Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s underlåtenhet att begära en löne förhöjning för Justitie-råden må anses utgöra något skäl för R. St:r, att icke bevilja den nu föreslagna tillökningen. Hr Tornerhjelm: Då Gr. Mörner uti så bjerta färger tecknat det, efter hans förmenande, oriktiga förfaringssättet att begära en löne-förhöjning, hvilken icke af regeringen sjelf blifvit äskad, så får jag till svar derå anföra att det visserligen är mycket både bra och upplysande, när regeringen framlägger fullständiga förslag till löne-regleringar; men att jag likväl anser äfven enskilda personer kunna ganska väl bedöma, förstå och väga, hvad som är af nöden för kost och öfriga lifsförnöden heter. Till och med jag vågar tilltro mig att kunna förstå denna sak, lika väl som de ledamöter, hvilka sitta vid Konungens rådsbord. 1 allmänhet är verkligen förhållandet, att vår Regering ogerna och sällan föreslår löne-förhöjningar; och Frih. De Geer bar i afseende å förevarande fall andragit, att det varit af grannlagenhets-skäl, som Regeringen underlåtit att föreslå någon löne-förhöjning. Jag är ganska viss deruppå, att denna omständighet icke kommer alt förhindra representationen att rätta ett förut begånget misstag. I annat fall kan man verkligen ega skälig anledning att befara, det ingen landtdomare vill intaga dessa högsta domareplatser. Alltså och då det är upplyst att Preste-St. bestämt aflöningen för ledamöterne i rikets högsta domstol till 9000 rdr, anhåller jag om återremiss af Relänkrt, med den af R. o. Ad. uttalade önskan att ifrågav:de lön måtte fixeras till nyssnämnda belopp. Hr Skogman, Carl Johan Alfred: Det har visserli gen vid några föregående tillfällen inträffat, att löne-förhöjningar egt rum på grund af enskilda motionärers framställningar. Sådana fall hafva likväl icke så omedelbart berört det allmänna, som den nu ifrågav:de löne-förhöjningen. Jag för min del måste verkligen anse såsom högst besynnerligt, om högsta domstolens ledamöter, i fall de behöfde en 266 Den 31 Januari. löneförhöjning, icke skulle kunna finna någon bland statens myndigheter, hvilken från början kunde förorda deras sak.
Denna förtjenstfulle man är Hr Heilborn, af judiska nationen, hvars tysta verksamhet för allt sedligt och godt, under en lång lefnad, redan förvärfvat denna sanna menniskovän hoppet om en högre belöning, den han står färdig att snart emottaga? af den högsta rättvisan i en bättre verld. — Sedan 18 år tillbaka har han sökt bidraga till lindring af våra fattigaste medborgares förnämsta behof, födan. — Ar 1821 inrättade han uti Götheborg en soppkokningsanstalt för 140 fattiga personer, hvaraf årliga behållningen alltid balancerades i debet å Hr Heilborns sida. Då H. M. Konungen och H. K. H. Kronprinsen nåd. besökte denna inrättning, uppmuntrade dessa Höga Personer honom att äfven föranstalta om en dylik i hufvudstaden , hvilken ock ägt rum i i5 år, som hvar och en känner. På flera Hrr Landshöfdingars begäran i Calmar, Nyköping, Linköping, Westerås och Mariestad, m. fl., har Hr Heilborn med beredvillighet uppgifvit sin metod för dylika soppkokningsanstalters inrättande i dessa residensstäder; äfvensom, under missvextår, hans föreskrifter i denna väg antagits på mångfalldiga ställen inom Riket — särdeles i Westergöthland — utan den allra ringaste uppmuntran för den ädles verksamhet och nit. Likaledes har han arrangerat alla dylika inrättningar å fattighusen i Stockholm, såsom på Ladugårdslandet, Kungsholmen, samt i St. Clar* och Adolph Fredriksförsamlingar. Ännu mera; hela Stockholms garnison, Lifgarderne till häst och fot, Svea artilleri-reg:te, sjö-artilleriet, så väl i Stockholm som Carlskrona, samt Gens d’armerne, hafva genom hans anordnanden funnit, hvad de fordom saknade — sund och tillräcklig föda för kroppen, utan att behöfva till så hög grad som förut, anlita det stimulerande brännvinet till styrkande af deras fatigerade lemmar.
Constitutions-Utskottet, sorn, under Stats-Råds-Protocollens granskning,behörigen öfver vägat detta ämne, beslöt, redanden 17 sistlidne Mars, vid preliminaira urskiljandet af de inom Utskottet yppade anmärkningsanledningar, att ifrågavarande, äfven antecknade punkter skulle förfalla; och Utskottet har sedermera, vid besvarandet af en från Ridderskapet Och Adeln remitterad anmärkningsmotion af enahanda syftning , uti Memorial N:o 26 under den 8 Maji, yttrat, att, emedan, hvad anginge säkerheten för de beviljade förlags-lånen, tiden för deras återbetalning ej inträffat, och controllen derå för öfrigt berodde på CommerceCollegium samt Rikets Ständers Statsutskott eller Revisorer, Coiistitutions-Utskottet saknade giltiga skäl att anmärknings-anledniirgen godkänna. 4 ConstitutmsUtskotta t Memorial N:e 40, Då nu, i förberörcle måtto, ConstitutionsUtskottet, hvilket det ensamt tillhör att granska Stats-Råds-Protocollen och anmärka de af Konungens Rådgifvare och Föredragande tillstyrkta afvikelser, lemnat oanmärkta rådgifvande åtgärderna i förevarande mål, tror Utskottet sig ej berättigadt att anställa någon ny, till ansvarighet förbindande granskning af samma åtgärder, helst inga andra omständigheter ände, som upplysas afStatsBådets Protocoll, kunnat andragas eller böra undersökas.
Beträdande åter öfriga nu ifrågavarande aflöningsanslag för de till Fjerde Hufvudtiteln hörande embetsverk, korpser och stater, hafva Rikets Ständer, med bifall till den nådiga Propositionen, funnit godt att berörde anslag på stat upptaga med undantag af anslaget för Landtförsvars-departementets Kansli-expedition, hvilket Rikets Ständer, i likhet med hvad för Justitie-stats-expeditionen blifvit i skrifvelsen angående regleringen af utgifterna under Riks-statens Andra Hufvudlitel i underdånighet anmäldt, Rikets Ständer ansett ej böra på stat uppföras. 20:o. Såsom vilkor för rättigheten att af ofvanberörde löner komma i åtnjutande, hafva Rikets Ständer ansett E. K. Maj:ts den 9 Mars 1858 meddelade föreskrifter i afseende på de vid sistlidne riksdag beviljade provisoriska lönelörhöjningarne åt civile och militäre tjenstemän vid Arméen kunna tillämpas, likväl sålunda att dessa tjenstemän böra åtnjuta enahanda förmån, som Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 11 sistlidne Augusti för sin del tillagt civile embetsoch tjenstemän, hvilka af sjukdom äro från tjenstgöring förhindrade, hvarjemte Rikets Ständer fästat uppmärksamhet derpå, alt då kommenderingar vanligen medföra en mera trägen och maktpåliggande tjenstgöring än den, som plägar förekomma vid regementena, helst, hvad beträffar indelta Arméen, billigheten synes fordra, att kommenderade officerare alltid erhålla någon särskild vedergällning för sådan tjenstgöring och således icke böra förpliglas att — såsom af berörda föreskrifter sknlle i vissa fall föranledas — afstå så stor del af sin lön, som motsvarade hela del arfvode eller traktamente, de under kommenderingen egde att uppbära, äfvensom att Officerare, som, utan ansökning, beordras till särskild tjenstgöring, hvarigenom de vanligen måste vidkännas ökade kostnader, böra befrias från allt afdrag å sina ordinarie löneinkomster.
Jag måste på det aldra kraftigaste motsätta mig den af en ledamot uttalade åsigten, att äktenskapet är något konventionelt. Äktenskapet är, såsom Gr. Sparre äfven sagt, icke något konventionelt, utan det heligaste band, som finnes. Ett försök att få den förra satsen erkänd måste betraktas såsom en förelöpare till ett försök, som icke länge torde uteblifva, att nemi. införa det s. k. civila äktenskapet. Samme talare har äfven för sin åsigt åberopat den Heliga Skrift i en. efter mitt begrepp, temligen förvänd ordning. Den Heliga Skrift kan tolkas på mångahanda sätt, i synnerhet af dem, som icke äro rätt hemmastadda deruti, och mången villfarelse har sökt sitt rättfärdigande just i en tolkning af den Heliga Skrift. Men jag ber att såsom ett motstycke till det af Hr Hjerta anförda stället ur skriften få citera ett annat ställe, hvarest lärjungarne framställde, till Frälsaren den frågan, huruvida det vore en man lofligt att för hvad skid som helst skiljas från sin hustru, samt äfven frågade Honom, hvarföre Moses hade sagt, att en man kunde gifva sin hustru skiljobref; hvaruppå Frälsaren svarade att detta skett för »edert hjertås hårdhet skull», men att det i begynnelsen så icke varit. Ja, mine Hrr, äktenskapet är i sanning något så heligt, att dess helgd icke nog kan uprätthållas, och. ve den lagstiftning, ve det samhälle, som icke inser vigten deraf! Hvarje steg, som leder till förminskande af äktenskapets helgd, anser jag vara förkastligt, och om iin en illa förstådd filantropi framkommer med fraser om modershjertat, naturens band o. s. v., så är jag dock af samma tanke som den siste värde talaren, att det onda, man här öfverklagar, bör undanrödjas genom andra medel, men att lagstiftaren i detta fall bör vara sträng och ej eftergifva en bokstaf af den positiva rätt, som värnar familjelifvets renhet, Samme talare har äfven användt ett annat bibelspråk, nemi. följande: »den som vet sig vara utan synd, han kaste första stenen
Väl säga mina förtrogna bland kamraterna – men den trösten är klen – att det icke är värre för mig, än för mången annan stackars satan, som varit lika illa i klämman, och sluppit lös ganska helskinnad. Hittills har jag dock haft anseende, åtminstone till det yttre, af en man med obefläckad ära. Att lemna denna ovärderliga klenod utanföre, då min person gör en flyttning till slottet, detta är alldeles förb– obehagligt att tänka sig! Och skammen! skammen! Slipper jag en gång derifrån, kan jag aldrig se folk i ansigtet; och hvad skall farbror, hvad skall min fästmö, mina tillkommande svärföräldrar, och ändtligen Hilda, hvad skola alla dessa tänka och säga? Fördöma mig med en mun; det är det bästa och lättaste; dermed är man ifrån alltsamman. Nej, nej, det får icke ske, det kan icke ske; på något sätt måste det förekommas. Men – hvilka galenskaper har jag ej nu nedskrifvit! Erinrar jag mig icke, att jag ref sönder mitt sista bref till dig, i stället att skicka det på posten, samt att du följaktligen ej vet någonting annat, än hvad du alltid vetat, att jag är en förvägen pojke, en rumlare, som, under en bildad och fin sällskapston, gömt månget drag, hvilket kunnat blifva synligt endast inom den förtroliga kretsen af likstämmiga bröder! Nå, så hör då i korthet, min kära Carl Gustaf, en skildring af de orsaker, som förvandlat mig från en glad och angenäm sällskapsman till en trånsjuk, ängslig, grubblande menniska, hvars glädtighet är en frukt endast af konsten att kunna förställa sig. För ungefär tvenne månader sedan, emottog jag af min farbror, – Gud fröjde, i parenthes, hans själ, och låte den snart få fröjda sig med englarne i paradiset! – ackordsumman för min kaptensbefordran, jemte en oberäknelig mängd hulda och faderliga förmaningar.
Lån, år från år, blifvit allt vidlyftigare, uppå gjord framställa liing, funnit skäligt medgifva, får Utskottet Vördsamt föreslå: ött Herrar Baneo-Fullmägtigé må få sig öppet lemnadt att, efter Directioneiis gjorda anmälan af bebofvet för hvarje år, bestämma, huruvida ett extra arfvode af 5o R:dr Ba nco för Låne-Ektractets uppgörande vid Götheborgs LåneContoir, må utaf LåneiContoirets Cassa utbetalas. Beträffande åter det serskilda arfvodet å 200 R:dr årligen till Skrifvarehjelp för Ombudsmannen ; så har det förekommit tJtskottet , att Ombudsmännen vid LåneContöiren innehafva så, beskaffade befattningar, att det biträde eller den SkrifVarehjelp, hvaraf de må vara i behof, bör> Bih. till Riks. St. Prot. t8a8‘— i83o. 6:te Sami. 3 B. 5 58 Banco-Utskottets Memorial IV.-o ilo. i likhet med hvad sora vid åtskilliga tjenster är fallet, besörjas och godtgöras af tjensternas innehafvare sjelfve. Då Utskottet således icke anser några skäl vara för handen, eller nödvändigheten fordra, att något arfvode till Skrifvarhjelp, utöfver den bestämda Lönen, fortfarande beslås Ombudsmannen, får Utskottet vördsamt tillstyrka det förklarande: att något serskildt års - arfvode till Skrifvarhjelp för Ombudsbudsmannen vid Götheborgs Låne-Contoir hädanefter icke får utgå. Hvilket till Rikets Ständers bepröfvande vördsamt öfverlemnas. Slockholm den a Februarii i83o. Rättelse * N:o 102, 6:tc Haft., Sid. s3 RiH ^ . las: -laga: • sla> stav : egna.
Den första framställningen innehöll blott, såvida jag ej fattade det orätt, huruvida R. o. Ad. gillade StatsUtskrs i sista betänk, framställda förslag, att .. Ankom Just.Statsministern, hvilken å K. M:s höga vägnar till R. o. Ad. öfverlemnade 2:ne K. M:s nåd. propos:r till R. St. Hr Frih. o. Landtm, upprepade det förslag lill voter:s-propos. han här ofvan framställt. Hr Rosenblad: Ja-propos:n är alldeles öfverensstämmande med hvad jag hörde först framställas af Hr Frih. o. Landtm, till Ståndet och derpå besvarades med ja och nej; men nej-propos:n sträcker sig vidare, ty ja-propos. omtalar icke summorna, hvaremot nej-propos. skulle innebära ett bifall till de i Utsk:s första betänk, föreslagna summor. Jag skulle då tro, att den till ifrågavar. ja-propos. passande nej-propos. vore: vinner nej, anser R. o. Ad. att BondeSt:s secreterare bör erhålla 100 r:drs större aflöning i månaden, hvarigenom i allt fall blir R. o. Ad. förbehållet att efter denna votering bestämma aflöningen, om ja vinner, till lika belopp för alla secreterarne, och om nej vinner, till den summa Ståndet anser lämplig, endast med förenämnda skilnad för secreteraren i BondeSt. Hr von Hartmansdorff: Jag fruktar, alt om man ej sätter ut summorna i ja-propos:n, så få vi en votering till om deras belopp. Om man nu blott afgör, att aflöningen skall blifva lika, så blir nästa tvist, huru mycket den skall utgöra. Derföre är min vördsamma anhållan, att, om det tillätes af de ledamöter, som begärt votering, uti japropostn må nämnas Utsk:s första betänk. N:o 169 och i nej-propos:n dess sednare betänk.
Den legala, fattigv8rden bAr niimligen hj8lpa endast d %r serklig nod s t k fiir dbxreii och biista beviset, att sii I~&amp;ndelsen, gifves, .om a n h d e t om fattigghden mottages. Att denim arbetsg8rd bor vara viil ininrtatad och hhllas i ett in %iinislrov&amp;rdigt sliick &amp; r nijdviindigt; ~notbjudande blir clen tindb alltid, ge.nom den bristalide frihet som vistelsen diiw medfor. E n bestiLmd g r a m blir detta sett c i ~ a g e ~ inellan l det legala och det frivilliga fattigv&amp;rclsasbetet, son1 vi tro, till forrnsn for &amp; v&amp;l det elm som. det ondra. Att storre kraf blifva stlillda, p&amp; det senare Br klmt, men mera bor ock p l enskild viig knnna goras, ' dB de uttaserade fattigvkdsbidragen rned dl. siikerliet komlna att efter nhgra Br betydligt minskas. Noggrann utredning on1 forhBllandena blir tinnu mera nodvandig &amp; n forut, s % att lnan ej gijr sig skyldig till. den grymheten att I %ta hem brytas npg diirfor att sjuldom eller annan ofijrv&amp;Ilad svlsighet frainkallnt nod, inen ej heller hindraizcle ingriper, dBr sbviil barnens som samlliillets b b t a fordrar att lagen har sin gBng. Den late och drinkarea, soln utan tvelian beggr ett lrontnnt underst6cl, ' skall hellre 5in att g l i n p&amp; arbetsghrden arbeta och forsorja fnmiljen. De fattiga skola in&amp; bgttre oclz fattigdomen niinskas, det Br erfarenheten frhn andra h %ll. Till Fredrika-Bremer-Fhirbundet insand periodisk litteratur. Svensk: Folkskolans barntidning n: r 24-39.
Men Norriges exempel är icke på våra förhållanden lillämpligt. I Norrige har man endast att lagstifta för fabriksbränningen; här åter hafva vi 2:ne sinsemellan betydligt skiljaktiga lill verkningssätt och det under en exceptionell öfvergångsperiod. Slutligen säger Frih. Raab, att den gjorda inskränkningen i bränningstiden är skadlig för jordbruket. Detta yttrande förundrar mig så mycket mera, som den ädle Frih. i inledmn till sin reservation säger, att om man älskar fäderneslandet, så mäste man söka lösgöra dess modernäring, jordbruket från det förnedrande beroende, hvari det ställt sig under bränvinet. Allt hvad Frih. Raab i denna del af sin reservation anfört, ådagalägger tydligen, att bränningstidens förkortande till 2:ne månader medverkar till upnående af det mål, hvartill han i inledningen säger sig sträfva. Han säger, att arbetsfolket ej' räcker till att om hösten sköta både bränneriet och jordbruket. Detta bevisar ju tydligen, att dessa näringar böra skiljas (rån hvarandra. Han säger vidare, att dranken icke kan under den korta tiden med fördel användas till kreaturens stillning. Men boskapsskötsseln bör ju, jemväl efter Frih. Raabs åsigt, icke grundas på drankutfodring. Man använder den drank, som erliålles under bränningstiden, till att göda de kreatur, hvilka äro bestämda till nedslagning, men man släller icke hela sin boskapsskötsel i beroende af dranklillgången. Så snart dranken icke anses såsom ett oumbärligt födoämne för kreaturen, så förfaller ju hela raisonnementet. Sedan jag nu till besvarande uptagit och, som jag hoppas, vederlagt de 3:ne skäl, Frih. Raab anfört emot bränningstidens inskränkning, ber jag alt få framlägga de skäl, som tala för denna inskränkning. Länge hafva vi - förgäfves uppå öfvertygandets väg Den 26 April e. m. 445 sökt alt hinna det mål, hvartill hvarje sann fosterlandsvän sträfvar, nemi. hämmandet af bränvinsdryckens omåttliga bruk och de derutaf härflytande samhällsförderfliga följder.
Beflnde i Orebro, rör. densamma varit öpnad, hvilket förhållande visar, alt ifrågavar. embetsmyndigheter icke underlåtit att vidtaga de åtgärder-, som på dem kunnat ankomma för bringandet af nämnde balance-mål till slut. Den sisla upmaningen i afseende å del enda qvarvarande af dessa balance-mål afgick till K. Befh:de i Örebro län, under loppet af Maj eller Juni (jag minnes ej läll hvilkendera) månader nästl. år, hvarpå svaromål ingått, all målet ofördröjligen skall bringas lill slut. Jag hemställer, om vid sådant förhållande det göres behof af att R. St. ingå lill Konungen med en anhållan, sådan som den Statslltsk. föreslagit och om icke, då frågan numera, på sätt jag haft äran uplysa, inskränker sig till blott den ena balance-posten, R. o. Ad. skulle täckas afslå Ulskrs framställning i denna punkt. Hr von Hartmansdorff: På grund af de uplysningar, som Hr Printzensköld lemnat, hemställer jag, om ej R. o. Ad. behagade afslå framställningen i denna punkt. Efter först till bifall å Utsk:s i förevar. § gjorda hemställan framstäld, men med nej besvarad propos., hemstälde H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, om R. o. Ad. afsloge Ulsk:s utlåt, i denna del och blef denna sednare propos. besvarad med ja. §§. 5 och 6. Lades till handlingarne. §§. 7 och 8. Biföllos. §. 9. R. o. Ad. biföll Utsk:s tillstyrkande i denna §, hvilken i öfrigt lades till handlingarne. §. 10. Lades till handlingarne. §. 11. Bifölls. §. 12. Den i afseende på denna § vid förevar, utlåt, fogade reservation uplästes på begäran af Hr von Troil, som sedermera på grund af samma reservation anhöll om propos. till afslag å Utsk:s tillstyrkande i ämnet. Den 1 Februari f. m. 259 llr Bildt:
Och befunnos, vid voterings-sedlarnes öppnande, 53 Ja och 66 Nej; i följd hvaraf Rikets Ständer beslutat i öfverensstämmelse med Nej-propositionen Hvilket Förstärkta Stats-Utskottet skolat härmed anmäla. Stockholm den 5 Mars 1858. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1858 Stats Utskottets Memorial Ni 299, t M 299. Ank. till Exp.-Utsk. ii. 6 Mars 1858, kl. 5 e. m. Memorialmed förslag till en § i det nya Reglementet för Riksgdlds-kontoret. (R:gs Afd.) Vid afgifvandet af förslaget till dea afdelning af ofvanstående Reglemente, som bör innefatta de af Rikets Ständer beslutade föreskrifterna rörande de vid Riksgäldskontoret anställda embetsoch tjenstemän samt dervarande vaktbetjening, måste StatsUtskottel, såsom i Memorialet JV2 293 anmäldes, förbigå den §, deruti Rikets Ständers beslut angående den bemälde embetsoch tjenstemän samt vaktbetjening för sistlidet år tillerkända särskilda löneförbättring borde intagas, emedan en på beloppet af denna löneförbättring inverkande fråga då icke var afgjord. Sedan denna fråga vid Förstärkta Stats-Utskottets sammanträde förliden gårdag blifvit slutligen behandlad, har Utskottet kunnat uppgöra och får härmed underställa Rikets Ständers godkännande förslag till sagde §, hvilket förslag grundar sig på dels de 2:oe sista punkterna af Utlåtandet 270 och dels Rikets Ständers genom Förstärkta StatsUtskottets omröstning, enligt detta Utskotts Memorial JY2 298, vid nyssberörde tillfälle fattade beslut. § 278. Med afseende å de stegrade lefnads-kostnaderna, hafva Rikets Ständer funnit godt tillerkänna embetsoch tjenstemännen samt vaktbetjeningen vid Riksgäldskontoret en tillfällig förhöjning i deras under år 1857 åtnjutna aflöning samt medgifvit, att denna löneförhöjning må beräknas och utgå efter enahanda grund, som Hill. till R. St.
Det andra, uti Instruktionens 12 § antydt, rörer tilltal emot Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och Riksgäldskontoret, af Rikets Ständer sjelfve, Deras Banko - utskott eller Revisorer beslutadt; men ett sådant beslut har under sednare liden lika litet som tillförne utgått; äfvensom ej heller annan laga orsak till embetsåtgärd i detta hänseende ännu förekommit. Ordningen, ej mindre än frågans vigt, fordrar vidare att särskildt nämna, det hvarken de vid tvänne tillfällen anmälda klagomål eller andra förhållanden visat anledningar dertill, att den i Regeringsformens 101 § beskrifna oförmodade händelse inträffat, som skulle hafva förplig La t Embetets innehafvare att emot Konungens Högsta Domstol eller någon af Dess Ledamöter med anmärkning och åtal uppträda. Hvad Ater angår lagskipningen i öfiigt samt andra offentliga myndigheters förhandlingar, hafva väl angifvelse!- och klagomål ofta af enskilda personer blifvit anförda, men merendels, såsom obefogade eller obestjukta, eller ock genom infordrade utlåtanden vederlagda och förklarade, bort utan vidare afseende lemnäs, så att blott några få föranledt tilltal emot de anklagade. Härförutan och hufvudsakligast under utöfningen af den mig åliggande allmänna tillsyn öfver lagarnes efterlefnad af Domare och Embetsman, äro anmärkningar väckta och, sedan nödiga upplysningar eller vederbörandes förklaringar inhämtats, slutligen pröfvade; hvarvid många ibland dessa anmärk - n. St. Just. Ömbudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 5 ningar, efter en sådan föregången utredning, kunnat förfalla; äfvensom vid tillfällen, da anledning varit till anmärkningarnes fullföljd, men underrättelse ingått, att Konungens Justitiekansler likaledes anmärkt och beifrat samma förhållanden, min vidare embetsåtgärd icke varit af nöden; hvaremot, vid öfriga tillfällen, vederbörandes lagstridiga befunna domslut eller förfaranden blifvit i laga ordning åtalade.
Det kan likväl lika litet strida emot 87 § om detta förslag bifalles, som det strider deremot, hvad Ständerna i en annan § af grundlagen medgifvit, att öfverlemna åt förstärkta StatsUtsk. afgörandet af vissa anslagsfrågor. Hr von Hartmansdorff har förmenat, att om man antoge förslaget, så skulle man äfven sedan söka införa dylika förslag, t. ex. för grundlagsärendens behandling o. s. v. Deraf att Ständerna nu, för att bereda en möjlighet att antaga ett nytt criminaloch civil-lagförslag vidtaga det enda medel, som, i min tanke, dertill förefinnes, nemi. den att bifalla Const.Utsk:s förslag, följer likväl ingalunda, alt Ständerna skola i alla frågor använda samma utväg. Visserligen kan man icke neka, att Gr. Spens framställt en och annan betänklighet emot detta förslag, men äfven dessa betänkligheter torde icke, efter hvad här blifvit visadt, innefatta fullkomligt gilltiga skäl till förslagets förkastande, och ehuru jag, lika med flera talare, som här yttrat sig, hyser den fullkomligaste aktning för denne aflidne värde ledamot, tror jag dock, att det kunde hända honom, som månge andra, att någon gäng misstaga sig. Af sådan anledn. och då jag tror alt förslaget, om det antoges, leder lill ett godt ändamål, nemi. beredande af lagförslagets antagande, röstar jag bifall å betänk. Åtskilliga hördes ropa på propos. Hr Akerman, Fredr.: