Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har var liofdaineii representerad, inen i lika ' liög grad bondkvinnan. Alla möjliga vafnader, från den enklaste lieinslöjd till den mest axtistiska konstindiistri, fiinnos liar till beskidande. Spanien, broderiernas land, exponerade praktfulla sidenapplikatioiier på saiiiniet, vidare guld på piiipur med kronor ocli riksvapen o. s. v. P å dessa artiklar var mycket arbete nedlagdt, men som konstverk kunde de icke inata sig ined livad Frankrike i samma vag liade åstadltommit. Spanieiis livitbroderier däremot voro säkerligen da vackraste på hela ' utställiiingen. Den svenska iitsti-illningen af broderier och väfnader beundrades ' af alla konstförståndiga besökare. Såväl från tekniska skolor som från högre och lägre läroverk för flickor iitstallde nästan alla nationer alster af kvinlig slöjd. P % detta område mötte Sverige i kviiinobyggnaden med en rnodellserie från Stockliolilis folkskolor. Denna blef som bekant prisbelönad. Ja, den for niiivaraiide yppersta inlieniska porslinsfabrikationen i Amerika tillskrifves kvinnor, ~ R o o k - wood Pottery, soin på utstiillningen viickte så inyckeii beundran, är iianiligen resultatet af eii mangd experiment, utförda af. kvinnor. En fabrik för tillverkiiingeii af näinnda industri grundades 1888 af in: rs Bellasny Storer. Utvecklingen af Rookwood Pottery, ända frkn 1876 till näivaraiide tid, kiiiide studeras i stlie Cincinnati Room », där en serie af typiska föreniil voro iitstallda. Det i fråga varande porslinet ar en slags fajans, forinad af ett iimne, som, finnes i narhet.en af Ciiiciiiiiati. Dekorationerna ligga iiiider glasyren, och fargen, som är det underbaraste af alltsammans, omfattar en skala af rika och sköna toner anda från en vacker opalfarg till en djup. brun färg, som på- minner oni japanesernas praktfullaste lack.
Naj:t under den ii nästlidne danuari afgifvgn Lerättelse om de, under senare ären, vid Ilospitalen i Liket, vidtagna väsendtliga färfättringar oell nedlagda fögst fet^dliga kostnadeiä f^ggnader, reparationer oef inredningar i oelr för tillvägafringandet af 3:ne större Lentral-Lospital i Wadstena, Mlmö oef Upsala, utom ästsdkommen ^:o 24. utvidANiNA ris flera kland de ännu äterstäende Däna-Iloapitalen, kade 8erakmer-Ordena-Oillet i underdäniAliet upplyst, »1.1. as den liäriAenom i ketydliA nion anlitade Iloapitals-sonden, ingalunda mer nZAvt understöd kun<Ie meddelas Däns-Daxaretten, k vilka det dessutom, jemlikt Kongl. Lresvet den 10 Oetoker 1760, äligger I^änens innsvänare att pä egen kekostnad anlägga oell underkälla, »trin att de88S allisa ega nägon egentlig rättfallet till kidrag frän Hospitals-lonclen. Dä Arund as det osvan anförda, oell dä i öfrigt Danéus invänares förkindelse i afseende L Da^aretten, ieks kan i nägon mon SN868 ringars eller mindre magtpäliggande, än dera8 förkindelse att underliälla Ourku86n, 83Mt, enär as Oeneral-Direeteurens öfver sjukvården i Diket osvanomsörmälde Inspeetions-kerättelse, jsinväl sig visar, att ätskilliga Däns-Dar:»- rett äfven kekölva utvidgas oell förkättras, för att uppfylla deras ke8tämmel36 oell mot8vara orten8 kekof; ailt8ä, oell under äkeropande derjemte al livad Kongl. 4laj:ts under den 18 danuari l83/j till
Lagsamt Allm. besvärsoch Ekonomi Utskottets betänkande N:o 1S, 1 JV:0 15. Anie. till Exp.-Ut&k. den 11 Aug. 1803, kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af Herr Juslitie-ombudsmannens förslag om förändrade /öreskrifter i fråga om offentliga stadgars kungörande å tingen. 2 Gap. 3 § Rättegångs-Balken har följande lydelse: »A Tingstima skal Häradshöfding och Nämnd tideliga tvid tingsstad wara, och sidst klockan nio om morgonen: försummar han thet, och kommer ej til klockan tolf; bote tijo daler, the fattigas ensak i soknen. Förr än Rätten sig sätter, skall gudstienst hållas. Sedan lyse Häradshöfding Ting och tingsfrid, och läse the stadgar offenteliga up, sorn Almogen å Tinget kungiöras böra. Ther efter tage han sakerna före i thenna ordning: först intekningar, som tå begiäras, efter thy, som i 7 Cap. stadgas: så ock upbud: sedan Kronones och almänna ärender: thernäst missgierningsmål: och så theras tvister, som långt ifrån tingsstad bo: Sedan hvar sak, som han finner nödtorften fordra. Widlyftiga saker skola sidst företagas; och gifve Häradshöfding i hwar sak utslag, efter thy thet ske kan, innan han ifrån tingsstad reser.» Med anledning af detta lagens rum var i 5 § af Landshöfdinge-instruktio nen den 4 November 1734 föreskrifvet, »att alla dädanefter utgående allmänna Kongl. Plakater och Förordningar, Riksdagsbeslut, Resolutioner och Rescripter, som af trycket utgå skulle vid tingen kungöras». Ur Landshöfdinge-instruktionen den 10 November 1855 har denna föreskrift blifvit utesluten och således upphört att vara gällande. lith, lill Ii. St. Lagsami Allm. Besvärs-och Ekonomi-Ulskotlels Betänkande N:o IS.
Men nu uppstår fråga, att välja deni emellan, och då kan väl ingen artnan regel för I)en %*/ Maji «. tit, valet gifvas, än den, att gifva företräde åt det systeme, som är begripligaft, Idttajl att inföVa, och tillika veienjkapligt riktigaji. I anseende till begripligheten och deraf be^ roende lätthet vid införandet, hemställes vördsamt, om det ej ar vida svårare att föreställa sig storleken af det såkallade mattet, som utgör 63-ioo:dels kanna, än att fölingen, som utgör jemt i o kannor, Och dessutom Kr nära lika stor med den gamla, ännu bland Allmogen begagnade jkeppan, (fotingen är nemligen blott en half kanna mindre än denne.) Hvad vetenskapliga riktigheten åter vidkommer, så är fotings-systemets alldeles afgjorde företräde erkändt, så Ygl af Utskottet, sorn af Kongl. VetenskapsAcademien, samt än vidare ådagalagdt af Herr Prosten Hallstöm, sorn, tillika med åtskilliga andre Ledamöter af Utskottet, i denna del reserverat sig mot Betänkandet, och hvilkas tankar jag till alla delar tillträder med vördsamt tillstyrkande: att foting»* fyjlemet måtte antagas, och mått-fyft ernet alldeles förkastas. Jag har ej bordt vidlyftigt vidröra ett ärrtJ ne, så klart utredt som detta, och hoppas, alt den framställning af sjelfva tvistpunkten jag haft äran göra, skall vara tillräcklig, att häfva den föga grundade betänklighet, som visat sig mot fotings-systemets antagande. Men för den oVäntade händelsen, att Utskottet, i fall Betänkandet blifver återremitieradt, skulle fortfarande ttwff sr 3fa/i t. nn yrka mdtt-fyjlemets införande, anhåller jag, att iå ytterligare tillägga en anmärkning. Det har kommit till min kunskap, att inom Utskottet öfverläggning ägt rum att på en gång införa så väl fotings6oin mått-systemet.
S, D. bifölls Banco-NiskottetS, uki Memorial af den ?z dennes, gjorde hemställan om dlspense för Urskvltet vid nn påstående Rik-dag frän iivenkrringen af Pankea och hetz Pappersbruk. supra, kx ?rotocollo, O. Valerins. Uppläst hos Högloft. Ridd. och Adeln d, z Sept, »8ro, Preste-Stäiidet d. Z Bsrgare-Ständet d, Z Bonhe-Ständet h, Z — Kongl. Mai ts Nådiga Proposition till ^ Riksens Ständer, om skyldigheten för alla, att deltaga i wärdén af Fattige, samt rörande en särskild ivid Amiralitets. Warfs och Orgryte Församlin. gar ivid Götheborg i detta afseende uppkommen fraga; gifwen Qrebry Slott den Zr Aug. rtziv, Riksens S änder, ivid stst Hfiverständne Riks. dag, uti underdånig skrifvelse af den »4 November 182Y, hemställt, att Kongl. Majst läckte» förordna en Committé?, hvilken efter inhämtad kunskap om Fanigtörsörjnings-anstallerne i Riket, till nästa Lagtima Riksdag horde utarbeta en Förslag till en Fmig »värd, Den Zi Aug. li vard, allmän för Riket, och lämpad efter särskildtorter» enskilta beskaffenhet och behof, samt Riksens Ständer tillika i underdäniqhet anhallit, att Kongl. Majst imedlertid täckte» i Näder widtaga de provisoriske anstalter, hwilka kunna finna» nödige och nyttigt, sä har Kongl. Majst, som med Nådigt »välbehag gatt denne Riksens Ständer» välgrundade omtanka till möte», ej allenast under den »4 Junti innewarande är tillförordnat en Committee, bestäende af Ledamöter i Stockholm, och Correspondexande Ledamöter i Landsorkerne, at hvilken Kongl.
Inteckningar komma derföre icke gerna i fråga, utan för betydligare summor i förhållande till egendomens storlek, eller då ägarens credit är svag, till följe af äldre inteckningar, elior annan skuldsättning. Den som åt sina bekanta förräntar ett litet arf, eller en Enkas besparda skärf, lärer hvarken anse det mödan värdt att utbyta en sådan inteckning mot RiksgäldsContoirets, eller vilja för en ringa vinning på några år, rubba gamla vänskapliga förhållanden. Den som varit betydligare gäldbunden till flera enskildta, har ock merendels af farhoga för uppsägningar, förskaffat sig ett större Cassa-lån, för att dermed betala sina enskildta fordringsägare, och sedan vara betryggad mot framtida uppsägningar. Kostnaderna för ett Cassa-lån hafva också gjort, att man icke gerna tagit ett sådant utom i Banken, för så litet som så litet sorn j af taxerings-värdet, enär Cassorna vanligen belåna med i eller f af verkeliga värdet; hvarefter enskildta inteckningar ändock ofta komma. Är således egendomen intecknad öfver f af taxeringsvärdet: så kan ägaren icke utan Cassans bifall få klyfva hennes inteckning, ej heller utan samtycke af sednare inteckuingshafvare öfverflytta sin skuld från Cassan eller enskild man, på RiksgäldsContoiret, derest icke både summan och sedeln, som skulle transporteras, alldeles motsvarade den summa Riksg:sContoiret kunde lemna och de betalningsvilkor sorn Contoiret fordrade. Men om det än ginge ihop med summan: viii Stats-Utskottets sä skulle det nästan aldrig lyckas med förskrifningen: ly sådana betalningsvilkor sora de nu föreslagna hafva hvarken mellan enskilda eller Cassör hittills varit vanliga. Cassorna skulle svårligen medgifva någon låneklyfning, i anseende till det större besväret med många små, än med färre stora lån. Sednare inteckningshafvares bifall skulle sällan vinnas, dels för äfventyrligheten deraf om alla icke voro ense, dels emedan åtgärdens ändamål, räntans nedsättning, vore rakt stridande mot samteliges egen fördel, såsom långifvare.
Om dessa grundsattser äro gallande, så följer äfven deraf ett då en Medborgares lif med väld blifvit honom afhändt, den brottslige bör dödas för att sätta öfrige Samhällets Medlemmar i sakerhet för hans mordiska lynnej men utur annan synpunct, än den jag ofvan arfördt, lern svårligen döds-straffet, äfven för mord, efter rättsgrunder försvaras, ty vedergällningsråttea tillhör icke människor, endast Gud, o h om man vili använda detta Straff såsom ett skräck.-; 52 Den i April. medel, torde både Statens rättighet dertill och det ändamåls-enliga i sjelfva straffet vara mycken tvifvel underkastadt. Använder man åter förenämnde grundsatser till frågan om stöld , så torde man lätt finna, att vid första och äfven andra gången detta brott begås , möjligheten af den brottsliges förbättring ännu finnes; att brottet, ehuru störande ett af hufvud, vilkoren för Samhäilsimättnjngen, likväl innebär den skillnad ilrån dråp eller mord , att Tjufven kan återställa det, som lian berofvat sin nästa , men icke Dråparen , och att föl jakte» Jigen bevarandet af Samhällets säkerhet kan medgifva, att Tjufven efter utständet straff å« ter kan få upptagas bland Samhällets Medlemmar; men så snart vanarten stigit till den höjd, att någon förbättring ej vidare kan påräknas, då inträder Medborgarens rättighet att fordra säkerhet för vidare ofredande, då uppkommer, efter mitt omdöme, Statens pligt att använda ett straff, som fullkomligen bereder denna säkerhet. Dödsstraffet, såsom endast försvars-medel, har man likväl ansett kunna undvikas, och man har troit det vara mänskligare, att för lifstiden innesluta brottslingen i ett fängelse, än att beröfva honom hfvet. Det torde likväl ej vara sä lärt afgjordt, om någon mänsklighet verkeligen finnes uti detta utbyte af dödsstraff. Ett evigt fängelse utan hopp om frihet, är ostridigt i de flesta fall svårare än döden , och det är endast det med läster och brott belastade Samvetet, som kan väl* ja ett sådant uselt lif i stället för en snar död.
Det är kanske för mycket sagdt, att samvetet förebrådde henne hennes kärlek till Edvard, men hon hade så mycket tänkt på gummans första ord, att hon blott kunde upptäcka ett begånget fel, och hvilket annat kunde väl detta vara, än att hon underkastat sig hans vilja? Hennes fängelse var en hård pröfning för henne, isynnerhet derföre, att hon ej visste hvad som skulle inträffa sedan, eller huru länge det skulle komma att räcka. Småningom uppstod liksom ett hemligt förstånd emellan den unga Martha och den olyckliga Alice, och en dag lofvade denna åtaga sig framskaffandet af ett bref, adresseradt till fru Starling, hvilket gumman nekat att afsända. Vi kunna straxt säga, att detta bref, som visserligen ankom till sin adressort, dock aldrig föll i Lady Starlings händer. Det hade blott till följd, att Alice blef bevakad med ännu större stränghet än förr; men ändock lefde hon i hoppet, att någon räddning för henne skulle finnas. Hon trodde alltid, att då Lady Starling skulle få hennes bref, Edvard skulle ila till hennes räddning. Icke en stund hade hennes hjerta anklagat honom att hafva haft sin hand med i detta dåd. Hennes tro på honom var orubblig, och det var en lycka, ty hon hörde till dem, för hvilka ingen olycka kan finnas då de älska, och för hvilka döden är tusendefaldt lättare än förlusten af tron på den, hvilken de gifvit sitt hjerta. Kort efter dessa tilldragelser for Edvard till Abbey-Hall, der vi redan sågo honom uppträda i egenskap af fästman. Han insåg visst det vådliga uti hela detta företag och så som alla uslingar, kände han sig feg vid tanken på dess möjliga följder. Han underlät icke uti sina samtal med den gamle Lorden, att ingifva honom mod att påskynda hans förening med Lucy; en sak som ock ej var någon svårighet att få Lorden att lofva. XII NEW-YORK OCH PARIS Vi skola i korthet redogöra för Lucys resa till Amerika och hennes vistelse i New-York. Berusningen var fullständig, allt hvad hon såg öfvergick hennes drömmar. Med hennes karakter var det icke underligt, att hon i de amerikanska kretsarne blef synnerligen väl emottagen.
Det lär väl vara troligt att Sveriges högsinthet den 21 Juli var densamma som den 14 Augusti, och om i mellantiden Sverige hade * eröfrat » Norge eller åtminstone vunnit sådana fördelar på krigsskådeplatsen, att det var någon utsigt till denna eröfring, x så torde man enligt erfarenheter från allmänna historien kunna antaga, att man ej den sistnämnda dagen af bara högsinthet hade accepterat sådana vilkor som man endast tre veckor förut med harm och vrede hade förkastat. Det är den rent militära sidan af saken, som först måste belysas. Vi kunde citera Bernadotte sjelf, den i all slags krigföring så kunnige och erfarne krigaren. Han yttrade, såsom bekant af Schinkels » Minnen », till dem som i Augusti ville, att han skulle pröfva vapenlyckan: » Gif mig 40,000 man och sex millioner, och jag skall marschera! » Det är ju möjligt, att man kunde skaffat honom soldaterna » men ganska säkert skulle han fatt vänta på millionerna, och likväl gälla ännu i dag Montecuculis ord om de tre sakerna man måste ha för att föra krig: för det första pengar, för det andra pengar och för det tredje pengar. Detta gäller i synnerhet, när man ej försvarar eget land, men skall falla in i ett främmande. Men man skulle kanhända vilja jäfva den store krigarens vittnesbörd. När mari angriper unionen, angriper man ju hans verk, och i Sverige finnas många som hålla före att han här endast arbetade för sig sjelf, ej för Sverige, en mening som vi för vår del ingalunda kunna dela, mensom vi få respektera, då man framkastar den som ett jäf mot honom. Af samma skäl torde det vara riktigast att ej fråga norska författare — vanligtvis ej militäriskt sakkunniga — eller svenska sådana, utan en utländing. Den ansedde danske krigshistorikem Carl Tk. Sörens en, kapten i danska armén och författare till » Kriget 1864 », har äfven (1871 — 2) utgifvit en bok om » Kampen om Norge 18ij — {4 *, hvilken af alla sakkunniga betecknats såsom ett grundligt och vetenskapligt hållet verk. Det har också utarbetats sedan en mängd vigtiga aktstycken offentliggjorts, hvilka förut ej voro tillgängliga.
Majit tillåtit uppläsning af ett, på Dess Nådiga befallning, upprättadt förslag till förändrad redaction af 5 Capitlet t §. Missgernings-Balken; så hade Kongl. Maj:t, enligt Note utur Protocollet öfver Justitias-Ärenden den 28 i nyssnämnde månad, befallt, att nedanstående förslag borde öfverlemnas till Högsta Domstolen, för att deröfver afgifva underdånigt utlåtande i den ordning 87 §. af Regerings-Formen bjuder: ”Hvar, som lasteliga talar eller skrifver något emot Konungen, ”Drottningen, eller Den, som till efterträdare på thronen förklarad är, "straffes med fängelse å Fästning från två till tio år, med eller utan förlust af äran, allt efter brottet och omsländigheterne dervid.” ”Då 2 §. i samma Capitel, hvilken utsätter straff för förbrytelse emot "Konungens och Rikets Råd, redan är i sjelfva verket upphäfd, enär dessa ”Embetsman numera icke finnas sådane Lagen förutsätter, så syntes detta ”tillfälle nu också böra begagnas, för att föreslå bela paragrafens borttagande; och såsom följd af hvad således är föreslaget borde också den närvarande öfverskriften på detta Capitel.” ”Om Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o 66. 17 ”Om then som lasteliga talar å Konungen eller Thess och Rikets 'Råd.” sålunda ”förändras:” ”Om den som lasteliga talar eller skrifver emot Konungen, Drottningen eller Thronföljaren.” Handlingarne skulle emellan Högste Domstolens Ledamöter circulera. Ex Protocollo Carl Ant. Kock. N:o 66. Ankom i afskr. till Exp.-Utsk. den Oct. KONGL. MAJ: TS Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, i anledning af en uti staden Wenersborg inträffad eldsvåda. Gifven Stockholms Slott den 8 October 1834. Kongl.
Jag får således vördsamt föreslå : antingen att ofvannämnda stadgande helt och hållet kommer att från en blifvande karteförordning försvinna, eller ock att det må bero på den rättsökande sjelf att, när kartan går öfver femhundra R:dr, bilägga den vid handlingen, som skall företes vid domstol, eller leverera medlen i ränteriet, hvarigenom vid redaktionen af förordningen komme att utbytas ordet “skall“ mot ordet “må“. Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1865. M. t'ar lsson, från Stockholms län. IV o 961. Af Sven Rosenberg från Christianstads län, om upphäfvande af de i § 52 af 2i Kap. Kyrkolagen förekommande stadganden om klockares bref bäring sskyldighet. I svenska Kyrkolagen, 24 Kap. 32 §, stadgas bland annat att klockaren skall bära kapitlets, prostens och kyrkoherdens bref till prosten, när de komma honom Bih. till R St. N:o 261. tillhanda, till nästa klockare, och, der sådant försummas, till skadan, som deraf timar, svara. Sannolikt har ett sådant stadgande för sin tid varit både ändamålsenligt, af behofvet påkalladt och lätt verkställbar. I samhällets då ännu temligen outvecklade skick voro troligen presternas embetsskrifvelser till hvaradra icke synnerligen många. Ordinarie postlinier voro ganska få och inskränkta till blott de allmännaste stråkvägarne samt framgingo på de flesta orter icke ens en gång hvarje vecka. På dem, som antogos till klockare, hade man så ringa anspråk i fråga om kunskaper och skicklighet, att nästan hvem som helst med någorlunda förmåga att sjunga de allmännaste kyrkopsalmerna, ofta på sin egen melodi, kunde utan vidare examen antagas till sysslan. Under sådana förhållanden var det temligen naturligt att klockaretjenst ansågs såsom en betjentsyssla, visserligen under namn af kyrkobetjent, men i verkligheten presterskapets betjent, hvarom flera klockareinstruktioner än i dag bära vittne. Tidsförhållandena hafva på snart 200 år ganska betydligt förändrats.
Herr ron Hyne: Det är verkeligén för mig obekant, att någon Lag finnes i denna fråga, som generelt stadgar, alt hvarje Församling skall underhålla sina fattige; men det är mig bekant, ej blott i de orter, hvarest jag bodt utan äfven, där jag uppehållit mig en kortare tid, att föreskrifter i detta afseende finnas; och således är jag öfvertygad derom; att någon sådan Författning äger rum,— Skulle nu emot förmodan eh sådan Lag ej finnas, så borde uti den underdåniga Skrifvelse, som i detta amne kommer att afgå till Kongl. Majit, anhållan göras, att en sådan Lag utfärdades, som ålade hvarje Socken att draga försorg för sine fattige, men finnes åter en sådan lag, fastän den icke efterlefves, så kan jag ej annat än för* ena mig med Herr Riben deruti, alt den af Utskotten nu föreslagné äfven kan vara öfverflödig. — Jag förnyar således min anhållan om afslag å Betänkandet, samt begär på förhand , i händelse ej Ridderskapet och Adela skulle vilja derpå ingå, votering. Herr Rosenblad; Det var visserligen enmväntad nyhet, att här få höra, det orsaken , hvarföre Englands fattig-taxor stigit så högt, varit den, att derigenom vinna nedsättning i arbets-lönerne, men om $å skulle vara, det jag ej xnedgifver, tror De n i 7 November * m< P jag det likväl ej vara billigt, att de skola bidraga lill arbetsföre menniskors underhåll, som icke begagna deras arbete. — En annan Ledamot har anmärkt, att samma författningar ej äro lämplige för alla länder; men som ett exempel derpå, att lika författningar under lika förhållanden verka lika äfven i olika länder, skall jag utbe mig, att få anföra följande: för att befria Stockholms Stads innebyggare derifrån, att icke få underhålla andre fattige än Stadens egne, äro starka band lagde, så att personer af arbetsklassen, sorn äro gifte och vilja flytta in till Staden, icke ega rätt dertill, förrän de kunna förete säker borgen derom, att, i händelse mannen dör, hustrun och deras barn, om sådane finnas , utan stadens betungande skola blifva försörjde.
M. täckts föreslå, att bemälda skattskyldige mätte från åliggandet att 32 Expeditions-Utskottets Förslag till und Skrifvelse, N.o a i. utgöra ränteoch mantalskolen in natura befrias, samt i stället förpligtas, dels att utan uppsägningsrätt framgent erlägga lösen efter blifvande, i behörig ordning fastställda, markegångspriser med penningar för räntek olen, dels ock att, i stället för mantalsoch qvarntullskolen, betala mantalspenningar till det för orten stadgade belopp af 8 sk. banko, äfvensom att Åhls socknemän, enligt deras önskan, måtte, med fortfarande skyldighet alt leverera räntekolen in natura, under vilkor af mantalspenningarnes utgörande på ofvannämnda sätt, från natura-praestation af qvarntullseller mantalskolen vinna befrielse; hvaremot, beträffande de skattskyldige, hvilka förklarat sig vilja, hädanefter som hittills, vid Stora Kopparberget leverera sina så väl räntesom niantalskol, li. K. M. ansåge frågan om berörda natura-prsestations upphörande, för det närvarande, böra förfalla; dock att, derest, med anledning af derom framställdt förslag, förändring i nu gällande grund för utgörande af persedelskatter i allmänhet framdeles af E. K. M. och Rikets Ständer pröfvades böra ega rum, det beslut, som härom komme att fattas, borde äfven i afseende på nu ifrågavarande kolskatter vinna tillämpning; och funne E. lv. M., i betraktande ej mindre af den ringare skogstillgången inom de närmast Stora Kopparberget belägna socknar, än äfven af den med en stor del af jorden derstädes förenade, icke ränteskyldiga, bergfrälse-naturen, samt enär för öfrigt bergslaget afsagt sig rättigheten till kolens utfordrande in natura, Rikets Ständers underdåniga hemställan i afseende på levererings-skyldiglietens öfverflyttande på sistnämnda socknar icke lill någon åtgärd föranleda; anseende åter E. K.