Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
(Konungen afsiog emedlertid i sin vishet Sländernes und. hemställan, och vi böra vara tacksamma derför.) Moiionären tror sig nu hafva föreslagit något fullt molsvarigl, deruti alt böter för första och andra resan stöld borde upphöra, oell deremot kroppsstraff ädömmas. Men hvilket kroppsstraff? Jo, fängelse vid vatten och bröd, hvilket äler, enligt min tanka, är det olämpligaste och minst verksamma af alla straff. Dä K. M., genom förordn. af d. 10 Juni 1841, täcktes i uädcr gå Sländernes vid sista riksdag, uti und. skrifvelse, uttryckte önskan till mötes deri, att afskaffa spöstraff för de tjufnader der böter ägde rum, äfvensom att straffa första resan inbrott med ”spö eller fängelse vid vatten oell bröd,” hvilket är detsamma som blott vatten och bröd, enär praxis sedan blifvit, att i allmänhet för första resan inbrott icke ädömma spöstraff, hvilket förut deremot bestämdt för detta fall fans föreskrifvet, så borttogs redan en dam emot de tilltagande stölderne. Tag bort kyrkopliktcn, och det blifver långt värre. Frih. Cederström har ganska rätt deri, att kyrkopliktcn från början icke varit ernad till straff, utan fastmera till en restitution; men anse den huru man behagar, den är dock så lill vida nyttig, alt den på mången verkar afskräc - 564 Den 2G A u g u s 1 i. tande. Jag är icke vän af granna theorier, roen destomera af det praktiskt nyttiga. Frågan är helt enkelt den: hvilket straff eller hvilken påföljd af hrottet aktas mest och afhållen dåliga menniskor från begåendet af brott? Jag har i flere år praktiserat, fiirst såsom extra, sedan såsom ordinarie landtdomare; och jag svarar tryggt: att tjnfvarna hafva mycken respect för kyrkoplikt och spöstraff, men deremot alldeles ingen för fängelse vid vatten och bröd. Stöld är ett nesligt brott och måste hafva till påföljd ett nesligt straff.
Följer ej rättelse derå och har anmärkningen afseende å åsidosättande eller öfverträdande af i lag stadgade föreskrifter, anmäle Läns-nämnden förhållandet hos vederbörande myndighet. Söker Häradseller Socken-nämnd biträde af Läns-nämnd i ärenden, som fordra andra myndigheters handläggning, och Läns-nämnden gillar Härads-nämndens framställning derom; så skall Allm. licsv. och Ellon. Ulslcls Ud. M 127. sådant ärende af Läns-nämnden behörigen anmälas och åtföljas af Läns-nämndens utlåtande, om ämnets beskaffenhet dertill föranleder. Underdåniga framställningar hos Kongl. Maj:t, om ändring i gällande lagar eller anstalter af större omfattning, må icke af Socken-nämnd eller menighet annorlunda än genom Läns-nämnden göras. 43 §• För de medel, Läns-nämnden förvaltar, aflemnas redovisning för hvarje år vid den tid, som särskildt af Läns-nämnden bestämmes. ** §• För granskning af denna redogörelse utse Länets alla Härads-nämnder turvis, hvar för sig, inom Härads-nämnds-distriktet, 2:ne, och Länets alla städer turvis, hvar för sig, 1 bland bofaste personer, hvilka icke äro ledamöter i Länseller Härads-nämnder, att vara Läns-nämndsrevisorer. Vi §. a) Alla Länets Härads-nämnds-distrikter indelas för detta ändamål i vederbörligt antal afdelningar. Turen dem emellan bestämmes för första gången af Läns-nämnd, hvarefter afdelningarne i samma ordning omvexla med hvarandra, hvaröfver Läns-nämnd vakar. b) Dessa Läns-nämnds-revisorer sammanträda i Länets residens-stad, att granska Länsnämnds räkenskaper och förvaltning, hvarvid Nämndens tjenstemän skola vara närvarande, för att med upplysningar tillhandagå. Revisions-berättelsen skall öfverlemnas åt Ordföranden i Läns-nämnd inom 5:ne månader efter sista Läns-nämndens ordinarie sammanträde. Såvidt tillgångar finnas, låter Ordföranden befordra densamma till trycket.
Men ehuru dessa anlag aldrig kommo till någon utveckling, så hafva de dock framträdt i form af varmaste intresse för all konst, såsom konstnärligt sinne i allmänhet och i fin smak. Detta är något, som i ej oväsentlig mån gör henne till en värdig åldfru på den gamla Vasaborgen; hennes omvårdnad af dennas konstskatter, vare sig taflor, gobeliner eller andra föremål, har ej allenast sitt upphof i noggrann pliktuppfyllelse, utan i uppriktigt och sant konstintresse. Vid mycket unga år blef Amelie förlofvad med sin kusin, doktor Anders Wiedberg; den unga fästmön brukade under förlofningstiden ibland gömma sig undan i en vrå af vinden för att ostördt kunna framtaga sina forna lekkamrater, dockorna! Som nittonårig ung fru, föga bekant med världen, men sällsynt intagande, både genom yttre och inre gåfvor, följde hon sin man till det nya hemmet, läkarebostället vid Gripsholm. Doktor Wiedberg var en både omtyckt och skicklig läkare, och han blef detta allt mera år för år, ifrigt och outtröttligt intresserad som han var att städse utveckla sig inom sin vetenskap. Denna var för honom ej ett » lefvebröd », utan en lifsuppgift. Hans unga hustru var honom ofta behjälplig vid svåra operationer, under hvilka de sjuka befunno sig i läkarens eget hem, och hennes blida, lugna väsen verkade alltid ytterst välgörande på de lidande. Mot svaga, fattiga och olyckliga visade doktorinnan Wiedberg alltid det ömmaste deltagande. Vill man höra varma ord af tack och tillgifvenhet, skall man göra en titt in i Mariefreds fattighus och få de gamla gummorna där att tala om » deras doktorinna »! Hennes styrka har öfver hufvud varit att kärleksfullt verka i det tysta och obemärkta. Men med allt detta var det UDga doktorshemmet ett af de gladaste i den trakten; gästfrihet var släktarf hos båda makarna, och de utöfvade den på ett hjärtligt enkelt sätt, som kom alla att finna sig väl hos dem. Doktorsbostaden hade ett vackert läge, helt nära den präktiga » Ekbacken » eller djurgården. Från fönstren syntes en liten flik af Mälarfjärden med dess stränder, klädda af hägg och al, som böjde sig djupt ned öfver vattnet. Längre bort skymtade slottets röda murar.
Hrr! den tillhör egendomligen den tid, hvari vi lefva, snart sagdt deri luft, som vi andas. Den går som en brusande flod igenom hela verlden, och äfven i vår fjellstängda Nord skall man fåfängt försöka att helt och hållet förhindra eller hämma dess ström. Hvarje bemödande härutinnan skall endast reta den till mera kraftiga ansträngningar; — för hvarje gång den undertryckes, skall den återkomma med större oemotståndlighet; — för hvarje gång skall den fordra mera;—och hvarje gång, jag är säker derpå, skall man bittert ångra att icke tidigare hafva gjort måttliga eftergifter, medan strömmen ännu kunde ledas i en mindre samhällsvådlig rigtning. Det är en bland förslagets icke minsta förtjenster att ha framkommit i en tidpunkt, då man ännu i viss mån kan styra denna andas kurs, och förslaget har, enligt mitt omdöme, för detta ändamål icke gjort andra eller större eftergifter, än som varit oundgängligen nödvändiga, för att detsamma hos folket skulle vinna bifall och framgång. Jag undrar likväl alldeles icke på, att, då man anser de för förslaget uppställda hufvudgrunder, eller de samfälda valen, vara i sin tillämpning för fäderneslandet vådliga, man också vägrar förslaget sitt godkännande och understöd, — men, hur mycken aktning |jag än hyser för andras olika öfvertygelse, fordrar jag likväl, för att den skall kunna blifva min egen, andra bevis, än de, som innefattas i blott lösa hypoteser, subjektiva föreställningar eller antagandet af osannolika möjligheter. För min 206 Den 4 December. del kan jag omöjligen förstå, att, då en klok man i allmänhet vid valet af en annan till förvaltning af sina enskilda, äfven mindre vigtiga angelägenheter, alltid söker att tillegna sig den skickligaste och redbaraste han kan finna, han icke också vid ett uppdrag, som rörer de aldra vigtigaste, de aldra dyrbaraste af hans intressen, såsom t. ex. lagstiftning och beskattning, skulle söka att till ombud otvälja den bäste och ypperste, som finnes i hans ort. För denna slutsats talar åtminstone både den väljandes egen fördel och det sunda förnuftet — och det utgör dock i allmänhet en tillfredsställande bevisning.
I fjärde akten var det fru Lindberg, som mest intresserade genom sitt vackra framsägande af Agnes ' roll och den varma och sanna känsla hon förstod att inlägga i sin framställning af densamma. Vi ha ej många skådespelerskor, som skulle löst uppgiften så bra. Om ock Brand måhända ej ligger så V ä l för hr Lindbergs begåfning, så måste man dock erkänna, att den framstående skådespelaren gaf en god bild af den unge, trosstarke prästen, som drager till strids mot världens halfhet i tro och lefverne. Särskildt var hans framställning af god verkan i sista akten. Vissa brister i versens framsä- gande, särskildt och ej sällan förekommande oriktig betoning af orden, borde dock bortarbetas. Af de öfriga uppträdande, bland hvilka märktes sujetter både från operan och dramatiska teatern, förtjäna särskildt hr Bceckström som prosten och fru Sandell som Gerd att omnämnas. Hr och fru Lindberg hyllades med lifligt bifall och många inropningar. Till stycket utfördes den af hr Henneberg komponerade, särdeles anslående musiken. — Matinén inleddes med en högstämd prolog af Daniel Fallström, som själf framsade densamma och därför fick mottaga lifligt bifall. På kvällen hade K. Dramatiska teatern anordnat en festföreställning, som bevistades af en högtidssmyckad och fulltalig publik. Efter en stämningsfull prolog af Frans Hedberg, framsagd af direktör Fredrikson, gick täckelset upp för skaldens mäktiga ungdomsdikt » Fru Inger till Östråt ». I fru Ingers gestalt ådagalade fru Anna Lisa Hiuasser-Engelbrecht ännu en gång hvad börds och andas barn hon är genom storstilad anläggning och mönstergill diktion af sin roll. Det är verkligen skada, att denna begåfning skall så olyckligt nedtyngas af en rent fysisk otymplighet. Hr Skånberg, som den smidigt hale, förföriske Nils Lykke hade en beau jour, och fru 1898 IDUN % Byström som Fiine gjorde erkännansvärda, del vit kvar. Han kunde icke minnas, att Vis lyckade ansatser, ehuru visserligen hennes jorden varit skön, förrän hon kom in i hans apparition af borgerlig täckhet ej rätt kunde Och nu — tio år efter.
Betänkanden, igi MissgerningsBalken, hvarjehanda fynd, hvartill egare ej finnes, tillhör jordegaren ensam, så vida han detsamma sjelf hittat: då, i stöd af 12 Cap. 4 § JordaBalken, Flottholme tillfaller den, som den vid sitt land fäster: då för öfrigt med naturlig rättvisa instämmer, att den, som å sina egor drager en last, såsom fallet är, då hafstång å odlade egor uppflyter, äfven deraf får hemta den möjliga fördelen; och, då slutligen, med undantag af särskildt bestämde händelser, ingen kan vara förbunden att ä sina egor hålla väg för andre; så anser Utskottet det böra vara stäldt utom all fråga, att i allmänhet endast strandegaren må hafva rätt till upphemtning och begagnande a£ den hafstång, som å Sjöstranden uppdrifves. Om emedlertid, genom lagligen slutad och fastställd öfverenskommelse, eller af behörig ämbetsmyndighetmeddeldtlaga kraftvunnet beslut, eller på hvilket annat lagligt sätt som hälst, egaren af något från sjöstranden aflägset hemman blifvit förklarad berättigad, att å andras egor hemta hafstång, anser Utskottet sådant vara ett särskildt fall, der hvar och en, med begagnande af de medel, som allmänna lagen anvisar, kan göra sin rätt gällande, utan att sådant genom en speciel Författning kan eller bör bestämmas. I afseende pa hvad Peter Andersson anfört, lär Utskottet förklara, att rättighe - lQ2 Besv. och Ekon. Utsk. Eetänkanden. ten till disposition af den hafstång, som uppflyter å Sockneeller By-allmänning, eller oskiftad utmark, mäste vara lika med dan, som ligger till grund för sådane lägenheters begagnande i andra afseenden, och att således någon utsträckning deraf till förmån för dem, som i marken ej ega del, icke bör, emot hfrad Utskottet ofvanföre yttrat, kunna ega rum.
Musei samling af dyrbara och fäderneslandet hedrande konstverk, som äfven de under Vitterhets-, Historieoch Antiqvitets-akademiens vård ställda histoiiska samlingar af till en stor del fosterländska minnesmärken, väl utan all fråga borde i främsta rummet vara afsedda att i National-museum inrymmas, och ehuru, hvad Kongl. Bibliotheket och Lifrustkammaren angår, Komiterade icke hyste någon tvekan, hvilken af dessa båda lämpligast skulle från bemälda Museum afskilja®, helst den sistnämnda obestridligen stöde i helt nära samband med de historiska och konstsamlingarne, hvaremot ett bokförråd, om än aldrig så dyrbart, icke vore på sin rätta plats i en byggnad, som både nämnes och anses för ett Museum, Komiterade dock, i betraktande deraf att Kongl. Bibliothekets värderika och snabbt lillvexande samling länge varit i behof af en ny, rymlig lokal och att detta behof för hvarje år visat sig allt mera kännbart, ansett sig böra framställa två alternativa förslag till inrymmande och väsendtligt ordnande af ifrågavarande samlingar, med undantag likväl i det första förslaget af Lifrustkammaren och i det andra af Bibliotheket; — allt under förutsättning att, i händelse af det första förslagets antagande, Lifrustkammaren, och, i händelse af det sednares, Kongl. Bibliotheket finge lämplig lokal annorstädes sig anvisad; att Komiterade icke i något af dessa förslag afsett plats lill ofvan omförmälda, i byggnadsritningarne beräknade hörsal för vetenskapliga föredrag, utan trott den härtill ämnade lägenhet böra anvisas för ändamål, mera motsvarande Museibyggnadens egentliga bestämmelse; — ej heller lill den i ritningarne jemväl be - 8 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition
Bokhållarne Hallberg vid fordna Riksdisconten och Treffenberg vid Götheborgs lånecontor; men bör man derföre förbjuda alla discontverkens tjenstemän att vara commissionärer? Då borde man äfven utsträcka ett sådant förbud till commissionärer utom verket, ty bland dem hafva dylika missbrukade förtroenden vida oftare inträffat, Jag tror derföre, att det föreslagna förbudet skulle för resp, 6 Den 2 Mars f. m. lånesökande möjligen kunna minska deras säkerhet, ty bland lampliga föremål för deras förtroende till discontombud beröfvade man dem rättigheten att välja en person, hvars sjelfva tjenstbefattning bör utgöra en borgen för dess redbarhet och pålitlighet i penningeväg, och hos hvilken saknaden af dessa egenskaper, om den någon gång komme att finnas, måste räknas till de undantag, som i tidernas längd äro oskiljaktiga från oförmågan för menskliga omdömet att aldrig irra sig. 3:o Är förslaget be höfligt för att förekomma envald hos kamé rera ren vid utöfvandet af dess tjensteåligganden, hvilken kunde blifva menlig för verkets eller lanes ökändes interesse? Någon ting dylikt antyder Utsk. bland sina skäl; men med alla ansträngningar har jag icke varit i stånd fåtminstone hvad Bancodisconten beträffar) att under närvar, förhållanden dertill finna den ringaste anledning. Jag känner alltför väl, att i förra tider ägde de stora tjenstetnännen (kamereraren och ombudsmännen) mångahanda medel att vara deras committenter nyttiga, och att allmänheten hade den tanka, att hvarje lån, som icke gick under deras patronage, var utsatt för all obenägenhet. Men så är icke förhållandet nu. Vid Bancodisconten, utom att directionen bemödat sig att utöfva den yttersta oväld, utan afseende på hvem som inlemnat lånedocumentet (endast han är säker för det dermed förenade ansvar), så att hvarje lånsökande må fritt kunna välja det ombud, till hvilket han har högsta förtroendet, så utgöra numera s. k. qvittensböcker, anmiilningssedlar, m. fl. hvarje revisors granskning underkastade officiella handlingar, verificationer för de flesta directionens beslut.
– Du är min brorson, säger jag ännu en gång, och kan således fylla hvilken plats som helst. Men du får ej nöja dig med litet ... ingen simpel skrifvareplats i embetsverken, ingen underordnad tjenst i hären ... Nej nej, du är berättigad att fordra mycket, och jag skall genomdrifva dina billiga anspråk ... Bra, tillade riksrådet för sig sjelf och tog en pris ur sin gulddosa, – det här kan ge en ny anledning till en liten uppfriskande tvist med herrar riksförmyndare ... jag skall fordra mycket för gossens räkning, och då de beviljat det, skall jag fordra ännu mer ... och när de för andra gången gifvit efter, skall jag med indignation tillrättavisa dem och fordra ännu mer. Vid Jupiter! det skall bli en lustig hetsjagt ... tilldess den tidpunkt kommit, då de ha ingenting och jag allt, tillochmed styrelserodret, att bortgifva. Denna tanke förekom herr Bengt så rolig, att han beslöt verkställa den. Att Adolf derigenom länge skulle nödgas vänta, innan han enligt sin önskan blefve försatt i en nyttig och förströende verksamhet, tog farbrodern ej i beräkning. Emellertid upprepade han sitt löfte att med det första anskaffa Adolf en hedrande befattning i rikets tjenst. Sedan han derefter gjort honom några ytterligare frågor rörande hans bostad och ekonomi, lofvat införa honom i hofcirkeln och gifvit honom det goda råd att dela sin tid mellan allvarliga studier och ett gladt umgänge med unga jemlikar, ringde han på sin kammartjenare och egnade sig med dennes biträde så ifrigt åt sin klädsel, att Adolf fann sin närvaro öfverflödig och rekommenderade sig. Innan Adolf följande morgon riktade sina steg till slottet, hade han omsorgsfullt klädt sig, emedan han förmodade, att han under sin vandring på borggården skulle nödgas träffa åtskillige bekante inom hofpersonalen och bland gardesofficerarne, hvilkas kasern befann sig inom slottets murar. Detta inträffade äfven: man omringade honom, lyckönskade honom att ändtligen hafva insett hufvudstadens stora företräde framför landsbygden och tog honom genast i anspråk för åtskilliga glada tillställningar, som skulle ega rum samma och nästföljande dag.
Den rent ekonomiska, som besparar oss, vid jordbruks och andra näringar, behofvet att utifrån hemföra det större antal dylika, hvilka, snart förderfvade under Svensk behandling, endast qvarblifva för att lemna en till alls intet användbar afkomma, och hvilken måhända i sin ordning sedermera af okunniga häst-race-förfäktare företrädesvis till fortplantning framför den rena inhemska förordas, ja äfven för den mindre sorten hos vår allmoge, som af mig icke nog kan anmälas såsom nyttig härtill. Detta förhållan de var vid sagde tid eller 1823 så långt kommet, särdeles i Skåne, att hästar till alla behof togos från Danmark, hvilken stat skördade en större kontribution af Sveriges rörelse-kapital, med vinsten äfven att från deras K. stuterier då pågångne eller fulländade croiserings-försök tillsända oss en myckenhet utgallringar af oduglige race-hästar till skada för den dermed utträngde Svenska infödda stammen. 2:o Den slats-ekonomiska, att kunna fylla Sveriges alla behof med de slags hästar, hvilka i alla hänseenden böra kosta minst i utfodring, samt fördraga en okunnig behandling längst, och bespara rörelse-kapitalets utgående lill utländningen, som i händelse af krigstid skulle oändligen försvåra försvaret, samt 3:o den rent militära. Här får jag anhålla att närmare och bestämdt förklara mig hysa den tro, att, ehvad man än så väl i exersis-öfningar som munderingsoch utrednings-kostnader kan använda, Sveriges stora behof af fält-kavalleri då kusterna hotas icke kunna fyllas ändamålsenligt, om icke remonleringarne så väl för artilleri som kavalleri med alla atiraljer etc., ske af Svenska rent inhemska hästar, hvars behandling inom landet och de ombyten af foder som vålla race-hästarnes förderf på 2 ä 3 dygn, af dessa uthållas, under det de vinna af öfning och måttlig ansträngning m. m. Af dessa anledmr har jag tagit mig friheten yttra mina enskilda tankar så ofta frågor kunnat förekomma rörde vidtagne författningar med Sveriges stuterier, hvarifrån man velat hoppas en vägledning för omdömet om bristernas afhjelpande.
Rdr 23 skillingar nyssnämnda sedelslag, och såsom kostpenningar för löpande veckan, emottaga tillsammans femtio Riksdaler samma mynt, emot en af Brinck utfärdad förbindelse; att Brinck vid detta tillfälle förmält sig icke kunna, i anseende till förestående flyttning, börja arbetet hos Haustedt förr än nästföljande dag, den 30 Oktober; samt att Brinck sistnämnde dag, utan Haustedts vetskap och samtycke, afrest med Ångfartyget Nagler härifrån till Calmar; i anseende hvartill och då Haustedt jemväl erfarit, att Brinck icke heller, såsom han föregifvit, de sista fjorton dagarne arbetat hos Beck, hvaraf ansågs följa, att hans förhållande vore ett med fullt uppsåt utfördt bedrägeri. Haustedt anhöll, att Brinck måtte med tjenliga medel varda återförd i Haustedts kondition, för att jemväl stå till svars för sitt nu omförmälda förhållande. Henna Haustedts begäran bifölls, på det sätt, att Underståthållaren samma dag, den 31 Oktober 1855, lät till Konungens Befallningshafvande i Calmar affärda telegrafskrifvelse af innehåll, att som Brinck, i arbete antagen hos Haustedt, utan dennes tillåtelse, föregående dag afrest till Calmar, så anmodades Konungens Befallningshafvande att låta här i Stockholm inställa Brinck; och skulle, om denne med Ångfartyg alsändes, kostnaderna derföre ersättas. I följd häraf blef Brinck, då han den 1 November ankom till Calmar, insatt i fängelse och der qvarhåilen till den 5 i samma månad, då han under bevakning hit återsändes, hvarefter Brinck vid sin återkomst till Stockholm med Ångfartyget den 7 på aftonen insattes i häkte, till dess han följande dag till förhör i Poliskammaren förehämtades. Vid detta tillfälle förekom hufvudsakligen, att, sedan Haustedts ofvan anförda skrift blifvit uppläst och Haustedt företett en af Brinck utfärdad förbindelse, deri denne erkände sig hafva ef Haustedt bekommit femtio Rdr
O, min Frans, om en älskande mors bön blir hörd, – och i denna stund stå trons och hoppets vänliga genier vid mitt läger, och hviska om bönhörelse, – då skall äfven på andra sidan grafven en skimrande stråle genombryta den töckniga slöja, som sänkt sig öfver din ungdomsvår, och mannaårens blomma stå frisk och kraftfull i bördig jordmån. Likväl, min älskade son, är det icke alltid våra tidigaste önskningars uppfyllande, som stadgar vår lycka. Vi måste ofta lära oss att bekämpa dem, kanhända till vår största nytta; ty utan strid äfven med oss sjelfva, kunna vi icke hinna någon fullkomlighet. Jag har mycket tänkt på den del af ditt lif, då det unga, oförderfvade hjertat skall emottaga sitt första intryck af den lidelse, hvilken lika ofta försämrar, som förädlar det, och jag skulle mycket misstaga mig, om den icke redan inträdt; men jag känner mig äfven i detta hänseende lugn för dig. I en själ sådan som din kunna endast rena känslor bo, och der dessa icke kunna underhållas, utan på bekostnad af heder och pligt eller af ditt lugn, genom ett fruktlöst sträfvande till ett mål, som är för aflägset att upphinnas, då vet jag att du skall uppmana hela din viljas fasta kraft, och fly frestelsen; den skall sedan småningom och lättare besegras. Lita dock ej alltför mycket på din styrka. Ögonblick gifvas, då äfven den starkaste och bästa menniska blifver en lekboll för den allsmäktiga känslan. Fly då hellre frestelsen, i hvad skepnad den än kläder sig, och kom ihåg, att passionens förvillelser sällan bringa fröjd. Jag har skrifvit detta, mitt kära barn, under flera afbrott, och blir med hvarje dag allt svagare.