Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man följer det Särskildta Utsk:s verksamhet i spåren, 332 Ben 15 Juli c. m. så kommer man (ill den slutsats, att Utsk. varit ytterst samvetsgrann! i det stora, men icke så i det lilla, ty Utsk. börjar med att tala om de Kongl, resolutionerna och nödvändigheten af att Konungens ord, gifvet åt enskilda personer, måtte hållas i helgd, men slutar med att tillstyrka en underd. skrifvelse med anhållan, att äfven den vid pressjästberedningen tillåtna bränvinsbränningen måtte inbegripas under det allmänna förbudet för bränvinsbränning i högst' mera än 14 dagar. De Kongl, resolutionerna lyda dock som följer: ”att så länge sednast i Nåder utfärdade Förordn. om tillverkning och försäljning af bränvin är gällande, sökanden må, under den tid af året, då bränvinsbränning icke är i allmänhet tillåten etc.” Då således resolutionen uttryckligen säger, att pressjästberedning i sammanhang med bränvinsbränning får ega rum äfven under den tid af året, då bränvinsbränning icke är i allmänhet tillåten, så skulle jag tro, alt pressjästberedarne äro tillförsäkrade bränvinsbrännings-rättighet jemväl under de sex veckor i höst, då denna handtering i allmänhet är förbuden. Ar man så noga om sin rättighet, så bör man väl icke tillstyrka R. St. att ingå med en anhållan, det K. M. måtte tillintetgöra en del af innehållet utaf hans egna resolutioner. Vill man således vara rättvis i det stora, måste man äfven vara det i det lilla, eller också har man tydligen gifvit tillkänna att det icke är så helt med sjelfva saken, utan att den verkligen kan ses från 2:ne sidor. Det kan väl icke heller förefalla annat än högst besynnerligt, att, då K. M., enligt Usta §:n i väino gällande bränvinsförordning, kan inställa all bränvinsbränning, då vigtiga omständigheter dertill föranleda, han skulle hafva beröfvat sig detta privilegium till förmån för 7 bränvinsbrännare, hvilkas tillverkning är långt ifrån obetydlig och således skadlig för det ändamål, man vid denna riksdag vill vinna.
Genom ett sådant sätt att tillvägagå har väl större vidlyftighet icke kunnat undvikas; men Comiterade hoppas dock den fördel deraf vinnas, att, förmedelst sålunda beredd fullständigare öfversigt af ämnet, behofvet af hvarje ifrågastäld förändring samt lämpligheten af de åtgärder, Comiterade i underdånighet föreslå, och deras förenlighet med öfrige bibehållne stadganden bättre kunna bedömas, äfvensom att, derest Comiterades framställningar, i ett eller annat afseende, icke skulle godkännas, det blifver lättare att pröfva hvilka andra åtgärder, som för ändamålets vinnande, utan rubbning af den plan, som antages, må vara af nöden. Härvid böra dock Comiterade underdånigst anmärka, att Comiterade väl i möjligaste måtto sökt att utreda de skiljaktighetcr i olika orters beskattningsförhållanden, som kunna påkalla serskilda stadganden; men, då derjemte uti Räkenskaperne, ehuru innefattande behörig redovisning för de medel, som bordt Staten tillgodokomma, i många omständigheter förefunnits alvikelser ifrån författningarnes och meddelte föreskrifters rätta tillämpning, har det icke varit möjligt att rörande alla dylika omständigheter verkställa fullständig utredning, enär sådant skulle hafva erfordrat vida längre tid och arbete, än, med behörigt fullgörande af Comiterades hufvudsakliga åligganden, kunnat deråt egnas. Blifvande dessutom nyssnämnde omständigheter föremål för undersökning och rättelse vid verkställighet af de förändringar, som, i anledning af Comiterades förslag, 6 kunna varda förordnade. Emedlertid har berörde resultat af Comiterades forskningar i Jordeböcker och Räkenskaper ytterligare bekräftat angelägenheten deraf, att förenkling af det nuvarande systemet lör skattcrnes beräknande och redovisande ästadkommes, hvarvid rättelse i de misstag, som, i iöljd af nämnde systems invecklade beskaffenhet, tid efter annan insmugit sig, jemväl kan vinuas.
Byggnadskassorna voro under sådana omständigheter i de flesta stift tillräckliga, och beträffande den betydligaste delen af deras tillgångar eller inkomsten från ecklesiastika sysslor, hvilkas innehafvare afgått eller aflidit utan att efterlemna nådårsberättigade arfvingar, sä kunde mot dessa medels användande för sagde ändamål med mindre skäl något vara att erinra, då flertalet lärjungar, åtminstone vid de högre läroverken, för hvilkas räkning ifrågavarande tillgångar i främsta rummet togos i anspråk, hade för afsigt att förr eller sednare inträda i kyrkans tjenst. Förhållandena hade sedan dess väsendtligen förändrats. Elementarläroverken begagnades numera icke företrädesvis af dem, som ämnade att blifva prester, utan till vida större antal af sådana lärjungar, som ville egna sig åt andra tjenstemannabanor eller som, utan att afse något visst yrke, önskade förvärfva allmän medborgerlig bildning. Hvarje stad, om den ej vore alltför ringa, kände derföre behofvet af att ega ett elementarläroverk, och Rikets Ständer hade äfven frikostigt gått sådana önskningar till mötes. Icke destomindre och ehuru under de sednare åren läroverkens antal betydligen förökats och, åtminstone de högres, mer än fördubblats, vore lärjungarne vid de aldra flesta vida talrikare än förr vid de mest besökta läroverken af motsvarande omfång. Men, jemte det i följd häraf ett ökadt antal skolhus blifvit behöfligt, och bland de äldre många måst undergå betydlig utvidgning, ej mindre för vinnande af det utrymme i allmänhet, som af sanitära grunder påkallades, än ock för beredande af särskilda lärorum för undervisningen i vissa ämnen, såsom fysik och kemi, den alltmera insedda vigten af gymnastiköfningar för Stats-Utskottet* Utlåtande N:o 139, (Fortsättning.) 5 skolungdomen hade gjort det nödvändigt att för detta ändamål anskaffa dels nya, dels utvidgade och förbättrade lokaler.
»Det vore mer skäl att du sökte inge din hustru lite förtroende för en gammal vän, än att så här utså misstro från början. Snälla fru Olsson, arbeta er till en smula sympati för mig, trots hvad Börje kan hitta på att säga, ty nu – sedan ni olyckligtvis blifvit hans hustru – är det rakt omöjligt för mig att betrakta er som en främling. Jag känner det som om ni borde vara invigd i våra förhållanden och som om jag kunde få tala lika mycket en bon camarade till er som till honom.» »Jag är alls inte främmande för er, och jag kan på sätt och vis säga, att jag känt er lika länge som jag känt Börje, ty det första han talade med mig om, det var om er.» De bruna ögonen blinkade till, som hade ett solsken skurit i dem för starkt. »Gjorde han! – Gamle Börje, du är dig lik ... kunde du genast tänka på mig?» Han räckte honom sin fina, långsträckta hand, som Börje klämde i sin. »Hvad min gjorde mor när hon fick se dig?» sade Börje, angelägen att byta samtalsämne. »Hon grät och kokte kaffe. Och så fick jag ägg och skinka till middagen. Det hoppade och fräste och smälde på jernet alldeles som i gamla dagar, och jag njöt af att känna den lukten igen, fast inte rådde jag med att äta stort af skinkan: man ändrar smak. Men eljest var allting som förr och det var bara tomt efter dig. Jag tyckte hvar minut att jag borde höra dig stampa i förstugan.» »Herre Gud, ja. Jag tycker också det är så roligt att komma hem, för mor bor qvar på gamla stället.» »Ja, men hemma i mors lilla ruckel var allting annorlunda. Nya menniskor ... och i mors hage, som hon höll så putsad, der stack det upp nässlor och kardborrar i kanterna. – Du kan skratta, men det skar mig in i själen, det der med kardborrarne. Jag tyckte nästan att det var värre än att mor var död.» Börje hostade, och hostade omigen, som om något fastnat i halsen. Det skulle väl växa kardborrar och nässlor i hans mors hage också en gång, och det skulle ... »Jag ville att din mor skulle rest hit med», fortsatte Pål, »men det kunde jag inte förmå henne till.»
Doetors värdighet, berättigad, att utan någon kallelse af en Professor, uppträda såsom Akademisk Lärare i första graden, mera blifver en följd af förmansgunsl, än af egen skicklighet; att en erkänd öfverlägsen talent kan afhållas från Akademiska banan, emedan dess åsigter icke öfverensstämma med Professorens i vetenskapen; att en verklig täflan tillbakahålles och att nepotism och andra föga bättre bevekelsegrunder på sådant sätt kunna göra oskicklighet och föråldrade system ärftliga vid Läroskolorna, lärer allt vara klart, och må hända äfven af erfarenheten någon gång besannadt. Stats-Utskottets Betänkanden. 661 Ea bland de hufvudsaklige bristerne vid de begge Svenske Universileterne är också utan tvifvel det ringa anta' Läroskolor sora finnas i de Juridiska Fakulteterne. I Upsala finnas ej mera än tvenne Juridiska Professioner, och i Lund blott en; På samma sätt finnes i Upsala för Allmänna Historien och Fäderneslandets, blott en enda Lärostol. Denna brist skulle kanhända kunna afhjelpas genom Adjunktbeställningarnes indragning och sammanslående till nya professioner, om en sann Akademisk lärofrihet, såsom vid de Tyska och Skottska Universiteten, gjorde Adjunkturerne öfverflödige. Innan jag slutar dessa anmärkningar, torde jag ej heller böra lemna obemäld olämpligheten af de långa Akademiska sommarferierne, som räcka nära fyra månader, och som jag tror tarfva en annan reglering. På dessa grunder hoppas jag, ehuru ofullkomligt, hafva visat nödvändigheten att vid verkställigheten af Riksens Ständers redan 1809 framförda önskan om undersökning af Läroverken, denna måste utsträckas äfven till de Högre Läroverken, samt Tillstyrker alltså bifall till Herr von Hohenhausens Motion. 66 a Stats-TJtskottets Betänkan deri; Ucli skulle denna Reservation medfölja Betänkandet till de Respective RiksS tåliden. som ofvan. Ex Protocollo. J. C. LORICH. Ankom den 31 Oct. 1823. Riksens Högloft.
På grund af hvad jag sålunda anfört, och då jag under nuvarande förhållanden icke vågar framställa något förslag om Skånska indelta kavalleriregementens afsittning till större eller mindre del, vågar jag för att bereda rusthållarne någon lindring i besvär och draga honom undan åtskilliga förmynderskap, hvaraf han nu är beroende, vördsammast föreslå: att emot det, att rusthållarne vid Skånska indelta kavalleriregementena öfverlemna nuvarande beklädnads-, munderingsoch utrednings-persedlar i komplett skick samt tillförbinda sig, att derefter betala en efter behörig utredning af frågan genom öfverenskommelse regementsvis bestämd årlig afgift, Statsverket malte för all framtid öfvertaga anskaffande och underhåll af dylika persedlar, samt ruslhållarne endast ansvara för hästar och karlar. Om remiss häraf till Högloft. Stats—Utskottet anhålles: Stockholm den 15 November 1862. S. P. Rosenberg. Af Sven Rosenberg från Christianstads län, om tillägg i 17 Kap. 16 § Rättegångs-balken samt ändring i föreskrifterna rörande embetsmannaeden. Om en lag skall kunna utöfva tillbörlig verkan på samhället, så måste han ega godkännande inom samhällets allmänna och sedliga medvetande. Saknar han 88 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 66- detta, så har han antingen tillkommit i otid eller också öfverlefvat den tid, för hvilken han kunnat vara tillämplig. I båda lallen står han kraftlös utan att kunna uppfylla sitt ändamål Vid sådana förhållanden befinna sig till en del våra Svenska lagar om edgångar och edliga intyg. Stadgandena härom hafva under tidernas lopp uppvuxit till en sådan mängd, att ederna snart förlorat all betydelse och anses i de flesta fall som antiqverade lormler. Isynnerhet gäller delta om läkarnes eder. Hvarje bevis en läkare utfärdar skall bestyrkas, ej allenast med bans en gång aflagde embetsed, utan ock med ett ytterligare: ”så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.” För den lättsinnige blir detta idkeiiga edgående elt tomt gyckel, men för den samvetsömme en svår och ofta odräglig pligt.
Beträffande ater Riksdagsmannen Jonas Anderssons förslag, att hvarje års Jjåne-Summa måtte genast vtd årets början lå utgå; så har val hittintills den af Herrar Eanco-Fnllmägtige, uppå serskildt förekommen anledning, stad - x I Banko-TJtslotiels Betänkandeh. *53 gade tid af minst 3:ne månader, befunnits fullt behöfvelig till föredragning och utgifvande af de på den anslagne årsfonden utgående L/ån; mea i den mohn nyssnämnde af Utskottet föreslagne ordning hinner vidtagas och stadgas, skalf mera tid och rådrum äfven i detta hänseende för Commissariatet vinnas; Och inser Utskottet för dess del, ej något hinder, att den för hvar-' je år bestämdt anslagne Liåne-Summa hädanefter och framgent må alltifrån årets början i oafbruten ordning utgå, så fort expeditionen deraf medhinnas Iean; och hvarvid Commissarierne må äga med sorgfällighet tillse, att berörde Summa sist inom Marni månads slut kan vara utlemnad. Hvilket allt underställes de Respective Ståndens närmare upplysta ompröfning och godtfinnande. Stockholm den 23 Martil 1818. N:r 22, Riksens Högloft. Ständers Banko-Utskotts Betänkande i frågan om närmare bestämmande af rättigheten för Bolag och Corporationer att i Banken upptaga Län ä fast Egendom. Riksdags-Fullmägtigen för Carlshamns Stad Herr J U. Winberg , har, uti ett, inom Vällofl. Borgare-Ståndet uppläst , och till Banko-Utskottet remitteradt Memorial, väckt fråga om rätta förståndet af a:dra Mom. uti Kongl. Kungörelsen den aytde September 1815, angående grunderne och vilkoren vid Banko-Låns beviljande 154 Bnnko-Uls.iottes Betänkanden.
Detta tror jag vara nyttigt; ty man bör gifva dem hos allmänheten all möjlig credit. Man må icke invända, att den, som vill, kan låta bli att taga emot dem. Det är factiskt bekant, att på många ställen få arbetare och de, som aflemna varor lill bruken, ej betalt med annat mynt; följaktligen bör någon garanti bestämmas, och den, att gifva dem vexelrätt, anser jag vara tjenlig. Men sådant kan endast ske genom Bancooch LagUtsk:n gemensamt. Hvad angår, att, då assignationerna genomlöpa flera händer, man icke skulle veta till hvem man skulle hålla sig, så är sådant ett misstag; ty assignationerna äro utgifna af en viss raan och på viss ort. Det är lätt alt skicka dem dit och Den 6 Maj f. m. der behandla dem såsom vexlar, när de en gång erhålla vexelrätt, d. v. s., att man erlägger pant, penningar eller går i arrest. Hr von Troil: Jag får nämna , att Utsk. i denna punkt blott tillämpat den grundsatsen att vid öfvergången göra så få förändringar som möjligt. Att man skulle låtsa, som man ej visste af öfverassignering, tror jag ej vara riktigt, då den icke allenast är allmänt känd, utan äfven i lag tillåten. Det finnes ej något förbud emot öfverassignering; den äger rum i betydlig scala, och är ej annat än ,en privatbankrörelse. Den är i sin nuvarande form oriktig och bör afskaffas; men om det nu skulle ske, skulle det åstadkomma stor förlägenhet, och om man ville förbjuda all öfverassiguering, vore det detsamma som att förbjuda all assignering för brukspatronerna. Det är just på öfverassigneringen, som en sådan rörelse är beräknad. Frih. Ehrenborgh: Då det varit min lott att åtskilliga gånger klandra åsigter, som varit antydda i detta betänk. har jag så mycket större förbindelse att erkänna sådana, som öfverensstämma med min öfvertygelse. Detta är förhållandet med den punkt, som nu är föredragen. Jag tror, lika med Utsk., att öfverassignering tillhör egentligen privatbanker; der är den vanlig och blir det säkert äfven lios oss.
Vidare kräfde handelns skydd det afseende, sorn tillgångarne medgåfve, hvarjemte slutligen en svagare stat ■ icke borde frånkänna sig möjligheten, att, der tillfället erbjöde sig, oroa fiendens kuster och handel med alla tillgängliga medel, i hvilka sednare båda fall det ingalunda vore det öfverlägsna antalet eller de stora fartygs-certernc ensamt förbehållet att tillfoga fienden ganska känbara förluster. Från såväl den plats inom systemet, som vore vårt sjöförsvar anvisad, sorn äfven dess bestämmelse, kunde man rättast och enklast sluta till beskaffenheten af dess beståndsdelar. Desse måste nemligen utgöras af sådane krigsfartyg, som tjenligast kunde användas till kustens försvar och beqvåmligast lämpas till arten af det krigssätt, sorn på denna lokal kunde med Bih. till R. St. ‘Prot. i850 $ 1S51. 4 Sami., l Afd., 2 B., U Hä/t. 2 10 Slats-Utskottels Utlåtande, N:o {62. största fördel och minsta kostnad användas, äfvensom af sådane snabbgående och armerade ångfartyg, samt större och mindre fregatter, hvilka för de öfriga angifna behofven förmånligast kunde begagnas. Sveriges sjöförsvar sönderfölle således i 2:ne hufvuddelar, hvilka, uti ifrågavarande plan blifvit efter deras olika krigstheatrar benämnde „kttstförsvar“ och ,.yttre försvar.'* Ej mindre storleken af den materiel, som för båda borde finnas tillgänglig, än äfven proportionen af densamma inom hvarje del af sjöförsvaret, kunde endast bestämmas efter antalet af den personal, som dertill blifvit anslagen, möjligheten af att bereda densamma en lämplig öfning, samt dess lynne och fallenhet för det ena elier andra vapnet. Ilufvudviikoret för en fullständig stridskrafternes utveckling vore derför ett riktigt iakttagande af förhållandet emellan materielcn och den disponibla personalen. Beträffande personalen, som afses att till sjöförsvaret användas, utgö - res densamma af 7,880: — befäl, stamtrupp och skeppsgossar sammanräknade.
Jag talar ej här om roler sådana som » Faust » eller » Hamlet », hvilka äro så universelt anlagda, att hvarje generation känner igen sina egna drag i deras fysionomier och följaktligen fordrar nya uppfattningar af nya framställare. Om vi nu kunde få se en af de skådespelare, som på Shakspeares tid spelade — låt oss säga » Hamlet * — fullkomligt i enlighet med hvad författaren tänkt sig, så tror jag, att vi skulle hafva ytterst svårt att njuta af den près ta» tionen. Ty det sätt, hvarpå detta århundrades menniskoruttryckte sina känslor, var säkert så olika vårt eget, att vi mer än en gång skulle vara tveksamma om, hvad som vore meningen. Yi behöfva endast tänka på, hur mycket vi sjelfvb aflägsnat oss, ej blott i tankar och känslor, utan äfven i minspel, åtbörder, vanor och sätt bara från våra moreller farföräldrar. Och tänka vi oss då afståndet treeller fyra-dubbelt, kunna vi kanske få en liten aning om, hvad tiden i detta fall kan åstadkomma. Men jag vill ej tala om dessa den stora diktens stora undantagsfenomen. Låt oss tänka på vår egen samtids dramatiska figurer. Och om vi äro ärliga, måste vi erkäima, att det bra sällan händer, att den person, som far en rol sig öfverlemnad, på en gång spelar den konstnärligt och samtidigt eger de yttre betingelser, som underhjelpa illusionen. Oftast måste man nöja sig med ett af de två: antingen ett mer eller mindre mekaniskt återgifvande af den åsyftade gestalten, som skådespelaren eller skådespelerskan fått sig anförtrodd, derför att han eller hon till denna uppgift egt en tillfällig eloquentia corporis eller möjligen någon andlig egenskap, som underhjelpt framställningen; eller också en detaljerad, konstnärlig, sjelfständig framställning, der vi dock måste glömma, hvad vi sjelfva tänkt oss för att följa konstnären i hans egendomliga sätt att se och återgifva rolen. I detta sista fall försvinna alltid mer eller mindre vissa af den ursprungliga karakterens egenskaper, konstnären lägger vigt vid några, under det han försummar andra — med ett ord: han spelar rolen i enlighet med sitt eget egendomliga naturels fordringar.
Skulle detta . förslag till medel möta oöfvervinneliga hinder, så finnes ett annat för ändamålets vinnande, och hvilket jag ödmjukast dristar nämna; detta, att det af Kongl. Majit för Navigations-Scholor uppgifna behofvet må tagas utaf de till Läroverken vid denna Riksdag beviljade medel intill nästa Riksdag, då förmodad ökad Handelsvinst genom vidgad Sjöfart kan möjligen medgifva, att NavigationsScholors underhåll kan besörjas directe af Statsmedlen; och den nu föreslagna lilla afbränningen utaf den till Läroverken anslagna Summan borttagas, och sistnämnde Summa utgå till sitt nu bestämda hela belopp. 2:0 Hvad Herr Donner t Motion angår, synas mig böra tagas i betraktande Gottlands Lage och Producter, samt Inbyggarnes Näringsfång. Hela detta Land är att anse såsom en classisk jord för Sjömän, så väl för Rikets Flottor, som för Handelns idkande. Rikets interesse i bäg - Bil. till Statss. Oec.-Utsh. Bet. Nro 11 i. ii ge dessa afseenden synes mig påkalla inrättningen af den möjligen yppersta Marinoch Navigations-Schola derstädes; och detta sa, att, om Gottländningarne sjelfve i denna punkt vore motsträfvige, Nationens egen omtanka borde genomdrifva och varda verkställigheten deraf, såsom af en National-angelägenhet. Folkmängden på Gottland närrnar sig till 40,000. Hvar enda Svensk man borde, för det allmänna, i i denna fråga vara Motionair. Landets Exporter af i synnerhet Trädvaror, Kalk oell Marmor, äro ej obetydliga. Statens Tull-Intrader af Gottland uppgå årligen till emellan 30 ä 40,000 Rdr Banco. Fyra å 5 månader afåret är O11 af ora|jifvande is ofta beröfvad all communication med f#sta landet. Denria tid synes mig den lämpligaste för hemmavarande Sjömäns vetenskapliga bildning till högre skicklighet och med detsamma till störrebåtnad för Riket.
Af de till ytterligare stöd för denna motion till Utskottet öfverlemnade handlingar, har Utskottet, bland annat, inhemtat, att sedan Kongl. Majit genom nådigt Bref den 4 8 Februari nästlidet år förordnat, att en af Domkapitlet i Lund ditintills förvaltad kassa, »Lunds kathedralskolas löningsfond» benämnd, som till en del uppkommit genom under åren 1839—1849 besparad kronotionde-spanmål, skulle till Statsverket indragas, för att bland 8:de Hufvud-tilelns besparingar ingå, hade denna fond, som genom årliga räntans läggande till kapitalet ökats till ett belopp af 4 5,968 R:dr, blifvit till Kongl. Stats-kontoret aflemnad. Den besparing, hvaraf Statsverket på sådant sätt kommit i åtnjutande, synes Utskottet numera, då densamma är, till fyllande af ett för ifrågavarande läroverk onekligen högst angeläget behof, erforderlig, lämpligen kunna för sådant ändamål användas.
Tjufven deremot använder icke styrkan, endast illistighet och bakslughet. Det öppna våldet ligger ej i caracteren af hans brott: Det uppkommer endast då han för egit försvar ser sig nödsakad dertill, och i en sådan ställning tror jag ej a‘t mycket afseende göres på skillnaden i bestraffningen. Det skulle således synas mig, att någon väsendtlig grund icke finnes att befara. det tjufnads-biott oftare än hitinttlls skedt» 58 Den i April, skulle förvandlas till mord, om Lag förslaget antages. Tvärtom tror jag for min del, att ryromaodet ifrån Fästningarne derigenom skall till det hufvudsakligaste förekommas och den säkerhet, som man genom lifstids-fängelset åsyftat , bättre än hitintills vinnas. Den på Fästningen förvarade tjufvcn, som vet att han på sin kropp bär ett märke, hvilket genast röjer honom vid minsta undersökning om hans person, kan således icke äga hoppet att läBgre kunna dölja sig för Lagen — som känner att dödsstraffet väntar, vid ett förnyande af hans brott, skall säkerligen i ganska få fall söka undkomma utur fängelset, och, om sådant skulle lyckas honom, måste hans enda föremål blifva, att, om möjligt är, kunna begifva sig utur ett Land , där han icke äger hopp att ostörd kunna fortsätta sin vandel, och ändamålet att befria Samhället från denna vanartiga person är äfven då vunnit. Således tror jag icke att den föreslagne Lagen ofta 6kall behöfva användas. Men jag för min del anser densamma nödvändig, såsom enda ptvägen att fullkomligen bereda den säkerhet Staten utfäst sig att förskaffa sina Medlemmar. Herr von Stahl, Samuel, anförde skrifteligen: Riksens Högloflige Ständers Lag-Utskotts Betänkande, rörande straffets skärpande för tjufvar, som nu till behörig granskning förekommit, har jag icke ofvervarit som Ledamot af Lag-Utskottet. Det oaktadt vill jag likväl Den i April. 59 anmäla min enskildra tanka i detta ämne. De skäl Lag-Utskottet fattadr, och hvilka grundlagt beslutet, godkänner jag dock både af öfvertygelse och agtning.