Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Preusiska Regeringen nu mera afslutade liqviden, hvilken, med de Räkenskaper som dertill hora, Utskottet tillstyrker Riksens Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla måtte föreläggas Riksens Ständers Revisorer till granskning, vid deras nästa sammanträde, lärer utfallit så ofördelaktigt får Sverige, att, enligt de Utskottet meddeldte Tractater samt hvad Kongl. Maj:t i Nåder tillkännagifva, den skall sluta sig med en Svenska Stats-Verkets fordran af endast 325,000 RidrPreusisk Courant, hvilken Summa, sedan deraf Stats-Utskottets Betänkanden. m3 blifvit an vandt 40,000 R:dr H. B:co, sorn utgör en Svenska Kronans erkånda skuld till Kongl. Danska Regeringen, och till hvars liqviderandc Riksens Stånder vid denna Riksdag anvist Svenska Stats-Verkets fordran hos Kongl Preusiska Rege. ringen, afven då härtill låggew de 400,000 R:dr Svenskt Banco, som Kongl. Maj:t af 3:dje Hufvud-Titteln från förra årens reserverade behållning, i Nåder behagat dertill bestämma, likväl ej lemna.r större tillgång ån icke fullt 800,000 Rbdr Svenskt Banco, utom hvad till Krigsfonden ytterligare bör kunna ingå och blifva för detta ändamål disponibelt, men nu ej år till beloppet uppgifvet och icke heller af Utskottet kan vara kändt, återstår för Utskottet att föreslå det sått, hvarpå den uti fulla liqviden bristande tillgång må kunna med möjligen minsta känning för Nationen och utan menlig inflytelse på myntvärdet, anskaffas och hållas Kongl. Majit för ändamålet tillhanda. Dertill har Stats-Utskottet ansett först och lämpligast böra användas, det uti förre Kongl. Famillens enskildta förmögenhet inberäknade, men f. d. Kron-Prinsen Gustaf tillhörige Capital 36,696 R:dr 47 sk. 6 rist.
Prot. t S-M. 9 Sami. 24 186 Prot.-Utdrag, den 23 September i844- icke desto mindre under dessa förhållanden söker Sig ledighet, att för någon gång deltaga i Högste Domstolens arbete, skall Hans uppträde der väcka uppseende, lätteligen hafva sken af eli partiskt deltagande, i ändamål att inverka, och un oftare derhän misstydas. Helt olika insigter och egenskaper utmärka Regenten, hvilken inom Styrelsens mångartade grenar har ali främja landels väl, och Domaren, hvilken det tillhör, att inom Samfundet bibehålla lag och rätt. Denne sednares yrke fordrar ett eget, långvarigt studium, samt en öfvad skarpsinnighet och klyftighet att behörigen utreda tvistefrågorna och brottmålen. Det är icke att förvänta, äfven af den rikast begåfvade Konung, att Han skulle kunna mäta Sig i juridisk skicklighet med Ledamöterne af Högste Domstolen, och ej derutinnan vid de bästa afsigler och den mest rättsinniga mening erfara en obehaglig underlägsenhet. Yid sidan af desse anmärkte missförhållanden träder slutligen eli annat nog menligt för sjelfva begreppet om konungamagten. Konungen, sorn i de allmänna medel, hvilka röra liela landets väl, innehar en odelad myndighet, och sedan Han af Sitt Siats-Råd inhemtat underrättelse och råd, allena besluter och slyrer, beröfvas deremot i frågor om enskilte rättsförhållanden, eller inom Högste Domstolen, större delen af sin konungsliga värdighet. Jemngod med tvänne sina undersåtare, men underlägsen trenne, skulle Han, ju oftare Han deltog i lagskipningen. desto mer afklädas den höghet, som lyfter Honom öfver all jemnförelse, och fara är, att, vid en fortsatt tätare utöfning af Domaremagten, skulle Han oförmärkt blifva allt mindre igenkänlig såsom Svensk Konung. Jag lemnar min röst till bifall för den Kongl, framställningen.” Häri instämde Prosten Lylli. Biskop Agardh: ”Den 21 § i Regerings-Formen står i närmaste sammanhang med 16 § deraf, der det heter:
Har, vid öfvervägande af hvad i detta ämne anfördt blifvit, nogsamt insett den nyttiga verkan en väl inrättad och försedd National-Theater medförer samt dess oumbärlighet i Hufvudstaden. Af Stats-Verkets medel utgå nu till Kongl. Theaterns härstädes underhåll 4,500 R:dr årligen, hvilka, jemte hvad Kongl. Maj:t från Dess Hof Contoir består, utgör den af Herr General - Majoren Grefve Löwenhjelm upptagna summa af 22,000 R.dr. Och ehuru Theatern, hvars ytterligare behof bemälte Herr Grefve till 30,000 R:dr årligen uppgifvit, visserligen Garfvar vidare bidrag af allmänna medel, så framt 5,-e Bandet. 215. 216. The* 1714 Den 17 Juli. Theatern skall kunna uppfylla sitt ändamål när» mare än nu , då betydligaste inkomsten måste påräknas af representationerna, har likväl Utskottet , sedan Stats-Verkets tillgångar äro bestämda för oundvikliga andra behof, ansett sig icke kunna tillstyrka något ti Hokt Stats-anslag. Men då Kongl. Maj:t i Nåder städse täckts hägna och uppmuntra de fria konsterna, vågar Utskottet tro, det Kongh Maj:t icke skulle onådigt upptaga om Riksens Ständer, i saknad af utväg att kunna anslå något understöd af Stats-Verkets tillgångar för Svenska Theatern , i underdånighet frambära den önskan att Kongl. Maj:t i Nåder täcktes af sådana öfverskott, som kunna uppkomma på intraderna för Svenska Colonien S:t Barthelemy, låta anordna hvad Kongl, Ma,j:t i Nåder kan för godt och nödigt finna till National-Theaterns bestånd och bibehållande vid dess sanna bestämmelse. Hvilket dock vördsamt hemställes Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande. Stockholm den 15 Juli 1815, På Högl. Riddersk. På Högv. Prest-Stånoch Ad. Ledamöters dets Ledamöters vägnar , vägnar Carl de Geer. Carl von Rosenstein. På Vällofl. BorgarePå Hederv.
Icke heller är det lätt att förstå huru det kan anses vara öfverensstämmande med ett klokt förutseende, att försumma fördelarna af att för det inre sjöförsvaret ega ett sjelfständigt vapen under form af ett flytande artilleri, hvilket åtföljande ar - 20 Bil. N:o 4 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1. örn Statsverket 1865. mén och afpassadt eftei' våra inre lokala förhållanden, kunde beherrska stränderna vid våra inlandsfarvatten, samt derjemte vid många tillfällen göra tjenst som en skicklig pioniärtrupp. Blir deremot den nu föreslagna fördelningen af arbetet en verklighet, är det ej blott försvarsverkets och hvarje enskilds bästa som befrämjas, utan i och med detsamma äfven hela fäderneslandets, hvars väl ju alltid måste vara högsta målet för hvarje allmänt arbete eller företag. 12:o. Vid tillämpningen af den nu föreslagna om bildningen af Kongl. Maj:ts Flotta till tvänne kårer eller vapen bör så vidt möjligt är iakttagas, att den enskildes såväl som det allmännas intressen bevakas, och icke endast staten skyddas för extra utgiftsbördor, utan äfven hvarje individ betryggas uti sin författningsenliga rätt. Grunden för fördelningen bör derföre sammanfattas uti efterföljande vilkor: att icke någon officer beröfvas de inkomster han eger i lön, tjenstgöringspenningar och inqvartering, samt icke heller går miste om den befordran och uppfattning till ökade inkomster, hvartill han, enligt nuvarande organisation, är berättigad; hvarjemte bör fästas behörigt afseende vid allt hvad billigheten kan medgifva utöfver de författningsenliga anspråken; att så vidt med tjenstens fördel är förenligt, den föreslagna fördelningen uppgöres i öfverensstämmelse med officerarnes eget fria val. att ifall delningen medför uppfattning till högre grad eller lön, den sednare icke får tillträdas förrän medel dertill erhållas genom inträffade vakanser: att de officerare, hvilka icke blifva upptagne uti rullorna för de båda nya vapnen, icke destomindre måste fortfarande tjena staten, så länge de åtnjuta sina fulla löneförmåner.
Hennes gåtlika inkonseqvens förblef honom oförklar[l]ig ty han anade icke att hon trott brefvet vara från den vackre juristen. Fålen bålde. Det var en gång en ung riddersven som fattat tycke för konungens enda dotter och äfven hon höll honom kär. Men konungen, som tyckte sig kunna vänta förnämligare måg, blef mycket vred då han märkte hvaråt de ungas håg syftade och då prinsessan förklarade att om hon icke finge den som egde hennes hjerta, ville hon gå ogift till döddagar, vardt han så förbittrad att han lät sätta henne på en obebodd ö, dit han låtit föra lifsmedel för flera år och der hon fick sin bostad i ett torn som han låtit bygga åt henne. Ingen mer än konungen kände hennes vistelseort och hon var som död för verlden. Men riddaren kunde icke glömma sin hjertans kär. Förgäfves besvor han konungen att uppenbara det gömställe der han höll henne dold, förgäfves genomletade han land och rike, både fjerran och när; till den öde ön fann han icke. Hände sig då en natt att eld utbröt i konungaborgen och alla som der funnos blefvo innebrända, endast prinsessans fåle, som stod på stall bland konungens hästar, blef räddad, ty riddaren störtade genom lågorna, ledde ut honom och förde honom hem till sig. Då allt letande var förgäfves slog riddaren sig i ro på sitt fädernegods och med sådan drift odlade han bygd och röjde /rödjade/ mark att han snart satt som en behållen man. Blank och välskött stod prinsessans gångare i hans stall, men ingen tilläts att rida honom, och så vardt han yr och obändig. Ofta klappade riddaren hans glänsande skinn eller gaf honom bröd ur handen, tänkande på den tid då det stolta djuret lyckligt böjde sig för prinsessans minsta vink eller lystrade till ett ord från hennes mun. Aldrig mer skulle hon rida sin stolte springare! År hade förgått och ännu satt prinsessan ensam och öfvergifven på sin klippö och föga återstod henne annat än att dö, ty lifsmedlen voro slut och ingen utsigt till räddning fans, intet hopp om befrielse.
Under sådane förhållanden och då den Svenska härens fulltalighet i fält till så hufvudsaklig del beror af beväringsmanskapet, samt då bataljonerna vid mobiliseringen måste ökas med minst hälften af deras effektiva styrka, blifver det en oförsvarlig uraktlåtenhet att icke så tillställa, att vid Regementenas uppbrott åtminstone tvänne klasser af deras Bevärings-manskap genast må kunna, någorlunda militäriskt bildade, med stammen sammanslås. Försummas detta, utsätter man lätt fäderneslandet antingen för de.n möjligen inträffande faran, att se den ena vigtiga delen af landet efter den andra gä förlorad, innan man vågar möta en infallande öfverlägsen fiende, eller ock för missödena af kännbara nederlag och nedstämmande återtåg. På de veckor, om ock blott några få, som skulle erfordras för att till någorlunda skickliga stridsmän bilda ett för krigstjenst otillräckligt öfvadt Bevärings-ma nskap kan möjligen Rikets hela öde hinna afgöras. Den nuvarande anordningen af Bevärings-manskapets vapenöfning, åstadkommande en mera skenbar än verklig nytta, kan lätteligen medföra de olycksbriogande följder, som så efta uppstå, då man gör sig allt för säker och tryggar sig vid stöd. Bil. J\i 5 till Kongl. Majtts Nåd. Prop. M 1, om Statsverket 18H6. 109 Sorn icke blifvit pröfvade. Man påräknar att, om fara botar, genast kunna fördubbla den stående härens styrka, genom tvänne bevärings-klassers sammanslående med stamtruppen; men denna förstärkning, som kunde blifva ganska väsendtlig, om den utgjordes af kraftfulla och någorlunda vapenöfvade unga män, skulle troligen, under nuvarande förhållanden blifva af alltför opålitligt gagn, synnerligast som man, i anseende till öfningstidens knapphet, måste utesluta så maktpåliggande öfningar, som de uti målskjutning och fälttjenst, och då, ehuru Bevärings-manskapet till stor del är påräknadt att komplettera bataljonerna af den stående hären, det likväl aldrig får tillfälle att vapenöfvas gemensamt med dessa.
Herr Stråle, Nils Wilhelm: I anledning ?f hvad Friherre Boye anmärkt derom, att det skulle vara stridande emot allmängoda lagbegrepp, att förbjuda Assignationer under löss R:drs valeur , men tillåta dem af sistnämnde belopp och deröfver, får jag erinra om den yäsendtliga skillnad, som finnes emellan sådana 394 Dm 16 Maji. gérningar , hvilka i sin natur äro af den beskaffenhet, att de directe förnärma andra Vedborgare uti de rättigheter , för hvilkas bevarande Samhället bli.vit inrgttadt , och sådana handlingar, hvilka endast indirecte genom sina följder äro menliga för Samhället y och på sådan grund måste förbjudas. De förra äro alltid brottsliga, gradationerne deraf må vara hvilka som hePst, de sednare åter äro icke underkastade Lagans ansvar, utan så vida de äro skadliga , och deras skadlighet är enda måttstocken, hvarefter förbud eller tillåtelse deraf bör bedömas. Om skrifna Assignationer på mindre Summor än töo R;dr kunna för Samhället medföra skada, mäste de förbjudas, hvarom icke, böra de tillåtas. För att således komma till frågan, huruvida, de äro skadliga elier ej, får jag blott erinra om den erfarenhet man i alla tider ägt, att sådana Creditpapper, genom lätt» heten att tillskapa dem , och deri vinning för enskilta Personer, som dermed är förenad, utträngt det rätta Myntet, och om äfven det säges stå i hvars och ens fria val, att emottaga dem eller icke , visar dock erfarenheten , att ofta äga de, som skola betala, inga andra Penningar, än sådana Assignationer, ofta utgifna af Personer, hvilka äro alldeles okända för dem , åt hvilka Assignationerne utbjudas och hvilka dock, genom svårigheten och ibland omöjligheten att på annat sätt få sin betalning, tvingas att mottaga Assignationeina.
Maj:t har dock tillåtit direkt införsel af råa hudar och utförsel af jern och kopparsmiden härifrån till och ifrån ön Bornholm, hvilken rättighet dock föga begagnas. Staden underhåller en folkskola. Tomt inköptes och byggnaden påbörjades år 1847. Staden har äfven en Apologistskola med en lärare. Byggnad dertill har staden bekostat. Behofvet af bidrag till fattigförsörjning har de sednare åren något ökats. Läkarebiträde saknas ej inom staden, som är station för Provincial-Läkaren. Staden underhåller 11 båtsman, genom erläggande af vakans-afgift. Christianstads Lands-Kansli den 23 Nov. 1849. GEORG von ROSEN. J. N. Bråkenhielm. 0. Beckman. Summa ■a 1844 1845 • 1846 1847 • Banko. w Ct> R:dr sk. r. M ark e g å n g -pr 1 s för År a CD Cl 1844 • 1845 • 1846. 1847. I T a i® Ii a 11 det i sa a m lägenheter utom mantal Kungsoch Kungs-ladugårdar, Hemman Friheten Fisken Krono-Säterier Frälse-Säterier • Säteri-Rusthåll Rå- och Rörs-hemman Insockne Frälse-hemman Utsockne Frälse-hemman , Frälse Skatte-hemman Krono-hemman Krono-Rusthålls-hemman Krono-Augments-hemman Krono-Skatte-hemman Krono-Skatte-Rusthålls-hemman Krono-Skatte-Augments-hemman Militie-boställen Civila dito Ecklesiastika dito Domkyrko-hemman, skatte Dito krono Gymnasiiocs Skole-hemman, krono Hospitalsoch Barnhus-hemman, frälse skatte • Dito skatte Dito krono Kyrko-hemman, frälse Dito skatte Dito krono Skattlagda, bebyggda Torp, Utjordar, Urfjellar, m. fl. som ej under något hemmans ränta äro inbegripna, frälse
Den förra, åtminstone så » om den spelades, tycktes hufvudsakligen afse att bereda de deri deltagande en hälsosam motion genom att springa ut och in. Den senare var rolig och kvick pjes, der hr Fredrikson nog visade sin virtuositet i replikbehandling och fruarna Fahlman och Kundberg voro mycket vackra att åse, men det föreföll dock, som om inöfningen gått bra fort. Med det nya året kom » Chamillac », en 5-akts komedi af Octave Feuillet. Stycket uppfördes våren 1886 på Théâtre-Français, d. v. s. i förfins sextiofemte (eller 74: de, om man låter narra sig af Nord. Familjebok eller Dahlgrens Anteckningar) lefnadsår och står der med en och annan representation om året kvar på re-pertoaren. Bet mottogs af den franska kritiken med mycket blandade känslor. Vinsten af dess upptagande på Bramatiska teatern tyckes vara ekonomiskt fördelaktig och är m&amp;häuda äfven mycket stor ar allmänt uppbygglig synpunkt, men den literära och dramatiska är näppeligen det, dä stycket bär altför tydliga spår af att vara icke blott den åldrige fö rf: a sista, utan ock, i betraktande af tideo för dess framkomst, äfven hans medelmåttigaste arbete, och det är verkligen icke s&amp; litet gammalmodigt. Ett mer betecknande namn för pjesen hade varit: » spelsjukans hemska följder », » den ångerfulle och återupprättade syndaren » eller n&amp;got liknande. Ben är mycket sentimental och bör i synnerhet lämpa sig för damer, hvilkas manliga anhöriga äro hemfallna till spellasten, och genom sin moraliska tendens bör den icke blott kunna gälla åtskilligt i afräkning på den stora skada, som, enligt hvad många beskärma sig öfver, teaterns franska repertoar eljest brukar anställa på den allmänna moralen, utan äfven vara af gagn för den uppväxande ungdomen och, i fall de äro känsliga för hvad som är vackert och gripande, äfven medlemmarna af miliUrsällskapet, adelsklubben, Stora sällskapet och liknande institutioner.
Du kommer särdeles opportunt, min käre John. Nu kan jag få höra din mening om detta porträtt af min dotter Marianne. Du är skicklig målare och stor kännare. Hvad tycks? Unge John reste sig upp och stod en lång stund och jämförde kopian med originalet. Marianne skrattade. – Nu kan herr Hall snart själf måla mig, sade hon. – Är halsen färdig? frågade John utan att gifva akt på Mariannes ord. Det förefaller mig som om – John hviskade några ord i baron Koskulls öra. – Mycket rätt anmärkt. Tack och heder! Det där har du lärt af Inga Åberg. – Hvem är Inga Åberg? frågade Constance, som hittills suttit tyst och observerat John. – Det är John Halls lärarinna, svarade hennes far allvarligt. John Hall såg högst missnöjd ut. – Det får inte farbror säga. Jag tycker inte om, när man säger så. Mademoiselle Inga Åberg är en skådespelerska, fröken Constance. – Och ofantligt vacker och celeber och mycket beskedlig och medgörlig. Så mindre kompetent och älskansvärd lärarinna kunde gamle John Hall ha skaffat sin son. – Lärde hon herr Hall språket? frågade Constance. Marianne lutade sig rodnande öfver fågelburen. – Alldeles rätt gissadt, lilla stumpan. Det var det hon gjorde. John blef mörkröd och knäppte med fingrarna, som han brukade göra, när han blef otålig. – Om inte farbror håller inne med sådant tal, så går jag bums. – Nå, nå, nå! Var inte så eldfängd! Man skall väl förstå litet skämt och inte taga allt så förbåldt allvarligt. Stanna mans kvar och säg hvari jag felat. – Jag tycker, att farbror bra illa väljer sin publik – Den försynthet, som unga flickors närvaro – Därom vill jag inte veta besked. Det där badinaget har jag förgätit för länge sedan. Jag menar, säg mig, hvari jag felat i målningen. Jag böjer mig, som billigt är, fullständigt för en discipel af den store Desprez. John Hall tog komplimangen för god och ställde sig åter framför staffliet och betraktade skiftesvis Marianne och taflan. – Fröken Marianne har hvitare hull, sade han plötsligt. – Alldeles min mening. Du har ett sällsynt juste omdöme.
För att upprätthålla detta regeringssätt och göra det lyckosamt hade fordrats antingen förenade bemödanden af konungadömet och folkmakten, eller åtminstone den sednares orubbliga framhärdande i samdrägt och planmässighet. I stället utgjorde Adolf Fredriks tjuguåriga regering en kedja af hofvets dolska anslag och hemliga försök, att sprida oenighet bland ständerna, egga allmänhetens missnöje mot dem och tillintetgöra frukterna af deras äfven klokaste och mest fosterländska ansträngningar; under det ständerna förspillde sina krafter uti inbördes splittring, hugskott, afund och äflande att, stånd mot stånd, parti mot parti och enskild mot enskild, flyta öfver hvarandra i välde och anseende. Så länge throndockan hette Adolf Fredrik, var faran likväl mindre, i anseende till dennes välmening, fromma sinnelag och vankelmod. Han var dessutom icke nog hemmastadd med svenska språket, för att kunna göra intryck i sina framställningar till menigheter eller enskilte. Gustaf III:s uppstigande på thronen förändrade helt och hållet sakernas utseende, och faran för en statshvälfning blef öfverhängande. Han ägde beslutsamhet, sinnesspänstighet, ihärdighet. Han talade med lätthet, värma och behag, och svenskan var hans modersmål. Han hade från sitt första inträde i verlden lagt sig vinn om, att ställa sig in hos allmänheten så väl som hos enskilta personer. Han var på en gång lysande och förbindlig i sitt uppförande. Hans och konungadömets tillgifne fästade städse vid honom stora förhoppningar, och hopen upprepade dem, som vanligt, godtroget och besinningslöst. Frankrike räckte honom en hjelpsam hand, i kraft af öfverenskommelse och gemensamhet i fördelar; Preussen och Danmark hade blodsbandet fjettrat vid hans planer. Hans starka sjelfförtroende och högt uppdrifna förställningskonst kommo härvid väl till pass, och hans uppfinningsrika hufvud hade alltid nya och öfverraskande utvägar i beredskap. Dit hörde hans vandringar incognito öfverallt och bland alla medborgareklasser, hvarmedelst hans folkgunst ansenligt förstärktes.
Indirekt lörlorar Kronan vidare, genom uteblifven inkomst af all den jord, som blifvit åt Bergslaget öfverlåten, samt af Kyllinge såg; — genom minskadt antal soldat-rotar; — genom minskad produktionsförmåga hos den i enskilda personers ego varande jord, som genom vattenuppdämningarne vid silfververket är vattendränkt eller vattensjuk, och genom den ännu något inskränkta disposition af i silfververkets grannskap befintlig skog; — hvaremot Kronan äfven indirekt vinner, genom den ökade vattentillgången för några af de vid sågen nedanför Sala liggande qvarnar och deraf utgående möjligen högre qvarntull. Då nu af allt detta bekräftas hvad redan länge varit kändt, att Kronan genom egandet af Sala silfververk årligen gör stora förluster, och då det således måste vara önskvärd!, att Kronan på ett eller annat sätt kan göra sig fri från en så betungande egendom, men både rättvisa och billighet fordra, att de, som med Kronan ingått arrendet af silfververket, till fullo ersältas, anser jag det vara min skyldighet att uppgifva bufvudgrunden för den eisättning, som billigen torde böra dem lemnäs, i fall Eders Kongl. Majit och Rikets Ständer anse kontraktet, emot Bergslags-intressenternes bestridande, kunna häfvas. För att erhålla någon ledning vid bedömandet af denna ersättning bör då, i första rummet, utrönas, hvilka förmåner hvar och en af Bergslags-intressenlerne, såsom enskilde sådana, åtnjuta, och hvilka skyldigheter dem i sådan egenskap åligga. Förmånerna bestå deruti: l:o. att
Att på den sålunda öfverblifne, och till Nybyggens upptagande otjenlige, allmänna marken Lapparne må äga frihet lägra sig och obehindradt begagna Renbetet, äfvensom alt betesrättighet under transport färder ej bör vara dem förmenad inom de Nybyggens utmarks-områden, sorn ligga närmast farvägen, dock med förbehåll, att skogen der ingalunda må olofligen tillgripas. 4:o Till LappAllmogens försvagande i både physiskt och moraliskt hänseende, hvarigenom mången beredt sin undergång, har i märkbar mån bidragit ett omättligt begär efter bränvin j väckt och underhållet genom samvetslösa, ofta kringresande, spe5 H. 10 Den 15 December f. m. culanters vinningslystnad. Det är ytterst angeläget, att en sträng författning mot della onda utfärdas och allvarligen handhafves. Utan verksamt correctiv häremot, skall denna Allmoge snart med stora steg framgå sitt förderf och sin slutliga upplösning till mötes. Jag har här velat blott i allmänhet antyda de hufvudsakliga åtgärder, hvilka, efter min åsigt, skulle närmast leda lill befrämjande af Lappska Folkstammens bestånd, öfverlemnande alla mindre härtill hörande detaljer åt den reglering, som, i följd häraf, torde komma att påtänkas. Om ock den tidpunkt, enligt Historiens och erfarenhetens vittnesbörd, en gång måste inträffa, att stammen dör ut och försvinner, så låtom oss aflägsna den hvad möjligt är. För den uppgående JBergsnäringen är det ingalunda likgiltigt, om Lappärne hägnas och vinna trefnad, åtminstone intill dess, under tidernas lopp, Nybyggarnes talrikhet och välstånd hinna ersätta den hotande förlusten af deras minskning eller bortgång: de utgöra ock en integrerande länk i den allmänna samhälls-kedjan, och deras kärlek för åtnjutet skydd skall ofelbart i sin mån hoja belöningen för Dens som med Landsfaderlig vård omfattar äfven en ringa aktad, men nyttig klass af sitt Folk. Den i5 December f. m. 147 Om remiss till vederbörligt Utskott af denna min Motion får jag vördnadsfullt anhålla. Herr af Schmidtj Georg Lars: