Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Vill du icke uppskjuta detta samtal till en annan gång? – Nej, det kunde då vara för sent ... – Deri har du rätt. Nåväl, det är mig likgiltigt hvarthän vi gå. – Låtom oss då välja första bästa plats, der vi ostördt kunna samtala. Vi hafva sådana här i grannskapet. De satte sig på en bänk, som beskuggades af cypresser. – Nåväl, hvad har du att säga mig? frågade Karmides. – Något, som torde förefalla dig besynnerligt och vågadt, svarade Petros. – Vi känna hvarandra så föga, och likväl får du höra, att jag vill inblanda mig i förhållanden, som synas röra mig alls icke och dig ganska nära ... – Det är godt. Låt endast höra hvad det är. – Min vän, jag har flera nätter drömt om dig, sist förliden natt, och då så lifligt, att jag i dag känt en oemotståndlig önskan att samtala med dig. Jag skulle uppsökt dig, ifall jag icke träffat dig här. Hvad tror du i allmänhet om drömmar? – Petros, jag har i afton ingen lust att filosofera. I korthet sagdt: hos mig äro de ingifvelser från magen, hos dig förmodligen från himmelen. Hvad drömde du? – Jag har trenne nätter efter hvarandra drömt, att du stod vid randen af en afgrund, och att jag räddade dig från att falla i densamma. – Och det var endast detta du ville berätta mig? – Nej, jag vill äfven säga dig, att jag tror på vissa slag af drömmar. Det finnes drömmar, som sjelfva bära ett oemotståndligt vittnesbörd om sin sanning. Jag är i denna stund öfvertygad, att Försynen utsett mig till sitt redskap för att rädda dig ur någon olycka. Karmides blef uppmärksam. Petros’ ord gjorde starkt intryck på honom. Denne fortfor: – Jag har frågat mig sjelf: hvilken är den olycka, som hotar Karmides? Och huru skall jag kunna rädda honom ur densamma? Det är ju så mycket, som skiljer oss från hvarandra, som nekar mig hans förtroende. Våra banor hafva hitintills aldrig sammanträffat, min åskådning af lifvet är en helt annan än hans, vår verldserfarenhet så himmelsvidt olika.
Ä r jorden torr, spritas vatten öfver den, hvarefter den omblandas, så att den blir lagom fuktig innan den fylles i krukorna, man behöfver då, sedan fröet blifvit utströdt öfver den jämnade jordytan, endast helt lätt öfversprita det med en fin kannsil, för att få det att sluta sig till jorden, hvarefter det öfvertäckes med ett jordlager af ungefär fem gånger fröets tjocklek ifråga om större frön och tre gånger dess tjocklek vid smärre. Stoftfina frön, såsom Calceolariernas, få ej alls täckas med j o r d. Efter verkställd sådd öfvertäckas krukorna med glasskifvor, för att ej så hastigt uttorka, samt ställas i ett soligt fönster och skuggas genom ett emellan krukan och fönstret upprest papper. En jämn, men ej öfverflödig fuktighet är af nöden för groningen. Krukor, i hvilka ytterst fina frön äro sådda, vattnas bäst genom att nedsänkas nästan till brädden i ett kärl med väften, så att jorden får suga till sig det genom afloppshålen. Härigenom förhindras fröen att blifva rubbade ur sitt läge. Vid vattning på vanligt sätt ofvanifrån spolas gärna de små fröen ihop på ett ställe. Så snart plantorna börja visa sig i jordbrynet, aftagas glasskifvorna, och plantorna vänjas så småningom vid solljuset, om de äro af sådana sorter, som fördraga sol. Plantorna efter fina frön, hvilka alltid äro ytterst små, måste ägnas den sorgfälligaste vård, tills de blifvit något försigkomna. Här duger ej att aftaga glasskifvorna strax plantorna kommit upp, det öfre jordlagret skulle då snart torka ur och rötterna, s o m just befinna sig vid själfva ytan, förtorka och på samma gång hela plantan. Glasskifvorna måste därför bibehållas öfver krukorna, tills plantorna blifvit mera försigkomna. För att tillföra plantorna frisk luft, upplyftas glasskifvorna något, och små pinnar eller dylikt stickas emellan, så att en öppning af några millimeter uppstår.
På sådant saknas icke exempel, utan tvertom; men i det skick, hvaruti ärendet sig nu befinner, då redan Hr Frih. o. Landtm, i full öfverensstämmelse med Riksd.- Ordms stadgande gjort framställning om utsättande af det plenum, dä ämnet skall företagas, sä må väl icke en ny väckt motion kunna afhälla R. o. Ad. ifrån att bestämma sig i denna fråga. Således kan icke detta ämne göra ett uppehåll i R. o. Ad:s beslut, ehuru visserligen man kan säga, att det är möjligt att derpå åstadkomma en remiss. Det stadgande, h va renligt Frih. Tersmedens framställning, såsom innefattande en allmän fråga, ovillkorligen borde till Utskott remitteras, kommer dock i uppenbar strid med en annan § af Riksd.Ordn., och öfverväger man nu å ena sidan denna strid mellan 2:ne §§ och å den andra möjligheten af riksdagsäreudenas behandling, skall man icke då kasta sig på den tolkning, som tydligen medför en möjlighet att utföra riksdags för ha ndlingarne, och således kasta sig emot ett förslag, som i sin inre princip lemnar en möjlighet att utdraga riksdagsförhandlingarne in infinitum. Hr Sandströmer, Anders Peter: Jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derpå, alt för närvar, tvänne olika frågor utgöra föremål för Ståndets öfverläggning. Hr Frih. o. Landtm, har, med afseende på föredragningen af ett ärende, som finnes upfördt på föredragn:s!istan, hemställt, att dag för detsammas afgörande kunde bestämmas, och en talare har i detta hänseende till R. o. Ad. gjort samma framställning. Under denna frågas behandling, har en annan ledamot väckt motion derom, att afgörandet af detta ärende måtte till en kommande riksdag upskjntas. Mig synes det vara klart, att om denna sednare fråga kan väckas, beslut i enlighet dermed lagligen af Ståndet fattas, mäste man först afgöra den frågan, innan det kan bestämmas om och i hvilken ordning ärendet skall vid denna riksdag företagas.
Hon skyndade upp på sitt rum, förskräckt, upprörd Hur kunde han våga? Hon skulle resa genast! Resa, — aldrig få se honom mera — • nej, nej, det var omöjligt! Och hastigt som en blomma slår ut, förstod hön • — förstod, att hon älskade honom. Starka, häftiga känslor hade hon, — kamp och strid blef det, både yttre och inre. Först för att öf vervinna egen stolthet, sedan hans blyg - het, och slutligen för att erhålla föräldrarnes samtycke. Kärleken, varm, ungdomlig kärlek, eggad af svårigheter, var bundsförvandt i de båda första skärmytslingarne, och mormor i den sista hufvuddrabbningen, — annars vet man ej hur det hade gått. TIDSFÖRDRIF {Bidrag mottagas med tacksamhet. Förlofningstiden var ej oblandadt lycklig. Herr Holm blef aldrig rätt hemmastadd i svärföräldrarnes hus, utan kände sig generad både för dem och sin fästmös vänner, blef stel och tillbakadragen och gjorde så korta besök som möjligt inne! i staden. Det varade dock blott en vinter, på våren gifte de sig, — och sexton år hade förflutit sedan dess. Icke hade de medfört så mycken lycka och glädje; det blef arbete, hårdt arbete, svåra tider, missväxtår, penningetrassel, — det blef dagar så mörka, att till och med Arvid Holms glada lynne blef dystert och tungt. Ångrade hon sig? Nej, nej, men, — nog hade hon en gång drömt sig framtiden bra annorlunda! — Hvad var det för en välbekant röst, som hördes i hennes närhet? Fru Holm såg sig sökande omkring. En lång herre med distingueradt utseende stod och talade med ångbåts-kaptenen. Hvem var det? Åh — Georg Malmfelt! Honom hade hon ej sett på många, många år. Kanske han icke skulle, eller icke ville känna igen henne längre. Fru Holm hade några bittra erfarenheter i den vägen. Protokollsekreterare Malmfelt måtte ha känt, att någon fixerade honom, ty han vände sig plötsligt mot det håll, där fru Holm satt. Stadigt mötte hon hans blick, rädd att visa den oro hon känt. Tänk, om äfven han, — men nej, han kom fram till henne. Hon blef så glad, att hon reste sig upp och gick honom till mötes.
Förtjänar då också utförandet af alla dessa arbeten alltid sitt namn? Vi få skilja på två olika arter af arbeten: sådana, vid hvilka tillverkarinnan endast öfvertar den tekniska delen, och sådana, vid hvilka hon äfven skall uppfinna själfva teckningen, den konstnärliga delen. I det förra fallet kan det kanske vara nog, om hon, utom den rent manuella färdigheten, kunskapen om utförandet, äger tillräcklig smak för att välja det bästa bland befintliga maner och mönster. Alltid går hon säkrare till detta val af det goda och bästa, om henne3 smak är skolad genom studiet af det skönas och det riktigas lagar, genom kunskap om stilen. Men alldeles oundgängligen nödvändig är denna stilkunskap, om någon af våra damer själf befattar sig med den konstnärliga delen af sitt arbete och därigenom höjer sig till hvad som naturligtvis ej blott fordrar kännedom om stil, utan äfven verklig förmåga, med ett ord konst! Vi / i komma nu till en andra grundsats, som y bör leda våra damer vid prydandet af deras hem — ordningskärlek — och beröra därvid de hundratals små och större prydnadsföremål, som skulle tjäna till bostadens smyckande. Ja, skulle! Jag måste då genast börja som en af mina bekanta, som tid emellan lät barnens alla sönderbrutna leksaker, fruns alla smutsiga dons d ' amitié försvinna, då de voro en styggelse för hans ordningssinne. I hvarje hus samlar sig genom anhörigas välmening och smaklöshet, genom släktingars och bekantas vänlighet en sådan hop onyttigt prydnadskram, att man verkligen inte kan göra något bättre än att då och då rymma ut det, äfven med risk att kalla fram kära fruns tårar. Men om hon öfverhufvud vill göra anspråk på att draga sitt strå till hemmets prydande, så måste hon börja med att aflägsna från detsamma allt, som icke pryder, som icke är skönt. På så sätt bidrages ofta negativt mera till hemmets prydnad än positivt.
Efter denna förklaring gjorde Ukko ett tecken, att man skulle sätta sig till bords. Ingen gjorde någon anmärkning öfver att den väntade kalasmaten, födelsedagen till ära, förbytts, ingen talade ett ord. Man förstod Ukkos mörka miner, hans illa dolda missnöje. Man högg med de starka tänderna i brödet, som stålbakadt och hårdt skulle hafva trotsat andra än finska bondtänder, och tog med fingrarna i strömmingen, hvars skarpa sälta utgör en onödig törststegrande, men oumbärlig ingrediens i alla måltider i denna trakt af landet. När skålarnes innehåll tömts och allt ätbart försvunnit, steg man upp efter en tyst bön. Återigen gingo männen till Ukko, nickade makligt och begåfvo sig bort. Hustrurna likaså. Barnen, som ätit här och der i knutarne, satte sig på det svarta golfvet och begynte leka med hvarandra. Mor tog kärlen och begynte sin diskning. Ollis hustru satte sig i väfstolen och började i den tilltagande skymningen att sortera sina spolar. Ukko satt qvar vid bordet, han tuggade på en rulle tobak och var mörk som ett åskmoln, vresig och stum. Nu var mörkt i stugan. Mor tände på en perta och stack den i en af springorna vid spiseln. Den flammade upp litet, halfslocknade åter, putsades och brann så med osäkert, darrande och rödt sken, lemnande hela det stora, svarta rummet i en tjock skymning. Man kunde höra flugorna slå mot fönsterrutorna och torrokanerna krafsa i väggspringorna. Utifrån gården ljödo slagen af Ollis yxa, der han högg ved, och den entoniga klangen af skärorna, som slipades nere vid brunnen. Längst borta förnams koklockornas pinglande läte, fårens bjellror och kornknarrens sång. Men derinne tänkte man icke på allt detta. Ukko var tydligen vred, och man afvaktade under oro och fruktan ett utbrott af hans mörka lynne. Ändtligen öppnades dörren, och den saknade inträdde, Ella, husets äldste son. Han var en redan femtioårig man, men såg ut, som hade han varit på sin höjd ett par och trettio.
Riksd.Ordn:s föreskrift, nya ämnen må af riksdagsmän väckas, finner jag f. m. d. ingalunda vara omedelbart föranledd af något redan fattadt beslut, eller redan uptaget ärende, eller någon under riksdagen inträffad händelse; och enär densamma följaktligen icke kan hänföras till något af de fall, som omförmälas uti 56 § Riksd.Ordn., får, mpd åberopande af 55 § uti samma författning, jag den äran förklara, det jag anser mig förhindrad, att till R. o. Ad. framställa propos. om remiss till vederbörligt Ulsk. af Hr Thams nu ifrågavar. motion. Föredrogs ånyo Högv. PresteSt:s d. 22 dennes på bordet lagda inbjudning till MedStånden att instämma uti PresteSt:s samma dag fattade beslut, att anmoda StatsUtsk. att, i den mån dess utlåt:n, ang:de utgifterne under Riksstatens hufvudliliar, hinna blifva från trycket färdiga, desamma till RiksSl:ns kännedom meddela. Den 26 Ma rs. 159 Hr af Harmens, Henr. Otto: Vid riksdagens början inkom till StatsUlsk. ifrån PresteSt. en motion af det innehåll, att man skulle besluta, att Slatsregleringen i sin helhet skulle inlemnas till R. St., och icke, såsom tillförene skett, hvarje titel, i den mån den hunnit tryckas, tili Riks-St. aflemnas. Denna motion kom att under en längre tid hvila, emedan man ansåg obehöfligt att remittera den lill afd:u, och alt den utan sådan remiss kunde företagas i plenum. Den företogs första gången för längre tid tillbaka och blef då ytterligare hvilande, men förekom till afgörande för circa 14 dagar sedan. Då beslöt SlatsUtsk:s majoritet att de titlar, som voro färdiga, väl skulle afsändas till tryckning, men icke aflemnas lill R. St. förr än alla lillarne blifvit färdiga.
St:r, som varit så njugga att bestå nödiga anslag för arméens öfning i fredstid borde icke härigenom betaga arméen åtminstone denna möjlighet till nödig öfning, om de icke vilja på annat sätt lemna medel dertill. Det är troligt ätt om icke medel till Iustruktions-kompanier anslås, K. M. måste på annat sätt skaffa soldaten den bildning och öfning, till hvars förvärfvande R. St:r icke vilja lemna medel; och då livar och en vet, att soldaterne på egen kost skola göra dessa möten, och den indeldta soldaten i allmänhet icke är så betungad af tjenstgöring eller i så betryckta vilkor att han icke skulle kunna, utan serdeles olägenhet, göra dessa honom ursprungligen åliggande möten på egen kost, så skulle jag tro det vara farligt att, derigenom att ft. St:r efterskänkte denna ringa mötesafgift, låta honom komma till den falska tro, att icke några så beskaffade kompani-möten,"sorn han tillförene varit skyldig att fullgöra, vidare skulle komma i fråga. Jag anhåller att R. o. Ad. täcktes återremittera detta Betänk, till StatsUtsk. och att Utsk. måtte taga detsamma Under nogare behandling, då jag icke belviflar att man skall komma till ett annat resultat. Hr von Troil, Sam. Gust.: Frih. Klinekowström har, ehuru uti ett mera utförligt anförande än hvad Utsk:s Betänk, innehåller, likväl endast framlagt samma historik, som i detta Betänk, står att läsa. Frih:n har visat hvad äfven af Betänk, synés, att de s. k. mötes-penningarne egentligen äro éfi betalning af soldaten, som erläggas derföre att han är frikallad ifrån att göra kompani-möten, men deh siste värde talaren har dock medgifvit att sådane möten sedan år 1723 icke blifvit hållna. Om nu, hvilket jag icke vill bestrida, det vore serdeles nyttigt att återfå dessa möten, i händelse icke några Instruktions-kompanier komme att inrättas, så hemställer jag likväl till Eder, Mine
"Välloflige Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva, vid föredragning af Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens Utlåtande Nio 23, hvarigenom, uppå anförda skäl , Utskotten tillstyrkt , att en belöning af Tre Tusende Riksdaler Banco måtte, af Manufactur-Discont-Fondens rän. tebesparingar, tilldelas Fabriks-Idkaren J. E. Ekenmark, dess Hustru och tvänne Systrar, för här i landet införda och bland allmänheten utspridda förbättringar i väfnadskonsten , behagat samma Utlåtande bifalla; hvaremot anmärkningar, som till återremiss förstedt, blifvit framställde; Statssamt Allm.Besv.o.Oec.Utsk.Vtl, N.o 59. 13 Inom Högloflige Ridderskapet och Adeln: Af Herr Anckarsvärd, August, som ansett den Ekenmarkska vafnadskonsten redan vara så spridd, att inga bidrag behöfvas till dess ytterligare spridande , och derjemte förklarat densamma endast hafva gjort nytta inom de förmögnare classerne ; Af Herr Grefve Horn, Claes Fredrik, som afstyrkt den föreslagna belöningen, hufvudsakligen på de skäl , att Ekenmarkska väfnaderne , enligt Talarens förmodan, egentligen haft lux-artiklar till föremål, samt att de husväfnader, allmogen förbrukar, snarare borde uppmuntras} Af Herr Friherre Sprengtporten, Jacob Wilhelm , som förmodat , att, då Riket har ett Technologiskt Institut, till hvars pligt det hörer, att göra dylika uppfinningar inom landet bekante , en så stor belöning, som den ifrågavarande , icke borde lemnäs åt en enskild person j Af Herr Grefve Posse , Arvid , som val ansett Ekenmarkska iamillen vara förtjent af någon uppmärksamhet och derföre icke vill bestrida en , efter omständigheterne lämpad , mindre belöning , men tillika förklarat sin Öfvertygelse vara , att rätta vägen för ifrå - 14 Stats-samt Allni,Besv.o.Oec.Vtsk.Vtl.
Anmärkningar har jag icke hört här göras och jag instämmer således med Herr af Brinckman uti begäran om Proposition till bifall af Utskottets utaf Presteoch Borgare-Stånden redan antagne Betänkande. Herr Grefven och Landt Mar skalken tillkännagaf, att eniigt nyss ankommen underrättelse Bonde-Ståndet äfven bifallit St3ts-Utskottets Betänkande, med tillägg att Bonde-Ståndet önskat, det Statens tillgångar kunnat medgifva anslåendet af en högre Summa åt Hennes Mäj:t Enke-Drottningen. Friherre Stael von Holstein, Corfitz LudvigOm jag rigtigt fattat Stats-Utskottets förevarande Betänkande, har Utskottet föreslagit, att Arrendatorn af Starby skulle erhålla ersättning för förlusten af Arrendet. Jag har för längesedan sett det för nuvarande Innehafvareos Fader, Assessoren Vult von Steijern uti 33 Ben 18 April. färdade Arrende-Contract om denna Egendom, och vill minnas att det är så ställt, att när Högstsalig Hans Majit Konung Carl XIII atlidit, skulle nytt Arrende uppgöras. Med säkerhet påminner jag mig att Starby var undantagit uti Ständernas Förordnande år igio, angående de andra Kungsgårdar ne, på den grund att densamma af ålder varit bestämd för en Inrättning att väfva Damasch. Som enligt min tanka, det är nödigt att helgden af Contracter iagttagas och att deras ordalydelse bör vara enda rättesnöret, får jag hemställa om icke nu förevarande Betänkande rr.å återremitteras, med anmodan till Utskottet, att, jemte återrcmissens besvarande, tillika insända omförmälde Contract. Herr Skjöldebrand!
Exer cutipns-verket pu gällande stadganden blifvit utaf flera bland St|ndets ledamöter gjorde, nemligen af Herr borgmästaren Norström; Att. då llps Gäldenär tillgång i lös egendom saknas till godt» görande af den skuld han är vorden ålagd att betala, deri nen fasta gods må kunna utan omgång elier särskild ansökning hos Konungens Befallningshafvande i mät tagas; att ej mera iin de« värdering, sorn dervid af utmätningsmannen verkställes, må tillåtas, enär i alla fall det vid Auctionen skeende högsta anbud bestämmer det pris, hvarföre egendomen mäste säljas; och att infordrandet af ägarens åtkomst handlingar icke må förhindra Autztionens verkställande; af Herr Lagmannen Nolleroth; om nödvändigheten af en sådan förklaring utaf K01^!- Förordningen den 28 Juni 1798 angående vissa omständigheter, som Uti Lagspkningsdcb utmätnings-m?! »kola iakttagas 1 Den 32 Juni, 18‘2 3 gas, att derigenom bestämmes hvad uter eller jnindre verkan Förskrifningar ställde till mnehaf.
I allmänhet måste det anlagas såsom en regel, alt den, som gör sig skyldig lill en förbrytelse, äfven är skyldig att ersätta den skada som derigenom förorsakats. Denna princip är i kriminal-rätten så allmän, alt den kan anses utgöra en af dess hufvudsatser, och något stadgande derom har således i allmänhet icke ansetts nödigt. Det förekom Utsk. till och med såsom skulle ett stadgande i denna syftning uti en författn., som endast handlar om en klass af förbrytelser, kunna hos domaren alstra tvekan huruvida skadeersättning äfven i andra fall borde ådömas eller icke. Om vi dessutom tänka oss kriminal-lagens för bättring, fortgående uti en serie af särskildta författn:r ang:de särskildta slag af brott, skulle man i hvarje författn. nödgas intaga ett och samma stadgande om skadeersättning, hvilket onekligen i en lagstiftning vore ett öfverflödsverk. Men icke nog härmed; det finnes äfven en annan anledn. lill §:ns uteslutande. Om man nemi. anser sig böra i lag införa bestämmelser om skadeersättning, 166 Den 31 Angli s t i. gör en sådan föreskrift som den här föreslagna icke tillfyllest, utan det erfordras bestämdare föreskrifter angide de särskildta fall då skadeersättning skall gifvas, nemi. om förbrytaren skall anses skyldig ersätta all den skada, som genom brottet upkommit, eller blott någon större eller mindre del deraf. Sådana föreskrifter finnas äfven i LagBeredningens förslag intagna, och om man nu utan närmare bestämmelser intogo stadgandet alldeles naket, skulle det t. ex. kunna föranleda dertill, att den sorn underlåtit att lysa upp ett fynd af penningar, skulle möjligen ådömas skyldighet att ersätta all den förlust som upkommit derigenom att den sorn tappat penningarne blifvit urståndsalt att fullgöra en åtagen förbindelse, hvars icke fullgörande å bestämd tid vore förenadt med en stor förlust. Utsk. ansåg, m. e. o., alt den nakna föreskriften skulle kunna föranleda domaren att vid skadeersättnings ådömande gå längre än lagstiftaren afsett, samt fann det derföre vara försigtigast att utesluta det nakna stadgandet, då föreskrifterna i dess helhet icke kunde intages.
Wermlands jägare äro nemi. legda och hafva permission större delen af året. Jag är af den tron, att om Wermlands Fältjägare-reg:te finge -sig tillagdt samma förmåner som elen öfriga armeen tillgodonjuter, skulle det blifva lika tjensthart som något annat reg:te. Gr. Horn: Då Gen.Adjutanten för Armeen gillat mia åsigt om nödvändigheten af armcens exercis, torde jag dock. böra fästa uppmärksamheten derpå, att min åsigt är den, att jag anser ändamålet böra åstadkommas genom reduction af effcctiva numerären; ty jag har icke trott, att staten ägde tillgång att bibehålla hela personalen, då fråga är att få den så exercerad, att den kan utgöra en stam. Jag får då erinra, att jag för ifrågavar. ändamål anser det vara riktigast att reducera indelta armeen minst till halfva beloppet, roen att, om sådant vore overkställbart, jag föreslår värfvade armeens reduction, dä indelta reg:ter turvis kunde incommenderas till garnisonstjenstgöring. Huruvida sådant likväl står att förena med knekte-contractens bestånd vill jag ej nu begära till afgörande upptaget; men visserligen beror det af R. St. alt vidtaga beslut i öfverensstämmelse härmed, och förmodar jag, att om nationen ser, att fråga är örn försvarsverkets ändamålsenligare organisation, skall den villigt mota alla dertill ledande förslag. Den a; Maj. Hr Peyron: Jag ber om ursägt för det jag begärt ordet för att tillrättavisa tvenne talare. Om jag icke misstagit mig, ansåg Gr. Cronhjelm beväringens exercistid vara för kort. Jag får härvid erinra, att tiden för vapenöfningarna är begränsad i bevär:slagen. Hr Frih. Hermelin yttrade, att indelta soldatens moralitet är sådan, att landets söner icke skulle finna sig vid att ställa sig i led med dem. Indelta soldaten har en ypperlig moralitet. Ingen får till soldat,antagas, innan lian med vederbörliga bevis styrkt sin frejd, och så snart han brister i sina åligganden, förafskedas han.