Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru annorlunda är icke det intresse man genast erfar för Kronbergs tafla! Man behöfver alldeles icke yeta, att de två figurerna föreställa David och Saul. Man kan möjligtvis ana det, då man känner sin bibliska historia. Men endast i dessa människofigurer själfva och i den enkla handlingen ligger ett stort, oss mäktigt tilltalande intresse, som als icke behöfver understödas eller utredas genom några förklaringar, men som verkar genom konsten ?jälf, den mästerliga konst i teckning, färg och ljus, som Julius Kronberg i så hög grad besitter. Det är ungefär samma förhållande med Fagerlins nyss omnämda tafla och äfven med Au g. Hagborgs » Träta », en icke blott i teknik utmärkt målning, utan äfven i ämne fullkomligt klar. En träta eller ett slagsmål på en by* gata i en för oss alldeles okänd trakt af jorden, mellan ett par sluskar till karlar och deras alt annat än fina kvinnor kan väl icke intressera? Jo, det är just det som detta simpla ämne gör, då det återgifves i en sådan verklighetstrogen konst, som Aug. Hagborgs. Här ha vi det rent mänskliga alldeles klart och tydligt. Här äro inga förklaringar af nöden. Vi se de starka lidelserna hos dessa två slagskämpar och vi känna deltagande för dessa två kvinnor, hvilkas hela väl och ve kanske bero af slagsmålets upphörande eller återupplifvande. Vi förstå så väl hvarför dessa kvinnor använda hela sin både fysiska och moraliska styrka för att aflägsna slagskäm-pame från hvarandra. Och så tycka vi oss känna hela tilldragelsen, dess uppkomst och orsak samt till och med platsen där handlingen försiggår. Det är något som måste erfaras af alla som se taflan. Därtill kommer, attde i konstens teknik något hemmastadda känna glädje öfver det mästerliga sätt, hvarpå alt är återgifvet, huru frisk färgen är, huru sant ljuset verkar på föremålen, huru insigtsfullt i allt konstnären gått till väga för att åstadkomma det goda intrycket. Samma betydande konst yttrar sig ock i Kröyers » Vid sommartid på Skagens strand », ett utmärkt arbete o genom sin kraftiga ljus verkan.
I sammanhang härmed och då Medicinska Fakulteten i Lund, enligt det protokollsutdrag, som finnes bilagdt Hans Kongl. Höghet Akademie-kanslerns memorial af den 20 sistlidne Oktober, i underdånighet föreslagit, att af Rikets Ständer måtte begäras en Adjunkts-lön på Indragnings-stat för e. o. Professoren J. Rabbén, vid hans numera upphunna ålder af 72 år, på det tillfälle derigenom måtte beredas att få den Adjunktur, som af Professoren Rabbén innehafves, besatt med en man, på hvars verksamhet högre anspråk kunde göras, än Professoren Rabbéns framskridna ålder medgifver, anser jag mig äfven böra i underdånighet hemställa, det Eders Kongl. Maj:t täcktes föreslå Rikets Ständer, att å Allmänna Indragnings-staten åt e. o. Professoren Rabbén anvisa ett mot hans riu innehafvande Adjunkts-lön svarande belopp af 700 Riksdaler årligen, som pension under hans återstående lifstid, sedan han från sin innehafvande Medicinai-Adjunkts-beställning vid Universitet i Lund erhållit afsked. Hvad Departements-chefen i förenämnde afseenden sålunda yttrat oell hemställt behagade Kongl. Maj:t, uppå tillstyrkan af Stats-rådets öfriga ledamöter, i Nåder bifalla; hvarjemte Kongl. Maj:t förordnade, att utdrag af detta protokoll skulle till Finans-departementet expedieras, för att tjena till ledning vid författandet af Kongl. Maj:ts Nådiga proposition om Statsverkets tillstånd och behof, i hvad den kommer att röra Åttonde Hufvudti teln; och skulle handlingarne i de mål, hvarom framställning till Rikets Ständer blifvit i nåder beslutad, framdeles till vederbörande Utskott öfverlemaas. Ex Protocollo. Carl Gast. Brusewitz. I STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1855. Kongl. Maj:ts Nåd. Ank. till Exp. Utsk. d. 9 Dec. 1853, kl. 1 e. m. Kongl.
Sådan är vårt fäder»neslands närvarande ställning, att det icke med egna krafter allena sy»nes kunna uprätthålla sin sjelfständighet. Denna beror då af de för»bund med de makter, som en klok Styrelse kan vinna, men hvilka »aldrig, i den stund de slutas, kunna underkastas den offentliga D en 25 Juli f. m. 495 »pröfningen och de långa betänkligheterna af en lagstiftande eller »blott af en talrik Rådgifvande Corps.» Det torde lätteligen inses, att dessa motiver icke hafva mindre giltighet nu än då. En Reservant har anmärkt, hvad föregående talare äfven framhållit, att den 12 §:ns föreslagna förändrade lydelse vore stridande mot hvad i föreg:de 11 § är föreskrifvet. Oaktadt hvad å andra sidan häremot blifvit anfördt, måste jag förklara, att jag finner anmärkmn icke vara vederlaggd. Enl. lörsta perioden al 11 g kan Konungen låta bereda och handhafva ministeriela mål på det sätt Honom lämpligast synes. Hvad skulle det ligga för mening häruti, om i afs på de vigtigaste ministeriela mål, eller afliandlingar och förbund med främmande makter, denna frihet i behandlingssättet vore så inskränkt som föreslaget är? Den sista perioden af nämnde § stadgar, att af beslut i ministeriela mål Konungen må låta till StatsRådets kunskap komma, hvad Honom nyttigt synes, »så att äfven någon kännedom af den»na RiksStyrelsens gren måtte hos StatsRådet finnas.» Men jag frågar åter: hvad mening skulle det ligga häruti, om det funnes arter af ministeriela mål, och dessa de vigtigaste. som ovillkorligen i följd af sjelfva Grundlagen borde af StatsRådet behandlas? Hvad Hr Munck i denna fråga anmärkt biträder äfven jag. Väl har man å andra sidan motiverat sitt försvar dermed, att Konungen under resor vore oförhindrad att låta de ministeriela må len behandlas af den StatsRåds-afdelning som Han enl.
Utom residensstaden, hvarest någon gång spår uppenbarat sig till mormonska och baptistiska villomeningar, men för hvilka här icke varit någon fruktbar jordmån, har inom länet under ifrågavarande period någon egentlig schismatisk rörelse icke förekommit. Frågan om halten af ett folks sedlighet är under alla förhållanden, synnerligast vid jemförelsen emellan tvenne icke aflägsna tidskiften, af den mest grannlaga art, och låter sig svårligen afgöra efter någon fullt tillförlitlig måttstock. Den enda arithmetiska grund, som i detta afseende kan hafva någon giltighet, är att hemta frän brottmålsstatistiken, men äfven denna måste man med varsamhet använda, för att icke löpa fara att vilseledas, ty enstaka företeelser, som uppenbara sig endast eller nästan uteslutande inom antalet af den lösa befolkningen, innebära icke något bevis om skaplynnet hos den egentliga kärnan af folket. Anledning erbjuder sig emellertid icke att mildra det omdöme, som härom i föregående femårsTab. Litt. c. berättelser uttalats, så vidt omdömet endast grundas på brottmålsstatistiken. Vid jemförelse af förhållandena under år 1858, det sista för hvilket Herr Justitie-Statsministerns underdåniga berättelser angående civila rättegångsärenden och brottmål äro i tryck tillgänglige, med förhållandena under den tidrymd, för hvilken senaste femårsberättelser i detta hänseende redogöra, ådagalägges, att antalet af lagbrott, för hvilka personer blifvit sakfällde i detta län, förhållit sig på sätt nedanstående tab. Litt. Då för hela riket i medeltal antalet af för brott sakfällde åren 1841—46 förhöll sig; till folkmängden O O såsom 1 till 102, 1850 såsom 1 till 115, 1853 såsom 1 till 89 och 1858 såsom 1 till 91, så ådagalägger det uppgifna förhållandet, att länets tillstånd i omförmälda afseende varit vida ofördelaktigare, än rikets i allmänhet, efter medeltal räknadt. Härvid är dock att anmärka, att det för de sistberörda åren uppgifna stora antalet öfverträdelser af politioch ekonomi-författningar väl mindre torde böra tillskrifvas en ökad brottslighet, än en skärpt tillsyn emot öfverträdelser.
Prinsessan Amelie Louise Héléne d ' Orleans, nu mera Sua Magestade a Senhora Dona Amelia, Rainha de Portugal e dos Algarves, är dotter af konung Louis Philippes sonson, framlidne grefven af Paris, prins Louis Philippe Albert d ' Orléans, i hans äktenskap med sin kusin, prinsessan Marie Isabelle Francoise d A s s i s e Antonie Louise Ferdinande d ' Orléans, och föddes den 28 september 1865. Hon tillhör sålunda en af Europas anrikaste och ärorikaste ätter, och en däremot svarande uppfostran k o m henne också till del. Snart var min drömsyn dock förvandlad. Töcknet försvann. Bak fjunlätt sky en stjärna mildt mot jorden myste. Och tårehafvet, nyss likt bly, nu med safirens skimmer lyste. Sin barndom tillbragte hon i England, där hon under sina föräldrars tillsyn åtnjöt den första undervisningen tillsammans med prinsens af Wales döttrar. Och att denna undervisning handhades på ett sorgfälligt sätt, så att den unga eleven tidigt fick ögonen öppnade för skillnaden emellan väsentligt och ovä- sentligt, därom kan man vara viss, då man känner grefvens af Paris allvarliga vetenskapliga intressen och skrifter. Senare flyttade den höga familjen till sitt hemland, Frankrike, i hvars hufvudstad den tillbragte vintersäsongerna. Härigenom bjöds det den unga prinsessan tillfälle att vid sidan af soliditeten i sin engelska uppfostran utveckla det medfödda behaget hos en boren dotter af Frankrike. Också söker den blonda furstinnan sin like i ridderlig skönhet, då hon på sin ädla ridhäst utför de käckaste ryttarekonster eller jagar det flyende vildsvinet. Ar 1886 förmäldes prinsessan Amelie med Portugals då varande kronprins, hertigen af Braganza, nu mera konung D o m Carlos. Och då hon två år senare öfvertog en lands En b o k är lifvet. Ödets vindar vända dess växlande o c h tankerika blad. V i läsa — hvad som händt, hvad oss skall hända förgängelse och lif på hvarje rad. L. moders maktpåliggande kall, visste hon snart att visa sig värdig det samma. I det nutida samhället — säger den portugisiske förf.
Knifvar 6 samt å finare 9 öres tull skålpundet, under det att afgifterna härstädes utgå med 50 öre för rakoch 1 Rdr 12 öre för pennknifvar, med 15 öre för tälj-, sjömanseller gröfre arbetsknifvar, med 1 Rdr för bordsoch andra slag, ej specificerade, knifvar, samt gafflar, då de äro försedda med skaft af silfver, pläter, ebenholtz eller elfenben, samt med 25 öre skålpundet för dem med skaft af andra ämnen. Det har redan tidigare blifvit utrönt, att å allmännast begagnade rakknifvar värdet utgör omkring 2 Rdr skålpundet, och fastän de finare 59 sorterna stå i högre pris, lärer dock tullen å denna lätt smuggelbara artikel icke böra öfverstiga 12 å 13 procent å värdet på de vanligaste slagen, hvilken afgift komiterade tillstyrka må öfvergångsvis inträda med 40 öre år 1865, 30 öre år 1867 samt 25 öre skålpundet år 1868. A pennknifvar samt de dyrbarare slagen af bordsknifvar och gafflar synes, med afseende å deras högre värde, en dubbelt så hög tull vara passande, att äfven efterhand å samma tider blifva tillämpad med respektive 80, 60 och 50 öre pr skålpund. Då täljeller arbetsknifvar äro närmast jemförliga med ej specificerade arbeten af opoleradt jern, lära de ock böra dermed lika tullbehandlas, och nedsättning i deras nu varande tull derföre ega rum till 10 öre år 1865, till 8 öre år 1867 samt till 6 öre skålpundet år 1868. För bordsknifvar och gafflar med mindre dyrbara skaft har väl funnits böra föreslås en något högre tull än å opoleradt, men likväl icke så hög som å poleradt eller lackeradt jernarbete, och torde fördenskull afgiften kunna antagas att under sistnämnde terminer utgå med respektive 20, 15 och 10 öre pr skålpund.
Jag anhåller att få upliisa det senare: »Finnes ej Prins, som efter hvad nu bestämdt är, äger att RiksStyrelsen öfvertaga, eller är Han af sjukdom eller af vistande utom Sverige och Norge derifrån hindrad, då skall en InterimsRegering så sammansatt, som i Riksakten, till bestämmande af de genom föreningen mellan Sverige och Norge upkomne konstitutionella förhållanden Sr stadgadt, tillträda RiksStyrelsen, hvilken den äger alt föra med samma makt som Regent. InterimsRegering afträde Styrelsen då den af Regent kan öfvertagas.» Det är således gifvet, att om vid Konungens sjukdom eller resa utrikes, något af dessa fall inträffar, antingen att någon manlig medlem, som upnätt myndig ålder, icke i det Kongl. Huset finnes, eller att Thronföljaren vistas utrikes eller är sjuk, så skall InterimsRegeringen, den och ingen annan, tillträda Styrelsen, ålen det sista mom. rörer det förhållande, då antingen Regenten är af andra fall än dessa hindrad att omedelbarligen genast öfvertaga Regeringen, eller några ledamöter, som skulle utgöra InterimsRegeringen icke för tillfället finnas i Stockholm, då skall icke landet stå utan Regering, utan den skall öfvertagas af Statsrådet. Den värde ledamoten har äfven sagt, att denna Styrelse skulle i vissa fall kunna föras af den i 43 §:n omtalla Regering. Går man närmare på saken, finnér man likväl att denna Regering skall vara tillsatt af Konungen, för att fungera under Konungens resa i Norge eller inom landet, men alldeles icke vid de tillfällen då Konungen är sjuk elier utrikes. Deraf behagade Ståndet finna, att i samma ögonblick Konungen blifvit så sjuk att Han icke längre kan Regeringens angelägenheter vårda, så har den enl. 43 §:n tillförordnade Regering i och med detsamma uphört och är icke konstitutionel berättigad att styra. För att visa att de tillfällen kunna inträffa, då landet bl ifver utan Regering, (längre än några dagar kan det icke hända], anhåller jag att få framställa ett exempel.
Lagen måste icke allenast bestämma och definiera dess mening, utan genom dess införande i all den stränghet, som skäligen kati fordras, lemna sådana garantier för allmänheten, atl de deribland, som icke kunna följa med den slags penningehandel, som bankerne äro ämnade att drifva, äro och anse sig på förhand skyddade mot möjliga bedrägerier; trien deraf följer icke ovillkorligen, att det är och blir under alla förhållanden nödigt och rätt, alt föreskrifva det endast de, hvilka inträda i solidarisk ansvarighet, skola få stifta baqker. Långt derifrån! Under ett annat tidskifte och efter en mera utvidgad erfarenhet om denna credit-iörelses egentliga beskaffenhet är det icke blott möjligt, utan äfven måhända principenligt, att låta sådana banker bilda sig, äfven utan solidarisk ansvarighet. I detta hänseende har jag trott mig böra uppfatta vårt lands egna belägenhet. En stor massa af nationen äger här den politiska rättigheten att deltaga i lagstiftningen, ehuru din icke kan, hvad aktning man än är skyldig att skänka densamma, intränga i bedömmandet af sådana principer, för hvilka man måste hafva gjort sig reda, för att kunna afgöra hvad som är lämpligt eller för tillfället det rotta. Der är alltså nödvändigt, att lagstiftningen genast medgifver snarare större garantier än sorn kunde eljest behöfvas, och hvilkas ändamål således egentligen åsyftar denna classens säkerhet. Det är derföre, som jag icke tror det vara rätt att här vilja förordna aclje-bankers uppkomst. Jag medgifver, att den större capitalisten icke gerna inträder i solidarisk ansvarighet, emedan han fruktar att blifva ett hufvudmå! för dem, som, derest en bank ramlar, utkräfva valuta; men så mycket angelägnare är det att ställa så till, alt den solidariska ansvarigheten icke träffar den rikare delägaren i större proportion än lian deltagit i bankrörelsen. Denna är en af de grava anmärkare jag har att göra emot Utskrns betänkande.
Detta endast i förbigående sagdt; vid frågan om ett serskildt Utsk., derom speciel motion redan vid motionens väckande af mig antyddes, blir tillfälle ytterligare utveckla motiverna. För öfrigt må jag genast villigt erkänna, att R. St:r i allmänhet och de Utskott i synnerhet, som skola granska motionen, hafva skäl anse sig otillfredsställde med motiveringen i detta anförande. Sjelfva motionen skulle, enl. Grundlagens föreskrift, icke omfatta mera än ett ämne. Jag var således tvungen frånskilja icke allenast den redan väckta, om guldutmyntning, ehuru vid dess motivering det kan visas, att den betydligt underlättar hela operationen och att det nya penningeväsendets system kräfver sådan åtgärd för att vara fullständigt; men äfven en annan motion återstår att göra, nemi. om förändring i lagen för enskilda Banker, en förändring, som kanske fordrar en dermed i sammanhang stående underd. petition till K. M., att Han, med åsidosättande af den tolkning af 89 g R. F., enl. hvilken man sett, att Konungens Rådgifvare städse och äfven vid sista Riksdag ansett enskild Bankrörelse för ett Ekonomiärende, med behof af annan reglering på tid och oktroj, än den som kunde bestämmas en gång för alla genom bestämd Civillag, hädanefter nådigst ville förklara näringen för fri under samma lag. Skulle härföre möta hinder, skulle oktrojrätten fortfarande anses som ett konungsligt praerogativ, så vill jag icke ett ögonblick dölja, att hela reformplanen, ur theoretisk synpunkt, kommer att stå ofullbordad och haltande; men om, som det må tillåtas mig förklara, 52 Den 31 Oktober. tillfället till en sådan concession synes vara inne, emedan, oberäknadt andra förhållanden, derigenom skulle vinnas ett med försvinnandet af nu oktroyerade Bankers monopol på kreditrörelsen, sista roten af den fördom skulle upryckas, som blifvit under föregående tid närd, i synnerhet hos allmogen och det hederv.
För detta folk skall jag göra allt, uppoffra allt, försaka allt. Jag skall göra det icke blott mäktigt och rikt; jag skall göra det lyckligt. Min lager skall icke fläckas af blod, min ära skall vara folkets frihet och välstånd, min lön dess välsignelser. Store Gud, huru kan någonsin en furste öfvergifva sitt folk eller söka sin ära i främmande länders hyllning? Hvad jag kan uträtta står i Guds hand, men historien skall intyga, att jag blifvit mitt folk trogen. När jag dör, skola svenskarne säga om mig: om hon icke förmådde allt, så ville hon allt och försakade allt för vår lycka. Och när jag dör ogift, skola de tillägga: hon älskade oss så högt, att hon icke ville dela sin kärlek. Jag får inte höra hvad de säga; jag har inte, som min nådiga frände, ett sekel kvar att lyssna på folkprat, genmälde skämtande den sextionioårige Gyllenhjelm, hvars förvantskap med det kungliga huset gaf honom rätt att språka fritt. Men när jag omsider möter min nådiga frände på de elyseiska fälten, vill jag hörsammast skicka Tungel att kunskapa ... Nej, han är inte till finnande där, han bor troligen litet lägre ned. Men jag skall gå själf, jag skall spöka i Riddarholmskyrkan vid början af nästa århundrade och leta bland inskrifterna efter min nådiga frändes äreminne. Såframt ej Sveriges stormäktiga drottning därförinnan eröfrat Europa och ligger begrafven i Rom ... Jag skall tänka därpå, sade Kristina muntert. Min frände kan skicka Torstenson till Rom att beställa kvarter. Näst Riddarholmskyrkan har jag intet emot att hvila i Peterskyrkan, blott inte som påfve. Det lärer hvarken anstå mitt kön eller min tro. Förr torde jag göra påfven till lutheran, än han mig till papist ... Men hör, hvad är det de sorla där nere? De ropa: drottningen myndig! Det tror jag dem om. Det är de femtusen män, förutom kvinnor och barn, vid sjön Genesaret. Skillnaden är, att de förre femtusen redan ätit sig mätte och desse begära få göra det. Godkväll, frände.
De andra följde efter, en och en, och med långa mellanrum för att ej ådraga sig uppmärksamhet. Emin löste sin turban, drog af kaftanen samt pekade på ett rundt afloppshål i golfvet. Han befalde Liljornas Väktare att lyfta af det stora jerngallerslock, som betäckte den mörka öppningen. Liljornas Väktare lydde, ehuru med åtbörder af yttersta ansträngning, ty han var ej van vid kroppsarbete. Då han under många pustningar och roliga negergrimaser slutligen fått upp gallret och ställt det mot väggen, putsade han oljelampan i lyktan. – Skynda dig! – fortsatte Emin. Derefter: – Var icke rädd utan stig nu ned! Liljornas Väktare höjde axlarne ända upp till öronen, stirrade ned i det mörka djupet och förvred sitt ansigte till ett bredt eunuckleende, liksom om han velat säga: Herre, det menar du icke? Han var nemligen van att behandlas mycket godmodigt, nästan kamratlikt af Emin, ty tjenarnes liksom kvinnornas ställning i Orienten var icke alldeles sådan som vesterländingarne fått vana att tro. En österländsk tjenare hade litet eller intet att göra och han småpratade och sällskapade i hvardagslag med sin herre som med en gammal farbror. I dag var dock Emin tydligen besluten att vara mer herre än eljes. Han gjorde en otålig, hotfull rörelse med handen. Liljornas Väktare drog sig undan honom, gick tvekande rundt det mörka hålet och kastade en ängslig blick på de kringstående. Rädd för det gåtfulla djupet, men också för sin herre och egare, satte han sig slutligen ned på afloppshålets kant. – Ännu ser jag tydligt ditt venstra öra! – hviskade Emin helt sakta och höjde långsamt sin hand. Liljornas Väktare utstötte ett halfhögt: Herre! Derefter sänkte han sig långsamt ned i djupet och kände sig för med sina bara fötter. Han bottnade genast. Emin räckte honom lyktan, som blifvit lemnad på stallgolfvet, samt frågade honom hvad han såg. – Jag ser en sluttande, låg, hvälfd gång. – Alldeles. Den mynnar ut i den stora, sedan länge ej begagnade kloaken under gränden.
Har hon den qvar kanhända ännu? — Ja, det tror jag visst. Hon bar den ständigt på sig och var mycket rädd om den. Hon trodde väl att hon hade penningar der, kan jag förstå, — sade mrs Blake och satte lyktan på bordet för att bättre kunna undersöka den döda, hvars brustna ögon stirrade öppna och hemska och hvars stela armar voro korslagda öfver bröstet. — Ja, här är den mycket riktigt, — fortfor hon, lossande med ansträngning en liten smutsig skinnpung, som de styfva benrangellika fingrarne ännu omslöt, och upptagande en knif ur sin stora kjolsäck, afskar hon läderremmen, hvari den hängde omkring likets hals, och räckte den åt Wehler, som med ifriga och interesserade blickar följt hennes undersökning. — Det är hon, det är utan tvifvel zigenerskan Hezra, som vi sökt, mr Stjerne, — sade denne, vändande sig till Alf och närmande sig bordet, der Tipps nu nedsatte ett afbrutet, drypande ljus i en smutsig messingsstake, hvarmed han återkommit. Alf följde juristens undersökning med interesse och nyfikenhet, men uppfattade imellertid ovilkorligt den egendomliga eftekten af den scen han hade framför sig.
Som, enligt hvad upplyst vore, inqvarterings-tolag icke influtit eller beräknats i alla stapelstäder, och derjemte uti uppgilterne från en del städer anmälts, att uppbörden af inqvarterings-tolagen inbegripits under den såkallade tolagen, utan att vederbörande kunnat uppgifva huru stor del deraf utgjort tillökningseller inqvarlerings-tolag; så och för att härutinnan åstadkomma enhet, har Statskontoret hemställt, huruvida det icke måtte stadgas, att beräkning af inqvarterings-tolag i Rikets samtlige städer, utom Stockholm, borde, efter redan stadgade eller, så vidt möjligt vore, enahanda grunder iakttagas, och medlen, utan sammanblandning med städernes inkomster, debiteras,uti Tullverkets räkenskaper, samt der redovisas såsom Statsmedel. Det belopp, som erfordrades till fyllnad i behofvet för inqvarterings-utgifternes bestridande, komme att minskas i den mon inq vartel ings-tolagen , genom en allmännare och noggrannare tillämpning af föreskrifterne om densammas utgörande, inginge till högre belopp, samt att ökas med de hyresutgifter, sorn kunde bestämmas för städerne tillhörige, till inqvartering eller stallrum erforderlige bj^ggnader, äfvensom på inq varteringspenningarnes bestämmande i inqvarterings-ordningen komme alt bero, om någon vidare förhöjning eller förminskning i berörde belopp inträffade. 5 o a Expeditions-Utskoltels Förslag till und■ Skrifvelse IV.-o 276.