Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I nedersta afdelningen var perlgrynsgröt med thy åtföljande mjölk; i afdelningen närmast ofvan var fiskfärs; sedan följde fogelstek och sist eller i det fjerde rummet funnos lemningar af någon gelee, kanske kalf. – Det var nemligen svårt att säga för Harald, ty dels var han icke just särdeles bevandrad i den sorts kemi, som kallas köksvettenskapen, dels voro rätterna icke mera i sitt ursprungliga skick, utan hade allaredan hunnit till första stadium af den process, som heter förruttnelse. Fogelsteken var det enda, som bibehållit sig och som Harald, oaktadt sin omtalta brist på kökskunskaper, dock var en så pass god gastronom, att han förstod värdera gammal fågel, så var han så indelikat, att han smakade på en och annan bit af steken och fann sig icke illa deraf. På de öfriga rätterna vågade han icke smaka, i anseende till den obehagliga sura lukten. Så mycket fann han emellertid, att denna middag icke hade varit dålig; man hade med den helt säkert velat undfägna en temligen läcker gom. Harald ville minnas, att för omtrent åtta dagar hade man ätit en sådan middag deruppe. Äfven här i denna obebodda flygel serveras således med mat, tänkte Harald. Det såg han likväl, att den som ätit häraf, icke haft synnerligen god appetit eller också icke fått mera till sitt lystmäte. Bredvid portören fann han äfven en liten flaska med vin. Harald vågade smaka derpå; vinet var gammalt och godt, ehuru det tycktes nog mycket utspädt. För att icke helt och hållet sakna minnen ifrån denna kammare, bemäktigade sig Harald denna vinflaska. Föröfrigt undersökte han rummet noga, i förhoppning att här finna någon fallucka eller någonting annat hemlighetsfullt. Men då han icke lyckades häri, satte han sig stilla på en rankig soffa och började eftertänka, hvilket storverk han nu skulle företaga sig och hvartåt han egentligen skulle styra kosan. Då tyckte han sig höra ett aflägset ljud, såsom af en bedjande stämma. Detta ljud var så svagt, att en annan än Harald icke skulle förnummit det.
Det framkastades till och med något om afund och att orsaken, hvarför norska flottiljen fått undkomma, helt enkelt var den att linieskeppen af stiltjen hindrades från att, såsom meningen varit, deltaga i första striden. Af de norska meddelandena synes att amiral Puke, flottans öfverbefälhafvare, redan den 26 juli uppfordrat flottiljen vid Hvalöarna att ge sig; men kommendörkapten Fastings, under hvars befäl de 40 kanonbåtarne stodo, afslog uppmaningen och drog sig, enligt sina order att vika för öfvermakten, om natten den 27 tillbaka åt vestliga sidan af Kristianiafjorden, efterlemnande löjtnant Klinck för att observera ställningen. Amiral Puke, som skulle haft Carl Johans befallning att taga eller sänka den norska flottiljen, lärer ha fått emottaga en allvarsam tillrättavisning derför att han lät den oantastad draga sig tillbaka, i stället för att då genast angripa med skärgårdsflottan. Huru som helst, blef det nu, med eskaderchefen öfverste Wirsén i spetsen, en onyttig jagt efter de bortrymda. Vid undersökning af stränderna hittades väl de tomma batterierna, från hvilka nästan allt var bortfördt, men kanonbåtarne sjelfva voro liksom bortflugna, och nog hade deras befäl skrattat godt, ifall det kunnat se en stor del af den vördnadsbjudande svenska flottan i alla riktningar söka efter dem. Härvid gjordes dock en annan upptäckt, hvars följder lyckligtvis icke blefvo farliga för svenskarne. En större brigg kom neddrifvande emot dem. Den kom utan beväring, men icke utan innehåll. Hastigt, liksom genom ett trollslag, uppstod en tjock rök, derpå en vådlig mängd eldflammor, och så lyste fartyget i full brand. Vinden dref det likväl i annan riktning, och en osäkerhet qvarblef, och qvarblifver alltid, huruvida meningen var att sprida eld i svenska eskadern eller att blott förstöra den proviantlast, som nu icke kunde komma någon annan än fienden till godo.
Han undrade nämligen om folket trängdes med samma entusiasm, som han sjelf sett der utvecklas, om körerna sjöngo lika schablonmessigt som vanligt, och till sist hur länge de goda Stockholmarne inbilla sig, att de hörde passionsmusik, när de lyssnade till Haydns ljusa, lefnadsglada melodier. Nu skulle han ut och vandra bland folkmassan, betrakta processionerna och titta in i de upplysta, folkuppfylda kyrkorna. Han går genom Mentones hufvudgata Avenue Victor Emanuel – der husen ännu prunka med massor af Engelska flaggor, upphängda i anledning af drottning Victorias ankomst, hvilkas röda dukar fladdra för blåsten, ty vinden från det upprörda hafvet slår upp förbi gathörnen, hvinande, genomträngande skarp. Handelslifvet har slutat, tillskjutna butikluckor och fördragna persienner gifva husen ett stilla, utdödt utseende. Endast kaféerna äro upplysta, och man kan se från gatan, hur kyparne springa mellan borden med absintflaskorna i ena och le Figaro i andra handen; på sofforna längs väggarna sitta kaféhabituéerna, spelande piquet eller domino, och öfver biljardduken ligger just en lång, rödhårig räkel framåtlutad, i färd med att utdela en stöt med sin svarta, kritade kö. Skaror af alla slags folk, byinvånare och främlingar, stadsbor och landtfolk, draga sig uppåt gatan. Han går förbi salutorget, som hvilar öde och folktomt i dunklet, och marknadsborden, som stå i långa stela rader, likna med sina otydliga konturer de uppradade pulpeterna i en öfvergifven skolsal under de skumma eftermiddagstimmarne. Han viker om hörnet och stannar ändtligen på torget mellan Mentones båda vikar: ostoch vestbugten, der han vet att hufvudakten i qvällens högtidlighet – korsfästningen – skall försiggå. Platsen är liten och snäf, alldeles otillräcklig för den mängd menniskor som ila hit på alla de här utmynnande gatorna från gamla staden, främlingsqvarteren och hamnen.
Stockholm den 11 November 1865. L. M. Carlsson, från Stockholms län. Af Lars Nagnus Carlsson från Stockholms län, om vidtagande af åtskilliga uppgifna åtgärder till folkundervisningens befrämjande. Då den mera tänkande och för saken intresserade delen af Svenska allmänheten af de numera tillgängliga skolinspektörernas berättelser kunnat inhemta, att den allmänna folkundervisningen ännu befinnes på en lägre ståndpunkt än den, som efter mer än 20 års bemödanden skäligen bort hoppas och förväntas, så torde det medgifvas en hvar, som anser ämnet af vigt för det allmänna, att dels söka utfinna orsakerna härtill, dels antyda hvad som möjligen kan bidraga till ett annat och bättre förhållande i ett ämne af den betydenhet, som det ifrågavarande, hvaraf både folkets välfärd och borgerliga belåtenhet, äfvensom samhällets nuvarande och framtida belägenhet så hufvudsakligen är beroende. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Med erinran om den sanning, att den klass af Svenska folket, för hvilken detta slags undervisning egentligen är beräknad och afsedd, intill våra tider varit i flera afseenden vanvårdad och förbisedd, lärer numera ingen kunna förneka, att den ju eger all den benägenhet för och emottaglighet af den större upplysning, som kan förbättra dess ställning samt lioja dess både moraliska och ekonomiska värde, och på grund deraf berättigad och förtjent af all den omsorg och vårdnad, som bör komma den till del, så mycket heldre som vårt lands arbetande och arbetsamma befolkning af ålder varit känd både för redbarhet, fosterlandskärlek och gudsfruktan, men som nu otvifvelaktig^ behöfver den ytterligare utveckling till sann medborgerlighet, som tidsandans rigtning och Statens framtid gemensamt och ovilkorligen kräfva. Do största hindren för folkundervisningens jemnare utbredning och fullkomnande befinnas till det mesta härleda sig från landets lokala förhållanden och i de långa och spridda afstånd, som skilja bostäderna från kommunens medelpunkt, som vanligast är dess kyrka och fasta skola. Häraf kommer svårigheten, ja nära nog omöjligheten att samla alla de i skolåldern varande barnen till denua skola samt nödvändigheten att inrätta flera dylika på skiljda ställen.
Vid denna calcul hafva Fnllmägtige uti den af dem afgifne, här förut omnämnde, beräkning, anmärkt: aLt till totalsumman af den minsk ning i Sedelstocken j som enligt calculen skulle uppstå, utgörande B:co R:dr 5,2i5,ooo: ytterligare borde läggas, hvad 1840 års vinst, på sätt numera är vordet kändt, öfverskjutit det i calculen beräknade medeltal eller „ „ 5o,ooo: hvadan hela minskningen i sedelstocken skulle komma att uppgå till circa ,» „ 5,205,000: - •• hvaremot ifrån den antagna totala ökningen i sedelstocken ... 3,606,904: borde afdragas, deribland inberäknad brist i Handelsoch NäringsDisconternes fastställda reserv-fond, emedan samma brist af dessa Disconters egen vinst, utöfver levereringarne till Banken, blifvit betäckt 69,239: - ~ då alltså skulle återstå 3,547,665: men hvartill borde läggas skilnaden mellan de uti calculen upptagne 10,000 R:dr för inlösen af Bankens räntebärande obligationer och beloppet af de, som utgifvits för inlemnadt silfver, hvilka inom i845 års slut kunde antagas ingå med I9,q35: Summa 3,567,600: eller i rundt tal „ , 3,565,00©: Återstod B:co R:dr 1,700,000: hvarti 11, i öfverensstämmelse med Banco-fullmägtiges af Utskottet biträdde hemställan, i afseende på 6:te punkten, bör läggas afbetalningen å Riksgälds-Contoirets förbindel Transport 1,700,000: Bcmco-Utshottets Betänkande y N:o i58.
Blifve då nådigt afsked den eller dem tilldeldt, dock med tilläggande af en årlig pension till lönens halfva belopp». Till dess att någon bättre utväg än denna blifvit uttänkt att vinna det förstnämnde ändamålet, är detta, efter min tanka, den enda förbättring, jag tror §:n kan undergå, men som möjligtvis ännu genom en redigare ordställning torde vid mera ledighet kunna blifva mera verkelig. 4:o. Hvad Memorialets värde Författare anmärkt om voteringen med slutna sedlar, gör visserligen heder åt hans känsla af Göthiskt och Svenskt mannamod och ' oförställd redlighet, men är, fruktar jag, icke nog afpassadt efter närvarande tidehvarfs seder och personers igenom mångartade förbindelser alltför invecklade enskilta förhållanden. Det torde vara lika fåfängt att i detta afseende vilja förändra en åldrig vana, hvilken vunnit burskap, som det just af detta skäl och under ett sådant Samhällsskick torde vara mindre underligt, att en Riddersman vågade på Riks-Salen inför Konung Gustaf III be gära detta voteringssätt och utmärka det såsom hjertats sanna tolk. Montesquieu har också på visst sätt förklarat detta, då han säger: »Sans doute que, lorsque le peuple donne ses suffrages, ils doivent étre publics. II faut que le petit peuple soit éclairé par les principaux et contenu par la gravité de certains per - 27 Riksdagen 1812. sonnages. Mais lorsque dans une aristocratie le corps des nobles donne les suffrages, ou dans une démocratie le senat, comme il 11’est lå question que de prévenir les brigues, les suffrages ne sauroient étre trop secrets». Esprit cles Lois, Tom. 1 Liv. 2 Ch. 2. Jag tror icke, att detta är helt och hållet lämpeligt till Sverige, men jag tror icke heller, att Engelska Parlamentets voteringssätt kan tjena till efterdöme i vår Statsförfattning.
– En beställsam kammarjungfru sprang dit, men återkom med något helt annat; han gick derföre sjelf in i Friherrinnans hemliga handoch lif-kammare; der fanns ock obeskrifligt många saker at välja på: et porcellains-kärl, en korg med bomull, en talrik med crême, en svart silkesvante, en spilkum med kall ölost, en burk med piller, en flaska Hoffmans och en dito med Printzens gula droppar, sidenlappar, silkesstrumpor, rifjern, Coëffurer m. m., alt på et bord. Bland alt detta uptäckte han äfven et Théfat med rifven pepparrot, hvilket han tillika med krusmyntan tog, för at begagna. – Under det han tillagade pepparroten med salt och ättika at lägga under fötterna, yttrade han sin tilfridsställelse öfver Friherrinnans tålamod, som utan den minsta klagan fördrog sina krämpor. Hon, som nu, af ängslan öfver alla tilrustningarne och pepparrots-lukten, glömt hela revolutionen i magen, men emedan så stora anstalter gjordes, tyckte sig böra agera sjuk, började verkeligen tala ur en så ömkelig ton, at hvilken som hälst händelsevis sett denna scen, hade säkert trott döden oundvikelig. I en sådan ställning hade Assessorn inom en liten stund bringat den friska Friherrinnan, som kanske icke eller mer kommit up af sin sjuksäng, så framt hennes Läkare icke lyckligtvis dagen derpå nödgats lemna henne til den opromoverade naturens enkla biträde. Uno sammanställde så i sit sinne idéen om Beata Warning med Kyrkoherden Husælii syster Beata, at han verkeligen började tro, at de möjligen kunde utgöra en person. Visst förekommo några omständigheter, dem han icke kunde förklara, men dem slarfvade han öfver, och gjorde sig snart med denna tanke så förtrolig, at han vid åtankan på den unga Sofi, alltid ansåg benne såsom sin Kusin. Läsaren, som utan motsägelse är långt förnuftigare, torde til och med någon gång fallit på den idéen, at dessa damer voro samma person, och tilräknar förmodeligen således icke Uno detta misstag, ty et sådant var det verkeligen.
Ur flöjten, de sångmörs tjenstesven, Aldraskönaste stämma ljöd; Och älsklige sånger sig mängde deri Öfver gyllene lammet, Thyestes till pris. Ty, i hemlig bädd, När Atreus' hulda gemål Han tubbat, järtecknet han förde Hem till sig; och vändande åter till torget, han ropte, Att nu det hornade, gullulliga får han gömde i eget hus. Då förbytte, o då, Stjernornes stråliga stråt Zeus, och solens ljusblick, Samt morgonens mjella hy, Och vesterns rymder uppvärmde med gudsänd flammas glöd. Vattendigre skyar stå i nord, Och torre Ammoniske fält dagglöse förtvina, från Zeus Beröfvade herrlige skurars skatt. Han förmäles också, Änskönt jag föga det tror, Solens värmande guldblick Omvexlat, och bortvändt, till menniskors ofärd, Till de dödliges näpst. De hisklige sägner äro dock Till gudars dyrkan ett varningsbud, Dem glömde du bort, och din make Drap, du, herrlige bröders syster. (härunder mördas Aigisthos.) O ve! o ve! Väninnor, hörden J ett skri! Påkom mig blott Tom skrämsel, som jag underjordens åskor hört? Ha! desse pustar ej otydligt vexa till; Elektra; du vår fru, begif ur tjellet dig! ELEKTRA. Väninnor, hvad är frågan om? hvad hotar oss? KHOREN. Ett vet jag blott: jag rosslet hör af döende. ELEKTRA. Jag äfven hör det, visst från fjerran, men ändock. KHOREN. Långväga kommer ljudet hit, men tydeligt. ELEKTRA. Är det Argeiers, eller mine vänners suck? KHOREN. Jag vet ej; hvarje nödskri går på samma ton. ELEKTRA. Du menar visst Aigisthos' mord; hvad dröje vi? KHOREN. Dröj än, att säkert du ditt öde veta må. ELEKTRA. O nej! vi äre slagne; kom ej redan bud?
Af Riksdagsfullmäktigen Bengt Gudmundsson: »Då jag icke ansett mig kunna biträda pluralitetens beslut, att tillstyrka Rikets Ständer, att det förslag till ny Riksdags - Konstitutions-Ut skol tels Memorial, N:o 12. 49 dagsordning m. m., som genom Kongl. Maj:ts Nådiga skrifvelse den 1 Maj blifvit till Ilikets Ständer allemnadt, skulle blifva hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästblifvande riksdag, utan härmed får mig emot det beslutet reservera; anhåller jag att få uppgifva de hufvudsakligaste skälen derför. Jag skall, till undvikande af vidlyftighet, återhålla alla de anmärkningar vid detaljer, hvilka möjligen skulle kunna öfverses, om det föreslagna nya representationssättet i öfrigt kunde lemna hopp att vara mera, än nuvarande ståndsformen, egnadt att medgifva förbättringar. Del är likväl just detta, som jag vid granskningen af det nya förslaget funnit otroligt. Hvad angår det föreslagna stora antalet af 270 riksdagsmän, visar det sig genast, att en sådan förändring skulle ådraga statsverket och de skattdragande en vida större kostnad än nu, då de tre valda stånden endast utgöra omkring 200. Den föreslagna fördelningen af detta stora antal representanter i två Kamrar, med dels absolut, dels suspensivt veto mot hvarandra, valda på trefaldt sätt och lemnande åt de rikare klasserna samfäldt med embeteoch tjenstemannasklasserna en öfvervägande inflytelse, måste ingifva hos den stora majoriteten af folket misstroende och obenägenhet för reformen. 1 denna invecklade val-organism, äfvensom af de för valen stadgade röstskalor, hvilka till den grad åtskilja de röstandes valrätt, att den ene kan vid samma slags val utöfva 64 gånger så stor inflytelse som en annan, blottas ett af allmänna tänkesättet och tidens rättsbegrepp numera högt ogilladt bemödande att, äfven i framtiden, lemna nationens välfärdsangelägenheter genom representantvalen i några få, redan förut alltför inflytelserika, samhällsklassers händer; och detta visade misstroende till folket måste, i sin mån, återverka till misstillit, så väl för regering som lagstiftning.
Jag vill blott nämna, att vägen derifrån till staden är icke mindre än 2,000 alnar lång, och så beskaffad, att man måste vada i smutsen öfver knäna, för att komma fram. 1 sam manhang med denne tanke stod då också ett löst förslag till en kanal, som skulle kallas Carlstads kanal, men hvarje Wermländning vet, att denna redan för många år sedan är utdömd. Trafiken för Carlstad och kringliggande orter skulle icke hafva mycken nytta af en sådan hamn. Man har derföre varit betänkt på att få en annan hamn närmare till staden. Jag vill icke inlåta mig i be dömande af de 3 projekterna, utan yttrar blott den åsigt, att saken torde tarfva grundligare undersökning. Jag skulle således tro det vore bäst att vänta, tills man får råd att göra en kanal, som blir verkligen duglig. Nu åter är meningen alt förmå R. St:r att bevilja penningar för ett företag, som ej förbättrar det närv:de, utan blott kan medföra fördel för dem, som äro intresserade att bibehålla hamnen vid Kanikenäset. Jag anhåller således om afslag på Utsk:s framställning. Hr Lilljehöök, Carl Berthild: Jag tror att den ifrågav:de kanalen ej kan blifva af särdeles nytta för orten och provinsen, utan egentligen blott för sjelfva Staten, och anser derföre Utsk. hafva gjort rätt uti att tillstyrka för detta ändamål blott ett lån mot återbetalnings-skyldighet. Jag anhåller på grund deraf om bifall till Utsk:s förslag. Hr Bildt, Didrik Gillis: Jag tillhör i denna fråga reservanternes antal. Jag mäste dock bekänna att jag, efter att hafva åhört Gr. Löwenhjelms yttrande, hvilken obestridligen bör häruti ega sakkännedom, blifvit något tveksam. Jag anhåller dock att få redogöra för de skäl, hvarpå Riksg:sAfdeln:n grundade sin åsigt, att denna summa borde utgå som anslag och icke såsom lån. Det var nemi. för att någon konseqvens skulle finnas i R. St:rs beslut. Vid alla de understöd, som af R. St:r blifvit beviljade för hamnbyggnader, hafva nemi. | af summan gifvits såsom anslag. Härpå anhåller jag att få anföra några exempel.
Jag får anmäla min reservation emot R. o. Ad:s fattade beslut, och för ali icke nu upplaga R. o. Ad:s tid, förbehåller jag mig att framdeles skriftligen få framlägga skälen derför. Hr Löwenström, Joli. Jac.: Jag bar väl ej yttrat mig under discussionen i denna fråga; men då jag är af alldeles skiljaktig mening med det af Ståndet nu genom votering fattade beslut, och jag är öfveitygad att det är stridande mot Reg.F:ns 76 §, anhåller jag att få i prot. min reservation förvarad. Hr Brummer, Carl Magnus, uppläste följande: Jag reserverar mig emot det af R. o. Ad. nu fattade beslut i den del, som detsamma rör Svenska statsverkets belastande med utgift för Barthelemyförvaltningen, då, såsom jag i min reservation af den i3 Febr. sistlidne andragit, det af R. St. pä StatsUtskrs tillstyrkan år 1812 vid öfverlåtandet till Konungen af den friare dispositionen af behållna intraderna från St. Barthelemy fästade villkor uttryckligen innehåller: ”att administrationen af ön St. Barthelemy hädanefter icke kan komma att belasta Svenska statsverket, ehvad inkomsterna blifva högre eller lägre, utan sådana anstalter vidtagas, att af öfver skotten, enär de inträffa, alltid b alles tillhanda hvad till fyllande af bristerna, derest sådana skulle uppkomma, erfordras.” Hr af Uhr, Gustaf: Då jag inskränker mig till att anmäla min reservation emot beslutet, ehuru jag varit beredd att yttra mig i ämnet, är det af den orsak, alt jag här anser mig kunna tillämpa samma ord som jag för 20 år sedan hörde Benjamin Constant yttra i Fransyska deputerade kammaren: la parole a perdu son pouvoir dans c e 11 e ckambre. Frih. Stael von Holstein, Fabian Wilh.: Emot det Den 3o April f. ra. det beslut, som R. o. Ad. nu fattat, får jag anmäla min reservation och får för densamma åberopa de skäl, som Frih. Cederström i sin reservation anfört, alt nemi. grundlagen icke medgifver betalandet af den ifrågavar. cassabristen.
Bonde-ståndets innefattar bifall lill densamma oförändrad, men Ridderskapet och Adelns samt Borgare-ståndets med den förändring, att, i stället för orden: vederbörande seminarium endast ordet seminarium införts. I anledning häraf får Utskottet inbjuda Bonde-ståndet att vidtaga enahanda jemkning af sitt beslut, hvarigenom detsamma kommer att öfverensstämma med nyssnämnda tvänne Stånds. Hvad Utskottet föreslagit under Litt. D. 2:o om inseendet öfver folk-slcolorna har blifvit gilladt endast af Ridderskapet och Adeln, men afslaget af såväl Prestesom Bonde-ståndet, med förklarande af sistnämnde Stånd, att det ansåge den föreslagna Inspektörs-stiftelsen icke medföra större säkerhet om folkskole-väsendets ändamålsenliga ordnande och vård, än som, enligt Ståndets tanke, borde förväntas blifva en följd af Folkskole-stadgans och andra allmänna Författningars bestämmelser om Skol-styrelsens, Pastors, Dom-kapitlets och Biskopens skyldigheter i förutnämnde hänseende. Borgare-ståndet har deremot återremitterat frågan till Utskottet, som af den i ämnet förda diskussion inhemtat, att de ledamöter, hvilkas yttrande föranledt återremissen, ifrågasatt nyttan och ändamålsenligheten af den föreslagna inspektionen i förhållande till den kostnad den skulle komma att medföra. Då Utskottets förslag således icke vunnit bifall inom mer än ett Stånd, bar Utskottet ansett sig böra, med frånträdande af samma förslag, hemställa, att Borgare-ståndet ville instämma i det beslut, hvaruti Presteoch Bonde-stånden uti förevarande fråga stannat. I sammanhang med återremissen af frågan om inseendet öfver folk-skolan har Borgare-ståndet jemväl återremitterat punkten G., deruti Utskottet hemställt, att ett årligt rese-anslag af 1,500 R:dr R:mt måtte för nu instundande statsregleringsperiod varda Herr Grefve Thorsten Rudenschöld anvisadt; men som ifrågavarande rese-anslag genom de 3:ne öfriga Riks-ståndens dertill lemnade bifall är af Rikets Ständer beviljadt, har Borgare-ståndets återremiss ansetts icke föranleda tili någon åtgärd.
Sig böra antaga, efter Svenska Pommerns besättande af Franska trupper. 2 :o Protocollet hållit i StatsRådet den 2 April 1813, i afseende på Ratificationen af den, under den 3 Mars, med Stor Brittanniska Hofvet afslutade Alli ance Tractat, förnämligast byggd på de grundsatser som i de förra Protocollen innefattas. 3 :o Protoeoll hållit i StatsRådet, den 28 Junii 1814, i anledning af den, mellan Sverige och Frankrike, under den 30 Maij. förledit år, afslutade fred. G. af Wetterstedt. G. Walhelm. 1 Ur volymen .»Riksdagsärender 1815» i serien »Riksdagsacta» i Riksarkivet. Beredningsprotokollet den 3 Juli 1815. Pleni Prot: d: 6. Julii N:0 1 1/21 Justeradt. J. Cederström. 1815. den 3 Julii sammanträdde Constitutions-T tskottets Beredning, då alla dess Ledamöter utom Herr Professoren Munk af Rosensköld voro närvarande. Till Beredningen hade blifvit remitteradt. 1 :o Ett Memorial af Herr Commerce Rådet Santesson angående tillägg i 14. §. Riksdags-Ordningen, rörande röstningssättet vid Riksdags manna val. Med bifall till Herr Commerce Rådet Santessons motion och i anledning af hvad Constitutions Utskottet vid förra Riksdagen föreslagit, tillstyrkte Beredningen att i 14. §. R: O: efter 6: morn: må införas ett så lydande nytt mom: Ware sig till wal af Elector eller Riksdagsman, skola dessa sedlar vara så inrättade, att den röstande derigenom icke utmärkes, hvarföre hvarje sedel icke må innehålla mer än ett, efter den i Staden antagna beräkningsgrund, för detta ändamål lämpligt mindre antal röster å 1, 5, 10, 30 eller 50 röster, hvilket antal röster af Walf ör rått ar en å voterings sedlar ne tecknas, samt: