Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet är ock fortfarande af denna mening, men anser sig derjemte, i anledning af den i en af de nu väckta motionerna gjorda antydan om den ökade tyngden af ifrågavarande besvär, böra uttala den åsigt, att denna tunga icke kan hafva i sednare tider erhållit större tillvext, än andra dermed jemförliga onera stigit i värde. Utvidgade kommunikationsanstalter och vidtagna förbättringar i postväsendet böra tvärtom hafva orsakat lindring i krono brefbäringsskyldigheten; och der detta besvär i följd af inträffande omständigheter tarfvar en jemnare fördelning, har Kongl. Majits Befallningshafvande åliggande att föranstalta om nödig reglering. Genom Kongl. Majits nådiga Cirkulär till Dess Befallningshafvande den 30 November 1849, har blifvit stadgadt, bland annat, »att bref i tjensteärenden emellan auktoriteter och tjenstemän eller betjente, som äro till kronobrefbäringens begagnande berättigade, skola, så vidt utan olägenhet ske kan, med de ordinarie posterna afsändas, och kronobrefbäringen inskränkas till hvad som erfordras för brefvens fortskaffande, der posterna icke kunna dertill användas», samt att den extra brefbäringen icke må begagnas vid andra tillfällen, än då särskilda omständigheter oundgängligen påkalla brefs äfsändande utan att tiden för ordinarie brefbäring eller postgång kan inväntas. Utskottet anser sig icke nu böra ingå i bedömande deraf, i hvad mån lindring i meranämnda skattebörda kunde beredas jordbruket derigenom, att kronobrefbäringen och dermed jemförliga prestationer verkställdes på Statens bekostnad, och om icke deltagandet i denna kostnad blefve kännbarare än dä besväret får in natura utgöras. Härjemte får Utskottet anmärka, att fullständiga lagsamlingar numera finnas att tillgå, hvaruti de få författningarne i detta ämne blifvit intagna. Med anledning af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställer Utskottet, att berörda motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 22.
1 förra fallet måste detta öfverskott komma Kronan till godo och i sin mån minska behofvet vid näst följande proviantering; och det kan för ingen del vara Redogörarna tillåtet att jemte afskrifningsprocenten disponera äfven ett dylikt öfverskott, såsom likväl händelsen kan blifva, när man utan föregången inventering och således utan kännedom af verkliga förhållandet kommer i tillfälle att samfäldt använda behållet öfverskott och afskrifningsprocent, utan att det förras verklighet eller belopp kan komma i beräkning. — 51 — Det är sannt, att vid skedda undersökningar i Kongl. Krigshofrätten, i följd af gjorda angifvelser emot Sqvadronschelerna vid Lifgardet till häst, ej någon anledning yppat sig dertill, alt uppsåtligt underslef eller egennytta skulle hafva förefunnits; och någon dylik anledning har lika litet visat sig uti de hos mig gjorda angifvelser af enahanda beskaffenhet, då dessa angifvelser blifvit jemförda med de deröfver afgifna förklaringar. Tvertom måste med desto större sannolikhet förutsättas, att det rådande förfaringssättet varit i god tro antaget, som någon anmärkning deremot vid räkenskapernas granskning hos Kammarrätten icke varit gjord under all den tid, det nu brukliga förhållandet ägt rum, utan Kongl. Kammarrättens till mig aflåtna skrifvelse fast heldre ådagalägger, att vid detta förhållande all anmärkning funnits obefogad. Jag har derföre också icke skäligen trott mig kunna lägga vederbörande uppbördsman till last en redovisnings försummelse, hvilken vid räkenskapernas kontrollerande aldrig blifvit klandrad eller ogillad. Men jag har ej derföre bordt lemna utan uppmärksamhet en i sig sjelf klandervärd afvikelse från ofvan åberopade nådiga afskrilningsreglemente och från en ordning, hvilken ofelbart är oundgänglig lör en verklig redo\isning al allmänna medel.
Maj f. m. 46i ket beprisade stående och indelta stammen verkligen skolat visa sig af en så öfvervägande förträfflighet, att dess intrinseka motståndskraft mot ett fiendtligt infall jemförelsevis varit större, än en med samma kostnader organiserad mindre ständig bär, såsom cadie, understödd och intörlifvad i farans stund med en fullständigare och likväl på det hela icke dyrare national-beväring; om de vaeaneer, som hittills, utan impuls frun Ständernes önskningar, flerfaldigt tillåtits, ja befordrats inom de indelta regltena, för att lemna tillgångar till musik och andra lill försvaret egentligen eller direct icke behöfliga ändamål, äro och böra anses principenliga, men deremot StatsUtsk:s förslag till vacancer principvidriga; och om ändtligen vid genomläsning af revisions-berättelserna — med hvilken genomläsning jag fruktar större delen af våra tappre talare å detta rum föga besvärat sig — närvar. Representationen verkligen kan hafva inheintat den öfvertygelse, att med Statens medel, anslagna eller ämnade på ett eller annat sätt till försvarsverket, så blifvit hushålladt, alt nationen kan hysa särdeles förtroende tili sina försvarares bär yttrade omdömen om anslagens ledande till försvar i verkligheten. Jag behöfver blott hänvisa till artiklarna under rubrik: ”K. Krigs-coll:m ,J} och specielt deraf beträffande 11 trednings-afdelningen, passevolance-cassorna , extra-anslagsredovisningen m. ni. Den uppfattning, hvartill man oemotståndligen tvingas af revisorernes granskning i dessa delar — huru ofullständig än densamma måst blifva i anseende till räkenskapssättets i flera delar angifna otydlighet — är, att ett oerhördt gaspillage ägt och troligen äger rum, förinnan hvars upphörande ingen borde kunna tilltro sig att tillstyrka ytterligare anslag på denna hufvudtitel. Det må vara, att detta gaspillage icke alltid kommer den militära personalen till godo.
Om det så verkligen vore, föreslår jag som ett enkelt sått att afhjelpa den att otn till exempel Bankens metalliska fond år 5 millioner Riksdaler, man genast må decretera att alla utelöpande sedlar skola indragas till dess de återstående öfverensstämma med samma speciebelopp, och om fonden ej vbre mer ån en million, att de utelöpande indragas tills återstoden blott blefve deremot svarande. Nu hemställer jag, huruvida det vål vore möjligt att på sådant sätt afhjelpa förlägenheten. Jag hade hittills föreställt mig att myntets råtta bestämmelse vore att befordra utbyte af varor och derigenom Öka productionen. Jag hade trott att myntet, då det skall uppfylla^ detta ändamål, mäste vara i ett proportioneradt förhållande till landets rymd, till svårigheten af cornmunicationer, med flere sådana omständigheter; ty om det icke finnes i ett sådant förhållande, eller om det finnes, men icke circulerar, så minskas handeln och i och med detsamma productionen; emedan man miste snart upphöra att producera hvad man ej tyen il Aprilf.m. kan försälja eller utbyta. I andra länder har man ansett ganska vådligt att minska myntqvan. titeten sedan den en gång varit utsläppt i allmänna rörelsen. Erfarenheten i Sverige bevittnar det äfven, och j.ig tror i öfverensstämmelse med hvad Friherre Wrangel och Herr Tham nyss yttrat, att en af de hufvudsakligaste orsakerne till den närvarande svåra allmänna förlägenheten, år den sedan 1812 antagna utväg att vilja genom myntets fortfarande indragning förbättra dess värde. Hvar och en kan besvara hvad, man dermed vunnit. Vårt närvarande pappersmynt utgöres till stor del af nationalskuld som garanteras af hela nationalförmögenheten; det år ju naturligt att om denna minskas, skall förtroendet till säkerheten i lika nion äfven .förminskas; också har agios cours mellan sedlar ock specie, i följd af sedlarnes indragning, snarare ökats ån minskats.
För den historiska skildring, som Hr Lefre'n behagat lemna oss, är jag honom högst förbunden. Den var förträfflig, men huruvida den hörde hit, det öfverlemnar jag åt eder, mine herrar, att bedömma. Hr Hjerta, Lars: Denna fråga är af den vigt, alt jag icke kan underlåta att äfven yttra min tanke deruti. Jag tillhör den mening, som tror, att så väl det statsekonomiskt mest fördelaktiga, som det, hvarigenom tullförsnillning lättast förekommes, ligger uti moderata och väl afvägda tullafgifter, och att man förgäfves skall söka förekomma lurendrejeri så länge tullafgifterna äro så höga, att intresset frestar till lagens öfverträdande. Men sedan man en gång stadgat höga tullafgifter, så är jag öfvertygad, alt man icke för Reg.F:ns 16 §:s skull kan helt och hållet borttaga vi silationen äfven i enskildta hus. Man måste i det fallet rätta den ena åtgärden något conseqvent efter den andra. Mig synes att man i sådant hänseende måste inskränka sig till vissa försigtighetsmått, och dessa försigtighetsmått torde kunna rangeras under tvänne särskilda omständigheter. Den ena att visitation i öppna bodar icke måtte tillåtas så oinskränkt, att man derigenom obehörigen hindrar trafiken i dessa bodar, och derigenom föranleder enskilda förluster. Sådant veta vi icke sällan hafva inträffat uti hufvudstaden, då, t. ex. just dagarna före julaftonen, beslagsmän inkommit i bodar, som varit uppfyllde med köpare. Kunderne hafva blifvit bortskrämde och boden igenstängd för anställande af visitation, som kunnat räcka hela dagen, och den handlande har gjort en förlust derigenom, att ingen försäljning fått ske just på de dagar, då han beräknat den största afsättning kanhända under hela året, en förlust, hvilken lätt öfverstiger de böter, hvartill beslagarne kunde blifva dömde, i händelse de icke funnit något olofligt gods. Man kan tänka sig möjligheten deraf att en rival till en handlande öfvertalade en tulltjensteman att på så sätt företaga en visitation, som icke blott kastade skugga på denne handlandes rykte, utan äfven kunde leda till hans materiella ruin.
— Då Utskottet från nu angifna synpunkt uppfattat förevarande ämne, ligger följaktligen äfven häruti det väsendtligaste skälet hvarföre Utskottet, i likhet med hvad Kongl. Maj:t i Nåder föreslagit, anser de ränte-gifvande hemmanen böra åter inträda i samma rätligheter med afseende § öfverskotts-räntornas utgörande, sorn allt ifrån indel - nings-verkets införande ända till år 1844 varit dem tillerkända. De i den Kongl. Propositionen anförde förhållanden ådagalägga i öfrigt, att den genom 1835 års Kongl. Bref ränte-gifvarne vilkorligen tillförsäkrade förmån af en ränte-nedsättning eller förmedling ännu ej kunnat komma lill verkställighet samt måste medföra väsendtliga svårigheter och betydliga kostnader; och i allt fall skulle, enligt Utskottets tanke, grundade anledningar till missnöje ändock förefinnas, enär endast en del af hemmanen kunde komma i åtnjutande af ränte-nedsättning, men deremot alla måste vidkännas förökade afgilter till följd af den förändrade grunden för räntornas utgörande. — I betraktande häraf och di de hemmans-innehafvare, som åtnjuta tillskotts-räntor, enligt Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers föregående beslut, äro berättigade att framgent uppbära dessa räntor efter årlig markegång, anser Utskottet den af Kongl. Maj:t föreslagna utväg till frågans slutliga lösning, hvarigenom all anledning till klagan och missnöje för de skattskvldige undanrödjes och förändringenpkan, utan uppskof, vidtaga, förtjena allt afseende hos Rikets Ständer, fastän en årlig uppoffring för Stats-verket dermed måste blifva förenad.
De gamla straffen, särdeles spö- och risslitandet, såsom det ”lämpligaste, skyndsammaste och minst kostsamma”, jemte de tillagde skamstraffen, uppgifvas vara de enda tillräckligen afskräckande, och sjelfva mångfalden af de olika straffarter, emellan hvilka våra gamla lagar lemnat valet, prisas såsom en fullkomlighet, likasom de äldre olika sätten för dödsstraffens verkställighet, hvilka det ej kan fattas, huruvida anförandets författare känner, eller icke känner, förut vara afskaffade år 1841, sedan rådbråkningen, som ända dertill qvarstått i lagtexten, derifrån skiljts år 1835. Om detta förhållande emellertid ligger för nära vår förderfvade Den 29 December f. m. 4S7 tid, för att Hr Rääf värdigats deraf taga kännedom, borde man likväl vänta alt lian såsom fornkunnig kände att ”våra gamla lagar”, lika med öfriga den götliiska stammens, egentligen icke stadgade mer än en straffart, nemi. böterne. Såsom grund för straffrätten gälde endast sjelfhämnden, öfvertagen eller delad af staten, och grundande en, vid saknad af så många andra sedermera tillkomna, särdeles vigtig statsintrad, enligt den försoningsläran som allt från denna tid åtföljt lagstiftningen, och hvarifrån nu klandras såsom afvikelse, att icke mera försoningen anses böra oförändrad utgå äfven der intet verkligt brott är begånget, eller, der sådant begåtts, men gerningsmannen icke upptäckts, af en menighet, som ej kunnat förekomma det. Endast för vissa svårare, eller s. k. ”högmålsbrott”, var stadgad ”halsens förlust”; men äfven detta icke ovillkorligen, ty sjelfva halsen fick ”lösas” i de flesta fall, efter ett pris, som någon gång fanns olika bestämdt för olika brott. Ibland var lösningsrätten ovillkorlig, ibland berodde det på målsägaren att ”taga lifvet eller böter”.
Det var ett högt, rikt utstyrdt rum, den dödes arbetsrum, och grosshandlar Curtmann låg i den öppna, sammetsprydda kistan. Han hade icke förändrat sig mycket i döden. Han låg der med sina breda skuldror på de hvita spetsarna, och med de kraftiga händerna i kors öfver bröstet. Det stora hufvudet var omgifvet af ett tjockt hvitt hår, som var struket bort från pannan och föll i vågor ned mot halsen. Pannan var hög och rynkad i stora, böjda linier. De infallna ögonen hade buskiga, starkt framskjutande hvita ögonbryn. Näsan var bred och krokig, munnen var böjd långt ned i munvinklarna och uttryckte ännu så mycken bestämdhet, kraft och sjelftillit, att man nästan kunde tänka sig, att den döde hade bevarat sin fulla viljekraft och ännu skulle kunna resa sig upp, om han hade lust. Men det såg icke ut, som om han hade lust, ty han låg alldeles hvit och stilla i sin praktfulla kista. Rundt omkring honom voro en mängd växter uppstälda. Stora solfjäderspalmer stodo i grupper upp emot de svarta draperierna på väggen. Hvita callablommor, rikt blommande rosenträd, gula jasminer och en mängd hyacinter voro ordnade i en krans omkring den döde. Också de stodo alla så underligt tysta och döda. Den kalla luften i rummet gjorde, att de icke doftade. Man kunde ha trott, att de blott voro konstgjorda blommor, så liflösa sågo de ut. I en länstol icke långt ifrån kistan satt den unga enkan och såg oafvändt på den döde. Hon hade en fyllig, välbildad figur, som stod i sin fulla blomstring. Hon hade mellanbrunt hår, som var vridet högt upp i nacken i en lös knut och föll mjukt ned öfver den lilla pannan. Näsan var kort, ögonen små och gråblå, med ett lugnt, själfullt uttryck. De sågo på en gång goda och bestämda ut. Munnen hade en mängd små muskelfördjupningar vid sidorna, som kommo den att se förunderligt lefvande och mild ut, när den log. — Nu var den sluten och allvarlig.
JJkaledes torde det lända till lättnad för klaganden, om han berättigas och förpligtas, att jemte besvären ingifva den afskrift, på hvilken enligt ofta åberopade förordning skall dömas, i händelse vederparten försummar att återställa den honom kommunicerade besvärsskriften; hvari - Lag-Utskottets Betänkande M 23. 11 genom en ytterligare likhet vännes med de föreskrifter, sorn i afseende pä vädjade och instämda sakers fullföljd äro i 27 Kapitlet 6 § Rättegångs-Balken meddelade, och klaganden befriades från bestyret att i Hofrätten söka upplysning, huruvida vederparten fullgjort sin förklaringsskyldighet, för att derefter ingifva den för Hofrätten behöfliga, afskriften. Dä Utskottet ansett, att genom föreskrifter i ofvanberörda syftning en större skyndsamhet i besvärsmålens handläggning kunde vinnas, på samma gång Hofrätterna befriades från det besvär, sorn ständiga förelägganden för tredskande parter medför, och äfven för parterne ömsesidigt en större beqvämlighet bereddes, får Utskottet härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af hvad lag och författningar stadga i afseende få hvad iakttagas skall, då Hofrätt pröfvar besvär vara sådana att andre parten öfver dem höras bör, förordnas sorn följer: § i. I besvärsmål, hvilka hos Hofrätt fullföljas, skola, på sätt i 21 Kapitlet 6 § Rättegångs-Balken för lagvadda och instämda saker stadgadt år, alla inlagor med bevis, som dertill höra, tväfaldt ingifvas: den ena att vara i Hofrätten qvar, den andra att gifvas till vederparten, der Hofrätten pröfvar att han höras bör. Ej må Rättens protokoll eller Konungens Befallningshafvandes utslag, sorn ena parten inlemnat, åt andra parten utgifvas. § 2.
På de ställen, der sjelfväxande myror och tillfällen att upparbeta så kallade rödjningar vid bäckar och vattendrag finnas, nedsätter han sig och fästar mindre afseende på beskaffenheten af den åkerjord, som är att tillgå. Genom skogens tillgripande skaffar han sig väl vanligen sina första behof fyllda, men genom ängsodling blifver han i tillfälle att uppsätta ladugård, derigenom får han gödsel och upparbetar småningom smärre åkerstycken, hvilka, väl gödslade, lemna honom en afkastning, som oftast öfverstiger hvad i de bördigare trakterna erhälles. Under de sednare åren synes dock allmogens uppmärksamhet mer och mer hafva blifvit fästad på nyttan och nödvändigheten af foderväxtBerälltUe öfver Wesler-Norrlands Län för åren 1851—1855, 4 26 odling, hvilket kan slutas af det större parti gräsfrön, som blifvit förbrukadt och den efterfrågan deraf, sorn numera allmänt förspörjes; varande passande gräsfrösorter genom Hushållningssällskapets försorg allmogen fortfarande tillhandahållne. Foderafkastningen har 1851 varit under medelmåttan, 1852 god, 1853 och 1854 medelmåttig, samt 1855 en fjerdedel under medelmåttan. Trädgårdsskötseln gör små framsteg och, ehuru det med full visshet kan antagas, att odlingen af köksväxter skulle blifva ganska vinstgifvande, äfvensom de flesta sådana växter under vanliga somrar här finna mognad, sökas köksträdgårdar fåfängt annorstädes än vid städerna och de få ställen, der ståndspersoner bo. Linsädet minskas i samma mån, som linnetillverkningen inskränkes; och linberedningen sker ännu efter det i orten förr brukliga sätt, ehuru detta icke är det mest förmånliga. Hampa odlas nästan intet och humle på få ställen.
Medelst den nya Folkskole-inrättningen har i den svenska allmogens barnauppfostran det beklagliga förhållande börjat inträda, att den första hernshole-undcrvisnmgen, hvilken egentligen är ett oförytterlig!, religiöst fainiljealiggande, och derföre endast skulle bordt, der den funnes bristfällig, underhjelpas medelst frivilliga åtgärder frän både församlingens och kyrkans sida, i stället börjat alltmera förvandlas till en statsskole-undervisning af hufvudsakligen verldslig beskaffenhet. Detta har nemligen skett i första rummet medelst den offentliga inrättningen af de nya fölhshole-seminarierna med lärare, anställda på ordinarie aflöningsstat. Men ej blott seminarierne äfven folkskolorna hafva blifvit ställda på statsfot, dymedelst att äfven till ordinarie aflö - 12 Allm. Best - och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 67. ningar för de öfverallt utplanterade nya skollärarne blifvit till och med anslagna nya pålagor, och dessa påbjudna, icke blott såsom tillfälliga bevillningar mellan riksdagarna, utan såsom beständiga kommunala/gifter, och dock äfven dessa stadgade endast i ekonomisk lagstiftningsväg. Man har eljest numera börjat hysa fruktan för statens förmynderskap öfver familjens enskilda medlemmar, såsom kan synas bland annat deraf, att t. ex. en redan vid förra riksdagen väckt motion om arbetsföre tjenares förpligtelse att något bespara för deras framtid nyligen äfven vid denna riksdag blifvit afslagen, äfvensom en likaledes ifrågakommen inblandning, från statens sida, i landets skogshushållning torde blifva, ehuru med mindre skäl, motverkad såsom ett hotande stats-ingrepp i den privata egendomsrätten.
H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ till 4 e™» In fidem protocolli, i FO. Silfverstolpe• Lördagen den io Maj 1834. Plenum kl. ~ lill 6 e. m. Företogs till pröfning Oecon.-Utsk:s d. 2 dennes e. m. på bordet lagda betänk. Wto 32, i anleda, af väckt fråga om artilleri-hästars begagnande, i stället för kronoskjuts, lill forsling af Kronans spannmålsoch mjölförråd för vissa garnisonsorters behof. H. Ex. Hr Gr. Brahe, Magn.: Jag betviflar ingalunda och ämnar icke bestrida de svårigheter, man uppgifvit vara förenade med nuvar. sätt att forsla Kronans spannmålsoeh mjölförråd för vissa garnisonsorters behof; men som jag ej kan instämma i Utsk:s tanka om sättet att afhjelpa dessa olägenheter, nödgas jag anhålla om återremiss af detta betänk. Utsk. har uppgifvit, att artilleri-hästar borde begagnas till sådana transporter. Jag får upplysa, att det ej låter sig göra att dertill begagna dessa hästar, emedan deras antal knappast räcker till recruternas exercerande. De behöfvas dessutom till profköring af kanoner, lavetter och ammunitionsvagnar m. ra., så att det blefve omöjligt att ytterli - Ben 10 Maj e. m. gare utsträcka begagnandet af hästarna. Jag vet visserligen, att deri anmärkning kunde göras, att Wendes Artilleri haft sina hästar på utfodring; men detta är af den anledning, att regrtet icke ägt ridhus och således ej kunnat, likasom artilleri-reg:terna i Stockholm och Götheborg, om vintern använda sina hästar till daning af recruter, hvartill dock framdeles blifver tillfälle, emedan regrtet nu kommer att emalia ridhus.
» Lenning! » Hon gjorde hastigt ett steg mot dörren, men besinnade sig åter, gick fram till fönstret samt blickade stum och rådlös efter den bortskyndande. Hvarför kände hon sig så beklämd om hjertat, då hon såg hans gestalt försvinna vid gathörnet? W p o n spelade verkligen berusande. Det var någon czardas af Liszt eller en fantasi af Moszkowski. Den framströmmade under dessa hvita fingrar som brusande zigenarfröjd, som glödande tokayer. De bruna gestalterna svängde sig jublande omkring, den smärte ynglingen lade sin arm kring den svartögda flickans midja och drog henne in i den hvirflande kretsen. Cymbalen klingade och fiolen gnälde, och ynglingen slöt sin arm fastare kring den sammetsklädda midjan, och bådas blickar möttes eldigare. Hon stödde ännu den vackra pannan mot fönEtt dånande hurra skakade luften, och de röda sterrutan, dä kammarjungfrun kom in och lemnade tschapkas flögo gladt upp mot den flammande henne ett visitkort. Hon kastade endast en blick etern. Då skingrades på en gång som spökgestalpå kortet, och den lätta melankoli, som lägrat sig ter dessa bilder, den böljande solbrända pusstaöfver hennes drag, försvann. Det gick liksom en heden försvann, och en älsklig idyll trädde i stälsolstråle öfver hennes ansigte, och hon svarade: let. Det var en grön skog, och månskenet sipp» Säg herrn, att han är välkommen! » rade ned genom trädens toppar, dränkande allt i Ett par ögonblick derefter inträdde genom porsitt silfverbad, och en blek stråle flög ned till den tieren en elegant, manlig gestalt. Skymningen var hvita rosen och kysste henne eldigt, och rosen redan så långt framskriden, att man ej kunde bäfvade i drömmen under denna kyss, och hon skönja mer än konturerna af den besökande. drömde vidare om månstrålen och om kärleken, Hon gick emot honom. om våren och om näktergalen, om hösten och om (Slut i nästa profnummer.) försakelsen. De sista ackorden hade förklingat i den präktiga salongen.