Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
S. D. Till Stats-utskottet remitterades en af herr G. F. Ekholm, med anledning af 56 § riksdags-ordningen, väckt motion, hvaruti förändras en af bemälde riksdagsfullmäktig om statsanslag till iståndsättande af Vesterås stads hamn förut väckt framställning dertill, att staden, i stället för anslag, må beviljas af staten ett amorteringslån af 20,000 riksdaler banko. Från Heder v. Bonde-ståndet. S. D. Anställdes val till de elektorer, hvilka, enligt 108 § Regegeringsformen och 65 § Riksdags-ordningen, skola, jemte öfriga riks-ståndens deputerade, utse kommitterade tili tryckfrihetens vård; och blefvo härvid valde: Till Ledamöter: Johannes Andersson från Skaraborgs län, Pehr Ericsson från Vermlands län, Pher Påhlsson från Christianstads län, Pehr Mattsson från Vesternorrlands län, Gustaf Bernhard Appelc/vist från Blekinge län, samt Carl Nilsson från Östergöthlands län; och Till Suppleanter: Per Persson Eden från Vesternorrlands län, Anders Eriksson från Stockholms, samt Johannes Samuelsson från Calmar län. Den Prot.-utdrag den 10 Maj 18'i8. 345 Den 10 Maj Från Högloft. Ridderskapet och Adeln. S. D. Föredrogs och lades lill handiingarne Stats-utskottets den 6 e. ra. på bordel lagda memorial N:o 147, i anledning al erhållen återremiss å uliälandet N:o 38, angående utgifterna under riks-statens första hufvudtilel. S. D. Föredrogs och lades till handiingarne Stats-utskottets i gårdagens plenum på bordet lagda memorial N:o 160, i anledning af erhållen återremiss af Stats-utskottets utlåtande N;o 78. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Lag-utskottets den 29 sistlidne
Wadsbo Häradsrätt i Walla tingslag hade genom beslut den II Febr. 1847 förordnat, att vid bristande tillgång till böter, sorn blifvit en dräng för olofligt afvikande ur tjenst ådömde med 12 riksd. 40 sk. banco, denne skulle undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället för fjorton dagars enkelt fängelse, som lagligen bordt bestämmas; Och hade, i anledning häraf, åtal blifvit af mig förordnadt emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande; uppå hvilket åtal Kongl. Göta Hofrätt den 1 Juni 1852 meddelat utslag af innehåll, att enär jemlikt 5G § i Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Legostadga den 23 Nov Domhafvanden, under hvars ordförande samma beslut tillkommit, att böta sexton riksd. 32 sk. till treskiftes; men då målsägaren linge anses hafva genom ett från honom inkommet betyg afstått sin rätt till godtgörelse; kunde någon ersättningsskyldighet till honom icke tillf. Domhafvanden åläggas. Detta utslag har icke å någondera sidan blifvit i underdånighet öfverklagadt. Vid granskning af inkomna fånglistor från straffoch arbetsfängelset i Göteborg har anmärkning hos mig blifvit gjord, att ända sedan den 10 Juli 1838 derstädes varit förvarad en qvinna vid namn Fredrika Jonsdotter, hvilken skulle hållas fängslad, tilldess hon klefve tillförlitligen känd; och sedan jag i anledning häraf den II Nov. 1848 af Kongl.
I lande af alla uppgifna behof. Detta torde R. o. Ad. inse och således äfven, att den framkastade satsen är vederlagd, som åsyftar att bestämma utgifterna utan afseende på tillgångarna. Jag trodde äfven, att om den beräkning, som Ilr Cederschjöld ansett StatsUtsk. böra iakttaga vid ett på sträng hushållning grundadt bepröfvande af behofven och bestämmandet af utgiftssummorna, vore af nytta för Ulsk., skulle de vara af så mycket större nytta för Stånden, sorn det tillkommer dem att besluta om utgifterna, hvilka SlatsUtsk. blott till Stånden framställer. Ur denna synpunkt har StatsUtsk. handlat vid ifrågavar. tillfälle; och jag hoppas, att man då gör Utsk. den rättvisan, att det sett saken nidén rätta practiska synpunkten, och att det icke kunnat behandla sakerna på annat sätt. Ett sådant framläggande af extra-ordinarie inkomsterna, som StatsUtsk. nu föreslagit, föranledde visserligen vid sista riksdag till beslut, som voro förtidiga; men jag tror ej, att de nu framlagda beräkningarna böra föranleda till sådana beslut. Likväl hade de vid sista riksdagen af Ständerna i detta afseende fattade beslut inga menliga följder; ty de lade icke hinder i vägen för Bevilln.-Utsk. att inkomma med förslag till bevillnts fördelning, på sätt som Utsk. ansåg tjenligast, hvilket bevisas deraf, att de summor, som R. St. ansägo böra bestämmas, sedermera på Bevilln.-Utskts förslag förändrades till sina belopp. Det torde vara öfverflödigt att i minnet återkalla förhållandet med brännvinsafgiften, som först bestämdes till 460,000, men sedermera ökades med 85,000 r:dr, hvilket allt bevisar, att Ståndens förut fattade beslut icke lade hinder i vägen för bevillnrsfrågans ändamålsenliga behandling i Bevilln.-Utsk.; men derföre tillstyrker jag ingalunda R. o. Ad. att fatta något beslut efter sådana beräkningar, hvilka för den kommande tiden böra grunda sig på de förslag, som af R. o. Ad. äro gillade. StatsUtskrs utlåt.
Och ser du, sa’ han, hon är rik och förnäm hon, och de måste dra fram mig för hennes skull, och derföre vill jag icke lemna henne, fast de bjuda mig mycket pengar; men mer ska’ de ge, om jag skall ge henne på båten, för jag får ändå mer om jag tar henne.“ Då Margaretha hörde att Malin sade sig nyss hafva träffat Magnus, väcktes hennes uppmärksamhet, och i hopp att få någon underrättelse om honom hörde hon vidare på samtalet derute. En hög rodnad flög öfver hennes förut bleka kind, då hon hörde hvad Malin sade, och hon hann ej sansa sig, innan hon hört henne ända till denna punkt. Men nu steg hon upp med af harm och vrede blossande kinder i det hon sade vid sig sjelf: „hvilken låghet! Är det på sådant sätt man vill skilja mig ifrån honom? Vore min tro på honom så lätt skakad, då vore det väl föga bevändt att bry sig något om den.“ Med lätta steg gick hon öfver rummet till andra sidan, der hon bortgömd i alkoven ej mera kunde höra hvad Malin sade, ehuru talet i yttre rummet ännu länge tycktes vända sig kring Magnus. Snart märkte Margaretha att hon var ett mål för spioneri och intriger, och om än spelet var fint och klokt beräknadt af Carl, så hade han dock såvida missräknat sig på Malin, att hon ofta genom sitt storprateri förtölpade sig, och groft utförde det fint tänkta. Men hos Margaretha reste sig det ädla sinnets harm vid oädel behandling, och endast så mycket beslutsammare gick hon sin väg fram. Nu hade det redan längesedan bordt komma underrättelse från Magnus och den formliga anhållan om henne, som han utlofvat; men ingenting sådant hörde Margaretha af. Hade han sålt henne för penningar, för befordran? Carl hade låtit henne förstå, att han så hade gjort, men tydliga ord talades aldrig om hela saken. Magnus och hans anspråk nämndes aldrig, det var som om något sådant icke funnits. Hennes tro på honom stod dock fast. Hon anade att man för henne dolde hans bref, att hon var omgifven af bevakning, som hindrade honom från att ge henne någon underrättelse, och i hemlighet gret hon bittra tårar af harm och smärta, men inför andra gjorde hon våld på sig för att synas lugn.
Hvarför satt jag här? Hvad ville mig denne främmande man? Hade han sökt mig eller jag honom? Jag fick en absurd misstanke, att han setat och väntat på mig, följt mina steg, som han förr vaktat på mina handlingar i Upsala, och fast han ej med ett ord hade antydt sina afsikter, hade han hela tiden utforskat mig, förföljt mig, gjort sig till min förtrogne. Nu satt han och trodde sig ha vunnet spel, trodde mig vara öfverlistad. Jag kunde ha brustit i gapskratt, slagit handen i bordet och sagt honom, hvilken dumbom han var. Jag fick lust att göra det. Men jag lade band på mig för att icke röja mig själf, steg i stället upp och förklarade, att jag måste gå. Han lät sig icke bekomma. Han räckte mig helt lugnt handen till afsked, och sjudande af vrede öfver, hur väl han kunde behärska sig, besvarade jag hans handtryckning och gick. Denna afton irrade jag länge omkring på gatorna, innan jag ändtligen vågade vända om till mitt hem. Aldrig har denna vårens ljusa, långa aftondager plågat mig så outsägligt som denna kväll, när jag utan mål vandrade omkring de nybyggda kvarteren som omgifva det hus, där jag bodde och där jag i dag icke vågade inträda. Gång på gång gick jag förbi min port, emedan jag ej kunde besluta mig för att trycka på den lilla svarta knappen, som skulle hafva öppnat vägen till mina afstängda rum. Ständigt kom jag tillbaka, och när jag till sist gick uppför trapporna, var jag så trött, att jag endast med möda släpade mig fram. När jag kom in till mig, märkte jag, hur tyst där var, och med en plågsam känsla af att vara allena, tände jag lampan och fällde ned gardinerna. Det var för tidigt att gå till sängs, och jag lade mig därför på min soffa i tanke, att tröttheten snart skulle gifva vika. Det var vinet, samtalet, den långa promenaden ... Alltsammans hopade sig för att få mina nerver att domna. Och utan att jag märkte det, slöto sig mina ögon, och jag föll i sömn. Hur länge jag sofvit, vet jag icke. Men just därför att jag tyckte mig hafva sofvit länge, är jag böjd för att tro, att det måste hafva varit på sin höjd en kvarts timme.
Jag stannär här för alt bedja R. o. Ad. betänka hvad följden skulle blifva, om, derföre att Coust.Utsk icke funnit skäl att göra anmårkn. emot någon Konungens rådgifvare, sorn föranledt en utgift, som sedermera blifvit af revisorerne anmärkt, såsom oriktig, eller af beskaffenhet, att medlen lagligen kunna återfordras, StatsUtsk. skulle äga att förbigå en sådan anmärkn. och förklara den böra förfalla, derföre att åtal emot Konungens rådgifvare af föreg:de riksdags Const.Utsk. icke blifvit beslutadt. Det är genom Stats-revisorernes berättelser R. St. erhålla kännedom om, huru med Stats-förvaltningen förfarits emellan riksdagarna, huruvida de af revisorerne anmärkte utgifter varit verkligen lagstridigt anbefalda, medföra återbärings-skyldighet eller frågan får förfalla. Jag skulle derföre lrt>, att del tillkommer SlatsUlsk. att i noga öfvervägande taga dessa revisorernes berättelser, jemförda med "alla dit hörande handlingar, och att på grund deraf afgifva ett fullständigt betänk, öfver hvarje af revisorernes anmärkmr, på det att R. St., som äro Svenska folkets representanter, och icke StatsUtsk. såsom en represenlanternes delegation, må kunna i hvarje fall pröfva om anmärkmne äro grundade eller obehörige, och derefter, efter grundlagarnes bestämmelser, besluta. Emot ett annat förfarande protesterar jag på det högsta. Man ser ej af den långa listan, på icke mindre än 21 punkter, huru många punkter af StatsUtsk. blifvit undandragna II. St:s pröfning, och jag tror derföre, att någon annan åtgärd med ifrågavar. betänk, icke kan vidtagas, än att återremittera detsamma. Jag kan likväl icke, såsom Gr. Lagerbjelke, instämma i allo uti Hr Gripenstedts reservation, ty den är ganska ofullständig i så måtto, som han icke upptagit StatsUtsk:s bestämmelse och R. St:s rättigheter. Ilär förekommer vidare, hvad äfven Gr.
Litt. G. g.) utvisar, och hvarigenom en ökad utgift af 2,200 R:dr R:mt uppkommer». »Kr ig s-kollegium, hvars aflöningsstat år 1849 reglerades i sammanhang med Kollegii då skedda förändrade organisation, derigenom tjenstepersonalen äfven inskränktes till sitt nuvarande antal, jemte det förvaltningen af alla 4:de Hufvudtitelns medel, som förut till en del tillhört Stats-kontoret, på Krigs-kollegium öfverflyttades, befinner sig ännu på s. k. öfvergångs-stat, i anseende dertill att de för den nya allöningsstaten afsedda tillgångar ännu icke fullt blifvit derför disponibla. Då Kollegii göromål efter emottagande af hela 4:de Ilufvud-titelns förvaltning blifvit i betydlig mån tillökade, är äfven angeläget, ej allenast att dess embetsoch tjenstemanna-personal erhåller en deremot samt efter nuvarande förhållanden svarande aflöning, utan ock att den nya aflöning, som för berörde personal kan varda bestämd, må utan afdrag densamma tillfalla. I fråga om aflöningens bestämmande för civile Ledamöterne uti Krigs-kollegium och för de tjenstegradcr, som kollegium eger lika med andra rikets kollegier, äfvensom i fråga om pensioneringen hemställer jag i underdånighet att dervid måtte tillämpas de grunder, som i afseende å kollegiernes lönoch pensions-reglering i allmänhet torde af Eders Kongl. Maj:t antagas. I enlighet dermed skulle lönerna blifva: för Äldste Krigs-rådet R:dr 5.000. » de tvänne öfriga Krigsråden » 4,500. » Sekreteraren, Advokat-fiskalen och Kamererare » 4,500. » Registratorn och Aktuarien » 2,500. » Notarier, Kammarförvandter, Revisorer och Bokhållare . ... » 2,200. » Kanslister och Kammarskrifvare » Vaktmästaren » 600.
Men du har talat om att ifrån Mariestad vika av söderut till de stora egendomarna? Vadsbo härad, där jag hade åtskilligt att uträtta, har vi nu redan till det mesta kommit igenom och lämnat. Jag får ta igen det på återfarten. Nu ska jag visst till Odensåker, Skövde, ja ända ned åt Marka och Grolanda, så att vigaste vägen väl vore att här utanför vid Lexberg vika av åt Kekestad, och inte följa västra vägen genom Björsäter och så till Lidköping. Men jag har även göromål vid Grävsnäs, åt Sollebrunnstrakten, och vägen dit går ganska bekvämt och rätt genom Lidköping. Varför kunde jag inte då lika gärna nu genast få ta den senare turen? Varför säger du? du har ju din frihet att ta vilkendera du vill? Ja, Sara, för mina affärer har jag visserligen frihet härtill ... Är då något annat hinder? Vilketdera vill du själv? Du frågar mig, Sara? och du vet lika så väl som jag, att jag vill följa dig till Lidköping. Får jag inte se ditt lilla hus? dina små rum en trappa upp, som kan hyras ut par exemple åt resande? och det där större rummet nere på botten, där du en gång tänker hålla handelsbod, och det måhända snart nog, ifall din mor ... Allt detta vill du verkligen se? Goda, älskade Sara ... du ler? det är mitt fulla allvar. Jag har många resor att göra här i Västergötland, fram och åter, om sommaren och kanske hela året, ifall min plan lyckas att få transport på Västgötadals regemente, och det beror på Dorchimont. Någonstans skall jag under alla dessa färder ha mitt hem ... för mina sakers skull ... kunde jag inte få hyra av dig de där smårummen en trappa upp? Men du har inte sett de rummen ännu. Spar till dess. Aldrig köpa, aldrig hyra vad man ännu inte sett och skådat! Denna gyllne regel gick på meter, och var de första av det slaget, som sergeanten hörde från Saras mun. Men orden föll sig så bra och beledsagades av en ljuv, nästan smekande tonvikt. De stod bägge vid ett av fönstren i rummet, hade ånyo rullat upp gardinen och släckt ljusen, för att en stund njuta aftonhimlens intagande anblick innan de lade sig.
Jag tror att denna lilla gosse äfven ämnar ha en roll i den dram, der vi båda bli hufvudpersonerna. Axel, som ärnat gå bort, hejdade sig vid dessa ord, och ... antingen han nu förstod meningen i dem, eller blott anade densamma ... nog af, han vände sig om och sade helt sturskt: Hufvudperson eller icke, men visst skall min roll bli bättre än morbrors. Det fröjdar mig, att du är ett så qvickt barn sade v. Degen och klappade Axel på axeln. Den stackars Axel blef härigenom liksom afväpnad och drog sig misslynt undan. Det tycks förvåna er, att Axel kallar mig morbror; saken är den, att jag är köttslig kusin med hans fru mor, men den nådiga frun tycks icke stort låtsa om en fattig stackare som jag. Hon anser mig säkert för en vidlyftig person och ... kanske har hon rätt häri. Härifrån öfvergick han åter till andra ämnen, och var stundom intressant, stundom näsvis. Jag visste icke, hvad ton jag skulle antaga med honom, och jag var i högsta grad förlägen, ty småningom vändes allas blickar på oss. Sluteligen bjöd han upp mig till kotiljongen, som nu skulle börjas, och jag kunde icke säga nej. Då aflägsnade han sig och råkade möta sin kusin, min principale. Det var då att se, huru denna, långt ifrån att visa sig fjär, inlät sig med honom i ett ganska lifligt samtal. Efter dettas slut kom hon till mig och sade sakta: Jag såg att min kusin talade med Celia, men jag såg äfven, att Celia icke stort var agréerad af hans samtal. Hon sökte derefter i ett långt andragande urskulda ett tillstånd, som det, hvari v. Degen tycktes befinna sig. Min principale är i allmänhet fåordig och icke särdeles vältalig. Så bra som nu, minns jag henne aldrig hafva talat, och likväl gällde det en, som sade sig af henne vara öfversedd. Jag förstod ej detta och förstår det knappt ännu. Axel hade stått på ett litet afstånd och kanske uppfångat ett och annat uttryck. Jag hade stigit upp och skiljt mig ifrån Ida. Då kom Axel och sade med en bedröfvad min: hvad sade mamma åt Celia?
Det förnämsta motivet för skiftande, den förut gångbara misshushållningen med samfäld skog, försvinner genom upphörande af all annan afbrukning än trakthuggning och hjelpgallring, i hvilkas afkastning hvarje delägare lätteligen tilldelas hans lott. Skogens vårdande, som försvåras genom skiftandet i små lotter, öfver hvilka hvarje ägare ej kan hålla särskild tillsyn, blir deremot lättare på en samfäld skog, ju större denna är, då man med desto mindre afsaknad kan af skogsmarken och skogens afkastning upplåta boställe och aflöning åt skogvaktare. Ett ytterligare och vigtigt skäl emot skiftandet är, att den mark, som rätteligen bör till skogsväxt användas, i allmänhet är ganska svår att skifta. Den är nemligen bergig och stenig, och dess skogsbördighet, i förhållande till vidden, merändels rätt svår att uppskatta, så att i skiftande af sådan skogsmark måste ske tätare och större misstag, än i ali annan jords skiftande. Skulle dessa reflexioner vara grundade, så blefve ock deraf den slutföljd antaglig, att sådan mark, sorn endast för bete och skogsväxt är tjenlig, aldrig borde i ägoskifte ingå. Der man vill för dessa behof använda odlingsbar mark, bör äfven denna lemnäs oskiftad. Endast till den mark, sorn är odlad eller skall odlas till åker och äng, bör skifte sträcka sig. Till den samfälda betesmarken bör hvarje lott i åker och äng (inägor) angränsa, och detta måste desto heldre bita sig göra, som det i hvarje skifte, der alla arter af mark ingå, fordras en sådan inrättning af lotterna, att hvar och en, bestående af samtliga arterna, inom sig sammanhänger, hvilket icke annorlunda låter sig göra, än att inägorna af hvarje lott också måste tillstöta någon del af betesmarken. Men det är icke nog, att samtliga lotterna tillstöta betesmarken, för att dertill äga tillgång. Det är nödigt, att sjelfva bostäderna allesamman ligga invid denna mark. Det är ett obotligt och svårt fef på en landtgård, om dess åbyggnad ej är eller kan blifva annorlunda belägen, än att vägen derifrån till betesmarken går öfver större eller mindre del af inägorna.
St-s beslut, Bankens rörelse kommc att regleras på ett sätt, som bragte realisationens bestånd i fara, så skulle den stora allmänheten, om den upgjorde alla sina liqvider med papperssedlar, icke just märka hvad soia tilldragit, sig, utan blott beklaga sig deröfver, alt allting blifvit så dyrt och att alla varor stigit i värde, icke inseende att rätta orsaken till det öfverklagade förhållandet läge deri, att sedlarne sjunkit i värde; då deremot, om endast silfver i allmänhet begagnades uti rörelsen, och den nyssnämnda händelsen inträffade, allmänheten genast skulle märka, att silfret försvann ur rörelsen, så att detta försvinnande genast skulle för allmänheten blifva ett ngif akt, bär måtte någon fara vara å färde!» Enligt min tro, skulle blotta medvetandet, att hvarje äfventyrlig finansoperation genast blefve bemärkt i hela landet, möjligen vara en hållhake på alla omogna beslut i den vägen. Det är således icke der före, att jag på något vis förnekar den stora nytta, som Bankrörelse med sedlar medförer, utan deiföre, att jag anser, att denna rörelse endast bör bedrifvas med sedlar å högre valörer, som jag nu vördsamt anhåller om denna punkts återremitterande. Frih. S (jernstedt, Aug. Willi.: Man skulle icke behöfva mera än åberopa den af Hr Mannerskantz emot denna punkt anförda reservation för att finna de skäl, han anfört, vara så giltiga, att det förefaller nästan besynnerligt, att Utsk. kommit till det resultat som Betänk, utvisar. Jemte det jag således i allo instämmer i Hr Mannerskantz^ reservation, utbeder jag mig att i korthet få påpeka några oegentligheler uti de motiver, Utsk. till stöd för sitt afstyrkande anfört. Till en början yttrar Utsk., att genom riksdalers-sedlarneS indragning Bankens metalliska kassa skulle komma att försvagas.
Drottningen till bestridande öfvertagne oell best adde Pensioner åt andre i behof stadde personer tillgång ej finnas och desse nödlidande komma att sakna den hjelp och det understöd, de förut åtnjutit och om hvars fortfarande de gjort sig ett säkert hopp i stöd af Hennes Majus ädla böjelse och välgörenhet mot behöfvande; och har, under framställning häraf, såsom en serskild motion Herr Friherre Fredrik Hjerta föreslagit,. att en Summa af 3000 R:dr, hvartill af förenämnde 16,666 Rtdr 32 sk. tillgång kunde påräknas, måtte ans ås för desse enskildte Pensioner; uti hvilken framställning fia» re Ledamöter sig förenat. Uti det förut afgifne utlåtandet har StatsUtskottet anfört de skäl, uppå hvilka Utskottet ansett enahanda grunder, som föreslogos för upprättandet af Indragnings-Staten efter Högstsalig Konungen, böra följas vid regleringen af ifrågavarande Pensions-Stat; Och får i denne del alltså nu vördsamligen åberopa berörde yt. St&ts-Utsiottens Btlänkandtn'. a061 frände med förklarande, att Riksens Ständer redan vid 1809 och 1810 arens Riksdag funno Stats-Verket3 ställning kräfva de vilkor för Pensioners åtnjutande å Rikets Stat, som i afseende på Embetsoch Tjenstemän, hvilka tillika innehafva andre sysslor med Löner å Kronans Stat, nu blifvit utsatte; samt att sådane undantag äfven gjordes af Riksens Ständer vtd 1815. års Riksdag, i afseende på den för Högstsalig Hennes Majestät Enke - Drottningens SOPHIA MAGDALENAS Pensionärer reglerade Staten. Och, enär det serskildta förhållande dessutom inträffat, att Högstsalig Enke-Drottningens Hof. Stat, som nu skall pensioneras, för korrt tid sedan blifvit antagen och försedd med högre Löner än som åtnjötos af de förut till den Kongl.
Man har mycket talat om, att någon högre skicklighet i LagmansRätterne än i HäradsRätterne ej vöre att förvänta; med samma skäl kan man då säga, att i militairen någon högre skicklighet icke är att förvänta af den mera er färne, af Capitaine!), än af Fendriken o. s. v. Är åter meningen att klandra utnämningarne till Lagmän, Så tror jag mig vara befriad från att derå svara. Man har anfört till skäl mot LagmansRätterne, att Svenska allmogen önskar att slippa dem. Den torde häri, som i mycket annat, ej förstå sitt eget bästa. Nog torde det eljest böra anses fördelagtigt, att den slipper anförtro sig åt advocater genast i aldra instantien, utan eger sjelf der utföra sin talan; har domstolen på närmare håll; vet dagen, då målet blir afgjordt o. s. v. Med LagmansRättens domar hafva parterne emedlertid varit så pass belåtne, att de iåtit i allmänhet minst | af dit vädjade mål der afstadna. Dessa skulle nu, till en större del, öfverhopa HofRätterne, om hvilkas otillräcklighet vi snart skulle få känbara underrättelser. Utskottet talar väl om utvägar, att hämma rättegångar, men synes icke med' ett finger vilja bidraga dertill, då icke ens mitt förslag om af - Den 23 O c t o b e r e. m. 333 skaffande af Expeditions-lösen fått erfara ringaste framgång. Herr Danckvardt, Magnus Georg: Då jag förmodar, att förevarande Betänkande kommer att återremitteras, tager jag mig friheten dervid göra en mindre betydlig anmärkning. Utskottet hemställer i 5:te punkten af förslaget till Förordningen om Lagmansoch Kämners-Rätters upphäfvan”de, att den befattning vid syn å Lands”höfdinge-Residencehus, som enligt 9 och ”10 §§. af Kongl. Reglementet den 22 Februari 1756 tillhört Lagmannen i Länet, ”hädanefter skall utöfvas af Häradshöfdingen i det Härad, inom hvars gräns Resi”dencehuset är beläget.”