Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»Cavaliere, cavaliere,» sade donna Elisa, »kan ni förstå detta? Här komma banditer från Etna, insmygande i Diamante. Här komma banditer, som skjuta på tullhuset och ropa: ’Lefve socialismen.’ Och de göra detta endast för att skrämma människorna bort från gatan och för att locka karabiniererna ned till Porta Etnea. Det är icke en enda man ifrån Diamante med om detta. Det är banditer, som ställa till alltsammans, för att komma åt att plundra hos miss Tottenham och hos donna Micaela, hos två kvinnor, cavaliere! Hvad hafva de trott dessa herrar officerare, som sutto i krigsrätten? Hafva de trott, att Gaetano var i förbund med banditerna? Sågo de då ej, att han var en herreman, en äkta Alagona, en konstnär? Hur hafva de kunnat döma honom?» Donna Micaela lyssnade med förskräckelse, men hon sökte inbilla sig, att hon ännu drömde. Hon tyckte sig höra Gaetano fråga om hon offrade honom åt Gud? Hon tyckte sig själf svara, att hon gjorde det. Nu drömde hon om hur det skulle vara, ifall han verkligen blifvit tillfångatagen. Något annat kunde det ej vara. »Hvad är detta för en olycksnatt?» sade donna Elisa. »Hvad är det, som flyger omkring i luften och gör folk galna och förvirrade? Ni har sett Gaetano, cavaliere. Han har ju alltid varit häftig och eldig, men han har ej varit utan förstånd, han har ej varit utan sinnen och sans. Men i natt störtar han sig rätt i famnen på trupperna. Ni vet, att han ville göra uppror, ni vet, att han var hemkommen för att göra uppror. Och då han hör, att det skjutes, och man ropar ’lefve socialismen’, blir han vild och yr. Han säger till sig själf, att det är upproret, och han rusar nedåt gatan för att få vara med. Och han ropar under tiden ’lefve socialismen’ allt hvad han förmår. Och så möter han en stor mängd soldater, en hel här. Ty de voro på väg till Paternó, men hörde skjutandet från vägen och tågade in här för att se hvad som var på färde.
Den af Utskottet föreslagna 5 §. angående det, till följd af Rikets sednast församlade Ständers beslut, år 1860 upptagna lån för fortsättandet af Statens jernvägsbyggnader, hvars första del har följande ordalydelse: »Sedan Rikets Ständer vid 1859 och 1800 års riksdag uppdragit åt Fullmägtige i Riksgäldskontoret att, till beredande af tillgång för fortsättningen af Statens jernvägsbyggnader, emot obligationer, lydande å utländskt mynt och utfärdade å ut ländskt språk, upptaga ett fonderadl amortering slån, hvarvid den summa, som sålunda skulle upplånas, blifvit bestämd lill 25,000 000 Rdr Runt, med tillägg af de med upplåningens verkställighet förenade kostnader, samt Kongl. Maj.t, enligt nådig Kungörelse af den 13 Mars 1860, fastställt de af Rikets Ständer i afseende på detta lån meddelade föreskrifter; så, och efter det kontrakt om berörda lån under den 26 April 1860 blifvit afslutadt med bankirhusen Raphael Er!anger Gebril der Bethman och H. J. Merck & C:o samt Norddeulsche Rank, enligt hvilket kontrakt, jemte deruti under den 4 Juli samma år öfverenskomna förändringar, för låneBih till R. St. Maj 1860 daterade fyra och en half procents-obligationer
Det första alternativets utförande be-, räknades förorsaka en kostnad al 221,272 R:dr 60 öre och det andra förslagets verkställande ansågs medföra en utgift af 71 233 R:dr 10 öre Dessa förslag öfverlemnades till Ridderskapet och Adelns bedömande vid början af sistförflutne Riksdag, hvarefter och sedan Riddarhus-Utskottet dels begärt Direktionens bestämda yttrande i fråga om hvilketdera af förslagen Direktionen funne böra företrädesvis komma till verkställighet, dels ock funnit nödigt inhemta Direktionens åsigt, huruvida, för den händelse att någon byggnad å Riddarhusgården icke komme att uppföras, någon lämplig bostad skulle kunna i sjelfva Riddarhuset åt Vaktmästaren inrymmas, eller om Utan olägenhet bostad emot hyra kunde honom beredas utom Riddarhusets tomt, Direktionens fleste Ledamöter i förstberörde hänseende afgåfvo det hufvudsakliga yttrande, att det andra af Intendenten Scholander här ofvan omförmälda förslag ansåges vara både det för utseendet fördelaktigaste och det som komme att medföra den minsta ekonomiska förlust; hvarjemte Direktionen i den sednare frågan enhälligt yttrade den åsigt, att någon boningslägenhet inom Riddarhuset icke kunde åt Vaktmästaren lämpligen inredas, samt att det vore oundgängligen nödigt, att Vaktmästaren fortfarande egde en bostad inom Riddarhusets tomt. Efter en utförlig framställning i ämnet tillstyrkte Utskottet i sitt Utlåtande N:o 6, hvartill Direktionen, för undvikande af vidlyftighet, nu får hänvisa, att i anseende till den betydliga skuld, hvarför Riddarhuskapitationsfonden häftade i och för de å Riddarhusbyggnaden redan verkställda reparationer, och den ytterligare skuldsättning, som skulle erfordras i och för de gamla byggnadernas borttagande och andra byggnaders uppförande i stället, Ridderskapet och Adeln måtte till nästblifvande Riksdag uppskjuta sitt beslut i frågan. Detta Utlåtande bifölls af Ridderskapet och Adeln den 21 Mars 1863, hvarefter, med anledning af ny i ämnet väckt motion.
Att nu, då universitetets till Kongl. Maj:t i underdå - 44 Siats-Utskottets Utlåtande, M 89. nighet å nyo framförda anhållan om den omnämnda lönetillökningen, icke hos Kongl. Maj:t vunnit det afseende, att någon proposition i ämnet kommit Rikets Ständer tillhanda, frångå Rikets Ständers beslut vid förra riksdagen, har synts mig mindre lämpligt, helst sådan noggrann utredning af löneförhållanderne vid de serskilda universileterne icke eller, mig veterligen, för Utskottet varit att tillgå, att full säkerhet funnits till antagande, att den åsyftade jemlikbeten i lönevilkor, professorerne emellan, skulle genom det beviljade anslaget ernås. Jag har derföre ej eller kunnat biträda Utskottets beslut i denna del.» af Riksdagsfullmäktigen David Andersson från Hallands län: »Utan att vilja bestrida hehofvet af ökade löneanslag för professorerne vid uni versitelerne, kan jag icko gilla det sätt, hvarpå. Utskottet grundat sitt tillstyrkande; lika med Utskottet tror jag, att lika skicklighet och lika arbete fordrar lika belöning, men då Utskottet, som jag förmodar, med det gjorde anslaget tror sig hafva vunnit detta mål, torde det ursäktas mig att jag icke kan dela denna åsigt. För att vinna enhet och jemnlikhet i skyldigheter och rättigheter torde en noga pröfning af bestående förhållanden vara af nöden, och torde denna fråga kanske mer än mången annan böra taga uppmärksamheten i anspråk; det olika löningssätt, som förefinnes å ena och andra stället låter sig icke så lätt med visshet beräkna, och är jag af den tanken att Utskottet saknat de nödige upplysningarne för sin pröfning; jag har derföre varit och är af den tanken, att Utskottet bort tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånig skrifvelse anhålla det Kongl. Maj:t i nåder läcktes låta undersöka och utreda förhållanderne med löneregleringen mellan de 2:ne universitetens tjenstemän, och med lönestatsförslag till Rikets Ständer vid deras nästa sammanträde inkomma.
Men oförmögen att hjelpa mer än g -nss.i fä, blefwo de nödsakade att antaga ny leaa, och »paive de nn mera Ost'och WestJ. idiss st t orne li l nndwikande af prähning till krigi'lj>!.st. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 MOMLOHM hällne hos Högloflige Ntdderskapet-chAdeln Wid Riksdagen i Stockholm Andra Bandet. Tryckte i UäLLväLvsk» Tryckeriet, 1309. Lördagen den i Julii. rienum klockan half 10 förmiddagen. Esler en Harolds ankomst, aftägade Herr Greftvcn rch Landtmarffalken och Ridderffapet och Adeln klockan 10 ti! Hyllnings - platsen, hwarest Ridderffapet och Adeln gemensamt med de öfrige Riks-Ständen swuro Hans Kongl. Maja Tro och Huldhet, enligt den Ed, som dem af Stats - Ministern för Utrikes Ärenderm förestaswades. In tiäem krotocolli O. 3i1ver8to1^s. Män-agen den 3 Julii. Plenum kl. half till 11. företogs till justering det i Plenum den 28 0 Junii beslutne Protocolls-Utdrag, rörande Riddcrffapets och Adelns ätagande af Krono-ffjuts och inqwartering. Uppä gjord motion af Herr kllolst, som af flere andre Ledamöter understöddes, bestöts, at i första puncten ffulle tilläggas, det Kronoffjuts ffulle titt hälften emot Krono-och SkatteHrlnman under krigstider utgöras, äfwen af sädane Kungs-Ladugärdar, som äro i privat Mans ägo, och äro af Rä- och Rörs natur; och ffulle likaledes sädane Kungs-Ladugärdar underkastas den Jnqwarteringsffyldighet, som 1 tredje puneten war stadgad.
Jag har alltid önskat förändring i representationen och förnämligast val inom R. o. Ad., men dernäst att ofrälse fastighetsegare och embetsmän, äfven utan jordegendom, skulle uti representationen inrymmas, ehuru jag ej vill medgifva detta, såsom rättighet för hvar och en personligen. Jag hoppas att Const.Utsk:s förslag, med några förordade ändringar och efter upgjord vallag, må nu blifva hvilande, och jag önskar att del må blifva antaget vid nästa riksdag. Hr von Hartmansdorff: I sista plenum anförde Frih. Raab såsom en sjelfmotsägelse af mig, att, ehuru jag såsom ledamot af Const.Utsk. under 1845 års riksdag, reserverat mig emot ett af Utsk. då afgifvit representationsförslag och uti min reservation framlagt eli annat än det af Utsk. förordade, hade jag likväl nu ansett Utsk. hafva origtigt förfarit, då det icke förhindrat nuvar:de reservanter inom Utsk. att begagna sig af samma rättighet. Då Frihm yttrade detta, hade jag icke Bihanget till R. St:s prot. för den riksdagen i mina händer, och kunde således icke genast.ådagalägga, det jag icke begått någon sjelfmotsägelse. För att taga Frihm och möjligen andra ledamöter, ur sin villfarelse, anhåller jag att nu få ur min berörda reservation, upläsa följande: 362 Den 31 Maj f. m. ”Ehuru jag med tacksamhet erkänner de förbättringar, II. Const.- Ulsk. gjort i det förslag till Svenska nationalrepresentationens ombildning, hvilket jag dess pröfning underställt, nödgas jag dock i åtskilliga delar reservera mig emot innehållet af det förslag, som nu för R.
Detta behöfs icke, ty drottning Lovisa tillhör de personligheter, som minst lätt skola glömmas, därför att hennes intressen voro mera än drottningens, voro hjärtats, voro kvinnans. Hon var en föresyn uti allt, som det åligger en kvinna att främst eftersträfva, och det föredöme hon gaf en livar af sitt kön framstår ännu lika klart, ehuru hon själf för längesedan upphört både att älska, hoppas och lida. Må det dock tillåtas oss att här i korthet teckna konturen af hennes ädla bild, att i få drag återgifva hennes alltför hastigt afbrutna lefnadshistoria. Drottning Lovisa var två år yngre än sin gemål. Hon föddes nämligen den 5 augusti 1828 i Haag. Genom sin fader, prins Fredrik af Nederländerna, tillhörde hon Bataviens ädla stam, det stolta oraniska huset, och genom sin moder, prinsessan Louise af Preussen, härstammade hon från Hohenzollerns gamla ryktbara ätt. Det är ej för att återupplifva hennes minne, som hennes bild i dag är synlig i Idun och som Får man tro det släktregister, som trycktes i Kristiania vid tiden för T r ä s n i t t e f t e r e t t p o r t r ä t t a f Amalia Lhufegrvn. j^RITHIOF j - I O L M G R E N, den unga furstinnans förmälning med de förenade nordiska rikenas kronprins, härstammade hon äfven i 27:de led från Norges konung Olof den helige och således i 28:de led från Sveriges Olof Skötkonung, genom dennes dotter Astrid, förmäld med Olof den helige. Redan från barndomen grundlades genom en mycket allvarlig och sund uppfostran den djuphet i karaktären, den flärdlöshet och det praktiska sinne, som alltid utmärkte drottning Lovisa, och hvarigenom .hon visade sig brås på det allvarligt anlagda holländska folket. Denna uppfostran lade äfven fröet till den kristna tro och åskådning, som, när döden nalkades henne, visade sig såsom en verklig lifsmakt, hvilken gaf henne det sällsynta lugn och den klarhet, som endast eges af en fast troende människa. Stor vikt lades i fädernehemmet vid hennes själsodling öfver hufvud taget. Hon hade utmärkta lärare och studerade med flit och lätthet.
Och Gerhard måste erkänna, att intet af hela hans resas nöjen gick upp mot att timtals sitta i hennes förmak och prata om ditt och datt, om ögonblickets alla hugskott, medan replikerna föllo lika lugna och trygga som det regelbundna tick-tacket från kakelugnskransens mexiska bronspendyl, och hon satt midt emot honom lugn, beherskad och fin från hjessan till fotabjället och, som han tyckte, skänkte alt utan att lofva något. Han beundrade då hennes vackra hårfäste med det bruna, lätt krusade håret, den täcka munnen med sitt spotska löje i ena mungipan och den höga, välbildade gestalten, och afbröt understundom samtalet med att temligen vilkorligt inflika några artigheter af det dristigt-intima slag, som nyttjas på öfvergångsstadiet mellan vänskap och djuparef intresse, komplimenter uttalade med ett bortskämdt barns litet näsvist kärliga ton. Då log hon vanligen, slätade till det virriga håret vid ena örat med sin långa, hvita hand och åter gled samtalet helt piano in i sin vanliga strömfåra. Och det förekom honom nu, som hade han fått veta hela hennes lifshistoria under prat om de banalaste föremål, utan att han dock egentligen hade någon klar föreställning om hennes närmare förhållanden, och den skänkte honom en viss tillfredsställelse, denna inbillning att han trodde sig känna hennes lynne, hennes symoch antipatier. Medan han sålunda som bäst satt och knöt samman drag vid drag, förgäfves sträfvande efter att få en totalbild af henne, hörde han ett släp frasa mot sanden och såg henne sjelf stå framför sig. Han sprang upp, helsade, tryckte hennes hand och båda satte sig. »God morgon», började så hon, »hur har ni sofvit?» »Bra, tack bra! Och ni sjelf?» »Åh, dåligt! Jag funderade nästan på att icke stiga upp alls i dag.» »Verkligen! Men ni ser ju helt duktig ut, fröken.» »Åh-nej, jag var trött, och så fick jag en idé, att det kunde vara rätt skönt för omvexlings skull att ligga en hel dag tanklös, utsträckt i sin säng med rullgardinerna nerfälda och bara drömma.» »Just det ja!
Alt förslaget ej upptagit ett pris, som efter dess afgifvande tillkommit, torde ej kunna gifva skäl till anmärkning. ”På samma sätt torde i afseende å beväringsmonderingen kunna anmärkas, att en vapenrock upptagits att räcka 30 är, ehuru erfarenheten gifvit vid handen, att motsvarande persedlar nu med endast 14 dagars brukningstid ej kunnat för ändamålet användas längre tid än högst 15 år, oaktadt under denna tid betydlig reparationskostnad derå blifvit nedlagd.” Brukningstiden på en vapenrock, är under ständig tjenstgöring, äfven hos oss, antagen till 3:ne år, eller 1,095 dagar; förslaget upptager brukningstiden för beväringsmanskapets vapenrockar, under 14 dagars ärligt begagnande, till 30 år eller 420 dagar, jag tror således denna brukningstid ej vara fö;' långt tilltagen och all anledning till anmärkning i detta hänseende böra förfalla. Beväringens närvarande kapotter, äro ytterligare bevis på att brukningstiden ej är för långt tilltagen då af de 15,000, hvilka blefvo utdelta år 1815, endel ännu äro brukbare, oaktadt slitningen ä dem, med hänseende dertill att de som liggplagg i tälten begagnas, är vida större än å vapenrocken. ”Förhoppningen, att beväringsynglingarne skulle, emot den i författarens tariff upptagna slitningsersättning, vilja sjelfve anskaffa och underhålla sine monderingspersedlar, torde äfven böra räknas till antalet af fromma önskningar.
Denna har i landtdistrikterna utgjort »12,000 Spd. och i städerna 81,659 Spd. eller i rundt tal 81,000 Spd., då de 659 Spd. kunna »betraktas såsom utgörande afgiften af de till omdestillation begagnade pannor. Efter de upp»lysningar kommissionen erhållit, kan afgiften för nämnde år i medeltal anses hafva utgjort »för landtdistrikterna 1 1/1 sk. per producerad pott bränvin. (Kommissionen vet väl, »att utaf de mindro apparaterna erlagts en mindre afgift, men å andra sidan åter är det »flera brännerier, som erlagt en högre, hvarför komniissionen tror sig kunna antaga 1 4/1 »sk. såsom medeltal.) Enligt denna beräkning bör man i landtdistrikterna hafva afverkat »1,052,000 potter. Uti städerna kan afgiften, likaledes i medeltal, antagas att hafva »utgjort 1 1/2 sk per pott, hvarföre följaktligen 6,180,000 potter böra hafva varit till»verkadc. »Enär det under föira året blef brändt mindre bränvin uti landtdistrikterna, än »man kan antaga fallet vara under vanliga år, dels till följe af den sämre skörden, dels »emedan det mesta af hvad som var bestämdt till bränvinsbränning under vintern 1815 »och 1816, redan innan början af förra året hade, på grund af den högre beskattning, »sorn då inträdde, gått igenom bränvinspannan, kan förbemälte år icke anses såsom ett »normalår med afseende på bränvinsbränningen, utan kan man antaga att under vanliga »förhållanden något mera bränvin produceras. Emellertid tror kommissionen icke, att »hädanefter det kommer att tillverkas en större qvantitet i städerna, hvaremot den stör»sta produktionen, på skäl, som förut äro anförda, sannolikt kommer att ega rum på »landet.
Riksdagsordningen, komma att genom förstärkt Expeditionsutskott afgöras; får Utskottet, för sådant fall, härmed vördsamt föreslå följande Voterings-proposition: ”Den, som anser R. St:s underdåniga Skrifvelse, angående beviljadt anslag för Undervisningsverken i Riket, böra, i enlighet med Ex”peditionsUtskottets under N:o 216 afgifna Förslag, oförändrad till K. M. ingå, voterar Ja; ”Den det ej vill, voterar Nej; ”Vinner Nej, kommer det af Ridderskapet ”och Adeln samt BondeStåndet nödige ansedde Tor tydligande i ofvannåmnde förslag att i den afgående underdåniga Skrifvelsen iakttagas, 'nemligen att, näst efter orden: Tillämpnings - Exp. Utsk, Förslag lill und. Skrif o. N:o 329. 69 ”Scholornas fullkomnande, införes: ”utan afPseende deni, till hvilken. Hufviul-Titel de ”höra.” Stockholm den 19 Januarii i83o. Uppl. o. gotik, hos Ridd. och Adeln d. 25 Jan. 1830. Preste-Standct d. 27 Borgare-Ståndet d. 29 Bonde-Ståndet d. 29 Rikets Ständers underdåniga Skrif uelsCj angående Presterskapets aflöning. S. A. K. Vid öfvervägande af åtskilliga under innevarande Riksmöte väckta motioner om förändringar eller närmare beståmmanden i afseende på Presterskapets aflöning, hafva R. St., hvad serskildt angår de smärre extra ordinarie inkomster för Presterliga förrättningar, som fordom benämndes för Jura stolse, vål funnit föreskrifter i serskilda, tid efter annan, utfärdade
Men det är så grufligt högtidligt derinne, och så blir det tills jag vant mig vid det och fått mina små hvardagssaker i ordning.” ”Som du vill, Helena lilla – jag envisas icke. Jag begriper dina tankar och känslor. Och snart i alla fall ... ”Ja, snart i alla fall ...” De tryckte hårdt hvarandras händer och vände sig om mot det yttre rummet, dit madam Björkelund just återvände efter ett låtsadt bestyr ute. ”Gud bevara mig”, utbrast hon med sin friska röst, ”så gudsnådliga ni ser ut! Annat lif skall det bli, när jag får fästeqvinnan ut i köket och får visa henne sin del af spisen, bänken och golfvet ... Seså, nu upphör den välsignade klockringningen – och jag som glömde att be Björkelund låta bli att äta upp kringlan Nå, mamsell Helena, var icke bortkommen nu, utan sätt sig här vid ändan, så tar jag stolen midt emot, och brudgummen får slå sig ner emellan oss ... Så skall det vara – lite skratt och rolighet, och icke endast stor-miner och hviskeord. Och hur det var, förstod madam Björkelund att tränga det djupa allvaret så i bakgrunden, att slutligen sjelfva löjtnant Borgman vågade sig in i ett litet oskyldigt skämt med sin Helena, som, lycklig och tacksam öfver att vara en helt vigtig person, svarade i samma anda. Bruden. Det var under lysningstiden. En klar och herrlig sommareftermiddag – o, huru väl jag minnes den – hade jag med min mor fått gå upp till Kristorp, der hvarjehanda arbeten skulle efterses under min fars tillfälliga frånvaro i skärgården. Hvad jag älskade denna lilla plats, der öfver de tomma ödsliga klipporna min far frammanat en liten blomstrande verld! Min mor hade för sig tagit sjelfva trädgårdsbestyret, hvilket hon högligen älskade, och hade till trädgårdsmästare under sig min fordna amma, den i huset så vigtiga madam Anna Lett, som nu bodde på Kristorp i den lilla stugan vid grinden, der bäcken flöt fram och der hon hade att efterse en koloni med ankor och gäss, förutom hönsgården och trädgården, hvilket allt stod under hennes hägn.
Guichet skulle vara trind, men fick lof att spela uthungrad, talade visserligen ibland om att » låta laga kräket », hökaren, den bestulne, som skulle ha knäbyxor och men det blef aldrig af, och under tiden fick hon skor, högst nödvändiga för förvecklingen, fick uppfölja med » bäst det föll sig » — ibland insvept i träda i ridstöflar, som han burit sedan föregående ett tidningspapper — ibland inte insvept alls. Att dag. Guichet arbetade, så han var blodröd, men hennes hvita bruddräkt det oaktadt alltid var fraiche, inhägnaden var redan fylld af små otåliga spektahennes små strumpor och skor alltid rena och det törer. Det var tydligt, att hjältinnan, som ännu i ljusa håret alltid glänsande och vackert lockadt, fullkomligt oskyldighetstillstånd hängde på sin spik, torde ha förvånat hennes herre, om någonting hade skulle nödgas uppträda i en kostym så lätt att. kunnat förvåna honom annat än att natten aldrig ja, med ett ord så lätt, att det rakt inte var möjligt. var nog lång och absinten aldrig nog stark. » Det är ingen annan råd, » sade slutligen Guichet Gus kastade en öm blick på den tredskande brubuttert, » ta hit det där åbäket Rosa! Det får gå den, torkade omsorgsfullt bort ett par dammkorn från som det kan. » hennes släta panna och tog », så i tu med påklä Men Gus bara stirrade. dandet. » Hör du inte! » röt hans herre. » Jo — men — » stammade Gus, » hon är ju — Bofven erbjöd inga svårigheter. Han skulle naturhon är ju inte — » ligtvis ha slängkappan, bruna skägget och slokhatten, för det hade alla bofvarne, men sedan! Stycket Guichet gaf honom en blick och ryckte till sig hette: » Den straifade tjufven ». Till följd af någon dockan, det var hans enda svar, och så flög ridån slags oklar idéförbindelse tog Gus nu ihopMned i höjden. Aldrig hado barnen haft så roligt förr!
Utsk. har, med godkännande af det väsentliga, som Ridd.Direktai föreslagit, till det mesta inskränkt sig till några redaktions-förändringar, förenklingar, förtydliganden, några tillägg, sorn befunnits nödvändiga samt äfven borttagande af en och annan föreskrift, hvilken i verkställigheten visat sig nära nog overkställbar. Uppå härefter af II. Ex. Ilr Frih. o. Landtm, framstäld propos. beslöts att Direktens förslag jemte de deri af Utsk. föreslagnc ändringar skulle §-vis företagas till granskning, men icke blifva föremål för något beslut innan hela förslaget blifvit genomgånget. § l. Lemnades utan anmärkning, § 2- Hr von Hartmansdorff; Jag anhåller att vid denna § få göra eli par anmärknrr, hvilka måhända skola anses vara nya motioner, såsom de ock äro; men för deras väckande i hänseende lill Ridd.-Direktms instruktion lärer ingen prsescriptionstid vara föreskrilven. Här stadgas, att den af Suppleanterna, som fått Adelns flesta röster skall inträda i det första rum, som blifver ledigt. Det är i instruktionen icke sagdt af hvilka utan blott af huru munga ledamöter Direkt:n skall bestå, nemi. sex. Jag anser likväl för Riddarhusets bästa nödigt, att bland hennes ledamöter finnes en, sorn har nog kännedom af byggnadskonst och hvad dertill hörer, för att kunna tillse det Riddarhuset, som är ett af de ståtligaste palats i lmfvudstaden, måtte ändamålsenligt och konstmessig! vårdas. Instruktionen borde dä meddela föreskrift, det någon sådan ledamot skulle finnas. Likaledes anser jag nödigt att en af ledamöterne vore lagfaren på det alt Direkl:n och Riddarhusets tjenstemän måtte hafva vederbörlig ledning vid de rättegångar och konkurser, i hvilka hon på Riddarhusets vägnar blifver part, såsom fordringscgare hos hvarjehanda låntagare. Slutligen finnér jag behöflig! att någon bland Direktörcrne är fallen och skicklig alt egna serskild upmärksamhet ål Riddarhusets genealogier med dithörande frågor, rörande rätt lill representation för Adelsmän, till stipendier för deras söner och till pension för deras enkor eller ogifta döttrar.