Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle således desto hellre önska detta, som jag anser förändringen af mycken nytta, med afseende på den ofullsländighet, som nu ofta äger rum i bevisningen om olofligen utöfvad brännvinsförsäljning, helst nödig försigtighet i allt fall synes vara iakttagen, då köpare icke i allmänhet antages som vittnesgild i afseende på det brännvin, han sjelf köpt, utan endast i de fall, att andra personer närvarit och domaren pröfvar det nödigt, för att erhålla ljus i saken. Hr Stuart: För min del får jag yrka bifall till Utsk:ns förslag i den nu föredragna §:n. Jag anser dem hafva på goda grunder förklarat köparen jäfvig att vittna om den brännvinsförsäljning, dervid han sjelf såsom köpare uppträde Om han vore vittnesbär, skulle det kunna inträffa, att illasinnade personer, endast i afsigt alt skada den, man ville åtkomma, sjelfva förledde honom till oloflig brännvinsminutering, för att sedan vid skeende åtal kunna derom emot honom vittna. Personer skulle ock kunna af åklagaren vidtalas alt köpa brännvin och sedan af honom åberopas som vittnen emot Den 39 Januari f. m. säljaren. Jag lan för min del icke betrakta den, hvilken köper brännvin af den, som icke är tilldess försäljande berättigad, annorlunda än såsom delaktig i den sednares brott, åtminstone i moraliskt afseende, och anser det derföre vara i hög grad vådligt, om han skulle få derom bära vittnesmål, hvilket dessutom skulle strida emot alla antagna rättsgrunder i afseende på jäf emot vittne. Jag hoppas, att R. o. Ad. ej låter missleda sig utaf Hr af Ekenstams skäl, med hvilka han lika litet nu, som förut i Utsktn, kunnat öfvertyga mig. Frih. Boye: Jag bekänner öppet, att jag icke är särdeles nöjd med någondera af de föreslagna ledactionerna till 55 §. Jag anser dock Utsktns bättre, ty missbruk kunna äga ruin efter begge, men Utsk:ns aflägsna likväl mera tillfället att köpa vittnesmål; och jag tillstyrker således bifall dertill. Utskrns förslag till 55 § blef af R. o. Ad. godkändt. 56 J.
: \ ma iiareniim ar lika litet som l ' olstoys andra quinnor en oranlig företeelse; hon har sa mycken heder, d mycket hjerta, d mycket omdöme som qvinnor i allmriihet; och hon har hvarken ' en iljiipare kanslighet, eller en lidelsefullare karaktiir; det ar intet hos henne sjelf, som alisohit framkallar hennes öde. Tolsaiy har, nied en i litteraturen &lt;j .jficrtr !M; i&lt;I psykologisk finhet, skildrat huru lidelsen jiat derför redan fran början bringar henne ur jbnvigt, och huru den, framkallad af ytliga orsaker, ocksa af ytliga orsaker tillintetgöres. Skildringen af: \ nna Kareninas karakt3r i r dock icke helt genomförd. I h \, arje situatioii talar, kanner, handlar hon med en lifssanning, som ej kan öfvertr5ffm, men dock iippsti vissa toninim, hvilka Stminstone hvarje qvinlig lasare ksnner som brister i karakthistiken. Ilet finnes deremot andra ton~nun, fur hrilka cpinnorna endast kunna rara ' I ' olstoy tacksamma. Han, som de andra båda store ryske diktarne, tar sin uppgiit p8 ett grinslöst all \, arligt SM. De hafva alla en oskuld i framst.ïllningen, genom hrilken man kiinner, ntt de skrif \ .it endast för att ~ t d a och radda sin sjiil~. 1 hela Annti Jiarcitinn ar realismen oöfiertr51iiie. men der finnes intet af ilen rianska frniiistrilningskonstenr realisin; ' som ined förkitrlek koncentrerar sig kring förherrlirandet nf lidelsens utbrott och tillfredst.ïllniidc.
Skrifvelse, N:o 183. »afflytta förr än sex månader förflutit, efter den dag, då han hos skolstyrelsen anmält sin afsigt att från skolläraretjensten afträda.» Slutligen, och i betraktande af den svårighet, tidsutdrägt och kostnad för de tredskande, som ofta äro förenade med indrifvandet utaf sådana resterande folkskole-afgifter, hvilka, enligt 4 §. 4 mom. af Folkskole-stadgan, det åligger församl ing-sboerne att utgöra, hafva Rikets Ständer ansett att ett lagstadgande vore af nöden till förekommande af de olägenheter, som uppstå, då, för utbekommandet af dessa oftast blott till några skillingar uppgående afgifter, hvarje resterande serskildt skall lagsökas, samt att det åsyftade ändamålet skulle säkrast vinnas om med indrifvandet af ifrågavarande afgifter förfares på enahanda sätt, som E. K. M:ts nådiga Förordning angående fattigvården af den 25 Maj 1847 föreskrifver, i afseende på utbekommandet af resterande fattigvårdsafgifter. Och få Rikets Ständer således hos E. K. M:t i underdånighet anhålla om införandet i folkskolestadgan af den bestämmelse, att för utbekommande af sådana resterande folkskole-afgifter, som, enligt 3 och 4 §§. af nämnda stadga skola utgöras, och hvarå restlängd är i sockenstämma uppläst och erkänd, handräckning, på skolstyrelsens anmälan, genast skall lemnäs af kronofogde i orten eller af städernas exsecutorer, så vida icke den skattskyldige kan visa qvitto å redan erlagd betalning. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 20 Augusti 1851. Expeditions-Utskottels Förslag till tind. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adelil den 19 Augusti 1851.
Skepparen under dess resa, och han blef den 18 September, således 3 dagar sednare än krigsförklaringens datum , eller den termin R. St:r fastställt för ersättningars beviljande, uppbragt af en Dansk Kapare och införd till Eckenförde i Hollstein, der skepp och last FOctober månad condemnerades. Svenska Truppernas inryckande i Hollstein, hade kort derefter den följd, att fartyget, enligt Ordre af Svensk Auctoritet, den g Januarii 1814 frigafs, och den redan låssade delen af lasten måste åter föras om bord. Fartyget, infruset, kunde då ej afsegla, och afslutandet af Tractaten i Kiel få dagar derefter eller den i4 samma månad, som upplöste alla ömsesidiga reclamationsanspräk, hade den påföljd att fartyget och lasten åter togs i besittning af Danska Kaparen. K. M:t har väl i Wäder förordnat en ministeriel framställning hos Danska Regeringen om ersättning för nämnde skepp och last, men så vidt mig är bekant, har ej någon påföljd uppkommit deraf, till förmån för den Svenska Skeppseller Last-ägaren. Om nu denna framställning är med sanningen enlig, torde några ytterligare frågor tillåtas mig. Har Betänkande n. 321 Har antingen ägaren eller Skepparen kunnat möjligen så tidigt komma till kännedom af det Kgl. Danska Patentet eller af Danska Krigsförklaringen, att olyckan kunnat undvikas, och har således någon kunnat underrätta Skepparen att det fredliga förhållandet med Dannemark upphört? Har ej genom KielerTractaten denna återställda Svenska Egendom blifvit åter bortskänkt, och i sin mån medverkat till beredande af en större fördel för Kronan Sverige? Är då ej ägarens anspråk till ersättning af Staten billig och rättvis, och kunna ej flere af de ifrågavarandes anspråk vara af lika klar beskaffenhet? Bör en begäran om en närmare målens pröfning anses obillig eller förmäten, och är den ännu ej att hoppas af R. St:r. Af Herr CommerceRådet Santesson; Till protocollet för den ig Januarii.
Han är en menniska han som vi andre ingenting mer LOUISE. Du känner honom inte sjelf har jag aldrig förr än i dag vetat hvad han var. Aldrig så, genom mig sjelf i första hand. Jag tror, att jag hittills sett honom endast genom andras beröm, i glorian af hans verldsrykte. Men när jag stod der och såg på hans verk då gick det upp för mig, hur stor, han är ERNA. Och ändå stod han der väl sjelf vid sidan och såg på dig med forskande intresse för att studera, hvad intryck mästerverket gjorde. LOUISE. Jag skälfde som inför något öfvernaturligt: den döda bar mina drag, men förädlade, odödliggjorda det var mitt eget stelnade jag en saga som skall öfvergå till efterverlden min trista saga ^Knäpper händerna samman och står en stund i tankar.^ ERNA. Det är ett af hans vanliga påhitt. Du skall inte taga dig det så när. LOUISE stirrar ut i luften. Och den stora figuren ödet! Dragen voro en menniskas, men uttrycket var mer än menskligt. Det var den orubbliga lagbundenheten, för hvilken allt i vår verld måste böja sig eller krossas det af evighet bestämda hvilket går hän öfver ett menniskolif som vore det mindre värdt än hafvets tång ERNA. Du är så blek. Du får visst lof att lägga dig annars svimmar du. LOUISE. Ja, nu vill jag hvila. Nu är det förbi. ERNA. Hvilket? LOUISE. Allting ^Kastar sig framstupa på chäslongen.^ Märker du inte, Erna? Detta är ett farväl. ERNA. En nedrighet, är det! LOUISE häftigt. Det har du ingen rätt att säga. Han har inte bedragit mig, han har inte bedragit dig, han har inte bedragit någon. Han har en annan natur än vi han är af en annan race än vår. ERNA. Du skall stänga din dörr för honom och visa, att det är du som gör slut! LOUISE med ett melankoliskt leende. Jag göra slut! ERNA. Det är du skyldig dig sjelf din stolthet LOUISE. Jag har ingen stolthet. Och nu får du inte bli ond, om jag ber dig om en tjenst.
Hvad åter angår frågan derom, huruvida, i händelse Rikets Ständer skulle bifalla, att, med upphörande af spanmåls-beräkning under lönerne, hädan - Stais-Utskottels Memorial_, N;0 3ot. 7 efter blifvande I j-nsteinjän må erhålla ersättning i medeltal af i R:dr för hvarje lunna spanmål, som nu är under lönerne beräknad, lönerne för de föreslagna nya tjensterne bina utgå till det förhöjda belopp i contant, deras vederlikar derigenom komma alt åtnjuta; så anser Utskottet detta vara af Ridderskapet och Adeln samt Presle-Ståndet bifallet; och då Borgareoch Bonde-Stånden afslagit tillökningen tili Svea oell Götha Hof-Rätters ledamots-personal, har något serskildt yttrande, angående aflöningens beräknande, icke erfordrats. Då härvid förekom mer, att Ridderskapet och Adeln saint Presteoell Borgare Stånden bifallit den föreslagna tillökade betjeningen uti Götha Hof-Rätt, men Borgare-Ståndet dervid afslagit den ifråg (stöhle ersättningen för spanmåls-beräkriingen, samt frågan derom således blifver föremål för omröstning uti Förstärkt Stats-Utskott; så och enär det icke vore lämpligt, om i nämnde afseende stadgades andra grunder för beräkning af beljeningens löner, än för ledamötei nus, i händelse tillökning i deras antal bifailes, samt olika meningar kunna ega runi, i fråga om tillökningen i ledamots-personal och angående nyssnämnde förslag, i afseende å aflöningens bestämmande, torde dessa frågor vid afgörande^ böra åtskiljas. I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit yttradt, föreslår Utskottet följande voterings-propositioner:
Hamilton, till en början åtminstone, genom sitt förslag trott åstadkommas, att jag anser mig böra i allo förena mig i de moliver Hr von Troil framställt forsin mening. Lika med Frih. Hamilton anset’ jag visserligen att brännvinsbränningen, likasom hvarje annan näring, bör vara li i, ty del ligger i sakens natUr; men jag tror att tiden för ett sådant frigifvattde af densammas utöfning ännu icke är inne. Hr Vört Troil har särdeles fästat sig vid fabrikationen i stort; jag har äfven alltid varit r.f den tanke, att brännvinsbränningen rätteligen icke borde Vara ställd på husbehof, Utan drifvaS fabriksmessig!; roen jag bar funnit många betänkligheter dervid, och svnnei ligast den, att sådant skulle förnärma nära trefjéfdedelar af landet, och af grannlagenhet bar jag ansett nödigt alt afstå från denna grundsats. Det är visserligen sanni, alt hUsbehofsbrärtningen på många ställen bedrifves med förlust; likväl är förhållandet olika på olika ställen. I Skåne och på slättlandet, der materialierria, såsom bränsle t. ex, kosta mera än i skogstrakten, är det naturligt, att tillverkningskostnaden är betydligare; (lien förhållandet är icke detsamma i skogsbygden. Jag gillar icke husbehofbränningen, och skulle önska alt se densamma försvdnoen, ehuru jag Vet att den med så mycken begärelse omfattas af folket, att jag för det närvar, icke tror mig böra motstå dess tillvaro; men jag hemställer likväl, 0111 det nu i detta ögonblick — jag håller mig blott till detta skäl — Vore rätt att utvidga brännvinsbränningen eller göra den till en fullkomligt fri näring, just då, när man säger sig som mest hata superiet, och nian genom nykterhetsföreningar saint alla möjliga medel söker utestänga brännvinets bruk, då man lyckats i detta bemödande så mycket, att supandet verkligen kan sägas betydligt hafva aftagit; jag hemställer, säger jag, Om det då ej är en stor inconseqvens att nu yrka brännvinsbränningslällighetens utvidgning.
Mig borde, på hans majestäts vägnar, att bruka rätt emot eder och låta utöda eder, med hus och grund. Bättre vore att straffa sådana missdådare, än lemna dem fria att skada och förderfva oskyldiga menniskor. Och dock har jag medlidande med eder, för eder egen fåvishets skull, för eder egen uselhets skull. Det var ni, som skulle intaga Åbohus, taga mig till fånga, och hvad ni allt skulle uträtta, det var ni, som med tänderna skulle rifva ned Åbohus! Stackare, som J ären. Kunnen J ens så mycket, som rifva ned den der spiseln med tänderna? Försöken sjelfve hur godt det är, så fån J se hurudana skräflare och stackare J ären.” Ett drag i tidens lynne var en viss naiv, handgriplig humor ofta midt under de allvarligaste och bekymmerfullaste tilldragelser. Hos hertig Carl framstår den ofta bjert, stundom grofkornig. Hos Arvid Eriksson Stålarm, som den mest trefliga fryntlighet; bönderna visa en ansatts dertill under sjelfva klubbekrigets vilda scener, då de, till exempel, ställa de slagtade kreaturens hufvuden att grina i fönstren, och tillochmed hos den allvarlige och oböjlige Fleming framsticker ofta detta samma drag. Äfven nu, sedan han med strängaste allvar hållit sin straffpredikan, grep honom denna håg för det lustiga oemotståndligt, vid tanken på huru bönderne skulle med tänderna rifva ned muren. När nu ingen rörde på sig för att göra början dermed, skrek han häftigt: ”fort deran, eller det eder bödeln annamma. Ner med spiseln, edra okynnesfän, så fån J försöka hur lätt det går. Nils Jönsson, skynda dig, du hade mun att skälla med, då du skulle till Åbo och slå ihjäl mig, visa nu ock att du kan bita, som du kan skälla. Olof Persson, du var lika stor i mun du. Hej, bit raskare. Så der ja. Nå sen J nu, edra gläfsare, huru långt J kommen med edra tänder.” Bönderne refvo och sleto med tänderna i stenarna i stor ångest och bäfvan.
Jag medgifver, att då ett sådant förhållande äger rum, att Stockholm blifvit bortskämdt genom för mycken välvilja, går det ej an att gå för häftigt till väga vid indragningen, men jag hemställer, om StatsUtskottet gjort det, då roan besinnar, att denna Stad under io är erhåller ett räntefritt lån för att underlätta anstalten. Det gör på joårej mindre än 60,000 R:dr Banco, hvilket för en underordnad fattigvårds-anstalt är ett ansenligt anslag. Det är af en värd talare, som för öfrigt delar de tänkesätt jag yttrat, medgifvit, att upplösningen kunde fördröjas på samma skäl, som Lotteriets, men derföre måtte ej samma skäl kunna ligga till grund, då detta gifven inkomst, men Assistancen medför en utgift, hvilket gör ett motsatt förhållande och gifver olika resultat. Jag finner mig, om jag då skall inskränka mig till att åtnöjas med att bifalla det ansenliga anslaget, åtminstone böra låta dervid förblifva, och får anhålla om proposition till bifall å Den 12 J n n i i f. m. 43 StatsUtskottets redan nog genereusa utlåtande. Herr Munck af RosensköldEberhard : För min del anser jag så mycket obilligare, att Stockholm skall hafva någon utgift för i fråga varande inrättning, sorn Stockholm i alla fall derpå förlorar, genom lättheten att blifva af med, och få lån på tjufgods. Herr Cederschjöld: Emot mitt förslag att låta Assistaricen fortfara till nästa Riksdag, och att emedlertid icke utnämna några Embetsman med fullmagter, på det indragningen skulle kosta så mycket mindre, har blifvit erinradt, att denna utväg redan är vidtagen. Jag får dock anmärka, att ju längre dermed fortfares, ju färre blifva de tjenstemän, som qvarstå med fullmagter och komma på indragningsstat; ty efter några år måste alla vara bortgångne, som voro till expectance-löner berättigade.
Anckarsvärd för mer än 20 år tillbaka talade om att representationen borde få se en försvarsplan, (hvadan det således erkännes, alt det var han, som först fört mig på den tanken) cn sådan plan ändock aldrig blifvit framlagd? Detta ber jag att få söka vidare utreda. Det bästa sättet att gå till väga i statssaker är vanligen att gå tillbaka i historien. Må vi dä erinra oss, att under förra Konungens regeringstid hade vi på timonen en af de erkändt största härförare och hjellar i spetsen derför. Sådan var åtminstone öfvertygelse)], och jag vill icke fästa mig så mycket vid det uttryck, som på sätt och vis undföll Gr. Anckarsvärd, då han tilläde såsom en mellanmening, att det nemi. hade varit någon missvisning i kompassen rörande vår politik och följaktligen rörande vårt försvar: ty detta är ett ämne, som här icke kan och icke bör nu undersökas. Hvad jag emellertid vill lägga vigt på är, att alltsedan konung Carl Johans första apparition opinionen i landet och här på riddarhuset, (hvilket kan bevisas af en mängd officiella yttranden) var enhällig derom att Carl Johan ansågs såsom en i militära frågor öfverlägsen auktoritet. Delta hade till följd, att hvar och en trodde sig kunna suspendera sitt eget omdöme om landets försvar, hvilket naturligtvis icke allenast skulle alstra en allmän likgiltighet för att göra sig ett eget omdöme om sjelfva saken, utan äfven medföra den oriktigheten, att föredraganden för krigsärendena ansåg sig såsom blott en Konnngens skrifvare. Såsom bekant är, var det, intill sista tiden af Carl Johans regering, endast Statssekreterare, som föredrog dessa ärenden, och när det sedermera, genom införande af departementen, skedde ett slags närmande till minister-styrelse, begriper man lätt hvarföre förändringen blef blott nominel!. Samma sätt att gå till väga, eller att hvarje Departements-chef blott sys - 206 Den 23 Januari e. m. selsätter sig med sill departement, och fungerar såsom skrifvare åtminstone i alla militära frågor.
Blek som döden, vacklande i sadeln, utmattad till kropp och själ, rider Struensee hem genom allén. Solen bränner honom i ryggen, och framför sig ser han skuggan af en lång, smal ryttare, framåtböjd, som om han dignat under en osynlig börda. Utanför det lilla huset väntar en kunglig löpare med befallning till lifläkaren att ofördröjligen inställa sig på slottet. Det finns icke en redig tanke i Struensees hufvud, men han lyder mekaniskt. I audiensgemaket spankulerar kungen af och an på golfvet, lik en anemisk hankyckling. Då dörrarna slås upp, stannar han och blir majestätisk, med tillbakakastadt hufvud och högdragen min; men endast några sekunder uthärdar han i denna ansträngda pose. – Hvad straff förtjänar en hofmedikus, som försummar sin konung och därigenom utsätter ett helt land för de allvarsammaste vådor? – Jag vet icke, Ers Majestät. Det är förmodligen stor skillnad på en hofmarskalk och en hofmedikus. – Hvad menar ni? – Kungen rynkar ögonbrynen. – Grefve Holck har lärt mig, att en hofmarskalk under slika omständigheter har dess större behof af sin konungs nåd! Nu är majestätet borta, och tjufpojken börjar skratta. Den förstuckna anspelningen mot Holck har plötsligt försatt honom i godt lynne. – Ett hvitt band om halsen i stället för ett vanligt rep? Nej, nej! Det går icke an. En hofmedikus hör till dem man hänger, en hofmarskalk till dem man hänger på. Det är skillnaden. – Hvar har ni hållit hus? – Hos en som nu är död. – Berätta! säger kungen och närmar sig, djupt intresserad. – Hvem är död? – Geheimerådinnan de Gabel. – Verkligen? Det var en öfverraskande nyhet! Men Hans Majestäts ansikte uttrycker ingen öfverraskning och intet medlidande. Hans ögon lysa blott af en hjärtlös nyfikenhet att få veta de närmare omständigheterna vid hennes död. – Berätta! uppmanar han ifrigt. – Tala om, hur det gick till! Hvad var det, hon dog af? Och hur såg hon ut, när döden tog henne?
Odel ådagalagda förtjensler om den inhemska sidenappreleringskonsten samt härtill komme att sökanderne i och för de lill följd af föreskriften i 1840 års Kongl. Bref vidtagne väsendtligt förbättringar å appreteringsverket, nedlagt betydliga kostnader, för hvilka de hvarken genom erlagd betalning lör det obetydliga appreteringsarbele, hvarom de varit anlitade, kunde anses hafva fått ersättning eller, i händelse af verkets nedläggande, genom en blifvande försäljning af inventarier kunde påräkna godlgöreise, så fann Kollegium, med afseende härå, sig sakna anledning att frångå sitt förut gjorda tillstyrkande, att den af bemälde sökande för egendomen erbjudna löseskilling, 10,000 R:dr B:mt, måtto antagas, oaktadt egendomen år 1830 blifvit af Ofver-intendenis-embetet med biträde af sakkunnige personer värderad till en summa af 13,333 R:dr 16 sk. Banko, och 15,000 R:dr Banko vore det belopp hvartill densamma i och för beviilnings erläggande blifvit taxerad; och har E. K. Maj:t ansett del icke vara ändamålsenligt att ifrågavarande appreteringsverk vidare vidmagthölles, och med afseende å de vilkor, under hvilka den för verket, enligt Bikels Ständers beslut, inköpta fastighet blifvit till nuvarande iunehafvarnes moderfader, Direktören Odel, upplåten, äfven funnit det vara billigt, att samma fastighet af dem komme att bibehållas och hädanefter under full eganderäll öfverlagas emot skälig löseskilling, hvadan och enär det af dem i sådant hänseende erbjudna belopp, 10,000 R:dr ll:mt, syntes, vid betraktande af hvad Kommers-kollegium derom särskildt anfört, kunna antagas, E. K. Maj:t i nåder föreslagit Rikets Ständer att medgifva det Expeditions-sekreteraren Westberg och Majoren Westberg, med befrielse från skyldigheten att vidare underhålla det s. k.
Med aMag derå beviljade Ståndet, för Eskilstuna läroverks utvidgning till femklassigt med rektor och fern kolleger, en tillökning i läroverkets anslag med tre tusen femhundra R:dr årligen, under förutsättning att kommunen bekostar såväl lärohus som bostad åt rektor. Biföllos. Återremitterades. Godkändes. Bifölls, utom hvad angår Utskottets i morn. c gjorda hemställan, med afslag hvarå Ståndet biföll Kongl. Maj:ts Proposition i ämnet. Punkten 66, mom. a och b. Godkändes. Punkten 66, mom. c, i sammanhang hvarmed, jemlikt Ståndets den 7 innevarande månad fattade beslut, ånyo föredrogs Sammansatta Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande JV2 6, i anledning af väckt motion om bibehållande af det i Strengnäs inrättade seminarium för lärarinnors bildande. Med afslag å sistnämnda Utlåtande biföll Ståndet mom. c af 66 punkten i Stats-Utskottets Utlåtande JV2 66. Godkändes. Punkten 73, mom. a. Bifölls. Punkten 73, mom. b. Med afslag å Utskottets hemställan och bifall till Hedervärda Bonde-Ståndets i protokollsutdrag. M 235, som nu föredrogs, framställda inbjudning beslöt BorgareStåndet, att Rikets Ständer måtte Kongl. Maj-.ts ifrågavarande nådiga framställning på det sätt bifalla, att å Åttonde Hufvudtiteln uppföres ett anslag af etthundrafemtiotusen R:dr, för att användas till folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet uti de församlingar, hvilka till lärares eller lärarinnors aflöning redan tillskjutit eller åtaga sig att tillskjuta lika stort belopp, som den till församlingen öfverlåtna andel af personliga skyddsafgiften utgör. Godkändes. Lades till handlingarne. Bi fö llos.