Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förbudet syntes emellertid qvarstå inom alla öfriga landsortsstäder, der gymnasier eller numera i deras ställe högre elementar-läroverk finnas; och bolaget för theaterhuset i Linköping har mer än en gång hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit om dess upphäfvande, men alltid fått sin ansökan derom afslagen. I motionärens tanke kunde det icke vara vådligare att uppföra skådespel i de landsortsstäder, der elementar-läroverk finnas, än i andra eller i hufvudstaden; och, derigenom att på liera ställen theatrarne, sorn under mellanterminernc hållits Hilt. Ull K. St. /'rot. ii£9 $ 1X60. 6 Sami. 2 2 llafl. 3 14 Allmänna Besvärs■ och Ekonomi-Ulskollel* Betänkande N:u 408. öppna, ofta ej tillslutas förr än någon tid efter terminernes början och representationer således komme att gifvas längre eller kortare tid, derunder skolorna äro i verksamhet, hade förbudet äfven de facto upphört. Då uplysning, frihet och tolerans i så mångå andra riktningar numera gjort sig gällande, och sedan det allmänna tänkesättet nu bedömer theatern på helt annat sätt än för hundra år tillbaka, syntes det vara tid att lossa på det hittills rådande tvånget i omförmälda afseende; hvadan motionären hemställt att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla om nämnda förbuds upphäfvande. Genom ofvan åberopade Kongl. Brefvet af den 23 Januari 1759 var ursprungligen stadgadt, att skådespel hvarken under eller emellan terminerna lingö uppföras i de städer, der akademier och gymnasier funnes, i hvilket allmänna stadgande dock under en sednare tid inskränkning skett, till följd af Kongl. Maj:ts i särskilda läll meddelade nådiga resolutioner; såsom exempel hvarpå resolutionerna rörande Wexiö och Kalmar blifvit af motionären anförde.
Kan jag ej dela majoritetens tanke, då denna i afseende på införsels-tullarne tillstyrkt fullkomlig tullfrihet för åtskilliga varor, hvilka visserligen kunna betraktas såsom landtmanna-produkter, men dock i sjelfva verket äro fabrikater eller af koustfliten förädlade natur-alster, såsom t. ex. ost och' smör. Ostberednings-anstalter i stort äro fabriker rätt så mycket som spinnerier, väfverier och bryggerier m. m., och när 'Utskottets majoritet tillstyrkt skydds-tullar, om än låga, å nästan alla fabriksoch handtverks-industriens produkter, som vanligen tillverkas i städerna, så ser jag ej något skäl till undantag ifrån den följda regeln för ofvannämnde fabrikater, änskönt dessa oftast åstadkommas på landet. Jag tillstyrker derföre, att den ingalunda obilliga tullen af 20 öre per \Jtb må stadgas å ost och smör. En så måttlig tull på några få landtmanna-produkter upphäfver och tillintetgör icke den stora till arbets-klassernas förmån antagna grundsatsen, för hvilken också jag nitälskar, att för alla lifsmedel, så vidt möjligt, tullfrihet bör åtnjutas; ty i afseende å spanmål, kött, fläsk, lefvande kreatur och, med få ord, för alla oförädlade landtmanna-produkter, de der för lifvets uppehälle äro oumbärliga, delar jag ohetingadt den meningen, att fullkomligt tullfri införsel af desamma bör få ega rum; —~ en mening den jag ock hyser i Bevillnings-lftskotlets Betänkande JVS 10. 99 afseende på den alldeles oumbärliga artikeln Salt, hvilken jag anser tullfritt böra få införas. 2:o.
«Vi bebodde en liten vacker egendom, några mil från —köping. Belägenheten var god för jagt och fiske, min man nästan svärmade för båda, men föredrog dock det förstnämnda nöjet; vi hade flere grannar, som delade samma böjelse; vissa tider om året var han således sällan hemma, jag deremot fann mitt största nöje i hemmet med mina barn.» «En dag sedan Perlkrans rest bort, för att tillbringa dagen hos en af sina vänner, fick vår son, Axel, då fem år gammal, ett svårt anfall af strypsjuka, som påkallade snar läkarevård. Min man hade händelsevis sagt, att doktor F. sannolikt skulle träffas, dit han begaf sig; och som detta ställe låg oss närmare än —köping, skulle budet vika in, så väl för att meddela min man den ledsamma händelsen, som att höra efter om doktorn verkeligen var der.» «Efter en väntan, full af oro och ångest, återkom budet åtföljdt af doktorn; Perlkrans var icke med. Då jag med moderlig ångest och otålighet störtade mot den kommande, finner jag Lönndal.» «Stadd på en resa, hade han tagit in hos sin fordna akademikamrat doktor F. och med denna blifvit bjuden ut på landet, der de träffade min man. Herrarne hade ej ännu lemnat middagsbordet, när budet kom, som underrättade Perlkrans om Axels sjukdom, — men då både han och doktor F. varit något upprymda efter måltiden, hade Lönndal erbjudit sig att fara i vännens ställe. Obekant på orten, kände han icke med hvem baron Perlkrans, som han äfven här såg för första gången, var gift; aldraminst förmodade han i denna fru träffa fröken —sköld.» «Gossens lif räddades genom hans skicklighet; en timma senare hade hjelpen likväl varit förgäfves.» «Orons stunder voro förbi. Både gossen och vi voro lugnare; sittande vid barnets lilla säng, språkade han och jag om nytt och gammalt. Vi voro nu båda i de år, då passionen ej gerna springer bort med förnuftet, så framt det ock en gång haft öfverväldet. Och detta var händelsen med oss båda. Likväl voro vi unga nog, att inom oss känna, att allt kunnat vara annorlunda än det var.»
Hr Björnstjerna, Johan Magnus: Då denna vigtiga fråga nu af det Högloft. Ståndet skall behandlas, stadnar man, vid början af öfverläggningen om densamma, i ovisshet om sättet, på hvilket de förhållanden, som dermed ega sammanhang, böra åskådliggöras. Man måste, för att inse frågans betydelse, göra sig reda för den militära vigt, som Slockholm i och för sig såsom hufvudstad eger, och derelter för den egendomliga belägenhet, denna stad har. Ehuru få de torde vara, hvilka ej erkänna den stora vigt och det inflytande, som Stockholms egande måste hafva för den, hvilken inom Sverige förer krig, finnas dock åtskilliga, som förmoda, att Stockholm ej blefve utsatt för anfall, och att, om sådant verkl. skulle inträffa, det lämpligaste och bästa försvaret vore, att alldeles icke genom befästningar, upresta utanför staden på lämpliga punkter, söka uppehålla fienden, utan mottaga honom inom staden och, sedan arméen blifvit samlad, antingen utdrifva honom derifrån, eller också afskära honom alla kommunikationer. Hvar och en torde lätteligen finna, i fall han gör sig någorlunda hemmastadd med tanken på det inflytande, en hufvudstads egande utöfvar på det allmänna, att om man på detta gästväuliga sätt emottager en fiende, man ej heller så snart blir honom qvitt, då han på stället finner all önskad beqvämlighet; han uppehåller sig troligeu der så länge att han. tillräckligt stark att besöka landets provinser, kan i dessa, med all erforderlig kraft, framrycka. Det torde derföre vara tydligt, att något bör göras, för att hindra en fiende att intränga i hufvudstaden. Man upgifver visserligen, att Stockholm blefve så sent utsatt för ett fiendtligt anfall, att man nog kunde hinna förbereda sig till försvar, innan fienden stöde vid dess murar, då otvifvelaktigt alla de underrättelser ang:de planerna för ett tillämnadt anfall skulle så tidigt ankomma, att man kunde göra sig beredd till försvar.
Sorn de redan påbörjade södra och vestra stambanorna utginge från Malmö och Göteborg, hade man i allmänhet vant sig vid den föreställning, att Stockholm utgjorde slutpunkten. Frågan förändrade sig till viss grad, om man utginge från Stockholm och landets södra och vestra delar deremot ansåges såsom banornas slutpunkter. Stockholms läge invid en vik af Saltsjön och Mälarens utlopp, det mest fördelaktiga, satte staden i snabb förbindelse med de fleste delar af landet. De många vattenvägar som ledde till hufvudstaden måste derföre tagas i noggrannt öfvervägande, då linier för de nya kommunikationsmedlen, de under alla årstider lika nyttiga jernvägarna, utstakades. Från denna stad utginge nämligen trenne naturliga vattenvägar, hvilka förbunde en stor del af landet med dess hamnar, nämligen hafskusten söderoch hafskusten norrut, samt Mälaren och den dermed genom en kanal förbundna Hjelmaren, 16 mil rakt i vester. Vid utläggning af en jernväg från Stockholm anvisades man tydligen af dessa förhållanden att söka de inre delarna af landet, och att icke, utan särskilda vigtiga orsaker, leda banorna längs utmed norra eller södra hafskusten och lika litet utmed norra eller södra stranden af Mälaren. I midten af den en fjerdedels cirkel, som i norr inneslötes mellan Mälarens norra strand och hafskusten i öster uppåt Gefle, bodde en befolkning, som, idkande åkerbruk, bergsskötsel och andra näringar, fordrade lättare kommunikationer, om industri, välmåga och förkofran der skulle trifvas lika väl, som utmed kusterna af Mälaren och hafvet; och om inga naturhinder eller andra framstående orsaker mellankomme, bjöde ju princip och rättvisa, att, när en jernväg norrut från 21 Stockholm skulle anläggas, den då leddes i den ungefärliga midten af detta land, i midten af denna en fjerdedels cirkel, så nära sorn möjligt lika långt från de med Stockholm förbundna Mälareoch hafskusterna. Principen att lägga stambanorna på afstånd från hafskusten och våra inre segelbara vatten hade af jernvägskommittéen också blifvit antagen.
St:r måtte tillåta, att det begärda lånet äfven i sådant fall och på samma vilkor må få utgå. Begärdes på bordet. Uplästes 2:ne af H:s Exc. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel, nu inlemnade motioner, sålydande: 1:0. Det är en och hvar tillräckligt bekant, att visse Tjenstemän äro ålagde att ställa en viss borgen för deras förvaltning af allmänna medel, och likaså att vid utarrendering af all Staten tillhörig jord eller fisken m. m., äfven är arrendator ålagd att ställa tvenne löftesmän för upfyllandet å hans sida af ingångne förbindelser. Det är på delta vigtiga ämne jag går att fästa E. o. Ad:s upmärksamhet. Det är oss alla bekant att vederbörande Läns-styrelser äro ålagde yttra sig öfver löftesmannens förmåga, att, om så pofordras erlägga den åtagne cautions-förbindelsen, — men det är icke så att ingen Landshöfd. kan, med högst få undantag, fullt ut ansvara för gillandet af en erbjuden caution, — dels kan omöjligen känna hvar och ens förmögenhet i så måtto, helst cautionisten kan stå förut uti många andra dylika förbindelser, — dels är det en Landsh. omöjligt att så följa hvar och en af de många cautionisternes förändrade förmögenbets-omständigheter, att han i tid kan påfordra annan borgen. Ej heller kan han, under det stora antal cautionister han skall bevaka, hålla särskild rulla öfver dem som under tiden med döden afgå. Följden blir att tidt och ofta, när en arrendotor brustit i sina skyldigheter, den antecknade cautonisten, antingen är insolvent eller redan lemnat efter sig ett bankrutteradt bo, och Staten stadnar uti oersatt förlust, alldenstund försigtigheten bjuder hvarje Landsh. att påteckna följande ord: »så vidt mig kändt är, är N. N. vederhäftig för dess erbjudne borgens-förbindelser.» Man kan ej heller fordra att en Länsstyrelse, när fråga är om cautioner för högst 1500 R:dr b:ko, eller deromkring, skulle med sitt nekande förtroende, likasom diffamera den som erbjudit sitt namn.
Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie: Jag har begärt ordet endast för att lemna en uplysning i anledning af Friherre Ehrenborghs anförande. Orsaken, hvarföre vårt Ekevirke betalas mindre, än det utländska, är troligen den, alt vi ej kunna anskaffa så groft virke, som behöfves till de större fartygen. I anledning af hvad Friherre Anckarswärd yttrat, vill jag endast uplysa, att ehuru mycket jag nitälskar för denna sak, och önskar upbäfvande af den nuvarande inrättningen, fruktar jag, att Ekskjutsningsbesväret, af de skäl jag redan anfört, ej kan helt och hållet uphöra; men det kan jemnare fördelas, och derigenom mindre tynga de närmast omkringliggande. Den 19 Februarii f. ro. *69 Jag får äfven nämna, att de skjuts-skyldige ej haft besväret att köra virket ur skogarne, utan säljaren har forslat det till körbar vä", åtminstone har ordalydelsen af 2:ne Contracter å min ort med Bosjö Closter och Skarhults ägare varit sådant, vid de ganska betydlige försäljningar af Ekevirke, som derifrån skett; men detta oaktadt är visserligen skjutsningen af Ekevirket ett svårt besvär, helst bestämda antalet af cubikfot efter hvarje häst ej alltid blifvit iakttagit, ehuru betalningen erlagts lika efter miltalet. Jag känner alla svårigheter af denna skjuts; ty jag har på 1 år kört Ekevirke med i85 par dragare ifrån Skarhults egendom. Jag önskade således, att en högre betalning bestämdes, att något betaltes för åkdonen, och att i Författningen uttryckligen stadgades det cubikantal, som borde efter hvarje bäst eller stut köras. Med Herr Nordenskjöld instämmer jag fullkomligen uti, alt det bästa vore, om betalningen skedde efter antalet af cubikfot för hvarje mil. Det synes vara en rättvisa, att tilldela den, hvilken efter paret forslar 3o å 4° cubikfot Ekevirke, mer, än den, hvilken endast förer 16 å 20; men sådant har hitintills ej skett, åtminstone ej i den ort, der jag bor.
Visserligen må äfven dessa stycken') för deras nära sammanhang med de praktiska, vid pastoral-examen icke helt och hållet lemnäs åsido; men den förkofran och den för och genom praxis mognade insigt, sorn examinanden i dem vunnit,- synes dock lämpligare kunna ådagaläggas i disputationsform, än genom förnyadt undergående af ett direkt förhör. Blifver omfånget för den egentliga pastoral-examen på nyssnämnda sätt inskränkt, så är emellertid naturligt, att icke blott denna, utan ock de vitsord, som vid prest-examen erhållits uti de theoretisktheologiska ämnena, hvilka för hvarje prest äro af utomordentlig vigt, höra läggas till grund för den kommande befordringsrätten, och just denna omständighet är det som isynnerhet synes göra den föreslagna inskränkningen önskvärd. Då nemligen, såsom nu, prest-examen är för befordringsrätten betydelselös och all vigt i detta hänseende ligger på pastoral-examen, så föranledas deraf ej sällan de ynglingar, som vilja egna sig åt presl-embetet, att söka så fort som möjligt fullända sin akademiska kurs, med föresats att genom studierna för pastoral-examen ersätta det som nu försummas, hvilket dock gemenligen ej låter sig göra, emedan det, som försummas i ungdomen, sedermera icke så lätt kan ersättas. Tillerkändes deremot prest-examen i sina hufvudsakligaste delar af sjelfva författningarne enahanda vigt som pastoral-examen, så vore derigenom en uppmuntran gifven åt ett grundligare theologiskt universitels-sludium, hvilket otvifvelaktig! skulle medföra goda verkningar. Det framställda förslaget att disputations-profvet vid pastoral-examen måtte, när den speciminerande så önskar, fä på modersmålet afläggas, innehåller ej annat än hvad redan länge från flera håll yrkats och hvarom väl ock numera meningarne torde vara temligen ense.
O c h då därtill k o m m o gedigna kunskaper, en öppen blick för samhällsutvecklingen o c h ett lätt o c h behagligt sätt att uttrycka sig muntligen o c h skriftligen, var hon den lämpligaste att som föreståndarinna för den kvinnliga kursen undervisa o c h leda de unga. U t o m allt detta har fru H o l m s t r ö m stor administrativ duglighet oeh är kanske en af de utmärktaste husmödrar i vårt land. Hennes undervisning i skolan har varit i hälsoo c h hushållslära, litteratur o c h tidtals musik, men dessutom håller hon en mängd föredrag öfver sådana ämnen, som närmast ha afscende på hemmet och dess mångskiftande behof m. m. för kvinnan särskildt af intresse, samt berättar o c h läser högt. Ä f v e n för de unge männen har hon då o c h då hållit föredrag rörande hemmet och dess förhållanden samt haft uppläsning. P å folkhögskolan examineras aldrig, o c h det kan därför ibland uppstå det spörsmålet, o m man blifvit förstådd o c h o m arbetet burit frukt. Svaret k o m ej från manliga läppar m e d en lång utredning af frågan, utan från blyga yngre o c h äldre husmödrar i ett hviskande j a. D e t är så i det tysta, i handlingen folkhögskolan skall bära sina frukter, o s h v i d besök ute på landet hos forna elever, som byggt hjonelag, har fru Holmström sett välsignelsen af sin verksamhet, välsignelse som gladt hennes modershjärta, ty mor är hon icke endast för de egna barnen, som m e d vördnad o c h innerlig tacksamhet se upp till henne, utan o c k för den ungdom, som samlas i skolsalen, en ärlig m o r, som utan tvekan säger ut sin mening, o c h hvars ord kunna omskapande gripa in i ett människohjärta, ty b a k o m d e m står en personlighet. E n sådan, hvilken för lifvets stora uppgift glömmer sitt eget lilla jag, o c h därför äfven, när krafterna svikta, får nåd att hålla ut.
Domstolen förut ett slags fortfarande och förmedlande Jury; och uphörande såsom isolerad, men deremot införiifvad i Domstolen, komme Nämnd-inrättningen endast att utsträckas, förenklas och, — om uttrycket må vara tillåtet, —- förlagligas. Då sålunda Utskottet tillstyrker den nuvarande Tryckfrihets-Nämndens afsknffande, föranlåtes tillika Utskottet alt afstyrka införandet af all annan, utom Domstolen ställd eller från densamma afsöndrad Jury-inrättning. Den, Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke alternatift föreslagit, torde billigtvis kunna tillerkännas ett reia tift företräde i så måtto, som Jurymännen skulle väljas, ej för tillfället, men för viss tid, cj af Parter och Domstol, men af Ödet, under nödiga garantier. Denna nya inrättning synes dock ej heller fritagen från brister och olägenheter. Utskylds-principen, efter hvilken Jurymännen borde utses, blefve det högst svårt att med rättvisa tillämpa; Jäf och laga förfall skulle ofta medföra obehag och tids-utdrägt; Personernas bestämmande genom lottning 8 Conslit.-Utshis Memorial, N:o 5i lunde tilläfventyrs leda derhän, alt, särdeles i landsorten och sniäl re städer, en dury tipstode, livars pluralitet saknade förmåga alt granska och hedonia den åtalade Skriftens hall och syftning; Oell enar rhålen ändå tomine att underställas Öfver-Domstols pröfning, återginge nian, i allt fall, till deji vanliga Rättegångs-Ordningeii, ehuru på en omväg, som hellre bordt undvikas. Meri desto större tillfredsställelse liar deremot Utskottet, omfattat det af Motionairen föieslagna första alternativet, eller Tryckfrihetsfrågors behandling vid Öfver-Domstol, sorn derigenom icke allenast 86 §.
En engelsk familj satt vid andra ändan af verandan och betraktade oss med kritiska blickar, den ena missen sade något om att man icke kunnat vänta bättre sätt af »foreigners». Vi sjöngo alls inte högt utan bara smågnolade — ja, i alla fall, om hela det resande England suttit på verandan, tror jag vi ej kunnat motstå begäret att fortsätta, sedan vi en gång börjat. När åskbyn gått öfver, satte vi oss upp i vagnen. Pappa och signor Prado i kupén för att röka. Vi andra därinne, monsieur de la Colombe på baksätet bredvid Annie. Vi talade om musik och monsieur Ernest lofvadc att spela några provençalvisor för oss, innan vi skildes i Innsbruck. Förr skulle vi ej komma till ett så pass civiliseradt hotell, att det fanns piano. Det var värkligen som om man färdades långt från allfarväg, vi mötte endast ett par vagnar och några fotgängare under hela den dagens resa. Vägen gick nästan hela tiden genom tät skog, det blef allt mörkare och mörkare, månen kunde ej bryta sig fram genom molnen. Så småningom upphörde vårt samtal inne i vagnen, mamma hade sonmat, vi andra sutto försänkta i tankar. — Sofver ni, madame, frågade monsieur de la Colombe på en gång med låg röst. — Nej, och ni? — Jag filosoferar. — Öfver hvad? — Öfver hur besynnerligt det är, att människor, som icke haft en aning om hvarandras tillvaro, som lefvat under vidt skilda förhållanden med olika intressen, skola föras tillsammans, lära känna hvarandra, lefva samma lif under några korta dagar för att sedan skiljas åt, kanske för att aldrig mera råkas! Hvad kan det ligga för mening i det, eller är det också meningslöst som så mycket annat! Ja, jag vet ju, att ni tror, att intet är planlöst, intet förgäfves, intet meningslöst, men hur kan ni bevisa det? — Hur kan ni bevisa motsatsen? Vi kunde inte se hvarandra i mörkret och vi talade lågt för att inte väcka mamma.
Dessa pojkar, som kasta bort summor på cigarrer och cigarretter, först utan föräldrarnes vetskap och sedan med deras medgifvande, skola minsann i en framtid få lära känna det fördärfliga däri. Och dessutom, är det ej till direkt skada, är det ju alltid ett onödigt behof, som skapas. Hvarför då lägga sig till därmed, när det så väl kan u n d v a r a s? De allra flesta medgifva, att de blott för att visa sig manliga börjat röka. Skall man då ej k u n n a få bort den där galna inbillningen, att man visar sig karlaktig genom att lägga sig till med de vuxnes ovanor! » Sveriges F r a m t i d » proklamerar för sina medlemmar intet spirituosaförbud. Men den vill inskränka bruket af dylika drycker så mycket som möjligt. Genom att inträda i föreningen förbinder man sig att endast i undautagsfall förtära spirituösa drycker (vin och ö l; andra slag äro alldeles förbjudna). Den, som ej ser något ondt i ett måttligt njutande af spirituö- sa, anser detta k a n h ä n d a allt för strängt. Men ungdomen isynnerhet har svårt att iakttaga måtta, och man måste erkänna, att full afhållsamhet därifrån är något godt — åtminstoue för kassan. De summor, som i Sverige offras på spirituösa, äro i sanning så kolossala, att betydande besparingar därvidlag med lätthet skulle kunna göras. Hvad sista punkten, spel om pengar, beträffar, så är äfven den förestafvad af klokheten. Ty om än i v å r t land spelskandaler ej förekomma i samma omfattning som utomlands, är det dock visst, att spelpassionen äfven här skördar offer. Unge män frestar den demonen sannerligen ofta, ty spel florerar i allmänhet mera än man tror bland de unga. Genom att nu motarbeta alla dessa oarter, vill » Sveriges F r a m t i d » skapa en kraftfull och lefnadsglad svensk ungdom. Den vill ingalunda utrota liffglädjen, tvärtom, men den tror ej att sann och verklig sådan väckes genom konstlade medel. Den vänder sig företrädesvis till ungdomen, ty det är j u den, som i sina händer äger makten att skapa framtiden, sådan den nu månde varda, ond eller god.
N:o 6 ... » Matros-korpsen, se Tab. N:o 7 . 26,248: » Kanonier-korpsen, se Tab. N:o 8 14,888: » Skeppsgosse-korpsen, se Tab. N:o 9 » Konstruktions-korpsen; till Kongl. Maj:ts Nåd. disposition ett belopp af » Machinist-olTicerare, se Tab. N:o 10 » Mekaniska korpsen, se Tali. N:o 11 » Flottans Civil-stat, se Tab. N:o 12 35,965: » D:o Kleresi-stat, se Tab. N:o 13 Förhöjning i nuvarande anslaget till Inqvarterings-penningar åt Flottans Embetsoch Tjenstemän Till arfvoden, å 300 R:dr, åt Cheferne för nio Indelnings-Båtsmans kompanier; nytt anslag Tillökning i anslaget för 113: 50 25,000: - Sgr 448,966: 67. hvarifrån afgår och upptages under »Diverse Anslag» värdet af Natura-portion för gemenskapen vid: Oindelt Spanmål: 1855 års Riks-stat anslår (6,420 T:r) 40,446 kubikfot med ett lörslags värde af Tillkommer: förhöjning i detta värde till 2 R:dr per kubikfot Indelta Räntor efter Markegång: Värde enligt 1855 års stat, på förslag 68,465: — Förhöjning i detta förslags-värde 12,585: — Tillskott i de till Båtsmans-lndelningen uti Blekinge Län anslagna räntor, Försl a g s-an slag (nytt) Förslag till blifvande Riks-Stat. Penningar Riksmynt. Departementets Kansli-Expedition. Departementets Kommando-Expedition.