Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Desse specielle utgiftstitllav äro följande : i;o) Till lyshållning m. m. för Kronans publike hus i Hufvudstaden, hvartill sista Riksdag uppfördes 3,4 R:dr 45 sk. j i rst. Efter inhemtad upplysning huruledes utgifterna härtill de sednast förflutne åren utgjort 700 ä 1200 R:dr mer än berörde anslags-belopp samt alt desse utgifter, beslå» 1^76 Stats-Utskottets Hctänkanclen, ende uti betalning för lycktors hållande, galors och allmänna platsers renhållning, sotning i publike husen jemte åtskillige afgifter fölen del derutaf, bero af föränderlige Con^ tracter och pris beräkningar, liar Utskottet funnit sig höra föreslå , att nämnde anslagssumma måtte förhöjas med 58o R:dr 2 sk. 1 rst, så att den kommer att utgöra 4°°° R:dr. 2:0 Å de, till acords ersättning för Militaire beställningar, som kunna blifva indragne, nu uppförde 10,000 R:dr, hafva deremot besparingar de sednare åren egt rum till det belopp, att Utskottet funnit sig böra föreslå nedsättning af detta anslag till 6000 R;dr om året; i följd hvaraf 4000 R:dr till godokomma denne Hufvud - Tittel för sådane tillökningar, som derunder nu erfordras —• 3:o Fångars skjuts och underhålls kostnad med flere hithörande utgifter. För detta behof voro till och med år i8i8ans!agne 4<>,oooR:dr, men, efter skedd utredning al förskotterne i Landsorterne har verkeliga åtgången utgjort åren 1816, 1817 och 1818 ett medel belopp af 104.266
Domstolens fleste fedamöter ej nägot emot förslaget alt erinra, dustitim-kädet /r^ez'.^ var gs serskild mening oell yttrade: "dag delar den öfvertygelse, att d^sätining /ö> c>/>SHvrz'zz§zzz/ r/z/ icke kan fiirsvaras säsom rättsenlig destraffiiing för diistande förmåga alt godtgöra iräkad gäld; men tvekar deremot att anlags, det Insättning mä detragtas säsom lämpligt tvångsmedel, att förmä gäldenär använda alla de tillgångar, lian kan egz, för alt förnöja fördrings-egare, samt ur denna synpunkt dör didedällas. fersonliga frideten är i allmändet af Imagen omsorgsfullt skuddad, ocd svnes vara mera vigtig, än att inskränkning deri skulls medgisvas säsom medel att försöka tvinga en gäldenär att fullgöra donom åliggande fördindelser, livilka i sädzrts, likasom i andra dändelser, kunna pä annat sätt utkrzfvas; ocd i de sall, dä gäldenären verkligen saknade förmåga alt göra rätt för sig, vöre Insättning säsom vits dadé rättsvidrig ocd ändamälslös. Dere' t anser jag d^sättning döra qvarsta, sädan den förekginmer i äldre författningar ocd ännu didedälles > 178^ ars Dag, 8 (lapitlet Dtsöknings-Dalken, elier, säsom en utväg för fordrings-egare att, dä omständiglieterne sädant päkalla, söka ocd erdälla säkerdet ä gäldenärens person, tilldess dan kan framställas för rätta att svara ä s"rdrings-egares påslående om betalning. Ff/z. rf// /f. ä'r. -Ozor. 18^0. l fkzrzzr/. Rburu jag förmodar att clan säksrbet, som besättning
Nio 5, angide lagstiftningen 0111 fattigvården i Riket, blef samma betänk, ånyo begärdt på bordet af Frihine Cederström, Thure, och Cederström, Jaeob. Föredrogs ånyo Allm. Besvärsoch Ekon.TJlskis den 22 sisth Aug. på bordet lagda betänk. Nio g4, i anledn. af väckt motion, röride skyldighet för Rikets stapelstäder att hålla upplag af salt. Hr von Hartmansdorff, A u g. i När det beslut, somt här åberopas, af Ständerna fattades vid sisth riksdag, bestred jag detsamma såsom skadligt. Ar 1837 gjorde jag i Juni månad en resa norr ut. Då låg isbandet på saltsjön från Roslagen ända upp till Sundsvall. Det var omöjligt för något seglande fartyg att komma i land. Emedlertid var saltsjön landlös och strömmingsfisket påbörjad!. Men i städerna Den a S e ji t c m b c r c. m. fanns intet salt, utan den välsignelse af fisk, som erhölls, kunde ej förvaras. Folket, sorn tillströmmade, måste köpa fisken osaltad, och skyndade dermed hem för ätt fylla sina magar för tillfället. Men för våren oell sommaren saknades ett födoämne, hvilket såsom hufvudsaklig beståndsdel ingår i matordningen för Norrland. Städerna, sorn icke försett sig med salt, saknade vinsten på dess försäljning, fiskrarne förlorade större delen af deras förtjenst, då varan ej kunde förvaras, och allmänheten saknade tillgång på den vanliga födan. Detta skedde i Norrland. Under den sommar jag var tillförordnad landshöfding i Calmar, fick man ovanligt mycket fisk i skärgården. Salt saknades i Westervik. Folket, som kom dit, fick icke köpa varan annorlunda än kapptals, på det att man ej skulle kunna säga, ali salt ej fanns. Men emedlertid förlorade köpmännen en eljest säker vinst och skärkarlarne en stor del af lierås näring. AI sk i 11 ige enskilde personer beklagade sig för mig; men när jag anmodade dem att ingifva officiel klagan, så svarades, alt de icke ville stöta sig nied köpmännen i Westervik, med hvilka de hade sin väsendlligasle handel.
Således är redan genom särskild författning föreskrifvet i hvilken ordning och på hvad sätt godtgörelsen af de till följd af dylika arbetsföretag belöpande kostnader för boställen tillhörig jord skall bestämmas och utgå; varande, enligt hvad Utskottet dessutom inhemta!, vid fördelningen af betalningsskyldigheten för åtskilliga till vattenaftappningsarbeten från Riksgäldskontoret utbekomna lån, det årliga inbetalningsbelopp, hvilket, enligt laga kraftvunnet beslut, bör i stadgad ordning utgöras för sådan ny eller förbättrad jord, som tillfallit boställen, uti jordeboken antecknadt samt uppburet och redovisadt i likhet med de ränteoch kapital-inbetalningar för samma lån, som blifvit andra betalningsskyldiga hemman påförda. Utskottet linner således det, med hänsigt till boställsinnehafvare, nu föreslagna särskilda förklarande icke behölligt; hvadan och då det uti ifrågavarande hänseende blifvit såsom en allmän grundsats antaget, att betalningsskyldigheten för erhållna vattenaftappningslån icke bör åläggas andra hemman, än dem, som genom det härmed understödda arbetsföretaget erhållit förbättrad eller förökad jord, Utskottet får hemställa, att den af prosten Gahne väckta och mot denna grundsats stridande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 20 Februari 1854. Bilt. till R. St. Utlåtande, angående ifrågasatt restitution till' Häradsskrifvare» Jl F. Dahlström af ett honom ålagdl er sättning s-belopp. (RG:S • Afd.) Uti en inom.
1 Kammar af horn 35 1 50 Den betydliga införsel, som de sednare åren egt rum af denna vara, särdeles från Fin. land, föranleder Utskottet, att, till fördel för Svenska Handtverkerierne, sig med Vällofl* BorgareStåndet förena '< 50 1 — Fruntimers alla slag ej ) specificerade <j 25 1 50 50 i Kläder, gång och linne, samt ? säng nya af alla slag * ) 50 1 25 1 Utskottet anser sig befogad att hemställa, om ej Högloft. Ridderskapet och Adeln skulle täckas, med frånträdande af sitt beslut, förena sig med de öfrige Stånden i afseende på denna, till Svenska Handtver* keriernes beskydd, ämnade afgift. \ 1 Knap» Gall. och Ekollon, ) malen och omalen } 2 5 1 5 1 Finnes här inom Landet till erforderligt behof, hvarföre Utskottet föreslår, alt Ridd. och Adeln närmar sig i denna del de andra RiksStånden }’* 1 • Enligt Utskottets Förslag-. ''Enligt H. Riddferskapets Och A delns Beslut. Enligt Vällofl.BorgareStåndets Beslut. lenin knings Fötslag, Inkommande. Utgående. Inkommande. 1 aso t» a eu n t) Inkommande. Utgående, j t Inkommande. Utgående. Med afseende på tvänne RiksStåridé beslut, Och vinsten af denna varas förädling före dess utskeppning, hemställeS bifall till Borgare-Ståndets Förslag; 1.100 5° ■**» gammal, brukad och skrot % samt så kallad Koppar\ aska - * - ) löd iö 50 På enahanda grund af varans förädling för dess utskeppning till styrkes en lika följd ellet förhöjd afgift ) ioo 50 —- slantar myntade - “ 100 förbud i 00 15
Lefva måste vi, och då det nu i n t e / finns någon annan, som vill arbeta för oss, äro vi nödsakade att själfva förvärfva vårt uppehälle. Något yrke ha vi aldrig lärt, alltså måste vi söka lifnära oss m e d det vi kunna, våra fina handarbeten, eller lefva på inackorderingar. Det senare, så kannibaliskt det än låter, är det fördelaktigaste, ty lyckas vi blott att i maten få unga eller gamla män med goda inkomster, hvilka förälska sig i och gifta sig m e d våra döttrar, kunna vi sedan i deras komfortabla hem som afgudade och omhuldade svärmödrar fortsätta att lefva ett arbetsoch bekymmersfritt lif under många långa år trots våra svärsöners varma önskningar om motsatsen. Detta om vi blifvit gifta. Men det inträffar icke så sällan, att vi familjeflickor trots ihärdigt sökande och mycket små j QU N 140 pretentioner på vår blifvande makes både yttre och inre egenskaper ändå aldrig finna honom. Och det händer jämväl, att våra naturliga försörjare, våra föräldrar, icke förmå lefva längre, utan dö, lämnande oss barn på 3 0 — 4 0 år alldeles ensamma midt i villande världen. Äro de nog omtänksamma att på samma gång gifva oss ett arf, ja, då är ingen fara på färde. Vi behöfva i så fall endast placera vår egendom i säkra papper och kunna sedan i lugn och ro lefva på våra räntor, en af de lättaste sysselsättningar man gärna kan välja. Yårt intresse koncentrera vi på och dela mellan följetongen, ett handarbete, sista skandalen och en älskad hund eller katt, hvars tillvaro vi gjort till vår uppgift att förljufva. Stå vi däremot utan medel, ja, så måste vi som alla andra deltaga i kampen för tillvaron — i värsta fall. I bästa hafva vi bröder, svågrar eller andra nyttiga släktingar, som vi låta arbeta för oss, under det vi själfva, friska, starka kvinnor i våra bä- sta år, sitta med händerna i kors och njuta j f vårt sorgfria väsen. Och skulle så motigt vara, att vi inga släktingar ha att lefva på, finns det lyckligtvis en del fonder, hvarur vi utan ringaste vederlag kunna erhålla medel till vårt uppehälle.
Por tratten liuniia Itanske iikgon gång bristali lif och värme, genrebilderna L *. i kompositionens enhet, landskapen, natnrbeskiifiiiiigarna bära alltid den verkliga artistens stämpel. 1 ingen af samlingens skisser framtriider detta mer lefvande an i de ïesebilder, som utgöra arbetets senare del, och detta framfbr allt i den med titeln &gt;Norr om Limfjorden » betecknade skissen. Det ar med sydskandinaveiis liela karlek ' - och beundran till de stora vidderna, till de från hvarje begränsning af skog och höjd fria horisonterna, fru Holmberg skildrar den egendomliga, enformiga och trista, men dock SS intressanta nataren pk Jiitlands nordkust, och teckningen af konstnäislagret p % Skagerns jttersta udde hör till det mest målande och färgrika vbr litteratur inoin denna genre p % senaste alr haft a t t uppvisa. Äfven f r h i andra trakter, fran Sachsiska Sclrweiz, skänker oss förf. lefrande bilder. Dem fran ett skalnskt fiskläge8 äro Dagnys läsare val bekanta. Med ett ord, vi ägna en uppriktig beimdran &amp; t frii Holmbergs berättaretalang och önska p % det lifligaste, a t t litteratur snart måtte riktas med fler n spillror^ f r h den begkfvade förf. rika litte rara skattkaminare. : -:: 3:. :: Sju martyrer, berättelser från den husliga Iiarden af Rel~é. Det - # i a t t hoppas a t t ingen, soin läser titeln på denna bok, faster sig uteslutande vid ordet alnartyrer », ty har är iiigalnnda fi4ga om nkgra kristendornens blodsvittnen, sådana som exenipelvis en Hiiss, en Savonarola. Långt därifrån! - liar ar det val snarnile läsaren som genomgår ett slags martyriiiiii, t y det a r onekligen ett lidande a t t genomläsa en bok pk mer an 300 sidor, och under all den tid läsningen varar, nödgas befinna sig i s % genornghide dkligt sallskap.
Hvad åter beträffar summans storlek, ber Den 6 Augusti. 87 jag att få lugna Hr Gr:n och alla andra möjligen oroliga med det förklarande, att 8 possekionater af de skickligaste och aktningsvärdaste som Skåne har att upvisa, hade en ganska lång öfverläggning i detta ämne, dervid man upgjorde beräkningar öfver de hus och byggnader, som klefve af nöden att upföra, samt öfver deras värde. Man nedprutade då summan så mycket som möjligt, och kom till det resultat, att husens värde jemte inventarier skulle bestiga sig till 265,000 R:dr. Denna summa ansåg man dock kunna minskas derigenom att man inrättade eget tegelbruk. Sedermera har man ytterligare nedprutat summan till 175,000 Rdr. Denna nedprutade summa anser jag vara det aldra yttersta och beklagar att man gått så långt, men då det redan skett, kan sådant icke hjelpas. Hvad beträffar grunderna för dessa upgifter, så för att visa att de icke äro tagna på höft, får jag nämna, att man från Ultuna skaffat sig upgift på hvad som kunde komma att erfordras. lag vill icke trötta med upläsande af de detaljerade förslagen till inredning, som uptaga hvarje rum särskilt, men hvarigenom jag skulle kunna tydligen visa, att allt är med största omsorg utarbetadt. Hvad anslagssumman 18,000 Edr beträffar, så är den uptagen till ungefär samma belopp som för Ultuna, snarare mindre än mera. Ultuna har nemi. 12,000 Rdr och dessutom afkomslen af Ultuna gård. Således är den föreslagna anslagssumman effektivt ganska låg, Af förslaget lill löner för lärarena visar sig, att dessa, ehuru ganska knappt tilltagna, upgå till 13,000 Rdr, så att endast 5,000 Rdr återstå till bekostande af fr i-lä r 11 n ga r n es underhåll, — och det kan väl ej anses vara mycket. Det kan icke vara obekant, att på sednare tider tilloppet till LandtbruksSkolorna varit så stort, att Indelar eller t. o. m. Indelar af de sökande mäst hvarje år afvisas, i anseende till bristande utrymme.
Motionen framkallade ett skriftligt memorial af D. Danielsson från Jönköpings län, hvilken påyrkade en skyndsam förbättring af adjunkternas löner, till 200 rdr banko årligen. Två länskamrater instämde, hvarefter Mengel uppträdde. Han ansåg J. Perssons motion vara af särdeles stor vigt. Ioke synnerligen skonsam mot de högvördige, var M. pjelf mest hågad för den radikala reformen, att prestemos löneinkomster skulle ingå till staten, som då finge mer än tillräckliga medel att kunna verkställa en rättvis lönereglering. Pastorerne uppgifva, anmärkte tal., sjelfve sina inkomster och sätta dem nog icke allt för högt, men kunna ej dölja, att de stå sig godt, hvaremot komministrarnes ekonomiska ställning är allt utom afundsvärd. Att således en eller annan pastor var missbelåten med den föreslagna jemkningen, borde icke förefalla underligt. » Komministrarne åter, om de ock na önska den, hoppas dock på framtiden och att en gång i sin ordning blifva pastorer, och då glömma de gerna den tid, de varit komministrar. Jag påminner mig, huruledes vid ett, för icke så länge sedan, uti ett visst stift hållet prestmöte åtskilliga öfverläggningsämnen ganska grundligt och vidlyftigt diskuterades i flere timmar; men när frågan angående det lägre presterskapets aflöning slutligen förekom, ville tiden ej räcka till, utan mötet afslutades under bön och sång samt med en måltid. » Tio namngifna &gt;m. fl. » ståndsbröder instämde i detta humoristiska anförande. I nästan allt öfrigt hyllande 1850-talets liberala åsigter, var Mengel äfven lifiigt intresserad för försvarsväsendets stärkande, i synnerhet genom utsträckning af värnpligten. Regeringen försökte, såsom kändt är, oupphörligen plåstra på landtförsvaret och hade nu föreslagit åtskilliga ändringar i utskrifningssättet ochmed afseende p&amp; rätten till lega samt en framfiyttning af bevä-riDgsäldern. Naturligtvis uppstod härom en remissdebatt inom bondeståndet. Det bästa anförandet bland alla, som då höllos, var Mengels.
Det var både den lugna bredd och — allt efter som handlingen grep honom — den öfvertygande glöd öfver nationalhjältens framträdande, som gjorde honom lika trovärdig inom ramen af landtlifvets idyll som sedan som folkbefriare och tyrannhatare. Som vi redan antydt understöddes han ovanligt berömvärdt af sina medspelande: hrr Ödmann och Sellergren samt fröken Karlsohn. Särdeles gick den stora trion i andra akten helt enkelt charmant. Det Lindbergska sällskapets sejour härstädes, som under sin fortgång alltmer decideradt utvecklade sig till triumfens karaktär, är nu afslutad. Den sista nyheten på programmet var Giaeosas gripande dram » Stulen lycka », känd från Dramatiska teatern. Man hade försport, att fru Håkansson som Emma Scarli hade en af sina yppersta roller, och efter hennes Anna Hjelm kom man sannerligen icke med små förväntningar. De blefvo emellertid fullgodt motsvarade, och konstnärinnan 167 vann ett ytterligare och starkt grepp på stockholmarnes sympatier. Hennes spel i denna roll var hållet i en betydligt mera dämpad ton än i den nyss nämnda, men förfelade icke därför att verka med gripande kraft, så mycken sanning, enkel naturlighet och innerlighet lågo däri. Hr Lindbergs Giulio Scarli var likaledes en högst värdefull konstnärlig prestation, som osökt och fint vann allas medkänsla för den ädelsinnade mannen, som bedrages så grymt af sitt hjärtas närmaste. Hr Svennberg är nog ypperligare som raisonneur än älskare; men hans lediga uppträ- dande och naturliga värme gjorde sig äfven här godt gällande. Hr Eliasson som grefve Arcieri utmärkte sig genom ett måttfullt och karaktäristiskt spel, liksom prokurator Banetti framställdes helt förträffligt af hr Laven. Det entusiastiska bifall, som hälsade samtliga artisterna, och som efter pjäsens slut särskildt tog form af en bedöfvande ovation för fru Håkansson och hr Lindberg, bör rätt länge kunna genljuda för deras erinring som ett bevis på, att hufvudstaden uppskattat deras konstnärligt allvarliga och gedigna arbete och gärna ju förr dess hellre hälsar dem åter. Upsala studentkårs allmänna sångförening gaf under ledning af dir. mus.
Då emellertid ett ändamålsenligt ordnande af Seminarierna i riket för hvarje sådant kräfver ökade utgifter har Kongl. Maj:t tagit i öfvervägande, huruvida ej, genom inskränkning i deras antal, kostnaden för dem i det hela skulle kunna förblifva oförändrad, hvilket torde förefalla så mycket lämpligare, sorn lärjungarnes antal vid vissa Seminarier härtill kunnat lemna anledning. Mot en sådan åtgärd hafva likväl redan förut åtskilliga skäl blifvit anförda, och dertill kommer nu ytterligare ett förhållande, som föranledt Kongl. Maj:t att anse frågan derom åtminstone för närvarande böra förfalla. Yid sednaste riksdag anhöllo nemligen Rikets Ständer i underdånighet att stadgas måtte, att qvinnor må såsom lärarinnor få anställas såväl i småskolorna, som ock vid sådana skolor, der annan examinerad lärare är anställd, och slutligen vid alla flickskolor. Uti en stor del af de sedan sistlidne riksdag inrättade mindre folkskolor bestrides också redan undervisningen Bill. till 11. St. Proposition N:o 34. af lärarinnor, och då äfven främmande länders erfarenhet bevittnar lämpligheten häraf, har Kongl. Maj:t funnit skäligt, att åt qvinnors, anlitande vid folkundervisningen gifva en större utsträckning, samt fördenskull täckts bevilja qvinna, som vid Seminarium aflagt godkänd afgångs-examen, rättighet att söka anställning såsom lärarinna vid alla folkskolor utom de högre, der undervisningen skall af akademiskt bildad lärare liandhafvas, i sammanhang hvarmed Kongl. Maj:t jemväl beslutat, att vid Seminarierna i Skara, Strengnäs och Calmar, från och med nästkommande läseår, endast qvinliga lärjungar må emottagas. Iilnan någon erfarenhet kunnat ådagalägga i hvad mån öfriga Seminarier till följe häraf blifva mer än hittills besökta af manliga lärjungar, måste det således vara för tidigt att åstadkomma någon minskning i deras antal.
För varm vän af vår Stats-hyrka att härtill lemna min röst, protesterar jag tvärtom häremot i den religions namn, hvars frihet och utveckling man velat befordra, samt fritager mig från följderna af det mindre betänksamma steg Utskottet, efter hvad mig synes, i detta fall tagit; och Bör jag slutligen icke lemna oanmärkt, det jag, derest någon förklaring af eller ändring i det ifrågavarande Konventikel-plakatet skulle af Rikets Ständer anses erforderlig, hvilket väl de manga motionerna i ämnet och de religiösa rörelserna i landet synas utvisa, instämmer i det förslag härtill, Herr Professoren Bring fogat vid sin reservation, enär jag anser detsamma vara för vår Evangeliskt Lutherska Stats-kyrkas bestånd mera betryggande, än det förslag Utskottet framlagt.. Af Herr Carleson, L. Den isynnerhet på sednare tid ofta öfverklagade författning, sorn vanligen benämnes Konventikel-plakatet, hvilar på samma religiöstpolitiska grund, som det till 1 kap. 3 § Missgernings-Balken från 2 § i 1G86 ars kyrkolag öfverförde lagbud, och har dermed samma oskiljaktiga sammanhang, som följd med grund. Då Staten tog sig rätt att derifrån utdrifva hvarje medlem deraf, som, med frånträdande af Stats-kyrkans former, tillät sig att dyrka Gud på annat sätt än denna kyrka erkände såsom det rätta, så uppkom äfven 16 Lag-Ulskotlels Ilelänliandc, N:o 34. en skyldighet för Staten att, så vidt i hennes förmåga stod, afvärja hvarje anledning till affall från Stats-kyrkan, och härifrån leder, utom andra lagar och författningar, jemväl Konventikel-plakatet sitt ursprung, hvarmed det fullkomligen harmonierar.
Den 5 Julli f\ m. 43 StatsUtskottet har vid denna fråga velat visa en sparsamhets-andg för det allmänna deruti, att det synes hafva afslagit Regeringens begäran af en ytterligare tillökning till Minister-Staten af 5o,ooo Riksdaler Hamburger Banco, på så sätt, att Utskottet derutaf endast tillstyrkt en tillökning af 10,000, Riksdaler Hamburger Banco; men då Kongl. Maj:t vid dennasin proposition tillkännagaf sig för åttonde Mufvudtiteln icke behöfva mera ån 5o,ooo Riksdaler Banco i den händelse Riksens Ständer beviljade den begärda tillökningen för MinisterStaten, så har Utskottet de facto tillstyrkt MinisterStatens ytterligare ökande med dessa 5o,ooo Riksdaler, då de på extra Utgifts-titeln icke blifvit minskade. Jag fruktar, att man ännu hos oss icke gjort sjg tillräckligt bekant med de eonstitutionela formernas fordringar; med de pligter sorn dess, rättigheter ålägga Representanterne; det är uti Stats-anslagen, som Representationens hela magt och styrka innefattas; det är vid deras bestämmande, som det åligger Representanten att på det samvetsgrannaste afväga nödvändigheten och nyttan af en föreslagen utgiftl, då man aldrig får åsidosätta att det är producten utaf folkets, svett och möda sorn bestrider den.
Jag är så full af dessa tankar, att allt hvad som förut sysselsatt mig, plågar mig så djupt, att jag tycker ingenting mera skall kunna hända mig i detta lif, det har nu vikit undan, blifvit till ingenting mot den allt uppslukande känslan, att Pierre vet min hemlighet, anar den eller förstår den. Allt annat blir mig så likgiltigt och så smått. Det glider undan, som om det ej kunde träffa mig längre, och jag går blott och grubblar på, hvad jag, när den förfärliga stunden kommer, skall kunna säga åt Pierre. Allt annat skulle jag kunna fördraga, jag vet det nu, allt, blott icke att se honom domna bort i detta förfärliga grubbel, som behärskar hans själ. Men jag vågar ju icke tala. Jag kan icke bryta min tystnad. Jag kan blott vänta och räkna de dagar som gå, och dem, som äro kvar. Då kommer Pierre en afton när vi äro ensamma och lägger sin arm om min skuldra. Jag känner, att han har något på hjärtat, som han vill säga mig, och när jag ser upp, äro hans ögon fulla af tårar. Jag vet nu, att det skall komma, och jag väntar på hans ord, medan jag böjer mitt hufvud mot hans arm och håller tillbaka den gråt, som pressar samman mitt hjärta. »Jag har så svårt att säga dig det,» börjar Pierre. Hans röst darrar, och jag håller andan, eller jag kan ej andas. Allting synes mig så stilla inom mig, och jag hör blott Pierres röst, som synes mig skälfva af undertryckt lidelse. »Jag har gjort förluster på sista tiden,» fortsätter han. »Jag visste det redan i början på sommaren. En bankir, som var min vän, har rymt ... Det blir oss tyvärr nödvändigt att för en tid alldeles förändra vårt lefnadssätt ... Men jag kan arbeta och jag hoppas ...» Resten hörde jag icke. Ty spänningen hade varit för stark, jag svimmade, och när jag åter kom till mig själf, låg jag på soffan, medan Pierre stod lutad öfver mig och baddade mina tinningar. Det var ingenting annat, som hade gjort honom grubblande. Jag kan icke förstå att det verkligen är sant. Det var ingenting annat än en penningfråga, som gjort, att han hela denna sommar icke varit sig lik.