Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så snart sammanblandningen mellan staten och privatbankerna hade vunnit den utsträckning, att privatbankssedlar mottoges af kronan, i dess uppbörd, skulle staten icke kunna undgå att, om någon svårighet för bankerna inträffade, taga dem under armarne; och jag tror, att det är just delta medvetande, som nu existerar, att vara alldeles öfverlemnade åt sig sjelfva — en åsigt, som redan i 1824 års banklag uttalades och sedan strängt vidhållits, — som hittills varit en verksam stimulus lill en omsorgsfull och ordnad förvaltning af de enskilda bankerna. Af dessa skäl har jag, för min del, icke kunnat frångå den ölvertygelsen, alt den ifrågav:de åtgärden, synnerligast med afseende å de konseqvenser, som deraf torde följa, kan komma att medföra mer skada än gagn; — men jag vili likväl, för min del, ej bestämdt motsätta mig en framställning af It. S:r i den föreslagna syftningen, derest R. S:r, vid pröfningen af förhållandena, skulle för sin del Önna, att fördelarne af åtgärden vore öfvervägande de olägenheter, som jag nu baft äran omnämna. Hr Montgomery: Till en början ber jag att få an märka, det ett tryckfel insmugit sig i Betänk:t; der står nemi. »den 9 September 1847» i stället för den 9 September 1857. [ afseende å sjelfva frågan, så har jag redan yttra min åsigt om den, nemi. att jag icke tror den vara af så särdeles stor vigt, eller att dessa postremiss-vexlar skulle på något väsendtligt sätt bidraga till att borttaga bekymren om grundfondens otillräcklighet, hvilken förmodan var egentliga orsaken till Revisorernas framställning; men jag anser att man bör följa med sin tid och begagna sig af de nya kreditanstalterna. Frih. Gripenstedt har för öfrigt utvecklat många fördelar af detta förslag, och de hufvudsakligaste olägenheterna af detsamma skulle, enligt hans tanke, härflyta från dess konseqvenser, nemi. Den 14 Januari f. m. 143 att privatbankernas sedlar skulle ställas i likhet med riksbankens; men detta följer alldeles icke af det ifrågav:de förslaget.
Leonna vid dess uppträdande i samhällslifvet, det inskränktaste likväl, som är tänkbart för en ung flicka med de förmåner hon fått af naturen och lyckan. Hvad vi nu för tiden kalla uppfostran, hade ej inverkat på henne. Och om vi uppehållit oss vid en hop skildringar som mången skulle anse onödiga, småaktiga, så har detta icke skett utan ändamål. Vi hafva med henne genomgått en lärokurs i menniskokännedom och hade hon ej lärt sig att reflektera, och tänka öfver hvad hon hörde och såg, hade hon blifvit en ganska vanlig flicka, om hvilken vi ingenting haft att säga. Under dessa två år blef allting sig likt; med första lärkan kom friherrinnan Perlkrans ut till Löfsala, åtföljd af Emma, som aldrig ville lemna tanten; Leonna besökte henne ofta, medan hon var der. Om vintern korresponderades flitigt. Genom Ivanoff kände hon, att Feodor åter var utsatt för krigets faror. Men vanan förminskar farhågan, och hoppets blomsterstånd vissnar aldrig, det skjuter alltid grönskande skott. År 1814 återtaga vi berättelsens tråd, och börja med att göra: Med läsarens gunstiga tillåtelse, föra vi honom på korta besök i de hus, der vi i föregående gjort bekantskap, för att se hvad tiden gjort för ändringar i deras förhållanden. Om de icke alla äro intressanta, likna de så många andra besök, som göras af vana, eller «par complaisance.» Det första blir Smittska huset; men detta har andra innevånare. Gubben Smitt har sedan ett halft år hvilat i grafven, sedan han i veckotal vårdats af sin trogna Brita Caisa, som äfven blifvit enka under tiden. Följande sitt fordna system, hade hon under sin fordna husbondes sjukdomstid, i säkert förvar småningom bringat diverse, såsom: silfverskedar, linnekläder och hvarjehanda annat. Att hon derunder vidtog sina försigtighetsmått var säkert, men att hon helt och hållet kunde dölja allt sådant för Hedda synes otroligt. Men som Brita Caisa kommit under fund med något, som den andra ville begrafva i evigt mörker, och Hedda utomdess kände, att kreditorerne vid fadrens död skulle tillegna sig alltsammans, låtsade hon om ingenting.
Att protestera emot benådning, då frågan i fullaste mening gälde »att vara eller icke vara», och protestera på ett så storartadt sätt med sådana ord, det röjde ett af dessa romerska karaktersdrag, för hvilka qvinnan i allmänhet är så känslig. Att under krigsförhållanden, under trummors och kanoners dunder och täflingens elektriserande magt utföra storverk är något som, ehuru härligt, förmodligen mycket alstras af det uppeldade modet och blodet, men att ensam inom fängelsemurarnes nyktra atmosfer göra sin viljekraft oberoende af allt annat än dess egen magt och styrka, det torde ännu befinnas värdt att återkallas och beaktas. Vi ha ju icke så stort öfverflöd på naturer, offentligen pröfvade i den moraliska elden, på män, som aldrig en tumsbredd vikit från sin bana. Man kan väl säga att Lindeberg säkert icke tviflade på dödsdomens inhiberande; men detta var dock något, som alltid måste bli problematiskt. Hans egen envishet kunde just drifvit sakerna från dess spets till sista stadiet, om ej jubileet blifvit så lyckligt användt. Det var sommaren 1837, således omkring tre år efter de stora händelserna, som Lindeberg gjorde en badresa till Strömstad. Jag var då icke bosatt der, men det intryck han qvarlemnat, trots att han – för att vara opartisk – icke hade det yttre för sig, var så fördelaktigt (i den staden hade icke hans popularitet rullat bort med de rullande böljorna), att då jag sent på hösten flyttade dit, man hade en hel mängd meddelanden att göra mig om honom, hans lif, hans böcker, som nu lästes flitigare än någonsin, och hans obeskrifliga, tankerediga förmåga att diktera alla sina skrifter, till och med bref. Han skref aldrig sjelf, för sina försvagade ögon. Man hade äfven hört honom, från intill stötande rum, diktera kritiker öfver utkomna arbeten. Alla dessa detaljer intresserade mig mycket, ehuru jag ännu icke vågade göra klart för mig hvarför; isynnerhet det sista bringade mig nästan i hjertklappning. Men sådant var förhållandet, ty inom mig genomgick jag då en brytning.
Hon kände hur hon fängslade honom, och hon njöt af sin magt, hon njöt som en qvinna njuter, då hon förtäres af svartsjuka, och hon lyckas besegra de fiender, som lura omkring henne. Äfven Melcher såg lycklig ut och öfverlemnade sig förtjust åt detta ömma kärlekspjoller. Men det fans på samma gång liksom en dämpad melankoli hos honom; allt emellanåt såg han bort åt Sapphobilden med den krossade lyran vid sina fötter. Och innan han somnade på qvällen, var det sista han tänkte på, de ord, en af hans vänner sagt honom, då han berättade att han ämnade förlofva sig: »gift dig aldrig med en omusikalisk qvinna, Melcher! Halfva din själ är musik, halfva din verld är toner – kan du ej föra henne dit, kan hon ej förstå dig der, så skall du alltid med hälften af din varelse bli en främling för din hustru!» Dessa ord förföljde honom hela natten; de spökade omkring honom, drogo genom hans drömmar som hemska, formlösa olyckor, susade och hviskade i hans öron. Och på morgonen väcktes han af den tyngd, de vältrat öfver hans bröst, och han började dagen med en känsla af bitter hopplöshet. Men han dolde alla dessa känslor för sin hustru, mot henne var han vänlig och kärleksfull, och allt tvifvel, all oro gömde han i den hälft af sin själ, med hvilken han skulle bli en främling för henne. Allt ifrån sin tidigaste barndom hade Melcher haft en verklig passion för musik. Då han var tre år gammal, tog han ut melodier på pianot, och om han hörde ett falskt ackord, ryste han till, som om man rört vid en ömtålig nerv. Och allt som han växte upp, brådmognade dessa anlag; det var nästan komiskt att se hur den lille gossen, som annars kunde leka och rasa alldeles som andra barn, så snart han kom till pianot plötsligen fick ett allvarligt, gammalt uttryck, och att höra hur han räsonerade i musik som en erfaren musiker. Hans lärare brukade också säga, att förutom det tekniska hade de ingenting att lära honom. Han var född med alla harmoniens lagar; det återstod blott för honom att få dem satta i system.
Att utföra rättegångar som röra Kommunen, vare sig såsom kärande eller svarande part. Att förvalta Kommunens tillhörigheter och bevaka dess rättigheter. ll:o. Att hålla uppsigt öfver tjenstemän och betjente, som njuta lön af Kommunen, samt öfver personer som med lokal-polisen hafva befattning. 12:o. Att sörja för underhållet af mindre landsvägar samt vattenvägar, enligt lag och Provins-myndighetens påbud. Borgmästaren åligger, att verkställa lagar och författningar angående polisen; dock kan han, på sitt ansvar, uppdraga detta göromål, helt och hållet eller till en del, åt en af rådmännen. XCI. Magistraten har öfverinseendet öfver fattighus, andra slag af välgörenhets-anstalter samt pantlåne-inrättningar. För detta ändamål måge Borgmästare och Råd, så ofta nödigt anses, besöka dessa inrättningar, vaka öfver att de icke vika ifrån stiftarnes vilja samt hos Kommunal-rådet göra anmälan om behöfliga förbättringar, eller om missbruk, som kunnat upptäckas. Borgmästaren har, så ofta han anser det nödigt, tillträde till sammankomster, som hållas af styrelserna öfver fattighus och andra välgörenhets-anstalter. Han förer då alltid ordet och deltager i omröstningar och beslut. XCII. Borgmästare och Råd tillse, att i hvarje Kommun finnes en fattigvårds-inrättning (bureau de bienfaisance). De tillse att, i alla Kommuner, der en folkmängd af mer än 2,000 menniskor finnes på en Billiga lill Allm. Bcsv.- och Ekon.-Ulsh.s Bet. J\i 127. 95 plats sammanboende, Nödhjelps-komitéer (comités de charité) varda, genom fattigvårds-styrelsernas föranstaltande, inrättade för att utdela understöden åt de fattiga i deras hemvist. Uti manufaktur-städerna bör Magistraten föranstalta om inrättande af en sparkassa. Magistraten lemnar årligen, uti den session, som i Art. LXX är föreskrifven, redogörelse för denna kassas tillstånd. XCI1I. Magistraten tillhör äfven att föra förteckning öfver födde, vigde och döde (registres de 1’éiat civil).
Poliveau den otacksamme har låtit ... enlevera sig. – Detta är säkert ett hugskott af er uppskrämda fantasi ... Jag träffade honom sednast i går. – Vid hvad tid? – Samma tid som nu. – Och han sade? – I morgon så dags – Palais-Royal. – Allt det der vet jag. Men mellan 4 på eftermiddagen och 4 på morgonen kan mycket hända, som omstörtar högre intressen än ett möte mellan två karlar. – Således, mademoiselle, är det sanning? – Läs detta bref, som den gruflige blott för sitt löfte till er kanske skrifvit. Läs och säg om ni tror att någon stackars flicka varit mål för en djupare hjertlöshet. Jag sätter mig på samma bänk ett stycke ifrån er. Var nu ogenerad! Det smärtade mig mycket att se huru under hela samtalet den unga flickan gjorde ett aktningsvärdt våld på sig för att beherrska sina tårar och sin lifliga rörelse. Jag var riktigt missnöjd med Poliveau. Derefter öppnade jag det erbjudna brefvet och läste följande: »Täcka rosensky! Blekna icke, försvinn icke derföre att en högst oförsvarlig och oefterrättlig beundrare råkat få en häftig, oemotståndlig nyck af ... otrohet. Ah, det var ett verkligt Herkules-arbete att trycka ned pennan till det ordet. Jag ser dig, vackra Louisanne, kasta bort brefvet, trampa på det och skrika med din intagande röst i alla toner: »Den afgrundsdemonen – är det möjligt, är det möjligt?» Tag upp brefvet, min vackra engel, och läs till slut, så får du se att det finnes något, som vid domstolarne kallas mildrande omständigheter. Jag hade kunnat föra dig bakom ljuset, jag hade kunnat tala om ett bref från min far, som insjuknat – en ganska vanlig undanflykt – äfven hade jag kunnat direkt meddela dig sanningen, dock, såsom blifvande läkare och närvarande studiosus af den medicinska vetenskapen, känner jag att ett slag, som faller på en gång, då det måttas med en hand både säker och lätt, vida hastigare återger de sårade känslorna sin spänstighet än det slag, som sargar genom tusen nålsuddar.
Jag beklagar, att Gr. v. Platen ej haft bättre skäl att anföra än en ordlek, som förutsätter sådan okunnighet hos mig, att jag icke skulle veta, att lbe'et ej Växer i Englands colonier. Jag anser mig dock hafva felat 256 Dea 16 December f. m. deri, att jag icke uttryckt mig nog omständligt, för att förstås af den värde ledamoten. Gr. von Platen: Hr Lefre'n hade visserligen rätt att beklaga, om jag blott hade en ordlek till försvar för min åsigt. Jag har emedlertid upptagit Hr Lefre'ns skäl icke för ordlekens skull, utan derföre, att jag fann det ej utgöra något skäl. Jag får nu ytterligare förklara, att min mening endast var, att samma skäl, som gäller för England att uppmuntra the'consumtionen, äfven kunde gälla för oss, nemi. att i allmänhet uppmuntra köpmannahandeln. R. o. Ad., som afslog den af Utsk. i utlåt. N:o 45 föreslagna införseltull å caffe', bestämde denna tull till 4 sk. pr B. Utsk:s yttranden biföllos. Coeffurer. Hr Stuart: Den af Utsk. föreslagna införseltullen å coeffurer, utgörande 5o proc. af tullvärdet, anser jag vara alltför hög och får derföre hemställa, att tullen å denna artikel antingen måtte bibehållas vid sitt nuvar. belopp af a5 proc. eller, om den skall förhöjas, bestämmas till högst 33£ proc. Den tullafgift, som uti nu gällande tulltaxa är fastställd, lärer redan hafva föranledt försök till tullförsnillning med denna artikel, och jag befarar, att ännu flera sådana försök skola inträffa, om Utsk:s förslag i denna del antages. Gr. Posse: Ändamålet med tullafgifter måste vara dels att bereda staten inkomster, och dels att gifva skydd åt inhemska näringarna; men begge ändamålen förfelas, om dessa afgifter sättas alltför högt.
drade stämmans välljud och smidighet och Storartade bevis på denna popularitet rönte man fann, att äfven sångerskans musikaliska Mathilda Grabow, då hon mot slutet af 1886 själslif och intelligens vunnit en betydande tog af sked från scenen. Många af dem, som utveckling. läsa detta, erinra sig väl de ovationer, som Mathilda Grabow stannade i sitt fädernesegnades sångerskan vid de många afskedsland, och under nästan ett decenium fick föreställningar, som då egde rum och som Stockholmspubliken tillfälle att njuta af hengåfvo henne tillfälle att ännu en gång uppnes framställning af ett stort antal lyriska träda i sina förnämsta partier, Ingeborg i uppgifter, i hvilka hon som gäst uppträdde » Den bergtagna », Violetta i » Den vilseförda », å Stora teatern. Direktionen kunde vara sä- Elsa i » Lohengrin » och — väl en af de ker på, att, hur dåliga än tiderna voro och bästa — Julia i » Romeo och Julia ». Man hur fåtalig operapubliken än eljes måtte vara, hörde då — för sista gången på vår lyriska den hade att glädja sig åt fullt hus, så snart scen — denna varma, sköna stämma, som fröken Grabow uppträdde. Och forhållandet med fulländad konst beherskade de tekniskt var detsamma, när hon medverkade vid en svåraste koloraturuppgifter och egde en färgkonsert eller, hvilket rätt ofta inträffade och skala för själsstämningar så rik som endast ännu någon gång händer, själf anordnat en få svenska sångerskor. Härtill kom, att hennes yttre synnerligen väl lämpade sig för det sådan. lyriska älskarinnefacket af vekare skaplynne. * * # Hvilka äro då orsakerna till denna för vår nordiska och ej öfverdrifvet heta publik nä- stan exceptionela hänförelse?
Grundlagen äga rättighet att öfverlägga, får jag, begagnande mig af min grundlagsenliga rätt, anhålla att Hr Gripenstedts anföranden, så vidt de innefatta anmäkn:r emot Riksg:sKontrs förvaltning efter den tid för hvilken de erhållit décharge, måtte få hvila på bordet. Hvad nu beträffar SlatsUtslcs Utlåt., så är deruti endast och allenast fråga om, huruvida R. St:r vilja anvisa fyra särskilda summor att utgå från ItiksgtsKont. För att nu R. St:r skola kunna anvisa medel att utgå derifrån, måste det väl vara klart, att tillgångar dertill måste finnas. Om man drager vexel på ett kontor eller på en enskild person, och der saknas tillgångar, så kallas man bedragare och man blir dömd såsom bedräglig gäldenär. Jag hemställer, om R. Sl:r böra förfara på ett sätt för hvilket en enskild person skulle blifva dömd såsom bedragare, nemi. att gifva invisning på ett kontor på medel som der icke finnes att tillgå? Nu har StatsUtsk. sjelft uplyst, att Riksg:sKont. ej har tillgång mer än för första summan, ne*nl. den som utfaller i Maj månad. För de trenne öfriga utgiftssummornas bestridande finnes deremot icke tillgång; och likväl vill StatsUtsk. att man skall gifva invisning på dessa medel i Riksg:sKont. Är det rim och reson uti att gifva invisning på utbetalning och disponerande af medel för hvilka man vet att tillgång saknas? StatsUtsk:s Ordf:de har visserligen sagt, att meningen är att alla medel i och för Statens Jernvägs-anläggningar skola anskaffas genom lån, och, efter hans åsigt, skall precist samma förhållande äga rum i afseende å den första summan som med de sista. Men jag ber att få fästa Frih. Tersmedens upmärksamhet derpå, att det finnes en betydlig skilnad emellan den första summan och de efterföljande, hvilken består deruti, att, på sätt Gr.
Ola Svenssons från Malmöhus län motion, om inrättande af bank-afdelningar i landsorterne. Stats-Utskottet : l:o Erik Janssons från Stora Kopparbergs län motion, om anslag för Fahlu Trivialskolas utvidgande till elementar-läroverk; 2:o motion af Ola Persson från Blekinge, om inlösen af en Riksgälds-kontorets sedel å 10 R:dr. Från Böglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet: l:o Herr von Troile, Samuel Gustaf, den 28 sistlidne December f. m. på bordet lagda motion, angående anläggning af en jernväg emellan Skane och Wettern; tillika med de i anledning deraf samma dag och nu afgifna yttranden; 2:o Herr Silfverstolpes, Fredrik Otto, den 28 sisth December f. m. på bordet lagda motion, angående bidrag af allmänna medel för anläggande af en jernväg emellan Westerås, Fahlun och den i gemenskap med sjön Siljan varande s. k. Insjön; 3:o Herr Ehrenborgs, Richard, den 28 sisth December e. m. på bordet lagda motion, om bevilljandet af ett låneanslag af 250,000 R:dr banko för att underlätta anläggningen af en jernväg för lättare lokomotiver emellan Köping-Hults-banan och Lindesbergs bergslag; 4:o H. E. Herr Grefve Löwenhjelms. Carl Axel, den 29 sisth December på bordet lagda motion, att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majlis disposition ställa tillräckliga 78 Prol.-Utdrag den 4 Januari 18-54. medel för att anvärfva och på Gottland underhålla 1,000 man Jägare efter snarlika principer med dem som, i afseende på Wermlands Fältjägare äro antagna; tillika med de i anledning af denna motion nu afgifna yttranden; öro Friherre Hiertas, Fredrik Philip, den 29 sisth December på bordet lagda motion om ett årligt anslag af 800
Ständers Allmänna Besvärsoch Economie, Utskott remitterat Memorial, har wäl Herr Prosten Doctor Fahreus bland annat äfwen yrkat rättighet för Gottlands Jnwänare akt med däckade Fartyg fä utföra egne Producter till Swensta Städer och att äfwen dermed idka Slrömmings-fiste; men »578 Den rz Julli men som Kongl. Ma:jt redan i Nader tillagt Gottlands Jnwänare en sadan förmohn, pä satt Kongl. Commerce-Collegii derom utfärdade Kungörelse af den 2 sistl. Junii innehåller, och Herr Doctorn inför Utskottet tillika i följd deraf afsagt sig ytterligare yrkande derM; anser Utskottet sig icke kunna der, öfwer meddela något widare Utlakande; Och skulle Riksens HögloftStänder derom wördsammeligen underrättas. Orebro den n Julii »8 >2. Pä Högt. Ridd. och AdelnS Pä Högw. Prest-Ständets Ledam. wagnar, Lcdam. wägnar, ^ok. kl. O^IIenborA L. v. l^086N8tein. Pä Wällofl. Borgare-StänPä Hederw. Bonde-Ständcts Ledam. magnar, dets Lcdam. wägnar, Olok Ljösteclt. O. li. Lclräre. ^.lex. lbsZerZr-eri. Uppläst hos Ridd. och Adeln den i; Zulii. , - Prest-Ständel den i; Borgare-Ständet den i; - . Bonde-Ltändet den ig wordsamt Memorial! ^ i ett till H'gl. Ridderskapct och Adeln den ar sist!. Jami ingifwit, och den 6 dennes lill Riksens Högloft.
Tillkomst. Afgång. till 1858. Kor 10. 10. Såsom lönetillökning åt Chefen för Flyinge Stuteri har, enligt Stuteri-öfverstyrelsens räkenskap, under revisions-året blifvit utanordnade och af bemälde Chef qvitteråde 300 R:dr, utan att af räkenskapen kunnat inhemtas, på grund af hvilket beslut denna utbetalning egt rum. Och då dessutom dessa medel icke, hvilket dock rätteligen ske bordt, blifvit i ^ Flyinge Stuteris räkenskap upptagne och redovisade, hafva Revisorerne ansett sig böra å detta förhållande fästa uppmärksamhet. § 4. Uti den räkenskapen bilagde förteckning öfver balanserna vid 1857 års slut förekommer en post: »hos Kongl. Stuteri-öfyerstyrelsen år 1856 deponerade 10,000 R:dr.» Som likväl denna summa icke finnes i Ofver-styrelsens räkning såsom skuld upptagen, utan redan ingått i^ dess kapital-tillgång, synes det mindre lämpligt, att Flyinge Stuteri fortfarande hvarje år balanserar detta belopp såsom sin hos Stuteri-öfverstyrelsen egande fordran. § 5. Vid granskningen af de särskilda Stuteriernas räkenskaper har Revisorernes uppmärksamhet fästats pa den olikhet, som i afseende å erläggandet af språngoch folafgifter vid dessa inrättningar förekommer. Sålunda finnes, enligt hvad läkenskaperna utvisa, vid Flyinge Stuteri, hvarest under årets lopp 469 ston blifvit betäckta mot en språng-afgift af 1 R:dr 16 sk. för hvarje, eller tillsammans 625 R:dr 16 sk., någon föl-afgift icke redovisad, hvaremot vid Ottenby Stuteri förstnämnde afgift uppgått till 161 R.-dr 16 sk. för 121 betäckta ston, under det att i föl-afgift influtit 26 R:dr 32 sk., 18 — 138 — eller omkring l af språng-afgiften.
Riksdag otvifvelaktigt blifvande förhöjning i bränvinsskalten dessutom skulle flerfaldigt fylla den möjliga och ej betydliga brist, Stats-Verket utöfver räntebeloppet af Lotteriets tillgångar kunde komma att vidkännas genom upphörandet af merberörde, för rättskänslan vidriga, emot allmänna lagen stridiga samt för moralen och sedligheten menliga Lotteri-inrättning; 2:0 af Herr Rosenblad, Bernhard, som, under önskan, att ingen lotteriinkomst för Statens räkning behöfde påräknas och derigenom all lotteri-spelsjuka kunde hos allmänheten förekommas, likväl och då begge delarne under närvarande förhållanden betviflas, inskränkt sig att tillstyrka de bägge föremålen, att retelsen till lotterispel genom Stats-lottcri endast lemnäs de Glassér, hos hvilka utvägarne att tillfredsställa detta begär ändå alltid finnas oppne, och att fördelen af detta begär, så vidt möjligt är, blifver blott för Svenska Stats-Verket, eller till lindring i de utskylder. Svenska folket eljest måste underkasta sig, I desse hänseenden föreslås: 1:0 alt Stats-Utskottels Utlåtande N.-o 54- 25 1:0 att, från och med år 1835, Numer-Lotteriet förvandlas till ett ClassLotteri, hvarvid hela planen öfverlemnas åt Kongl. Maj:t att låta utarbeta och bestämma, endast med vilkor att lägsta insattsen blifver 2 R:dr Banco, och att afkastningen kan beräknas lika med behållningen af närvarande Numer-Lotteriet; och 2:0 att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdåninghet anhålla om upplifvande af förbuden emot allt offentligt utbjudande och kungörande af lott-sedlar å utländska Lotterier, Yaru-Lotterier eller hvilka Lotterier som helst, hvilka ej erhållit Kongl. Maj:ts serskilda tillstånd.