Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om del har lyckats att kunna tillvägabringa denna upoffring af ledamöterna inom dessa IJlsk., hvarföre skulle det då ej kunna lyckas äfven för de andra? Ar det icke, med den rastlöst framåtskridande riktning i förbättring af alla samhällets angelägenheter, som nu gör sig gällande, lika nödigt, att de andra Utsk:n, hvilkas arbeten numera i vigt på intet sätt stå efter de begge förutnämndes, få samma omvårdnad i afseende på val af arbetande personer och deras fortfarande verksamhet derstädes? Jo visserligen. Det kan icke nekas, att Banko-, Bevilln:s-, Lagoch Ekon.Ulskin, under sednare Riksdagar, och påtagligast under denna, spela en lika vigtig röle som någonsin Const:soch StalsUtskm. De konstitutionella striderna ligga f. n. nere; statskassaus pung är öppen, mer än någonsin, för hvad till landets nytta hörer; i drssa Utsk. går arbetet tyst och stilla, ulan serdeles bråk och bryderi. I de andra Ulskin deremot, inom hvilka dagens vigtigasle frågor nu skola lösas, går det lemligen stormigt tillväga. Jag skulle således tro, att det antagna sältet all tillsätta ledamöter i de två första Ulskm, mer än väl borde tillämpas på de öfriga. Hvarföre motsätter man sig då sä ifrigt denna föreslagna förändring, hvilken ju tydligen hvarken år omöjlig eller onyttig? Jo, säger förtalet, man önskar denna rörlighet inom de andra Ulskm och vill ej hafva den förändrad. Genom denna ständiga omvexling af ledamöter, har sidooch part i-i n fly telseu större spelrum och en skicklig ordfide större chance att drifva Den 29 September. 409 igenom redan förut bestämda meningar. Dock, märken väl, alt jag ej vågar säga något sådant; det är -förtalet. denna månghöfdade hydra, hvilken med sina många ögon ej ser annat än fel och oftast ser mer än hvad sorn behöfves. Dock, ”ingen rök utan eld kanske hon har en smula rätt denna gången.
Dessa hafva dock blifvit sammanblandade i såväl Utsk:ns sorn] reservanternas förslag. Det rätta hade varit, att sedan de financiella frågorna blifvit behandlade af BancoUtsk. och uppställda i ett särskildt betänk., man lemnat resten åt LagTJtsk. Så har icke skett, hvilket gör, att det nu skulle ankomma på K. M. att bestämma1 gränsen mellan d.. olika ämnena och följaktligen äfven besluta om behandlingen, som erfordras olika för hvardera. Delta anser jag icke vara rätt och tror, att R. St. böra å sin sida uppdraga skillnaden emelian de financiella1 och Civillagsfrågorna'. Sådant var också föremåtéE föY Ilr Stråles förut gjorda framställning, hvilken jag således nu understöd - Den 16 Mars f. m. jer och begär den propos., att, sedan lagförslaget blifvit pröfvadt i sin helhet, två särskilda skrifvelser måtte uppsättas, den ena med de delar af förslaget, som äro af civillags natur, den andra innefattande det financiella. Härigenom lägges i allt fall intet hinder för pröfningen af alltsammans. Gr. Frölich: Det kan hända, alt i mångas sinnen Frih. Boyes nu sednast gjorda framställn. låter som riktig; jag är dock icke af den tankan. Åtminstone är jag öfvertygad, att sedan R. o. Ad. numera beslutat pröfva lagförslaget i sin helhet och punkt för punkt, har Frih. Boye kommit i otid med sitt förslag. Först sedan man vid den redan beslutade pröfningen funnit, att frågorna blifvit obehörigen sammanblandade, kan den propos. göras, som Frih. Boye nu begärt. Att för öfrigt R. o. Ad. vid den successiva pröfningen af hvarje punkt skall finna åtskilliga vara af den beskaffenhet, att jag trotsar t. o. rn. Frih. Boyes skarpsinnighet att kunna med bestämdhet urskilja, om de äro af civillags eller oeconoroisk natur, derom har jag redan under öfverläggningarna i Utsk:n förvissat mig. Jag önskar likväl icke att nu inleda Frih.
Lag ytterligare fästade vilkor må noga iakttagas. (Se 1. §. 7 morn. 2, p.) 5:o Hvarje skrift är Författarens eller lians rätts lagliga Inneliafvares egendom. Eho som skrift trycker eller efterlrycker, utan ägarensskriftliga tillstånd, misteuplagan, ellerböte hennes fulla värde, ägarens ensak. Lag samma vare, om någon trycker eller efterlrycker den öfversättning af Utländsk skrift, sorn annan man utarbetat. Men ej må Öfversättares ägande rätt till arbetet förhindra någon att annan öfversättning af samma skrift utgifva. (Se 1. §. 9 mom. 1 och 2, pp.) 6:0 Utgifvare af Periodiska Skrifter håfve ej brutit emot Författares ägande rätt, då han insända artiklar i dem uptager. (Se 1 §. g morn. 3 p. i början.) 7:0 Hvar, som å en Skrift utsätter bedrägligt Titelblad eller orätt Förfaltareeller Utgifvarenamn, straffes enligt 8 Cap. 3 § Missgernings - Balken. Diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, vare ej förbjudet att å Titelbladet utsätta, då Författarens rätta namnsedel Icrnnad är. Eho som ämnar utgifva Periodisk 8 Dil. till Constit.-TJtslc.s Memoria/, N:o 5ii Skrift, anmäle sig derom förut hos HofCanzlern, med upgift å Skriftens litel och tryckningsort, samt med bifogande af en så beskaffad skriftlig borgen eller depositionsattest, som bär nedanför utsattes. IlofCanzlern äge då att, så vida Sökanden ej blifvit för nesligt brott dömd, eller förklarad ovärdig alt föra andras talan, meddela bevis att mot Skriftens lifgifvande intet hinder förekommer.
Det torde vara klart och är af praktiska förhållanden till fullo ådagalagdt, att när en kapitalist till följd af den bundna räntan ej kan på lagligt och hederligt sätt vinna mer, än en viss, enligt hans tanke, obetydlig inkomst genom utlåning af sina penningar, så tänker han sig för, huru desamma, på annat sätt använda, skola kunna lemna honom större inkomst. För sådana industriella planer finnas under nuv:de förhållanden mångfaldiga utvägar, af hvilka den enklaste är den, att söka skaffa sig aktier i ett bolag, der man vet att utdelningen öfverstiger den lagliga räntan. Derigenom upstår den så mycket öfverklagade kapitalbristen, och hvad är i sjelfva verket naturligare, än att, då ett kapital är ihopsamladt, ej längre bibehålla det i förm af ett rörligt kapital, utan genast nedlägga det i en förmånligare rörelse, såsom i en fabrik, ångbåt o. m. d.? Jag vill ännu en gång uprepa, att jag ej anser det vara skäl att ingå i någon närmare utveckling af denna högst mångsidiga fråga, helst som jag är öfvertygad om, att K. M:ts förslag åtminstone i' tvenne Stånd ej vinner framgång. Jag har blott med dessa få ord velat uttrycka den åsigt, att jag är öfvertygad derom, att ett ganska vigtigt steg framåt hade blifvit taget, om K. M:ts Propos. med mera intresse blifvit omfattad. Men som opinionen i landet ej tillräckligt hunnit stadga sig rörande nyttan af den föreslagna förändringen, om än alla de, som tänkt sig in i frågan, blifvit öfvertygade om sanningen af den grundsats, på hvilken förslaget h v ilar, så vill jag gerna medgifva att man ej bör påtvinga allmänheten en lag, för hvilken den hyser misstroende, hvarföre jag ej heller med ringaste ifver ämnar arbeta för att E. o. Ad. nu skulle afslå förev:de punkt i Utsk:ts Betänk, och lemna sitt bifall till den K. Proposm. Gr. Sparre, Erik,:
Naturligtvis måste det vara fördelaktigare för en sådan provins, om jernbanan afskär dessa leder på midten och upphemtar de produkter, som derpå forslas, än att löpa utefter deras ändpunkter, ej följer den redan befintliga stranden, utan bygger en ny Wenerstrand, en strand af jern midt inne i landet. En talare har i afseende å den projekterade bibanan från Filipstad till Norum sagt, att om man kommit så långt som till Norum, så kunde man gerna sträcka banan ytterligare två mil, då den komme att förena sig med den södra sträckningen vid Grafva. Detta resonnement erinrar något om det gamla: »tål du vid det, så tål du väl vid det med!» Det måste väl finnas någon gräns för Wermlands, som ej vilja, så förmåga att göra uppoffringar. När jag dock vidare tänker på samme talares fortsättning om en bana genom Dalsland, som skulle möta Norums-banan vid samma Grafva, så fruktar jag att meningen ej så mycket är att föra bibanan till Grafva, utan fast mer att begrafva hela saken. Man invänder mot norra sträckningen och man upprepar det om och om igen ända till trötthet, att den är mil längre och kostar 1.150.000 rdr mer än den södra. Ar då denna större längd så farlig? Om jernbanan på en sträcka af 55 mil från Stockholm till Christiania är ^ mil längre eller kortare, har det ej så synnerligt mycket att betyda. Om en lista klass passagerare kanske kan få betala från Stockholm till Kristiania med 44 rdr 70 öre eller med 44 rdr, är det verkligen något som förtjenar att tagas i betraktande, då det gäller ^ af hela vår jernhandtering? Hvad den förökade anläggningskostnaden angår, så är det ej så alldeles gifvet, att denna ökning verkligen kommer att uppgå till nämnde belopp. Den södra linien är undersökt 3 gånger, och vid den sista undersökningen förkortades den ej mindre än 10.000 fot; den norra sträckningen är deremot undersökt en gång mindre, och det torde kunna hända, att en ytterligare undersökning skulle kunna medföra en minskning i våglängden och således äfven i anläggningskostnaden.
Efler min upp fattning af discussionen, hvilken jag beklagligtvis för mig icke från början afhört, lära de olika meningarne hufvudsakligen vara delade deremellan, huruvida inom hvarje socken skall finnas en fäst skola eller icke; och då jag, som under loppet af 16 ä 17 år inom den socken jag bebor på egen bekostnad hållit en fast skola med sin fasta skollärare, sålunda äger någon praktisk erfarenhet i ämnet, torde det tillåtas mig få tillkännagifva denna erfarenhet, nemi. att skolan på intet sätt lemnat mig det resultat af tillfredsställelse jag hoppats och förväntat, och att jag vid sakens närmare betraktande funnit orsaken dertill just uti skolans fasta natur. En värd talare, Hr von Rosen, som i detta hänseende trott sig hafva kommit till en motsatt erfarenhet, tyckes grunda sitt omdöme på förhållandet inom en provins, •der fasta skolan är mindre olämplig; men uti de norra trakterna, t. ex. 5 ä 6 mil från hufvudstaden eller t. ex. i den socken jag bebor, som är åtminstone 4 mil lång, för att icke säga ändå mer, ifall jag ville räkna den till sin ytterlighet, torde man finna huru omöjligt det blir att begagna den fusta skolan. Frågan torde således hvälfva sig emellan deras åsigt, hvilka, i likhet med hvad Utsktn tillstyrkt, önska bestämmandet af en fast skola, och den andra sidans mening, som önskar blott bestämmandet af en fast skollärare, till hvilken sednare åsigt jag sluter mig. Jag vill icke fördjupa mig uti discussionen öfver detta ämne, af samma fruktan som jag förnummit hos andra talare alt inkomma på punkter uti förslaget, hvilka ännu icke utgöra föremål för Ståndets öfverläggning.
Utskottet har redan förut sökt visa, att Nämnden icke kan vara särdeles mera besvärad af skyldigheten, att, på en eller annan dag , under de åtta Tings-månaderna, bivista HäradsBä ttens Sessioner framdeles, än den hittills varit , då Tingen inträffat trenne gångor om året, men räckt, på många ställen, flera veckor å rad. Att Nämnd från de Socknar, som hafva saker vid Tinget, bör vara på stället, anser jemväl Utskottet nödigt; men då Stämnings tiden flera dagar före Tinget miste upphöra och Domaren således i förhand vet, från hvilka Socknar Nämnd tarfvas, är det lätt att föreskrifva, det Nämnden endast från' dessa Socknar bör kallas; hvarigenom de öfriga Socknarnes Nämndemän, hvilkas närvaro ej är behöflig, undvika att inställa sig. Herr Hummelhjelm har yttrat, att det ej vöre uppmuntrande för Domaren att nio månades - JDen 17 Juli. 1707 der om året vara bunden vid en viss Bostad 5 och Herr Borgmästaren Kjellander har funnit svårigheter, dels i rubbningen af de districter, på hvilka nuvarande Domare innehafva fullrnagter , och dels i den brisf på rum, som, genom mindskadt antal af Tingshus, skulle uppkomma för dein, hvilka förrätta Mantalsskrifnir gar, Uppbördsstämmor, Bevillnings-Taxeringar ro. m. Härpå har Utskottet ingenting annat att sva* ra, än att om considerationer af sadan beskaf* fenhet som dessa, äfven i fall de uppgifne förhållanden till sin ve;klighet voro ostridiga , skulle tagas i beräkuirig, Lagstifningen säkerligen fruktlöst bemödade sig att fortskrida till större fullkomlighet, emedan hvarje vigtigt steg då alltid skulle tillbakahålias af de mindre betydliga biomständigheter, sorn dermed nödvändigt måste vara förknippade. Anmärkningarne innehålla jemväl , att flera Lagmans.Ting borde hållas, och att i detta fall en Lön-förbättring för Lagmännen borde regleras.
Bref af d. 20 Nov. 1846 och d. 17 Sept. 1847, efter nämnde plan fortgått under loppet af 4 år; dels ock att, sedan K. M., genom Nåd. Bref af den 10 (11) Okt. 1848, jemte föreskrift om arbetets fortsättning under derpå följande år, i Nåder anbefallt t. f. Presidenten i KrigsColl.-m att, efter vederbörandes hörande, upgifva huru lång tid som ansågs kunna för Författningssamlingens slutliga utarbetande och utgif - Den 4 December e. m. 381 vande ytterligare erfordras, samt jag och min medredalitör, uti ett d. 30 derpåföljande Nov. i ämnet afgifvet utlåt, tillkännagifvit, att vi, som uti det under d. 16 Juli 1844 skriftligen gjorda anbud, hvilket legat till grund för det genom K.
De större possesstohäterna deremot, utan att fournera en dass för sig, med egen anda och egna pretentioner, äro i en bättre sociel ställning och hafva mera ledighet att försvara jordbruket och äganderättens colleeliva interessen. Medelclassen bör närma sig till denna välgörande Och bevarande aristöerali, hvars interessen identifiera sig med handelns i4 H i Den 2 0 e t o h e r f. ra. ceii näringarnas; ty ordning, stabilitet neli en got! regering önskaoch behöfva båda interessena. Be åsigter, jag bär yttrat, de satser, jag bär försvarat, delas icke utaf mängden; men jag tror, att det nu, mera än någonsin', är nödigt att hafva detta politiska mod, som består uti att hafva sin egen tanka oell att våga följa den midtiblaiid bränningarna af den opinion, som kallas populär. Jag anhåller hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. af afslag på betänk. Hr von Hartmansdorff, A tig.: Jag anhåller först att få instämma i de reservationer emot LagUtskts ifrågavar. betänk., som Gr. Sparre och Hr Strussenfelt afgifvit, hvarjemte jag äfven instämmer i slutsatsen af det yttrande, R. o. Ad. nyss hört af Frih. Klingspor. Dernäst utbeder jag mig att få fästa Ståndets uppmärksamhet på särskilda delar af betänk, och genomgå de skäl, Utsk. anfört för sitt förslag, i hopp att, om jag lyckas vederlägga dessa, jag skall kunna öfvertyga It. o. Ad., att betänk, bör ogillas. — Ulsk. går ut från den satsen, alt man och hustru hafva lika förbindelser och således böra hafva lika rättigheter; men Utsk. vederlägger sig sjelft, då det säger mannens pligt vara att anskaffa, hvad som erfordras till husets bestånd, hustruns att med klokhet och sparsamhet använda det. Hvar och en, som inser skillnaden emellan att anskaffa tillgångar och alt använda dem — en skillnad, som ingen inser bättre, än R. St/ —, inser äfven, att skillnad i rättigheter bör öga rum; ty onekligt är anskaffandet det vigtigaste.
– Han vill då icke dö! – upprepade hon än en gång, lade handen på hjertat, steg upp och trädde fram i stugan samt talade, mera för sig sjelf än just till de andra. – Stackars olyckliga verldsbarn! Han ligger då ännu under satans fjettrar, och ingen Gud, ingen moderlig ande, ingen sjukdom, ingen försmak af alla syndens straff i ett kommande lif, har öppnat hans hårdt tillslutna ögon och visat honom himmelens dörrar, stående på vidgafvel för den ångerfulle, den botfärdige, den verkligt bättring sökande, vore det än på bekostnad af sjelfva det usla lifvet; utan detta har ännu för honom så mycket värde, och – Ho’ har fått predikare-sjukan! Tamej katten har ho’ icke det! – skrek Abraham till, borta ifrån sin vrå, och alla de andra, som förut varit betagna af denna underbara förvåning, eller hvad fransmännen kalla enchantement, som en skön, oväntad och oförklarlig andesyn alltid åstadkommer, öfver detta Elins uppträdande, så oförberedt, så olikt henne och så ingripande, de väckte alla häftigt till vid Abrahams afbrytande utrop, sprungo upp, och Gunnars första ofrivilliga rörelse var att o vi skämmas att säga ut det var att «hugga Abraham på truten», såsom Bengt sedan utlät sig derom. Bengt åter, äfven (fast icke i så hög grad som Gunnar) betagen af Elins höga skönhet, i hvilken nu låg något himmelskt, och i hennes enkla men hjertgripande ord, utropade genast: – Ja, se det va’ annat slag än hennes, ho’ Annika frå’ Götheborgs, sladder! Jo se tockna skulle de vara, predikare-tösera, om de skulle något uträtta, och intet stå som den der otäckan Annika och babbla om bättring och bättring och bättring och tusen tunnetals med djeflar och slikt, då hon sjelf var en så’n oförbättrad djefvel, att ho’ stal en shawl och ett lakan hos Nils Pärsas i Marby, innan ho’ gick sina färde.
Om Utsk. dervid skulle finna, att det vore en ren vinst för samhället, om vi äfven-genom bevillning ökade anslaget, icke för att användas till afskrifningar, hvilka jag ej känner, utan att användas till näringarnas befordran, skulle jag bevilja hvilken summa som helst, öfvertygad, att den lemnar snar och ymnig ersättning åt samhället. Af Gr. v. Rosen har anslag för en skola i Götheborg blifvit yrkadt, samt yltradt, att den måste förfalla, i fall den ej erhåller biträde af staten. Att technologiska undervisningsanstalter äro nyttiga för slöjderna lärer icke kunna nekas. Att vi icke äga mer än en, utom denna enskilda, är kändt; att således den frågan föftjenar afseende torde ej vara tvifvel underkastad t; men äfven ett sådant anslag hörer till io:de titeln och ej till den 9:de, som endast angår handeln och näringarna, och på hvilken R. St. ej må disponera något, då den bör blifva, såsom hittills, ställd hel och hållen till Konungens disposition, men med vilkor, att medlen ej bortskänkas. I följd af hvad jag nu anfört anhåller jag om återremiss. F Tabell, rörande dipositionen af de på Riksstatens Nionde Hufvudtitel anslagna medel. \ 4 4i rörande dispositionen af de på Riksstatens 1 Genom anslag såsom gå fv a. Banco. B:dr sk r. 1835 års anslagssumma 120,000 i836 års anslagssumma I 20,000 1837 års anslagssumma 1 20,000 — i838 års anslagssumma 120,000 1839 års anslagssumma 120,000 1840 års anslagssumma 120,000 t84i års anslagssumma 120,000 184?. års anslagssumma 120,000 i843 års anslagssumma 120,000 Transport 1,080,000 Den 28 Maj e. m. 871 bell Nionde Hufvudtitel anslagna medel.
– Mången torde tycka, att den tidens ”stora” tidningar, understundom, på ett hår liknade nutidens. I alla fall talade Sällskapet deruti sanning, att det hade vunnit bataljen. Det vann den – dymedelst, att det förvärfvade sig löjet till bundsförvandt. Väl lät det ännu 1790 (N:o 29) trycka ett poem, hvari klagas, att det ingenting kunnat uträtta mot Swedenborgarnes och Magnetisörernes dårskaper, i följd af hopens låga bildningsgrad178. Men dermed var ej så allvarsamt menadt: man visste nog, att man, i pluralitetens ögon, stod lagerkrönt såsom segrare. Häri låg orsaken, hvarför denna vexling af stridskrifter, som under åren 1787 – 1788 fortgick med oförminskad liflighet, och under året 1789 med en föga förminskad, sedan å Sällskapets sida mattades, och småningom afsomnade. Äfven tidsomständigheterna medverkade dertill; ty dessa drogo nationens uppmärksamhet företrädesvis åt tingens politiska ställning. I allmänhet måste om hela denna skriftvexling sägas, att bägge parterna förutsatte såsom factiskt och axiomatiskt just det, hvars beskaffenhet skulle genom tvisten utrönas. Denna förebråelse drabbar likväl Swedenborgarne, – mot hvilka sjelfva hufvudstriden fördes, – vida mindre. De skrefvo sämre: men de försökte dock något slags utredning och bevisning; någongång (såsom i afhandlingen pro Usu Rationis Vero) till och med rätt bra. Sällskapet deremot, så ofta det ej nöjde sig med att locka sin allmänhet till skrattsalfvor, upprepade blott sina dictators-maktspråk om Swedenborgs fånighet, om hans anhängares danviksmessighet, om deras mani att tro på det Obegripliga såsom Obegripligt m. m. Om Swedenborg sjelf befinner sig Sällskapet i villrådighet mellan trenne antaganden. Det ena lyder: Swedenborg var ”helt rätt och slätt en fåne”. Det andra: Swedenborg var en charlatan, en egennyttig bedragare. Det tredje:
Icke förbises rikets nytta derigenom, att ett besvärsmål afgöres med ledning endast af de författningar, som redan finnas, och att en mindre del af ett lagstiftnings-ärende lemnäs till afgörande i sammanhang med ärendets öfriga delar.” Vid 42:te, 4 3:de, 43:de, 43:de, 46:de och 41:de punkterna: • I - 'v Af Herr Grefve Lagerbjelke, med hvilken öfriga ledamöter från Ridderskapet och Adeln och samtliga ledamöterna från Preste-Ståndet instämt: Vid 42:te punkten: "Ehuru Statsråden Herr Friherre Palmstjernas och Herr von Hohenhausens underdåniga yttranden icke äro uti Statsrådsprotokollet upptagna i sådan form, som skulle utmärka, att deras egna uttryck och ordställningar blifvit noga anförda, måste visserligen bedömandet af grunderna för deras rådslag ske med hänsigt till det justerade protokollets lydelse; men i allt fall synes det anmärkta yttrandet, äfven i det skick det nu eger, icke vara förtjent af det deremot rigtade klander.” ”Af stadgandet i 30 § Regerings-formen, jemfördt med hvad förut varit i afseende på regala pastoraters tillsättande iakttaget, kan icke dragas den följd, att Konungens makt vid dessa befordringar skulle vara underkastad tvånget af de stränga reglor, hvilka uti Kongl. Cirkulär-brefvet den 21 Augusti 1786 voro uppställda till iakttagande af Konsistorierna vid upprättande af förslag. Utskottets majoritet synes icke eller hafva uttryckt den mening, att sådan begränsning skulle för Konungen ega rum; och det torde således få anses ostridigt, att annan regel för dessa befordringar icke blif vit i Grundlagen utstakad, än den uti 28 § Regerings-formen för alla befordringar gemensamt gifna, att afseende skall fästas endast å de sökandes förtjenst o eli 68 Konstitutions-Uiskottets Memorial, N:o 6. skicklighet.
Denna dyrhet på de hufvudsakligaste lifsmedlen, icke litet kännbar för den mängd af hemmansåboer och jordtorpare, hvilkas inbergade skörd af säd och potates understigit eget hushållsbehof, var naturligtvis i ännu högre grad tryckande för den stora pluralitet af länets befolkning, som,° utan eget jordbruk, saknar andra medel till sitt uppehälle, än inkomsten af vanligt arbete Berättelse öfver Calmar län för åren 1842—1847. 3 48 åt jordbrukarne, hvilken inkomst dels måste under en så dyr tid blifva mindre tillgänglig än eljest, emedan bristen nödgade den jordbrukande allmogen att inskränka sitt behof af legoarbete, och dels, äfven der den kunde erhållas', blef i allmänhet otillräcklig till inköp af födoämnen åt arbetaren och hans ofta talrika hushåll. Denna nästan allmänna nöd dröjde icke heller att göra sin tillvaro känd på ett sätt, som föranledde mig att skyndsamt vidtaga alla på mig beroende åtgärder, till dess afhjelpande eller lindrande. Väl vetande, att Eders Kongl. Maj:ts landsfaderliga hjerta alltid är öppet för trogne undersåters nöd oqh bekymmer, hastade jag att till Eders Kongl.