Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna omtanka gillar jag så mycket mera, som jag helst skulle önska, att dessa lag-stadgar, hvilka mera undanrödja skillnadssvårigheterna, alldrig behöft utfärdas, och tror, att ju mera man borttager hindren för äktenskapsskillnader, ju mera befordrar man obetänksamma äkta föreningar och uppmuntrar allmännare till begär att beträda den öppnade genväg, der de lika fort som illa betänkt kunna slitas. Jag anser derföre äfven hädanefter böra bibehållas varningsgraden inför vederbörande Dom-Capitel, såsom kraftigare och högtidligare inskärpande Cbristendomens heliga bud om äktenskapets ämnade oupplöslighet, såsom ledande till bättre besinning, såsom mången gång, om ej ofta, förhindrande öfverilningar och lättsinnighetens försök, och såsom alltid åtminstone fördröjande ännu de mindre, kanhända, väl öfverlagda föresattser, att genom underdånig ansökning slutligen söka äktenskapsskillnad. Bih. till R. St. Utskottet föreslagna förfarande är nemligen så knapphändigt, att icke mera än 7 å 8 månader från missämjans början behöfvas, för att verkställa nämnde föresatts, hvilken inom den 8 eller 9 måriaden, tordehända, skall ångras. Vidare, sedan genom den af Utskottet föreslagna lagförändring, äkta makar så lätt kunna åtskiljas, och till förekommande, att icke äktenskapsskillnader skola sökas af egennyttiga beräkningar, af blotta nycker, af lättsinnig ombytlighels-ålrå, eller redan fattad oloflig böjelse för annan person, hade jag önskat, det Höglofl. Utskottet, till någon likhet med främmande länders lagstiftning i denna väg, velat föreslå, att, då för uppkommen oenighet, som ej kunnat biläggas, äktenskapsskillnad blifvit beviljad, ingendera af de frånskiljda makarne borde tillåtas träda i nytt gifte förrän ett år åtminstone efter skiljobrefvets utfärdande. För öfrigt får jag härvid åberopa hvad Herr Presidenten m. m. Poppius och Herr Domprosten Holmström sistlidne Riksdag i detta ämne anfört till Högv. Preste-Ståndets Protocoll för den 21 Februarii 1829.
M:s denna dag ankomna nåd. skrifvelse till R. St. ang:de nummerlotteri-inrättningens upphörande och de dermed sammanhang ägande ämnen; gifven Stockholms slolt den 4 Juni 1841. R. o. Ad. fann denna nåd. skrifvelse å R. o. Ad:s sida icke erfordra annan åtgärd, än att läggas till handlingarna. Lades på bordet nedannämnda från Utsk-.n ankomna mern. och utlåtjn, nemi. från ConstitutionsUtskottet: N:o 120, ang:de en af Gr. Frölich, David, anmäld anleda till anroärkn. emot Statsrådet, samt emot Chefen och föredragande Statsrådet för Finance-departementet eller den hans tjenst förrättat; N:o t2i, i anledn. af 2tne af Hr Munck af Rosenschöld anmälda anledningar lill anmärka., den ena emot Statsministern för utrikes ärendena, den andra emot Statsrådet och föredraganden i Civil-departementet; 102 Den 7 Juni. N:o 123, i anledn. af en af Hr Schartau anmäld anledning till anmärkt). emot Konungens rådgifvare; StatsUtskottet: N:o 562, i anledn. af äterremiss å det i mern. N:o 5o7 aflemnade förslag till reglementariskn föreskrifter för Riksg.- cont:s förvaltning; N:o 565, med förslag till den afdelning af Riksg.contrs reglemente, som angår detta verks utgifter, i följe af ordinarie statsregleringen; N:o 566, med förslag till reglementariska föreskrifter, i anledn. af de Riksg.cont. ålagda särskilda utbetalningar; N:o 56y, med förslag tili reglementariska föreskrifter angtde Riksg.conlts inkomster; N:o 577, i anledn. af K. M:s nåd. remiss å Christinehamns stads äldstes und. ansökning om eftergift af Kronans rätt till ett i nämnda stad fallet danaarf; N:o 578, i anledn. af K.
Om det kunde vara något tvifvel om att både fastighetsoch inkomst-bevillning skola komma att finnas, medger jag att §:n borde återremitteras; men då det är gifvet att, hur man än återremitterar, och hvilket beslut Ståndet än fattar, fastighetsoch inkomst-bevillningen likväl kommer att finnas, kan jag icke inse, hvarföre §:n skall undergå en sådan behandling. Jag anhåller om bifall till tj:n. Efter härmed slutad öfverläggning, och sedan H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden om bifall till och återremiss af förev:de §, framställde H. Exc. propos. å bifall till densamma, och då svaren utföllo med några ja, jemte ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 3. Bifölls. § 4. Hr Hjärne: Jag anhåller om återremiss af denna §, emedan den är af en öfverflödig vidlyftighet. Den börjar med orden: ”Värdet af fast egendom föreslås och bestämmes med ledning af”, och derefter upprepas punktvis alla de utgifter, som äro omtalade i 25:te och 27:de §§:na af författnm, hvilka röra bestämmandet af fast egendoms värde. Detta uppräknande är öfverflödigt, hvartill kommer att utom sjelfva dessa §§:rs innehåll äfven ett onödigt tillägg blifvit gjordt. Det står nemi. i fråga om taxerings-, hypotheksoch brandförsäkrings-värdet att de skola tjena till ledning, så vida icke de och de felen begås; men hvilket af dessa tre värden, som skola vara mest bestämmande, derom talas icke. När det dessutom endast skall tjena till ledning för tax:s-männens omdöme, vore det rättast att icke vidare uppställa någon instruktion för dessa, utan låta dem efter eget bevåg begagna detta omdöme, synnerligast sorn påpekningar äro vilseledande.
Ifrågavar. voter:s-propos. grundar sig för öfrigt, så vidt jag fattat uppläsningen, icke på något förslag från StatsTJlsk., utan på de beslut, som i olikhet med StatsUlsk:s förslag blifvit fattade i RiksStm, och måhända har den otydlighet dervid influtit, att när StatsUtsk. här föreslagit att summan skulle hufvudsakligen till sin princip anvisas såsom lån, och sedan något RiksSt. beslutat att K. M. i särskildta fall af förekommande omständigheter skall få disponera någon del deraf såsom anslag, så har sjelfva anslaget eller sjelfva summan bibehållit något för mycket af sin ursprungliga karakter, att nemi. utgå såsom lån, och således det nu anmärkta förhållande uppkommit. Men då jag föreställer mig, att detta mern. grundar sig på de prot.utdr., som af RiksSltn blifvit meddelade, och i händelse dessa prot.utdr. äro till hands, så torde en jemförelse med dem kunna upplysa förhållandet. Un der t. Ridd.Secret. uppläste samtliga Ri ksS t: ns prot.- utdr. i hvad de rörde den ifrågavar. punkten. Hr von Hartmansdorff: Jag får fästa H, Ståndets; uppmärksamhet derpå, att detta förslag af Utsk. innefattade 2tne särskilda delar. Den första delen litt. a), som angick de norra länen, innehöll förslag att summorne må kunna disponeras af K. M för hvarje särskildt föremål, att utgå såsom anslag eller lån. Den sednare delen, eller litt. b_), angick södra delarna af Riket, der summorna skulle lemnäs såsom lån, men likväl tillåtas såsom undantag, alt K. M. finge anvisa någon mindre del såsom anslag, utan återbetalningssk y 1 dig het.
Den 22 Mars f m. 3G1 Sedan härvid talaren af Hr Gr. o. Landtm, blifvit erinrad, att discussionen förklarats vara fulländad, och att således någon utveckling af de motiver, hvarföre man röstade på ena eller andra sältet, eller någon förändring i de propos:r. som blifvit ifrågaställda, icke numera finge ega rum, yttrade Hr Carleson: Jag vill endast nämna att, enl. den synpunkt, hvarifrån jag betraktat frågan, delta Utlat:s 3 punkter slä i ett sådant sammanhang med hvarandra, att de böra samfäldt äterremitleras, i händelse Utlåt, ej blifver af R. o. Ad. gilladt. Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifaller den nyss uplästa första punkten af Utsk:s Utlåt, ropades starka Ja, blandade med några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit Ja öfvervägande. Propos. till bifall å 2:dra punkten, innehållande ”att Utsk. ”funnet sig sakna anledn. att till R. St:r hemställa om ersätt”nings beviljande för de rusthåll inom de Småländska länen, ”hvilka genom ifrågavande åtgärd komma att vidkännas minskning i sina augments-räntor”, biel härefter framställd och besvarad med Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han trott sig finna att Ja öfverröstat Nej. Hr von Hartmansdorff och Hr Printzensköld begärde votering, hvarjemte den förstnämnde yttrade Jag underställer i främsta rummet Hr Gr. o. Landtm., samt dernäst mine vade motståndare om vi ej kunde få gemensam propos. å de återstående punkterne? Hr Gr. o. Landtm, förklarade i anledn. häraf att sedan numera propos. blifvit framställd och af R. o. Ad. besvarad den redan begärda voteringen borde försiggå, inan någon ytterligare fråga blefvc framställd till R. o. Ad:s afgörande. Uplästes till justering och godkändes följande voter:s-propos.
Men Utskotten hafva ännu ett annat skäl att afstyrka en sådan åtgärd, och del är afseendet på svårigheten, om icke omöjligheten, att i vårt land underhålla vägarne annorledes, än genom det hittills gällande stadgandet, att väghållningen är en servitut å jorden. 1 andra länder med lät befolkning, liflig •handel och rörelse, betydlig national välmåga och, till följd af allt detta, en frisk omsättning af bytesmedlet, penningen, der kan Staten besörja väghållningen och i skatter af folket upplaga de summor , som dertill erfordras. Men hos oss, der befolkningen är glest spridd öfver en vidsträckt yta , handeln utan liflighet, industrien nästan i sin linda, omsättningen trög och bristen på penningar sådan, att hvarje contant utgift kännes tryckande •— hos oss skulle det vara på en gång nästan overkställbar att göra väghållningen till en Statens angelägenhet, och tillika skadligt att förvandla naturapracstationen af väghållningen lill en contant penningskatt, hvilken, till följd af sakens natur, ändå alltid skulle komma alt till det mesta utgå af jordbruket och (yngst trycka derpå. Men om väghållningsskyldighelen sålunda hvarken bör eller kan skiljas från jorden, återstår att taga det andra alternativet i betraktande och undersöka, huruvida en fördelning af detta jordbrukets onus, efter andra än nu gällande grunder, kan lämpligen åstadkommas och medföra den åsyftade verkan att lindra bördan af väghållningen. I likhet med andra af jorden utgående praestalioner, har väghållningen af ålder bestiidts efter hemmantalet. Denna grund för deltagandet i allmänna bördor kan, vid den stora skillnaden i hemmanens godhet, idke undgå att nu synas medföra .en stor ojemnhet i beskattningen, och alt vid ett flygligt betraktande anses obillig. Delta är dock mera skenbart än verkligt.
Dessutom hade Hr Sandströmer redan före öfverläggningen om denna punkt, yrkat, alt propos. å bifall till hvarje punkt af Utsk:s i fråga vande utlät/ mätte blifva framställd äfven om en sådan propos. icke vid punktens föredragning yrkades ; och i anledn. deraf finge H r Landtm, nu försl hemställa om 11. o. Ad. bifölle den nyss uppläste första delen af 23 punkten. Härvid ropades starka nej, blandade med ja, hvarpå Hr Landtm, hemställde om 11. o. Ad. behagade afslä ifrågavande del af denna punkt, samt efter denna proposis besvarande med starka ja, blandade med åtskilliga nej, förklarade det han troll sig finna att ja varit öfvervägande. Hr von Hartmansdorff: Enär R o. Ad. afslagit denna del af punkten, anhåller jag, att återstoden af punkten såsom förfallen måtte läggas lill handlingarna. Hr Gr. o. Landtm, yttrade att sedan R. o. Ad. afslagit första delen af 23:ilje punkten, R. o. Ad. torde finna alt till följd deraf öfriga delen af samma punkt ej erfordrade annan åtgärd än att såsom förfallen läggas lill handlingaine. Ropades ja. 24:de punkten. Denna punkt företogs momentvis till afgörande uppå derom af Gr. Lagerbjelke framställd begäran. Momentet A. Hr von Hartmansdorff: Utsk. har i sitt första betänk, öfver de serskilda momme i denna punkt yttrat, att ifrågavande ansia»- måtte, efter med vederbönde träffade öfverenskommelse!-, kunna till" statsverket indragas. Följaktligen är det icke fråga om, att de beslut, som nu skola fattas, på något sätt röra den statsreglering, hvilken R. St. vid denna riksdag komma alt uppgöra. Hvartill tjenar det då, att på förhand besluta om indragning af dessa anslag, och sedermera höra vederbönde deröfver eller med andra ord fatta beslut, att anslagen skola indragas såvida vederbönde dertill samtycka. Rättast är väl, att först inhemta vederböndes tankar om saken, och derefter fatta beslut.
St. Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 3 Haft. 1 2 LagUtskottets Betänkande N:o 8. der allt mera börjat inse, att egendomssamfälligheten makar emellan icke är något väsendtligt moment i äktenskapet, samt att densamma icke sällan, och särdeles i fråga om ingåendet af äktenskap, motverkar äktenskapets rent sedliga ändamål, i det att det frivilliga samtycke, som utgör äktenskapets första vilkor, lätteligen kommer under inflytande af ekonomiska beräkningar. Långt ifrån att, på sätt motionären förmenat, split och tvister inom familjen skulle förekommas genom giftorättens utsträckning till sådan egendom, som för närvarande ej är föremål för densamma, skulle derföre ändamålet snarare kunna vinnas derigenom, att hvardera makan bibehölle all den egendom, han eller hon före äktenskapet innehaft eller under detsamma ärft, och att endast afkomsten eller den under äktenskapet förvärfvade egendomen blefve gemensam tillhörighet. Det torde endast hafva varit de praktiska svårigheterna vid tillämpningen af en sådan lagstiftning, som hindrat Lag-komitéen att föreslå en förändring i dylik syftning. På sätt Lag-Utskottet vid sfsthållna riksdag erinrade, har Lag-komitéen i detta ämne yttrat: att, när bolaget emellan makarne uppkomme, så vore det icke egentligen sjelfva de ömsesidiga insatserna, som borde sammanblandas, utan endast förkofringen eller hvad under äktenskapet förvärfvades, som skulle utgöra det samfälda boet; att man skulle kunna lämpa detta förhållande äfven till penningar eller annan lös egendom, som hvardera sidan vid äktenskapets början medförde, om det gåfves en möjlighet att med säkerhet urskilja beloppet deraf, hvilket åter, i fråga om fast egendom, vare sig å landet eller i staden, icke mötte någon svårighet; samt att, då man följaktligen måste låta ankomma på de bestämda formaliteter, under hvilka förord ega rum, huruvida, hvad af hvardera maken enskildt i lös egendom införes, må kunna från samfälligheten skiljas, man deremot vore oförhindrad att bibehålla det ursprungliga förhållandet makarne emellan i afseende på fastighet.
Att, på sätt motionären föreslagit, uppgöra en gemensam hamntaxa för alla Sveriges sjöstäder torde för närvarande möta stora hinder, då så olika förhållanden ega rum i olika städer, enär en del, som hafva af naturen bildade hamnar, på hamnanläggningen ej behöft använda någon större kostnad, och andra åter måst för hamnens byggande och underhållande påkosta betydliga summor. Till dessa arbetens utförande hafva en del erhållit statsanslag, men andra deremot af egna medel desamma bekostat o. s. v. Vidkommande framställningen derom att fartyg, hvilka förut anlupit annan inrikes hamn och icke medföra s. k. förpassningsgods, mätte befrias från all annan tulluppsigt än trafiken till lands är underkastad samt från all afgift till Tullverket, så har blifvit upplyst, att underdåniga förslag till förändrade stadganden angående sjöfarten i allmänhet äro upprättade och efter vederbörandes hörande på Kongl. Maj:ts pröfning beroende. Utskottet, som efter hvad redan blifvit yttradt, ej kunnat biträda motionärens åsigt om nödvändigheten af en gemensam hamntaxa för alla inrikes sjöstäder, har dock ej kunnat undgå att erkänna billigheten af den önskan, att dels hamntaxorna ej sättas eller vid skeende förnyelser bibehållas högre än att den deraf härflytande inkomst förslår att underhålla och förbättra hamnen, dels ock de ångfartyg, hvilka, enligt på förhand annonserade reseturer, underhålla regelmässig förbindelse emellan två eller flera kuststäder, må, särdeles då de föra Kongl, post, befrias från hamnumgälder för sjelfva fartyget. De afgifter, som af sjöfarten till städerna erläggas, be§tå af tvänne slag, dels hamnafgifter för hamnens begagnande, hvilka erläggas af hvarje fartyg, som inlöper i hamnen, utan afseende derpå om något gods der lossas, och i allmänhet beräknas för seglande fartyg endast efter läst, men för ångfartyg efter lästetal, hästkraft eller stycke; samt dels afgifter för det gods, som lossas och hvilka äro olika efter godsets beskaffenhet.
Och den mest rättvisa och uppmärksamma Domare-Corps utgör ett ofta förnyadt föremål för vissa tidningsskrifvares ilska? Och huru opåliteligt måtte ett sådant omdöme vara, när det ställes i bredd med anklagelse i laglig väg och Domares deröfver fallande Utslag? Huru ofta skall det icke härflyta af misslyckad uträkning, af hämd och af bitterhet? Och hvad annan verkan skall deraf inträffa, än att hvarje redlig Embetsman så tillsägandes förslappas i dess verksamhet för att icke ådraga sig en skymfande förföljelse och under ett ständigt missnöje sluteligen ledsnar vid Embeten, som likväl fordra den djupaste kunskap, den största erfarenhet och för dessa egenskaper så länge som möjeligt är böra bibehållas? Regeringen skall derigenom sakna de kraftigaste och mest påliteliga stöd för Riksstyrelsen och denna småningom förfalla i en vanmagt, som efter naturens gång skall åstadkomma de mest våldsamma brytningar. På dessa grunder och då de i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition andragne skäl, i afseende på Författares skyldighet att genast i svaromål ingå, äro lika väl utförde som grundade, bifaller jag Kongl. Maj:ts Nådiga Bilaga D till Mern. N:q 3. 329 Proposition af den 26 sistledne Maji angående Tryckfriheten utan inskränkning eller vilkor.» Skulle äfvensom Doctor Hedréns ofvanstående anförande tagas i öfvervägande, då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till öfverläggning förekomme. Herr Grefven och Ordföranden lemnade sitt rum, hvarefter upplästes från Höglofl. Ridderskapet och Adeln anföranden af, Herr Heijkenskjöld, Ludv. Detlof., innehållande följande anmärkningar: Att Utskottets förslag till redaction af 4 § 2 och 3 Mom. är stridande mot 86 § Regerings-Formen och ledande till det tvång, som 1809 afskaffades. Att vådan af en oinskränkt Tryckfrihet är afvänd, om smädaren ej får tillfälle att dölja sig under anonymen. Herr Spaldencreutz, A. J.: Att de missbruk, hvaröfver Constitutions-Utskottet i Ingressen klagar, äro obetydliga. Att tilläggningen i 1 § 2 Mom.
Rundt om hvar o c h en af dessa bägare ringlade sig en liten kopparfärgad orm, som då och då gnistrade med sina guldfärgade ö g o n; och midt för Muzio, på ungefär två stegs afstånd från denne, stod malajens långa figur, klädd i en brokig mantel, omgjordad med en tigersvans samt med en hög hatt i form af en behornad tiara på hufvudet. Liknade Muzio en död, så var däremot malajen idel lif och rörelse. Än bugade han sig vördnadsfullt, i det han frammumlade böner, än åter utsträckte han kroppen i hela dess längd, höjande sig på tåspetsarne; än bredde han ut armarne, än rörde han dem energiskt i riktning mot Muzio o c h tycktes hota eller befalla, rynkande ögonbrynen och stampande i golfvet. Alla dessa rörelser kostade honom synbarligen stor möda, ja, tycktes till och med förorsaka honom smärta. Han andades tungt, och svetten strömmade utför hans ansikte. Plötsligen blef han liksom vanmäktig och, efter ett djupt andetag och med pannan i djupa veck, drog han långsamt till sig sina krampaktigt slutna händer — alldeles som om han i dem hållit ett par starka tyglar — och till Fabios obeskrifliga fasa lyfte sig Muzios hufvud långsamt från ryggstödet i riktning mot malajen. Men när denne åter utsträckte händerna, föll Muzios hufvud tungt tillbaka. Malajen upprepade sina rörelser, det lydiga hufvudet likaså. Den mörka vätskan i bä- garne började sjuda. Själfva bägarne började vibrera, gifvande från sig ett svagt ljud, under det att de kopparfärgade ormarne vågformigt slingrade sig. Nu tog malajen ett steg framåt. Hans ögonbryn voro högt uppdragna och hans ögon onaturligt uppspärrade. Han satte ock på samma sätt som förut Muzios hufvud i en gungande rörelse. Och se, likets ögonlock började darra samt därefter tveksamt och sakta öppna sig. Under dem syntes de blyfärgade pupillerna. En blixt af stolt triumf och ondskefull glädje upplyste malajens anlete. Han öppnade vidt läpparne, och djupt ur sin strupe frambragte han ett långt tjut.
Kongl. Maj:t, som årligen låtit genom Öfver intendents-ernbetet undersöka och nödtorfteligen afhjelpa sättnings-skadorna, hade likväl funnit dessa, i förening med utrymmets otillräcklighet, innefatta ett fullt gällande skäl att för Riks-arkivet söka anskaffa en tjenligare plats. Sedan det förslag, som i detta hänseende år 1857 framställdes, om uppförande af ett nytt, uteslutande till Riks-arkiv bestämdt hus på norra delen af 12 Kongl. Maj:lt Nåd. Proposition N:o i63. Carl XIII:s torg, blifvit af Rikets Ständer, enligt anmälan i deras underdåniga skrifvelse den 25 Februari 1858 angående reglering af utgifterna under Riksstatens åttonde Hufvudtitcl, afslaget med anledning, bland annat, deraf, att Riksarkivet, om det komme att förläggas på det föreslagna stället, blefve alltför aflägset från Stats-departementen och öfriga embetsverk i hufvudstaden, hvarigenom både tidsutdrägt skulle vållas och många olägenheter uppkomma för de personer, som nödgades begagna sig af arkivets handlingar och på stället anställa undersökningar; så har öfver-intendents-embetet, i underdånigt memorial den 25 Januari 1859, på grund af anställd besigtning under nästföregående månader, fästat Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet å de fortfarande sättningarne i Riksarkivets nuvarande hus och anmält, att, fastän husets bestånd icke syntes för närvarande hotadt af någon hastigt inträffande förstörelse, sättningssprickor, som icke låta sig märka på de af hyllor och handlingar betäckta skiljemurarne, kunna uppkomma på skorstenar och rökledningar samt medföra eldfara; äfvensom husets svaga och osäkra grund möjligen kan genom någon orsak, hvilken är omöj lig att förutse, undergå en sådan rubbning, som gör byggnadens hastiga utrymmande oundgängligen nödvändigt.
Valentin Janson ett stycke från de öfriga, i en atletiskt vacker ställning, med bakåtkastadt hufvud och knytande sin halsduk. Han föreföll så ensam mot alla och dock trotsande — Margit förde näsduken lätt öfver pannan och var en smula blekare, när hon återförenade sig med sitt sällskap. Antagligen hade aftonens triumfer stigit studenten åt hufvudet, eftersom han kände sig så säker och glömde huru stark kaptenen var. Dessutom torde någonting enskildt dem emellan förefallit under sista fransäsen, ty efteråt tykte några sig minnas en ordväxling. Åtminstone hade herr Edvard plötsligt blifvit alldeles utom sig och förklarat, att kreti och pleti inte skulle sätta sig på höga hästar — de komme ändå alltid att rida i fruntimmerssadel! Janson måtte den kvällen ha varit mera ömtålig än eljes under senare tid, ty ådrorna svälde vid ena tinningen — och studenten hamnade ofrivilligt, via dörren och förstugan, i en snödrifva. Provisorn, som tafatt velat afstyra färden, stöttes undan in mellan pulpeterna. Då lade sig de andra emellan — Mylläri klappade kaptenen på axeln: »han är ju bara en pojke, bror!» Vid nästa vals blef Margit till först uppbjuden af Sedegren. Det enda han yttrade, så snart de hunnit hvarfven rundt, var ett flämtande: »Det är en brutal person, den här Janson.» »Å-åh» — hon bet sig i läppen — »säg inte så åt mig ... säg det åt honom själf, försök!» Och hon skrattade nästan utmanande. Om en stund kom kaptenen fram till henne och bugade sig; hon såg huru han nonchalant kastade bort sin cigarr, och när de började, tykte hon att han tog ett ännu fastare grepp än vanligt. Med en känsla af deltagande och välbehag öfverlät hon sig villigt åt honom. »Det lär snart bli ett julnöje till, Margit ... får jag då åka med dig?» Hon räkte handen: »Tack ... Valentin.» Dagen för slädpartiet var inne med sol och blånande skuggor öfver snön — hela landskapet bar vinterprägel af endast sol och blånande skuggor.