Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En bataljon af Savolaks jägare-regemente under major Grotenfeldt, men hvars begge kompanier fördes af de för sin tapperhet så allmänt aktade majorerne Dunker och Malm, samt Wasa regemente, uppsatt vid krigets början, och under detta fälttåg vid alla tillfällen utmärkt genom raskhet och mod; det utgjorde nu omkring 300 man, och stod under öfverste-löjtnant Conradis befäl. Hela styrkan uppgick ej fullt till 500 man.] Fiendens styrka, kommenderad af general Tutschkoff, och under honom af flere generaler, bland hvilka furst Dolgoruki, hvilken straxt vid stridens början dödades af en kanonkula, utgjorde ganska säkert nära 7,000 man. Sandels hade deremot vid träffningens början icke mera än 1,200 man; när bestormningen afslogs, hvarigenom utgången var afgjord, hade han ej ännu fullt 2,000, och mot slutet uppgick hans hela styrka till omkring 2,600. Fiendens förlust blef 2 officerare och 70 man fångne, samt öfver 30 officerare (bland dem furst Dolgoruki) och omkring 1,200 man döde och sårade. Vi förlorade fendrikarne Zidén och Stenberg samt 32 man döde; kapitenen Silfverbrand och Löthman, löjtnanten von Wendel, samt fendrikarne Fahlstedt, Svanborg och Asp och 251 man sårade; tillsamman 8 officerare 283 man, utom flere så väl af befäl som manskap, hvilka erhållit kontusioner. För denna träffning blef brigad-chefen Sandels general-major, öfverste-löjtnant Conradi öfverste, majorerne Grotenfeldt, Dunker och Bosin öfverste-löjtnanter, samt kapitenerne Brusin och Fuchs majorer. Öfverste Falander, som förut under femte brigadens krigshändelser så mycket utmärkt sig, upphöjdes i adligt stånd och antog namnet Edelstam, samt blef dessutom riddare af svärds-orden med stora korset. Löjtnanterne Tuderus, Neiglick, af Bjerkén, Björksten och kornett Brandenburg erhöllo svärds-ordens medalj.
Dessutom fruktade man att denna kanal skulle omöjliggöra sänkningen af Hjelmarens stora vattensystem. Man må således icke framkasta sådana förebråelser, som att Södermanland icke vill tillgodogöra sig sina rikedomar. Jag har blott velat från denna orts skuldror lyfta den anklagelse man gjort. Jag anser, såsom jag redan förut tillkännagifvit, att frågan om banans dragande norr eller söder om Mälaren bör lemnäs öppen och detta kan icke ske på annat sätt, än att man drager banan från Hallsberg till Orebro, samt gör noggranna undersökningar för den ifrågatta banan till Kathrineholm. Hr Gripenstedt, Joh. Aug.: Under discussionen hafva åtskilliga anmärkn:r blifvit gjorda mot hvad jag vid föreg:de tillfällen haft äran yttra, hvilka äro af den vigt, att de väl kunde anses fordra en vederläggning, och jag har äfven af sådan anlcdn. deröfver gjort anteckningar; men jag är öfvertygad, att jag mera går R. o. Ad:s önskan till mötes, om jag underlåter att härom ingå i något vidlyftigt svaromål, och i stället endast håller mig till hvad som mera direkt står i sammanhang med den nu under öfverläggning varande tillämpnings-fråga. Först är jag då skyldig, att uptaga den anmärkn., som af en värd talare blifvit framkastad, att Regeringens åsigt om den lämpligaste planen för jernvägars anläggande i vårt land icke skulle vara bestämdt uttryckt i det förslag, som från Regeringen utgått. Man har som grund för en sådan förmodan åberopat dels den korta tid, som förflutit mellan ingifvandet till Regeringen af JernvägsKomiténs förslag och afgörandet af frågan i konseljen; dels äfven att jag under de förberedande öfverläggningarne iakttagit tystnad rörande detta ämne. Hvad den första af dessa anmärkmr beträffar, får jag erinra att, om också förslaget blef afgjordt temligen kort tid efter sedan det inkommit till Regeringen, så var dock den af Jernvägskomitén utstakade plan redan länge på förhand känd, samt hade varit föremål för långa och lifliga öfverläggningar.
Jag hoppas, att det skall kunna blifva brukbart, sedan vi endast skrapat och rökt dess väggar, bestänkt dess murar med vigvatten och aflägsnat allt, som påminner om den onde ande, J der ha’n dyrkat. – Men, sade Krysanteus med en axelryckning, – under ediktet såg jag ett namn, som jag ej är skyldig hörsamhet. Hvem är denne Makedonios, som vågar bortskänka hvad han icke eger? Templet med dess skatter, historiska minnesmärken och konstverk tillhöra staden Athen. Våra fäder hafva uppbyggt det, och deras efterkommande allt intill denna dag riktat och vårdat det. Huru vill då en af edra prester, en för Athen alldeles obekant främling, frånröfva oss vår egendom? – I morgon taga vi det i besittning, svarade Petros. – Det återstår oss då endast att klaga hos kejsaren. – Som icke skall höra er. – Jag vet det, sade Krysanteus med en djup suck, och ådrorna i hans panna svalde af blodet från hans sammanpressade hjerta. – Och för öfrigt, fortfor Petros, – så läs detta! Han framtog en annan, med gyllentyg omvecklad elfenbenstafla, hvars ram smyckades af råa basreliefer, föreställande kapplöpningar och dylikt, kring namnen på årets konsuler Taurus och Fulgentius, samt räckte henne till Krysanteus. Sedan denne genomögnat taflan, sade han: – Jag ser, att kejserliga regeringen bekräftar den besynnerliga gåfvan. – Och, som nämndt, i morgon tager jag henne i besittning. Du finner henne besynnerlig. Det är i din mun ett mildt uttryck. Du menar mera. Men du och de dina, J han icke magt att göra motstånd. Filisteernas välde är brutet. Krysanteus’ tanke flög till Julianus. Filisteernas välde var ännu icke brutet. Den sista striden återstod. Det var likasom om Petros hade anat denna tanke, ty då Krysanteus frågade: – Har du något vidare att säga mig? – inföll han: – Jag har i dag erhållit nyheter om Julianus. Vill du höra dem?
Men, äfven om inga andra hinder mötte för öfverflyttningen af folkskolans lägsta klass till elem.-läroverket, huru kan man begära, att de fattiga löräldrarne skola kunna hålla sina barn med matsäck hela året om, och alt barnen i djup snö och svårt väglag, samt ofta utan lörsvarliga skodon skola kunna dagligen besöka skolan? Det är omöjligt, och för öfrigt, äfven om, såsom förhållandet är i den socken der jag bor, socknen förser barnen med mat och skodon, behöfva föräldrarne sina barn ibland till hjelp vid arbetet hemma och hafva icke råd att vara af med dem under långa tider. Af alla dessa skäl och dessutom emedan jag tror, att allt för täta rubbningar i folkskolestadgan icke äro nyttiga, anhåller jag om bifall till Utskzts hemställan i denna punkt. Hvad särskildt beträffar undervisningen i tyska språket, så är detta språk det, som är närmast beslägtad! med vårt, och jag har sjelf sett, att det roar barnen och att de ganska lätt lära sig det, då de göras uppmärksamma på slägtskapen mellan svenska och tyska ord. Då man aflägsnade latinet från [örsta klassen af elementarläroverken, emedan det var för främmande för barnen, valde man i stället tyskan, som låg närmast vårt språk, och hvars grammatik var framför andra språk mest formelt utbildad, för att derigenom bibringa barnen begrepp om språkens väsende och grammatika. Om man nu äfven borttoge tyskan, skulle man verkligen begå ett brott mot undervisningen. Hr Tornerhjelm, Johan Carl Abraham: Jemte det jag förenar mig med Frih. Cederström, ber jag att få nämna, att man i Finland för en tid sedan vidtagit en åtgärd, likartad med den inotionärerne föreslagit, men sedan funnit sig föranlåten alt frångå densamma. Denna erfarenhet från ett land med förhållanden så lika våra, tror jag jemte många andra vara ett tillräckligt skäl att bifalla denna punkt. Jag anhåller vördsamt om propos. på bifall. Hr Huss, Magnus: Jag anser mig förekommen af Gr. Sparre och Frih. Hamilton, hvilkas åsigter i denna fråga jag fullkomligt delar.
Det läge i sakens natur att sedan en gång hemmans-styckningen gått till den ytterlighet, att egarne till hemmans-delarne blifva mera att hänföra till hvad man kallar backstugusittare, än verkliga hemmans-egare, så skulle ock en större vanmagt inträda, arbets-lörtjensten blifva hämmad och den arbetande klassen sättas i långt mera trångmål att kunna förskaffa sig arbetsförtjenst. Deremot funne man i de orter, der en större sammanhållning i afseende å hemmanen egt rum, arbetsförtjenster i större skala och mer välstånd i allmänhet. Fördenskull trodde motionären att nuvarande lagbestämmelser härutinnan, långt ifrån att vara skadliga, tvärtom bidragit dertill, att jordbrukaren hitintills, med alla de svåra bördor han vore underkastad, förmått rädda sig från en total undergång. Den moraliska rättvisa, som blifvit anförd till stöd för den fria hemmansklyfningen och som skulle bestå deruti, att man borde ega rättighet att köpa och sälja huru litet eller huru mycket man ville, vore visserligen en vacker tanke; men om man genom tillvägabringandet af denna rättvisa skulle äfventyra att hämma jord - Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk. Bet. 45 brukets framåtskridande och undergräfva det allmännas bestånd, så blefve denna rättvisa allt för dyrköpt. Man kunde icke neka, att det väckta förslaget om fri hemmansklyfning i moraliskt afseende hade ett godt syfte, men måhända, om man i detta fall ansåge sig höra taga steget fullt ut, så torde det icke heller hafva varit afvikande från en kristlig rättsgrund, om man påyrkat en återgång till den aldra äldsta lagstiftning, som påbjöd ett klangår för hvart 50:de år, då egendomen, med undantag af en del inom sladsmurarne, skulle fördelas lika mellan folket; men af ett sådant förslag såg motionären, likasom af en obegränsad hemmansklyfning, följa endast skenbara fördelar, som i längden skulle framkalla deras motsats. Ett förslag om obegränsad hemmansklyfning ville motionären likväl icke motsätta sig för de orter, der det kunde vara lämpligt. Men för provinsen Helsingland vore det otjenligt.
Vi veta ej bestämdt, hvad han tänkte om sig i de yngre åren, då han snart efter sitt framträde såg sig allmänt hyllas och sin tidning skyndsamt förvärfva det anseende, att ”Postens” äfven minsta loford eller tadel afgjorde en författares frejd eller vanfrejd, och en der beviljad plats åt ett gilladt versstycke var högsta målet för hvarje ung vitterlekares ärelust. Onekligen fortfor han länge att nog ofta utöfva denna domsmakt på ett sätt, som berättigade hans fiender att förebrå honom kitsligt öfvermod. Desto minnesvärdare är den ödmjuka föreställning, som han om sig sjelf hyste vid slutet af sin lefnad; och hvarom detta ställe, i ett kort före hans död skrifvet bref till en vän, på det otvetydigaste vittnar: ”Det var en liten man i vår litterära verld. Hans talanger voro små. Han hade kanhända icke hvad man kallar Snille. Hans flesta skrifter hade liten vidd och vigt. Men han hade en egenskap, kanske i högre grad, än någon af sina medbröder: det var ett nit, en värma för svenska vitterhetens förkofran och heder, som följde honom beständigt genom ett plågsamt lif, och som ännu var hans sista passion i den stund han skref dessa rader”. I allmänhet är det en glädje, när man öfverskådar de sednaste åren af hans bana, att se det höga begrepp om en värdig författares kall, som under denna tid hos honom rastlöst utbildades. Ännu ett prof af denna inför det Heliga knäböjande sjelfförsakelse ämnar jag andraga längre fram: den själsbeskaffenhet, hvarpå ett ungt snille kan sjelft igenkänna sanningen af sin kallelse, har han der målat i en skildring, hvaraf menniskan och författaren Kellgren lika oförgängligt hedras. Hans personlighet hafva ock alla de, som i ett närmare umgänge sett honom såsom fullmogen man, täflat att förmånligt beskrifva. Hans ansigte, säga de, tolkade ärligt hvad hans hjerta kände. Dess muskler, hastigt både rörda och spända, förente sig med hans spetsiga, genomträngande blickar, att göra hans utseende qvickt, men med ett uttryck af djuphet, ihärdighet och visshet.
Jag föreställer mig äfven, alt, då dessa kompagnoner beslå af tvänne högsinnade nationer, som här är fallet, fråga icke kan bli om den ena skall betala några r:dr mer eller mindre än den andra, utan att begge söka att i det längsta gå hvarandra till mötes, d. v. s. söka att vid hvarje olika fall, erhålla en vig tig utgångspunkt för bestämmandet af de gemensamma utgiflernes erläggande. Att vilja bestämma alla ulgifterne efter en grund, är enl. min tanke origtigt, emedan den i de flesta fall blir orättvis. Som ett bevis för rigtigheten af min åsigt härutinnan, må det tillåtas mig, att från sjelfva sanningens vetenskap, mathematiken, citerar den välkända satsen att ”inga andra storheter än de, som äro af samma slag, kunna med hvarandra jemföras.” Hvarje afsteg från en sanning leder lill en orättvisa. Och exempel härpå ligga oss nära för handen. Antagom t. ex. folkmängden uti ifrågavar. fall såsom basis för utgifternes utgörande, hvad blir följden? jo! den, att Norrige, hvars handel, sorn för hvarje år går raskt framåt, under det att Sveriges kryper helt sakta fram, snart öfverträffa!' oss tili handel, men betalar såsom folkfattigare mindre än Sverige, till en fond, som endast är till i och för handelns skull! 17* 260 Don 1 Februari f. m. Jag fruktar således, om reservantens åsigt, eller den att en beräkningsgrund skulle fastställas för alla de gemensamma utgifterne, skulle göra sig gällande, alt ständiga trakasserier skulle upkomma. Man skulle än från det ena hållet än från det andra, kunna få höra beskyllningar för orättvisa, hvilket allt skulle underhålla split, som just hör undanrödjas. Reservanten har sagt, alt hvad det ena riket förlorar i ett fall, kan det vinna i elt annat: jag förslår ej detta, ehuru jag sökt att för mig reda nämnde yttrande. Jag förstår icke i hvilket fall det skulle vara, som Sverige hetalt mindre än Norrige, då det alltid visat sig, alt Sverige fått betala mer relalift lill sin folkmängd.
Kammar-rätten afgjorda, ännu kan återstå, får afskrifvas, med undantag af den del utaf samma skuld, som belöper på de uti länet inrättade soekenmagasiner, för hvilken socknemännen äro pligtige att efter stadgade grunder ansvara. Stockholm den 12 November 1862. L. A. von Hedenberg. M:o fl ?. Af Herr voll kudvig Åugust, angående anslag lill 2:ne väg-anläggningar mom Westerbottens läns Lappmarker. Då den fullkomliga saknaden af kommunikationer inom Westerbottens läns Lappmarker utgör ett väsendtligt hinder för denna landsorts uppkomst och förkofran, hafva i sednare tider åtgärder vidtagits för att i någon mån söka afhjelpa denna brist. Sålunda hafva efter föregångna lokal-undersökningar, planer och kostnadsförslager blifvit upprättade till anläggning af väg, dels emellan Öhrträsk till Åsele kyrka genom Fredrika socken, dels ock vidare emellan Åsele och Wilhelmina kyrkor; varande kostnaden förslagsvis beräknad för den förra vägen, hållande i längd 339,554 fot, till 134,930 R:dr, och för den sednare, om 241,600 fot, till 66,950 R:dr R:mt. Med afseende på de vigtiga fördelar, som genom ofvanberörde väg-anläggningar skulle beredas ifrågavarande landsort, hvars innevånare sålunda erhölle nu saknadt tillfälle att till nedre landet framforsla och derstädes afsätta sina produkter samt i utbyte mot desamma anskaffa och hemföra sina lefnadsförnödenheter, vore det särdeles angeläget, att dessa väg-anläggningar inom en icke alltför aflägsen framtid kunde komma till fullbordan; och som Lappmarksboerna icke äro i stånd att sjeifve bekosta nämnda arbeten eller dertill i någon betydligare mån lemna bidrag, så får jag vördsamt, föreslå: att, sedan de vägbyggnads-skyldige åtagit sig, emot erhållande af ett stats - 22 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 181)2.
Salah var tretio år gammal, och födde Eber. Och lefde derefter fyrahundrade och tre år, och födde söner och döttrar. Eber var tretio och fyra år gammal, och födde Peleg. Och lefde derefter fyrahundrade och tretio år, och födde söner och döttrar. Peleg var tretio år gammal, och födde Regu. Och lefde derefter i tuhundrade och nio år, och födde söner och döttrar. Regu var tu och tretio år gammal, och födde Serug. Och lefde derefter tuhundrade och sju år, och födde söner och döttrar. Serug var tretio år gammal, och födde Nahor. Och lefde derefter tuhundrade år, och födde söner och döttrar. Nahor var nio och tjugu år gammal, och födde Tharah. Och lefde derefter hundrade och nitton år, och födde söner och döttrar. Tharah var sjutio år gammal, och födde Abram, Nahor och Haran. Desse äro Tharahs slägter: Tharah födde Abram, Nahor och Haran. Haran födde Lot. Och dödde Haran när sinom fader Tharah, uti hans faders land i Ur i Chaldeen. Då togo Abram och Nahor sig hustrur: Abrams hustru het Sarai, och Nahors hustru Milca Harans dotter, den fader var åt Milca och åt Jisca. Men Sarai var ofruktsam, och hade inga barn. Så tog Tharah sin son Abram, och Lot sins sons Harans son, och sina sonahustru Sarai, sins sons Abrams hustru, och förde dem ifrån Ur utu Chaldeen, på det de skulle fara i Canaans land; och de kommo till Haran, och bodde der. Och Tharah vardt tuhundrade och fem år gammal, och blef död i Haran. Och Herren talade till Abram: Gack utu ditt fädernesland, och ifrå dine slägt, och ifrå dins faders huse, uti ett land, som jag dig visa vill. Och jag skall göra dig till ett stort folk, jag skall välsigna dig, och göra dig ett stort namn, och du skall vara en välsignelse.
Majit i underdånighet hemställt, att Carl Gustafs stads Kronotull-mjölqvarn efter arrende-tidens utgång icke måtte ånyo bortarrenderas, utan i stället till Kronans närliggande Gevärs-faktöri öfverlemnas, för att så till åbyggnader som vattenfall för faktoriets bedrifvande nyttiggöras; hvarefter och sedan Kongl. Krigsoch Kammar-Kollegierne gemensamt underdånigt utlåtande i ämnet afgifvit, Kongl. Majit, med afseende å det sålunda för handen varande och redan vid egendomens inköp för Statens räkning afsedda beliofvet för Gevärs-faktoriet att komma i disposition af omförmälde qvarnlägenhet, genom Kådigt beslut den 31 Mars 1853 funnit godt i Nåder förordna, att dåvarande arrendatorn skulle genom Kongl. Kammar-Kollegium erbjudas att efter det löpande arrende-kontraktets utgång den 1 iste påföljda Oktober under ytterligare ett år, räknadt frän nämnde dag, arrendet behålla under samma vilkor som dittills; och hade, då, efter hvad Kongl.
"Men din förvåning är plågsam för mig", återtog Jenny i samma ton som förut. "Den är", sade Erik bitande, "ett kapitel i resehandboken." "Tack, kusin Erik, det der skall jag inte glömma", hviskade Jenny, "men det är oartigt mot fröken Ros att stå här och hviska." Erik rodnade tvärt emot sin vilja, men Jenny skyndade till sin nya bekantskaps sida. Emellertid hade sällskapet brutit upp. Ros bjöd sin arm åt tant Agatha. Aina och Jenny ilade förut och Erik såg sig tvungen att följa efter, men inom sig erkände han att hans sinnesstämning ingalunda var den lämpligaste för att riktigt uppfatta och kunna njuta ett storartadt naturskådespel. Hvarföre hade hon rest efter honom? Och huru listigt hade hon icke vetat att passa på hans ankomst till Imatra! Erik kom nu ihog att han i sina dagboksanteckningar talat om denna resa. Var hon svartsjuk? tänkte den egenkäre unge mannen. Detta var visserligen smickrande för hans fåfänga, men ändock fatalt, mycket fatalt, ty Aina Ros var i hans tycke såväl vackrare, som ock behagligare och mildare, än den sjelfrådiga Jenny. Och det åtlöje sedan, för hvilket han utsattes genom detta sin kusins uppförande! Han såg redan i andanom den muntre skådespelaren X. på Hasselbacken för vännerna derbortä skildra "den ertappade fästmannens öden". Olidligt att tänka på! Det gör oss verkligen ondt om den stackars Erik att han skulle befinna sig i en så olycklig sinnesstämning första gången han besökte det berömda Imatra och det i Ainas sällskap. Ja, det är så mycket förargligare som han, enligt sin egen tanke, icke allenast blifvit "näsledd af sin kusin" utan till på köpet: hvad skulle Aina Ros och hennes bror tänka om denna historia? Det såg ju minsann ut som om han verkligen varit en förlupen fästman. Det var fatalt, mycket fatalt i den af sin egenkärlek missledde Eriks tycke. Vid Imatra. Vid åsynen af den stora naturföreteelsen slets det oaktadt en flik ur det täckelse af moln, som höljde Eriks sinne.
Omedelbart efter slutad öfverläggning med Konungens ombud företogo Full - Stats-Utskottets Utlåtande Jfé 29. 11 mägtige till pröfning det af Heinemann sednast gjorda låneanbudet, sådant detsamma förelåg i en af Heinemann den 11 Februari ingifven skrift, innefattande erbjudande af: “Två millioner Pund Sterling" eller validerande Riksdaler till 5 '/2 procents annuitet under loppet af 60 år, en fjerdedel fixt och resten i option inom den 1 September och 1 December 1864 ‘samt den 1 Maj 1865, med skyldighet för långifvarne att för den optionsandel, som af dem öfvertogs inom den 1 September 1864, betala en procents Aufgeld, för uppsägning intill den 1 December samma år två procent och inom den 1 Maj 1865 tre procent; och skulle för öfrigt kontraktet angående 1860 års jernvägslån blifva gällande i alla de punkter, som med det nu gjorda anbudet voro förenliga. Med afseende å de af Konungens ombud meddelade upplysningar och den antydda förhoppningen om en möjligen snart inträffande fredlig uppgörelse af de nuvarande politiska förvecklingarne, ansågo likväl
I i:sta punkten har Utsk. afstyrkt den af K. M. i nå der äskade utgift af 3,o66f r:dr till löneförbättring för lotsbefälet, hvilken skulle motsvaras af en lika förhöjning i beräkningen af lotsoch båk-medlen. Bland de skäl till detta afstyrkande, Utsk. anfört, är äfven, att detta befäl, åtminstone till någon del, kommer att utgöras af officerare, som tillika uppbära lön på Flottans stat. Det torde tillåtas mig upplysa, att förhållandet icke är och icke kan, enl. gällan de författningar, blifva sådant. De enda af Flottans personal, som befinnas anställda till tjenstgöring vid Lotsverket, äro districtcheferna, hvilka, enligt verkets organisation, skola vara reg:tsofficerare af Flottan, emedan de tillika äro styrmansdepartements chefer vid stationerna. Dessa hafva endast arfvoden af 3oo r:dr på Lotsverkets stat, och för dem är ingen löneförhöjning begärd. Alla de andra, såsom lotscapitainer och lieutenanter, äro, i afseende på deras såsom uppbördsman verkligen ansvariga, magtpåiiggande samt trägna tjenster, ytterst svagt lönade, och derjemte, snart sagdt, utan ali utsigt till framtida befordran. Man besinne den skyldighet de hafva att, ofta på egen bekostnad, besöka de underlydande lotsplatserna för att afhjelpa klagomål och efterse ordningen derstädes, och lärer då utan tvifvel finna otillräckligheten af 5oo r:drs löner för de förra och 3oo för de sednare. Väl har K. M. i nåder tillåtit pensionerade officerare af Flottan att söka sådana lotsofficersbeställningar, med bibehållandet af deras från Am:ts-krigsmanscassan utgående pensioner; men hittills har icke mer än en kunnat begagna sig af denna förmån, ty högst sällan inträffar den händelse, att en pensionär, som tillryggalagt 55 år, kan emottaga en sådan tjenst, som erfordrar mannaåldrens fulla kraft.