Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har mistat smaken för den intressanta blekheten och lärt sig se, att en vacker kvinna är dubbelt vacker, när hon bär helsans prägel på sitt anlete. Vår tids kvinna är ej heller rätt nöjd med att endast » klappa i små hvita händer », medan männen under kroppsöfningar utveckla sig till harmoniska människor. Också hafva allt flere röster höjts från behjärtade uppfostrare, som säga: » låt flickan komma med i den stärkande leken bland gossarne, och låt den unga kvinnan genom sommarvandringar öfva kroppskrafterna, stärka viljan, värma känslan och stadga omdömet, ty det är bildning. » Är icke också denna nära nog det bästa vi kunna få? Det är därför med glädje jag söker meddela unga vandringslystna läsarinnor några förhållningsregler. Sedan man gjort klart för sig, hvilka trakter man vill lära känna, bestämmer man de särskilda orter därinom, dit hågen drager, och uppgör härefter en plan för färdens hufvuddrag. Detta gör resan fruktbringande och angenäm, men tvingar oss visst icke att följa någon till punkt och pricka utstakad marschruta, hvilket ofta kan förstöra hela nöjet. En tvifvelaktig glädje njuta många af våra s. k. rundresare, hvilka varda tämligen okunniga om allmänna karaktären af de trakter de ila igenom och ytligt öfverse. Bästa behållningen af en resa till fjälls får vanligen den, som på förhand väljer lämpliga hufvudstationer, från hvilka sedan utflykter till fots företagas. I våra åtkomligare bergstrakter kunna exempelvis nämnas: Åre, Dufved, Enafors och Storlien i Jämtland samt Meraker i Norge, Jerkin i Dovrefjällen och Röisheim i Jotunheimen. Huru man än lägger sin plan, är det klokt att noga studera densamma, ty det spar både tid och pengar, på samma gång intresset ökas. Ä f kartor och resehandböcker inhemtas upplysningar om afstånd, kvarter, befordringsmedel och vägvisare eller förare m. m. Tillförlitliga och på samma gång intressanta vägledningar i vårt lands sevärdare trakter finnas i Sv. Turistföreningens årsskrift. Redan därför tillåter jag mig på det varmaste att anbefalla denna förening, som ihärdigt arbetar för behjärtansvärda, fosterländska syften. Ätt fara » mol allena » är naturligtvis aldrig roligt.
I Amerika var det mycket lättare där kunde en duktig karl mycket hastigare förtjäna ihop hvad han behöfde för att bli sin egen. Alla, som varit där, sade att bara man inte söp, så blef det snart pengar på kistbottnen. Och supa gjorde han inte alls. De kände själfva till och med egna socknebor, som på några få år skrapat ihop så mycket där borta, att de köpt hela hemman! Det var annat, det, än att bli nybyggare på främmande mark. Hvad andra gjort kunde han väl också göra. Och de kunde nog vänta några år för att sedan ha det bra så länge de lefde. Anni suckade visst rätt bittert, då hon insåg att han redan bestämt sig för resan och att rådplägningen egentligen endast varit för formens skull. Men i sak kunde hon icke invända någonting giltigt, utan förklarade blott att hon nog skulle vänta fast i fem år. Då är jag ändå inte mera än tjugufem, tillade hon förklaringsvis så att jag väl borde duga åt någon annan, om du inte kommer. Med den trösten reste Isak. Till New York anlände han i en lycklig stund. Strejk hade kort förut brutit ut på en järnväg i Chicago, och då inga arbetare på nära näjder vågade taga de strejkandes platser, hade vederbörande skickat en värfvare till New York. De ämnade på inga vilkor gifva efter, och nyanlända invandrare, som icke hade reda på förhållandena i Amerika, voro glada att taga hvilket arbete som hälst. Bland dem funnos alltid sådana, som haft att skaffa med järnvägar förut och därför kunde användas. Isak Peltonen hade visst aldrig förut varit med om sådant arbete, men han såg så duktig och rask ut, att värfvaren lät honom följa med. Det viktigaste var ju att skaffa ihop ett par vagnslaster folk så fort som möjligt, och värfvaren fick sitt arvode per hufvudtal så snart arbetarene voro levererade. Resten rörde icke honom. Om en eller annan senare befans oduglig, så var det icke så noga. Därpå berodde det att Isak omedelbart efter sin ankomst till det förlofvade landet erhöll arbete till en och en half dollar om dagen samt kost och kvarter så länge strejken räckte förutom naturligtvis fri resa till Chicago. Och det tyckte han var nästan detsamma som att komma sig till förmögenhet genast sju mark och femtio om dagen! Han kunde knappast tro det själf.
Ar det således för alla de sednare bänkarne nödigt att hafva Eleptors-listor uppgjorda på förhand, och kunna pricka af dem, de föregående invalt: så är det troligt, att Electqrs-ljstor uppgjordes för samtlige afdejningar, samt att öfverenskommelser och utdelning icke; kunde hämmas, I afseende på hvad sorn blifvit anfördt, till exempel talande mot val inom hvarje 2q;te afdelning, rörande förhållandet på tredje bänken, så kunde det lika väl hända, att, vid en kommande Riksdag detta stora antal af Konungens Rådgifvare, som ej äro valbara befunnos deladt på 5:dje och 4:de afdelningen^ filer på flere, och på andra bänkar kunde till-. Den oo Maji f, m. 727 gången vara så mycket lättare. I alla fall bör väl ej ett helt förslag, i händelse det eljest vöre riktigt, förkastas för dylika tillfälliga omständigheter, Jag tror ej heller, att det är så svårt för dem sorn komma från Landsorten, att bestämma sitt val inom en tjugofemtedel, eller för personer, som ej hafva manga bekantskaper, att inom deni finna någon Ledamot som vöre skicklig till Elector, ty Electorsvalet synes mig böra bestämmas mera efter cfen opinion man känner en person äga, än efter hans personliga förhållanden. Det är naturligt, att allmänna tänkesättet Jeder Statsförvaltningens gång, och att de Ledamöter, som äro från Landsorterne, kunna bestämma sitt Electors-val på personer, som do veta eller förnimma höra till en viss opinion, hvarefter det tillhörer desse, att underrätta sig om vederbörandes individuella duglighet till det ena eller andra Utskottet. Jag tillstyrker således, att den modification Herr Riben föreslagit, mätte antagas.
Detta skulle troligen, om förslaget ginge igenom, alldeles förändras, emedan just de solidaste egendomsegarne otvifvelaktigt skulle tveka att på sådana vilkor lemna ifrån sig sina inteckningar. Jag kan dock icke finna något skäl, hvarföre man skal! tvinga delegarne att först för penningars anskaffande sälja sina inteckningar och sedan låta bank-direktionerne lösa dem tillbaka igen. Nödvändigheten att genom lag påbjuda en dylik financiel manöver, kan jag icke godkänna, utan anser jag det vara tillräckligt att blott föreskrifva att sådan säkerhet, som fullt tryggar allmänheten emot förluster på bankrörelser, skall af bankbolagen ställas i offentligt förvar, — men låta bankdelegarne sjelfve bestämma huru denna säkerhet skall anskaffas, vare sig genom grundlondshypothekens deponerande af aktieegarne sjelfva eller genom deras inköp af bankdirektionerne. Gr. Sparre har ansett att stadgandet skulle medföra ytterligare säkerhet, enär Hr Gr:n förmenat att bolaget skulle vara tvunget att mottaga hvarje inteckning, allenast den vore tagen inom halfva taxeringsvärdet ; men så är det icke, ty i 14:de §:n heter det: »Grundfondshypotheken pröfvas samt godkännas, när de finnas vara af den beskaffenhet, förestående 13:de § omförmäler, och i öfrigt anses innefatta full säkerhet.» Hittills har härmed förfarits ganska noggrannt, och jag betviflar ingalunda att ju pröfningen äfvenledes framdeles skall blifva tillförlitlig, enär bolagsmännen, som äro solidariskt ansvarige, måste hafva sig angeläget att tillse att säkerhetshandlingarne äro af vederbörlig beskaffenhet. Då således Utsk:ts förslag är olämpligt och ledande till »tora svårigheter för bank-delegarne, hemställer jag om bifall
Jag ber blott att få fästa R. 0. Ad:s uppmärksamhet derpå att, om den återremiss, som mine värde motståndare yrka, blefve beviljad; sä skulle sådant törhända leda^ dertill, att vi ej fingo någonting alls af lagen. Och det vore en verklig olycka, ty denna lag är just afsedd, att nu afhjelpa de olägenheter, som det närvande tillståndet förorsakar. Det tyckes mig vara bäst att, om man vill frångå eli stadgande, öfvergå så småningom till det nya. Då affärsmännen börjat blifva vane vid öfvergången, så är det ju 490 Den 5 Juli f. 111. ingenting sorn hindrar att då taga steget fullt ut. Men ett hinder anser jag likväl möta emot det gjorda förslaget och det är att lieie hemman tillsammans oftast hafva större värde, än de skulle få, betraktade hvar för sig. Det är ock derföre som Utsk. stadgat ali vid försäljning af sådan egendom, skall såväl hvarje hemman serskildt utbjudas som ock hela egendomen; emedan Utsk. förutsett, alt i det sednare fallet egendomen kan uppgå (ill högre belopp. Det är sålunda just för att gynna landtbrukarne eller jordegarne, och för att bereda dem tillfälle att få sä höga inteckningar som möjligt. Det är otvifvelaktigt att sådant länder till landets nylla, och jag beder derföre R. o. Ad. på det högsta att icke fatta det föreslagna heslutet; först och främst derföre alt, om det hlefve genomförd!, eli band lades pä krediten, och sedermera derföre att det kunde hända, att vi i anseende till riksdagens snara slut ej finge något alls af den nya lagen, hvilken är af den allmänna rösten högt påkallad. Hr von Hartmansdorff: Om det förhåller sig så, att en egendom har större värde dä han sammanhålles än dä han sönderdelas; så lärer det ock förhålla sig sä, att egaren till hela fastigheten får större lån, än de, som sedermera blifva egare af vissa delar, borde undfå eller bibehålla. Följden af den gamla inrättningen hlefve ju den, att nuvaride innehafvare af panten vunne, men inteckningshafvarne komme med tiden att förlora.
Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 30. skrift, lill befordrande af sådane tvisters skyndsamma anhängiggörande och fullföljande, icke vara af behofvet påkallad; hvadan Utskotten hemställa, att Nils Nilssons motion i denna del må lemnäs utan afseende. 6 §. af samme motionär: att till denna § följande föreskrift mätte tilläggas: »förening om rågång, som af Konungens Befallningshalvandes godkännande beror, vare Landtmätare skyhög alt, jemte nödige utdrag af karta och rågångs-prolokoll, genast öfverlemna lill Krono-ombudet, sorn inom åtta dagar insänder alli till Konungens Befallningshafvande; och bör Konungens Befallningshafvande inom lika lid till Landtmätaren återsända sitt yttrande pä Kronans vägnar.» Då för den händelse, att Krono-ombudet eller Konungens Befallningshafvande uti ifrågavarande hänseende sin skyldighet uraktlåter eller dess uppfyllande obehörigen 1ÖV dröjer, det är den derigenom lidande obetaget, alt sådant i laga ordning beifra, samt dessutom den föreslagna bestämmelsen skulle kunna förorsaka dröjsmål med handläggningen af en mängd vida vigtigare ärenden, som Konungens Befallningshafvande tillhöra, anse Utskotten densamma vara hvarken erforderlig eller lämplig; i anledning hvaraf och då Utskotten icke heller finna någon särskild föreskrift, angående landlmätares skyldighet, att, vid anfordran, till Krono-ombudet genast utlemna den ingångna föreningen med dertill hörande handlingar behöflig, Utskotten tillstyrka, ull u nämnda förslag afseende icke må fästas. 7 §. af samma motionär: att följande stadgande mätte i berörda § införas: »Dä Rätten dömer till syn ä rågång, bör Domaren vid samma tillfälle utsätta dag och ställe för Syne-rätlens sammanträde.»
SDirectioner öfroerfänDaé till 6f# mer*0tåtbållaren od) konungens 33efaUningshafn?anDe i Sänen, för att i rätter tiD funna Sapcting&Sommittécrne tillftäilab. §. 109. QBiD uppjfattning af De Remman od) bebpggDa eller obebpggDa lägenheter, forn ligga inom jtäDerneö områDen, äfroenfom Den till ftäDerne l)branDe jorD, meD Derå maranDe bpggnaDer, märDeraé färjfilDt åbpggnaDtrne ocf) färjfilDt jor# Den efter enahanDa grunD för öfrigt, font för lanDtegenDomar är ftaDgaD, meD affeenDc lifmäl å Den [torre affajtning, forn ftaDéjorD manligtn gifmer. §. no. Sfter jfutaD taxering, åligge £aptring$*QLommitteen att, jemte en urljroar# Dera af De tre öfriga Clajjerna, förejlå tre borgare till CeDamöter i (Pröfning^# €ommitteen, h^ilfet i protocoHet antecfnaö. §, lil. 0eDnajt inom tre 'tDecfoe efter Det Sdpering&Committéerna i ftäDerne (lutat fina förrättningar, (fola protocoll, hmiDlingar och längDtr af De perfoner, forn, enligt 103 §., blifmit förorDnaDe att Dem föra, roiD bot af 1 Ov.Dr till (taDenö 83t&. tia St.
Huru kan man tro, att pappersbruksägare skulle kunna hålla sig en stationär commissionär i hvarje socken i Riket, eller åtminstone i den mängd socknar, der deras lumpsamlare nu ambulatoriskt infinna sig. Vidare finner jag att det bör vara pappersbruksägaren tillåtet att inätta sin näring så, att lian med densamma kan äga bestånd. Komma hans lumpsamlare i strid med policemakten för bristande pass eller andra förbrytelser, så lärer nog policemakten taga vara på dem. Men att stadga sådana ekonomiska bestämmelser, som bär skett, anser jag olämpligt, hvarföre jag yrkar afslag å hela betänk. Hr Hjerta, Lars: Jag är till största delen förekommen af den siste värde talaren i afseende på det mindre lämpliga deraf, alt Ständerna skulle hos Konungen begära, att Han ville föreskrifva, hvilka personer som skulle användas till lumpsamling; men jag ber att få tillägga en annan omständighet, nemi. den, att jag icke tror det ändamålsenligt, att i en författning gifva föreskrifter, som man icke kan absolut sätta i verket. Det tjenar till föga, att Konungen i en författning uttrycker fromma önskningar. Pappersbruksägaren rättar sig i alla fall efter sitt eget intresse, då han väljer de personer, som skola uppköpa hans rudimaterier. Nu är förhållandet inom denna handtering, såsom bekant är, sådant, att rudimaterierna för papperstillverkningen hafva i första hand ett ytterst ringa pris, så alt uppsamlandet deraf icke skulle löna sig, om icke den största möjliga frihet deruti medgåfves, naturligtvis under förbehåll af god ordnings vidmakthållande. Men lumpsamlare hafva dessutom under sina händer stundom icke obetydliga penningebelopp, som lemnäs dem i förskott af fabrikanterne, och detta utgör jemväl ett hinder för pappersbruksägaren att företädesvis fästa sig vid personer, som äro till annat arbete mindre tjenliga. Ty om denna orenlighet uppkommer af någon moralisk orsak, så torde en sådan person äfven vara otjenlig lill lumpsamlare, emedan man då icke kan anförtro honom förskott, som äro nödiga för lumpens uppköpande.
Den 22 Februari. 395 H. Ex. Hr Gr. o. Landtm. hemstäHde, om R. o. Ad. an såge de emot SlatsUtsk:s utlåt. N:o 197 gjorde anmärkmr föranleda lill delsammas återremitterande. Ropades ja och nej, hvarefter 11. Ex. förklarade, det han trott sig finna, alt R. o. Ad. bifallit denna propos. Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 19 dennes på hordet lagda utlät. N:o 198, i anledn. af väckt motion, ang:de dagsverksskyldigheter för hemmansägare pä ön Hven. Föredrogs StatsUlsk:s d. 19 dennes pä bordet lagda utlåt. N:o 199, i anledn. af K. M:s nåd. skrifvelse, ang:de åtskilliga kyrkoherdars nnd. ansökningar om löneförbättringar af indragen behaglig tids förläningsspanmål. Hr Silfverstolpe, Fredr. Otto: Jag har ingenting att invända emot det hufvudsakltga tillstyrkande, som Utsk. gjort i detta hetänk., utan tillstyrker tvertom, alt det mätte bifallas. Det är blott emot en mellanmening, sid. 15, som jag mäste göra en anmärkn. Utsk. säger nemi. der: ”Utsk., som, i följd af ofvanäberopade K. circulärbref d. 9 Nov. 1840, anser fråga om lönefyllnad numera icke kunna uppslå för liera än innehafvarne af ofvannämnda 20 pasloraler, får, beträffände etc.”' Denna mellanmening är icke alldeles öfverensstämmande med förhållandet, ty Konungens circulärbref af d. 9 Nov. 1840' innehåller ingen restriction i detta afseende; tvertom är förhållandet, att det för närvar. redan äro före hos K. M. tvenne dylika und. ansökningar, som ännu icke hafva blifvit hos Konungen föredragna.
Men han besvarade hennes spörsmål genom att leende trycka hennes händer, och den förra åtrån vek småningom undan för en hemlighetsfull makt, för någonting smekande varmt, som när man sitter en qväll vid brasan, och ett par små parflar – uppkrupna i ens knä – trygga sina hufvud intill en för att riktigt i ro få njuta af tystnaden, mörkret och sin egen tillit. Det der hade patronen aldrig känt, aldrig tänkt sig ens, och fast det var något af denna känsla han erfor, så förstod han den icke. Och derför kom det ett vemod i stämningen, ett ömmande gåtfullt vemod, som om båda känt att det var synd om någon, men hvem ... hvem? I det samma öppnade kyrkoherden dörren. Han stannade ett ögonblick på tröskeln och betraktade gruppen. Patronen satt i en högryggad stol och endast öfre delen af nacken syntes öfver dess kant. Selma var hufvudfiguren. Likt en Rembrandtsdager föll lampskenet öfver det ljusa håret och profilens sjelfsvåldiga linier; allt det andra lemnades i skuggan. Men i sjelfva hennes framåtböjda ställning och det sätt hvarpå hon kastat hufvudet tillbaka låg ett hängifvet uttryck, af hvilket kyrkoherden erfor ett stickande obehag som vid en elektrisk beröring. For ett ögonblick kunde han icke värja sig emot känslan af förvändhet, och det slog honom med ens att det var ett annat hufvud än Pål Kristersons, som borde ha skymtat der borta. Tanken på sonen flög blixtsnabbt genom hans hjerna. Hur skulle det varit att se dem två sitta så der? De stodo honom så nära, dessa två. För dem hade han planlagt och för dem var det han hoppades. Det var så naturligt att önska deras förening! Han kände en öfvergående svaghet. Men nej. En lång förlofning och äktenskap mellan kusiner – det var ej i hans smak, och så dåliga affärer ... kanske,... och skuld? Nej. Han log åt sitt infall, torrt och sarkartiskt. Nej fram skulle de i verlden, både han och hon. Penningen är makt. Han – komministersonen, som svält och smilat sig genom sina examina – han visste det. Så hostade han ett tag och gick fram. »Är allting klart nu?» sade han fryntligt.
Herr LKrenborZ; trodde ej nägvn äterremist behöiwas, H.rrak Lei-Fenscbölcj och klinteberg, hade likasom Herr Lkronbortz tillstyrkt al stag, men önskat - Den 5 Janvarik. 41; stat att en förklaring af Kongl. Maj t mätt? sök^s, dä i alla fall Konungens jancnon fordras, om den, fom af LagUtstottek förejläs, stullr falvm gällande Lag antagas. Herr von k-kErvoIss inwände, att när frägan under Niksdaaen blttwit wackc onsäge dan det wara Rik-,ens Sländers ostndiga ratt, att göra och yttra sig öfwer förslagna Lag ?öckiaringar. Herr ak Xlin-ekerg, anmärkte widare, alt om en Borgenär har m § roende till Gäidenärens egen person, till hans csnduite, ock) säkerheten hos honom , kan en fädan säkerhet, utan behof af ul a andra fö siztighetSmäkt, däst derigenom winn w, att dan ej astemnar penningar innan han först ffw sig Inteckning t Fastigheten, hwnker med L in i publika Lassor med äsyskad fördel alltid uikltages. Friherre 8tsel von »oIIDein: understödde Herr von kg3U8Molcks yttrande, sä mycket m r som RegeringsFormen stadgar att Konungens mellan Riks» dagar afgifna Logstörkiaringar wid nästa Riksdag af Ständerne stola upptagas och samtlomras. För öfrigt wille Herr Baron anmärka, ott dä Domare mellan Tingen ej alltid stä att träffa, vastäde han att man wid i fräga warande lio?ällen, mätte fä wända sig till LandshöfdingeEmbetet, hwilket alltid finnes pä samma ställe, och till hands för alla rättsökande Derigenom kunde fatailerna med full säkerhet bervoras.
Härvid har visserligen å ena sidan förekommit, att, då vid ett allmänt Uåne^Verk af den vidsträckta omfattning, som Banco Disconten, efter hvad erfarenheten nogsamt visat, äfven den yttersta varsamhet hos Styrelsen ej är tillräcklig att afböja förluster, hvilka, genom oförutsedde tillfälligheter, ofta nog uppstått på sådane lån, sorn, efter de fullständigaste säkerhets-betyg, blifvit beviljade, utan sannolik anledning till befarande af det ringaste äfventyr; sa skulle det utan tvifvel tyq - Bnnco-Vtsiattets Betänkanden. 91 las innebära en gifven fördel för Verket, att, i de händelser, då, efter vidtagande af alla laga åtgärder, det visar sig, att Capital oell Ränta, antingen till hela beloppet eller till större delen, gå förlorade, genom ett billigt och klokt accord, enär utväg dertill erbjuder pig, frelsa en större del af Verkets fordran med uppoffring af en mindre, såsom till exempel: att hela capitalet erlägges mot eftergift af ränta, eller capital med full laglig ränta emot eftergift af straffräntan. Likväl, och vid närmare skärskådande, kan den omständighet icke lemnäs utan afseende, huruledes just utsigterne för gäldenärer, att sådane eftergifter och afkortningar möjligen vid de årliga Revisionerne kunna stå för dem att vinna, sanno, likt måste verka till en mängd speculationer och försök , hvarigenom fördelar för individuer någon gång beredas på Discont-Verkets bekostnad, hvilket genom dylika accords anstalter i det hela tilläfventyrs obehörigen förlorar mera på ett håll, än som på flere andra genom dem kan blifva besparadt. Härtill kommer ännu det arbitraira och obestämda i sjelfva rättigheten, hvars utöfning aldrig kan underkastas någon tillförlitlig controll, och som äfven med yttersta noggrannhet och urskilning begagnad, så lätt lemnar ruin för misstag i omdömet öfver de sökandes verkliga belägenhet. Ban*o-Utskottet tror alltså för dess del skälig anledning vara, att uti det blifvande Reglementet vid denna Riksdag, meddela så beskaffad föreskrift: att hvarken Discont’ 5 2 Banco■ Utskottets Betankandcn.
Komitéen innefattar sin motivering i de korta orden att "när den förnärmade makan vill fortsätta sammanlefnaden med den ”brottsliga, och på sådan grund ej åtalar brottet, allmän åklagare ej bör kunna ”derå tala”, och Beredningen säger sig ”lika med Lag-komitéen, hafva ansett den ”otukt emellan ogifta personer, som i Svenskt lagspråk kallas lönskaläge, icke ”egentligen kunna, ehuru i moraliskt hänseende ganska lastbar, blifva föremål ”för bestraffning efter allmän brottmålslag”; dock tillägger Beredningen sig hafva, Bih. till R. St. Prot. 1862 cj 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 8 58 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. ”på det äfven i sådan lag något band må finnas på den lättsinnighet och förförelse, som på detta sätt kränker allmän sedlighet, föreslagit en ny §, hvari stad”gas etc.” se 9 § 18 Kap. af förevarande strafflagsförslag. — Den kännbara brist imotiveringen för nu ifrågavarande lagstiftning, som sålunda ända hitintills förcfunnits, har dock nu varande Lag-Utskotts pluralitet sökt fylla, och dermed gjort sig om frågans nu förestående slutliga lösning så mycket mera förtjent, som det af Utskottet framlagda försvaret för lagförändringen är af beskaffenhet att utgöra en väl behöflig utgångspunkt så för dess försvarare, som dess motståndare inom den representation, som nu skall bestämma denna lagstiftnings, och med detsamma, till en väsendtlig del hela vårt fäderneslands öde för en aflägsen framtid. I egenskap af motståndare begagnar jag motiveringen för att, till det afseende sådant kan förtjena, i största korthet framställa några anmärkningar, särdeles i afseende på de delar deraf, som af andre reservanter äro mindre belysta. Att andra länder på sednare tider uppställt sin lagstiftning så, som nu är föreslaget att af oss vidtagas, hör icke på andra vilkor här något kunna gälla, än så vida visas kan, dels att olikheten mellan den förut bestående och den nya lagstiftningen varit i dessa länder lika stor, sorn den skulle blifva hos oss, dels ock att det nya burit verkligen goda frukter.