Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
J - K t t det icke finnes något nytt under solen, * påstod redan den vise Salomo, o c h detta har sedan under tidernas lopp upprepats så många gånger, att det till slut nästan ansetts som en oomtvistad sanning. M e n den kongress som söndagen den 20 september samlades i Berlins stora rådhus var verkligen något så fullkomligt nytt, att världshistorien aldrig haft att uppvisa något liknande. 1,500 kvinnor från jordens alla länder samlades där för att öfverlägga o m sina plikter m o t samhället, sina behof o c h önskningar för framtiden. Kongressens officiella namn lydde: Intemationaler Kongress fiir FrauenwerJce und Frauenbestrebungen. Inbjudningen var utfärdad af tjugu bland Berlins mest framstående damer, hvilka m e d sig associerat ytterligare trettio, tillsammans utgö- rande en komité, s o m hade att bestämma öfverläggningsämnen o c h ordna allt för kongressen. Bland dessa märkas en filosofie o c h en medicine doktor (- inna), lärarinnor, skriftställarinnor o c h konstnärer, åtskilliga representanter för fabriksarbete o c h slöjd samt en kvinnlig trädgårdsmästare. Främst såsom den drifvande kraften o c h tilllika l:a ordförande stod den bekanta skriftställarinnan fru Lina Morgenstern, o c h vid hennes sida såsom 2:a ordförande den icke mindre framstående fru Minna Cauer, hvars utmärkta sätt att leda förhandlingarna väckte allmänt erkännande bland såväl åhörarne s o m pressens män. Kongressen var bestämd att hållas d. 19 — 27 september, och programmet var ytterst rikhaltigt. Det upptog föredrag o c h diskussioner rö- rande kvinnorörelsens framsteg, kvinnans rättsliga ställning inom Tyskland o c h andra länder, kvinnans deltagande i välgörenhetsarbetet, i skolråd o c h fattigvård, i uppfostringsfrågor, kvinnors vetenskapliga studier vid högskolor o c h deias utbildning till läkare, apotekare, sjuksköterskor o c h barnmorskor. Vidare nykterhetssträfvanden, hushållsskolor, folkkök, feriekolonier, kvinnans arbete i n o m industri, handel o c h yrken o c h den därmed sammanhängande lönefrågan, kvinnliga fackföreningar o c h hjälpföreningar, sedlighetsfrågan, kvinnan inom konsten o c h litteraturen, kvinnans deltagande i fredsrörelsen in. m.
Sylvander j genom Kammar-rättens den 14 Mars 1842 gifna och af Högsta Domstoln den 25 April 1845 fastställda utslag, förpligtats att hålla Kongl. Maj:t och kronan skadeslös för den förlusk, till belopp af 605 r:dr 30 sk. 7 r:st banko, hvilken uppkommit derigenom, att-, vid arrendatorn af båtsmanskompagniehc. fsbohemmanet N:o 30 Ramdala i nämnda län, 1, Ohlssons år 1826 inträffade konkurs, borget isa i is va r i g he t för arrendesummans utgörande saknats, har K. K. M., uppå Kammar-rättsrådet Sylvanders derom framställda underdåniga ansökning och i öfverensstämmelse med hvad Förvaltningen af sjö-ärendena och Kammar-rätten uti deröfver afgifvet utlåtande i underdånighet hemställt, 52 Expeditions-Utskoltets Förslag till uriel, Skrifvelse, N.o 3i. medelst nådig skrifvelse af den 8 Oktober nästlidet år, jemte bifogandet af handlingarne, till Rikets Ständer öfverlemnat att sig yttra, rörande afskrifning af det Kammar-rättsrådet Sylvander sålunda ådömda ersättningsbelopp, hvilket emedlertid komrne att tillsvidare uti kronans räkenskaper balanseras. Vid pröfning af detta ärende hafva Rikets Ständer icke förbisett de fyrfaldiga förhållanden, hvilka, ehuru icke af beskaffenhet att vid målets behandling i domstolsväg medföra sökandens befrielse från den yrkade ersättningsskyldigheten, likväl såsom hillighetsgrunder synas förtjente af synnerlig uppmärksamhet. Det torde nemligen böra medgifvas, att, vid den tidpunkt, då sökanden uraktlät att föranstalta om förnyande af borgen för ifrågavarande arrende, anledning icke saknats till missförstånd rörande författningens rätta mening i fråga om skyldighet att besörja förnyelse af borgen för utarrenderade båtsmanskompagnie-chefsbohemman.
En aktad författare har yltrat: »Likasom de Romerska juristerna funno slafveriet vara en fullkomligt rättmätig insitution, emedan de funno den hos alla af dem kända folkslag, på samma sätt argumentera ofta vår tids jurister och finna af enahanda skäl i lagens hot om dödsstraff ett argument för dess rättsliga nödvändighet; och vane att betraktadenna straffart såsom det öf versta trappsteget på straffskalan, utöfva dess skuggsidor på dem sällan någon inverkan.» Hvad bevisar emellertid den afskv för dödsstraffet, som uppenbarar sig i den civiliserade menniskans bröst, — den afsky, som folket skänker åt skarprättaren och hans biträde, — den i andra länder kända obenägenheten hos jurymän alt fälla, när dödsstraff är i lagen stadgadt — hvad bevisar allt detta, om icke en dunkel känsla att detta straff dock icke är rättvist? Om nu de brott, för hvilka lagen förut stadgat dödsstraff, icke ökats sedan dödsstraffet för dem borttogs, om de gröfre brotten a ('tagit, oaktadt antalet till lifvet benådade tilltagit, månne icke detta synes ådagalägga, att dödsstraffet icke synes vara nödvändigt för samsällsordningens upprätthållande? Genom 1779 års förordning borttogs dödsstraffet för tvegifte, våldtägt, stöld 3:dje resan öfver 100 daler s. m., kyrkotjufnad m. m.; genom Den 11 Juli f. ta. S73 1855 och 1858 årens förordningar, för rån, åtskilliga qvalificerade arter af stöld och förfalskning; genom 1861 års förordning inskränktes dödsstraffets användning vid mord och dråp. Detta oaktadt, hafva de grofva brotten påtagligen minskats, eluira folkmängden ökats. Samma erfarenhet har man gjort i England. Åren 1800—1810 afrättades i detta land i medeltal 802 personer. Åren 1811—1820 d:o 897 d:o. Åren 1831—1840 d:o 250 personer. Åren 1841—1850 d:o 107 personer.
Då gäller det: antingen att klokt se att inregistrera den i en eller annan af samfundets gifna rubriker, skaffa sin kärlek ett ryggstöd utåt till, eftersom den inre nerven icke mera är stark nog att allena hålla den uppe — eller att resignera, taga lifvet, som det kommer, sådant andras vilja skapar det för en. Och i begge dessa fall, blir den store, stolte Eros sig sjelf otrogen; förtrollningen är förbi, den kommer icke mer igen. Denna kris hade nu kommit för Edmée. En obetydlig yttre orsak, en blott inbillning kanske, som för ett par månader sedan ej skulle ha afficierat henne det ringaste, hade framkallat den. Hon hade förlorat sig sjelf, gått upp i honom som personlighet och andligt väsen, hennes själ hade blott fotfäste i honom — nu var krisen der, tviflet var väckt, hörnstenen rubbad! Madame Junot hade icke sett eller låtsade icke se gäspningen. Hennes nyfikenhet var spänd, icke på länge hade hennes lättrörliga fantasi haft något så intressant att gissa öfver. När Edmée gick bort i andra ändan af rummet, begagnade hon sig strax af tillfället och började ifrigt — riktigt på skarpen och i alla enskildheter — förhöra sin man. Edmée, med sin i detta ögonblick pinsamt uppdrifna hörsel, hörde, trots afståndet och de låga rösterna, nästan hvart ord af deras samtal. Nu kunde hon ej uthärda denna tortyr längre — hon måste afbryta dem, gå fram och säga dem godnatt, höfligheten behöfde ej tvinga henne att höra på alla dessa olidliga, intima förhandlingar. Och likväl stannade hon kvar som fastnaglad, der hon var — lyssnade och hörde! I det hon ändtligen vände sig och tog ett par steg öfver rummet, hviskade Laure, med sina stora, komiskt förfärade ögon: — Och hon har alltså redan fått tillträde till Tuilerierna, säger du? Ett sådant drama der kan bli! Du skall få se, tillade hon med ett lågt skratt, det är inte för intet! Han har icke helt och hållet glömt « Bellilotes» små behag. Junot tog sig om hakan utan att svara. Edmée såg, i det hon gick fram till dem, hans undertryckta, mycket sägande leende. — Åh, Edmée, du måste verkligen ursäkta ...
Jag biträder således Gr. v. Fersens förslag, under erinran, att BondeSt. icke så bestämdt tillkännagifvit sin opinion i denna fråga, som man här synes hafva trott. Anledningen, hvarföre BondeSt. godkände IJtskts förslag till grundlagsenlig behandling, utan att ingå i granskning af dess detailler, var den, att detta förslag sattes såsom contraförslag emot allmän valrätt. BondeSt. var icke nog upplyst för att inse fördelarna för sig och landet af de allmänna valen och tänkte derföre, att det vore så godt att bifalla Utskrs förslag. Jag har sedermera talat med åtskilliga afBondeSits ledamöter, och de hafva sagt mig, att ehuru de icke tilltrodde sig att vid denna riksdag svara för, att deras comrniltenter vilje ingå på en sådan radical förändring, vore de likväl öfvertygade, att vid nästa riksdag, sedan upplysningen i detta ämne hunnit mera sprida sig och man hunnit öfvertyga sig om möjligheten af en sådan förändring, de skulle af sina committenter erhålla speciella uppdrag alt rösta för denna förändring. Jag tror således, att det. vore väl, om vi kunde bereda ett sådant förslag, hvarigenom de elementer, sora Gr. v. Fersen afsett, kunde inpassas i BondeSt., och hvaraf följderna säkert skulle blifva helt andra än de, till hvilka Hr v. Hartmansdorff sökt leda sig i consequens af hans envisa och, efter min tanke, fåkunniga motstånd emot alla reformer. Jag anhåller om Hr Gr, o. Landtmts propos. på Gr, v. Fersens förslag. Gr. von Fersen: I anledning af den gemensamma tanke, jag tagit mig friheten föreslå, hafva åtskilliga anmärkningar blifvit gjorda, sedan jag sist hade ordet. Man har velat fästa uppmärksamhet derpå, att det icke vore grannlaga af R. o. Ad. att fatta ett beslut, som vore i strid med ett annat Stånds interesse, och att detta Stånd redan Vid flera riksdagar visat stor liberalitet, då det bland sig upptagit flera ledamöter.
Det torde således icke vara för mycket, om staten nu gjorde någon liten uppoffring för att frigöra bondeståndet från ett medeltidsbesvär, som icke längre öfverensstämmer med detta stånds nuv:de och, som jag hoppas, stigande bildningsgrad. Då njutningen af bränvinssupandet kan inbringa 9 millioner, månne då den njutningen, att från en samhällsklass hafva aflyftat en orättvis tunga, kan anses för dyrt betald, om den också skulle kosta 1 million? En värd talare har ansett att man borde göra försök på några vägsträckningar att borttaga skjutsen genom poststationers inrättande och deras ställande under poststyrelsen. Jag får bekänna att det bar länge förundrat mig att man icke redan gjort något sådant försök. Vi regeras för det mesta genom komitéer, och så snart en komité är tillsatt, så anser man allan rättfärdighet uppfylld. En sådan komité har äfven blifvit tillsatt för finansernas ordnande, om jag så får kalla det, men kanske rättare studerande, hvilken kostat staten mellan 40 och 50,000 rdr; men man har icke tänkt på att göra något försök i den riktning, jag nyss nämnde. Då resandes befordrande inom det civiliserade samhället otvifvelaktigt utgör en statens angelägenhet, så följer deraf att hvar och en medborgare bör i sin mån bidraga dertill. Om man vid alla riksdagar uppskjuter lösningen af denna fråga, så framkallar man snart det ropet från de skjutsskyldige: »huru länge skola vi vara samhällets Heloter och huru lange skola de öfriga medborgarena vara frikallade från att jemte oss deltaga i skjutsningsbestyret? Om detta skall åligga jordbruket, hvarföre skall då säterier, prestgårdar och militieboställen vara befriade derifrån?» När dessa anspråk komma att högt utlalas, så blifva de kanske icke så lätta att tysta. Man har yttrat, att denna fråga kunde hänskjutas til! landstingen; men att i närv:de stund hänskjuta den till landstingen, vore att hänskjuta den till något högst obestämdt, och dessutom anser jag att denna fråga aldrig bör kunna komma att beredas af landstingen, då dessa icke gerna kunna beröra något annat än länets angelägenheter, och detta är en fråga, som angår hela landet.
Att bibehålla, men ytterligare inskränka ifrågav:de skyldighet, skulle svårligen leda till något resultat och i ingen händelse uphäfva den ovisshet, som nu utgör en så stor olägenhet, hvaremot skyldighetens fullkomliga borttagande ej synes kunna framkalla någon, med fördelen jemförlig, svårighet; och — då en närmare beröring, Svenskar och Norrmän emellan, mera skulle bidraga till ett förtroligt förhållande emellan de båda folken, än någon annan åtgärd, samt följaktligen äfven små hinder derför böra undanrödjas, synes Norrmän jemväl böra befrias från skyldigheten att vid resor till Sverige vara med pass försedde. Yid resor i England, Schweitz och Danmark finnes, så vidt jag kunnat utröna, ingen skyldighet att vara med pass försedd, och pass efterfrågas ej en gång vid ankomsten till de 2 förstnämnde länderne. I Norige har Regeringen till StorThinget framställt förslag om uphörande af nämnde skyldighet, såväl vid resor inom landet, som för inträde i landet. I enlighet med hvad Allm. Besv.- o. Ekon.Utskits Betänk, vid sista Riksdagen N:o 75 uplyser, har K. M. redan för flere år sedan visat sig vara betänkt på förändringar i passväsendet, och är det under sådana förhållanden, äfven mer än eljest, lämpligt, att R. St:r, om de anse att väsendtliga förändringar böra ske, derom uttala sin åsigt. Med ani. af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå: att R. St:r måtte i skrifvelse tijl K. M. i underd:het anhålla, att skyldigheten att vid resor inom Sverige vara försedd med pass måtte uphöra, samt Norrmän vid resor till Sverige jemväl från sådan skyldighet befrias. Den 26 Noveni Der t ra. Om lemiss till Allm. Besv.- o. Ekon.Utslet anhålles vördsamt. Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utskit. Vidare afgaf Hr von Ehrenheim en motion af följande lydelse: Utaf de afgifter, som enl. K. Förordn. d. 27 Nov.
1815 framstälde LagComitéen i underdånighet till Kongl. Maj:t huru den, vid utarbetande af förslag till en del LagBalkar, hade varit nödsakad lämpa åtskil - ?o8 Den 12 December e. m. liga föreskrifter efter Domstolarnes beskaffenhet för närvarande; men att svårighet dervid hade yppat sig, sorn gjort, att man allt mer och mer funnit åtskilliga förändringar i Domstolsinrättningen oundgängliga; och då man varit betänkt på omarbetandet af sjelfva rättegångsordningen, hade behof af Lagstiftande magtens prceliminaira beslut i detta afseende sig visat, emedan de mindre förbättringar, som i rättegångssättet kunde vara nödige, icke voro möjlige att utstaka, innan antalet af Instanser och tiden för Domstolarnes verksamhet blifvit bestämda. Man hade derföre trott sig böra begagna tillfället af en förevarande Riksdag, för att få till Kongl. Majrt i underdånighet öfverlämna det då uppgjorda förslaget, med lika underdånig hemställan, om icke Kongl. Majrt skulle läckas i Nåder proponera det till Rikets Ständers öfverläggning. På denna åtgärd följde Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse till LagComite'en af den ti Augusti i8i5, med förständigande, att Rikets Ständer under den 27 Julii meddelat det svar, att de då icke ville någon annan åtgärd i detta ämne vidtaga, än att för det.närvarande låta frågan aldeles hvila, utan något i förväg fattadt beslut, sorn skulle kunna lägga hinder i vägen för ämnets - Den 13 December e. m. 309 nets vidare utveckling och pröfning, och anhöllo i underdånighet, det hela målet måtte till LagComitens bearbetande återlemnas; hvarefter, sedan det i föreskrifven ordning blifvit genom trycket till allmän granskning utgifvet, det måtte bero på Kongl. Maj:ts ocb tillkommande Ständers pröfning, att antaga eller ogilla, så väl det fulländade Lagverket, som grunderne för detsamma. Ibland oförklarliga händelser måste altid en sådan i8i5 års
Mars, så får jag härmed vördsammast, med bibehållande af min Riksdagsmannarätt, afsäga mig förtroendet att vara Ränkman samt Ledamot af Ranko-Utsk:t. Sedan R. o. Ad., uppå gjord propos., till denna begäran lemnat sitt bifall, anmodade Hr Gr. o Landtm. Ståndets Hrr Elektorer att utse en Ledamot i Banko-Utsk:t efter Frih. Peyron. Upplästes och godkändes Exped.-Utsk:ts skrifvelseförslag: N:o 26, i ani. af K. Propos. i fråga om införsel lör skatterättsfordran i Kronosäteriet Olstorp i Skaraborgs län; N:o 27, i ani. af K. Propos. ang:de restitution af ett utaf Häradsskrifvaren J. A. Lindgren till Statsverket inbetaldt ersättningsbelopp; N:o 28, ang:de nedsättning af räntan för Trysunda fiske eller detsammas afträdande till Kronan; N:o 29, i fråga om upplåtelse af mark till staden Landskrona från det Landskrona lastning tillhörande område; samt N:o 30, i ani. af K. Mits Nåd. Propos. ang:de eftergift af 1863 års arrende för kungsladugården Åhs Kloster i Hallands län. Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Resv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 17 och 21 dennes på bordet lagde Betänk. N:0 47, i ani. af väckt motion om utlärdande af en Ordningsstadga för städerna i riket. Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 17 och 21 dennes bordlagde Betänk. N:o 48, i ani. af väckt motion om befrielse för skeppare å Svenskt, från inrikes ort kommande fartyg att vid insegling förbi någotdera af inloppen Furusund, Sandhamn eller Dalarö anlägga för undergående af visitation. 614 Den. 24 Februari. Gr. Posse, Knut:
Denna sylt är ovanlig för sin svartbruna färg och tar sig mycket bra ut mellan röda och gröna syltskålar. Konditorerna begagna den att garnera tårtor med. Stenia. Likör af svarta vinbär. (Svar på frå- gan 443.) Väl mogna svarta vinbär af aromatisk smak stoppas på buteljer, franskt bränvin eller bästa vinsprit hälles öfver (kryddor efter smak), korkas och ställas i 4 veckor i solen att destillera och omskakas dagligen. Sedan silas vinet och blandas med sockersirap. Stenia. Bakning. Goda smörgåsbordskäx. Sedan skorpdegen blifvit » omgjord » och är färdigjäst för andra gången, väger jag 1 | kg däraf och sätter ut det 1 timme i kallrum. Därefter knådar och kaflar jag \ kilo kallt smör i degen, kaflar ut den först med slät-, sedan med kruskafveln så tunn som löf och sticker ut runda kakor, hvilka ej böra stå vidare på plåten, utan genast måste komma i ugnen att stekas ljusgula. Stenia. Tvätten. Svarta silkesspetsar bli som nya, om man försiktigt tvättar dem i sprit, pressar ur dem väl och stryker dem med varmt järn med silkespapper som mellanlägg. Fina, hvita ylleschalar eller halsdukar rengöras på följande sätt. Schalen lägges i ett fat och gnides försiktigt med hvetemjöl, som om man tvättade den därmed. Har schalen ej blifvit alldeles ren, upprepar man förfaringssättet. Att rengöra hvita stråhattar. Med en mjuk borste tvålar man väl in den från alla trådar befriade hatten både inoch utvändigt, sköljer af den väl (helst under vattenledningen) och upprepar samma förfaringssätt några gånger. Björnhallon. I de trakter där det Därpå lägges hatten på ett bord och finnes björnbär borde husmodern ej gnides duktigt med en ren handduk. försumma att sylta sådana; de kräfva ej så mycket socker, när de äro välSedan fuktar man en svamp i ättika, mogna. Särdeles godt smakar till plätdoppar den lätt i mjöl och gnider hela hatten ännu en gång grundligt.
Då det uti slutet af 22 <§ Regerings-formen förekommande stadgande, att ej flere än åtta Högste Domstolens ledamöter må på en gång tjenstgörande vara, är oförenligt med Högsta Domstolens fördelning på afdelningar, måsto detta, förmodligen 6 Konstitutions-Utskollets Memorial JM 34. utan afsigt tillkomna, hinder undanrödjas; och Utskottet föreslår derföre, att åt slutet af paragrafeu må gifvas samma ordalydelse, som Kongl. Majit uti sin ofvanornförmälda proposition vid 1844 och 1845 årens Riksdag föreslog och Riksens Ständer tili vidare grundlagsenlig behandling då antogo, och som innehåller den mening, hvilken troligtvis med stadgandet varit från början åsyftad. Regerings-formen säger, att det är Konungens domsrätt, som af Högsta Domstolen utöfvas; den bjuder tillika, att Högsta Domstolens beslut skola utfärdas i Konungens namn och med Konungens underskrift eller Dess sekret;— att Konungen alltid kan uti Högsta Domstolens arbeten deltaga, samt att Konungens röster skola i vissa ärenden inhemtas. Då den grundlag, hvilken Svenska Folket antagit och hvars efterlefnad det af sina Konungar fordrar, alltså bevarar skenet, samt äfven någon verklighet af det urgamla förhållandet, att Konungen personligen var lagskipningens högsta organ inom samhället; och då mången svensk man, i följd häraf, ännu tror, all Konungen personligen verkställer den pröfning af hans rätt, som han påkallat, så synes det ock vara Svenska Folkets oeftergiiliga pligt, att, för dess del, tillse det lagstiftningen icke måtte bibehålla Konungens Domstol i ett skick, som med tiden skulle kunna hindra den att så upprätthålla sitt anseende, som aktningen för dess namn kräfde. Till grundlagsenlig behandling får Konstitutions-Ulskottet alltså vördsamt föreslå följande förändrade lydelse af Regerings -Formen: §■ 17. Konungens Domsrätt skall uppdragas minst Tolf, högst Aderton af Honom utnämnde lagkunnige Män, hvilka fullgjort hvad Författningarne föreskrifva dem, som uti Domare-Embeten må nyttjas, samt i sådana värf ådagalagt insigt, erfarenhet och redlighet.
Det är således helt naturligt, att jag nu önskar alt R. o. Ad. måtte antaga Vällofl. BorgareSt:s inbjudning, icke blott för saken, ty jag hoppas att det i alla fall skall gå dertill, emedan 3 Stånd i det närmaste sig derom förenat. 2:ne Stånd hafva antagit den af Utsk:n föreslagna i §:n, och BondeSt., med den skilnad att R. St. jemväl ansetts böra deltaga i beslutet om bildandet af ett privatbankbolag. Men det kommer afven dertill, att om vi nu på BorgareSt:s inbjudning antaga denna 1 §, så förkortas derigenom Utsktns arbeten och framställning härutinnan. Det är på denna grund, som jag äfven nu får tillstyrka att BorgareStis inbjudning må blifva antagen. Det kommer ingalunda och får ingalunda komma att rubba R. o. Ad:s beslut i de öfriga §§:na, hvilka endast få en ordförändring på några ställen, der vederbörande blifvit salt i stället för att det förut var utsatt en underdånig anmälan hos K. M. Det blir således en helt enkel redaclionsförändring af Utsk:n, när de erhållit del af Ståndens beslut. På grund af hvad jag nu anfört, kan jag icke annat än högligen tillstyrka R. o. Ad. att biträda det förslag eller den inbjudning, som BorgareSt. gjort, men vill derföre på intet vis göra någon invändning mot de ledamöter, som aro af motsatt tanke, synnerligen ingenting emot motionären, som föreslagit §:n, och linner ganska naturligt, att han för sin del och andra ledamöter lika med honom skola motsätta sig inbjudningens antagande. Hr Ribbing, Bengt: Jag kan icke annat än, i följd af hvad jag i denna fråga förut yttrat, motsätta mig antagandet af inbjudningen. Gr. Frölich har ganska riktigt anmärkt, att det vöre långt formenligare och riktigare att låta Utsk:n sammanjemka de olika besluten. Jag hemställer vördsamt lill R. o. Ad. hvad följd det skall blifva deraf att vi antaga denna inbjudning.
Horns framställning deruti, att man icke borde nu yttra sig om de andra Ståndens åtgärder i delta fall, kan jag dock. icke instämma med honom deruti, alt R. o. Ad. holde fatta något beslut i afseende på den hemställan, som det förstärkta StalsUtsk. gjort. Ätt Gr. Horn, såsom ordförande inom detta Utsk., önskar att hafva någon af Ståndet i detta fall uttryckt opinion alt stödja sig vid, tinner jag icke vara underligt; men att en sådan anmälan skulle kunna förmå RiksStln alt gifva Utsk. en föreskrift, huru det hör uppfylla sina åligganden, linner jag för min del ganska olämpligt. Utsk. har i detta fall giundlagen att ställa sig till efterrättelse, neli äger således att anställa votering, när allt hvad grundlagen fordrar för en votering är färdigt. Hvarföre RiksSttn skulle beledsaga ditti med något yttiande, kan jag icke inse. Om Hr Frih. o. Landtm, skulle framställa propos. på någonting sådant, så följer deraf, att dén skulle komma att med både ja och nej besvaras, och Ståndet kunde på det sättet komma att föreskrifva Utsk. en helt annan form för ärendets behandling, än den grundlagen afsell. Jag tror, att endast en häutydning på denna möjlighet bör öfvertyga herrarne, att det icke går an, alt vi ingi uti någon slags opinionsyttring rörtde förstärkta StatsUtsk:s anmälan, hvilken jag anser hafva varit alldeles öfverflödig, isynnerhet som inom det förstärkta StatsUtsk, efter hvad jag vill förmoda, icke hålles något discussionsprot., i följd hvaraf del nu afgifna prot.uldr., om det än blifvit jusleradt, endast är att betrakta såsom en hors-d’oeuvre. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: