholm den 27 November 1862. Gust. Lallerstedt. JW »5. Af Herr KistllCI'I Angående tillökning i anslaget för elementar-läroverket i Söderhamn. Enär det i Söderhamns stad varande tre-klassiga elementar-läroverk redan visat sig vara för staden och orten otillräckligt, sä att man, för att i någon män tills vidare afhjelpa behofvet af ytterligare erforderligt lärarebiträde, mäst genom enskilda bidrag anskaffa lön ät en Ijerde lärare, får, såsom ombud för nämnde stad, jag ödmjukast föreslå: att elementar-läroverket i Söderhamn måtte till lein-klassigt varda utvidgadt.
Sedan Utskottet, i anledning af väckt motion om utsträckning till minst 14 dagar af den nu till 5 dagar, uti Kongl. Kungörelsen den 17 Mars 1780, bestämda tid, under hvilken det är civila embetsmän medgifvel att, utan dertill af Kongl. Majrt meddelad särskild tillåtelse, vistas å utrikes ort, uti ofvannärnnde Betänkande sig utlåtit, att, då enligt en i nämnde Kongl. Kungörelse uttryckt .grundsats, i hvilken Utskottet instämde, det vore ”mot skick och ordning stridande,” att embetsman, utan Kongl. Majis vetskap, reser till utrikes ort samt, enär den tid af 4 å 5 dagar, under hvilken embetsman, enligt det i samma Kongl. Kungörelse medgifna undantag från nämnde allmänna grundsats, får, utan särskild tillåtelse af Kongl. Maj:t, vistas å utrikes ort, vore, i anseende till de skyndsammare kommunikationerna inom de fleste utrikes länder nu för tiden, i ojemförligt högre grad än 1780, tillräcklig för besörjande utomlands af de angelägenheter, som kunna för embetsmän derstädes tillfälligtvis uppkomma. Utskottet hemställde, att någon åtgärd icke måtte, i anledning af nämnde motion, vidtagas; så har samma betänkande, hvilket af Hedervärda Bondeståndet bifallits, blifvit af de öfrige Riks-Stånden återremitterad t. Till grund för återremissen har förnämligast blifvit anfördt att, i anseende till den numera täta kommunikationen med främmande länder och deraf uppkomna lifligare affärsförhållanden med desamma, större behof uppstått alt besöka utrikes orter; att den för affärers afslutande å dyBih. till R. St.
Jag sade honom att han icke lärt känna mig, derför att jag varit så skygg. Jag hade altid så starkt känt hans öfverlägsenhet. – Han tyckte att han aldrig visat sig öfverlägsen, tvärtom hade han visat mig alla sina menskligaste och mest svaga sidor. – Just detta hade gjort att jag blott dess tydligare känt hvad han är. Jag beklagade att jag endast kunnat visa honom mina fulaste och mest frånstötande sidor. Han log; ”jeg er saa klog, saa klog,” sade han. Och jag kände med en viss trygghet att han hade rätt. Och så skulle han gå. ”Lad mig nu se, at De er en brav Pige og slaar Dem igennem.” Åh, att skiljas, skiljas! ”Og jeg, – jeg skal vise at jeg endnu har Kraft – att jeg har Makt at tage Folk!” ”Gör det! Gör det!” Jag grep hans hand nästan utom mig, jag hörde hur min stämma skälfde. Han hade rätat sig, och det blixtrade ur hans ögon. Han hade förut talat om hustrun. Och hur nedbruten och trött han är. Hur han känner det innerligaste medlidande med henne. Medlidandet är så djupt att det gör honom alldeles vapenlös. Hon lider så. Och det är endast svartsjuka. Den har alltid anfäktat henne, till och med då han älskade henne ”glödende, – ja ligefrem glödende. – Först hade hon varit svartsjuk utan orsak, men sedan hade det blifvit på goda grunder, derför att hon sjelf stötte honom bort och plågade honom. Det kan gå fjorton dagar i stöten, som de icke tala till hvarandra. Hon hade sagt att hon ämnade resa till Hannover – der hon är ifrån – och bli der med barnen medan han är borta. Men han vet aldrig hvad hon ämnar göra eller inte, han kan aldrig vara säker på när hon talar sanning. Han talade också om mig, att jag kan förstå honom, derför att jag varit ungefär i samma läge, fast hans är så mycket värre.
Valmännens antal bör minst vara tvenne för hvarje gäll, hvaraf den ena ovillkorligen skall väljas ibland dem, som utöfva rösträtt för hel röst eller derutöfver; och skall inom länet samma röstetal läggas till grund för rätt att utse valmän. Detta grundtal utsättes af Pröfnings-comitéen, dock icke öfver 50 hela röster för en valman. Uppgår röstetalet i ett gäll icke till 100 hela röster, välje det ändock tvenne valmän. Då flere än tvenne valmän i ett gäll utses, bör halfva antalet deraf väljas bland dem, som utöfva hel rösträtt eller derutöfver, på det sätt, att t. ex. af två och tre valmän minst en, af fyra och fem minst två, af sex och sju minst tre o. s. v., skola innehafva sådan rösträtt. (Stadgandet i denna del för valmans-valen torde i större gäll, böra utsträckas, pä grund af ofvannämnde förhållanden, ännu något längre, så alt en del valmän inom sådana gäll komme att utses bland innehafvarne af 2 röster eller derutöfver, o. s. v.) När Pröfnings-comitéen etc.” Det ofvan anförde innefattar ett förslag, gående derpå ut, att öfverlåta åt districternes valberättigade att utse valmän fritt och ulan inskränkning i anseende till Stånd, med förbehåll likväl, alt åtminstone en del af valmännen borde tagas bland dem, som kunde räkna 2 ä 3 röster. Det skäl, som ligger till grund för min åsigt, stödjer sig på den sanningen, att det är oändligt mycket lättare för personer med mindre kunskaper och erfarenhet att utse en valman än en representant. Afven hvad kamrarnes bildning beträffar, var jag af olika tanke med Utsk., som jag sökt utveckla uti en under loppet af förra riksdagen allemnad reser - Den 10 Mars f. m. 59 vation. I (len vigtiga fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning anhåller således äfven jag att få höja min röst. Frih. Hermelin uppläste härefter följande:
Mycket snö hade fallit under dagens lopp, nu började den yra u p p. Hela långa allén s o m förde till herresätet var igenyrd, bergen o c h furuskogen lågo hvita i vinterskymningen. » Det har snöat mycket, o c h det yrar nu, » sade Agneta långsamt. H o n pinades af all denna tröstlösa snömassa, o c h h o n försökte ge ovädret skuld för all den sammansnörande ångest, s o m h o n känt o c h kände denna afton. M e n det lyckades e j. H o n visste, att den hade en annan grund än denna tillfälliga. » Det är inte bara mina b l o m m o r, s o m tycka att det är kallt i afton. Jag gör det också, » sade grefvinnan Fredrika, i det h o n drog schalen tätare o m k r i n g skuldrorna. » Orkar du lägga en k u b b e på spiseln, eller vill d u ringa, — jaså, d u är så duktig, ja, gärna båda två, så där ja. Nu blir det varmt. Grefvinnan Fredrika tog svärdotterns hand i sin o c h smekte den. » Finns det något så vackert o c h fridfullt s o m det här gamla rummet v i d eldsken, » sade hon i en låg, nästan vördnadsfullt andäktig ton. » Se på belysningen därborta! Jag njuter hvar gång jag ser elden spraka här i spiseln, isynnerhet en sådan afton s o m denna, när vinden tjuter o c h snön yr. K a n s k e alla hem medföra en sådan trygghetskänsla, det kan ju hända, m e n j a g är i alla fall så innerligt tacksam öfver att detta är mitt hem. » H o n väntade ej på svar, utan fortsatte i en helt annan ton. » Men det är inte värdt att sitta sysslolös längre. Nu får jag se, o m den här patiencen också går ut. Jag skall tänka på något, s o m är förfärligt tråkigt att tänka på. » » A r det så nödvändigt? Och hvad kan det vara? » » Jag måste tänka på mina aktier. Jag ville ha reda på, o m de stiga. Jag menar naturligtvis aktierna i Gustafs företag. Några andra har jag inte o c h vill inga andra ha.
Ledamöterne, hvilkas antal kommunen må bestämma, kunna väljas antingen å kommunalstämma eller inför ortens domstol och bör anmälan derom efter valet göras hos Konungens Befallningshafvande och Domaren; 2:o vissa dagar torde böra bestämmas för deras sammanträde kort före hvarje ting, på det att parterna må utan särskild kallelse kunna iakttaga inställelse; och 3:o om man ej skulle vilja ålägga vitén för försummad inställelse, torde ena eller andra partens uteblifvande dock böra anses såsom försvårande omständighet; hvadan underrättelse bör Domstolen meddelas; hvilka vid förlikningssammanträdet närvarit eller uteblifvit; äfven torde böra bestämmas, 4:o att den öfverenskommelse, som genom förlikning frivilligt trätfas och af komitéen bestyrkes, bör vara lika bindande, som hade laga dom åkommit; 5:o på det de tvistande ej må frukta gå hvarandra till mötes vid fråga om förlikning, torde äfven böra stadgas att de eftergifter och medgifvanden, som för sådant ändamål kunna göras, ej skola vara bindande, i den händelse att förlikning ej träffas, utan målet måste af domstolen afgöras. Stockholm den 15 November 1865. A. W. Uhr, från Nerikes län. 468 Motioner i Bonde-Ståndet 1866. Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs län, att det för sänkning af sjön Weselävgen, belägen pä gränsen mellan nämnda och Hallands län, ett bolag beviljade lån af allmänna medel mätte till anslag utan återbetalningsskyldighet förändras. Sjön Weselången, belägen på gränsen mellan Elfsborgs och Hallands län, har ansetts genom sänkning kunna bereda fördelen att dels förbättra derinvid och ofvanom belägen sank mark och dels lemna ny landvinning å den sjöbotten, som genom en sådan åtgärd kunde försättas i torrt och brukbart skick.
Dessa fåglars fruktsamhet är så stor, att honan ofta börjar värpa på nytt, redan innan den siste af ungarne lämnat boet. Det som utmärker sällskapspapegojan framför alla andra papegojor är hennes älskvärda, lifliga muntra väsen. Hanen är en verkligen mönstergill make och honan en oöfverträfflig moder; han är alltid galant, uppmärksam och eldig mot sin maka. Endast med henne sysselsätter han sig, aldrig med andra honor, hvilka tilläfventyrs befinna sig i samma hur * *. Sittande på en liten pinne vid boets flyghål sjunger han för henne sina kärligaste sånger. Han är aldrig ledsen, trög eller sömnig, såsom papegojor af andra små arter; isynnerhet påfallande är det kloka uttrycket i hans ögon; man skulle kunna tro, att han hörde på och ville deltaga i människornas samtal. Med få ord sagdt, den lilla sällskapspapegojan är, efter mitt förmenande, en af de mest förtjusande fåglar, man kan hålla och häcka i bur. » Så långt den franske meddelaren. Då här flera gånger talats om denna papegojas sån£, må det anmärkas, att sången knappast förtjänar detta namn, men hon har åtminstone icke så obehagliga läten som somliga andra papegojor. Några egentliga raser hafva väl knappast utbildats af denna art. I själfva verket skulle det knappast löna sig att försöka utveckla den i riktning att få en ny ras, ty dessa fåglar äro af naturen så vackra och behagliga, att någon förbättring näppeligen kan åstadkommas, såvida man icke skulle kunna utveckla deras musikaliska begåfning. Emellertid förekomma här och där förändringar i deras färg, förändringar, som dock icke göra dem vackrare, Ivärtom. En ofta förekommande föränd ring är. att fåglarne äro mer eller mindre rent gula. Äfven förekomma, förmodligen i följd af långt drifven inafvel, albinos med röda ögon. Så- dana böra icke användas till afvel. Man måste vara noga med att icke genom flera led para nära anförvandter med hvarandra, emedan, icke minst hvad dessa fåglar beträffar, släktet snart nog försvagas genom dylik inafvel.
De blott af kortare mellantider afbrutna krigen, som härefter inträffade under påföljande 50 åren, gjorde visserligen dylika samfällda vapenöfningar mindre nödvändiga, på samma gång som de utbildade soldaten i en bättre rekrytskola, än någon fredlig öfning kan förmå. Men med upphörandet af denna den mest praktiska af alla krigsskolor måste naturligtvis äfven truppens vapenfärdighet pä ett högst betänkligt sätt aftaga, hvilket ock föranledt Eders Kongl. Majit att vid alla de särskilda riksdagarne efter år 1830 framlägga för Rikets Ständer behofvet af en bestämdare reglering af Armeens vapen-öfningar. Rikets Ständer hafva dock hittills icke lemnat förtjent uppmärksamhet åt hvad Kongl. Majit i detta afseende yrkat, ehuru likväl hvarken vigten eller behofvet deraf blifvit förnekade. Efter att sålunda hafva i största korthet redogjort för förhållandet med Arméens vapenöfningar sedan den tid indelningsverket inrättades, vågar jag nu i underdånighet framställa den plan, efter hvilken dessa vapenöfningar synas mig lämpligast böra ordnas. Inskränkande mina önskningar i afseende å ifrågavarande öfningars längd, så mycket vården om Arméens tjenstbarhet det möjligen medgifver, måste jag dock dervid taga i betraktande de större anspråk på manöveroch vapenfärdighet, som nu allmänneligen göras, jemförda med hvadjförhållandet kräfde under förra århundradet. Omtänksamma regeringar hafva visserligen hittills, till fromma för fäderneslandet, under de sednaste 40 åren lyckats afvärja krigens olyckor och besvär från Sverges land. Huru länge ett sådant för det allmänna för - Ilil. Ni a lill Kongl. lUaj.ls Nåd Prop. M 1, om Statsverket 18S6. 101 delaktigt och önskvärdt förhållande kan fortfara ar omöjligt att förutse: för soldaten, som åtagit sig fosterjordens försvar, återstår likväl alltid behofvet af erforderliga vapenöfningar för att under fredlig tid förvärfva den bildning i krigsyrket hans föregångare fordom på sjelfva slagfältet inhemtade.