Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:ts den 4 Maji 1827 i Nåder utfärdade allmänna Stadga om Skiftesverket i Riket, delegare uti ett skifteslag förpligtas till utflyttning åt afsides liggande egor, understöd dervid af allmänna medel dem tilldelas, dels örn nyttan af egoskiftens befordrande i alla delar ai' Riket, dels ock om de för Skåne, Skaraborgs Län, Öland och Jemtland redan beviljade anslags otillräcklighet för behofvet, i Nåder föreslagit, alt till vidare understöd för utflyttnin - 2.46 Exp. Utsi. Förslag till und. Slrifv. N:o HO. gar, efter laga skiften samt egodelnings-verkets befrämjande i öfrigt, Nionde Hufvudtitelns anslag, jemte det. desamma, på sätt uti E. K. M:ts Nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof jemväl är yrkadt, befrias från vissa derå anordnade utgifter, som icke tillhörde nämnde titels föremål, måtte tillökas med en årlig summa af 20,000 R:dr JB:co, deraf jemväl medel, till fortskyndande af Afvittrings-verket i Rikets norra Provincer, efter pröfning afbehofven, finge användas. Detta hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit; och som, efter Rikets Ständers öfvertygelse, en ändamålsenlig och fortskyndad verkställighet af skiftesverket är den grund, hvarpå öfriga åtgärder till jordbrukets och landthushållningens förkofran böra stödja sig, samt Rikets
I stället för redskapen är af den skyldige ett penningebelopp förbrutet, motsvarande redskapens uppskattade värde, när en öfverträdelse af denna lag är begången, för hvilken redskapens konfiskation är fastställd som straff, men antingen på grund af bestämmelserne i denna g eller af annan orsak, anledning förefinnes att ej konfiskera sjelfva apparaten. § 58. När förseelser, som i denna lag äro belagde med straff, upptäckas, skola böterna och den förbrutna bränvinsredskapen till hälften tillfalla angifvaren, så vida han derpå gör anspråk. Fordrar han det ej, eller tillkomma nämnde böter honom icke, tillfalla" de fattigkassan. Innestår bränvinsskatt på de förbrutne redskapen, äro statskassan och angifvaren, eller fattigkassan, lika berättigade. § 59. Den, som enligt allmän lag är straffad för en sådan förseelse, som i denna lag vid förnyadt fall är med förhöjdt straff belagd, och sorn ånyo dertill gör sig skyldig, anses som om han förut varit dömd till det straff som denna lag skulle hafva medfört. § 40. Angifves någon för sådant brott emot denna lag, som icke medförer annat straff än böter, eger i^städerne politimästaren, och, i köpingar eller på landet, fogden, om skäl finnes att draga någon till ansvar, att inhemta dess förklaring om han i godo vill erlägga böterne, hvilkas belopp bemälte embetsman uppgifver. Finner fogden ellerpolitimästaren att saken ej kan lämpligen afgöras genom erläggande af minsta plikten, som för sådan förseelse år fastställd, och skall dessutom andel af denna plikt tillfalla honom sjelf, bestämme amtmannen pliktens belopp. Förklarar den skyldige sig villig att erlägga den honom ålagda plikt, skall denna uppgörelse i godo, som vid förnyad förseelse har samma verkan som dom, införas uti vederbörande politirättsprotokoll, och skola de fastställda böterne i nödfall indrifvas genom utpantning.
Eleonor» kyrka i hufvudstaden och samma kyrkas reparerande; samt N:o 240, i anledning af väckt motion om löneförhöjning för förste och andre Amanuenserne vid Universitets-bibliotheket i Lund. S. D. Försdrogos och godkändes Expedilions-Utskottets förslag till nedannämnde underdåniga skrifvelser: N:o 204. i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående anslag lör geologiska undersökningar samt utgifvande af derpå grundade kartor; N:o 205, i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition, angående kostnaderna lör anskaffning af måttoch vigt—likare samt modeller åt Generaloch Provins-landtmäteri-kontoren; N:o 200, angående upplåtelse åt Calmar domkyrka och stad af vissa Cal mar I. d. fästning tillhörande lägenheter; N:o 208, angående tiden och vilkoren för åtskilliga vid innevarande Hiksdäg beviljade löneförhöjningars utgående; N:o 209, angående öfverlåtelse af nuvarande Komministers-bostället Nedra Tumba til! Tumba pappersbruk; och N:o 2 10, angående förhöjning i heminans-afgiften till Jagt-kassau samt ökade premier för rofdjurs utödande. S. D. l ill Ledamöter uti förstärkt Slats-Utskotl utsagos: Johan Bergström från Kopparbergs län; Erik Christensson från Götheborgs och Bohus lån; Pehr Erik Åndersson från Westmanlands län; och Måns Pehrsson från Malmöhus län. S. D. Till Ledamöter uti förstärkt Banko-Utskott utsagos: Tobias Lind från Götheborgs och Bobus län; Jöns Pehrsson från Blekinge län; Lars Olsson Iran Kopparbergs län; Mignus Mänsson från Östergöthlands län; Johannes Nilsson, från Götheborgs och Bohus län; samt Lars Johansson från Westmanlands län. Den 5 och 4 Februari. Frän höglo/l. Ridderskapet och Adeln. SS. DD.
Det är icke blott Sundet utan äfven de båda Bälterna, som skoia öfverfaras, innan man uppnår Europas fasta land, och det kan för ingen af Eder, mine Herrar, vara obekant hvilket uppehåll och hvilka vådor färden öfver stora Bält mången gång företer och huru man på den midt i Bältet belägna klippan Sprogö ofta finner paasagerare och poster i flera dagar förhindrade att öfverkomma. Oaktadt alla dessa svårigheter är dock vägen öfver Danmark ännu den enda, medelst hvilken vi vintertiden kunna underhålla gemenskapen med Europa. Att detta är en olägenhet lärer icke kunna bestridas, och denna olägenhet skulle i betydlig mån stegras i händelse Preussen, ifrån ett mångårigt spändt förhållande till Danmark, öfverginge til! uppenbara fiendtligheter, helst det är att förmoda att vintertiden komme att väljas till angreppets utförande, då Danska (lottän är urståndsatt att tillfoga Preussens kuster och handel någon synnerlig skada, men då äfven Sveriges hela beröring med utlandet nödvändigt måste ske öfver Danmark. Om således de båda förenade rikena för sina postförbindelser med Europa kunde finna en annan väg än denna enda öfver Danmark, så vore det utan tvifvel en stor fördel; och denna väg är ej svår att finna; den är länge begagnad, ehuru på ett högst bristfälligt sätt; den leder öfver Ystad. Postförbindelsen öfver Ystad, förr den allmännast begagnade, har, sedan ångbåtsoch jernvägs-systemets starka utveckling under de sednare decennierna, förlorat sin hufvudsakliga vigt, derföre att staden Stralsund saknat ali förbindelse med det Tyska jernvägsnätet Detta hinder blir dock innan kort afhulpet. Man är nemligen för närvarande i Preussen sysselsatt att, genom en bana ifrån Augermiinde öfver Greifswald till Stralsund, sätta sistnämnda stad i direkt förbindelse med Berlin—Stettiner-banan. Redan denna höst öppnas sträckningen emellan Augermiinde och Andam, och under nästa sommar den återstående delen öfver Greifswald till Stralsund.
Stats-Contoiret, som med detta ämne för öfrigt icke har någon egentelig befattning, enär dess åtgärd varit inskränkt att härutinnan iakt - Revisorers Berättelse. 35 taga hvad Eders Kongl. Maj:t i nåder förordnat, förmodar i underdånighet fastheldre, att en så beskaffad nödig ansedd varsamhet i behandlingen , föranledt att medlen hittills icke passerat Riks-Staten, som Eders Kongl. Maj:ts nådiga beslut om försäljning af Krut till export, communicerades mig Wirsén, såsom hemligt mål, och afven på enahanda satt lärer kommit till Constitutions-Utskottets kännedom vid senaste Riksdag. 4) Till närmare upplysning i afseende på Revisorernes andragande, huruledes under åren 1817 och 1.818 någre Enkor blifvit på Allmänna Indragnings-Staten inflyttade och såsom årlig pension tillagde en del utaf de lönbelopp, deras mån å nämnde Stat egt i sin lifstid uppbära, och hvilken disposition synts Revisorerne icke öfverensstämma med Indragnings-Staten* ändamål af dess successiva förminskning; får Stats-Contoiret i underdånighet anmäla, att följande Enkor åren 181 7 och 1 8 • 8 blifvit tillagde Pension på nämnde Stat, nemligen: Generalen m. m. Friherre af Klerckers Enka 666 R:dr 32 sk., Vice Presidenten Fahnehjelms, 500 R:dr, Landshöfdingen Warbergs, 300 R.dr, General-Majoren 111. m. af Klerckers , 500 R:dr, och Stats-Secreteraren Kåkeritz's, 500 R:dr. 3 G Riksens Ständers Månnerne till dessa Enkor innehade förut på samma Stat: Generalen m. ui. Friherre af Klercker 1,750 R:dr, Vice Presidenten Fahnehjelm 200
Utskottet medgifver visserligen, att det är af vigt, alt HypotheksFöreningar ej måtte urarta till Sedel-Banker, men Utskottet visar delta vara förebygdt genom förbudet att utgifva skuldsedlar, betalbara vid anfordran, i förening med ett någorlunda högt minimum för Obligationernes valeurer. Utskottet anser derföre, att föreskrifLerne om längre eller kortare uppsägningsoch förfallotider hänföras till de regiementariska bestämmelser, Hypotheks-Föreningarne sjelfve ega att uppgöra, och. som, enligt a:dra punkten af desse hufvudgrunder, böra af Kongl. Majt vara fastställde för att tjena till efterrättelse.. Om, på sätt Herr Hessle synes åsyfta, Hypotheks-Forening ej skulle få utlemna lån, som å fångifvarens sida vöre uppsägbara, kunde Föreningen ej heller våga bevilja sina egne långifvare ensådan förmon, hvilket sannolikt i ganska betydlig mon skulle försvåra' Hypolheks-Föreningars uppkomst.. Herr Hessle har, efter Utskottets förmenande, anty.dt något, sorn väl tillhö— rer en Hypotheks-Förenings fullkomlighet, men som derföre icke är af ovilkorlig nödvändighet. 6 Stals-UtsLottets Utlåtande JV:o 447• Kumle, på sätt Riksdagsfullmägligen Johan Svensson tillstyrkt, lån erhållas från Hypotheks-Förening, utan alt i densamma hafva vunnit delaktighet, skulle sannolikt ingen vilja underkasta sig det ökade ansvar, som åtföljer en sådan delaktighet. Till förekommande af all tvekan om betydelsen af de i denna punkt förekommande orden, gemensam räkning, har Utskottet utbytt de i början af samma punkt varande ord : Dessa Hypotheks-Föreningar skola, emot orden: Hypotheks-Förening skall. Vid 2:dra Punkten'. al åtskillige Ledamöter inom ' B onde-Ståndet: att ordet ”hela' framför Län, såsom innebärande en tvätydighet, och dessutom skulle kunna begagnas som svepskäl, för att hindra en eller flere delar af ett Län, att ansluta sig till en Hypotheks-Förening inom ett annat
Från det senaste decenniet liar kvinnan afveii iipptriidt såsom författare inom matematiken och iiaturvetenskaperiin, och katalogen upptager iitom Sonja ICovalevsky, som vi dock knappast torde ha rätt att rakna bland svenska kvinnor, åtskilliga författarinnor till uppsatser i botanik, zoologi, fysik, kemi etc., införda i Svenska vetenskapsakademiens liandlingar. Redan i förra århundradet liar denna akademi till sina handlingar mottagit bidrag fr %n en kviiilig penna. Grefviiinan Eva de la Gardie, f. 1724 ocli gift 1741 med riksrii,det grefve Claes Ekeblad, liar i &amp; rg (lngen för 1745 skrifvit en uppsats om » Försök a t tilverka bröd, briinvin, stärkelse och puder af potatos~ samt i årgången 1752 » Beskrifning på tvål som ar tjenlig til Bomullsgarns bleknings; men ändå mer inärlrvärdigt torde vara, att grefvinnan 1748 invaldes till ledamot af denna akademi. kvinna,: i: * Vi liafva nu ' redogjort för några af de ainnen, som beliandlats af våra kviiiliga författare. Många andra synpunkter frainstalla sig vid ett genombladdrandc af katalogen. Rörande de skrifvandes sarnliällsställning finna vi nästan alla klasser ocli stånd representerade, allt ifrån den regerande drottningen (så viil Krhtinas som Ulrika Eleonoras minii återfinnas, af öfriga drottningars endast Josefinas) 3nda ned till torparliiistr~in, tjänstepigan och fattighjonet. Titlarna gro ofta lika karakteristiska för tiden som för författaren. Vi anföra några få exempel: w E n mycket uppbyggelig ocli Iijärtrörande visa författad i fängelset af pigan Brita Olsdotter, natten förrän hon utfördes till. &gt;Ringa; och enfaldig tacksainhetsgard till Bellinan af den snart 61 års ganila giiinniaii C. B. (Christ. Catli. Bergström f. 1 7 6 8) ~ &gt;Några erindringaï i anledning af cliolerans inånga bortryckande vänner.
Enär hvarken Rikets Ständer, vid de 3:ne Riksdagar, som egt rum, sedan ifrågavarande förbindelser första gången utfärdades, eller Rikets Ständers Revisorer vid de många, under åren 1822 till och med 1837 inträffade revisioner, gjort någon till Fullmägtiges kännedom och efterrättelse meddelad erinran emot utfärdandet af dessa förbindelser, eller rättare fordringsbevis, anser Utskottet det icke skäligen kunna i anmärkningsväg läggas Fullmägtige till last, alt de, vid det af sistförsandade Revisorer uppgifna tillfälle, förnyat en förut flera gånger af Fullmägtige vidtagen samt af Rikets Ständer och deras Revisorer utan anmärkning lemnad åtgärd. Utskottet får derföre, med afseende å nu anförda förhållande, hemställa, huruvida icke den uti ifrågavarande hänseende emot Fullmägtige af nästlidet års Revisorer framställda anmärkning må förfalla.
Själf var han knappast öfvertygad om sanningen af de saker, han för hela sitt lif skulle förbinda sig att tro och lefva efter, och äfven om han var det nu, fans det ingen makt i verlden, som kunde borga för, att denna öfvertygelse städse skulle förblifva den samma. Han tyckte sig stjäla från sin inre människa genom att beröfva sig rättigheten att vid mognare år, när han var vuxen den saken, förvärfva sig en öfvertygelse, som vore duglig att bära honom genom lifvet. Men på samma gång fann han, att detta »ja» var en nödvändighet. Åtminstone ansåg han ej mödan lönt att utsätta sig för följderna af en vägran. Den yttre påtryckningen skulle i alla händelser blifva för stark, för att han nu skulle mäkta motstå den. Och kunde han ej stå upprätt i stormen, ville han hellre ingen väcka. Han resonnerade sig till, att en tvungen ed var ingen ed. För den skulle de bära ansvaret, som läto honom vid omogna år gå den, och vid sexton års ålder beslöt han sig för att gå till skrift som en formalitet för att ej väcka ond blod, och han höll sin föresats. Söndagens sol uppgick. Luften var klar och ljum. Det var i början af juni. För en vecka sedan hade konfirmationen varit, och nu var dagen kommen, då de unga skulle fira den stora åminnelsefesten. Skriftermålet var förbi. De kyrkobesökande började komma. Konfirmanderna stodo i två skilda klungor utanför kyrkdörren. Kristian kände sig snarare som åskådare än som deltagare. Han stod utanför det hela och såg alt sammans glida sig förbi. Han såg, hur den ene synade sin hatt, den andre sina frackskört. En tredje jämkade oupphörligt på den ovana hvita halsduken. En fjärde anstälde jämförelser mellan sin egen ändrade frack och några andra lyckligas nya. En och annan halfhögt uttalad undran, om det var godt vin, hördes och väckte allmän, men förstulen munterhet. Kristian såg på, som man gör, när man efteråt minnes, hvad som skett. Inbillningen är i en onaturlig spänning. Hvarje ord man hör, hvarje detalj, man iakttager, stannar i ens erinring. Men preludiet började, och man gick in i kyrkan.
Hon klädde sig skyndsamt och upphann Hanna just i detsamma denna steg utför trapporna. Får jag följa dig? bad hon med något i stämman, som gjorde det omöjligt för Hanna att neka. Jag bor alldeles nära Annegatan, så vi ha ändå samma väg. Inte är jag något trefligt sällskap, men kom om du vill. De gingo tysta en stund. Slutligen sade Hanna tvärt. De skämma bort dig på klassen, ser jag. Bella rodnade och visste ej rätt hvad hon skulle svara. Jag kände en flicka, fortfor Hanna, som var god som du, men som tanter och kamrater i grund förderfvade. Hon blef så van att alltid få sin vilja fram och att alltid blifva uppmärksammad, att hon aldrig var nöjd med mindre man beundrade och böjde sig för henne. Jag fruktar att också du kan bli snedvriden, om det fortgår så här. Ett litet stygn i Bellas samvete visade henne att Hannas fruktan ej var alldeles ogrundad. Hennes glada leende försvann och hon frågade oroligt, tror du verkligt att jag håller på att bli bortskämd? Det skulle förvåna mig, om du ej blefve det. Att ständigt bli observerad, matad med vänskapsbetygelser, kyssar och smek och smicker, det är lika ohelsosamt för karakteren, som sötsaker för magen. Det är inte sant, att flickorna smickra mig, utbrast Bella med ett bortskämdt barns otålighet. De hålla verkligt af mig. Men, för resten, hvad angår detta dig? Hvarför sätter du dig till doms öfver mig, innan vi ännu sett hvarandra två dagar? Det har du icke rätt till. Nu var det Hannas tur att bli röd och hon svarade temligen ovänligt: Jag säger alltid som jag tänker och rår ej för, att sanningen föreföll dig bäsk. De gingo en stund tysta, hvardera kände sig smått sårad. Slutligen tvang Hannas eftertanke henne att gifva Bella rätt. Hon, en främling, borde verkligen icke tränga sig på med sin åsigt. Och hvad angick flickornas uppförande henne? Icke det ringaste. Och icke Bella heller; hon hade ingen rätt att göra henne ledsen. Hon öfvervann sin tvärhet, tog Bellas arm i sin och sade med ett tonfall, som kom Bella att förvånad se upp: förlåt mig!
Men de af motionärerne uppgifne skäl att derifrån någon gång, och i högst trängande fall, göra undantag, har Utskottet funnit vara af den vigt, att desamma påkalla någon eftergift i nu gällande föreskrifter rörande ifrågavarande ämne. Då likväl de begge sist nämnde motionärernes yrkande, enligt hvilket en pastor i samråd med sin församling skulle ega att vidtaga afvikelser från gällande kyrkoritual, utan att ens närmaste kyrkliga öfverstyrelse derom egde vetskap, innefattar ett alltför betänkligt afsteg från de grundsatser, hvilka i samhällsordningen måste omsorgsfullt upprätthållas, har Utskottet ansett sig icke kunna detsamma obetingadt biträda. Men då deremot det af Herr Biskop Björck framställda förslag synes innebära tillräcklig garanti emot missbruk af den ifrågasatta afvikelsen från gällande Kyrko-ordning, hvilken afvikelse endast skulle medgifvas, undantagsvis, i de fall, då trängande omständigheter af Stifts-styrelsen pröfvades dertill föranleda, får Utskottet vördsamt hemställa, alt Rikets Sländer matie för sin del besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom stadgas, alt, när i någon församling pastor med församlingsboerna öfverenskommer, att å någon viss Söndag, med afseende å särskilda omständigheter, den Heliga Nattvarden må omedelbart efter Skriftermålet och före den allmänna Högmesso-Gudstjensten utdelas, ege vederbörande Domkapitel, uppå derom gjord hemställan, att, ulan hinder af Kyrkolagens föreskrift, efter pröfning af de uppgifna skälen, till en sådan förändring i den gällande ordningen för Gudstjensten meddela tillstånd. Stockholm den 12 Januari 1860. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1860. Sammansatta Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Betänkande A/i 3. 1 JW 3. Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Febr. 1860, kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt förslag om fördelning på vissa år af de kostnader i och för allmänna byggnader, som från boställen utgå. Utskottets utlåtande har blifvit infordradt öfver en inom högvördiga PresteStåndet af Herr Domprosten
Redan förmågan att enl. äftal kunna befalla öfver en annan och vara herre öfver dess arbete, ger sålunda husbondens samhällsställning i allmänhet ett ojemförligt företräde framför tjenarens, utan att den sednares belägenhet bör förtyngas genom en så godtycklig makt, som husagan innebär. Jag vet väl att icke så få, sannolikt med verklig öfvertygelse, påstå, att ingen har det bättre än tjenaren, som icke beböfver sjelf tänka på sin utkomst. Detta är mången gång fallet, der ett verkligt patriarkaliskt förhållande af ömsesidig tillgifvenhet äger rum, men kan ej tagas såsom skäl för att öfverskyla det svåra missförhållande, som äger rum inför lagen. För att på det hela bilda sig ett klart omdöme om saken, torde det enklaste vara att de, som försvara den obegränsade busbondemakten, föreställa sig sjelfva vara i en tjenares belägenhet hos en rå husbonde eller utsatt för någon annans godtycke, som husbonden satt i sitt ställe; åsigterna skola då sannolikt snart förändras. Det är äfven skäl att tänka på, att arbetsklassen icke nu är densamma som för ett hundra, för femtio, eller ens för tjugu år sedan. Nya tankar om dess berättigande såsom samhällsmedlemmar hafva inom densamma blifvit väckta och skola ej gå tillbaka. Månne det då icke är skäl att i tid, på ett klokt sätt, eftergifva för deras upkomna fordringar, så långt som dessa äro grundade på rättvisa? På grund af det nu anförda vågar jag vördsamt föreslå följande förändringar i Legostadgan och mosvarande §§ i allmänna lagen: 1:0 Att 1 och 2 §§ i berörde stadga må ändras så, att ibland de särskilda bestämmelserna ans:de hvad som förstås med laga försvar, orden: »eller, enl. församlingens i sockenstämma yttrade om»döme är kändt såsom den der antingen genom egna medel eller »genom arbete eller annan loflig sysselsättning ärligen sig försör»jer», — må förändras till: »eller nöjaktigt kan visa att han eller »hon antingen genom egna medel eller genom arbete eller annan »loflig sysselsättning ärligen sig försörjer». I enlighet härmed borde då ock stadgan om försvarslöshet ändras i första §.
Rosenbergs missöde, och lika mycket som han harmades öfver dennes olofliga handel, hvilken åter skulle bringa i gång det gamla talet om lurendrejerierna på ön, lika mycket förtröt honom Gabriellas förslag, som måhända kunde sätta både henne och alla de andra i beröring med sonen af den mördade kustbevakaren. Vid blotta ljudet af Arnmans namn rann blodet hetare i Antons ådror, och hans hufvud blef märkbart oredigt. Men Rosenberg och Gabriella, som ej kände orsaken, talade ofta om jaktlöjtnanten, och derföre hade Anton under loppet af flera dagar varit i ett mer än vanligt upprördt tillstånd. ”Du är så ond, Anton!” sade Gabriella. ”Hvad behöfver du bry dig om Rosenbergs gods? Det är väl i alla fall icke så farligt med litet lurendrejeri! Jag mins att, när jag var barn, lurendrejade far och Birger stora balar och fat af många slag; och jag kommer också ihåg allt hvad de dragit ihop till den natten, då du var ute och ...” ”Tyst, eller vrider jag nacken af dig, du hvita korpunge!” skrek nu Anton i sin gamla vilda ton. ”Nämn inte ett ord om den natten!” Hans knutna hand nedsjönk maktlös, blicken återtog sin vanliga slöhet; och utan att fullborda meningen, gick han bort i sin spisvrå, hvarest en innött fläck visade den plats, der hans förvirrade hufvud bortdrömt så många timmar af hans overksamma lif. Birger hade bleknat vid det oväntade utbrottet, Erika rodnade; men Gabriella hviskade till Rosenberg: ”Bry dig icke om hvad han säger! Vi skola akta oss att reta honom, ty då återkommer hans olyckliga sinnessjukdom: han tål aldrig att man talar om smyghandel.” ”Huru är det med dig, stackars Anton?” frågade Erika deltagande och närmade sig den bleke och, såsom det tycktes, af kroppsliga smärtor lidande ynglingen. ”Är det något jag kan göra för dig?” ”Ingenting, Erika – men du skulle icke låta henne resa! Och du sjelf och Birger, tycker ni er ha hjerta att se den, den ... du vet – jag trodde du var klokare, Erika?”
Jag har således ansett det böra vara en hvar till handel berättigad eller tillverkare af bränvin tillåtet, att £ kanna deraf till salu hålla och att minimum för försäljning i denna § bordt nedsättas från en lill en fjerdedels kanna; och detta just såsom ett af medlen att motarbeta det förhatliga kroglifvet. Mig har det ej kunnat blifva klart, hvarföre gästgifvare skall undgå samma minimi-afgift för utminutering af bränvin, som uti 58 § är stadgad för andra näringsställen. Efter min tanka borde § således erhålla denna lydelse: för de gästgifveriet', hvilkas innehafvare vilja i minut försälja bränvin och andra brända eller distillerare spirituösa drycker, kommer alt, i afseende på denna försäljningsrätt, saint för tillåtna värdshus, källare, spisqvarter eller andra näringsställen, utom den vanliga bevil/ningen, erläggas från och med 20 till och med 100 r:dr efter deras vier eller mindre förmånliga rörelse, enligt pröfning förhöjning I denna reservation, så vidt den afser 43 §, har Herr Murén instämt. Herrar Gustafsson och Lund hafva reserverat sig deremot, att i Utskottens för - Bevil/n.-, Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N;o 1. 27 slag icke blifvit intagna följande, utaf Utskottens sammansatta afdelning föreslagna stadganden, nämligen: uti 43 §, näst efter orden ”hvilka antingen ställa borgen för skattens utgörande eller densamma i förskott erlägga *’Kongl.