Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Böter, som efter någon af föregående §§ ådömas, må till ett tusen Riksdaler sättas. 11 §. För smädliga yttranden, hotelser eller missfirmliga gerningar i andra fall, än förut sagda äro, bötes högst tvåhundra Riksdaler. 12 §. Förgriper sig någon med ärekränkning mot skyldeman i rätt uppstigande led; straffes med fängelse i högst sex månader, der gerningen eljest med böter be läggas skulle. Sker det mot annan af de personer, som i 44 Kap. 35 § nämnda äro; vare den omständighet såsom försvårande ansedd. 13 §. Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej till sitt fredande framställa bevisning om sanningen af sådant tillmäle, som i 8 § sägs. Ar tillmäle gjordt om bestämdt brott eller visst slag af brott, och vill den tilltalade styrka, att den, emot hvilken tillmälet gjordes, är till sådant brott saker; vise då laga dom derå. Har brottet ännu icke varit under åtal eller under pröfning i fråga om skadestånd; då skall, derest den för ärekränkning tilltalade, det vill och han sjelf är målsägande eller har rätte målsägandens uppdrag till talan eller ock brottet hörer under allmänt åtal, och så framt tid till sådant eller till talan om skadestånd ej är försuten, efter ty derom stadgadt är, domstolen lägga den tilltalade tid före att visa, att lagligt åtal då blifvit anstäldt eller påkalladt, såsom om missgerningars angifvande och åtalande föreskrifvet är, oller att målsägandes talan om skadestånd är anhängiggjord, och huru deröfver slutligen dömdt blifvit. Ej må till befrielse från ansvar för tillmäle om brott annan bevisning vara tillåten 14 §. Den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständigheterna, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre upprättelse vunnit, der denne det äskar. 4 5 §.
Den värde Talare, som yttrat sig näst före mig, har fästat sin uppmärksamhet vid Utlåtandet N:o 214» hvaruti StatsUtskottet ansett sig föranlåtit alt göra flere anmärkningar vid den förvaltning och redovisning, som hittills ägt rum för Garnizons-Sjukhusbyggnaden. Ridderskapet och Adeln beslöt, då detta Utlåtande förevar, och jag tror att de tre öfrige Stånden fattat samma beslut, att man skulle anmäla inför Konungen de betänkligheter som uppstått, på det Konungen i laglig väg måtte anbefalla undersökning, sedan vederbörande blifvit hörde, en åtgärd hvilken ej kunde vidtagas af Rikets Ständer. Om det vid denna undersökning blir utröndt, att några förseelser ägt rum, lära icke de rättelser uteblifva, som påkallas; men att från detta förhållande hemta stöd för bestridande af utbetalning af den nödiga summan för det återstående arbetet, kan jag icke begripa. Jag tror att man bör ihågkomma, att den ifrågavarande byggnaden icke blott är ett Garnizons-sjukhus, utan äfven att anse såsom ett sjukhus för Armeen och Flottan. Genom det läge Stockholm har, lär det icke undfalla någon, att i händelse af krigsoroligheter, en större styrka måste sammandragas i dess grannskap, och att för Flottan intet lämpligare ställe till sjukhusetablissement finnes än här. Detta sjukhus är således egentligen att anse såsom ett militär—hospital, hvilket äfven ingår uti för - Den 28 December f. m. 7 svarsplanen. Att åter uppskjuta byggnaden, är endast att föröka kostnaderne. Jag medgifver visserligen, att kostnaderne till denna byggnad äro stora, men så bör man ock påminna sig att arbetet fortgått i 20 år, ty det börjades 1812. Ett arbete, som utsträckes på sådant sätt, skall ovilkorligen blifva öfverdrifvet dyrt, och ingen privat man skulle så utsträcka det, ty extra utgifterne skola ovilkorligen derigenom mångdubbla kostnaden. Att nu uppehålla afgörandet af anslagsfrågan, skulle ingenting annat verka, än att StatsRegleringsBetänkandet icke kunde företagas lill slutligt afgörande, innan den summa blifvit bestämd, som finnes fördetta ändamål upptagen i samma Betänkande.
Län samt numera och en längre lid tillbaka till större delen skoglös, varit åt så väl kringliggande som inom sjelfva parken befintliga hemman af ålder upplåten att begagnas till mulilbete och torftägt, hvilken förmon de åtnjutit intill år 1824, då, vid skedd reglering af Kronoskogarne och Allmänningarne i Riket, stadgadt blifvit, att ränta och skattelösen skulle erläggas för den betesmark och de torfmåssar, ifrågavarande hemman beliöfde från parken få sig tilldelade. Enär likväl sedermera utrönts, att hemmanen icke raägtade eller tilläfventyrs vore skyldige att betala något Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltcns Utlåtande> N:o 4^- 5 för hvad dem sålunda skulle tilldelas, hade Kongl. Majit, på Landshöfdingarnes underdåniga hemställan, Nådigst förordnat, att hvarje helt hemman skulle kostnadsfritt erhålla 120 tunnland betesmark och den återstående delen af Kronoparken användas till så kallade planter-hagar; men som vid den, i anledning häraf, efterhand företagna, ehuru ännu icke till fullo verkställde, delning af parken, åtskilliga socknar, hufvudsakligen Hudene och Källunga i Gäseneds samt Halljunga i Kullings Härad komme, när de två planter-hagar, som äro anlagde i de trakter af parken, hvilka kallas Blocken, blefve färdiga, att få sina betesmarker på ett afstånd af en half mil och derutöfver från hemmanen, vore dessa lill beskaffenheten svaga beteslägenheter, de der måste begagnas äfven för sådane kreatur, som dagligen behöfde tillses eller hemtagas, af ringa nytta för innehafvarne.
Hedda Tesman kunde dock kanske hafva lart sig a t t, lefva p&amp; resterna - hon, som så minga andra. Samhället Iiåller sträng disciplin, den styfvaste nacke kan lära a t t böja sig. Det kan nog kännris, som om man m-riotstrafvigt släpades bort med brutal makt af starka, oböjliga arinar dag efter da.g och vecka efter vecka - men sinåningoin dör trotset bort och efterträdes af trötthet, och tröttheten kan aflösas af slöhet ocli till slut kommer känslolösheten och intager slöhetens plats - och ingenting mäxkviirdigt intriiffar. Xen i Heddas lif tillstöter nigot ntifrkn. Hon möter kny0 deii ende man, som gjort iikgot djupare intryck pk hennes hjärta. Honom Ilade hon en g&amp;ng makt öfver, en makt, som hon inissbrukade, till dess hon stötte honom ifrkn sig - ned i smutsen. Och nu har en annan kvinna, i Heddas ögon henne sjiilf i allo nnderliigsen, iteruppriittat honom och fast honom rid sig med tacksamhetens och tillgifvenhetens band. S % vakna de starka makterna i Xeddas sjiil: krankt stolthet, afund, svartsjuka och den gamla dragningeu till Eileït Lövborg. Och den thflingskamp hon nu kastar sig iii i för a t t en girig .få sine fingre i en men * eskeskjiebnen, iifven hon, och taga igen sin forna makt .öfver denne man, den döfrar lifsledan för ett Ögonblick, blir nigot som fyller litet af tomheten, ett slags sport, en hjiilp a t t glöm~na, Det ser ut, som om hon skulle vinna. Den dar lilla sjipiga Thea hade gjort honom beroende, osäker, feg. Nu skall edda fi honom efter sin vilja, resa honom upp och höja honom efter sitt sinne. Sin fulla frihets och själfrnedvetenhets spiinstighet skall han återvinna, eldig och.
Maj 1827, att lotspenningar icke måtte beräknas eller tagas för sådane fartyg, hvilka äro förpliglade att taga lots, men vid lots-stationen icke erhålla någon sådan och icke eller segla under annat fartygs skot; så, enär berörde Nådiga Reglemente ingalunda föranleder dertill, alt fartyg, som, oagtadt gifven signal, hvarken erhålla serskild lots eller få segla under annat fartygs skot, äro pligtige att erlägga lotspenningar, och uti 27 § stadgas ansvar för den, som fordrar och uppbär höyre umgälder, än Förordningen bestämmer, under hvilken straffbestämmelse otvifvelagtigt hörer det fall, att umgälder fordras, der sådane efter Förfatlningarne icke ega rum, förmenar Utskottet häraf följa, att något serskildt stadgande i detta hänseende icke är af nöden, hvadan Utskottet hemställer, att Herr Norins motion i denna del måtte lemnäs utan afseende. Då Herr Norin föreslagit en revue och reorganisation af Lotsverket i allmänhet och Mats Persson yrkat, att Lots-Reglementet måtte så förtydligas, att icke den ena §:n må stå i strid med den andra eller ordalagen gifva anledning till misstydning, bar likväl ingen af dessa motionärer bestämdt uppgifvit, hvilka förändringar, som åsyftas med berörde förslag, eller hvilka felaktigheter i Lotsverket och det derföre gällande Reglementet, som borde föranleda den föreslagne åtgärden — Utskottet saknar således uti motionerne all egentlig ledning för den påkallade granskningen, och dertill fordras dessutom ovilkorligen en förberedande undersökning och utredning af vederbörande Embetsmyndigheter med fullständig kännedom om de serskiita localoch sakförhållanden, hvarefter den ifrågavarande^ an - 6 Allm. Besv.- och Ekon,-Utskottets BetänkandeN:o 130. stallen måste lämpas. — En underdånig: framställning härom till Kongl. Majit Iian iclie anses behöflig elier lämplig, då, enligt hvad Ulslioftet liar sig bekant, Förvaltningen af Sjö-ärendena, elter Kongl.
Om han deremot uptog detta lån för tillfälliga utgifter, för sina nöjen och sitt öfverflöd, eller han icke väljer ett lämpligt och ändamålsenligt sätt för sin uplåning, då erkänner jag att skuldsättningen är oriktig. Det är således icke skuldsättningen i och för sig sjelf, som man här bör gilla eller klandra, utan man bör sätta den i sammanhang med det ändamål, för hvilket den sker, och då bör den gillas, när ändamålet år stort, men ogillas, då den gäller mindre vigtiga företag. Om detta år förhållandet med den enskilde, tror jag, att det äfven förhåller sig på samma sätt med Staten. Om Staten skulle uptaga lån för alt bestrida sina kuranta utgifter, eller för att dermed möjligen bekosta företag, som ingenting afkastade eller icke ökade landets produktionsförmåga eller höjde innevånarnes välstånd, då erkänner jag alt en sådan skuldsättning vore olämplig. Om deremot Staten anser sig böra uptaga lån, för alt klokt använda dem och för att icke allenast i betydlig mån höja landets produktionskraft, utan äfven sätta efterkommande i tillfälle alt utan alltför stor känning utgöra betydligt ökade skatter, tror jag att en sådan skuldsättning vore ganska nyttig. Den värde talaren har särdeles uppehållit sig vid de resonnemanger i Utsk:s Betänk., som hafva till syftemål att ådagalägga, det ett fondsystems införande i Sverige skulle kunna bidraga till realisationens uprätthållande, och talaren har dervid hänvisat på Frankrike, som, då det under 1789 års revolution icke kunde uppehålla sin kredit, mäste tillgripa assignater. Detta är ett historiskt faktum, som vi alla känna, men som, efter min öfvertygelse, ingenting bevisar. Den värde talaren har vidare yttrat, att fruktan för pappersmyntet i Frankrike blef så stor, alt man icke vidare ville höra talas derom. Emellertid finnes dock pappersmynt i Frankrike och har länge funnits der; men jag hemställer till Hr von Hartmansdorff, huru förhållandet skulle blifva i Sverige, om man här, likasom 1809, tillät Banken att utgifva statspapper, som med hvarje månad folie i kurs?
”Hittills hafva vi icke ensamme kunnat ”besörja rikets tarfvor, ty dessa råa skolfuxar hafva rätt ”intet synnerligt kunnat uträtta; men då de nu genom vår ”försorg blifvit förståndiga, tillhör dem ensamme bestyret ”under konungen. De svenska lida icke heller gerna ut”länningen i landets sysslor, också för det han är näs” viser.” Gustafs söner byggde på den grund fadren lagt. Bättre tider hade inträdt; skolorna voro mot slutet af seklet flitigt besökta, och under k. Johans tid blef en andre lärare eller konrektor vid skolorna anställd. Konung Erik beslöt 1566 att i Upsala upprätta ett kollegium eller universitet med ”underhåll, privilegier och annat mer,” men utnämnde till en början blott en lärare, Laurentius Petri Gotus, som skulle undervisa i grekiska. Sju år derefter funnos fyra lärare; men konung Johans plan att fullkomligt återställa universitetet hindrades genom den liturgiska stridens utbrott, och i stället anlade han i Stockholm 1583 ett Collegium Illustre, som skulle tjena liturgiens sak209. Det var först Carl IX, som 1595 gaf en väckelse till de domnade krafterna, undervisningen började ånyo med allvar, och den första svenska magisterspromotion hölls år 1600. Reformationstidehvarfvets litteratur är fattig. Teologiska afhandlingar och stridskrifter utgöra helt naturligt flertalet af tryckta arbeten. Bibelöfversättningen är periodens storverk. Jemte teologien behandlades äfven historien; bröderna Petri skrefvo hvar sin rikskrönika, och Rasmus Ludvigsson m. fl. skrefvo de särskilta Wasakonungarnes historia. Man får dock icke undra öfver den vetenskapliga ofruktsamheten; de flesta lärdes krafter togos i anspråk af skolundervisningen, och det ansågs som en gifven sak, att den, som med allmänt understöd studerat utrikes, skulle efter hemkomsten taga anställning vid skolan. Erkebiskop Abraham Angermannus klagar, att de flesta svenskar, som mottagit lärd bildning, voro ”nedtryckta af skolarbete.” Men det arbete, de i skolan nedlade, bar rika frukter för följande period. För skönlitteraturen var detta tidehvarf af bastant prosa föga gynnsamt.
Kände man an - Den 17 December e. m. ledningarne till skrånas och gillenas bildande och den inflytelse sorn de haft pä utvecklingen af Staternes krafter och menniskornas bildning; så torde man lättligen inse att hvad som i samhällenas närvarande skick synes hinderliga band, i en annan tid utgjorde ett nödvändigt värn. Förutan den styrka, som slutna skrän och gillen erbjödo, hade, å en tid då de först bildades, inga slöjdidkande näringar kunnat uppkomma jemte jordbruket, och staterne och menskligheten hade förmodligen, flere Secler längre, varit i saknad af de fördelar, som varit en frukt af Slöjders och Jordbrukets vexelverkan. I Pohlen hafva inga skrän och gillen funnits. Också framställde den nu aflidne Pohlska Staten bilden af en sjuk och vanvårdad kropp; städer utan slöjder och constitutioner; fattiga bönder, söm slafvar sinnade och som slafvar be* handlade; en öfvermodig Adel och en skugga af Konung, alltsammans sammanhållit och lifvadt, så mycket sådane elementer kunde lifvas, af mäklande judar. Att orsaken till det fordna Polens vanmagt låg i saknaden af sjelfständiga, slöjdidkande folkclasser, är man berättigad, att anse såsom åtminstone högst sannolikt, då man sett att angränsande stater, hvilka genom sina skrän och gillen erhållit slöjdidkande folkclasser, också förmått utbilda sig. Häraf följer väl ingalunda, att i det skick i hvilket nu verlden är, slöjder icke Den 17 December e. m. skulle kunna uppkomma jemte jordbruket, förutan medlet af slutna skrän och gillen; deraf följer icke heller, att i Länder, der vexelverkningen emellan jordbruk och slöjd, emellan natur och konst, redan kommit i gång, de medel och inrättningar hvarigenom detta förhållande blifvit beredt, skola bibehållas såsom helgedomar, änskönt man ser dem utgöra binder för en än högre utbildning. Men deraf torde synas, burn lätt man kan misstaga sig, närman vill bedöma en samhällskraft> såsom vore den en enkel och permament verkande naturkraft.” Jag gillar till alla delar dessa på en gång enkla och djupa åsigter.
Derest riksdagsman försättes i omyndighetstillstånd, eller nödgas sin egendom till borgenärer afstå, eller varder förvunnen att hafva vid riksdagsmannaval mot vedergällning afgifvit sin röst, eller på sådant sätt värfvat andras, eller varder dömd förlustig embete eller medborgerligt förtroende, eller för vanfrejdande brott sakfälles eller ställes under framtiden, skall hans riksdagsmanna-befattning genast upphöra. 32 Konstitutions-Ulskottets Memorial, M 7. § 23. Den, som riksdagsmanna-befaltning innehaft, kan dertill åter väljas, om lian då valbar är. Valsätt. § 24. Hvar och en eger utöfva den valrätt honom tillkommer, för egendom, der egendomen är belägen; för näringsinkomst, der han för yrket skattar, och valrätt efter annan grund, der han är mantalsskrifven. § 25. Alla val till elektorer, till ledamöter i valnämnd och till riksdagsmän i andra kammaren, så väl på landsbygden som i städerne, ske muntligt och öppet. § 26. För val af elektorer skall på landsbygden hvarje socken utgöra serskildt valdistrikt. Vilja liera socknar, som till samma pastorat höra, förena sig om samfäldt elektorsval, stånde det dem fritt. Antalet af elektorer bestämmes så, att en elektor utses då socknens hela folkmängd icke uppgår till ett tusende, två för lulla l,000:de intill 1,500 o. s. v. en för hvarje 500:de. Finner valförsamlingen så nödigt, må den, då elektorsval sker och på enahanda sätt, utse suppleant, för att, i händelse af elektors förfall, i dennes befattning inträda. Elektorsoch suppleantval verkställas i socknestämma, hvars ordförande är valförrättare. § 27. De i näslförestående § omnämnde elektorer sammanträda länsvis å gemensam valort, då lör hvarje krets densammas elektorer utse En riksdagsman. § 28.
Ett ögonblick frestades han att göra slag i saken genom ett dundrande: » Upp med er, ungar, och det på eviga momangen! » Men så blef han rädd att göra sig löjlig för ingeniör Wigert och kandidat Ström och hvad de nu allt hette, de okända storheterna. Och så nöjde h a n sig med att demonstrativt smälla igen fönstret. I salongen kom han att tänka på, det barnen förmodligen inte heller hade tamburnyckel. Små- trätande skyndade h a n ut i tamburen, drog frän patentlåset, sköt rigeln för det och tillslöt åter dörren. Viss, att mamma ändå snart skulle bli väckt af barnen, intog pappa sängen med mindre försiktighet än annars under liknande omständigheter. Med ett klagande: » Det är då för väl, att det ändtligen blir ro i huset! » vände sig Malin otåligt om i sängen. » Kära du, nu äro de här, » underrättade Ludde försiktigt. » Kors i allan dar! » Malin blef genast spritt vaken. » Du sa ' ju, att de hade stanna.t där i natt? » » Ja, jag kunde väl inte tänka mig annat. Del här är ju uppåt väggarna. Men vänta mej! » En gäll ringning på tamburklockan afbröt honom. » Se så, nu ha de kräken inte vett att känna efter om dörren — » En ny, ännu skarpare ringning ljöd. » Det är nästan starkt, att inte Stina eller Johanna kunna idas stiga upp och öppna, utan att jag ska sta ' igen, » utbröt Ludde förargad, i det han slog tillbaka täcket och satte sina iskalla fötter på golfvet. » Kära du, du vet ju, att de sofva som stockar. » » Så är det, » mumlade Ludde, i det han grep det brinnande ljuset, » ju mer man skonar dem, dess mer — » » Kanske jag skulle — » » Liksom det vore bättre! » » Ludde lille, sätt för all del någonting på dig! Du går ju rakt och förkyler dig, » jämrade Malin och tog hvad som var närmast till hands — sin egen röda yllekjol — samt kastade den efter pappa. Men denne, som nu var mäkta förgrymmad, fortsatte obevekligt sin gång, barfotad och i blotta skjortan.
E n outsäglig glädje uppfylde m i g; det hade d o c k k o m m i t, detta hvarefter j a g längtat och som j a g ändå fruktat och nu medgaf jag mig sjelf för första gången, hvad j a g så länge sökt qväfva o c h tillintetgöra, att j a g älskade honom obeskrifligt. Aldrig förr hade verlden synts mig sä härlig, så s k ö n; den doftande nattvinden kom in genom mitt fönster för att svalka mina heta tinningar. Men plötsligen under denna jublande glädje framträdde frågan om huruledes jag skulle kunna k o m m a derifrån utan att väcka uppseende. L y c k a n tycktes verkligen på ett högst oförtjent sätt hafva korat mig till sitt skötebarn, ty följande morgon tillsade mig hennes nåd att som hennes ordinarie städerska tillfrisknat långt fortare än man haft att förvänta, vore jag härmed entledigad från min tjenstmed en 10-kronesedel såsom ersättning för mitt arbete. Jag tackade o c h gjorde en elegant nigning med den påföljd, att hennes nåd förvånad betraktade mig. A t t packa in mina få tillhörigheter och att afresa från D y m i n g e, utan att hafva återsett baron Hagenow, var en stunds göra o c h efter några timmars förlopp var jag åter på Ekas. Jag lugnade mamsell Kajsa, som j a g fann nära nog förtvinad, o c h efter några dagar återkom min faster. Dagen derpå anlände baron H a g e n o w, som var en aflägsen slägting till min fasters aflidne man. H a n fann snart tillfälle att fortsätta den på Dyminge afbrutna konversationen o c h — nåja, resultatet var j u gifvet. I c k e sant! » S e r du Eva, du lydde mitt råd ändå. » J a g svarar honom med en kyss. E t t eget bo. Tanter och vänner gifva dem välmenta, men motsägande o c h opraktiska råd.
Banco-Utskollet har icke brytt sig om alt föreslå något användande af dessa medel; jag irrar mig likväl, en del af desamma hafva ingått i Utskottets beräkningar; 44°>00u K;dr B:co hafva blifvit ansedde såsom disponible; hvarföre just dessa 440,°00’ oc^ *c^ie också öfrige 260,000, kan jag likvisst ej fatta; mig tyckes fullkomlig brist på consequens härutinnan^ Icke kan det vara ett giltigt skäl, att man om de 44°>000 fttdr säger, att de äro afbelaluitigar på Piiksgä Ids-Co n to i re t s skuld lill Banken; ty hvem kan bestämdt säga, huru mycket af Riksgälds-Coritoirels sedan sista Riksdag till Banken gjorda capital-afbetalningar ännu äro disponerade eller icke; — hvem kan följa Bancosedlarne på deras kringirrande bana nog nära för att bestämma antingen de summor, hvarigenom vare sig Bankens egna skulder blifvit minskade, eller dess lånefonder Ökade, härflutit ifrån ränlevinster eller ifrån capital-afbetalningar, hvilka om hvarandra lill Banken ingå alt genast der sammanblandas; icke ens Banco-fullmägt ige hafva ansett härtill erforderlig utredning möjlig, såsom af deras vid Riksdagens böljan afgifna berättelse, pag. 5i—53, kan synas, emedan der icke bestämmes, 0111 det är capital-afbetalningar eller del är ränlevinster, sorn blifvit till det ena eller andra af de uppgifna serskilda ändarnålen disponerade. — Af alla nu anförde skäl, ogillar jag Utskottets förfärande att icke såsom disponibel tillgång antingen hafva ansett hela den summa al ■700,000 R:dr B:co, som vid r83<) års slut oanvänd i Banken qvarfanns, eller ock hafva åtminstone antyd!, hvarföre icke så »keit. Annu flere prof på inconsequens vid grundernes för Utskottets beräkningar uppgörande, nödgas jag anföra.
Och Darios utaf Meden tog riket in, då han tu och sextio år gammal var. Och Darios syntes godt vara, att han skulle sätta öfver hela riket tjugu och hundrade landshöfdingar. Öfver dessa satte han tre Förstar; den ene var Daniel, hvilkom de landshöfdingar skulle räkenskap göra, att Konungen dess mindre bekymmer hafva skulle. Men Daniel gick alla de Förstar och landshöfdingar vidt öfver; ty en hög ande var i honom; derföre tänkte Konungen att sätta honom öfver hela riket. Fördenskull foro de Förstar och landshöfdingar derefter, huru de kunde finna en sak med Daniel, den emot riket vore; men de kunde ingen sak eller missgerning finna; ty han var trogen, så att man ingen skuld eller ogerning med honom finna kunde. Då sade männerne: Vi finne ingen sak med Daniel, utan om hans Gudstjenst. Då kommo de Förstar och landshöfdingar tillhopa inför Konungen, och sade till honom alltså: Herre Konung, Darios, Gud unne dig länge lefva. De Förstar i rikena, herrarna, landshöfdingarna, Rådet och ämbetsmännerna, hafva alle betänkt, att man skall låta utgå en Konungslig befallning, och ett strängt påbud, att ho som helst i tretio dagar någon ting vill bedja af någon Gud eller mennisko, utan af dig, Konung allena, han skall varda kastad för lejon uti gropena. Derföre, o Konung, måste du detta budet stadfästa, och underskrifva dig; på det att det icke skall omvändt varda, efter de Meders och Persers rätt, det ingen öfverträda djerfves. Alltså underskref sig Konungen Darios. Som nu Daniel förnam, att sådant bud underskrifvet var, gick han upp i sitt hus; och han hade i sino sommarhuse öppna fenster emot Jerusalem; der föll han tre resor om dagen på sin knä, bad, lofvade och tackade sin Gud, såsom han tillförene plägade göra. Då kommo desse männerna hopetals, och funno Daniel bedjandes och åkallandes inför sin Gud.