Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förgätande sin svaghet började han att klättra uppför de otillgängliga klipporna, men han hade icke hunnit långt förr än krafterna sveko, och han skulle hafva störtat tillbaka i djupet, om icke en klippspets varit i vägen, på hvilken han nedföll afsvimnad. När kan vaknade till sans igen, låg han med hufvudet i dotterns knä. Glömsk af egen fara, hade hon vid åsynen af faderns fall tryckt barnet intill sig, halkat sig nedför klippväggen och oskadd kommit honom till hjelp. Hemligheten af hennes gradvisa närmande uppdagades nu. Under hvarje natt hade mannen huggit ett trappsteg i det hårda berget för att far och barn skulle kunna träffas till sist. Men berget var högt, och arbetet skred blott långsamt framåt. Sedan, när försoningen väl var öfver och den gamle med sina skatter flyttat upp till sina barn, hvilka på inga vilkor ville öfvergifva sin kära tillflyktsort, fullbordades Beppos vackra idé: »Kärlekens trappa», som den kallas än i dag och som slutligen räknade 535 steg. Länge utgjorde den Anacapris enda föreningslänk med det egentliga Capri. Nu leder en bred, dyrbar landsväg dit upp, anlagd i zig-zag allt efter bergens skiftande böjningar, och dock, huru fattig förefaller den icke, jemförd med den mossbelupna, igenrasade trappstigen med dess rörande legend! Knappt hade Anns och Beppos tillflyktsort blifvit upptäckt, förr än flere olyckliga älskande togo sin tillflykt till dem. Eremiten sammanvigde par efter par, hvartill han egde full rätt såsom prest, ehuru han lemnat klostrets frid. Och så småningom blef det en hel liten kärlekskololoni der uppe bland bergen. Men förbittringen der nere i gamla staden blef allt häftigare, och kärlek och förbittring äro ännu i dag Anacapris lösen. Anacapriboarne bilda sins emellan ett samhälle af sällsynt enighet, men med »den gamle», som Capri helt kort kallas, lefva de fortfarande på krigsfot. Det finnes många Capri-boar, som aldrig sett systerstaden, och tvärtom.
Gralilikalionsinrättningen icke rätteligen borde underhållas pä Enöres-kassans bekostnad, och dels derpå, att med de sedermera beslutade förändringarne allenast afsågs kassans återförande lill det rätta syftemålet med henne, — utan äfven alt när en del rotehållares underdåniga besvär i saken den 2 Augusti 185(5 inför Kongl. Majit föredrogos, då tillstyrka ärendets afgörande i enlighet med 5 punkten i 1725 års ännu gällande knektekontrakt, om hvars tillvaro och innehåll Herr Departements-chefen och föredraganden icke skäligen kan anses hafva varit okunnig. Genom den ofullständiga behandling,'sorn ärendet emellertid i Stats-rådet erhöll, har Kongl. Majit dock blifvit föranledd lätta de beslut, hvarigenom Enöres-kassan framgent, såsom hittills allt sedan år 1831, skall användas till ”andra tarfvor’', än ursprungligen med densamma varit afsedt. Hvad här ofvan anförts, gäller ärendets principiela del. Den (onnela behandlingen i Stats-rådet är derjemte af den beskaffenhet, att den i och för sig sjelf innebär en befogad anmärknings-anledning mot Herr Departements-chefen och föredraganden, som icke, oaktadt de oformligheter, hvilka vid ärendets behandling inför Kongl. Majlis Befallningshafvande i Upsala län förelupil, dessa inför Kongl. Majit framhållit, utan läst hellre sökt öfverskyla desamma medelst resonnementet ”alt klaganderne icke visat på hvilkendera sidan de icke röstberättigade voterat”, — likasom den anmärkta felaktigheten icke varit lika stor, å hvilkendera sidan de ifrågavarande voterings-männen röstat. På dessa skäl har jag ansett, alt Utskottet bordt upptaga den af Mengel mot Chefen och föredraganden för LandtlÖrsvars-Deparlemenlet framställda anmärkningsanledning. ” Riksdags-fullmäktigen P. F. Mengel har tillkännagifva, att han varit jäfvig att uti Utskottets omröstning om frågan deltaga.
Från honom hade jag så mycket mindre väntat ett inkast, som han föreslagit att hela grundfonden borde kontant inbetalas. Det är således tre gånger mer än jag föreslagit. Hr Mannerskantz har, såsom skäl mot mitt förslag, anfört svårigheten att beräkna bankens kassa. Jag skulle dock föreställa mig alt en bankförvaltning, som skötes rätt, icke kan under några förhållanden låta det. gå så nära att den äfventyrar att öfverskrida sina rättigheter, och skulle på ett afdelningskontor något oförändradt inträffa, finnes ju alltid telegraf, hvarigenom hufvudkontoret för ett sådant fall kan underrättas. Här har ordats om nödvändigheten att städse hålla samma belopp i rörelsen, och detta så mycket mera, som några banker komma att försvinna. I den åsigten instämmer jag fullkomligt; men jag tror ej att ifrågavide förslag kan inverka derpå. Jag tror att orsaken, hvarföre ej oktrojer på sednare tider blifvit meddelade, härleder sig från det vidlyftiga sedelemissionssystem, som gjort sig gällande. Gr. Sparre: För min del har jag endast yttrat mig mot den garanti, som en värd talare velat föreskrifva, eller att bankerna städse skola hålla i kassan |:del af sin grundfond. Det är öfverflödigt att tillägga berörde garanti till de öfriga, på samma gång som detta stadgande i början af en banks verksamhet är omöjligt att tillämpa, såvida man håller fast dervid att blott j:del af hela aktiekapitalet skulle inbetalas kontant och för återstoden lemnäs säkerhetshandlingar. Frih. Gripenstedt, Johan August: För att ej förlänga diskussionen öfver denna punkt, ber jag att få hänvisa till den vidlyftiga utredning af frågan, som jag i går hade äran meddela, och inskränker mig nu lill att anhålla om propos. på bifall till Hr Wallenbergs reservation. Hr Mannerskantz: Då jag uti mitt förra anförande icke framställde något bestämdt yrkande med afseende på denna 26:te §, kan det synas obehöfligt att vidare yttra mig rörande Den 12 September e. m. 249 den ena eller andra af de åsigler, som jag under diskussionen hört uttalas.
Rakel föll honom om halsen och brast ut i gråt. Hon grät länge och häftigt och böjde sig sedan ned och kysste sin faders händer. »Ack, far, du har räddat mig», sade hon blott. »Och nu skall jag gå in och tala med mor», sade han. »Hon blir väl litet öfverraskad.» Mor Mina blef i hög grad öfverraskad och ville först alldeles icke gå in på saken. I synnerhet detta, att det skulle vara om åtta dagar, pinade henne — om åtta dar! Man kunde ju inte få något färdigt på en så kort tid, och dessutom kunde hon just nu icke alls få någon till hjelp med sömnaden. Men hon föll snart till föga, som både fadern och Rakel på förhand visste, och kofferten blef packad. Det var en bländande solskensdag, då Rakel skulle resa. Det var som en söndag, och ändå var det alls icke söndag. Allt var så stilla, så soligt och doftande. Rakel omfamnade sina föräldrar till afsked. »Ja, min lilla flicka», sade modern, »vi bli så gamla nu, och jag kunde så väl behöfva dig. Hur skall det gå med mig här ensam, då jag nu har vant mig vid att ha dig hos mig? Men du kommer väl igen — snart igen för att stanna här?» Rakel såg hjelplös på sin far. »Rakel kommer, när hon kan», sade fadern. »Ser du, mor, hade vi haft en son, så skulle han nu varit tvungen att resa ut ifrån oss och börja arbeta på egen hand.» »Ja, men hon är en flicka», afbröt modern. »Ja, men en flicka, som Gud har gifvit lust och anlag för en bestämd sak, och du mins nog, hvarför vi ville kalla henne Rakel. Det trofasta namnet skulle betyda, att hon skulle vara trofast mot Gud och mot sig sjelf — mot sig sjelf, lilla mor!» »Och mot er, mina älskade», sade Rakel. Fadern kysste henne. Och så for Rakel, och de gamla stodo vid grinden och sågo efter trillan, så länge de kunde se Rakels röda sjal. Hon reste sig upp i vagnen och viftade åt dem, — och så krökte sig vägen.
R:dr eller för tre år R:dr 36,000: och dessutom särskildt förslagsanslag för bestridande af tryckningsoch andra dylika omkostnader, som i anledning af Lagberedningens arbete kunna förekomma 3,000: samt b) för uppförande af Läns-, Stadsoch Uäradsfängelser efter cellsystemet, utöfver hvad vid Riksdagen åren 1840 och 1841 dertill anslogs, ett ytterligare belopp af 200,000 R;dr årligen till och med det år, hvarunder nästa Riksdag infaller, eller för tre år 600,000: Tillsammans R:dr 639,000: Då hnfvuds.ummornn för föremål inom denna hufvudtitel blifva: för ständiga utgifter årligen 1,012,902: 4. — deraf förslagsanslag . 684,265:19. ti. för tillfälliga utgifter under tre år . 639,000: Tredje Hufvud-titeln. Utrikes Departementet. Det för nämnde Departement i nu gällande riks-stat bestämda anslag, 225,650 R:dr, med under lönerna beräknade 643 tunnor spanmål, ä 7 R:dr tunnan, och deruti ingår förslagsanslag till ett belopp af 1,673: 32 sk., upptager Kongl. Maj:t lill oförändiadt belopp; hvarjemte Kongl. Maj:t anser Sig böra gifva Rikets Ständer tillkänna, att, sedan den vid 1840 års Riksdag för o - c> Uih. lill R. St. Prop. till k. Rikets Ständers Stats-Utskott uppgifna brist i kabinetts-kassan, 775,866 Ridr 32 sk., intill böljan af Rikets Ständers sednast förflutna sammankomst, och på sätt då jemväl hos Rikets Ständer anmäldes, blifvit minskad tili 306,130 R:dr 40 sk., ej mindre genom af Högstsalig Konung Cari. XIV Johan verkställde så väl afskrifningar af Dess egne förskotter till omförmälda kassa, som äfven af egne medel gjorda afbetalningar, än ock vidare genom af Kongl.
Ur den förra synpunkten är den i och för sig fria viljan själf princip för den i rättsfilosofien gifna processen, i hvilken såvidt endast dess positiva ändamål är det väsendtliga, men däremot negativiteten och öfvergåendet såsom sådana äro i sig intiga eller oväsendtliga. Ur den senare synpunkten åter förutsätter den i och för sig fria viljan för öfvergåendet den sinliga viljan, hvars abstrakta form den utgör. — I logiken ådagalägger sig det rena varats dubbelsidiga karakter därigenom, att den objektiva tillvaron upphäfver sig själf såsom konstituerad af negation och återvänder i det sålunda i sig reflekterade varat, som därmed är satt såsom på samma gång i sig själf abstrakt och konkret, i det att det å ena sidan förutsätter i sin reflexion i sig den objektiva tillvaron, å andra sidan själf sätter sitt innehåll, så att förutsättandet af den objektiva tillvaron är ett blott skinande. Inom rättsfilosofien ådagalägger processen själf likaledes den dubbelsidiga karakteren hos den i och för sig fria viljan, i det att denna i den abstrakta rätten, såsom ofvan beskrifvits, på grund af sin abstrakta karakter vinner sin bestämdhet i något för den samma yttre, det objektiva, därigenom blifver sig själf yttre, söndrar sig från sitt eget väsen, men upphäfver sig i sin söndring och återvänder i detta, som därigenom såsom moralitet har i sig reflekterad tillvaro i den formelt fria subjektiva viljan. Denna vilja visar sig ega en dubbel karakter, i det att den å ena sidan har ett naturbestämdt innehåll och därför i sin reflexion i sig i sig själf är abstrakt, men å andra sidan genom sin reflexion i sig bestämmer sitt innehåll och sålunda i sig själf är konkret, eller i det att den med frihet uppkastar ändamålsbegrepp gående på naturdriftens tillfredsställande I logiken framträder genom väsendets och tillvarons genomträngande af hvarandra i den väsendtliga tillvaron det rena varat såsom absolut identitet af tillvaro och väsen och såsom i sig konkret och i sig reflekteradt. Den absoluta identiteten öfvergår vidare i substansen, i hvilken dess konkretion och reflexion i sig är satt, ehuruväl ännu icke vid varat i och för sig, utan vid dess momenter.
Necker varnade den första National-Församlingen, att hon icke borde, genom utrotande af alla tecken till skillnad i stånd, bedraga folket om den sanna meningen af ordet Jemnlikhet; som, i ett redan bestående samhällstillstånd, aldrig kunde betyda likhet i rang eller egendom. Den redan citerade om Washington. Efter det sista utbrottet hade icke fyra månader hunnit förflyta, när de stackars ”arbetare”, i hvilkas namn man upprepat det gamla blodiga (nu dock temligen till farce förvandlade) sorgespelet, började skönja, att just de voro dervid de mest bedragne. Påminnande sina uppviglare om hållandet af gifna (och visserligen ohållbara) löften, blefvo de då i massor nedskjutne – till bästa för den enkannerligen till ”arbetets organisation” inrättade Republik, hvilken man narrat dem utskråla. Ögonskenligast, – och under ett det spetsfundigaste spjernande mot udden att nödgas uppenbart motsäga den ursprungliga Jemnlikhets-principen, – röjer sig detta förfarande i det recept till den allrafullkomligaste fristat, hvarmed, i de första dagarne efter Napoleons ”adertonde Brumaire”, den allmänt för ett non plus ultra af republikansk statsphilosophi gällande constitutions-mästaren Sieyes framkom. Sara Widebeck Nödwändigt Förord.
Län motioner örn upphäfvande af den medgifna tullfria införseln från Worrige till Sverige af bränvin m. m. XIX. B. 212. A. 244. XX. E. 46. — Wto 10. i anledning af RiksdagsFullmägtigen från Stockholms Län Wils Insulins motion om afhjelpande af vissa hinder för seglationen emellan Roslagen och Hufvudstaden. XIX. B. 212. A. 245. — Wto 11. i anledning af en utaf RiksdagsFullmägtigen Lars Gezelius från Kopparbergs Län väckt motion, angående nedsättning i Tullen å Tobak, som från Worrige införes till Vesterdahl Fögderi af nyssnämnde Län. XIX. B. 212. A. 245. -sWto 12. i anledning af åtskilliga motioner, innefattande förslag till förekommande af luxe och öfverflöd i lefnadssättet inom Riket. XX. B. 42- A. 83. Bevillning? -, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottens Memorialer, Betänkanden och Utlåfandent Nto 1. i anledning af Herr Gustaf Montgomerys motion, angående bränvins-bränningens inställande, V. B. 186. Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: N:o i3. med förslag till sammanjemnkning af RiksStåndens Beslut, rörande Utskottens Utlåtande N:o 8, angående reglementariske föreskrifter för bränvinsbränningens utöfning, samt försäljning af bränvin och beskattning derå. XX. B. 42. A. 85. U. 44r. A. 538. XXI. B. i35. A. i47. XXII. E. 106. - TJ:o 14. i anledning af Herr Prosten Öhrnbergs och Riksdagsfullmägtigen från Hallands Län Peter Anderssons motioner, rörande granskning af Lurendrägeri-Författningarne. XX. B. 42.
När köpmännen icke haft egna penningar, men velat utföra Bankens silfver, så hafva de gått med revers till Handelsdisconten, fått låna Bankens sedlar på längre tid, och begagnat dem att genast utlaga bans silfver. Banken har följaktligen, på sätt jag äfven bland Fullmäktige yttrat, haft så godt hjerta, att han lånat köpmännen de tänger, hvarmed desse dragit Bankens silfverpåsar ur hans hvalf, ombord på de till Lubeck afgående fartygen. Att under nuvarande omständigheter, icke blott fortfara med denna beskedlighet, utan äfven öka henne, anser jag icke vara rådligt. Uti 29 punkten föreslås: ”att det för Jernconloret afsedda creditiv mätte -förhöjas från 600,000 r:dr till 800,000 r:dr, att begagnas under enahanda villkor, som hitintills.” .lag har intet emot alt detta creditiv förhöjes, så vida nemi. säkerhet derföre ställes, och creditivbeloppet, pä sätt jag redan yttrat, intages i beräkningen af sedelstockens förhållande till den metalliska cassan. Den 36 punkten innehåller: ”att till creditiv för hypotheksföreningar samt associationer och privatbanker för spanmålsbeläning, måtte få anvisas tillhopa 900,000 r:dr, samt till creditiv för andre privatbanker tillsammans 600,000 r:dr, allt banco.” Det sistnämnda creditivet innebär ett nytt stadgande, hvarom jag anser för tidigt alt nu yttra mig. Frågan utgör en del af den om privatbankernas öde i allmänhet, hvilket icke kan så lösligen afgöras, som det här blifvit förskottvis upptaget i BancoUtsk:s betänk. ulan bör naturligtvis särskildt tagas i skärskådande. Vid 38 punkten har en ledamot klandrat, att creditiven blifvit upptagna i beräkningen af Bankens sedelstock. Jag anser åter detta förslag af BancoUtsk. vara ganska riktigt.
Förslaget godkändes enstämmigt af de församlade och särskildt lade Arvid Kurck och Johannes Olavi de varmaste fosterländska åsikter i dagen, åsikter, hvilka, såsom vi skola finna, ännu mera i framtiden, då nämda personer själfva fingo kyrkans roder i sina händer utgjorde oförgätliga bevis på handlingskraft och ett ädelt tänkesätt. Vi anföra blott hvad den sist nämde år 1504 midt under stridens brand skref till Svante Sture: "Gud vet att detta landet står vedermöda före och örlig både af kristne och okristne fiender, så att det icke kan blifva vid sig, utan Gud allsmäktig och de helige Sveriges patroner ville det desto bättre beskärma och Eders herradöme med makt, folk och goda råd. Huru sådana fördärf, som nu tillstunda, måtte afvärjas, där vele vi hjälpa till efter vår yttersta makt och förmåga." Resultatet blef, att man utsåg tvänne medlemmar af domkapitlet: Erik Ragvaldson och Henrik Venne, hvilka tillika med tvänne frälsemän Knut Posse och Magnus Johansson skulle söka undfå Svärdsbrödernes hjälp mot den ifrån öster hotande faran. Otto Rud brandskatter Åbo stad och Nådendals kloster. Angreppen österifrån, hvilka medfört många blodiga offer och spridt oro och armod i nordens bygder, hvarför detta krig också fått det betecknande namnet: stora ryska kriget, hade nu upphört. Men den välbehöfliga hvila, hvarefter vårt land suckat, unnades detsamma ej. Fiendtliga skaror från motsatt håll började här utföra dater, knappast mindre rofgiriga, mindre blodiga. Under alt detta hade Sten Sture aflidit och Svante Sture efter honom utsetts till riksföreståndare. Det är den 2 augusti 1509 på kvällen. Lifvet i gamla Aurastaden går sin sedvanliga gång. Vespersången från S:t Henriks dom på vänstra åstranden ljuder högtidlig. Borgaren står vid ingången till sin butik med mössan i handen och sedan sången tystnat bommar han varligt till ytterdörrarna och går till de sina att njuta af hvilan efter dagens värf. Kvinnorna påskynda sina kvällssysslor, lystna också de att få njuta af sömnens famntag.
Han skulle fått veta vidare att Jenny Lind inom opéra-comique icke hade samma betydenhet som i den seriösa operan och att detta vidrördes till och med här hemma, då hon 1848 gaf Adina och Susanna i Donizettis och Mozarts komiska operor. En betydande sida af Jenny Linds konstnärs-skap negligerar hr H. deremot nästan helt och hållet: hennes utomordentliga oratoriesång och hennes ännu snillrikare föredrag af romansen och visan. Det är ingalunda teatersångerskan Lind ensamt utan det underbart universella i hennes glänsande begåf-ning som gör Lind till seklets förnämsta q vinliga sångars nille Detta skulle betonats — låt vara också endast i ett kåseri. I Mathilda G el ha ars biografi förekommer följande lustighet. Hr H. » minnes mycket väl » med hvilket skalk akt i gt behag etc. etc. fru G. sjöng » Adinas bekanta cavatina »: Några halffc förstulna blickar o. s. v. (Kärleksdrycken). Vidare » minnes » lir H. ot; k att hon försäkrade » den blyge och försagde älskaren »: &gt;Ty min blick är kärleksdrycken, och receptet har jag liär *, och detta med - mycken skälmaktighet », med » lekande betoning ». Det var ju mycket näpet, men det faller sig emellertid så galet att » Adinas bekanta cavatina&gt; hvarken varit, är eller kan bli någon &gt; cavatina », utan är helt enkelt Adinas parti i en duett Och denna duett sjunges till råga på all olycka alls ej med eller ens inför » den blyge och försagde » utan med den underbare doktor Dulcamara och är väl närmast att betrakta som en — lyckad — efterbildning af Rosinas och Figaros kända duett. (Barberaren). Det är svårt att » minnas mycket väl » på hr H: s manér, som synes. I Vilhelmina Gelhaars biografi gör hr H. en hittills oerhörd distinktion mellan glada » och » allvarliga » partier.
Förskott pä anslaget till’ Carlsborg’ och befästnin garne i Stockholms skärgård ,,,,, rSvar Pa återremiss ,,,,, Forsvars-anslalter i Stockholms skärgård, angåentfvet använde belopp af mindre Credi t or sv ar sverk et till lands; se Hu fvud-Titei 3:dje. ** e^tra anslag dertill; se Anslag för en gång, e) » till sjös; se Anslag för en gång, f) försvarsverket i allmänhet, om nedsättning i anslaget dertill; se Hufvud-Titel 3:djc, sid. 15. Försvarsverkets istandssättande, om låneförsträckningar från extra till ordinarie anslagen dertill; se Anmälan 116. | U flätande, Betänkande eller Memorial. Riks-Ståndens Beslut. cr.C PresteStåndet. BorgareStåndet. BondeStändet. y 40 å. y 40 å. V 40 å. V 40 b. V 40 å. */ 40 S. v 40 a. V 40 å. V 40 å.
Stats-Utskottet, som skall undfå del af Konungens angående Statsverkets tillstånd och behof till Riksdagen aflåtna Proposition och ega tillgång till alla Statsverkets räkenskaper och handlingar, åligger alt granska, utreda och uppgifva Statsoch 24 Expeditions-Utskottets FÖt‘s/as till underd. Skrifvelse, N:o 53. Riksgäldsverkens tillstånd och förvaltning samt (öreslå ej mindre hvad till fyllandet af deras behof erfordras, sedan nödiga indragningar och besparingar blifvit iakttagna, än äfven beloppet af de summor, hvilka, jemlikt 63 § Regeringsformen, skola för särskilda händelser afsättas, så ock att uppgifva, huru mycket bör genom bevillningar utgöras. 2. Utskottet tillkommer ock att efterse och granska, huruvida gjorda eller förordnade utbetalningar af statsmedlen icke öfversligit beloppet af de huivudlitlar, hvilka af Riksdag uti uppgjord statsreglering blifvit fastställda, och huruvida utbetalningarne äro grundade pä behörigen upprättade stater, eller Konungens med vederbörlig kontrasignation utfärdade anordningar, samt styrkta med behöriga qvittenser af dem, som medlen emottagit. Skulle, mot Riksdagens beslut, de till någon hufvudtitel anslagna summor befinnas dragna lill andra ändamål än dem, som under samma hufvudtitel höra, eller något af Riksdagen faststäldt anslag befinnas öfverskridet, skall Utskottet hos Kamrarna göra anmälan emot den embetsman, som en sådan anordning kontrasignera!, hvarefter förläres enligt 106 och 107 §§ i Regeringsformen. Ej må dock, emot föreskriften i 90 § Regeringsformen, Utskottet i något klander af Konungens gjorda anordningar ingå; ej heller de för statsutgifterna redovisande tjenstemän personligen för Utskottet eller Riksdagen till ansvar ställas, utan må, der så nödigt finnes, hos Konungen af Riksdagen anmälas de anledningar, som förekommit att emot någon sådan tjensteman i laglig ordning ansvar yrka. § 40.
De stego ombord på en kofferdifarare, som anlöpte Cadix, och efter många äfventyr hamnade de slutligen i en fjellhydda på södra sluttningen af det dalstråk i Sierra Nevada, der spefåglarne häcka vid vårdagsjemningen. I fjellhyddan, som liknade en hvitmenad bikupa, lefde de hvar och en efter sitt lynne. Den ene var modern ända ut i fingerspetsarne och bar ständigt svart frack, chapeau mécanique, snibbiga blanklädersskor, lilafärgade silkesstrumpor samt en narciss i knapphålet. Den andre var lika gammalmodig, som hans vän var modern. Han bar en hvit togaliknande kappa, som lemnade armarne bara, samt gula tofflor af saffian, men inga strumpor. På hufvudet hade han en ofantlig halmhatt, kantad med guldfransar och små purpurtofsar. De båda nybyggarne lågo dagen i ända på två mattbetäckta rörsoffor tätt utanför porten. Den svartklädde hade fäst en luta på väggen bakom sin rygg. Han rullade ifrigt små spensliga cigarretter, smuttade på menthe och läste franska dekadenter eller rococopoeter. Halfuppskurna eller sönderlästa böcker lågo huller om buller i hans knä, på rörsoffan och på golfvet rundt omkring honom, och tid efter annan slog han ihop ett bredryggigt band samt utbrast: — Vid Gud, jag blir mer modern för hvar dag jag lefver! Den hvitklädde deremot hade upphängt en tamburin på dörrträt öfver sitt hufvud, och svept i sin kappa sög han stora tobaksmoln ur en vattenpipa samt stafvade i moriska dikter eller bläddrade i Plinius. Stundvis sköt han dock med en bekymmerslös åtbörd böckerna åt sidan, tuggade krukrussin och mumlade småskrattande för sig sjelf, medan han knäppte kärnorna i luften: — Så sant jag är en man, jag blir mer gammalmodig för hvar stund som går! De båda enstöringarnes högtidligt stilla lif afbröts emellertid plötsligt af något oväntadt.