Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bih. till IL St. Proi. 1844. 3 Sami. 1 Haft. R. F. § 57. R. F. § 53. R. O. §. .30. mom. 1. R. F. § 59. R. O. § 27. moni. 1. och § 30. inom. 1. R. F, § 62. R. F. § 63. 26 Constitntions-Ulskottets Memorial, M 2. R. F. §. 60. R. F. §. 61. R. F. § 64. R. F. § 65. R. O. § 30. mom. 2. per. § 85. Till Bevil/n ingar räknas Tulloch Accis-medlen, Posl-medlen, Chartae-Sigillatae-afgiften, Husbehofs-Bränneri-medlen, sa ; t hvad Riksförsamlingen dessutom serkildt såsom Bevillning fastställer. Ej må några allmänna afgifter, af hvad namn och beskaffenhet sorn helst, utan Riksförsamlingens samtycke kunna förhöjas, Tullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen. Ej heller må Konungen Statens Inkomster förpakta eller, till vinning för Sig och Kronan eiler enskilda personer och Corporationer; några monopolier fastställa. § 86. Alla afgifter, som Riksförsamlingen under de i näst föregående § nämnda Titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya Bevillningen af Riksförsamlingen fastställd biifver. § 87. Så väl Rikets ordinarie Statsmedel och Inkomster, som det belopp, hvilket Riks för samlingen af Bevillningsmedel till 8 ta Is-Ver k et anslagit, vare under Konungens disposition, att till de af Riksförsamlingen profvade behof och efter den upprätttade Staten anordnas. § 88. Dessa medel må icke användas annorlunda, än fastsläldt blifvit; varande Statsrådets Ledamöter ansvarige, om de låta afvikelse derifrån äga rum, utan att lili protokollet föreställning deremot göra, samt anföra hvad Riksförsamlingen i denna del förordna t.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 21 Juni 1848- Preste-ståndet den 22 Borgare-ståndet den 22 Bonde-ståndet den 26 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående staden Åmåls innevånare beviljade förslagsoch byggnads lån. (Stats-utsk. Uti., IN:ris 119 och 188.) S. A. K. I anseende till den större eldsvåda, som under Januari månad 1846 inträffade i Åmål, har E. K. M., enligt hvad i Dess nådiga proposition angående statsverkets tillstånd och behof omförmäles, dels i nåder anvisat en summa af 10,000 v:dr till förlagslån åt dem bland nämnde stads handlande och näringsidkare, som genom eldsvådan beröfvats utvägarne att sin rörelse eller sitt handtverk fortsätta, dels ock nådigst beviljat ett byggnadslån af 30,000 r:dr, att utlemnas till egare af brandskadade fastigheter, emot hufvudsakligen samma vilkor, som för enahanda lån förut varit stadgade, dock med tillämpning derjemte af Rikets Ständers rörande dylika försträckningar under sistförilutna riksmöte vidtagna beslut; och då dessa 2:ne lån, jemlikt E. K. Ms dm 26 Maj berörda år meddelade nådiga förordnande, blifvit utaf mindre kreditiv-medlen statsverket godtgjorda, har E. K. M. i nåder föreslagit, att befattningen med desamma måtte från Stats-kontoret öfverflyttas på Riksgäldskontoret, till hvilket låne-handlingarne skulle i sådant fall, efter behöriga transporter, varda allemnade; hvarjemte E. K. M., medelst nådig remiss af den Bik. lill 11. För dag lill tind.
Den som är mycket rädd och förskräckt skall af blotta minerna tycka, alt de lagt ett sådant uppsåt å daga; en annan skall af några svordomar anse, att ett sådant uppsåt vore ådag.ilägdt, och den, som kanske är litet för tranquil, väntar ända tilldess att folkmängden på handpripligt sätt företager sig något, innan han anser ett sådant uppsåt vara ådagalagdt. Att orden ”menighet” och ”folkmängd” icke begge behöfvas, ar redan förut af en annan talare anmärkt. Folkmängd är ett högre begrepp, under hvilket menighet eller sockenboer, eller hvad de må kallas, äro inbegripne och således böra ulelemnas. — Dessutom fruktar jag, att Utsk. på åtskilliga ställen föreslagit alltför hårda straff; ty jag föreställer 111ig, att dea sorn finner sig hafva gått sä långt, alt han har blottställt sig för fästningsarbete på 6 till 12 år, är en narr, om han icke drifver saken till det yttersta och, äfven med fara försitt lif, söker genomdrifva revolutionen och derigenom frälsa sig. Deremot 0111 straffen hade varit måttliga, så hade han återvändt i råttan tid och ej ansett det vara värdi att äfventyra ett större stral}’. Äfven synes mig "Utsk. lili straffbestämmelserna ej alltid hafva varit conseqvent. Så t. ex. står det uti 2 §:n, att 0111 upprorsmännen ”trotsa med oljud, smädeord eller hot, vardén dömde, anförare lill fästningsarbete från 2 till 6 år, och andre deltagare i upproret till sådant arbete från 6 månader lill 2 år.” I den 6 §:n deremot stadgas, att hvar som trotsar med oljud , hot eller smädeord skall, om han är anförare of upploppet , straffas med fängelse från 2 lill 6 månader, eller, 0111 han är deltagare, fällas till böter från 10 till 5o r:dr.
Magistratens åberopade protokoll anser jag ej öka, utan snarare förringa anledningarne till den föreslagna åtgärden, emedan detta utvisar, att stadens innevånare, ehuru Konungens befallningshafvande i länet förordat stapelstadsrätten under den förutsättning eller med det vilkor, att staden skulle ej allenast bekosta de för en tullkammare nödige byggnader, utan ock bidraga till tulltjenstemännens aflöning, likväl, då de i ämnet hördes, endast åtogo sig uppföra tullhus och tullbod. Aflöningen af en tullkammares tjenstemän och betjening är ganska kostsam och skulle tilläfventyrs uppgå till nästan samma summa som tullintraderne i Sölfvesborg, hvars handlande hafva kraftige medtäflare i dé inom cirka tre mil belägne städerne Carlshamn och Christianstad och icke lära få serdeles stora affärer med utlandet, der fördelaktig afsättning af den väsendtligaste export-artikeln, eller bränvin, ej är att förvänta. Skulle stapelstadsrätt beviljas Sölfvesborg, komme dylik förmån att med större skäl påkallas af en mängd andra städer, ja äfven köpingar, genom beviljande hvaraf tullverkets utgifter komme att högst betydligt ökas, utan serdeles tillökning uti intraderne. Så väl i motionen som inom Utskottet har, såsom skäl för den förra, uppgifvits, att Sölfvitsborg förr egt stapelstadsrätt, ehuru denna sedermera skall blifvit öfverflyttad på Christianstad. Af de vid motionen bilagde handlingar upplyses dock, att förstnämnde stad väl fordom olofligen idkat utrikes haudel, men redan år 1654 förbjudits att dermed fortfara. Min åsigt är, att motionen ej bör föranleda någon åtgärd af Rikets Ständer.* Uti denna reservation instämde herrar Montgommery, B. N. G., och Bråkenhjelm, P. Ii. Bih. lill R. SI. S Sami. 9 nä/t. * 2 Allm. Besvärsoch Ehon.-Vlskollels Utlåtande, A: o 51. Ank. till Exp.-Utsk. d. 26 Febr. 1851, kl. 11 f. m.
Kanske bli vi flera med tiden. klen, tog han en rättare, som skulle sköta bostället. Något ståtligare och vackrare än denne unge mans utseende hade jag aldrig sett ens i mina drömmar. Då han gick i sin grofva arbetsdrägt, såg han ut som en förklädd grefve — » Madam Blind ». åtminstone syntes han mig så. Dertill kom, att han vid alla tillfällen på det Ett m i n n e, u p p t e e k n a d t af F. M. C. mest grannlaga sätt sökte vara mig till tjenst (Slut fr. föreg. n:r.) och nytta samt afvända alla obehag och förf^^jill prestgården kom ibland en gammal argelser, hvilka i så rikt mått förut kommit ^^^ungkarl, komminister från denna försammig till del. ling, hvilken sades vara mycket rik. Och Jag gjorde mig ej närmare reda för mina förespeglande mig, huru präktigt och bekymkänslor, men jag tyckte mig ej längre vara merfritt jag skulle få det såsom hans fru samt så ensam och olycklig. huru jag skulle styra hus och man efter mitt Jag blef enka. tycke, hade jag utsett den gamle komministern Och fastän jag då hade min syn i behåll, till min man. Och snart hade jag ock den var jag likväl blindare, än hvad jag nu är. tillfredsställelsen att svara ja på hans anhållan Ung, öfverspänd och bedårad, som jag var, om min hand. Och så hlef jag prestfru i den blef jag efter enkeårets slut hustru åt Lind — församling, der jag nu sitter såsom fattigmin mans rättare. hjon. Jag hade efter A. erhållit ett vackert Men min uträkning att få styra och ställa bo och ett rätt stort kapital. Med detta som jag ville gick dock om intet. Jag köpte Lind ett hemman uppe i socknen, der blef i stället rättvist straffad för mitt lättsinne jag ändtligen väntade mig finna den sällhet, att gifta mig med en man, för hvilken jag efter hvilken mitt hjerta så länge förgäfves kände hvarken aktning eller tillgifvenhet och trånat. hvars karaktär under den dagliga sammanvaron Men — han, som under den tid jag kallavisade sig vara fullkomligt ur stånd att uppdes prestfru var min underdånige slaf, blef väcka dylika känslor.
Följande morgon möttes jag och Pettersson på utsatt klockslag utanför seminarium, som på denna tid var inrymdt i huset n:r 68 Drottninggatan. Vi sökte upp rektors mottagningsrum för att aflemna våra ansökningshandlingar. Rektorn, en till utseendet mycket barsk herre, emottog först Petterssons papper. Då han genomögnat dem, utbrast han i det han otålig kastade ifrån sig den vidlyftiga ansökan: »Hm, hvad är det der för någonting!» Jag sände en suck af tacksamhet till den Högste, för det jag ej låtit mig förledas till att sjelf onödigtvis blotta mina ömma känslor. Då jag nu fick framlemna min egen enkelt affattade ansökan till honom, såg jag ett drag af välbehag spela i hans ansigte, under det han genomläste densamma. »Det der har du väl inte skrifvit sjelf – dertill är stilen för vacker,» sade han och såg pröfvande genom glasögonen på mig. »Jo, det har jag visst,» svarade jag, rodnande af förtjusning öfver det beröm, som ju låg redan i hans tvifvelsamma fråga. »Jaså, jaså,» sade han då. »Ja, vi få väl se, hur du bär dig åt, när examen börjar. – Den tar sin början klockan 10. Då skolen I hafva bläck, penna och papper med eder,» tillade han ganska sträft. Sedan vi nedkommit på gatan, sällade vi oss till de öfriga inträdessökande, som skockat sig på den öppna platsen vid Vallgrafven, midtemot Trädgårdsföreningen, der Drottninggatan mynnar ut på Stora Nygatan. Jag igenkände nu i flera af dessa ynglingar desamme, hvilka jag förut lagt märke till ute i staden och misstänkt som blifvande medtäflare vid inträdesexamen. Det rådde just ingen gladare stämning i denna ynglingaflock; ty vi visste alla, att det fans långt flera inträdessökande än platser vid läroanstalten (enligt hvad vi senare fingo veta, förhöllo sig de förras antal till de senares som 90 till 30).
Utskotten hafva, på dessa grunder, trott lämpligt vara, att de speciela bestämmelserna för hvarje Skola, såsom valet af undervisningsmethod, af lärare och läroämnen borde, såsom bemälde Comité' äfvenledes föreslagit, öfverlåta» åt communerna sjelfva och få bero på deras frivilliga öfverenskommelse. I afseende på läroämnen hafva Utskotten således endast yrkat iakttagandet af den grundsats, att en ändamålsenlig religions-undervisning bör vara Folkskolans första ändamål, emedan det är härpå, som all folkbildning måste hvila. Men då denna undervisning ingalunda utesluter den af andra kunskapsgrenar, hvilka Utskotten ansett, i sammanhang med densamma, böra bibringas, och hvaraf Utskotten uppgifvit de allmännaste och mest angelägna, sorn icke på något ställe böra underlåtas, hafva Utskotten, Statssamt Allm. Besv.- och Oecon.- Utahs Utlåtande JY:o /fg. 3 • beträffande för öfrigt valet och vidden af läroämnen, trott det böra lemnäs vederbörande öppet och fritt, att i detta afseende bestämma och vidtaga den utsträckning, som omständigheterna och locala förhållanden kunna medgifva, på sätt som Läroverks-Comiléen uppgifvit och Herr Lefrén i sitt anförande tydligen utvecklat. Enligt denna åsigt finna Utskotten det icke eller nu lämpligt, att tillstyrka en allmän föreskrift om alla de läroämnen, som kunna blifva föremål för undervisning i Folkskola, enär en sådan anstalt på ena stället kan vinna en vidsträcktare syftning och utvidgning, än på ett annat, helst då, såsom flere Talare anmärkt, en stor brist på skicklige Lärare ännu förefinnes. Till afhjelpande af sistnämnde svårighet har väl blifvit föreslaget, att torftiga Studenter borde begagnas under 9 månader af året såsom Lärare i Skolorna, men Utskotten få härvid erinra, att, om än detta skulle med framgång kunna på ett eller annat ställe verkställas , anse Utskotten likväl, att frågan derom må bero på communernes fria val och öfverenskommelse, men icke, att den bör blifva föremål för ett allmänt stadgande.
Utskottet har tagit härvid förekommande, för alla samhälls-classer högst vigliga frågor i noggrannt öfvervägande, samt med of vananförde förslag och yttranden jemfört de, rörande detta ämne, vid sistförflulna Riksdag, af dåvarande Banco-Ulskott och Ständer meddelade utlåtanden och fattade beslut, enär den sedermera föi flutna tid, enligt Utskottets fullkomliga öfvertygelse, icke medfört någon hufvudsaklig förändring i de omständigheter, som föranledde Rikets då församlade Ständers hos Kongl. Majit i underdånighet gjorda anmälan om olägenhelerne deraf, att någon bestämd räkneenhet för penninge-förhållandena inom Riket icke funnes. Utskottet instämmer också fullkomligt i den, vid samma tillfälle, yttrade och af dagliga erfarenheten allt mer och mer bekräftade åsigt, i afseende på dessa förhållanden, sorn måste föranleda en för allmänna penning-rörelsen i så många fall menlig olikhet i begreppen om fastigheters, varors, arbetsbiträdens och fordringars uppgifna värden. Sedan de omvexlingar och förändringar, 6 Banco-TJlskotlets Betänkande, N.o 20. Rikets egentliga mynt under långliga lider varit underkastadt, numera, efter realisationens veikslälhghet, upphört och detta mynt för framtiden vunnit en elter ali sannolikhet orubblig stadga, synes den lid icke längre böra uppskjutas, då man kommer i tillfälle alt äfven undanrödja den obestämdhet i myntets benämningar, som utgör ett ännu gvarstående minne af fordna Ständers stridiga beslut, angående bestämmandet af delta mynts rätta värde. Utskottet vågar dessutom, med serskildt fästadt afseende å innehållet af Kongl. Majlis Ilögsiberörde Nådiga skrifvelse, föreställa sig, att de betänkligheter numera upphört, som hindrade Kongl. Maj:t att, samtidigt med ett, för den större allmänheten till utseende nästan helt och hållet okändt, metalliskt mynts återutgifvande, bifalla någon ändring i detta mynts gamla beräkningssätt.
Förstnämnde § bjuder närvaro, personlig eller genom, ombud, al alla husbönder för aflemnande af uppgifter till mantalsoch skattskrifning mundtligen eller skriftligen, och uti 43 § stadgas böter för underlåtenhet i någotdera a( nämnde hänseenden. Då emellertid dessa föreskrifter hvad landet angår äro så öfver behofvet utsträckta, att efterkommandet deraf hvarken begäres eller ens vore att' önska och hvarföre någon påföljd icke yrkas för annan händelse, än då ståndsperson uteblir med uppgift och någon gång äfven för underlåten inställelse af fjerdingsman och sexmän, sä har vid sadant förhållande och med anledning af Herr Kontrakts-prosten Tegnérs derom framställda yrkande., Utskottet ansett skäl vara för handen att bringa dessa sladganden till närmare öfverensstämmelse både med sältet, hvarpå förrättningen vanligen tillgår, och med behofvet, hvadan och då husförhörslängden är och måste vara justerad till följd af flyttningen innan mantalsskrifningen sker och husförhörslängden utgör grunden för mantalslängden, Utskottet, som ansett den personliga närvaron vid mantalsskrifningen af församlingens ledamöter utöfver den af fjerdingsmän och sexmän icke behöfva påbjudas, ur 42 § borttagit nämnde stadgande samt åt 43 och 44 §§ gil vit en med förstnämndo § öfverensstämmande redaktion; hemställande Utskottet, det Rikets Ständer måtte godkänna den uppställning af nämnde 3:ne §§, bilagde förslag utvisar. I sammanhang med granskningen af 43 §, deruti stadgas böter för oriktiga uppgifter till mantalsoch skattskrifning, har lill pröfning förekommit en af Bengt. Nilsson från Kronobergs län väckt motion, att, som det inträffade, ali hemmans-åboer plägade skattskrifva drengar, utan att hafva dem i sin tjenst, sådan olaga skattskrifning måtte beläggas med förhöjda böter af 16
Genom förhållandet, der entreprenader ega rum, är dock till fullo ådagalagdt, att den blott i få fall har kunnat åstadkommas för den lega af 24 sk. Banko eller 75 öre Riksmynt, som nu för detta fall är beviljad. Jemte det alt en allmän förhöjning så väl af denna som af den ännu ringare lega, hvilken bestås, der icke entreprenader linnas, är af behofvet påkallad, synes det, för att åtminstone i en framtid kunna bringa denna vigtiga angelägenhet till önskvärdt slut, vara af högsta vigt att fortgå på den sedan 1840 beträdda banan och genom entreprenaders vidare befrämjande befordra frågans lösning genom den enskilda företagsamheten. Skulle ock det önskade målet — att befria jordbruket från skjutsnings-besväret, på samma gång som resandes fortkomst och beqvämlighet ej lemnäs å sido, — icke kunna på detta sätt till fullo uppnås, så synes dock endast på denna väg nödvändig erfarenhet och behöfliga upplysningar kunna vinnas för frågans vidare utredning. Då således, enligt Utskottets tanke, det närmaste syftemålet bör vara att, jemte skjutslegans lämpliga förhöjning i allmänhet, kraftigare än hittills befordra skjutsnings-besvärets öfvertagande på entreprenad, finner sig Utskottet böra föreslå utvägar till undanrödjande, så vidt möjligt är, af de orsaker, hvilka hittills dels hindrat entreprenaders uppkomst, dels bidragit att göra dem för de skjutsskyldige betungande. Deribland må först nämnas det jemförelsevis med behofvet öfverdrifna hästantal, hvilket entreprenör blifvit förpligtad att åt resande tillhandahålla. Då afseende så uteslutande fästes vid resandes skyndsamma fortkomst, att entreprenör genast eller inom en fjerdedels timma måste hafva i beredskap ett mångdubbelt större hästantal, än det, som vanligen utgår, och han således blott sällan genom skjuts får förtjenst, måste entreprenaderna blifva dels ganska dyra, dels omöjliga att åstadkomma.
Ständer, till förekommande deraf, hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om 6 Allm. Besa.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, JY:o 67. Nådig föreskrift till alla, åtminstone civila, Embetsverk, att icke uti Rikets tjenst lemna tillträde åt andra än infödde Svenske män. Genom stadgandet i 28 §. Regerings-Formen om villkoren för tillsättande af embelsoch tjenstemän, som med Kongl. Maj:ts Nådiga fullmagter förses, är en grundsats uttalad, som synes böra gälla, i afseende på Stats-förvaltningen i sin helhet, då Utskottet icke inser något skäl för afvikelse derifrån, hvad beträffar underordnade tjenste-befattningar, annorlunda än för de få fall, då den färdighet, som för en befattning erfordras, företrädesvis är att påräkna hos en utländning och befattningen tillika är af egenskap att utan betänklighet kunna åt en sådan anförtros. Såsom exempel härpå må nämnas Lärare för öfning i de fremmande språkens talande, hvartill man tilläfventyrs oftast behöfver anställa personer, som äro födda inom det land, i hvars språk öfningen sökes, och enahanda förhållanden torde äfven för andra fall en och annan gång inträffa; men om också undantag sålunda äro nödvändiga, böra desse icke hindra tillämpningen af grundsatsen i allmänhet, och Utskottet anser sig således höra tillstyrka, att Rikets Högloft. Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om Nådig föreskrift till Embetsverk och myndigheter, som ega att tillsätta underordnade tjenste-befattningar, att dertill icke anställa andra än infödde Svenske män, utan serskildt tillåtelse af Kongl. Maj:t, hvilken icke må sökas i annat fall, än då de för en befattning erforderlige egenskaper företrädesvis äro att påräkna hos en utländning, och befattningen utan betänklighet kan åt en sådan anförtros. Stockholm den 2 Juli 1840. Ank. till Exp. Utsk. den 11 Juli, kl. 4 e. m.
Realisation är aldrig af mig klandrad och jag medgifver gerna att de svåra missväxterna under Gustaf den 111:9 silfverperiod till en del uppvägde förmånen af Americanska kriget; jag tror dock att äfven denna Realisation i sednare tider skolat medföra ganska kännbara följder, om ej den utländska skuld, som till en del härigenom var åsamkad lyckligtvis sedan 1815 varit betald. Att grunden till nämnde Realisations fall lades genom Gustaf den III:s krig och full. bordades genom Gustaf Adolphs, kan ej nekas, och äfven dessa händelser äro en af de orsaker hvarföre jag ej tror, att man med offer så stora att de kunna undergräfva landets väl, åter bör köpa sig en fördel, sorn vid ett blifvande krig lätteligen kan gå förlorad. Jag Den 14 April, har sagt, att nian ej borde föreslå sådane financiella Planer, der aritmetisk osäkerhet visat s g, jag hade bort säga sådana, vid hvilka osäkerheten och skadan kunna beräknas med ar. ittne*isk visshet. Jag anser för säkert att 6,325,000 lod Silfvereke inom Sverige kunna till Banken inlemnas» då jag icke tror att hvar och en skiljer ?ig vid det Silfver hvaraf Bruket blifvit mod och vana. Jag anser för säkert att utländska långifvare behöfvas, att upptaga actiecapitalet, de^sa lemna ej dertill deras Silfver utan förmånliga vilkor af bög ränta och del uti JBancostyrelsen Den höga actieräntan skall uppjaga räntan inom landet, då till actier användas ada capitaler, som kunna åtkommas. Allt detta tror jag medför skada och osäkerhet. Den missfördelaktiga handeln på Finland, skall hastigt dittöra en del af Bankens Silfver, och räntan på utländska lånebiträden bortsopa resten. Ännu skadligare vöre att göra hela operationen med ett Statslån i anseende till de odrägliga vilkor, hvarförutan dessa icke lära kunna erhållas.
I längden kunde man likväl ej undgå att inse, det en varaktigare inrättad hägnad, som kunde begagnas i flera år, medförde större förmån, och alt det var lättare för hvardera byn att underhålla den slående hägnaden, än att hvarlannat år upföra hela stängseln ånyo. Så upslod öfverenskommelse att gemensamt underhålla stängseln, och det var af de förut beslående förhållandena en gifven följd, att hvardera byn hade lika nytta deraf och att den således skulle i hägnaden taga lika del. Af den härutinnan till häfd blifna vanan fick stängsel-vitsordet sitt uphof, och det blef en i lag bestämd rättighet att fordra grannens deltagande i stängsel, hvars ömsesidiga nytta lagstiftaren förutsatt såsom gifven.” ”Den gemensamma nyttan är alltså yttersta grunden för hägnadsskyldigheten; men om nu det lärer vara otvifvelaktig!, att hvad sora var nyttigt på en tid, kan, under andra förhållanden, vara onyttigt på en annan, följer häraf, alt, om ådagaläggas kan, alt hägnadsskyldigheten nu på åtskilliga orter, långt ifrån att medföra nytta, i många hänseenden har en ganska menlig inverkan, ifrågavartde skyldighet der bör uphåfvas, sedan grunden för dess upkomst uphört att vara till.” ”Del bör således utredas, huruvida stängselbesväret kan anses vara för landet gagneligt eller skadligt, dervid torde böra tagas i öfvervägande hägnadsskyldighetens inverkan så väl på skogshushållningen i Riket, som ock på jordbruket och boskapsskötseln samt landets förkofran i allmänhet.” ”1 fråga om denna inverkan på skogshushållningen kan omdömet icke vara mer än ett, eller att denna inverkan varit menlig.” ”Motionärerne i ämnet hafva mer och mindre fullständigt utredt detta förhållande.” ”Hr Hasselrot yttrar, att i detta afseende ej erfordrades annan bevisning, än att vädja till besinning af den gräsliga förödelse, som ligger i unga träds nedhuggande lill stör och hvilken omätlig egendom härigenom för framtiden går förlorad.