Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvenne Memorialer af Friherre Stael Von Hollstein, Corfitz Ludvig , och Herr af Stenhof, 503 Protokolls Utdrog d. 9 fjctn. igrg. Christian, angående en förändrad Organisation af Tullverket, jemte yttranden i samma änw lie af Grefve von Schwerin , Fredric Bogislaus , Jm Herrarne af Wetterstedt ? Gustaf, Stael von, Hollstein, Boyex Ludvig, samt Herr Munck af Ra* benschöld, Eberhard. Till Eevillningssamt Allmänna Besvärs* och EkonomiUtskotten: Ett Memorial af Grefve Gyllenborg, Jo* fian Henning, angående inrättande af en tätare ^Postgång emellan Kongl, Maj:ts Befallningshaf. Vande samt rättighet för enskilde att till Domstolar och EmbetsVerk directe med Posten insända sådane Handlingar, hvilka icke fordra an* lian åtgärd , än deras inlemnande. Till EagUtskottet. 1:0 Ett Memorial af Grefve Gyllenborg , Hohan Henning , innehållande dels förslag att Kreatur , Akeroch Körredskap , som höra till Hemmansbruk , icke höra få försäljas eller utmätas utan Jordägarens bifall, dels ock yrkad ändring i 17 Cap 3 §. JordaBalken. 3:o Ett Memorial af Grefve Gyllenborg , Jo*, han Henning , angående angelägenheten af ett närmare bestämmande utaf hvad till Politie-mål Jagligen bör hänföras. Om hvilket allt de öfrige Respective RiksStånden skulle vänligen underrättas. Från Vällofl. BorgareStmdet. S. D. Remitterades till SiatsUtskottet: l o Herr Palmborgs den a uti innevarande månad på bordet lagde Memorial , innefattande yrkande, att hvarje Stad , som tillförene Protokolls Utdrag d. 9 £fcm. rSrg.
Men hvarje den ytligaste bekännare af den officiella kristendomen anser sig ändå kunna affärda denna tro, som de älska, med ett inlärdt, själlöst hånande ord! Hur kan det komma sig? Äro då de, som äga en sjelfförvärfvad öfvertygelse, sämre än alla de millioner, som aldrig tänkt en allvarsam tanke till slut, aldrig förnummit tviflets pinande själsvånda, aldrig känt längtan efter klarhet tråna inom sig! Och säg mig, herr biskop, ni som fått ert rikliga lifsuppehälle af er tro, är det ingenting att ge sin utkomst, sitt anseende, sitt lif för sin tro?» Men nu hade larmet stigit till sin höjd, och indignationen vände sig allmänt emot den siste talaren. Han förolämpar hedersgästen! Det var en skandal! Ned! Ut med honom! — Och den handfaste seniorn hade hunnit fram till talarestolen, fattat talaren i kragen och vräkt honom ner. Biskopen hade dragit sig tillbaka, eskorterad af kurator och afdelningens äldste. Han var för stolt att byta ord med ett moraliskt sjunket subjekt som Krischan. Men sedan hedersgästen aflägsnat sig, bröt den hela aftonen tillbakahållna vildheten fram, och Krischan blef dess första offer. Han ville smyga sig bort, men uppfångades, omringades af öfverlägset vänliga afdelningskamrater, äldre och yngre, som alla ville dricka brorskål. »Hva? Dricker du inte punsch? Nå, tack i alla fall. Du sjöng ut, gamle slusk!» — »Hiss! hiss!» proponerade en, och i samma nu lyftes Krischan af tio par armar upp och bars i triumf kring salen. Max stod i ett hörn och såg på. Han hade sett samma skådespel förut, Tegnérsdagen, den 4:de Oktober, de nyblifne studenternas helsningsdag, då den lille dansken, skandinavismens siste Mohikan, efter att ha hållit sitt tal, hyllats på samma sätt. Också i den hyllningen hade han sett lysa fram en skeptisk, ideallös ungdoms öfverlägsenhet gent emot en man, som talat hänförda ord om höga, murkna ideal.
Ar han Ledamot i ett eller flera Utskott, anmäle sig först derstädes lill ledighets erhållande, och gifve sådant derefter i sitt Stånds Plenum tillkänna, hvarest, om ledigheten beviljas, nytt val till Utsi; o lis-Le damo t genast förrättas. Sådant må äfven för sig gå, dä Ledamot, flera än tre gånger å rad, från Utskottets sammanträden utan laga förfall, sig afhåliit, hvilket den främste derstädes varande Ledamoten af hvarje Stånd åge, att i vederbörande Stånds Plenum gifva tillkänna. Utan gällande skäl må ej längre ledighet, än af två, högst tre veckors tid beviljas. Ridderskapet och Adeln ställe sig, i dessa sednare fall, Riddarhus-Ordning en till efterrättelse. §. 80. Riksdag må ej räcka längre, än Tre månader från den dag, då Konungen låtit om Statsverkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Siats-Utskott underrätta. Skulle likväl, vid nämnda tids förlopp, ärendena ej vara afgjorda, an - §. 70. Ingen lagligen kallad och vald riksdagsman må kunna af hvad anledning som helst förmenas att riksdagen bivista; dock gäfle under krigstider undantag härutinnan för militärpersoner, då de i rikets tjenst af Konungen beordras. Ej må riksdagsman från riksdagsorten afresa, eller från riksdagsöfverläggningarne sig afhålla, med mindre han dertill undfått tillåtelse, pä säll uli riksdagens Arbels-ordning Jöreskrifves. Utan synnerliga skäl må ej längre ledighet än för tre veckors tid beviljas. — Huru förhållas bör, då ledamot flera än tre gånger å rad från sammanträde sig utan laga förfall afhåliit, derom stadgas uti riksdagens Arbels-ordning. §. 71. Riksdag må ej räcka längre, än tre månader från den dag, då Konungen låtit om Statsverkets tillstånd och behof Riksens Gander underrättelse meddela.
Om oek den föreslagna ersättningen emot förmodan skulle lill fulla beloppet utgå, förslår den dock icke på långt när att fylla den brist, som är i fråga; och, huru mycket mera kännbart blifver det icke då, om blot t hälften, måhända icke det, är med säkerhet att påräkna? — Jag anser derföre, a!t Utskotten bort tillstyrka Rikets Högioflige Ständer, att anslå erforderlige medel, hvarigenom de stcider, som. hafva egne cascrner uppbyggde för deras egen rakning, fmgo intill nästa Riksdag af Staten uppbära (i procent ärlig ränta för de uti nämnde caserner nedlagde capital, emot skyldighet för städerne, att under tiden sjelf ve underhållet och brandförsäkra dem." 2:0 af lienSantesson, B. II, sorn ioienadi.^sig med Ilen Leffler. S 1 O C K Ii OL M , Mos L ux> v. Westenberg, 1Ö04. Hör till Statssamt Allm. Besv.- och Oecon.-Ulsk. Betänkande Nio Litt. Sammandrag öfver Inqvarterings - Tolagens belopp, samt kostnaden för Inqvartering och Service. Norrköping Wisby Carlskrona . Carlshamn . Jönköping . Christianstad Malmö Landskrona Helsingborg Ystad Wai berg . Götheborg Uddevalla Marstrand Gefle Garnisonen inqvarterad i Caatellet. * inberiiknad service. fri från invartering. ^då inqvartering icke utgöres in natura, bestås 5o procents förhöjning 1 utöfver öfverenskommelse». (** inbcräknad afbetalning lili Riks> galds-Contoret, reparationer m. m. f f inberäknad ränta, assurance, un1 derhän. ersattes af Staten. / för i Officer och 4 m,n vid HelsinI ge Regemente, som hafva tillsyn i öfver Regementets beväring»- oelt i bcklädnads-förrad.
Maj 1835 §§ 80 och 81 , Banco-fullmäktige i visse mål medgifne domsrätt öfver Bankens tjenstemän, icke kunde utsträckas derhän, att Fullmäktige egde pröfva och afdömina ersättningsfrågor emellan Banken och någon dess aflidne tjenstemans sterbhusdelegare , samt de emot aflidne Banco-Coramissarien v. Hafstens stei bhus-delegare i detta mål väckte ersättningsanspråk sålunda tillhört laga Domstols afgörande, Revisorerne funnit skäligt att till all kraft och verkan upphäfva Fullmäktiges, af bemälde sterbhusdelegare hos Revisoreine öfverklagade beslut, och derjemte till Högloft. Banco-IJlskottets afgörande öfverlemnat, huruvida, viri det förhållande, ail Banco-Cornmissarien v. Hofsle’n aflidit, innan han fått sig i målet förklara, anledning må förefinnas alt emot sterbhus-delegarne ytterligare ersättningstalan i Domstolsväg fullfölja; dels ock hemställt, att Banco-Commissarien Toran, som väl gemensamt med ofvanbemälde Commissarier varit, efter arbetsordningen, ansvarig för ärendenas behöriga gång inom Låiie-Banco-Depai tementet, men, enligt Låne-Banco-Commissarierne emellan öfverenskommen fördelning af göromålen inom Departementet, icke egt någon befattning med Bankens utlåning å pant af jern och andre vågförde effecler, måtte, med afseende jemväl å hans mångåriga tjenstetid, och derunder städse ådagalagde nit i sina pliglers uppfyllande, af Rikets Ständer erhålla eftergift af det ersättningsbelopp lill Banken, som det, lill BancoUtskoltels Betänkande, N:o 2 g. följd af Fullmäktiges omförmäldta beslut, skall åligga honom alt lill större eller mindre del godtgöra; ogIi har, enligt Rikets Sländers sistlidne år församlade Revisorers afgifrje Berättelse, pag. 3o, Kongl.
Jag frågar då: huru länge har Hr Gr:n varit så öm om familjrätten? Vid förra riksdagen var Grin bland dem som ifrigast yrkade arfvejordssystemets borttagande och som genom sitt kraftiga understöd och sin talang bidrog till genomdrifvande af en motion, för hvilken jag förgäfves vid flera föregrde riksdagar utan framgång kämpat, nemi. utvidgning af testamentsrätten. Jag frågar nu om icke arfvejordssystemets uphäfvande genom utvidgning, ja frihet i rättigheten att äfven utom börden genom testamente disponera öfver arfvejord, är vida, ja ojemförligt mera ingripande i den s. k. familjerätten eller slägtens rätt till den ärfda jorden, än borttagande af bördsrätten? När man således har gillat det ena, kan jag icke förstå, huru man kan motsätta sig det andra. Man har visserligen vid förra riksdagen påstått att afsigten T)pn 15 September e m. 187 lios dem, som förordade en utvidgad testamentsrätt, var att derigenom finna ett korrektiv mot den lika arfsrätten oell bereda sig möjlighet att genom testamente hopa en större del af jorden på en eller annan arfvinge. Jag bör likväl icke härtill sätta tro, då ett sådant motiv aldrig blifvit omnämndt hvarken af Gr. Sparre eller någon annan. Deremot förmodar jag, att ett af de motiver, som hufvudsakligast ligger till grund för motståndet mot bördsrättens afskaffande, är det, att när man med ena handen medgifvit testamentsfrihet, man med den andra vill inskränka samma frihet genom att tillerkänna slägtingar rättighet att börda tillbaka både den arfvejord, som blifvit sald, och den, som blifvit testamenterad. Om roan ställer frågan på denna grund, tror jag man der kan upleta anlin till Gr. Sparres försvar för bördsrätten, emedan det här mindre synes vara fråga om inskränkning i rättigheten att sälja, — ty det är en inskränkning hvaraf man icke kan hoppas några särdeles stora resultater — än i rättigheten att bortgifva ärfd jord. Det kan för sådant ändamål vara särdeles tjenligt att ställa sig väl affektionerad mot BondeStit; och att Gr.
Jag ber om förlåtelse, men här är icke fråga om åsigter, utan om siffror, och jag liar på mer än ett ställe bevisat, att enda möjligheten att med nuvarande anslag bibringa (lottans personal nödig öfning ligger i flottans delning, så att man kan göra inskränkningar på det håll, der anslagen annars skulle blifva ändamålslöst bortkastade. Då upplyst blifvit, att den yrkesskicklighet, som anses erfordras af en skärgårdsartillerist, kostar staten 100 rdr, men af en Kongl, flottans karl 600 rdr, så ligger ock deri ett temligen tydligt bevis på sammanhanget mellan flottans delning och förskaffandet åt Sverige af en öfvad personal. Jag måste således på det bestämdaste yrka på flottans delning, ty eljest kan icke tillräcklig öfning beredas personalen utan ofantliga anslag. Man har vidare anmärkt, att det vore svårt att fatta monitorernas tjenstgöring inom skärgården och att bestämma deras operalionsfält. Jag tror dock, att detta icke är svårt att begripa. Det är sannt, att stora fartyg kunna ingå i skärgården och med fördel der användas, men det finnes dock ställen, der, för oroande af en inträngande fiende, nödvändigt behöfvas grundgående fartyg. I de djupare delarne af skärgården skola de olika fartygsslagen arbeta tillsammans, men längre in vidtager en terrain, der de stora fartygen icke kunna ingå. Dermed tror jag mig ock hafva tillräckligt besvarat, hvad som menas med djupgående och grundgående fartyg, men en föregående talare har äfven gifvit ett ganska godt svar, då han uppställt 10 fot såsom gränslinien. Härvid bör dock erinras, och det har jag äfven förut sagt, att det finnes många ställen i vår skärgård, hvarest flytande artilleri kan användas, som icke ega 10 fots djup, hvarlöre fartygen måste ligga endast 4 å 5 fot Det har blifvit anmärkt såsom en motsägelse, att ångkanonsluparne blifvit tilldelade det yttre sjöförsvaret.
— Af anslaget t f manufakturmedlen 1,550: — Balans till år 1860: Kongl. Svenska Akademien. Räkenskapen, som är hos Kongl. Kammar-rätten granskad utan anmärkning, har ej heller från Revisorernes sida föranledt till någon erinran. Den redovisar inkomster °ch utgifter på följande sätt: l.-o Ordinarie anslaget till Svenska Akademien. Debet. Uppbörd: Statsanslag 2,250: — Tillskott af Akademiens enskilda medel 145: 45. Credit. Utgifter: Arfvoden 450: — Hyra och ved för bibliotheksrummen 905: 55. Omkostnader för högtidsdagen 247: 62, Dito för minnespenningar och medaljer 7ö2: 28, Summa 2,395: 45. 2:o Extra anslaget för utarbetande af en ordbok öfver svenska språket. Debet. Uppbörd: Statsanslag 3,750: — Credit. Utgifter: Affvoden m. fl. utgifter 3,750: — ^ongl. Vitterhets-, historieoch antiqvitets-akademien. Räkenskapen, hos Kongl. Kammar-rätten granskad utan anmärkning, har ej eUer å Revisorernes sida gifvit anledning till någon erinran; och redovisar densamma tomater och utgifter sålunda: — 192 — Debet. Balan» från år 1858: Behållning af statsanslags-medlen 8,694: 1. Dito af Akademiens enskilda medel 13,111: 58. Uppbörd: Af Akademiens enskilda medel 543: 65. jBalans till år 1860: Skuld å statsanslags-medlen Summa Credit. Balan» från år 1858: Skuld å statsanslags-medlen Utgifter: Af statsanslags-medlen: Af Akademiens enskilda medel 552: — Balans till år 1860: Behållning af statsanslags-medlen 7,914: 40. Dito af Akademiens enskilda medel 13,103: 23. Maj l8 f uppsagd till betalning tre månader efter sistnämnda dag samt försedd med borge0 s 2:ne personer, och den andra a 450
Den fortlefver, utgörande sjelfva väsendet af den nyare historien, äfven uti sådana Stater, der den till namnet och de yttre formerna ej vunnit insteg. Den fortgår genom sekler och • öfver verlden, så länge mensklig kultur går framåt och i denna mening måste vi hoppas, att ännu sit 4iH. 7* ioo Den io September f. m. ter Gustaf Wasa på sin thron. Meri hvad är väl mindre protestantiskt, hvad är väl mindre uti Reformationens anda, för att ej säga, mera rakt stridande deremot, än alt vilja lägga en hel menighet, af flere iooo medborgare, under Kyrkornas herravälde? Ett sådant företag skulle väl knappast den djerfvaste congregation uti något Catholskt land hafva vågat, och likväl sker det uti Gustaf Wasas fädernesland, 3oa år efter Westerås Riksdag! Slutligen måste jag erkänna, att jag ej inser den ringaste förmån för Presterskapet eller Kyrkorna, uti att på detta sätt bringa nöd och elände öfver flera iooo oskyldiga menniskor. Presternas smörräntor och öfrige inkomster af hemman lärer väl ingen vilja fråntaga dem; och blifver det icke alltid försatnlingarnes skyldighet att bygga och underhålla sin kyrka? Vi hafva under denna Riksdag sett Ständerna besluta, att hos Konungen anhålla, det hvarje inom församlingen boende arbetsför mansperson skall åläggas att i sådant arbete deltaga. Öfverallt ser raan det ena templet herr liga re än det andra resa sig genom allmogens villiga händer, öfverallt utgöra dessa tempel bondens ära och stolthet. lian älskar sin kyrka, såsom sin egen hydda; han vördar henne såsom Iierrans hus. En passande förmaning påtvingar sig här ovilkorligen mitt minne: ”Görer ej milis Den io September f. tn. 101 ”Fajers lius tili ett marknadshus!” Skall bonden ej hädanefter se sin kyrka, utan alt blifva påmind om sin och sin familjs framtida undergång?
Af dessa jemte flera anförda skäl, har det yrkande framställts, att Utskottet måtte tillstyrka Rikets Ständer att, med bifall till Kongl. Majrts Nådiga Proposition om utförandet af den utaf Kongl. Maj:t i främsta rummet föreslagna jernvägen emellan Stockholm och Götheborg, vid innevarande Riksmöte anvisa medel för denna jernvägs-anläggnings påbörjande. Utan att egentligen vilja underkänna giltigheten af de skäl, som för en jernvägs sträckning i den nu uppgifna riktningen sålunda blifvit anförda, hafva de ledamöter af Riks-Stånden, hvilka förordat en jernbanas anläggande emellan Skåne och Wettern, hufvudsakligen andragit, hurusom det onekligen skulle blifva af synnerligt gagn, om en sådan kommunikation kunde åstadkommas fran den sydliga delen af landet upp till den medlersta samt hufvudstaden. En jernväg, sträckande sig från Stats-Utskollels Utlåtande, M 533. f Skåne genom Småland, skulle tillskynda dessa provinser stora ekonomiska fördelar. Småland vore ett fattigt, skogrikt samt föga odladt landskap, men just den omständigheten, att det vore ett fattigt land, borde företrädesvis påkalla Rikets Ständers behjertande af dess behof. Då hela trakten söder om Wettern, eller hela den stora, 25 mil breda del af Sverige, som är belägen söder om en från Götheborg till Westervik dragen linea, helt och hållet saknade vatten-kommunikationer, så måste erkännas, att innebyggarne i medlersla delen af denna landsträcka hade att kämpa mot de största svårigheter vid utförandet af sina produkter. Det vore gifvet, att det föga lönade sig odla ett land, derifrån transporten af jordbrukets alster till kusterna blefve så dyr, att ilen medtoge största delen af den vid försäljningen af samma alster påräknade vinst. Följden häraf vore också den, att, ehuru stora tillgångar på odlingsbar mark förefunnes inom denna provins, egendomsvärdet derstädes vore särdeles lågt.
I sammanhang härmed föreslog Utskottet jemväl, att det städerna åliggande skjutsningsbesvär måtte af Staten öfvertagas och att, i afseende å kungsoch kronoskjutsningsbesväret, annan förändring icke borde vidtagas, än att, under förutsättning att gästgifveri-, hålloch postskjutsen af Staten öfvertoges, samtlige skjutsskyldige hemman i riket, så framt de ej voro helt och hållet eller i viss mån från skjutsskyldigheten befriade, förklarades böra i kungsoeh kronoskjutsning deltaga. Uti ifrågavarande utlåtande, N:o 8, har Sammansatta Utskottet härefter företagit granskning af komiterades förslag till reglering af befordringen utaf post och resande, till hvilken granskning och hvilket förslag Utskottet här längre fram vill återkomma; och då Utskottet sedermera, i samma utlåtande öfvergått till undersökning huru och till hvad belopp medel borde anvisas till den kostnad, som, genom de föreslagna förändringarne i afseende å skjutsningsbesvärets utgörande, blefve Statsverket åsamkad, har Utskottet i afseende härå anfört: att i sjelfva naturen af en sådan genomgripande förändring, som den föreslagna, läge att kostnaden derför, under de första åren af förändringens genomförande, ej kunde på förhand med någon säkerhet beräknas, och de medel, som för ändamålet anvisades, således borde utgå under form af förslagsanslag; att, hvad åter anginge de sannolikhetsskäl, som vid bestämmandet af detta förslagsanslag borde tagas i beräkning, så lemnade komiterades betänkande flere upplysande bidrag till ledning derutinnan, i hvilket hänseende de pag.
Skall den yttersta grad af torftighet ännu mera förbittras, derigenom, att de alltifrån barndomen 24 Siatssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, iV.-o 128. fördömas att deruti qvarstanna, enär man beröfvar dem ett af de kraftigaste medel alt derur befria sig, nemligen kunskapen ? — Ingen i förhand bestämd skilnad emellan rik och fattig i afseende på kunskaper må fördenskullföreskrifvas. Det ligger nog i alla fall tillräckligt många hinder i vägen för den sednares utbildning, hvilka ingen kan alldeles undanrödja, och hvillka endast en uppåt sträfvande själ, genom fortsatta ansträngningar, förmår öfvervinna. Ei eller kunna Utskotten godkänna den föreslagna skillnaden i minimum af kunskaper för man och qvinna, och den yrkade nedsättning i kunskaps-måttet för den senare. Någon giltig grund för delta yrkande hafva Utskotten icke kunnat igenfinna, helst qvinnan, om hon skall rätt uppfylla sina pligter såsom moder och husmoder, icke mindre har behof af själsodling, än mannen. I den husliga kretsen är det hon, som lägger handen vid barnens undervisning och som meddelar dem de intryck och begrepp, hvilka gifva deras späda själar sin första rigtning och oftast under liela lefnaden bibehållas. På det att dessa begrepp må blifva rigliga och sanna, är det så mycket angelägnare , att lion ej saknar nödig bildning. Ser man in uti allmogens lefnadsföi hållanden, skall man dessutom erfara , att det i allmänhet är egentligast modren, som uppfostrar barnen, och l uppehåller den husliga ordningen, äfvensom att på hennes skicklighet och förmåga både det husliga välståndet och det uppväxande slägtets uppfostran till största delen bero. C§ 8.) De mot 8 §. gjorde anmärkningar innefatta hufvudsakligen den mening, att den utaf Utskotten föreslagne ålder, då skolgångsskyldigheten borde vidtaga, är alltför tidig.
Den af Utskottet så noggrannt bestämda formen för kyrkomötenas sammansättning skall nemligen, en gång sanktionerad, snart befinnas för många fall mindre användbar, och det är då ganska sannolikt, att kyrkostyrelsen af denna omständighet kan komma att afhållas från sammankallande af ett möte, mot hvilket inga betänkligheter skulle funnits, om dess form icke på förhand varit genom lag fixerad, utan, liksom fordom, kunnat lämpas efter för tillfället förhandenvarande förhållanden och behof. Beträffande för öfrigt sjelfva innehållet i den föreslagna lagen, så är mot detta, äfven i dess enskildtheter, liera anmärkningar att göra. Blott en enda må här anföras; och denna angår de föreskrifter Utskottet föreslagit angående valet af lekmans-ledamölerne i kyrkomötet. I dessa föreskrifter saknar man helt och hållet hvarje garanti för att nämnde val skall träffa personer, som verkligen till kyrkans båtnad kunna och vilja utiöra sitt vigtiga uppdrag. Vill man än antaga, såsom föl jande af sig sjelf, att valbarheten skall vara inskränkt till myndiga och borgerligen oförvitlige män (ehuru icke ens detta i Utskottets förslag säges), så åro i alla fall Bih. till B. St. Prot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 25 Haft. 2 40 Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. de väljande al' den föreslagna val-lagen fullkomligen oförhindrade alt till kyrkans ombud utse sådana, för hvilkas kyrkliga sinne och insigter icke linnes den ringaste borgen. Då dessutom bland den stora mängden valbara (dessa kunna i ett och annat val-distrikt uppgå till omkring hundrade tusen) endast ett högst inskränkt antal kan för hvar särskild valman vara bekant, så skall den slutliga utgången af valen nästan alltid komma alt bero af en tillfällighet, om icke af något ännu sämre.
Således om räntan blir nedsatt i RiksBanken till 2 proc., så komma också de enskilde bankerna att nedsätta den. Det visar sig att de flesta privatbanker i orterna betala icke mer än 2 proc. på uppoch afskrifningsräkning. Denna rörelse är kanske också en af de alidia farligaste för en bank; visserligen för RiksBanken i mindre skala än för någon annan, men det är just sådana medel, som, i händelse af en kris elier misstroende, af ett eller annat skäl kunna genast tagas ut. Det har visat sig, som sagdt är, att bankofullm. hållit den höga 3 proc. räntan en längre tid. Jag vet icke hvarföre det skett; förmodligen var det någon fruktan att penningeräntan skulle öfvergå till någon annan bank, men det är icke tänkbart att någon annan bank skall fiuna det förenligt med sin fördel att gifva 3 proc, då den icke är tvungen dertill. Hvad enskilda banken beträffar, så har den redan en så betydlig upp-och afskrifningsräkning att jag ej tror, det den vågar draga den längre. Af alla dessa skäl får jag föreslå att maximum i ränta för uppoch afskrifningsräkning bör nedsättas från 3 till 2. Hr Printzensköld: Det förhållande är mig icke obekant, som Hr Frihm upgifvit, eller att det försök, man gjort i nu gällande baukoreghte att förekomma, det enskilda korporationer, bolag och kassor skulle insätta penningar på uppoch afskrifningsräkning, i viss mån misslyckats, men derföre att detta stadgande bar, såsom händelsen är med alla möjliga menskliga föreskrifter, blifvit eluderadt och kan eluderas, så anser jag dock icke detta förhållande innefatta något giltigt skäl att rent af borttaga före - 1) en 20 Jn ni e. m. skritten, ty om en lag öfvertriides, så blir icke öfvertriidelsen något skål att afskaffa lagen.