Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sockne-magasiner äro uppgifna till ett antal af 40, hvartill kommer en af Bergs-sexmannen Eric Ersson i Wässland år 1841 gjord stiftelse, hvari genom han till Jernboås socken skänkt ett nytt magasinshus med fond af 200 tunnor spannmål, hvaraf räntan, på sätt bär ofvan i underdånighet är nämnd t, kommer att utdelas till socknens mest behöfvande fattige. Beloppen af magasinens fonder äro olika. I Nya Kopparbergs socken utgjorde fonden år 1841 i spannmål 1,408 tunnor och anlitas med begärlighet af låntagare. Feniurs-Berättelse Jior Örebro Län. 3 18 I sädesrikare orter deremot är förhållandet annorlunda, der delägarne i magasinen vanligen äro förbundne, att, utan afseende å deras behof, om våren uttaga visst belopp och detsamma om hösten återbetala med ränta. Årliga besparingarne användas gemenligen till bestridande af kommunala utgifter, såsom aflöning åt barnalärare, barnmorskor samt någon gång till fattigförsörjning. Derigenom att tillgångarne sålunda användas för främmande ändamål, inträffar stundom ett missförhållande, i thy att delägarne i magasinen icke alltid borde deltaga i de derifrån utgående utgifter efter samma proportion, som de hafva del i magasinet, särdeles der magasinen äro grundade på aktieteckning till och med med uteslutande af ett och annat hemman i församlingen. Under sådana föi hållanden visar sig allt mer och mer liknöjdhet för magasins-inrättningarne, såsom mindre gagneliga och nödvändiga, och fonderne vinna icke någon egentlig tillväxt. Örebro Privat-bank, som år 1837 med nådigt tillstånd för tio års tid bildades af ett bolag, under solidarisk ansvarighet, lill underlättande af allmänna rörelsen i Örebro och Skaraborgs Län, har sedermera fortsatt sin rörelse genom hufvud-konlor i Örebro, afdelnings-konlor i Mariestad och en kommissionär i Nora; och bankens låne-opei ationer medelst kreditif och diskontering gagna fortfarande orten och underlätta näringarna. Teckningsbeloppet var år 1841 ännu icke ökadt utöfver 800,000 R:dr. 5:o Städerna.
Kongl. Brefven af den iö October 1816 och den i Februarii 1825 innehålla, att innan Anmärkningar få utfärdas, som röra en hel menighet, bör underdånig hemställan göras hos Kongl. Majit och Dess Nådiga beslut afvaktas. Väl har Kongl. KnmmarRätten, jag tror under den 26 September 1827, för Upsala Län begärt i underdånighet och erhållit Nådig föreskrift; men elter all min forskning, har jag ej kunnat finna någon sådan åtgärd för Östergöthlands eller Calmar eller något annat Län i Riket vara sökt mindre bifallen; och om Kongl. Majit, på KammarRättens uppgift det ett Län afvikit från BevillningsFörordningens föreskrift, i Nåder tillåtit anmärkningar för ett uppgifvit Län, så är det mer än troligt, om en dylik fråga väckts för flere Län, att den Nådiga föreskriften för anställandet af anmärkningar blifvit helt annorlunda, och möjligen fått bero, till Ständernes sammankomst, i synnerhet som ej anmärkningarne för de af mig uppgifne Län blifvit förr utställde, än under loppet af innevarande år. Jag anklagar ej KaramarRätten, 364 Den 10 December e. m. utan nämner blott saken, till vinnande af Lagenliga rättelser uti misstag nu och för en framtid. Skulle KammarRättens genom dess RevisionsContoirs gjorda anmärkningar vid sig fästa några följder; så uppkom deraf åter nya Berednings-, Taxeringsoch PröfningsComiteer för åren 1824 till oell med 28; oell jag vågar underställa Höglofl. Ridderskapet och Adelil om ej följden slutligen skulle blifva den, att inga Ledamöter i Comiteerne kunde erhållas. Den misskände finnér alltid sin belägenhet tryckande.
Landtm, ytlrade, att hvad belräffade det af Hr von Hartmansdorff nu yrkade tillägget till propos. å bifall till Utsk:s tillstyrkande, något bestämdt binder för detsammas intagande i propos. väl icke förekom, men att det blefve ett upprepande af R. o. Ads beslut, emedan betänk., ehvad den ena eller andra af de nu ifråga var. meningarne blefve rådande, komme ali. punktvis föredragas, fastän dervid åtskilliga punkter kunde komma att, såsom förfallne i följd af föreg:de beslut, icke föranleda annan åtgärd, än att läggas till haudlingarne. Gr. Cronhjelm: Såsom jag fattat Hr von Hartmansdorffs yttrande, mätte icke meningen vara, att haus sista begäran skall införas i propositionen, och jag skulle anse det så mycket mera otjenlig!, som den punkt, hvarpå propos. nu göres, är ämnad, att utgöra en del af svaret till K. M., oeh deruti kan naturligtvis icke ingå det uttrycket, att betänk, bör punktvis föredragas. Hr von Hartmansdorff: Efter den förklaring, som Hr Gr. o. Landtm, nu uttryckligen afgifvit, fordrar jag ej vidare det förutnämnda tillägget vid mitt yrkande. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle Ulsk:s i den nu förevar, punkten afgifne tillstyrkande, i afseende på grunderne för lulllaxe-regleringen. Ropades ja och nej. II. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde derefter, om R. o. Ad. behagade bifalla Gr. Cronhjelms förslag med de förändringar, som Frih. Åkerhjelm och Frih. Palmstjerna yrkat. Ropades starka ja, blandade med mångå nej. Hr von Hartmansdorff anhöll om voterina'. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde lill Frih. Cederström, huruvida han yrkade, att dess förslag vid den nu begärde voteringen må upptagas, eller om detsamma finge förfalla. Frih. Cederström:
»Ja, det är så mycket besynnerligare, som det är det enda drägliga rum här finns på hela stället, helst det har en ovanligt vacker utsigt; men ändå kunde jag ej förmå min kära hustru att midt på solklara sommardagen vistas här, när flugor, mygg och hetta höllo på att fördrifva oss ur de der kyffena der nere.» »Bevare mig Gud!» svarade frun, och nu blef fråga om eldningen. Pastorn undersökte sjelf kakelugnen och spjället; allt tycktes vara i temligen godt skick, och nu tillsade han en af sina drängar att skyndsamt gå efter ved och stickor. De dröjde dock qvar båda. »Nå så gå då båda två!» sade slutligen Pastorn, »det måtte ni väl våga, edra fega mesar.» Misstänksamt och skyggt sågo de ut åt den gamla salen som de skulle passera; men sedan frun antändt de medhafda ljusen, sedan de fått lyktan till sin disposition och upplysning, och sedan min betjent – en modig krigsbuss och ryttare lika som jag – gjort sig redo att följa dem, bar det ändteligen utaf. »Hu!» sade frun, när alla dessa trenne karlar afmarscherade, »skola vi blifva allena här!» Då började både jag och hennes man hjertligt skratta, och hon skämdes slutligen för sin feghet och började skratta med. Men nu återkommo drängarne med ved; och jag hann icke att, som jag egentligen ämnat, under deras frånvaro fråga om orsaken hvarföre detta rum var så illa beryktadt, – något som särdeles väckt min nyfikenhet. Först slog röken fram ur kakelugnen, sedan der blifvit eldadt, men sedan brann det förträffligt; och när brasan sprakade som bäst, proponerade pastorn att vi skulle gå ned till den väntande aftonmåltiden. »Jag ser på dig, min gosse,» sade han till min betjent, »att du allena vågar vårda elden här inne!» »Ja bevars!» genmälte denne, »om det än vore hela natten igenom.»
Att sedan afwekne Bruks,Patron lkallc-ncrsukr ar i8oi pä en os Arbäga Magistrat och Wågmästare, a derstädes inlämnadt stä! utfärdad wag-amst, i Banquen utbekommit län, till eik belopp af 1,41 A. R:v Specie, hade wid den ä Banquens sida Verefrer i Wägen skedde undersökning befunnits, att Bunkarnc i ställe för Scäl, innehöllo smärre jernbitar och odugeligt jernskräp; äfwenlom derwid blifwit ulredt och medgifwit, att wäg^arrestcn utlärdadts, Utan akt Wägmästaren eller Aiagistratens Ledamöter, genom någon enda Bunkes öpnande, om ivarans beskaffenhet chort sig förwistade. Genast deruppå, war till Bänts uens säkerhet, intekning uti wcderbörandeS fasta cgclidoniar sökt och bewiljad, äswen som all deras fasta och lösa egendom, i samma ändanal, bkifwit med quarstad belagd; hwilkcn sistnämnde befunnilS upgä till ett sammanräknadt belopp af 2241 R:d 4 tz. 4 rst. men sastighskerne deremot, öfwer deras wärde, förut med incekningar graverade till Kongl. Maj.rs och Kronans säkerhet ej allenast för innehållet af Kongl. Kammar Rättens anmärkningar wid 1796 och 1797 arens räkenskaper för Arboga stad, utan ock för en annan Kronorbklance, upgifwen till 2,886 R:d44§ 4 rst. Gr. 14)0 Den 2i December.
Hufvudbvggnaden blef visserligen, genom mångå ansträngningar, räddad från den allmänna förstörelsen; men begge flyglarna nedbrunno; hvarefter länets cancelli, conior, ränterioch archiver, m. m., måst tills vidare inrymmas i hufvudbyggnaden, der likväl trängseln och olägenheterna årligen ökats, med ärendenas mängd och publika handlingars hopande, så att detta tillstånd ej kan längre fortfara, oafsedt den omständighet, att jag emedlertid blifvit stängd från fritt begagnande af bostadshuset och varit i saknad af dertill hörande uthus. Min vördsamma framställning af dessa tilldragelser och omständigheter har till föremål, att fiista R. H. St:s uppmärksamhet på den del af K. M:s nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof, som angår ett extra-anslag till byggnader af landshöfdinge-residenshus. Sedan staden afstått till Kronan den residens-tomten i Wenersborg tillstötande plats, der rådhuset förut var beläget, har ritning med kostnadsförslag för en tillbyggnad å residenshuset derstädes, äfvensom särskild ritning med kostnadsförslag för stalloch vagnshusbyggnads uppförande å dertill i grannskapet inköpt tomt, ingått till K. M., förmodande jag, att hvad derom är föreslaget vinner nådigste bifall, såsom af Öfverintendents-embetet och vederb. K. Collegier jemväl tillstyrkt. Men som det ordinarie statsanslaget för Kronans hus och byggnader i landsorterna hvarken hittills kunnat, eller hädanefter kan lemna tillgång för slika större nybyggnadsföretag, anhåller jag, alt H, StatsTJtsk. måtte, — med benäget afseende på nödvändigheten alt snart 5i 6 Den 26 Mars e. m. få ifrågavär. landshöfdinge-residenshus, som under 5^ års tid omgifvits och ännu omgifves af de nedbrända flyglarnas qvarlefvor, på föreslaget sätt återstäldt och iståndsatt, — Iros R.
Jag begär att ytterligare få säga några ord. I anledn. af hvad här blifvit anfördt har jag anhållit om återremiss och drager icke i betänkande alt förklara helt frimodigt, att, ehvad Utsk. inkommer med förslag alt betala skulden eller icke, så röstar jag för att skulden mätte betalas. För öfrigt vill jag blott tillägga, alt under f. m. discussion undföll en värd ledamot ett yttrande, sorn måhända var oförtänkt och derföre icke bör af mig releveras, men hvilket jag också endast vill åberopa såsom anledn. till den förklaring jag går alt afgifva, att nemi., till följd af de monarkiska begrepp, lill hvilka jag bekänner mig, jag omöjligen kan förena mig med den tanke, alt det skall gifvas skilnad mellan Konungens värdighet och nationens, eller att den förra skulle kunna såras, utan att den senare äfven skulle lida deraf. Så länge Sverige är monarki och 18og års grundlag gäller, så utgör konungamakten en integrerande del af Den 27 Februari e. m. ?>9 monarkien. Mellan riksdagarna representerar Konungen Slaten och gemensamt med Ständerna under riksdagarna. Jag vill till den ledamot, hvars yttrande j ig åsyftar, hemställa, om han icke finner till hvilken, lindrigast sagdt, inconstitutionei slutsats man kommer, 0111 man fortsätter denna grundsats, emot ii v i 1 k en jag anhåller att i prot. få nedlägga min protest. Hr Lagerhjelm, Pehr: Någre talare hafva behagat fästa sig vid yttranden, som jag haft i detta amne, och utber mig att få upptaga de gjorda anmärkntna. Den förste ibland dem har icke velat medgifva den slutsats, att i händelse vi biföllo StatsUlsk;s betänk., skulle en fortsatt skuldsättning aga rum. Jag får i afseende härå hänvisa till Frih. Sprengtporten reservation, hvilken är mycket klar och tydlig i detta fall. En annan talare har icke kunnat finna de menliga följderna för Rikets credit, som skulle uppkomma genom åsidosättande af fordringsägarnes anspråk på betalning.
Den erfarenhet, sorn, under loppet af innevarande år, blifvit vunnen af desse omständigheters för enade verkan, lemnar full anledning att tvifla, huruvida Coloniens förvaltning, under längre fortfarande enahanda förhållande, skall med kronans der fallande inkomster kunna bestridas. Det är af desse skäl, som Kongl, Majit ej sett Sig i tillfälle, alt, af de från S:t Barthelemy inflytande Öfverskottsmedel fortsätta bestridandet af de, för Riket i allmänhet gagneliga utgifter, livilke under rikare tillgångar å Fond anvistes; Men då det, ej allanast till följe af 1812 års Biksdags-Beslut tillhörde Kongl. Maj:t att sörja för de till Coloniens Administration hörande personers aflöning och pensionerande, utan det äfven fallit Kongl. Majit svårt, att alltid afvisa sådane utomordentlige behof för livilke på Rikets Stat intet anslag finnes och hvilke derföre förut blifvit genom Barthelemyska Cassans tillgångar afhjelpte, så har Kongl. Majit täckts af egne medel, till framtida ersättning a£ nämnde Cassa, låta bestrida desse utgifter^ Hvarigenom Kongl. Majit för: närvaran^S S tals-U t sk otte ts Betänkan den. 629 beflnnes äga en fordran af Barthelemyska Dassan, utgörande elt belopp af 173,147 It:dr Banco, oberäknadt en, å samma Gassa anvist, men för bristande tillgångar, ännu ej utbetald ersättning till MagazinsDireclionen af 4>°99 B:dr 28 sk. Banco. Då emedlertid, af livad ofvan anfördt blifvit, hopp om utvägar till denna ersättning allt mer och mer synes försvinna, måste naturligtvis de utgifter äfven derefter lämpas och inskränkas, som, under denna Titel och med fästadt afseende på blifvande tillgångar, hittills varit bestridde. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständers Stats-Utskolt med ali Kongl. Nåd ocL önnest städse välbevågen.
Ett och samma vattendrag af föga utsträckning kan till och med på olika delar af detsamma påkalla olika reglementariska föreskrifter beträffande den flottning, som der eger rum. I en del sjöar är segelfarten eller ångbåtstrafiken betydlig, men trävarufloltningen ringa och saknande utsigt att i en framtid blifva större. I andra åter är förhållandet alldeles omvändt. Det vore då utan tvifvel lika oriktigt att för t. ex. Göta eif, der en stigande ångbåtstrafik påkallar åtgärder mot de hinder och vådor en obegränsad trävaruflottning skulle medföra, fastställa enahanda grunder och specialföreskrifter rörande flottningen, som för något af de Norrländska vattendragen, i hvars strida forssar en båt knappt kan ros fram, och der något afseende på segelfartens behof alltså icke behöfver fästas. Det allmännas fördel är således icke att lagen rörande flottning och sättet för sådan är lika öfver hela riket, utan tvärtom.
Och hvad beträffar frågan om ersältninga af Statsmedlen för den omförrnälde Ledamot och Actor härigenom frångående sportler, så enär inkomst af böter icke kan hänföras till egenskapen af lön eller saknaden af dylik inkomst lill ersättning berättiga, finna Utskotten hvad motionären i afseende derpå anfört ieke förtjena afseende. Ant. tillJExp.-Ulsl. den i-j Febi’. kl x e. m. Memorial i anledning af erhållen återremiss af Utskottens Be tänkande N:o 23, angående väckta frågor om förändring i skyldigheten att hygga och underhålla vägar och broar. D etta Betänkande har af det Hedervärda Bondeståndet blifvit, på grund af gjorde anmärkningar, till Utskotten återförvisadl, med anledning hvaraf Utskotten få härigenom vördsamt tillkännagifva, det nämnde Betänkande blifvit af de öfrige Riks-Stånden bifallet, nemi. af Högloft. Ridderskapet och Adeln den 27, af Högvördiga Preste-Ståndet den 20 och af VäHofi. Borgare-Ståndet den 18 sisth Januari; så alt Utskotten i dennä fråga, der tre Stånds sammanstämmande mening utgör Rikets Ständers beslut, icke kunna ärendet lill någon vidare handläggning företaga. Slockholm den i5 Februari 1841 - Bill. till RSt. Besv. och Ekon.-Utsk. Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Febr. kl. 1 e. m. Memorial, i anledning af erhållen återremiss af Utskottens Betänkande N:o 24, angående vackt fråga om fritångtägt å hafsstränderne. På grund af framställde anmärkningar, har Höglofl. Ridderskapet och Adela till Utskotten återremitterat ifrågavarande Betänkande, som deremot" blifvit bifallet af Högvördiga Preste-Ståndet den 20 och af Yällofl. Borgare-Ståndet den 18 sisth Januari samt af det Hedervärda BondeStåndet den 3o
Genom nådiga Skolstadgan af den 18 Juni 1842 lades grundval till cn folk undervisning i vårt fädernesland af den beskaffenhet, alt om vi, med det tillägg angående oexaminerad skollärares antagande för vissa särskilda förhållanden, som dervid gjordes år 1855, bade sedermera fortgått på den beträdda banan, vi säkerligen redan nu skulle baft ett folkskoleväsende af sådan godhet och utsträckning att troligen intet annat land kunnat i detta afseende mäla sig med vårt. Största bristen i 1842 års Skolstadga var ovedersägligen all den icke klart ut talade om folkskolan skulle vara Statens eller kommunens angelägenhet. Vid 1844 års] riksdag erkände Staten sin skyldighet att åtminstone understödja folkskolan i det den till hennes befrämjande anslog halfva skyddsafgiften af omkring en half million] Riksdaler. Hade dervid det vilkor blifvit tillagdt, alt kommunerna borde bestå en motsvarande summa, så hade härmed ej allenast ett stort steg till folkundervisningens befrämjande tagits, ulan en princip hade ock dermed blifvit uttalad, alt Slaten och kommunen skulle till hälften hvardera bekosta folkskolan. Men denna Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 185 fråga lcmnadcs oafgjord, Statens bidrag betraktades såsom nådegåfvor åt kommunen, hvilken derigenom på månget ställe sattes i tillfälle att återtaga sina egna bidrag till skolan, hvars lärare genom delta anslag vunno föga eller ingen förbättring i sin torftiga belägenhet. De skolvänner, som vid 1857 års riksdag bade öfvertaget, förstodo sin sak bättre och förmådde i följd deraf Staten att ställa sig i ett visst, bestämdt och prin cipenligt förhållande till de skolor, som då för tillfället ansågos kunna bäst uppfylla det stora ändamålet Riksdagen erkände sig böra ansvara för en tredjedel af rotskolans och två tredjedelar af den s. k. högre folkskolans kostnader och härmed voro dessa båda afdelniugar tryggade, men också var härmed den egentliga folkskolan förlamad i sin verksamhet.
De togo små, trippande steg och snurrade rundt i små täta hvarf, de kommo knappast utanför täcket. Och deras ansikten strålade af förnöjelse och hänryckning. Det var ungdomslust och kärleksyrsel öfver de gamla människorna. Hela folkhopen jublade vid att se dem dansa. Den lilla, allvarliga blindförerskan fick ett stort leende öfver ansiktet, men Hede blef i hög grad upprörd. Se där, hvad hans fiol kunde åstadkomma, alldeles rycka folk bort från sig själf. Det var en stormakt, han hade att råda öfver. I hvilket ögonblick som helst kunde han taga sitt rike i besittning. Bara ett par års studier i utlandet för någon stor mästare. Så skulle han draga världen rundt och spela in pengar, ära, ryktbarhet. Hede tyckte, att de där akrobaterna voro ditkomna för att säga honom detta. Delta var hans väg, den, som låg ljus och öppen för honom. Han sade till sig själf, jag vill, jag vill bli musiker, jag måste bli det. Det är något annat än att läsa. Jag kan förtrolla människor med min fiol, jag kan bli rik. Hede höll upp att spela. Konstberidarna kommo genast fram och komplimenterade honom. Karlen nämnde, att hans namn var Blomgren. Det var hans medborgerliga namn, han hade andra, då han uppträdde. Han och hans hustru voro gammalt cirkusfolk. Fru Blomgren var före detta miss Viola, och hon hade flugit fram öfver hästryggen. Och än i dag, fastän de lämnat cirkus, voro de konstnärsfolk, eldigt konstnärsfolk. Det hade han ju redan kunnat se. Det var för den skull de ej kunnat motstå hans fiol. Hede följde med akrobaterna under ett par timmar. Han kunde ej skilja sig från fiolen, och han tyckte om de gamla konstnärernas hänförelse för yrket. Själf gick han och pröfvade sig. Jag vill se om det är konstnärsgry i mig, jag vill se om jag kan framkalla hänförelse, jag vill se om jag kan få barn och dagdrifvare att följa mig ur gård i gård. Då de vandrade mellan gårdarna, kastade herr Blomgren öfver sig en gammal, sliten kapprock, och fru Blomgren höljde sig i en brun, rundskuren kappa, och så utstyrda gingo de bredvid Hede och pratade. Herr
Men det oaktadt har han straxt derpå icke tvekat att förklara, att allt syntes honom intyga , att afsigten med den oftanämnde go §. likasom med Riksdags-Ordningens 29, vore att bestämma Rikets Ständers Handlingssätt i vissa beskrifna fall, men ej att bestämma deras Handlingssätt i allmänhet, vid författandet af Motioner och under Discussioner. Jag för min del kan ej annat än tro alldeles tvärtom, och jag kan ej annat finna, än att den så ofta nämnde 90 §. utvisar hvilka ämnen sorn i allmänhet ej få i Riksens Ständers öfverläggningar förekomma, och medger endast undantag från detta allmänna -Stadgandet i de fall, som Grundlagen tydeligen på andra ställen utmärkt och som jag ofvanföre haft den äran nämna. Men vid detta tillfälle karr jag ej undgå tillika anmärka, att här förekommer en alldeles oväntad sammanblandning af den 90 §. i Regerings-Formen med den 29 i Riksdags-Ordningen. Samma Talare hade likväl redan i det föregående framställt den frågan, om dessa håda §.§. kunna gemensamt bestämma någon åtgärd? När vid svaret på denna fråga, man då ganska rigtigt urskiljde, i hvilka serskildta fall den senare är tillämplig? Den 13 Februarii. hvarföre har man sedermera begått en rak motsägelse, om icke emedan m3n insåg, att den inskränkning man ville gifva åt den 90 §:s tillämpning icke kunde äga rum , utan att borrblanda den med den 29 i Riksdags Ordningen, Det är lika sant att den sisnämrde angår egentejigen vissa bestämda fall, som det är sant att den förra är gällande i alla andra och vid alla öfriga Rikets Ständers och deras Utskotts öfverläggningar. Men det oaktadt är det ej nain Ire sant, att dessa bada §.§. ehuru den ena innehåller ett generelt och den andra ett specielt Stadgande, likväl båda hafva det gemensamt att de utmärka Lagstiftarens afsigt att hindra den Lagstiftande Magten att ingripa j de öfrigas område och att blifva antingen Styrande eller Domare.
Af förenämnde Kongl. Bref inhämtas: 1:0 Att Arméens indelning i Brigader och Divisioner verkställdes den 23 Mars 1813, pä det af min företrädare, Herr Grefve Adlercreutz derom i underdånighet inlemnade Förslag. 2:0 Att samtelige Öfverstelndelningarnex medelst samma skrifvelse, blefve Arméen fråntagne mot en (efter då varande markegång) högst ringa ersättning, bestående enligt Kongl. Brefvet af den 6 April 1813, i 4000 R:dr Banco för Divisionsoch 3000 R:dr för BrigadGeneralerne. *). 3:0 Att ÖfversteLieutenantsIndelningarne, enligt Kongl. Brefvet af den 23 Mars 1813* b lefvo RegementsChefsIndelningar. 4:0 Att min första Embets åtgärd som föredragande i Commandomål, var att i underdånighet anhålla att de, under den 23 Mars 1813, emot ersättning af penningelöner, Arméen fråntagne Öfverflelndelningarne Jkidle återgå till Arméen, hvilket i nåder bifölls den 11 Junii 1815- « 5:0 Början gjordes med General-Majoren Grefve N. Gyldenstolpe, som erhöll 3000 R;drs penningelön, i stället lör den då vacant blefne Öfverstelndelnuigen vid DahlRegementet, hvars afkastning är minst dubbel, Dm 24 Februarii. 737 5:0 Att hela den af mig i underdånighet föreslagne förändring af Arméens organisation inskränktes således dels till återfåendet af Öfverstelndelningarne (en väsendtlig vinst för Arméen) dels till åtskiljandet af de serskildte vapen, Infanterie, Artillerie och Cavallerie, hvilka, enligt Kongl.