Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungens Ämbetsmän i allmänhet mare ffyldige at lemna Ombudsmannen laglig handräckning, samt alle at Medelst ^ctioners utförande honom biträda, dä han det äffar. §. 100. ^U8tit'i?e - Ombudsmannen äligge, at ivid hwarje Riksdag til Riksens Ständer aflemna en allmän redogörelse för sin förwaltning af det honom förtrodde Ämbete, samt deruti utreda Lagffipningens tilständ i Riket, anmärka Lagarnes och Författningarnes brister och uppgifna Förslag til deras förbättring. Ware han ock ffpldig at emellan Riksdagarne ärligen et Utlåtande öfwer desto ämnen genom trycket kungöra. ;oi. Skulle den oförmodade händelse inträffa, at antingen hela Konungens Sögsta Domstol elle? 422 Den s Junit. eller af Desi Ledamöter en eller flere funnes hafwa af egennytta, wrängwisa eller forsumlighet, sä orätt dömt, at derigenom nägon, emot tydlig Lag och sakeus utredda och behörigen styrkta förhastande, mistat eller kunnat mista uf, personlig frihet, ära och egendom, ware Riksens Ständers .su8titjT-Ombudsman pligtig, äfwensom Konungens ,fu8ritia;-Lci.ntLl6r berättigad, at wid den Rikets Domstol, som här nedanföre bestämmes, den felaktigt under tiltal ställa, samt til answar efttr Rikets Lag befordra. §. 102. Denna Domstol, som Riks Rätt kallas, ffak r sädant fast bestå af ^resistcnte» uti Konungens och Rikets Swea Hof-Rätt, hwilken deruti före Ordet, ?re8icwmeine uti asta Rikets Lotlegiér, Fyra de äldste Stats Räd, Högste BeBefälhafwaren öfwer de i Hufwudstaden tjenstgörande ^roupper.
I flere år har Gina Krog stått som medlem af » Norsk Kvindesagsforenings » styrelse, liksom hon har varit ordförande i den kvinnliga rösträttsföreningen sedan dess stiftande år 1885. Äfven föreningens » sällskapsklubb » T har haft glädjen att se henne som sin sympatiska och afhållna ordförande ända till i år, då hon måst afsäga sig alla dylika värf, emedan den af henne redigerade » tidskriften för kvinnornas sak » NylcBnäe allt mera lägger beslag på hennes krafter och tid, ju mer den växer till i anseende och spridning. Gina Krog har varit detta den norska kvinnorörelsens väckande och samlande organs redaktör från dess första begynnelse, men öfvertog från 1894 äfven dess utgifvande. År 1893 uppträdde Gina Krog åter som en synnerligen uppseendeväckande författarinna, i det hon sände ut i världen en bok om den norska kvinnans rättsliga och sociala ställning — en bok, som på grund af den förträffliga vägledning den bjuder måste betraktas som en källskrift. Vid den internationella kvinnokongressen i Chicago blef en större del af denna välskrifna och innehållsrika utredning noggrant refererad och därefter, om jag ej misstar mig, upptagen i det internationella kvinnobiblioteket därstädes. Häraf framgår fullt ut arbetets karaktär af att vara en objektiv öfversikt. Och för att så troget som möjligt klargöra för Iduns läsarinnor, hvad Gina Krog i detta sitt verk belyst och framhållit för den stora allmänheten angående hur långt man då var kommen här i Norge vis ä vis kvinnornas rättsliga, ekonomiska och sociala villkor, skall jag tillåta mig anföra några rader ur en aktad kritikers utlåtande. » I en knapp, men elegant form », heter det, » och med lagom utförlighet redogör författarinnan för kvinnornas privaträttsliga och särskildt den gifta kvinnans rättsliga ställning i stat och kommun och specielt utförligt för de offentliga ämbeten, hon kan innehafva. 1 supplerande redogörelser få vi besked om den kvinnliga undervisningen allt ifrån folkskolan upp till universitetets fackstudier och slutligen i ett utförligt kapitel en utmärkt framställning af den norska kvinnans sociala ställning i dess helhet. » Man förstår, hvilket arbete här är nedlagdt, och att det är genomfördt med det varmaste intresse, därför borga författarinnans namn och verksamhet tillräckligt.
Den 14 November. 10» Föredrogs, men begärdes af [lere ledamöter ånyo på bordet, Riddarh.-Utsk:ts den 11 dennes bordlagde Utlåt. N:o 2, i ani. af Frib. Raabs, A. C., motion ang:de åtgärder för skyndsammare uppsättning och offentliggörande af R. o. Ad:ns diskussions-prot. Föredrogs Hr Belfrages, Johan Gustaf Wilhelm, d. 11 dennes bordlagde framställning i fråga om polletts utlemnande på grund af en utaf Öfversten Gustaf Mauritz Armfelt utgifven fullmakt. Hr-Gr. o. Landtm, hemställde, huruvida R. o. Ad. behagade medgifva, att polett finge till fullmaktens innehafvare utlemnas. Ropades ja. Hr Charpentier, Gustaf Reinhold, uppläste två motioner: N:o 50, ang:de pension åt aflidne Kammarrätts-Rådet P. R. Ferlins tre döttrar; och N:o 51, ang:de åtgärd till underlättande af jernvägsanläggning från Kalmar till Lamhult. Dessa motioner begärdes på bordet, Hr von Knorring, Oscar, afgaf två motioner: N:o 52, om pension åt Öfverste-Löjtnanten Frih. Ulf Carlson Sparres enka, Friherrinnan Kerstin Sparre, född Vult von Steijern; och N:o 53, om pension åt Protokolls-Sekreteraren Anton Ekmans enka, Magdalena Sophia Ekman, född Nauckhoff. Remitterades till Stats-Utsk:t. Frih. Cederström, Rudolf, väckte en motion N:o 54, ang:de organiserandet af en representation för häradet. Hemitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t. Gr. Lewenhaupt, Claes Magnus, uppläste två motioner: N:o 55, om nedsättande af en komité för granskning af alla privilegii-bref å stockfångst från statens skogar i Norrland m. m.; och N:o 56, om vidtagande af åtgärd till förekommande af åverkan på statens skogar i Norrland.
Den befordrar deremot mera sitt ändamål, om den belånar varor, som äro föremål för export, emedan den då bidrager alt bibehålla deras pris och sålunda befordra större tillgång af vexlar på utrikes orter. Jag har framställt denna sak blott i sin allmännelighet och icke för någon speciel tillämpning. Hvad åter det nu ifrågavar. ämnet beträffar, ville jag nämna, att man bör söka Bankens biträde endast såsom' understöd för associationerna och upphöra att vända sig lill Tumba; ty der ligger ej annan rikedom än medel, hvarigenom representativer för mynt kunna anskaffas, som derföre ej blifva mynt, om man ej lägger en grund för dem, så att de kunna göra tjenst som mynt. Det är förvillelsen i begreppet derom, som gjort, att landet stått tillbaka, och all den inre kraft, som finnes i vårt land, har varit erforderlig för att, i trots af våra felaktiga financeåtgärder, bibehålla oss åtminstone på en stationär ståndpunkt och jemväl göra en och annan förbättring. Svårigheten är uppkommen genom R. St:s banco-författningar i sednare tider, som aldrig gjort skillnad emellan det verkliga rorelsecapitalet och det. skenbara, som aldrig haft annan verkan, än att gnaga på den verkliga rikedomen, istället för att föröka den. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag hade ämnat afhålla mig från yttrande öfver detta betänk, i alla de fall, då jag hört meningar yttras, som jag gillar; men jag har dock begärt ordet vid detta tillfälle för alt få förena mig med Hr Lefre'n. Äfven jag tror, att det vore ganska nyttigt, om effecter kunde få belånas; men icke i Statsbanken. Min önskan är, att BancoUtskts betänk., dådet återkommer, må vara sådant, att bredvid Statsbanken må uppstå sådana inrättningar, som äro grundade på ett val ordnadt enskildt creditsystem. I Skåne har redan försök till en privatbanks inrättande blifvit gjordt, hufvudsakligen på den grund, att den association, som bildades för detta företag, hoppades, att deli tidpunkt snart skulle vara inne, då silfverutvexlingen skulle ske, Om man icke förlitat sig derpå, hade måhända denna bank ännu icke funnits.
– Hos oss sjelfva. – Ah, här hemma, återtog Annunciada med en ton, som röjde betydligt mindre förtjusning. Hon längtade just ej mycket efter dessa små familjmöten af gamla tråkiga slägtingar, som sqvallrade, förtalade och spelade »lotto», der alla ansigten voro högtidliga och stela, der hennes lifliga rörelser och fria uttryck häcklades och der hon oupphörligen måste anstränga sig för att återkalla konvulsiviska gäspningar. – Denna gång blir det ej som vanligt, svarade prinsessan. Vi komma att öppna stora salen. – Stora salen men hvem kommer då hit? – De bägge utländningarne, som din bror presenterade för oss på Monte Pincio. – Åh ... de komma hit ... och ni ställer till en fest för dem, min mor? – Ja ... men du tyckes ej vara glad deröfver. Det är dock för din skull vi göra dessa kostnader, ty du förstår väl att vi ej kunna ha det så anspråkslöst som vanligt. – För min skull ... men tror ni då, min mor, att jag så mycket intresserar mig för dessa främlingar att jag finner ett så stort nöje i att återse dem? – Naturligtvis ... Vid din ålder måste du längta efter förströelser och sällskap af jemnåriga. Hittills har du ju nästan aldrig sett annat än gamla personer, hvilka väl hålla af dig, men med hvilka du ej kan sympatisera. – Men jag kan ännu mindre sympatisera med dessa främlingar. Jag kan till och med säga att de båda hafva något motbjudande. – Och hvad har du då emot dem? – Jag har det emot dem att de ... att de komma hit för att med en likgiltig, alldeles icke ädel nyfikenhet betrakta vår stad, våra minnen, våra ruiner, våra seder och bruk, liksom alltsammans vore ett spektakel, der hvar och en har rättighet att klandra, att kritisera, att håna och hvissla, blott han har råd att betala sin biljett. För en romarinna, min mor, måste det – om hon ännu i hjertat verkligen är romarinna – vara smärtsamt att se alla dessa turister, jägtande engelsmän och tillgjorda fransmän komma och med kall, slö eller medlidsam min analysera hennes fäderneslands förtryck, förfall och lidanden.
Sätter man skodonen i kors, när de aftagas, får fan ondt i hufvudet. Förvaringsoch botemedel mot sjukdomar. Till att bli fredad från frossan bör man noga akta sig att, sedan man om morgonen uppstigit, röra något, allra minst några matvaror, innan man tagit vatten i händerna; endast några droppar eller blott fingerspetsarnes neddoppande är tillräckligt, i fall tid och omständigheter ej tillåta mera. Grunden för denna tro ligger i följande såsom fullkomligt tillförlitlig antagna historia: Det var en gång en förmögen bonde, som, sedan han en hel dag varit sysselsatt med arbete i skogen, på aftonen återvände till sitt hem, hvarvid han passerade förbi ett högt berg. Då han kom midt för berget, fick han höra röster tala derinne och sitt eget namn nämnas. Han stannade då och lyssnade och förnam följande befallningar af en på samma gång skarp och flämtande röst utdelas: “I båda, mina döttrar, begifven er nu genast till den mannens gård, som jag nyss nämnde, och der skolen I vistas ett halft år! Hans hustru håller nu på att koka gröt. När han kommer hem och börjar äta, släpper han på bordet den första skeden han tar. Då skall du, Märta, vara färdig att hoppa i skeden och med densamma komma i hans kropp, der du sedan får husera. Åt dig, Karin, lemnar jag deremot allt hvad hans piga rör vid någon morgon, innan hon tagit vatten i händerna; detta skall bli din kost. Farväl nu! I afton om sex månader väntar jag er tillbaka.“ Nu blef allt tyst, och bonden begaf sig hem. Som trollet förutsagt, hade hustrun kokat gröt. Men innan han satte sig till bords, sydde han sig i hast en stark skinnpung. Då han skulle börja äta, tappade han första skeden på bordet; men i stället att sedan ta den i munnen, slog han den uti den omnämnda skinnpungen, hvilken han derefter starkt tillsnörde och upphängde på väggen. Sin piga tillsade han att hon ingen morgon fick röra vid någonting, innan hon först tagit vatten i händerna, och lofvade henne en dyrbar “presente-gåfva“, om hon fortfor dermed ett halft års tid.
Han visste, att han sett henne förr, de nya maskinernas särskildt anmärkningsvärda fördelar framför äldre konstruktioner å stickmaskiner förtjena nämnas det jemförelsevis ringa utrymme de taga, den snabbhet, med hvilken de arbeta, och framför allt den omständigheten att den besvärliga maskräkningen för olika vidd och hvarftal här automatiskt verkställes medels en liten visare, som rör sig öfver en särskild skala. A f annonsen, som finnes införd i dagens nummer, kunna våra läsarinnor inhemta alla de olika arbeten, hvilka af de nya maskinerna kunna verkställas och hvaraf framgår, att de böra kunna blifva till stort värde i månget hem och en häfstång för höjandet af en uppmuntransvärd slöjd. men kunde ej erinra sig hvar, ej heller hennes namn. Hennes ej egentligen vackra, men uttrycksfulla ansigte sqvallrade om, att hon hade sin djupa erfarenhet, sin egen lifshistoria, och derför intresserade hon honom. Pion hado lidit och sörjt, derom vitnade de mörka ringarne kring ögonen och det hårda, åldrade draget kring de tunna läpparne. Men inga tårar hade likväl förmått fördunkla glansen i de stora, mörka ögon, hvilka varmt och passioneradt upplyste hela det mörkhyade ansigtet. Om hon ända velat le — blott helt litet — han förestälde sig i fantasien, hur det svagaste leende skulle förändra hennes utseende och göra henne nästan vacker. Ångbåten hade lagt till vid kajen. Annie hade vinkat en bärare till sig och höll på att samla ihop sina effekter, då hon plötsligt från sidan kände sig sluten i en varm omfamning. — D u stygga barn, som inte lät mig veta dagen, då du skulle komma — men jag tog reda på det ändå! — A, tant Brummer — så snällt af tant! Det var en liten rörlig gumma med silfverhvitt hår och ett fryntligt, angenämt utseende.
Majds Befallningshafvande skulle vara öppet, att hos vederbörande Hof-Rätt anmäla de särskildta fall, hvaruti Allmänhetens rätt vore för nära trädd, på det Hof-Rätten måtte tillse om och hvad ändring deruti kunde äga rum; och finna således Utskotten, att genom detta förordnande allt hvad i dessa ämnen är vordet i ofvannämnde Memorialer i fråga satt, redan är bestämdt, så att någon ytterligare föreskrift deruti icke kan vara nödig att föreslå. Vidkommande åter Riksdags - Fullmägtigen Anders Nilssons påstående; så emedan alltid vid vägdelningar, som behörigen verkställas, gradering af vägen föregår, och dervid bestämmes till hvad motsvarande belopp af antal i väg, större och mindre broar samt vattentrummor böra beräknas, uti hvilken beräkning således ingår icke allenast det större besvär, som underhållandet af dessa broar och trummor tillskyndar väglottsinnehafvaren, utan ock den kostnad, som för anskaffandet af virke till be - berörde behof erfordras; ty och då nämnde vägJ lottsägare, om honom blefve tillåtet att fritt å an» dra hemtnansägor få omförmäldte virke afhämta, derigenom skulle ifrån sig å ert annan hémtnans-åbo till en del hvälfva den skyldighet honom sjelf åligger, finnér Utskotten sig icke äga skäl tillstyrka bifall al hvad Anders Nilsson i förr besag,de måtto föreslagit, utan anser att de väghållningsskyldige böra antingen från egna ägor framskaffa det virkede till vat* tentrurnmors vidmakthållande behöfva, eller der sådant icke kan ske, genom öfverenskommelse med de till vägen angränsande hemmansägare söka att det undfå. Detta varder dock, jemte de särskildta yttrandan någre af Utskottets Ledamöter afgifvit och hosföljande Protocolls - Utdrag utvisar-, Riksens Höglofl. Ständers ompröfvande vördsamt underställdt. Stocholm den 18 Maj 1815. På Riksens Höglofl. Ständers Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotts vägnar.. På Höglofl.
Det är derför hög tid att uppfostran och undervisning reformeras i den här antydda riktningen, om icke den kulturutveckling, som förr eller senare med nödvändighet m&amp;ste leda till bildandet af ett ordnadt internationelt rättstillstånd, skall oskäligt fördröjas endast till följd äf i ' barndomen och ungdomen inplantade omenskliga och kulturfiendtliga fördomar. En klarsynt och handlingskraftig menniskovän, den förut nämnde Herman Molkenboer, till sin nationalitet holländare, men för närvarande bosatt i Bonn (i Tyskland), har insett detta och tagit ett betydelsefullt initiativ till en sådan reform genom sitt förslag om bildandet af ett internationelt uppfostringsråd. I sitt upprop till allmänheten angående denna sak framhåller han såsom hufvudmotiv, att » undervisningen i historia måste bringas i närmare harmoni, än såsom nu är fallet, med krafven på en moralisk uppfostran », och att » barnets intressen fordra, att den fulla tonvigten lägges på det orätta, det omoraliska i att använda den råa styrkan, vapenstyrkan mot beslägtade eller främmande nationer », eller, med andra ord, att man måste säga barnet hela sanningen 1 detta hänseende. Han framhåller vidare, att läraren hindras från att göra detta genom vissa delar af lagstiftningen, t. ex. genom den tvungna militärtjensten och derigenom att han är bunden vid vissa föreskrifna läroböcker, hvilka nästan öfver allt, ehuru mer eller mindre i olika land, innehålla sådana saker, som vi ofvan citerat. Han kan sålunda endast säga barnet halfva sanningen. Att läraren icke iår säga barnet hela sanningen om det omoraliska i kriget, är, enligt hr Molkenboers öfvertygelse, den förnämsta orsaken till att krig fortfarande föras, och är sålunda till skada för hela den kommande generationen. Då vår tids upplysning hänvisar på andra och bättre medel till att afgöra stridigheter mellan nationerna än vädjandet till den väpnade styrkan, och då hela utvecklingen, som tenderar till en närmare sammanslutning nationerna emellan, förr eller senare måste göra användandet af sådana medel nödvändigt, är det rent af en kulturhistorisk nödvändighet, att läraren får full frihet att uti ifrågavarande hänseende säga sina läijungar hela sanningen, att bringa den historiska undervisningen helt och hållet i harmoni med sedeläran.
Jtä 72. 3 Ank. till Exp. Utsk. den 18 Febr. kl. 1 e. Memorial, med förslag till samnkimjemnkning af de mom Riks-Stånden fattade skiljaktiga \beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande N:o 48, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet N:o i i, öfver Kong/. Maj:ts Nådiga Proposition om vissa förändrade föreskrifter, i afseende på lagfart och nrttjande-rätts inteckning. r, , '?,d‘ . LJS-Ulsk°lJet t dess berörde Betänkande N:o 11, tillstyrkt lidall till del al Kongl. Maj:t i Nåder framställda förslag till Författning i mulor malda hänseende, samt samma Betänkande blifvit bifallet af Hö<>v. I reste-Slåndet, men återremitleradt af öfrige Riks-Stånden, med anmärkning, al , eliuiu stadgandet i föreslagna Författningens 2 §, att, om nyttjande-rätt 1 fast egendom a landet uppiåtes åt tvänne, den, som först söker intecknmg ma njuta sm rätt till godo, sLod i strid med föreskriften i 16 Kap. 6 ^ jlorda-balken, alt, om någon städjer hemman å landet till tvänne, beiaiiR den’ soin ff,lst sladde, besagde lagrum likväl icke blifvit i Författningen mnnamndt, såsom hvarken ändradt eller upphäfvet; så har Utskottet i dess förenämnde Utlåtande N:o 48, ansett berörde anmärkning ej böra föranleda till någon åtgärd, utan vidhållit sitt tillstyrkande, det måtte Kongl. Majrts Nådiga Proposition oförändrad antagas. Vid föredragning af detta Utlåtande hos Riks-Stånden har detsamma blilvil åt 1 reste-Slåndet lagdt till handlingarne och af Vällofl. Borgare-Ståndet gilladI; hvaremot Höglofl.
Vid lägligt eller kanske rättare sagdt vid allra olägligaste tillfälle laddades sedan den uppfångade hemligheten ut och ställde till en hel hop förargelse och spektakel — men, må- hända värst af allt, gaf stundom också anledning till hejdlös munterhet. Värst af allt, säger jag, ty härigenom fick barnet en dess fåfänga smickrande, i hög grad farlig uppmuntran till nya iakttagelser och själfsvåldiga anmärkningar. Jag minns från min egen barndom, huru jag en gång i smyg bevittnade ett elakt skämt öfver en frånvarande dams — löständer. Jag hade just då fällt min första tand och kom sedermera att midt i ett samkväm af äldre göra en jämförelse mellan hennes och min tuggapparat. » Vet tant, » sade jag illparigt, » nu börjar jag också på att få löständer 1 » Impromptut ansågs visst ofantligt roligt, ty det gjorde stormande lycka, och mest af alla tror jag tanten skrattade. Följden häraf blef, att min djärfhet slog öfver i ett pojkstreck. Nästa gång uppträdde jag med ett sådant där tandgarnityr af ett afvigvändt, sönderklippt apelsinskal samt härmade med infam likhet tantens tuggrörelser. Men nu blef det smällfikon. Hvarför icke hellre från första början en lugn, men bestämd tillrättavisning öfver det opassande i min häntydning? Man känner historien om herr X: s näsa, hon som var så löjligt liten. » Mamma har sagt, » utbrister en parfvel med vidöppen undran stirrande på herr X. » att jag inte får tala om farbrors näsa, men jag tycker alldeles som pappa, att farbror inte har någon näsa alls! » Det fattas blott, att vid ett dylikt infall alla draga på munnen, att i den lille kvickhetsmakarens närvaro historien sedermera upprepas som ett dråpligt prof på tidig mognad och därtill kommenteras med sådana uttryck som: » ja, den skälmen, han är inte god att tas med — kan man tänka sig, en gång så t. e x.
N;o 17, Friherre Lagerbjelke, Gujiafi I afseende på en värd Talares, Herr Friherre Anckarsvärds Motion om besparingar på MinisterStaten, Samt om betydliga indragningar af tjenster, hvilka på denna Stat aro uppförda) •har jag ansett såsom en verkelig pligt, att vördsamt meddela de upplysningar jag kunnat inhämta under mina fordna befattningar, dels såsom Chef för Konungens Cabinett, dels såsom Freds-underhandlare och Minister vid främmande Hof, dels ändtligen såsom den, åt hvilken Under en kort tid ledningen af utrikes Ärenderne varit anförtrodd, vitt hafva deltagit i det slags ärender hvarom fråga är, och att deruti icke mer deltaga, synes mig bilda en på dubbelt sätt fördelaktig ståndpunkt, för att kanske med någon sakkännedom, men säkert med fullkomlig opartiskhet öfverskåda saken. Jag ämnar icke följa Herr Friherren 1 dert omständeliga tankeledning genom hvilken Hart Kanat sig väg till de slutfoljder han uppgifvit. En del af de ämnen han vidrört, ligger utom Den j Martil. l4g kretsen af mitt bedömmande; en annan del å ter synes mig mer eller mindre främmande för hufvudfrågan, i den mening åtminstone jag den. samma uppfattat. På en ginare stråt framtränger jag directe till det resultat Friherre Ankarsvärd åsyftat. Den värde Talaren önskar besparingar på Minister-Staten; han föreslår indragning af alla extra-ordinaire Envoyé-beställpingarne i främmande Länder, med undantag af tvänne, samt tror de indragna Ministrarnes åligganden af Chargé d!Affairer kunna bestridas. Att önska noggrann beräkning af utgifter i allmänhet, är hvad hvar och en gerna gör, och hvaruti äfven jag uppriktigt instämmer. Att under en epok af förlägenhet söka besparingar öfverallt der anslag finnas, måhända icke j hopp att vid hvarje framställning lyckas, men i förmodan att någorstädes vinna ändamålet, är visst ingen ovanlighet.
Det är väl sant att Judarne äro an - 70 Den 19 Mars e. m. sedde, såsom de der föröka sig mycket; men det är också eli af Historien vitsordad sanning, att i de länder, der Judarne hafva blifvit full komligt emanciperade, hafva de icke såsom Judar förökat sig. Detta är förhållandet i Danmark och möjligen äfven i andra länder, ehuru jag icke känner det; men i Danmark är förhållandet att de, som bekänna sig till Mosaiska läran, efter deras emancipation icke förökat sig, emedan de till stor del gift sig med Christne och en stor del af deras afkomma öfvergålt lill Christna läran. Samme värde talare liar sagt, ali om tjenslehjonet hade en religion och husbonden en annan, så skulle det åstadkomma förargelse och husbonden kunde icke då föregå med godt exempel i religiöst afseende; men straxt efter sedan han sagt detta, så säger samme talare: gifve Gud att Lutheranerne äro så varma för sin tro, som vi måste erkänna att Judarne äro för deras. Jag ber Eder, Mine Hrr, lägga tillsammans dessa båda upgifter. Då man sätrei1 att en Jude är varm för sin tro, månne icke delta innebår ett erkännande deraf, att Juden skall i handlingar, som röra den omständigheten, visa eli godt föredöme för andra. Man har jemfört benägenheten att inympa Judarne på Svenska folket, med de resonerade giftermål, der kontrahenterna icke hafva tycke för hvarandra. Om jag antager denna liknelse till en viss del, så ber jag likvist att få fästa upmärksamheten på det haltande. I fråga om giftermål skola kontrahenterna känna hvarandra. Här är deremot fråga om alt tillerkänna Judarne rättighet att Hytta ut i landet, så att de få tillfälle alt blifva kända af Svenska folkel och alt göra bekantskap dermed. Hr von Hartmansdorff har sagt: kan det väl förtyckas någon att ej i sitt hus emottaga den gäst, som han icke tycker om? Han kan hafva all välvilja och aktning för gästen, men är derföre icke skyldig att mottaga och gästa honom.