Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Departement, inför Konungen enskildt en sådan föredragning i underdånighet verkställt, Så skall denna åtgärd icke kunna läggas Hans Excellence till last; eller med andra ord för det Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt, som Chef för ColonialÄrendert, sökt i enslighet hos sin Konung utverka eU Embetsmans skiljande från tjenst och lön utan ransakning och dom, så kunde åtgärden icke vara ansvar underkastad. Jag tror tverlom, och att förhållandet både i moraliskt och Embetsmanna-afseende är så mycket ansvarsfullare, som Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedts höga värdighet, som Minister för Utrikes Ärender - Den 17 J u 1 i i e. m. 165 ne, just var det enda medlet, hvarigenom Hans Excellence inför sin Konung enskildt kunde i egenskap af Chef för ColonialÄrendernas Departement få öfvervara och åstadkomma en handling, öfver hvilken Protocoll blifvit inför Konungen ensam földt, och hvars följd blef en Svensk Embetsmans skiljande från Embete och lön utan något begånget fel i tjensten. Denna föredragning, anmäld inför StatsRådet, hade troligen aldrig kunnat af StatsRådet tillstyrkas; och om Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt rätt och slätt varit Chef för ColonialÄrendernas Departement, kan jag icke inse någon enda möjlighet, hvarigenom Hans Excellence enskildt kunde tillvägabringa ett sådant Protocoll, som det ifrågavarande. Det ligger således solklart för tänkaren, att Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt icke annorlunda, än i egenskap af Konungens ansvarige Rådgifvare begagnat tillfället att i den andra egenskapen, eller som Chef för ColonialÄrendernas Departement, befrämja beslutet om Herr ProtocollsSecreteraren Brummers entledigande, ocb att således ansvaret bör drabba Hans Excellence i egenskap af Konungens Rådgifvare.
Jag älskar korta bekännelser och förklarar Konungens sanction i förevar, fall behöflig och oundgänglig* såsom bevis det Sveriges styrelseform ännu är monarkisk. Alt väcka uppmärksamheten å fölevar. principfråga är afsigten med delta mitt yttrande. Äfven jag har vant mig och förvarar nu ibland minnen från Hydda tider, förnämligast erkänslan för det enkla lystringsordet Gif akt! uttaladt i vigtiga ögonblick af erfarenhetens Och välviljans tolkar. Måtte hvar och en af oss, vid alla tillfällen, då hatt går att medelst sin voteringssedel dana en pluralitet, nogsamt betänka, att å valet emellan ja och nej hvilar den röstandes framtida tillfredsställelse eller blygd inför hans eget samvetes räfst. Vid hvarje votering, hvaruti jag deltagit, har, under hela min lefnad, jag annoterat mitt val; och jag erbjuder åt nuvar. ungdom detta osvikliga medel till sjelfsludium, hvarigenom hvar och en säkrast begynner den kännedom om menniskohjerta^ hvilken Pope recommenderal‘ i dessa få ord. ”The proper study of mankind is man.” Hr af Harmens, Henr. Otto: I luifvudsaken kan det icke falla mig in att yttra mig, sedan jag gjort det i rescrvationsväg, och ämnet af flera välda ledamöter blifvit fullständigt afhandladt. Men det barafen värd talare blifvit påstådt, alt reservationen skulle vara obehörig och onyttig. Hade jag kunnat uppfatta utlåt., då det i Ulsk. föredrogs, på samma sätt som Utskis ordför. och flere andre ledamöter, eller enligt den tydning de gifvit deråt, så hade min reservation icke kommit att äga ruin; den hade då varit, såsom här blifvit yttradt, obehörig och onyttig, men jag har ansett principfrågan enligt Utsk:s framställning innebära vådor för den allmänna Och enskilda säkerheten och ansåg derföre nödigt att draga den Under It. St:s pröfning. Gr. Horn: Jag vill icke göra mig skyldig till det misstag, som af en reservant blifvit begånget, då han vid ett betänk, bifogat en helt annan fråga, än betänk, afsåg, hvarföre jag vid besvarandet af Frih.
Så väl sjelfva motionen, som de modifikationer, och flere förslag i samma syftning, hvilka blefvo uppgjorda inom Utsk., rönte samma öde, men en af förenämnde slag, genom mig företedd, och hvilken i ringa man endast till några detaljer skilde sig från hufvudmotionen, blef afslagen allenast genom en rösts pluralitet; det är derför som jag ansett mig pligtig härmedelst upplysa om förhållandet, på det H. R. o. Ad. må komma i tillfälle bedöma detsamma vid afgörandet, huruvida Ståndet bör bifalla Utsk:s betänk., återremittera det, eller möjligen å denna reservation vilja fästa något afseende. Frih. Palmstjernas motion, äfvensom min dervid gjorda modifikation, utgå ifrån 3:ne hufvudprinciper, nemi. högre KunskapsVrofi besutenhet samt embetsmanna-erforenhet; svårligen lärer Den 4 Mars e, m. 77 kunna bestridas, att icke dessa bestämmelser utgöra väsendtliga egenskaper för representanten, och således ett vigtigt ändamål jemte Ståndets anseende härvid var afsedt; deremot har visserligen yppats den betänklighet i mångens föreställning, att en och annan värdig ledamot blefve utesluten i det man ville frånskilja Ståndet sådana, som i intet fall borde representera, men vill man en nyttig förbättring, så bör man väl åsidosätta små beräkningar, helst om vid första påseendet man skulle föreställa sig, att någon större förmåga, om sitt riksdagsmannakall angelägen individ förmenades blifva utesluten, det vid närmare skärskådande torde inses, att det i de flesta fall berodde af honom sjelf att försätta sig i den ställning att han kunde ingå under någon af föreslagna kathegorier.
Jag anser mig visst inte vara i allmänhet öfverlägsen andra, jag anser mig inte i allmänhet ha något s. k. briljant hufvud, utan är i detta fall begåfvad ungefär som folket är mest. Min poetiska begåfning är något så specielt, så utom mig stående, att om jag hade än så höga tankar därom, så kunde jag det oaktadt icke kallas egenkär. Jag betraktar det ungefär så, som om jag af en rik mecenat emottagit en stor pänningsumma till utdelning; inte skulle jag då anse mig vara någon stor välgörare, då jag utdelade den enligt gifvarens föreskrift? En konstnärs begåfning är endast en sådan rikedom, som han ej själf skaffat sig och ej äger rätt att själf behålla. Men liksom det skulle vara mycket angenämt att erhålla i uppdrag att utdela gåfvor åt nödlidande, och liksom välsignelsen och tacksägelsen därför skulle uttalas till utdelaren, under det att den rätte, men osynlige gifvaren föga blefve ihågkommen, så är det också en stor lycka att hafva erhållit en konstnärlig begåfning, men om också de, som få njuta af denna begåfnings frukter, ofta prisa konstnären som om allt vore hans förtjänst, så får han dock icke själf göra sig skyldig till samma villfarelse, utan alltid komma ihåg att han blott på uppdrag af en annan utdelar sina gåfvor. Detta är nu ej af mig blott ett yttre, utspekuleradt resonnemang, utan det har så inträngt i min innersta öfvertygelse, att jag tror mig för alltid bevarad för allt som skulle kunna kallas författarhögmod.» Hon förklarar sig vid denna tidpunkt »ingen kallelse ha att skrifva romaner» och fortsätter: »Jag har en så starkt utpräglad, tendentiös riktning, att jag ej med riktigt intresse kan omfatta ett arbete, där det ej gäller att få fram någon särskild idé, som är af någon större betydelse för vår tid och för vårt land. Det är dramats uppgift, mer än någon annan konstforms, att vara modernt, d. v. s. att behandla samtidens brännande frågor.» Några år senare genomlefver hon en modlöshetens period. Den första stora framgången – Skådespelerskans – hade icke följts af flera och hon skrifver (1877):
Det är sålunda i den lagliga ordningens, i den lugna utvecklingens namn jag går att påyrka tillämpning af den sanning, som redan Konstitutionsutskottet uti sitt ryktbara memorial af den 24 Mars 1810 uttalade, då det förklarade, att första vilkoret vid en representations-förändring skulle vara-. »Att alla Svenska medborgare, utan åtskilnad af Stånd, yrken eller lefnadssätt skulle vara berättigade att deltaga i valet af nationens befullmägtigade för vården af dess lagstiftning; att utöfningen af denna valrättighet skulle endast bero af egenskapen af bofast, oberoende och fullmyndig, som anses erforderliga för samhället, till borgen för bruket af en sådan rättighet», en förklaring som afgafs sedan Utskottet bevisat »Slåndsfördelningen vara det hufvudsakliga felet i vår representation.» Samma Utskott förklarade i nämnde memorial äfven »frågan om en representations-förändring böra afhandlas i hela dess omfattning, och förslaget dertill böra byggas, icke på sådana jemkningar, som blott skulle göra det till ett lappverk, men på grunder Konstitutions-Utskottets Memorial N:o ii. 7 utaf allmän rätt i förening med allmän säkerhet,» och jag har under en lång lefnadsbana funnit denna sanning alltmer och mer hafva så genomträngt folkmedvetandet, att numera detta svårligen låter den nedtystas genom små skeneftergifter från Stånds-representationens sida åt de talrika orepresenterade medborgare klasserna eller förvillas genom obetydliga lappningar och jemkningar på det tunga riksdags-maskineriet. Bonde-Ståndet har också vid denna riksdag ånyo otvetydigt uttalat samma åsigt, då det först inför thronen framställt sin tanke, att tiden nu är inne för en representations-förändring byggd på rättvisans oförvanskiiga grund och sedermera förkastat det förslag till förändring af 15 § Riksdags Ordningen, hvilket, med stånds-fördelningens bibehållande, skulle skänka representationsrätt blott åt ett ringa antal af de medborgare, som derpå hafva rättvisa anspråk, och det under förklaring från den majoritet, som förkastade detta förslag, att sådant skedde, emedan förändringen icke medförde hel och fullständig rättvisa.
5o5 dane uppbäras — hvarom Commerce-Collegium torde undfå E. K. M:s Nådiga befallning att skyndsamligen lemna fullständiga uppgifter — dels vinnes behörig control öfver uppbörden deraf, så att all inqvarteringstolag varder använd till det dermed afsedda ändamål, eller inqvarteringsutgifternes bestridande; att, i följd deraf, städerna böra till Stals-Contoret, inom tre månader från hvarje års början, ingifva behörigen styrkta räkningar öfver inqvarterings-tolag och inqvarterings-utgifler för det föregående året; att det blifver ålagdt de städer, som åtnjuta inqvarteringstolags-medel, utan att hafva inqvartering, att qvartaliter till Stats-Contoret insända samma medel, samt sådane städer, der inqvarterings-tolags-uppbörden öfverstiger kostnaden för bestridd inqvartering, alt, vid räkningarnas afgifvande, till Stats-Contoret öfverlemna öfverskottet å nämnde uppbörd; att de medel, som sålunda inflyta, derefter böra å de städer, der inqvarlerings-kostnaden ej kunnat genom merberörde tolags-inkomst beläckas, af Stats-Contoret fördelas, i förhållande till den i hvarje stad varande brist, hvarå förskott äfven må af Stats-Contoret lemnäs, i nion sorn medlen ^inkomma; alt början med denna reglering bör ske under år i835, och med det qvartal, som infaller näst sedan Författningen härom blifvit promulgerad och till städernas kunskap kommit; samt alt R. St. å nästa Riksdag, då den blifvande nya Inqvarterings-Ordningen jemväl lärer hafva hunnit att tillämpas, måtte få emottaga fullständig uppgift på sättet, huru jemkningen utfallit, för att då blifva i tillfälle bereda utvägar till den ytterligare lindring, som R. St. utlofvat; öfverlemnande R. St. nu lill E. K.
Komiterade hafva dessutom i deras betänk, upplyst, att år 1844 allmogen betalde 41 r:dr 24 sk. till en s. k. ”ombudsman” för det han haft bestyret med reparationernes verkställande, hvilken omständighet jemväl tydligen bevisar, alt, i fall några - Den 2 Augusti. 65 gra dagsverken lill byggnaden finnas anslagne, desse ej ensame innefattas uti ifrågavar:de afgift, utan att deruti äfven inbegripa alla öfriga kostnader, sorn för reparationernes verkställande erfordras. 9 punkten. Hr von Hartmansdorff: Här är fråga om räntedagsverken. Hr von Troil liar i sin reservation anmärkt, hurusom Utsk. bade bordt ibland ränlorne bibehålla dagsverken såsom en af de tjenligaste räntetitlar. Afven jag tror, att ingen ränta snarare borde bibehållas än dagsverken, just för deras oföränderligliels skull. Möjligen loide Frih. Cederström, med sin långa erfarenhet, kunna upplysa, om ej dagsverken, mera än någon annan ränta bibehålla sig vid jemna pris. Jag kan således ej annat än på det högsta afstyrka förvandlingen af denna ränta. Frih. Cederström: Hvad Hr von Hartmansdorff anfört är fullkomligt öfverensstämmande med förhållandet. Det är gifvet att dagsverkspriserna ej fluktuera annorledes, än då kulturen så stigit, att den kan bära högre dagsverkspriser och ändå jordbrukaren vara belåten med jordbrukets afkastning. Det är tillika sant, att dessa räntor i markegångslaxorna så obetydligt fluktuera, alt del vanligen ej är större skillnad än eli eller par runstycken eller skilling emellan dem, och att nästan alldeles ingen skillnad eger rum på längre lid. Det finnes sålunda intet skål, att här bestämma denna ränta att ständigt utgå lill enahanda penningebelopp; enär det visat sig att dagsverkspriserna äro ganska litet flukterande, men ändock äro i fullkomligt beroende af kulturen. Jag tillstyrker alltså återremiss af denna punkt. Hr Printzensköld: Förhåller det sig i allmänhet så, som Hr von Hartmansdorff, och nu sednast Frih.
På samma gång som de skattade sin svaghetsgärd åt traditionen och byggde sitt system på emottagna satser, var det ibland dem, som aningar om framtiden började röra sig och en trängtan yppas till ett klarare ljus än det med hvilket skolasterna, herrar doctores angelici och seraphici, kände sig högligen sjelfbelåtna. När studiet af de gamle grekerna åter började, när renaissancens gryning visade sig vid synranden, var det dessa svärmiska naturer, som, ännu försänkta i magiens drömmerier, först morgnade sig och började tänka. Det var känslan af den herrskande theologiens och skolastikens otillräcklighet, hvilken drifvit dem in i ”den hemliga filosofiens” tempel. Enär pelarne i detta voro sammanförda från olika kultursfärer, hade deras uppfattning blifvit mer universel än specifikt kyrklig; de hade druckit ur den profana traditionen lika djupt som ur den kristna, anseende dem begge flyta ur samma gudomliga urkälla: deras skrifter anföra Porfyrius vid sidan af Johannes och den föregifne Hermes vid sidan af Paulus. Det mod, hvarmed de sökt spränga portarne till andeverlden, kom dem sedermera till godo, när det gällde att från barndomstrons stränder våga sig ut på tankens ocean. Campanella, Vanini, Giordano Bruno, Cardanus stå på öfvergångspunkten från magiens dogmatisk-fantastiska spekulation till en filosofi i de gamla grekernas och den moderna tidens mening. Hade redan förut en och annan magier af det gamla slaget dött under förföljelser, så var det icke underligt, att sådane ”atheister” som Vanini och Bruno nu måste bestiga bålet. Medeltidens hemliga vetenskaper med deras anor, väl ej från paradiset eller Noaks ark, såsom deras idkare
Det är Musset och George Sand, som vi se för oss, när romanen skildrar, hur de båda lutade mot hvarandra på sin balkong, i sommarnatten se månskenet glida som släpet af en hvit bruddräkt genom den mörka afvenboksallén. Det är också George Sand och Musset, hvilka i verkligheten som romanens älskande vandrade i Fontainebleauskogen och togo denna nejd, den franska renässansens skygd för Primaticcios spädlemmade nymfer och Diane de Poitiers jaktfölje, till ram för sin passionerade romantik. Men i denna bok finnes ingen bitterhet. Ridderligt är all skuld lagd på mannen – och det är hans eget lifs nemesis att han förverkat henne. I den första af Mussets odödliga nätter – Majnatten, skrifven 1835, blott några månader efter de älskandes slutliga brytning – härskar ensamt sorgens högtidlighet, som afvisar själfva den fantasiens och sångens tröst, ödet gifvit diktaren. Enväldigt härskar här tungsinthetens ande, för hvilken all verklighet löses upp i sorgmodig illusion. Mot kvinnan, som brutit hans lifs lycka, finns intet hat. Men med åren förändras hans ställning till det gångna. Ensamhetens pina stelnar och förvandlar sig till bitterhet. Redan i den sex månader därefter skrifna Decembernatten, då han i stillheten förseglar hennes bref och höljer dem i ett stycke tyg som i en svepning, talar vid denna likbegängelse tviflets och förebråelsens stämma. I den sista och härligaste af dessa, de ensamma passionsnätternas bikter, Oktobernatten (1837), har efter årens obevekliga bestyrkande af hans sinnes obotlighet, inför den outrotliga vissheten om hans lefnads nederlag, det förut halft ej erkända grollet svällt till ett hat, hvilkets våldsamhet efter så många dagar och nätter, så många sorger och utsväfningar bättre än allt annat vittnar om lidelsens djup.
Boyes båda förslag kunde till Utsk:s utlåt, remitteras. Uppå derefter framställda särskilda propostr gillades LJlsk:s yttrande i 3:e §:n, och remitterades Frihrne Cedcrslröms och Boyes båda förslag till Ridd.Utskottet. 4:de, 5:te, 6:le och 7tde §§:ne. Dessa §§ funnos icke erfordra någon åtgärd. 8:de §:n. Hvad Utsk. i denna § föreslagit, blef af R. o. Ad. bifallet. cpde $:n Litt. A. Hr von Hartmansdorff: Jag har ingenting emot saken; förslaget synes vara godt. Men jag måste göra an - Den i) J u 11 i f. 111. märkning mot olaglighelen af Utskls förfarande, all, da ingen motion i detta afseende blifvit gjord, sjelft ingå med förslag derom till R. o. Adis pröfning. Jag bestrider således både Hr Frih. o. Landtmls rätt alt göra propos. på denna punkt och Ståndets att deröfver i dess närvar, skick besluta. Intet hindrar likväl att saken i alla fall kan komma under pröfning, ifall någon vill upptaga förslaget såsom sitt eget. Frih. Boye! Jag uppfattade icke riktigt antingen Hr von Hartmansdorffs ytlrande eller Utskls utlåt, uti denna punkt. Mig veterligen liar Ulsk. icke gjort någon motion! den nu ifrågavar. punkten innehåller blott ett förslag till förändrad redaclion af den §, som stödjer sig på direclionens förslag, att medicinae-candidater skulle under 3lne terminer komma i åtnjutande af högre Riddarhus-slipendier. Jag vill taga mig friheten att i korthet nämna lör R. o. Ad., att de högre Riddarhus-stipendierna varit ämnade åt sådana personer, som vilja laga philosophiae-mngisfcreller doctorsgraden. Dessa stipendier stiga till 240 rldr blco om året. Till deras erhållande fordras vidlyftiga studier och att man flera år uppehållit sig vid academien.
Skälet för denna flyttning uppgifves vara, att skaffa Banken lätt försäljbara obligationer. Banken är emellertid äfven af Rikets Ständer garanterad; den eger ett sig enskilt tillhörande större kapital; för dess hela ställning göres årligen offentligen reda samt, hvad som mest torde betrygga dess kredit, Banken är, för fullgörandet af sina förbindelser, ställd under Lagen. Månne ej allt detta inom Riket: skulle gifva full kredit åt Bankens egna obligationer, när Banken kunde behöfva att sådana utgifva? och likaså på utrikes ort om desamma, i likhet med hvad för Riksgälds-Kontorets obligationer blifvit föreslaget, erhöllo Konungens garanti eller ett godkännande deraf, att obligationerne till ränta och till kapital, i sinom tid, af Banken skall betalas? Långt ifrån att uti den föreslagna åtgärden se ett medel till befästande af krediten för Rikets sedelmynt, tror jag att åtgärden kan väcka den farhåga, att den dertill skall föranleda, vid påkommande trångmål, att Riksgälds-sedlar å nyo blifva utgifna och att åt Riksgälds-Kontoret komme att öfverlåtas, att operera på sätt Privat-bankerna nu göra. Bih. till R. St. Redan vid Riksdagen år 1800, för att sätta Banken i förmåga att upprätthålla den då åvägabragta realisationen och gifva en fix kurs åt Riksgälds-sedlarne, erhöll Banken, Diskonten, hvilken ditflyttades från Riksgäldskontoret. Skall nu Diskonten dit återgå, så förlorade Banken genom denna återflyttning, på sätt den blifvit föreslagen, icke blott årligen i minskad ränte-inkomsl 90,000, R:dr utan ytterligare jemväl, för hvarje obligation den nödgas försälja, den derå löpande 4 procents ränta. Man kunde falla på den lanken, alt afsigten varit med Diskontens öfverflyttning till Riksgälds-Kontoret någon hyst och godkänd åsigt om denna inrättnings menliga verkan till förökande af en obetänksam skuldsättning i landet och alt således fråga vore derom, att förändra
Som Rikets Ständer funnit det i nu gällande ChärtEe-Sigillalas-Förordniu°s 4 § 3 mom. befintliga stadgande, angående chartering af Fidei-Commiss-Bref, erfordra förtydligande, har samma stadgande erhållit den förändrade lydelse, som det i underdånighet bifogade Förslaget utvisar. Sedan Rikets Ständer, af skäl, som vid den under innevarande Riksmöte upprättade nya Bevillnings-Förordningens öfverlemnande skola i underdånighet anföras, funnit Testamenten till maka och skyldemän i rätt uppoch nedstigande led samt syskon och deras barn böra från Bevillning <fi4 Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, N:0 17» Tara befriade, hafva Rikets Ständer ansett samma skäl äfven böra föranleda till dylika Testamentens befrielse från stämplad pappers-afgift, hvilket blifvit iagttaget så väl i Förslagets 4 §, som i 7 §, motsvarande den 6;te i nu gällande Författning. 5 och 10 §§.
För denna plans införande mötte dock flere svårigheter, såsom obenägenheten hos de gamla skogvaklarne och hos arbetsklassen i allmänhet: olägenheten deraf, alt det förra antalet af kolbottnar var alltför ringa, så att dels en mängd nyra måste anläggas, dels flere kolningar under året ske på samma bolten: skogens ojemnhet i allmänhet, som inskränkte arbetsutrymmet lill sådana trakter, hvilka mest lidit af vanvård. Under fortsatt arbete och bemödande alt öfvervinna dessa sv-årigheler, som småningom af sig sjelfva bortfallit, har afverkningen å sjelfva skogsarealen, utgörande 47,1265 tunnland, kunnat höjas till 22,845 tolflunne-stigar kol, 5,060 st. sägoch byggnadstimmer och 1,600 famnar ved, hvardera om 108 kubikfot; hvartill kommer underhafvandes behof af bränsle, som tages ur deras skogsslogar. liela denna årliga afkomst af Ferna-skogarne emolsvarar 24,886 stigar kol, eller 61 tunna kol på hvart tunnland skogsmark, hvarigenom dock skogen i kubikmassa efter hand skall enligt planen okas, dä deremot densamma, efter hvad erfarenheten gifvit vid handen, genom förra behandlingen minskades, ehuru afverkningen då skedde till endast 4 tunnor kol per tunnland om året. Hnfvudsaken i den nyare melhoden vid Ferna synes vara den införda hjelp gall ringen och den omständigheten att skogs-arealen vunnit en icke obetydlig tillväxt, derigenom, alt mossarne, sorn till stor del äro beväxta med småskog, nu ingå i afbrukningsplanen, och skötas så, att de, efter denna småskogs afhuggande och användande, å nyo kunna producera sådan skog, sorn jordmånen förmår. Att omsorgen om skogarna under det sista qvinqvennium tilltagit, bevisas dessutom af följande exempel. Å Kusta egendom, tillhörig Löjtnanten C. von Post, blef sistlidet år 1843 af Jägmästaren Tottie införd en reglerad skogshushållning, stä11<I på en 90:årig omloppstid och fördelad i nio perioder.
Salpeter Dito ém Salpeter Spån, alla slag Stolar, alla slag Strumpor Strumpor, anStrumpor, linStärkelse, hvit dra slag neoch ull Succade Stål, ^alla slag Stål utom GjutStålGarfoch Stål, andra slag Svafvel utom GjutStålarbeten andra slag uutom GjubSvampar, inlagde, tom Gjutoch Garfmatnyttige Stålarbeten Syringar Socker, CandiDito Dito Dito Dilo •— ConfeetDito Dito Dito Dito — ToppDito Dito Dito Dito Sågblad Såpa Dito Säckar, nya Dito ty Tapeter p Tegel, Mursten Dito — Taksten, oglaserad Dito Tennlickor 3 Tenn, arbetadt n ö. Tobakspipor af Lera Truffel Tråd af Guld och oo Silfver w 05 Äkta Oäkta J» af Jern och Stål till Kardor all annan jernoch ståltråd Dito H af Koppar eller Messing, all an1 nan Dito — Bomulls-., färgad — Linne-, färgad Dito H Dito a X Trädfrukter p Trädvirke, arbetadt, allt ej specificeradt Axel-träd och Trädvaror, alla — Tunnestäfer och Blankarder, ej specificeBottnar Hjul-löter o. rade Tröjor „ Naf Tummoch BojÅrträd stockar Tvål, parfumerad Dito Tågvirke., nytt Dito Dito Dito Täcken Dito Ull, kammad Ur, alla slag Ur-fjädrar Vitriol, all annan Dito ' Dito Dito Vadd Väfnader: HelVäfnader: HelVäfnader: Hel-1 Väfnader, HelVagnar, nya siden siden siden: siden. Vantar Vaxduk, all ansläta af vanligt J-H — rutiga eller — Taft, KyVax, färgadt alla slag nan väfnadssätl P ilammiga gepert <Stc. Vaxduk Vicker Dukar nom olika Verktyg