Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
af R. Appelius, meddelas: D å föranstaltande af några för det uppväxande qvinliga slägtets väl varmt intresserade mödrar och ogifta qvinnor i Berlin är en petition med ungefär följande innehåll inlemnad till preussiska undervisningsministern. Öfver arten af den unga flickans bildning i den högre flickskolan anföres allmänt klagoniål, i det att den samma mestadels blott gifver ytliga kunskaper, förmår icke nog förmedla sjelfständigt tänkande, men väl en snabb kritik, och utvecklar ingalunda den sanna, äkta qvinligheten; mer eller mindre omedvetet uppfostras de unga flickorna till angenäma, men osjelfständiga ledsagarinnor åt niännen, under det att de hafva lika rätt som de senare att hlifva utbildade för sin egen skuld och i enlighet med sin egen natur, till sjelfständigt tänkande menniskor med djup och verklig karaktärsoch själs-odling. Orsaken till detta missförhållande tillskrifves den omständigheten, att atminstone i de allmänna högre skolorna en mycket ringa del af den företrädesvis uppfostrande undervisningen är anförtrodd åt lärarinnor, utan vanligen endast åt lärare. Dessa kunna icke rätt förstå egendomligheterna i den qvinliga karaktären och gifva till följd deraf, ofta nog mot sin vilja, den unga flickans innersta lif en falsk riktning, och niången gång kan hon sålunda genom brist på qvinligt inflytande under de vigtigaste utvecklingsåren endast i ringa mon motsvara och uppfylla de kommande pligterna som maka och moder. En snar ändring härvidlag är derföre af nöden och framställes sisom den första fordran, att i de mellersta och öfre klasserna af de allmunna högre JEickskolorna undervisningen i f l e r e ämnen, f r a m f ö r allt i religion och tyska språ- ket, öfverlemnas dt qvinli !ya lärarekrafteq-. Men erkännes nödvändigheten häraf, blir följden, att staten bör anskaffa åt qvinnorna egna bildningsanstalter och icke blott tillägga några fortsättningsklasser till de bestående lärarinneseminarierna; den unga qvinnan skulle härigenoni sättas i tillfälle att genom egna, sjelfständiga studier föiskaffa sig en grundlig, vetenskaplig bildning, som likstälde henne med de akademiskt bildade lärarne. En treårig kurs börjad efter det tjugonde året skulle säkert befordra detta mål.
För att godtgöra delta förmenta fel, är det utan tvifvel som Utskottet nu tagit steget fullt ut och derföre föreslagit att alla oäkta barn, äfven de, som äro födde i hordom och i förbudna leder, skola, lika med äkta barn, ärfva sin moder, så ock sin fader, derest barnet blifvit af honom erkändt. Derigenom har Utskottet visserligen gått längre än, mig veterligen, någon af de kristna, Europeiska lagstiftningarne, hvilka, der de under vissa vilkor medgifva åt naturliga barn att erhålla något arf efter moder eller någon gång äfven efter fader, dock alltid utestänga dem, sorn äro födde efter ett begånget horsbrott eller i blodskam, åtminstone ifrån allt arf efter fadern. Ja, Utskottet har till och med tagit ett steg framfördet Franska Revolutions-kon ventet; ty då Konventet i dekretet af den 12 brumaire år II förklarade naturliga barn hafva lika rättigheter med äkta barn, emedan, såsom det hette, under en styrelse, grundad på friheten, borde icke individerna kunna vara offer för faderns felsteg, »(dans un gouverncmcnt basé sur la libertés les individus ne peuvent étre la victime »des fautes de leur pére)» så gjordes dock härifrån just det undanlag för barn, födde i blodskam och i hordom, hvilket Lag-Utskottet nu funnit alldeles öfverflödigt. Utskottet förklarar visserligen alt »den allmänna sedligheten skall, enligt Utskottets åsigt, snarare befästas än försvagas genom deri förslagna lagförändringen,» och tillägger att det icke är något tvifvel om »folkets föreställningssätt och rättsmedvetande» i detta hänseende. Men jag, för min del, är af alldeles motsatt tanke. Jag tror att den allmänna sedligheten måste förslappas när man, genom att gifva åt oäkta barn arfsrätt, äfven erkänner dem såsom tillhörande familjen, när mari stillatigande visar att man tolererar konkubinat, och när man låter sådana lämiljerättigheter som arfsrätt uppkomma af annan grund än en sedlig. Tvärtemot Utskottets majoritet tror Lag-JJlskottets Betänkande N:o 62.
Bref af den 13 Februari 1849 gifvit Kammar-kollegium tillkänna, att då Erasmi icke bestämdt förklarat sin åstundan att, på sätt Rikets Ständer medgifvit, vid midfastan 1849 frånträda ifrågavarande arrende, utan för dylikt afträdande framställt förbehåll och vilkor, som icke blifvit af Rikets Ständer afsedda, funne Kongl. Majit Rikets Ständers ifrågavarande framställning icke kunna till någon åtgärd föranleda. Men då i betraktande tages, att Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet afläts först den 5 Augusti 1848 och tillåtelsen för Erasmi att arrendet afträda alltså icke kunde komma till hans utlåtande förrän i slutet af nämnde år eller i början af det påföljande och således högst 3 månader före midfastan 1849, var det icke att förvänta, det han skulle kunna derpå ingå, enär han, i händelse af anbudets antagande, skulle ställt sig med familj på bar backe; med anledning hvaraf motionären nu, för att göra valet för arrendatorn i hans nödställda belägenhet möjligt, hemställt, det Rikets Ständer ville medgifva, att ett maximum och minimum bestämmes för arrendet af Kronosäteriet Boda, medan Erasmi ännu är innehafvare af detsamma, samt att, om han icke begagnar den rättighet, som Kongl, kungörelsen af den 17 Juli 1847 honom tillerkänner, han må, efter åtnjuten laga fardag, fä arrendet afträda. Utskottet har tagit detta ärende uti öfvervägande; men sorn regementsskrifvaren Erasmi icke begagnat sig af den honom utaf Rikets sednast församlade
Den undersökning, som Utsk. bär omtalar, är redan fulländad, och kan således icke förnyas; och hvad dagsverksskyldigheten beträffar, så utgår den till Uranienborgs kungsgård och måste qvarstå så länge conlractet om denna knngårds utarrendering äger bestånd, och det är helt nyligen detta contract är upprättadt. Uppå härefter framställd propos., vidhlef R. o. Ad. sitt i anledn. af betänk. N:o 198 fattade beslut, och lades utlåt. N:o 296 till handlingarne. Föredrogs och lades till handlingarne SlatsUtsk:s d. 9 den - Den 14 Maj f. m. 4S5 nes på bordet lagda ntlåt. N:o 298, i anledn. af erhållen återremiss å betänk. N:o 241, ang:de väckt fråga dels om framlida försäljning af kungsgårdar och andra kronolägenheter, dels om förändring af de i afseende på utarrendcring af Kronans fasta egendomar å landet nu gällande föreskrifter. Föredrogos och biföllos StatsUtskis d. 9 dennes på bordet lagda mern. N:o 29S, ang:de grat i lica lion åt förste Hofinlendenlen m. m. Welin ; och N:o 299, ang:de slutligt bestämmande af arfvodet för den i Utsk. anställde kamereraren. Föredrogos och lades till handlingarne StalsUtsk:s nedannämnde d. 9 dennes på bordet lagde mern. N:o 300, rör:de skedd volerig i frågan om anslag till elt nationalmuseum; N:o 301, ang:de verkställd omröstning öfver 2:ne i mern. N:o 260 omnämnde frågor; N:o 302, ang:de verkställd omröstning i frågan om de till Emm-åns upprensning beviljade statsbidrag; samt N:o 303, rörde skedd omröstning i frågan om anslag till nykterhetsskrifters utgifvande. Vidare föredrogs och lades till handlingarne förstärkta BancoUtsk:s d. 9 dennes på bordet lagda mern.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, att de Hrr ledamöter, som ville yttra sig, matte dervid inskränka sig till den nu förevaride formfrågan och icke inlåta sig i diskussion om hufvudsaken. Gr. Liljencrantz: En talare har här till Hr Frih. o. Landtm, framställt en fråga, som jag naturligtvis hvarken vet om eller huru den blir besvarad, men jag anser för min del den frågan temligen tydligt besvara sig sjelf. Det är klart för hvar och en, som läst Bevilln.Utskis betänk., att Ulsk. i första rummet hemställt huruvida Ståndet godkänner den af Utsk. uttalade öfvertygelsen, att de 4 motionerna om bibehållande af den gamla tulltaxan icke böra antagas. Denna fråga kommer sålunda efter mitt förmenande rättvisligen, formenlig! och helt naturligt till en början under Ståndets pröfning. Frih. Palmstjerna bar framställt ett förslag, som efter min upfattning hufvudsakligen går ut på att utröna huruvida R. o. Ad. vill instämma uti Ulskis yttrade åsigt eller icke. Det torde väl icke förmenas Ståndet rättighet, att i detta afseende uttala sin åsigt, och skulle dervid Ståndet vilja understödja den af motionärerna hyllade meningen, då faller det sig väl tydligt att ingen, vare sig Hr Rosenblad eller någon annan 476 Den 4 Juni f. m. ledamot, är förhindrad att låta upläsa förslaget från perm till perm, men lika gifvet är del i detta fall såsom i alla andra, att i sådan händelse, när t. ex. artikeln Agat, som är den första, i afseende hvarpå förändring är föreslagen, här förekommer, och det befinnes att den nu föreslagna tulltaxan är olika med den gamla, så kommer Hr Frih. o. Landtm, på grund af Ståndets förut fattade beslut, att förklara, att fråga om förändring härutinnan förfaller. Så simpel och klar är den saken.
Om Verkets första inrättning gjort en vidsträcktare styrelse nödvändig, torde det nu vara tid att minska den tärande delen af Corporationen, att jemka ersättningar för möda och besvär, och uti uppoffringen af egna fördelar öfvertyga om den patriotiska afsigt, det sanna nit, sorn säkrast på detta sätt erkännes. Jag slutar med den önskan, att andra principer för den allmänna hushållningen snart blifva antagne, att sakerna måtte följa icke den nu vanliga, utan en alldeles omvänd gång. Då skall produetionen i vårt land ökas, den allmänna välmågan tilltaga och Rikets Ständer kanske vid nästa sammankomst se sig i stånd att, utan våda för en ännu allmännare nöd, med kraft understödja fullbordandet af den del utaf 574 ^en 19 dpril. e. in. Canalen, der arbetet emellertid torde komma att upphöra. Remitterades till Stats-, Bancosamt Oe* conomieUtskotten. Herr Stedt , Claes, yttrade skriftligen till Protocollet följande : Ehuru många värde Ledamöter af detta Riksstånd med mycken grundlighet yttrat sig om den allmänt öfverklagade penningebristen, om dess orsaker, om dess afhjeipande, och jag med de fleste är alldeles ense, kan jag likväl ej vara tillfredsställd, om jag ej särskildt får göra några helt korta tillägg, grundade på min oskrymtade öfvertygelse om sakens sanna och redliga förhållande. Oaktadt man hör en och ahnan yttra, aft ingen penningebrist är, tror jag likväl, att den olyckligtvis är så gifven, bestyrkt genom mångdubblad pluralité af från provinserna uppkomne Representanter, att man måste antaga den såsom sann. De samma yttra äfven , att det är blott creditbrist.
IV.-o ?54- de faltyg och deras laddningar, men deremot andre Consulat bestridas utan annan inkomst af Svenska fartyg, än hvad lösen för til fäjiigtvis erforderliga documenter kunde inbringa, har E. K. M., genom Nådigt Bref af den 29 Juni 1833, behagal förklara, att Svenske oell Norrske Consulerne må äga alt af Svenska skepp uppbära en lika afgift, sorn af de Norrska erlägges, eller Jx:dels Species per läst, så vida fartyget å den ort, hvarest Consul eller Vice-Consul är anställd, antingen lossar eller intager last, hvilken beräkning dock ej komme att ulsräckas till de Consuler, som vid sin tillsättning fått sig en högre Consulad-afgift beviljad, och hvilka under sin tjenstetid borde dervid bibehållas. De fördelar, som härigenom skolat för den Svenska sjöf ar ten beredas, hafva likväl, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, icke i någon betydligare nion kommit densamma till godo, dels emedan Svenska fartyg å de orter, der Consulad-afgift förut icke egt rum, kommit att få densamma erlägga i likhet med de Norrska, och derjemte fortfarande betungats med lösen och expedilions-afgifter, sorn af de Norrska icke erläggas, dels i följd deraf, att nyssberörde Nådiga Förordnande icke blifvit bragt i verkställighet å de orter, der de drygaste afgifterne utgått, hvadan ock inträffat, det Svenska fartyg ej kunna med fördel täfla om fragt på sådane orter med de Norrska.
De i förevarande ämne väckte motioner är följande, nemligen: l;o inom Ridderskapet och Adeln af Herr Nordenankar, F. W., sona föreslagit, ”att, vid inträlfande tillfälle till silfverköp, Fulimägtige i Banken må berättigas, alt, såsom betäckning för dragande växlar, låta i Hamburg nedlägga en si 1 fvertilIgång af 500,000 R:dr Silfverspecie; alt Fulimägtige må tillåtas, att på Stockholms och Götheborgs Börser, låta uppköpa fullgoda, på utrikes ort dragne växlar, så snart sådane kunna under 128 sk. erhållas, samt att åter draga växlar på antingen egen tillgång å utrikes ort, eller på derstädes betingad Credit, när Silfver-export derigenom kan förekommas, samt att, för bedömande af växlars säkerhet och växel-affärer i allBih. till R. St. Prat. 1844• 6 Sami., 1 Af A., g Haft. 1 Banco-Utskotlets Memorial, Nio 22. mänhet, Banco-Styrelsen så väl i Stockholm, som Götheborg må till sitt biträde associera tvänne ansedde och tjenlige män, som för denna befattning erhålla lämpligt arfvode. 2;o inom Preste-Ståndet af Herr Prosten Sandberg, hvilken tillstyrkt, att Banken, under närvarande låga kurs, må uppköpa växlar och för dessa anskaffa silfver från utrikes ort.
Dahlgren, hvilka såsom Ledamöter i Kämnersrätten omförinälte beslut fattat, uti förklaring till mig anfört, att innan Kämnersrätten ägt ålägga Makarna Wulff eller någon af dem att med värjemålsed sig fria från angifvelsen, sådan den blifvit genom vittnesmålet bekräftad, Rätten bordt göra sig reda för de alternatifva resultat, som af edgångsbeslutet kunde blifva en följd, och alltså för möjligheten af sättet att besvara följande frågor: 1) i fall värjemålsed blefve makarna Wulff ålagd och de begge deråt bruste, huru ansvarigheten för de 27 slag och 2 knuffningar, hvilka de tilltalade i sådant fall måste antagas hafva gemensamt tillfogat Bergström, då borde deni imellan fördelas, och 2) i händelse vid en sådan edgångs föreläggande endera af de tilltalade fullgjorde edgången, men den andra åt eden bruste, eller om värjemålsed blott endera ålades, och denne icke fullgjorde edgången, för huru många slag och knuffningar en sådan åt eden bristande part då borde ansvara, samt att Kämnersrätten, som icke ägt förmågan att för sig nöjaktigt besvara dessa frågor, vid sådant förhållande ansett värjemålseds ådömande i målet icke böra äga rum; hvaremot jagofunnit kunna anmärkas, att samma svårighet kan uppstå, änskönt blott en är tilltalad. Åtminstone till ett slag måste den dömas saker, som ej kan gå ed; och dermed vinnes äfven expenser åt målsägaren.
Ständers uppmärksamhet derå, att nyttan af aile desse utgifter vore ganska väsendtelig, men att någon beräkning häraf icke kunde ingå i sjelfva Riks^Hufvudboken, enär tlensammas egenskap af Räkenskap så ant ej medgåfve, samt så vidsträkte Statistiske ämnen ej heller ingingo i dess syftemål; men för öfrigt hafva jemuväl 1822 års Revisorer, beträffande Biks-hufvudbokens egenskap, ansett sig böra föreslå, detj tillägg, att dertill måtte fegas en så beskaffad förteckning öfver förskotten af Statsmedlen, sorn i tvänne afdelningar upptager förskotten til! ersättning och sådane till redovisning ; och hvilken förteckning bör såsom bihang åtfölja Riks-hufvudboken, samt att till befordran af ännu större lätthet vid g anskningen och begagnandet, Boken borde för. ses med alphabetiskt Register öfver Titlarne m. m.; Derjemte desse Revisorer hemställt, att, så vida Riksens Ständer, vid slutliga pröfningen af detta ämne, godkänna hvad föreslagit blifvit om antagandet af den i Kongl. Stats-Contoiret upp' rättade Riks-hufvudboken, det för uppgörandet af Stats-Utskottetc B e fä n k a n d e n. 48g af sådant Bokslut efter den af framlidne Stats Commissarien Widegrens uppgifne Metod, inrättade serskildte Contoir, måtte varda indraget. Stats-Utskottet, som för afgifvandet af dess yttrande i detta ämne, fullständgt granskat och genomgått den för år 1821 uti Kongl. Stats-Contoiret författade Riks-hufvudboken, har dervid funnit: att det af Riksens Ständer vid 180g och 1810 årens Riksdag, i sammenhang med då stad gade grunder och nya ordning för Stats Verke ts förvaltning, nödigt ansedde Riks-bokslut, blifvit genom den af Kongl.
Mot Sala silfververk, som årligen tillverkat omkring 3,000 å 4,000 löd. mark. silfver, är mindre att anmärka, än emot Helleforssverket, som försvarar sina stora förläningar med ett onyttigt ort-arbete, som, enligt Kongl. Kommers-kollegii relation 1860, icke framvisat mera än en och annan blyglansgnista. Kan icke ett bergverk uppehålla sig sjelft, sedan det fått at Staten en kraftig impuls och naturhinder icke möta, så må det falla, men att ständigt uppehålla ett sådant verk med Statens medel, synes lika onyttigt och ändamålslöst, som lofvärdt att Staten befrämjar och understöder detsammas uppkomst. Jag torde böra något närmare vidröra förhållandet med Nasafjells grufvor och silfververk, grundadt på bergstjenstemännens relationer. På Seveberget vid 66j graders polhöjd, vid gränsen mellan Sverige och Norrige, ligga nämnda grufvor. Redan 1635 blefvo de upptäckte af en Lapp, och genast vidtogos åtgärder att göra denna silfverskatt åtkomlig; och tillverkades silfver derstädes för Kongl. Maj:ts och Kronans räkning ända till 1646, under hvilken tid tillverkningen uppgick årligen till 200 å 500 löd. mark. silfver, utom bly, som erhölls. Från denna tid fortdref Piteå borgerskap silfvertillverkningen oafbrutet ända till 1658, då icke allenast de vid grufvorna uppförda byggnader, utan ock sjelfva silfververket, som var anlagdt 4 mil derifrån, under kriget med Danmark uppbrändes af Norrmännen. Hittills hade tillverkats 4,294 löd. mark. silfver och omkring 1,000 Stt bly.
Domhafvanden och 8R-dr till Nämnden, hvilka belopp borde af Ertriks byemän förskjutas, och för det å Gransjö gästgifvaregård med 26 R:dr 32 sk. till Domhafvanden och 8 R:dr till Nämnden, tillika, oaktadt Häradsrätten icke ägt domsrätt i målen, stadgat, att sagde kostnader skulle gäldas, de förstnämnde af Ertriks och Gagnets byemän efter skatt, och de senare af Ödens byemän, samt Häradshöfd. Arling, såsom ordförande i Häradsrätten vid i fråga varande tillfällen, vore för Häradsrättens beslut ansvarig, Häradshöfdingen Ärling blefve, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fälld för det af honom, i utöfning af domareembetet sålunda ådagalagda lelaktiga lörhallande, det der mäste anses hafva af oförstånd härrört, att böta tjugu daler silfvermynt med sex R:dr 32 sk. banco och att, i den mån merberörde Ertriks och Ödens byemän till utgifvande ålagde kostnader, utgörande sammanlagdt sjuttiosju R:dr 36 sk. banco, blifvit hos klaganderna Johan Ersson, Michael Olofsson, Isak Isaksson, Per Ersson, Nils Persson och Michael Abrahamsson i Ertrik samt P. Hedström, Erik Larsson och Abram Olofsson i Öden uttagne, samma kostnader dem ersätta; derförutan Häradshöfdingen Ärling förpligtades att godtgöra bemälte byemän deras utgifter i detta mål med ett skäligen jemkadt belopp, af tolf R:dr nämnde mynt. Ofver detta utslag äro underdåniga besvär anförda ej allenast af Häradshöfdingen Ärling, utan ock af ordinarie Domhafvanden i orten, men målet ännu icke hos Kongl. Maj-t. afgjordt!
Först på detta sätt skulle, såsom Ulskattet under andra omständigheter befarat, ett enskildt intresse, och således ett intresse som kan göra sig gällande, ställas i strid med massans måttlighet och moralitet, och då dertill kommer att krögeri-idkare derigenom äfven skulle blifva nödsakade att höja priset på alla slags nödvändiga födoämnen, så synes hela den föreslagna, alternativa åtgärden endast blifva en tung och förhatlig beskattning på arbetsklassen. En ytterligare följd deraf skulle ulan tvifvel vara, att en mängd lönnkrogar och supställen uppkommo, långt svårare alt controllera och förderfligare till sina verkningar, än den utan skäl befarade smugglingen. Sist har Utskottet, som en af grunderna för sitt afstyrkande anfört, att det i beskattnings väg princip vidriga förhållande skulle inträffa, att pålagan blefve ojemnt fördelad, och en ort fick skatta till en annan. Detta skäl liar utseendet för sig och torde derföre behöfvas att något närmare granskas. Följden af en accis-afgift är otvifvelagtigt den, att värdet af den med lull belagda varan måste, efter accisens erläggande eller inom staden, stiga jemnt så mycket, som delta belopp. Varuprisen på olika ställen måste alltid stå i jemnvigt med hvarandra, sedan transport och andra omkostnader blifvit intagna i beräkningen, ty om detta förhållande vid något tillfälle rubbas, så kommer tillförseln naturligtvis, i följd af den enskilda omtankan, alt draga sig till den förmonligaste marknaden, intilldess jemnvigten återkommer. Då således en ny omkostnad, såsom accis-afgift, tillkommer vid något ställe, så måste delta af säljaren beräknas, och priset höjas derefter, för hvilken förhöjning köparen sedan får söka sin ersättning af consumenten.
Den unga frun, som förefallit henne så innerligt god, hade då på detta hjertlösa sätt kunnat gapskratta åt hennes, vare sig, röst eller föredrag: och intetdera – om den saken var vår hjeltinna fullt öfvertygad – förtjente åtlöje. Och den infame kammarjunkaren se’n, han, hvilken hon nu af särskilt orsak ej kunde fördraga äfven han, åh, det var för mycket, för mycket! ”Min lilla bästa mamsell, blif för guds skull icke ond, jag ber!” sade den muntra frun, men fortfor härunder att skratta så häftigt att hon måste kasta sig ned på soffan. ”Blif icke ledsen – jag försäkrar att det icke är min afsigt att förolämpa, ty rösten är verkligen vacker, men lilla mamsell sjunger denna gamla riddar-romans med en sådan oförlikneligt heroisk sentimentalitet och en så inspirerad känsla, att jag aldrig i mitt lif haft roligare.” Kammarjunkaren fann det nu vara passande att träda emellan. ”Ah”, sade han vårdslöst, ”det är ju lilla fröken v. Kühlen, som jag förut sett hos hennes slägtingar, lärftskramhandlaren Thormans” En hastig och hemlighetsfull blick på värdinnan tycktes derjemte vilja säga: För guds skull, icke den der! ”Ack”, återtog frun med någon släpning i rösten, ”en fröken – jag visste ej ” Men Blenda ville ej afhöra sitt andra afsked, som hon redan såg i antågande. ”Jag begriper ej”, sade hon, ”hvarför den omständigheten att jag är af en fattig adlig familj skall hindra mig att vinna framgång genom arbete – men i alla fall skulle det vara ett opassande inträde för en lärarinna, huru obetydlig som helst, att bli utskrattad innan hon ännu börjat!” Hon upptog sina handskar och sin näsduk från pianot, gjorde en nigning och var redan utom dörren, innan man, i händelse man ens önskat det, tänkte på att hålla henne qvar. Men i tamburen kom frun efter henne och sade med brådskande röst: ”Förlåt, förlåt jag ville icke såra fröken, var säker på det – och ehuru det kanske icke passar sig med musiklektionerna, så låt mig ändå icke ha besvärat förgäfves!