Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Derigenom fingo de räntegifvare, som pä sådant sätt vore skyldige utgöra sin ränta, betala mycket mera än andra räntegifvare, som erlade sin skatt i öfverensstämmelse med de grunder, hvilka vid skatteförenklingen blifvit bestämde. För att upplysa och styrka detta förhållande har motionären bifogat en af vederbörande härads-skrifvare upprättad uträkning öfver beloppet; hvarmed 2:ne olika hemman med alldeles samma grundränta, men hvaraf den ena blifvit på lön anslagen eller indelt och den andra Kronan behållen, eller oindelt, för åren 1855, 1856 och 1857 fått utgöra nämnde ränta. Deraf visar sig att den indelta räntan för nämnde 3:ne år utgått med 524 R:dr 29 sk. 4 rst. bko och att den Kronan behållna utgjort allenast 426 16 Stats-Ulskotlels Utlåtande N:o 9i. R:dr 39 sk. 2 rst. och att således en skillnad af 97 Rdr 38 sk. 2 rst. nämnde mynt uppkommit. För 2:ne andra hemman af enahanda beskaffenhet men med något mindre ränta visade sig denna skilnad för nämnde tid hafva uppgått till 7ö R:dr 27 sk. 6 rst. bko. Då alla borde anses lika inför lagen och samtliga grundräntorna ursprungligen tillhört Kronan, fastän en del deraf sedermera blifvit vissa ijenstemän på ion anslagen, vore det icke rättvist att det ena hemmanet finge utgöra större tänta än del andra, endast derföre att den ena räntan var indelt, den andra Kronan behållen Härtill komme, att, så snart den dyra tiden upphört, många räntegifvate bleivo, till följd af ombyte utaf indelningshafvare och andra omständigheter, skyldige att betala räntan efter medelmarkegåugspris, som sannolikt komme att betydligt Öfverstiga årsprisen.
Herr Grrfwen och LuridrMarstalken hem - Dm 27 Januari». 1049 hemstälde om icke Nidderffcprt och Adeln, nu wille den samma upptaga. BvrsoreSlär dkt yade redan för nägsn tid sedan asajcrr dea. och BondeStändets PrvkecollsU'droa de-vm more »m ankommit, hwukrt Herr G^efwen och L.ndMarsk aken lät uppläsa, sä lydande: Utdrag af Oreroco ct, bä-let hos BondeStänder dcn ,8 Januaru l8lv. SDEtter erkällen del al Wällöf! BorgareStändeks den 15 de-mes t^gue bcstuc, rö-ande Stats Utskottets den 5 N v.mder torledtt är -^fgtfna Bktänkonöe em Rilögä'döWi'kets tlliständ, förwaltning och behof, lamt da Boi.deSrak det äfwen gjo^k sig underrärrabt om »' >n Käller ai dea Jnsirucrion som för Fullnägtige t RikegäldsLontoirrt dl:iwit utfärd .d, besiöl Ständet, att till alla delar instämma uti den ä'Md WäloflBorgareS'ändet, med arendec wsdtagit. sä att Srätidtt u >der förklarande af Dest 'ynnerliga mitznöje med sine FmmägtrgeS förärande, läter, pä te af Wälefl BorgareStälidet anförde skäl wid detta förklarande bero, samt att «L tolsUt,kottets yttrande i alla öfriga delar gillas. Härom skulle de öfriga Relpectitze Ständen genom ProtocollsUrdrag wördsamt och wänltgen underrättas, l-le luprs. Kx krotocollo 8. L. 1'rLtzLlllk. När f-ägan försi wack» tes, äade jag soken pä bordet.
Utlåtande i anledning af erhållna återremisser å betänkandet J\° 242, angående dels Kongl. Maj:ts nådiga proposition om beskattningsväsendets samt uppbördsoch redogörelseverkets förenkling, dels enskilda i samma ämnen väckta motioner. (J. A.) Vid föredragning hos Ridderskapet och Adeln af Stats-Utskottets förenämnde betänkande har detsamma blifvit i sin helhet återremitteradt. Presteståndet, som förklarat sig icke anse lämpligt att då fatta definitiva beslut öfver de i detta betänkande förekommande serskilda momenter, har till Utskottet återremitterat ej mindre de anmärkningar, som emot betänkandet i allmänhet blifvit af ledamöter i ståndet afgifna, än ock vissa enskilda punkter, samt ansett 36 punkten förfalla; Slats-Ulskotlels Utlåtande, N:o 512. 3 hvarjemte ståndet, som lemnat utan anmärkning de öfriga punkterna, förbehållit sig att, vid pröfningen af Utskottets svar å återremisserna, öfver betänkandet i dess helhet besluta. Borgareståndet har lagt till handlingarne eller låtit hero vid vissa punkter, antagit den 57 med ett tillägg, som nedanföre skall uppgifvas, och bifallit betänkandets öfriga delar. Af Bondeståndet äro samtliga punkter uti förevarande betänkande godkända, med undantag af den 36:te som förklarats förfalla. Efter tagen kännedom af de förekomna anmärkningarna, får Utskottet i ämnet afgifva det förnyade utlåtande, hvartill omständigheterna funnits föranleda.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Lag-Utskottets Memorial N:o 58. 1 ffl:o 58. Ank. till Exp.-Utsk. deD 1 Jani 1866, kl. 12 m. Memorial, i anledning af återremiss af LagUtskottets Betänkande N:o 56, öfver väckt motion om ett lagstadgande angående belåning af varor, som af egaren blifvit under visst vilkor hos annan man eller allmän inrättning i förvar upplagda• Ifrågavarande Betänkande har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de tre öfriga Riks-Stånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen icke erfordras; hvilket härmed för Vällofl. B or g are-Ståndet vördsamf anmäles. Stockholm den 30 Maj 1866. Bih. till R. St. Ank. till Exp.-Utsk. dea 1 Jani 1366, kl. 18 m. Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 57, öfver väckta motioner om förändrad lagstiftning angående panträtt i lös egendom.
St:r, enär kostnaderne utgjorde en allmän Statsutgift , med denna egenskap närmast öfverensstämmande, att den specielle utbetalningen af hvarje Tractaroente och Utgiftspost, i likhet med alla andra af Statsmedlen bestridde aflöningar, omedelbarligen besörjdes af StatsContoret, hvars åtgärd sådant egentligen tillhör - Betan kanden. <de, och hvilket Embetsverk bäst vore i tillfälle, att, såsom tillförene med ordning och noggrannhet skedt, i ett sammanhang med förvaltningen och redovisningen af StatsVerkets tillgångar i både Svenskt och Utländskt mynt, hafva befattningen dermed; hvarföre ock It. St:r hos K. M:t i underd:het anhöllo, det K. M:t i Nåder täcktes sålunda, enligt den, före år 1816, vanliga ordning, disponera och låta utbetala ifrågavarande StatsAnslag. I anledning häraf är, såsom Revisorerne år 1827 upplyst, genom Skrifvelse till StatsContoret den 26 November 1823, af K. M:t i Nåder tillkännagifvit, att K. M:t funnit lämpligt till framdeles Nådig pröfning uppskjuta R. St:rs berörde underd. anhållan. Då likväl allt hitintills någon åtgärd icke blifvit af K. M:t i Nåder anbefalld, afseende verkställighet af hvad R. St:r i ofvanberörde måtto önskat, tillstyrker Utskottet: att en förnyad underd. framställning till K. M:t af R. St:r göres, om Nådigt bifall dertill, att speciella utbetalningen af den till MinisterStatens Aflöning anslagne Summa hädanefter af StatsContoret omedelbarligen verkställes, på sätt, som före år j8i6 tillgick. §. 12. Beträffande de af Revisorerne år 1827 gjorde anmälanden angående: 1:0 Deiij i ersättning för Svenska Statens Fordringar i Finlaiidj Riket tilljlutne Summa. (R. J3. 1827 p. 34—220.) 262 Stats-Utskottets 2:0 arilde försäljningen af Kronan tillhörige
Utskits hemställan Hr v. Ehrenheim, Per Jakobi Då denna g förra gången förevar, debatterades den ganska utförligt och vidlyftigt, och på de skäl, som då anfördes, så väl af K. Mits Regering som flere talare, lattade R. o. Ad. det beslut att bifalla lista gin i K. Förslaget oförändrad. För min del anhåller jag, att R. o. Ad. måtte vidblifva detta beslut. I allmänhet anser jag det vara oriktigt, att ett Stånd afviker från ett beslut, som en gång blifvit fattadt utan votering och sorn således med skäl kan anse» vara ett uttryck af Ståndets tanke. Något skäl har icke heller afLagUtskit blifvit anfördt, så att de arguraeuter, som vid ett föregide tillfälle framdrogos, torde kunna anses äfven nu ega gällande kraft. Dessa argumenter voro hufvudsakligen, att man för ett så svårt brott som »mord» icke lämpligen kunde döma till annat straff än dödsstraff; och att, i händelse brottet blifvit under mildrande omständigheter föröfvadt, funnes hos Konungen benådningsrätten, som icke lämpligen kunde öfverflytta» till domstolen, hos hvilken enhet i tillämpningen icke är att förvänta. Jag uprepar således min anhållan, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut. H. VIII. 12 178 I)eri 18 Juli /. m. Gr. Sparre: Den siste talaren yttrade, att då ärendet här förevar förra gången, afgjordes det utan votering. Det var så mycket iner skal dertill, som det var en K. Propos. som diskuterades, och för hvilken Just.Statsministern upträdde, och man icke visste om den åsigt, som framställdes, delades af andra Stånd. Erfarenheten har nu gifvit vid handen, att 2:ne BiksStånd godkänt Utsk:ts förslag, och vid sådant förhållande bör R. o. Ad. icke illa uptaga, att Utsk:t icke ytterligare motiverat ett förslag, sora vunnit halfva representationens bifall, och sålunda redan af detta skäl måste anses förtjena afseende.
Jag anhåller om bifall till Utskits Betänk. Hr Tham, Casper Wollrath: Ogerna täger jag till ordet, då jag redan en gång förut yttrat mig i denna fråga; ej hel ler kan det vara rätt att yttra sig i en fråga, som redan är afgjord. Men här har tinder diskussionens lopp blifvit yttrade satser och fällda uttryck, sådana, att jag nästan skulle bryta emot min egen pligt, om jag med tystnad förbigick deni. Det är eget att förnimma huruledes, när man icke fordrar mer, än att Staten icke skall sjelf öfverträda sina egna lagar, så motsäges detta. Jag kan icke fatta anledningen härtill. Nyss slutade en talare med de orden: »den renom är allt rent»; men hunt kan man kalla den ren, sora bryter lagens stadgar och soin trampar gudomliga lagar under fotterna? Det är åtminstone i mina ögon icke annat än farliga ord, och högst farliga, örn de insmyga sig i en lagstiftning. Dylika farliga tankar hafva här al en grånad man blifvit uttalade, och sådana äro förtjenta af att tagas vara på, så att de icke insmyga sig hvarken i lagarne eller folkmedvetandet. Det har här under diskussionen förklarats, att det visat sig, det sedligheten icke De n 14 Mars e. m. 157 blifvit sårad af lustfärderne på söndagarne. Är det nog med detta, då man talar om sabbatslivila? Jag frågar om icke indifferentismen vanligen går kliidd i sedlighetens drägt, och om det fanns någon mera sedligt klädd, är just Fariséen? Ar ej sabbatens brytande någon svår synd, eller skall man tillåta sabbatstågen blott derföre, att de icke föranledt några öpna brott eller uppenbara laster? Jag tror det icke, just derföre att, enligt min öfvertygelse, är indifferentismen vida farligare, än alla enskilda laster; ty det är icke fråga om att göra hvarken godt eller ondt, utan att lala Guds anda framkalla trons säde i menniskans bröst. Den samme grånade talaren gaf en egen förklaring öfver det bibliska ordet hvila. Flan ansåg det liktydigt med förströelse.
At endast hwarje Ätts Capita äga rösträttighet innom Niddcrstapet och Adelns sammankomster, är ej at anse som bewis om Folks representation utan endast som en Ständets e g§n inre Inrättning, stödd pä den wigtiga ordsak at ej en talrikare slagt skulle äga mera inflytelse än en mindre talrik. Huru litet nägon Ledamot af Ridderstapet och Adeln kan anses representera en del af Swensta Folket uplyses bast af den Ätt hwars rum jag bär Len achan pä detta Riddarehus intaga, sorn endast bestar af 2 personer — mänge Ätter bestä blott af en enda person, hwilken, i egenskap af Caput dä ensamt representerar sig sjelf — och detta är långt ifrån hwad man manligen menar med Folks representation. Således tror jag mig med all Logisk rigtighet kunna stuta, at ben egenskap som ej äges bwarje Ättt särskildt lagen, innom detta Riddarebus , intet kan utgöra Ridderstapet och Adelns samfäldt a egen stäp. Det ar ej afdäraktig högfärd, eller som ansags jag mindre hedrande at representera nägon del af Swensta Folkel — som jag anför detta utan 1284 Den 29 Augusti. utan derföre at det Philosophie bemödandet at gifwa osi under namn och i egenstap af Folks representanter en ny rättighet at deltaga uti Lagstiftningen, endast stulte tiena til at i framtiden, wib et närmare stärstädande af denna rättighet bewisa den wara falst etter ogrundad, dä deremot den werkeliga och urgamla grundwalen för Ridderstapet och Adelns rättigheter derigenom oförmärkt rubbas och utplanas. Sorm,denne af Constitutions-Utstottet gifne Dcfuntion pä Riksens Ständer ej är förestrifwen af sjelfwa Regeringsformen, kan jag et an - nat än anse den som ett af nämnde Utstött m.o:- mägtigt gjordt tillägg. Oeb lägga til et werk will ej säga utarbeta utan förändra detsamma.
&amp; Iången g&amp;ng har F. V. 0. just genom det s&amp; ofta ' klandrade intrangandet i den hjälpsökandes förhållande lyckats få tag i en möjlighet till upphjälpande, hvilken man aldrig skulle funnit det förntan. Grannlaga, varsamt, mkste det ske, men att det sker far val den finna sig i, som vänder sig till främmande inenniskor med begäran om hjälp, och sällan vacker det förtrytelse hos andra hjälpsökande an hos dem, som hafva något att dölja. ' Vidare Iiör man stundoin sagas, att F: V. 0: s friiilliga besökare snart tröttna på sin uppgift, emedan de intet få att ge&gt;. Där liafva vi %ter den gamla uppfattningen, att gåfvor utgöra den egentliga välgörenheten. Hvad F. V. 0. bast behöfver är vamer till de fattiga, varmhjärtade och p&amp; sainma gång klart seende och tänkande kvinnor, Iivilka, sedan den första af den .s. k. ordinarie besökaren gjorda utredningen ar ' färdig, vilja åtaga sig det grannlaga varfvet att handleda, råda, uppmuntra dessa fattiga och hos dem väcka ett ärligt striifvande till sjalfförsörjning. Vänta de fattiga via ett besök af en bättre lottad blott p 2 att en. gåfva s&amp; småningom s k d l krypa fram, tro de, a t t detta är det långa talets korta mening, så bli deras upplysningar och hela hållning en annan, än om de från början få klart för sig, a t t har är någon som kommit af verkligt intresse för dem, någon soin vill göra sig möda för deras skull, som iihör dem med sympati, som, ' med ett ord, kommer som en van till vänner i bekymmer. Detta öppnar på ett helt olika satt vägen &amp; il1 deras hjärtan, den misstro som ofta lurar där, då de komma i beröring med personer ur en annan samliallsklass, skall så sinåiiingom försvinna, och bhökerskan f % e t t inflytande på deras vilja, något som oftast utgör hemliglieten i åvagabringandet af ett verkligt upplijiilpaiide.
Och har motionären på grund häraf föreslagit: a) att Itikets Ständer, med godkännande af den utaf motionären framlagda plan för folkundervisningens ordnande, måtte medgifva alt halfva den personliga skyddsafgilten, utgörande för hvarje i mantalslängd uppförd och till mantalspenningar erläggande skyldig person ett belopp af 20 öre för man och 10 öre för qvinna, blefve ytterligare anvisadt till folkskolornas understöd, att af kronouppbördsmännen, i sammanhang med de allmänna utskylderna, lill Staten uppbäras och kommunen direkte tillställas; b) att Dikets Ständer jemte underdånig anhållan, att nu befintliga folskolelärarc-seminarier måtte indragas, behagade i stället besluta upprättandet af endast 3, men fullständigt ordnade folkskolelärare-seminarier, deraf två för männer och ett för qvinnor, samt dertill anvisa ett årligt anslag af 65,000 R:dr; och c) alt för inköp af lämplig skolmateriel måtte lill Kongl. Maj;ts disposition ställas eli förslagsanslag af 50,000 Ridr, Vidare har motionären ansett nödigt, alt inom hvarje stift borde af Kongl. Majit tillsättas en inspektör öfver folkskolorna, hvilken, jemte nit för folkskolan, egde goda kunskaper och lärareförmåga. Desse inspektörer skulle icke få hafva någon annan befattning, utan uteslutande egna sig åt tillsyn af folkskolorna, samt vara förbundne att årligen lill Kongl. Majit afgifva berättelse om skolans verksamhet, dess behof och brister. Desse inspektörers verksamhet borde ock ledas efter en bestämd sammanhängande plan. Såväl derför som för att kontrollera dem och alt i allmänhet handlägga de mål, som röra folkskolan och hvilkas mängd redan utom - 94 Stats-UtsJcottets Utlåtande N:o 139. ordentligt tillvext och alltmer komma att tillvexa, vore det angeläget att inom Ecklesiaslik-departementet inrättades en särskild byrå för folkskoleärendena, såvida dessa skulle komma alt handhafvas så, som deras vigt kräfde.
N:o 273, ang:de dels grunderna för markegångsprisens bestämmande, räntepersedlarnas omsättning och förenkling, indelta räntors och tiondeanslags återingående till Kronan samt andra med grundskatternas utgörande gemenskap ägande ämnen, och dels i anledn. af flera i samma frågor väckta motioner, voterar ia; den det ej vill, voterar ne)5 . , Vinner nej, förklarar R. o. Ad., alt prisuppgifterna skola vara insända inom Oct. månads slut, samt att markegången skall vara satt innan d. 4 Nov. hvarje år. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 32. Nej — 11. 3:dje punkten litt. c, d och e samt ^:de punkten biföllos. Fortsättningen af detta måls pröfning uppskjöts till nästa plenum. Upplästes och lades på bordet nedannämnda utlåtm från StatsUtskottet: N:o 3g5. dels i anledn. af verkställd granskning af K. ConvojCommissariatets förvaltning och räkenskaper för åren j83i och i832, samt dels på grund af väckt motion om förändring i convojafgiftens utgörande och disposition m. m.; BevillningsUtskottet: N:o 5o. i anledn. af gjorda anmärkn:r emot Utsk:s betänk. N:o 3g, ang:de den af städerna utgående salu-accis; BancoU tskottet: N:o 78. i anledn. af Hr Gr. Frölichs motion, ang:de föreskrifters meddelande i afseende på undervigtigt guldoch silfvermynt, som till Banken ingår; - Den 19 Januari e. m. 117 N:o 79. i anledn. af Hr Rosenblads, Bernh., motion om rättighet för Banken att upptaga lån till förstärkande af fonden för handelsdisconten och belåningen af publika papper; N:o 80. i anledn. af Hr v. Troils motion, ang:de afgifvande af specificeradt förslag å de publika papper, hvilka, enligt R.
Ett land med sådane ressurser måste vara i tillfälle att ordna sin tullagstiftning annorlunda, än hvad som kan passa för oss, som synes glömma att hvarje land har sina egna förhållanden, som lika litet vid ekonomisk som annan lagstiftning få förbises. Jag vill för närvarande icke vidare uttala hvad jag kunde ega att anföra, utan slutar med yrkande att R. o. Ad. måtte bifalla de föreslagna låga tullsatserne på råg och hvete, samt deraf beredde mjölsorter, och dessutom på smör och ost. Och för att icke splittra meningarne, förenar jag mig äfven i förslaget om fastställande af införselstull å artikeln fläsk. Flera ledamöter yttrade härtill bifall. Gr. af Ugglas, Ludvig: Såsom skäl för tullsatser å jordbruksoch ladugårdsprodukter har nu, likasom under föregide riksdagar, blifvit anfördt, dels att jordbruket och ladugården behöfver detta skydd, för att med sina alster kunna konkurrera med utlandet, och dels att tull hehölver åsättas, emedan staten måste halva inkomster; hvartill slutligen kommer ännu ett tredje, som en af reservanterne omnämnt, nemi. att, då de flesta andra länder fortfar att belägga dessa alster med tull, så vore det besynnerligt, om vi i detta fall skulle ut göra ett undantag. Hvad det sista skälet beträffar, äfvensom det sätt, hvarpå det blifvit framställt, så tvekar jag att upptaga detsamma till besvarande, emedan jag har svårt att föreställa mig att man haft någon allvarlig mening dermed. Jag kail nemi. fatta, att man behöfver åsätta tull, vare sig derför att en vara behöfver skydd för konkurrens, eller derföre att man genom tull vill hindra en import; men att man, om man sätter dessa skäl åsido, skulle åsätta en tull blott och bart för reci procitetens skuld, det kan jag icke fatta. Det måste väl vara gifvet, att det är en fördel att kunna köpa sin vara för bästa priset, äfvensom att man bör lägga så få hinder, som möjligt, i vägen härför. Om jag t. exbehöfver 2,000 rdr i och för mina dagliga behof, och derpå kan inbespara 10 proc., är det naturligtvis en vinst, och jag kan sedan göra detta öfverskott fruktbärande.
Jag begret min skönhet, men min fästman var bortrest, och jag hade ännu ej i hans blick läst mitt öde. I min glada lek med lifvet, hade jag så litet bekymrat mig om hvad som sades om andra, och nästan alls icke läst annat än mina lexor; jag kände ej verlden. Tillfriskningstiden blef mig stundom lång. Jag fick tag i en bok, en årgång af Åbo tidningar från förra århundradets slut. Den var ej så gammal då som nu, och, af de män som skrifvit i den, voro de flesta ännu vid lif och voro landets ädlaste. De allvarliga historiska uppsattserna läste jag ej, men strövers, små uppsattser i berättande stil, och hvad läste jag? Hån mot den fula under alla former, skönhetens pris såsom qvinnans högsta och enda värde. Så tänka de ädlaste, de bästa! Detta blef min tanke, min sorg, och slutet af mina strider blef att jag skref till min fästman och återgaf honom sitt löfte. Han skulle, som uttrycket brukar lyda, visserligen varit hederlig karl och stått vid sitt ord, men han såg mig och var glad att jag brutit. Hvad jag led vill jag ej omorda, med detta ansigte skulle ni finna sådana slags sorger löjliga hos mig. År gingo. Ännu var dock ej mitt lif fullkomligt ödsligt. Jag hade goda anlag för musik, men hade ej haft någon annan lärare än vår gamla orgelnist, emedan ej någon annan fanns på orten. Gubben var en ganska god musiker, men så inkommen i kyrkomusiken, att det var mest sådan han hade lärt äfven mig. När han mellan gudstjensterna eftersåg orgelverket, medtog han alltid mig och lärde mig att spela derpå. Ofta satt jag äfven under gudstjensten nära invid gubben på orgelläktarn, der ingen såg mig. Jag hade en bror. Han var sjuklig och kunde ej studera. Äfven han hade musikanlag. Sedan jag nu hade dragit mig från nöjen och sällskapslif och började önska att kunna göra någon nytta, så undervisade jag honom så godt jag kunde. Gamle orgelnisten var död, den nye okunnig och förstod ej att undervisa. Min far dog och vi sjönko i fattigdom.
Han var i grunden högsint, för hvarje år han lefde förädlades och stadgades hans karakter. Känslan för kamratskap var hos honom så varmt utbildad som den hos någon kunde vara. Som barn fick han om somrarna resa med sin moder genom landet för att stärka sin vacklande helsa. Derunder utbildades tydligen hans fina iakttagelseförmåga af både naturföremål och menniskor. Derifrån fick han väl ock sin reslust. I September 1851 for han till Frankrike och Italien, der han utbildade sin skriftställareförmåga till den höjd, som härefter följande reseminnen utvisa. Han återkom i Juni 1852. Derute hade hans helsa, som några år synts temmeligen stadgad, blifvit bruten. Han tillbragte emellertid en ljuf sommar i hemmet, fortsatte sitt skriftställeri, kämpade med sjukdomen inom sig, döljande för sin moder sina plågor under leenden, men måste ändtligen mot slutet af September 1852 – jemnt ett år efter sin utresa – erkänna sig som sjuk. Tillkallade läkare förklarade gemensamt såsom ett underverk, att sjukdomen kunnat kufvas så länge af hans utomordentligt fasta vilja. Under tre månader, medan döden väntades hvarje dag, fortfor han att vara lugn och klarsynt, och i det längsta, då han icke orkade föra pennan, dikterade han ifrigt för sin moder. Ett par veckor före hans död besökte jag honom. Han smålog mot mig med ett uttryck, liksom han velat säga ”det är icke så farligt med mig!” Jag blef således sjelf vittne till hans orubbliga lugn. Han visste dock alltför väl att timman för hans bortgång snart skulle slå. Han afled julnatten 1852. Hans lik bars af åtta promotionskamrater till Hedvig Eleonoras kyrka den 30 December. Fyra af hans promotionskamrater hade på den korta tiden dött före honom. Han jordfästades af regementspastor von Haugwitz, hvilken hade till text i sin likpredikan dessa Pauli ord, särskildt lämpade på hans föräldrar och vänner: ”Derföre for han tilläfventyrs sin väg, till en tid att du skall få honom evigan igen.” Den snillrike Crusenstolpe hedrade i sina ”Ställningar och Förhållanden,”