Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
; äfven uppå dem, bör icke vara brist, då vi äga omkring Trettio millioner R:dr, hvilka nu i flere år ägt ett stadgadt värde, och för hvilka vi erhållit våra nödvändiga behofver; endast en stockning har uppkommit; penningarne hafva samlats uppå vissa händer, hvarigenom deras circulation är hämmad. Nu uppstår fråga, huru detta kunde afhjelpas ? Jag uppmanar erfarnare män än jag, att uppgifva dessa medelj men må mig tillåtas, att emedlertid inför Höglofl. Riddersknpet och Adeln få äran meddela mina tankar i detta vigtiga ämne. I förbigående får jag blott nämna, att penningebristen vore ännu större om icke gerom arbetet vid Götha Canal, betydliga summor kommit i omlopp; men fortsättandet af detta nyttiga arbete, är ändock icke t i 11— räckeligt att sprida myntet tili afkigsnare orter i Riket. Af de medel hvilka Högh Riksens Ständer Den 24 Februarii, anslagit till odlingslån, äro ju icke mera än tvåtredjedelar utlänte; emedan betalningsvilkoren äro så svåra, att många, hvilka med nytta kunnat använda lånta penningar, icke vägat söka desse Jån, af fruktan att icke kunna uppfylla de föreskrifne stiänga betalnings; vilkoren, hvilka aldeles icke gagna det allmänna. Höfvas dessa vilkor, så biifver säkert den återstående tredjedelen utlånt till flere, hvilka med fördel kunna använda penningar till odlingar på sin jord. Således till lättnad så för jordbruket som rörelsen i allmänhet föreslår jag att enskilt man må äga rätt, att place^ ra sine disponible capitaler uti Bankens utlå— ningsfonder; således äfven uti BancoDisconten, och mot 4 procent, hvartill all laglig rän-' Sa borde nedsättas, för att komma i likhet med jordafkastning, hvaremot insättarne erhöllo Bankens attest med åtecknad ränta. Vidare att da lån som erhöllos i BancoDisccnten omsättas sned en femtedel om året och denna femtedel alltid beräknad efter det innestående lånet och icke efter det primitiva, samt den straffränta, hvilken uppkommer genom försummad inbetalning blcfve 2 procent»
Det synes mig vara tvifvelaktigt, huruvida de äro ställda till ledamoten af R. o. Ad. eller till föredraganden af Ecclesiastikärendena. I sednare fallet torde R. o. Ad. icke hafva någonting att yttra. I del förra fallet återigen ser jag icke, alt R. o. Ad. kan eller bör ingå i något slags bedömuiande af frågan, enär det icke är något officielt meddelande, utan ett handbref, som är gifvet och mottaget. Sådana gåfvor äro behållna, och kunna efter mitt sätt att se, icke på något sätt böra blifva föremål för R. o. Ad:s eller dess enskilda ledamöters bedömmande, pä sätt här nu ägt rum genom de två sista talarnes yttranden, hvilka sjelfva klandrat PresteSl:s åtgörande i detta afseende, tillåtit sig att bedömma det ur synpunkten af ett förnärmande emot R. o. Ad. samt uppmanat R. o. Ad:s öfriga ledamöter att dermed instämma. Jag för min del får förklara, att jag icke kan deruti instämma. De ordalag, som Hr Silfverstolpe begagnat, och som under hans nu afgifna yttrande åberopades, äro efter min tanke af en förolämpande beskaffenhet. Hade de fällts emot någon af R. o. Ad.s ledamöter under discussionen, så bade de 10 II. 47 370 Den 7 Maj f. m. troligen också blifvit på detta sätt upptagne; ty när man yttrar, att någon annan icke hållit sig vid sanningen, att någon annan icke gått ärligt tillväga, d. v. s. pä ett mindre ärligt sätt framställt sin mening, sä kan jag icke undgå att linna det vara förolämpande. Så beskalfadt yttrande är i 50 § RiksdOrdn. hvarje riksdagsman förnekadt; ty det står der: ”ingen tillåte sig personligen förolämpande uttryck.”
I förslaget till Instruction står nem - Deri if Decemtef« 54*7 ligen; ’’Banco-Utskottet bor icke omedelbarligen till öfverläggning upptaga något, som ruU bar och förändrar Banco - Inrättningen etcEmedan ett Memorial omöjligen kan rubba och förändra Banquens natur och egenskap, förr än det blifvit pröfvadt af Utskottet och gilladt af Riksens Ständer; synas orden: ”Rubbar och förändrar” böra utbytas mot: Syftar till rubb* ning och förändring. Detta är visserligen en småsak, men då Instructionen i alla fall andras, synes mig, att man ej bör försumma, att, äfven på detta ställe gifva noggrannhet åt tan-* kan och bestämdhet åt uttrycket. Jag får, i sföd af hvad jag nti haft äraft anföra, ödmjukast hemställa, om ej Herr Gref Ven och LandtMarskalken samt Högloflige Ridderskapet och Adeln anse detta mål böra till Högloflige Banco-Utskottet återförvisas. Grefve von Schwerin , Fredric Bogislaus.- Då en fråga uppstår, att med Anmärkningar åter. remittera Banco-Utskottets Betänkande, anhåller jag att på tvänne omständigheter få fästa Rid-s derskapets och Adelns uppmärksamhet. 1:0 Vill det synas mig, att, då Kongl» Maj:ts Nådiga Proposition om Finance-Regleringen ger anledning att förmoda det Banquens Natur och egenskap torde behöfva undergå någon förändring, så borde ock frågan om förändring äf Instructionen af Banco-Styrelsen hvila intill dess att Riksens Ständer yttrat sig om Ban* quens blifvande Natur och Egenskap, Din 27 December. 2:0 Får jag vid det af Utskottet föreslag, ne Stadgande, att Banco-Utskottet hädanefter alltid mot slutet af hvarje Riksdag må inkomma med Project till ny Instruction, erindra att slutet af en Riksdag är, såsom erfarenheten visat, den minst lämpeliga till afgörandet af vigtiga mål. Mer än en gång hafva mot Riksdagens slut vigtiga Beslut blifvit fattade , sorn bära spår af brådska och öfverraskning.
Sedan besluten; Åliggande det den dertill serskildt förordnade, att Protocollet. föra.”: att frågan om denna grundlagsförändring, sålunda beredd, livilat till nästderpåföljde Riksdag, vid hvars början till Rikets Ständer ifrån Deras Konstitutionsutskott inkom uppgift å det från förra Riksdagen h vilande förslaget, angående Statsrådets förändrade organisation, samt till de grundlagsförändringar, som blefvo en följd af HofKanslersbefattningens föreslagna upphörande**), uti hvilken uppgift anfördes, å ena sidan, grundlagsstadgandena sådane de då voro gällande och, å den andra, förslagen till ändringar deri, hvarvid förslaget till ändring i 11 § Regeringsformen upptogs sålunda: ”Ministeriella ”mål, hvarmed förstås alla dej som angå Rikets förhållande till främmande ”Magier, må Konungen låta bereda och handhafva på det sält Honom lämpligast synes. Stats-Ministern för Utrikes Ärenderne tillhör alt dessa mål ”inför Konungen föredraga och anmäla i närvaro af någon arnum Stats-Rå”dets Ledamot. Är Stats-Ministern frånvarande, föredrage den Stats-Rådets ”Ledamot, som Konungen äfven i detta fall tillkalle.
Förutsättningarne äro således olika, och så väsendtligen olika, att om än den ena möjligen kunde innebära skäl för den tillämpning, hvartill man velat komma, så är ej förhållandet så beskaffndt med den andra. Men hvilka förutsättningar än må ligga till grund för det frän Komiterade lånade förslaget om sättet för missgerningsmans återupptagande i församlingen, måste jag dock, med afseende pä sjelfva dess beskaffenhet, protestera mot dess antagande. Jag anmärker nemligen vidare: 3. Att förslaget strider emot vår församlings uppfattning af a/lösningen och magten att om densamma bestämma. Det ligger mindre vigt, än som vederbör, pä församlingens rätt att deltaga i dessa angelägenheter. Enligt vår bekännelse är det visserligen Guds befallning om prediko-cmbetet att det skall ”förlåta eller ”ock behålla synderna och utskifta sakramenterna”; men detta oaktadt innehåller samma bekännelse att ”nycklarna äro församlingens embete och magt, som Klixtus häfver gifvit att binda och lösa synder”. Hos oss eger således presten i intet fall att handla så, som vore aflösningen ställd till hans fria förfogande eller så, som kunde han annorlunda än gemensamt med församlingen densamma handhafva. Denna grundsats förtjenar företrädesvis att påaktas, dä nödvändigheten tvingar till vägran af aflösning med påföljd af nattvardens förlust. Vår Kyrkolag och alla våra hittills gällande Kyrkostadgar äro uppställda i full öfverensstämmelse med denna grundsats. Presten hos oss, så vidt på honom ensam beror, har visserligen ett stort och ansvarsfullt åliggande i afseende på vägran af aflösning och nattvard; men detta åliggande innebär mera en skyldighet att varna och tillrättavisa, än en rättighet att afhålla från nattvarden. Denna rättighet inträder först då, när den utöfvas i förening med församlingen eller med dem, hvilka, enligt lagens tydliga mening, tillkomma att ä församlingens vägnar föra dess talan. Detta gäller om en menniskas hvarje förhållande, så beskaffadt, att det måste medföra nattvardens förlust.
Enligt Öfverpost-direktionens, på grund af Kongl. Brefvet den 29 Oktober 1823 utfärdade, kungörelse den 8 Mars 1824 åligger det postförarne, att, man från man, med allmänna brefposten fortskaffa de lösa väskor, som till dem blifva aflemnade, och äro de derför, jemlikt berörda nådiga Bref. berättigade till ersättning af 13, 24, 32 skillingar till och med 1 till 2 Riksdaler Banko om året; hvarjemte, på grund af Poststyrelsens Cirkulär den 11 Maj 1832 och den 2t> Oktober 1857, för lösväska skall af korrespondent eller af kommun, som begagnar en gemensam väska, erläggas till postförvaltaren i årligt arfvode från 4 till och med 12 riksdaler banko, allt efter brefvexlingens större eller mindre betydlighet samt med afseende å väskans emottagande och afsändande en eller flere gånger i veckan. Sedan lösväska med dess innehåll blifvit till allmän poststation af postiljonen aflemnad, gälla visserligen för de deri inneslutna bref samma kontroller, som för dem, hvilka omedelbarligen til! stationen aflemnns. I samma män den industriela rörelsen i flera rigtningar vidgas, lifligheten i affärsförbindelser ökas, torde ej böra helt och hållet förbises det yrkade behofvet för korrespondenter att, medan väskorna äro under postiljonens vård, erhålla en i någon mån betryggande garanti, äfven för de ofta ganska vigtiga försändningar, som genom dessa lösa väskor i alla landsorter komma poststationerna tillhanda. Ett mede! till befordrande af detta ändamål erbjuder motionärens ifrågavarande förslag, det Utskottet derföre trott sig böra understödja. För att emellertid Poststyrelsen må kunna åläggas ansvar och ersättningsskyldighet för de lösa väskor, sorn. efter det de aflemnats till postiljonen, förkommit, torde erfordras bestämmande af någon mindre afgift, att för hvarje lösväska ingå till Postverket.
Men lika med den förste värde talaren tror jag verkligen att redaktionen af Utslos förslag skulle blifva bättre, om mati i denna 22 § såsom straff för bedrägeri stadgade böter, fängelse och straffarbete alternativt med hvarandra, d. v. s. om man helt enkelt sade, att bedrägeri skulle allt efter omständigheterna straffas med böter eller fängelse eller straff-arbete. Då hade man §:n redigt och klart upställd och domaren hade för sig öppet att välja emellan både böter och fängelse samt fängelse och straffarbete, hvilket torde medgifvas vara en fördel, då fall onekligen kunna inträffa, i hvilka ett begånget bedrägeri, ehuru af svår beskaffenhet, dock icke är af så särdeles grof ari, att det ej kan försonas med fängelse i st. f. straffarbete. Jag kan således ej finna antagandet af IIr von Köchs förslag vara förenadt med någon olägenhet, och jag tror, att den åsigt Gr, Sparre här uttryckt och som jag mycket gillar, ändock ganska väl kan göra sig gällande. Genom att upställa brottet å ena sidan och de tre straff-arterna å den andra, blifver §:n redigare och domarens pröfningsrätt bl ifver vidsträcktare, så att i hvarje förekommande fall rättvisan lä I ta re kan träffas. På grund häraf anhåller jag om återremiss utaf denna del af förslaget och, om densamma beviljas, öfverlemnar jag med fullkomlig trygghet till LagUtsk. att göra de redaktionsfötändringar, som deraf blifva en följd. Gr. Sparre: Att stadga böter, fängelse och straffarbete al ternativt med hvarandra, torde icke vara alldeles lämpligt, särdeles då omfånget, inom hvilket domaren äger att tillämpa böter, är så vidsträckt som emellan 5 och 500 It dr, och just denna omständighet lärer väl äfven hafva föranledt K. M. att i sin Nåd. Propos. följa den princip, att straffarbete endast vid särdeles försvårande omständigheter borde tillämpas. K. M:s förslag till §:n är nemi» lika med Utslcs förslag, endast med den skillnad, att Utsk. föreslagit fängelse alternativt med böter.
Kronobageri-egendomen vid Regeringsgatan, eller mottagit någon liqvid för de, med afseende å den tillämnad.» vattenledningen vid Carlskrona uppköpta jernrör. (§ 193.) Jemte det, såsom ersättning för anslaget till Teknologiska Institutet, anvisade årliga belopp, S 4,000 R:dr, utaf Manufaktur-diskontens vinstmedel, har Riksgäldskontoret, på föreskrifvet sätt, vid slutet af åren 1853, 1854 och 1855 med tillsammans 2,500,000 R:dr från Rikets Ständers Bank utbekommit den för allmänna stats—utgifter disponerade andel utaf Bankens upplupna vinst för förstnämnde och föregångne år. Dessutom hafva Banko-fullmäktige, efter derom från Riksgäldskontorets sida väckt fråga, vid början af nästlidne Juli månad, låtit i vanlig ordning tillställa Riksgälds-kontoret 500,000 R:dr i afräkning å den summa af 900,000 R:dr, som, enligt Rikets sednast församlade Ständers beslut (Reglementets 194 §) skulle utaf sagde vinst, under innevarande år till detta verk aflemna?. Enligt den i Fullmäktiges sednaste Riksdags-berättelse gjorda anmälan om den dittills fortsatta förräntningen af Riksgälds-kontorets vid förestående utbetalningar icke erforderliga kontanta behållning, var genom tid efter annan uppköpte eller belånte räntebärande obligationer ett kapital af 3,309,650 R:dr i slutet af November månad år 1855 för Riksgälds-kontorets räkning förräntadt. Häraf återbetaltes före sagde års utgång ett emot hypothek af sådana obligationer erhållet och då förfallet lån å 90,000 R:dr; och utgjorde alltså det af Riksgälds-kontoret tills vidare förräntade kapitalets belopp vid 1854 års början 3,219,650 R:dr.
I alla Länder är Växel-rörelse bruklig, hvarföre ej då hos oss ? Emellan privata Personer är väl vid dylik rörelse Advis-bref brukelige ,1 men sådant beböfves ej med Banquen. Enär inga sådana skäl blifvit här framställda , hvilka lära förmå Utskottet, att, i händelse af återremiss, i någon viss del frångå sitt Utlåtande, hemställer jag att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes göra Proposition, antingen på afslag eller bifall af Betänkandet: för min del tillstyrker jag det förra, Den 4. April. ai9 Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af Utskottets Betänkande. Ropades Nej. Hvarefter Herr Grefven oell Landt Marshallen hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå Betänkandet. Ropades Ja jemte några Nej. Herr Cederskjöld: Om Betänkandet första gången nu är hos Ridderskapet och Adeln under pröfning, tror jag icke att detsamma, enär Anmärkningar dervid blifvit framställda, hvilka hindra dess antagande, kan af>las, utan lärer detsamma enligt f6 §. i Regerings-Formen böra återremitteras. Herr Grefven och LandtMarskalken: Betänkandet är visserligen nu för första gängen under Ridderskapets och Adelns pröfning, men sorn Grefve von Schwerin och flere andra Ledamöter, hvilka dervid framställt Anmärkningar', ansett detsamma i händelse af återremiss likväl icke kunna föranleda någon ändring uti Betänkandet, så har jag, enär Ridderskapet och Adeln dessutom ej behagat gilla Betänkandet, trott mig böra framställa Proposition till afslag derå. Herr Cederskjöld: Jag får ödmjukast förnya min anhållan om återremiss, hvilken til! följe 220 Dm 4 April, af fö §. i Regerings-Formen ej lärer kunna förvägra s. Friherre Cederström: Så snart Herr Cederskjöld begär äterremiss af Betänkandet, kan den enligt, mio tanka, honom icke förnekas.
Under den senaste veckan ha pressens härolder med pukor och trumpeter i alla väderstreck förkunnat början, fortgången och slutet af nämnda traditionella fest. De ha — förstås i andanom! — fägnat oss med genljudet af Skansens kyrkklockor och kanoner, dragspel och nyckelharpor, fioler, messingsinstrument och sångarstrupar, trakterat oss med alla under festen inmundigade läckerheter, stammande förnämligast från våffeljärnet, vintunnan och kaffepumpan, samt upprullat den ena taflan grannare än den andra öfver det brokiga marknadslifvet, folkdanserna och de historiska tågen. För Idun återstår för ögonblicket just icke annat än att konstatera, att mor Kajsa Brita i Häggdånger, den där ock Lovisa Petterkvist och fru Alfhild Agrell kallas, framgångsrikt, som väl var att förutse, upptagit Delsbostintans mantel och skördat stormande munterhet med sina lustiga infall och kvicka gladlynta historier — af eget fabrikat, att Maria Eleonora — liksom de öfriga drottningarna och hoffruntimbret i allmänhet — var fager under ögonen, att drottning Kerstin — hur morsk hon såg ut — icke var riktigt sadelfast, utan måste anlita rå mannakraft för att kunna tygla sin ystre springare, att Johan III, glömsk af sin konungsliga värdighet, galant gjorde honnör för några applåderande ungmor, till tack hvarför han inhöstade en den vanvördigaste skrattsalfva, att de öfriga höga herrskaperna — synnerligast Gustaf II Adolf och Karl XII — sväfvade i högre rymder och visade vederbörlig suverän likgiltighet för alla utom sig själfva, att munkarna med sina spelande blickar och leende läppar föreföllo starkt i behof af ytterligare späkning, medan däremot nunnorna, okroppsliga små åkerspöken, tycktes ha fått en djupare inblick i alltings fåfänglighet, samt att bland åskådarne kvinnfolken voro värst i att sätta öfver stängsel och trampa ned gräsvallarna. Men endera dagen tänker Idun » återkomma till ämnet » i och med biografien öfver en af de ledande damerna — vi säga icke hvilken —, författad af en annan af de kvinnliga for-styrena vid Skansens nu lyckligt af firade vårfest. Dramatiska teatern.
Dessutom tycks det vara förenadt med betänklighet, då det står i 17 34 års lag stadgadt, huru borgarerätt skall vinnas, att frågan ensamt af Ekon.Utsk:t behandlas, ty att med uteslutandet af 1 :a morn:t antaga det 2:dra skulle, såvidt jag kan fatta, föranleda dertill, att de, som bo i staden, skulle icke få åtnjuta de egentliga rättigheter, som tillkomma borgare, men blifva underkastade de särskilda besvär, som åligga dem och bland dessa en mängd personliga förbindelser, hvilka äfven torde medfölja. Rå de icke alla rättigheter, bör man icke eller ålägga dem alla skyldigheter. Ja g skulle derföre anse försigtigast att stanna vid det förslag, som komiterade upgjort. Hr Hjärne: Den grund, hvarifrån Utsk:t utgått, är efter min öfvertygelse ett framsteg, som bör bebjertas. Här är icke fråga om någon inskränkning i borgerliga rättigheter för de nuvarande innehafvarne deraf, utan fråga är om utsträckning af dessa rättigheter till stadsboer, som hittills icke deraf varit delaktige. DeafUtsk:ts ledamöter, som ej äro jurister, torde kunna förlita sig på det omdöme, sora en så erfaren jurist som Hr Stolpe haft, att han gj skulle föreslå en §, som komme i strid med andra lagar. Det kan ej nekas, att då man önskar införa en kommunalförfattning, är hufvudändamålet att söka lifva den allmänna andan i landet. Då är skäl att söka utbilda folkets begär att deltaga i alla kommunala angelägenheter. Detta är hvad Utsk:t afsett med sitt förslag. Orsaken hvarföre BorgareSt:t i sitt beslut icke bifallit g:u, sådan den blifvit föreslagen, tror jag kommer deraf, att det finnes en reservant mot denna §:s l:sta morrat, som påpekar att Riksd. Ordrans 106 D en 5 Oktob er e. m. 31:sta g möjligen skulle komma i strid med ett stadgande, som utsträcker borgarerätten till flere ledamöter än dem, som uu innehafva sådan.
Samlingen var talrik och bestod af prester, tillhörande det nyss herrskande homoiusianska partiet, prester tillhörande de nyss med eld och svärd förföljda sins emellan lika fiendtliga homousianska, novatianska och de öfriga bekännelserna. Om det var en biafsigt af Julianus att få förlusta sig och sina gäster med åsynen af de kristna presternas förderf och hatfullhet, så vann han fullkomligt sitt mål. Närvaron af det kejserliga majestätet kunde lika litet, som blygseln för ett ovärdigt uppförande inför hedniska filosofers ögon, hålla ordningen vid magt. Mötets medlemmar öfverskreko hvarandra, oqvädade hvarandra med de gröfsta skymford, anklagade hvarandra för de gräsligaste brott. Julianus ropade flera gånger förgäfves: – Hören mig då, J kristianske prester! Våra fiender, Germaniens barbarer, Frankerna och Allemannerna hafva ju hört mig! Julianus och Krysanteus hada dagliga förtroliga sammankomster, på hvilka de öfverlade om bästa sättet att reformera den gamla läran, bringa henne i öfverensstämmelse med tidens behof och till klarhet i henne utveckla de grundsatser, af hvilka begge hoppades åstadkomma en menniskoslägtels förbättring. Att dessa grundsatser redan funnos i henne och att de voro tillfyllestgörande för menniskans lycka, derom voro de begge öfvertygade. Julianus, som vid sin thronbestigning hade vägrat att emottaga titeln dominus eller envåldsherrskare och som redan börjat omgifva magten med alla den fordna frihetens symboler, drömde om den romerska republikens återställande och hoppades att genom ändamålsenlig uppfostran af det uppväxande slägtet kunna åstadkomma inom romerska verlden, hvad Moses med den fyratioåriga vandringen i öknen ville åstadkomma inom Israel: den slafviska andans förträngande af ett fritt, friskt och ädelt folkmedvetande. Krysanteus delade hans hänförelse. De uppgjorde, till vinnande af detta mål, planer, hvilkas djerfhet och genomgripande syftning borde beröfvat dem hvarje utsigt på deras förverkligande, om ej begge förlitat sig på
Under sommaren år 1859 blefvo, genom Länsstyrelsens försorg, plan och kostnadsförslag uppgjorda till väganläggning emellan Fredrika kyrka i Westerbottens och Björna kyrka i Westernorrlands län, en längd af 225,056 fot, hvarför anläggningskostnaden beräknats förslagsvis lill 148,850 Riksdaler Riksmynt, deraf 80,000 R:dr ansetts belöpa för vägsträckningen inom Westernorrlands samt återstoden, 68,850 R:dr, är afsedd för dess fullföljande från socknegränsen fram till Fredrika kyrka i Westerbottens län. Genom berörde väganläggning skulle, om den komma till verkställighet, den öfverklagade bristen på kommunikationer i betydlig mån, om ock icke fullständigt afhjelpa». På här ofvan anförda skäl, får jag äran föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer måtte för förenämnde af behofvet i hög grad påkallade väganläggning anvisa ett understöd af allmänna medel utan återbetalningsskyldighet, motsvarande det af Kongl. Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader för bemälda företag tillstyrkta, eller 100,000 Riksdaler Riksmynt, under vilkor att ortens väghållningsskyldige innevånare utan vidare statsbidrag anlägga och framdeles underhålla sagde väg. jag anhåller vördsamligen, att denna motion må varda till vederbörligt Utskott remitterad. Ofvan omförmälda plan och kostnadsförslag, som äro af Länsstyrelsen till Kongl. Majit insända, torde ifrån vederbörligt Stats-deparlement blifva Utskottet tillhandahållna. Stockholm den 42 November 1862. F. O. Hörnfeldt. Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Af P. O. Hörnfeldt från Westernorrlands län, om anslag till lön för Veterinärläkare inom norra Ångermanland. En sednare tid har öfver allt i Sverige medlört stora framsteg i många rigtningar och ej minst i landels modernäring, jordbruket.