Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
3:o ett manufakturverk, bestående af en räckoch 6 spikhamrar, privilegieradt för 150 SkU. smide, anlagdt å hemmanet Munkedahl i Sunnervikens fögderi. 4:o Trenne spik-, en knippoch en planerhammare, å hemmanet Thorskog i Westerlanda socken. 15 Enligt de af Bergskollegium offentliggjorda årsberättelser utgjorde jernmanufaklur-tillverkningen vid dessa inrättningar: År 1841 SkM Bergsvigt 1,231 » 1846 » » 280 » 1847—1850 i medeltal » » 574 Å Malmön i Sotenäs härad har ett stenbrott börjat bearbetas, som lemnar en utmärkt vacker granit, hvaraf afsättning vunnits icke blott å inrikes, men äfven å utrikes orter. Likaledes är vid Tjufkibl i Lycke socken ett skifferbrott af enskilde upplaget. Malmgångar, förande jern, och möjligen äfven andra metaller, förekomma visserligen inom Länet här och der, men så vidt hittills erfarits, ej af den mäktighet, att bearbetandet deraf ansetts kunna löna sig. Fabriksrörelsen har inom Götheborgs och Bohus Län under ifrågavarande tidrymd vunnit icke obetydlig förkofran. Enligt de till Kommers-kollegium ingångna årsberättelser utgjorde antalet af samtlige fabriker inom Länet: Antalet af dervid anställde arbetare: Af berörde fabriksinrättningar voro följande utom städerna anlagde, de flesta i Götheborgs fögderi, nemligen: Stycken. Arbetarnes antal. Tillverkningsvärde. Utom 17 Utom de egentliga fabrikerna voro å landet såsom näringsutvägar begagnade: Ö ö År 1846. St. Värde R:dr. St. Värde. R:dr. Näst jordbruket utgör fiskeri-yrket Länets betydligaste näringsgren. Del sysselsätter omkring sjettedelen af Länets befolkning och är att betrakta såsom dels eLl sjelfständigt yrke, dels en binäring åt jordbruket.
Måtte hon kunna arbeta! Det hoppades hon, i annat fall skulle hon försjunka i grubbel och själfplågeri, det visste hon. Gud bevare hennes förstånd, sådana öfverretade nerver som hennes voro ej att leka med. Nej, hon skulle nog akta sig för att grubbla. Tänk, att vara så alldeles ensam! Här i den gamla, kända omgifningen kunde hon nästan tro sig vara den unga, nygifta frun, som satt och väntade på sin man. Det var just vid denna tid på aftonen, han brukade komma hem. Hur fort sprang han ej upp för trapporna, med hvilken ljuflig känsla hörde hon ej nyckelknippan skramla, då, när hon hörde det, kunde hon vara säker på att det var han, fast hon i alla fall ej brukade misstaga sig på hans steg. Då lämnade hon allt, hvad hon hade för händer för att flyga emot honom, hon hade tusen påhitt för att öfverraska honom, variera hans mottagande, isynnerhet om aftnarne, då han regelbundet kom hem vid sjutiden. Ibland gömde hon sig bakom dörren och gladde sig som ett barn, när han lät narra sig och ropade ut åt köket: »Marie, är min hustru utgången? jag kan icke finna henne.» Ibland låg hon utsträckt på björnhuden och låtsade sofva tills han väckte henne med en kyss, ibland — ja, hvad hon varit barnslig och hvad de varit lyckliga! Och sedan den tiden, den korta tiden, då hon mottog honom stillsammare, med fingret på mun och ett »du får gå tyst, gossen sofver.» Nej, nej, hon fick ej tänka, hon måste företaga sig något. Ordna de gamla papperen i skrifbordet. Ja, inte brefven naturligtvis, bara gamla räkningar från de sista tvenne åren, det var ett tråkigt göra och alls icke sorgligt och till på köpet något som måste göras. Klockan slog sju i matsalen, men hon hade ej rört sig, hon satt ännu kvar! Hade hon värkligen suttit där en hel timme? Hvad det knäpte i alla väggar och dörrar och hvad skuggorna voro mörka därborta bakom flygeln. Det var väl att hon icke var mörkrädd. Hvad skulle hon också vara mörkrädd för, i sitt eget ombonade hem med sin jungfru några steg ifrån sig ute i köket.
Det är sådane önsknings-skrifter från Rikets Ständer som jag ansett oriktige, och det är genom de anmärkte flerfaldiga öfverträdelserne af Statens bestämde anslag, som jag ansett ringa aktning vara Rikets Ständer visad. Hvad den så kallade sjelfpantningen beträffar, så täcktes Ridderskapet och Adeln finna, att enär Styrelsen ej har rätt att disponera medlen annorlunda än efter en förut upprättad Stat, måtte det ej vara svårt för någon att afgöra, om en skedd utbetalning är behörig eller ej. Står hon icke på Stat, och är hon icke tagen af besparingarne, så i5 fl. 17 a58 Den 5 Mars f. m. är hon icke behörig; och då behöfves ej heller särdeles omdöme, för att inse, hvilken motsvarande innehållning som bör ske. Derom borde man således ej behöfva vädja hvarken till Rikets Ständer, eller ConstitutionsUtskottet. Skälet hvarföre jag tror, att man ej bör afvagta deras sammankomst, är ganska enkelt. Då Rikets Ständer ej anslå medel till mera än behofvens fyllande, men man likväl tager medlen ifrån sina bestämda ändamål, så måste för ordinarie utgifter besparingarne tillgripas. Då dessa följagteligen fattas för oförutsedda behof: så måste de betäckas med öfverskottsmedel. Derigenom blifver ett så mycket mindre belopp af dessa öfrigt att aflemna till RiksgäldsContoret, hvilket, när påräknade inkomster således uteblifva, nödgas göra lån och betala ränta. Om än sedan allt detta vore gjordt, en Rådgifvare skulle blifva dömd af RiksRätten, hvilket hittills är något oerhördt; så vore Staten ändock af med sina penningar. Det är för att bevara dem, som jag gjort en framställning, hvarigenom man skulle i möjligaste måtto göra sig oberoende af en Rådgifvares sakfällande, hvilket väl kunde varna för framtiden, men som i afseende på förlusters ögonblickliliga förekommande, skulle tjena lill ingen ting. — Det andra föremålet för sjelfpantningen, var anordning af medel till ett af Kongl. Maj:t kändt behof, utan vidare redovisning.
Hvarefter Hans Excellence föreslog, att frågan om det i samma punkt omförmälte skiljemynt i Silfver af 2 och 4 skillingsstycken, måtte hvila intill nästa Riksdag; hvilket bifölls. Uti u:te puncten hade Utskotten hemställt att: KopparJkiljemynt borde präglas och utgifvas till fddant intrinsekt värde, att af 1 Skeppund koppar präglas 166 R-.dr 5a sk. BancoSedlar. Hvilken punkt, uppå gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifölls. i2:te Punkten lydde sålunda; BancoStyrelfen Jkall, efter desfa Allmän', na grunder, använda Jina bemödanden, att motverka Sedelmyntets vidare förfämring, och fålanda äfven hafva öppet, att, när Silfver icke kan inköpas, Kexel Fonden i förenämnde ändamål åter utgifva. Den 9 Junii /. m. 4Bg Friherre TVirfén'. Jag hemställer, om icke denna punkt må, i följd af det beslut Ridderskapet och Adeln nyss fattat, förfalla. Hans Excellence Herr Grefven och Landt. Marjkalken föreslog att i2:te punkten måtte förfalla; hvilket bifölls. i3:de Punkten lydde sålunda: StatsVerkets Financevåfende Jhall icke i någon måtto med Bankens vidare farnmanblandas, men liqviderne till Stats-Jhuldens af~ bördande, orubbligen fortgå. Friherre TVirfén: Som en rubbning i li qviderne till Stats-skuldens afbördande redan blifvit helt nyligen af Riksens Ständer beslutad; hemställer jag, om icke vid slutet af ifrågavarande punkt, följande mening må tilläggas: efter de bejlut llikfens Stander vid denna Riksdag fatta. Herr Cederfchjöld: Då jag blifvit före kommen af Friherre Wirsén, återstår för mig blott att förena mig med honom. Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarjkalken föreslog att i3:de
Dessutom är jj»g af deri tanka, att en flottas stationerande i hufvudstaden sätter sjelfva hufvudstaden i fara för ett fiendtligt anfall emedan det för fiende kan anses åå betydande och af så vigtiga följder för hela kriget, att förstöra flottan med dess förråder ätt man vågar en betydlig expedition äfven med risque af betydlig förlust , för att hinna detta mål, och då mäste äfven hufvudstaden i mer eller mindre mån lida. Vår tids historia visar 2:ne sådane exempel. Engelsmännen attaqueyade Köpenhamn år 1807, ej för att hafva det sorgeliga nöjet att tagå denna Stad, nej endast emedan Danska flottan låg der, flottan togs och varfven och förråden plundrades; men hufvudstaden led rnsr eller mindre dock ganska betydligt. År 1814 attaquerade Engelsmännen också Washington, ej i afsigt att endast förstöra en stad, ehuru stor ock bitterheten kunde vara emellan Engelsmännen och Americanarne, utan i afsigt att förstöra bäddar, yarf[ och förråder för Americas uppväxande flotta. Förevändningens rigtighet måste erkännas, ehuru staden led eller förstördes i utföringen. Jag skulle äfven kunna tillägga att om det i våra upplysta dagar ingår i någon patiens hufvuden att med långsamma, men säkra och jemna stag vilja uppstiga till univery Den f Martil. tal monarki, kan det ock ingå i dess infernaliska politik att under den speciösa pretexten att förstöra en Skärgårdsflotta, dels förstöra den i sjelfva verket, dels ock under samma förevändning förstöra hufvudstaden och sedan employera en eller 2:ne campagner att härja Rikets kuster till flera mil inåt landet, för att då nationen rätt känner krigets rysligheter, taga det afgörande steget till en slutelig conquet, i det hopp att ett förtviflande folk ej 6k#U känna bojans tyngd, då krigets rysligheter ännu stå i så friskt minne, och då man sedan så lätt, med tillbud af nationens svett till krigets onda följders afhjelpande, kan skaffa en slags välsignelse äfven åt den svartaste politik.
Stockholm den 26 Augusti 1851. Stats-V tskollels Memorial, iV.o 350, N:o 350. Ank. till Exp. Utsk. den 27 Aug. 1851, kl. 10 f. m. Memorial, angående den upprättade nya Rihs-staten. Sedan ej mindre de tili ordinarie Statsregleringen hörande inkomsters beräkning, än ock utgifterna å Riks-statens lmfvudtitlar blifvit af Rikets Ständer slutligen fastställda, får Stats-Utskottet, med åberopande af sitt, rörande statsfyllnads-summans belopp m. m., under N:o 333, serskildt afgifna Memorial, härmedelst anmäla, det Riks-stat blifvit upprättad att gälla för år 1852 och följande åren, intill dess nästa Statsreglering vidtager; hemställande Utskottet, att nämnde Riks-stat, försedd med Herr Landtmarskalkens och Herrar Talmäns underskrifter, måtte till Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemnas. Stockholm den 26 Augusti 1851. STOCKHOLM, Ecksteinska Bortrycker i e t , 1851. Stats-TJtshottets Memorial, Nw 351. 1 351. Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Aug. 1851, kl. 6 e. m. Memorial, med förslager till samman]emkning af Riksståndens skiljaktiga beslut, i åtskilliga delar af Utlåtandet N:o 34o, i anledning af väckta motioner, dels i fråga om ändring uti redan bestämda vilkor för den af Rikets sednast församlade Ständer lemnade garanti i afseende på anläggnings-kostnaden för en jernväg emellan Örebro och Hults lastageplats vid IVenern, dels ock angående ifrågaställd utsträckning af denna jernvägs anläggning till Köping. (Rgds Afd.) Enligt till Stats-Utskottet ankomna protokolls-utdrag af den 27, 28 och 29 innevarande månad har, vid behandlingen af förevarande utlåtande: Bih. till R. St. Ridderskapet och Adeln afslagit
Raab anfört, Utsk. skulle finna betänkligt att tillstyrka afskalfandet af bysättningstvånget, önskade jag dock, att Utsk. vilie fästa sina tankar på lindrandet af deras öde, hvilka, hörande till arbetsclassen , blifva bysalte för obetydliga summor. Då vid föregående riksdagar Ständerne icke velat lyssna till förslaget om meddelande af arbetsdomar, skulle dock en lindring för arbetsclas sen uppkomma, om det stadgades, att gäldenären ägde rättighet att afbetala den summa , för hvilken han är bysatt, genom arbete efter markegångspris å dagsverken, hvarföre betalning skulle utgå på det sätt, alt hälften tillfälle borgenären och afräknades på skulden, samt den andra hälften tillfälle gäldenären, med skyldighet att deraf lemna Kronan ersättning för den ved och det husrum lian vid länshäktet erhåller. Om dessa mina åsigter anses värda någon uppmärksamhet, anhåller jag att detta yttrande må få åtfölja remissen. Frih, Gederström, Andérs: Frih. Raabs argumen tiition saknar, efter mitt förmenande, icke ali grund; roen jag skulle likväl tro, att om, i följd af Frih. Kanzous motion, alt gäldenär, som gör cession, skall frigifva» från bysättningshäkte!, vi erhöllo det lagstadgande, att gäldenären, Den i a Mars. ‘47 t samma stund lian afstår sin egendom, skall vara fri från foysättningstvånget, äfven Fril). Raab skulle vinna sitt syftemål, emedan man ej kan begära mer än att åtkomma all den egendom galdenären äger. Jag får derföre föreslå, att lii' Fril), o. Landtm., till undvikande af en dubbel debatt, måtte, i sammanhang med den nu föredragna motionen, låta Frih. Kanzous motion förekomma, hvilken har ungefärligen samma syftemål. Efter deruppå af Ståndet inhemtadt bifall, föredrog Hr Frih. o. Landtm, afven Frih. Kanzous, Joh. Albert, den 7 dennes f. ro. på bordet lagda motion om frigifning ur bysättningshäkte för gäldenär, som lill sine 'borgenärer afstår sin egendom. Både Flr af Grubbens’.? och Frill.
I Committerades förslå:; hafva Utskotten an-« fcett helt och hållet kunna utgå, i följe af tiel förut föreslagna stadgandet, om Gesållernes ställande under Tjenstehjonsstadgan , hvilken Författning således skulle på Gesållernes skyldighet, alt förse sig med laga försvar och sysselsättning, samt på alla förhållanden emellan dem och Måstarne, utom i de uti III. Art. ut«< tryekeligsn undantagne fall, blifva lillumpcllg. VII. Artikeln. 1 Committerades förslag, hvilken efter deri nästföregåendes uteslutande blifvit den 6:te i de* af Utskotten upprättade, hafva Utskotten endast så vida förändrat, som de, då Collegierncs upplösning eller förändring blifvit så mycket ifrå—; gasatt, trott sig böra utesluta CommerceColIegium från antalet af de instanlier, genom hvilka mål af ifrågavarande egenskap skulle fullföljas, och i stället föreslagit Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att vara instantie emellan Magistraten och Kongl. Majrt, såsom i andre Stådernes oeconomieoch politie-mål, och hvarigenom tillfället att söka rättelse för Parterne, underlättas medelst Åmbetsstållets nårbelågenhet. Då sådana böter , som efter denna Författning konna Lag Utskottas BetHnkanien, 51 komma i fråga attådömmas, hittills vanligen utgjort en inkomst för Handtverkeriernes enskilde Cassör och Stiftelser, hafva Utskotten ansett sig hora föreslå, den dermed närmast enliga disposition för framtiden, heldst på ett och annat ställe sårskilde inrättningar, till understöd för riandtverksclasscn, torde hafva af sådane fonder, jemte enskild tc > sammanskott, tillkommit, och hädanefter så mycket mindre synas böra undandragas dc inkomster, de hittills åtnjutit, som äfven den allmänna fattigvården genom sliko inrättningar, i sin mån underlättas.
Ehuru således fondens ställning i någon mån förbättrats, uppgå dock skulderne ännu till ett ganska betydligt belopp, och som för deras gäldande några andra medel än de årligen inflytande kapitationsafgifterne icke torde kunna påräknas, lärer Ridd. o. Adeln nogsamt inse nödvändigheten af att det får förblifva vid nu gällande stadgande om kapitationsafgiftens utgående tills vidare med ofvannämnde förhöjda belopp. § 3. Kompletteringen af Stamtaflorne öfver de å Riddarhuset introducerade ätter har oafbrutet fortgått medelst begagnande af alla de upplysningar, som erhållits genom Presterskapets årligen afgifna uppgifter, tillkännagifvanden i Statens officiella Tidning och medellanden af Slägternas egna medlemmar. Då likväl all den fullständighet, som är önskvärd, derigenom icke kunnat vinnas, anser Direktionen sig böra förnya sin vid många föregående Riksdagar gjorda och af Ridd. o. Adeln bifallna hemställan, att Ståndet behagade besluta och i Riddarhussalen låta anslå en uppmaning till dess medlemmar att i Riddarhus-Kansliet taga noggrann kännedom om beskaffenheten af sina ätters genealogier samt derefter meddela alla de lör deras fullständigande erforderliga upplysningar, som kunna anskaffas.
Ty om än på enstaka punkter det onda blef herrskande, så syntes i det stora hela dess diktan och traktan som en fullkomligt vanmägtig. Satan och de onda englarna framställas derföre visserligen som fruktansvärda; men i all deras förskräcklighet dock på samma gång som komiska. Tidigt nog förekomma väl drag af en rent naiv komik, — en följd af den ofvannämnda realistiska rigtningen. I ett passionsspel botar Jesus Malchi öra, och denne beder en kamrat rycka honom i örat, för att känna, om det sitter fast, och, derom öfvertygad, utbrister han: ”Jesus ist ein viel guder man er kan wol seczen oren an”85. Men då det komiska fullt medvetet framträder, har det till en början vanligen en diabolisk karakter. I ett julspel från 14:de århundradet uppträder ”ain bott” (ett sändebud), i hvilken person Mone ser början till hofnarrskarakteren ligga. Han frambär på ett ironiskt hånande sätt trenne gånger till Herodes för denne obehagliga underrättelser om Jesus; hvarje gång blir Herodes vred på sändebudet, och dennes bitande ironi drifver honom medelbart till befallningen om det gräsliga barnamordet; skalken är här liksom ett stycke djefvul86. En välkommen anledning till framställandet af djefvulen lemna påskspelen uti den deri förekommande episoden om Kristi nederstigande till helvetet och patriarkernas befrielse ur förhelvetet. Till utförandet af sådana roller tog man helst de ofvannämnda kringstrykande gycklarna, och dessa gåfvo ny utveckling åt rollens komiska sidor. Djefvulen blef, som Gervinus kallar honom, ”die ursprünglichste Gestalt der neueren Carricatur und die komische Figur der himmlischen Bühne”87. Så utbildades scenen om Kristi nederstigande till helvetet till ett litet lustspel midt uti de allvarsamma påskspelen. I Frankrike kallades dessa mellanspel ’Diableries,” i Tyskland, dit de förmodligen från Frankrike kommit, ”Teufelspiele.”
Ucstottets ickc-no, har af de Kesp Kive Med-Sländens Herrar Ledamöter såsom stal blifwik anfördt, at en förmögen Bonde lätt kunde Utställa Rättegång mot en fattig Adelsman eller Ståndsperson, för det han witzte ac hans Ratkegän s-kostnad blefwe ringare an de sevnares; ehuru jag icke kan vfwertygas tro, at detta handt, eller stulle med bibehällande af en lindrigare Lbsi-r-L afgift handa, efter ;ag af egen erfarenhet känner, at Bonde-Ständer hälst önstar fä leswa Utan Rättegångar, wil jag dock, förar förekomma denna sarhaga, proponLra. ar Bonde-Ständer godwllligt arog sig, ar wid Rättegångar med Herrar Adelsman och Ståndspersoner, ware Swarande eller Kärande, nyttja lika stor LK-rim med dem, dock med det förbehåll, ar om de någon gäng stulle winna sin sak, dem mätte tilläggas lika Rättegängs-kostnad som nu manligen tillägges Herrar Ståndspersoner, sa ar Allmogen lika med Ståndspersoner i expencs-rakningen fick upföra stjuts för 2me hastar, lika arfwode för tidsspillan och lika dag-rrnALmente; men om någon gäng Allmogen inom sig blefwe nödsakad wid Domstolen siira upkomne rwister, de da, för ar ej påen gang blifwa beröfwade en förmon de i urminnes tider njutit, mätte fa begagna mindre Lk-grm, och Rättegångskostnaden blifwa lampad efter deras Ständ.
Vådan deraf inser jag icke; jag är ej fallen för att hafva några skräckbilder omkring mig, ehuru man påstår att min politiska karakter skall bestå deruti, att jag söker sprida förskräckelse omkring mig. Jag finner mera våda i att för en betänksam representation framlägga ett förslag, som kan klandras, och vill ej att R. o. Ad., med bifall till ett sådant betänk., skall låta det öfvergå till efterverlden. Om någon våda skall vara för handen, så anser jag den snarare röra Ståndets anseende och önskar derföre, att R. o. Ad. ville vidtaga den åtgärd, som tillförene vid grundlagsfrågor blifvit begagnad, att förklara detta betänk, icke antagligt, icke behöflig t, icke möjligt ens att antaga, sedan det utgår ifrån grundsatser, dem R. o. Ad. för sin del omöjligen kan godkänna. Skall åter detta betänk, nödvändigt hvila, välan då! men med det förklarande, att detsamma redan vid denna riksdag är af R. o. Ad. underkändt, — och jag hemställer till Frih. Hamilton, om ej det ligger något mera ridderligt i att nu genast göra ett sådant förklarande, än att, då man dertill är sinnad i alla fall, uppskjuta med samma förklarande i 5 år. Hr Rosenblad, Bernhard: Jag hade visserligen mycket att tillägga i anledn. af här afgifna yttranden; men då jag förmodar att R. o. Ad. redan är temmeligen u t tröttad t af den långa discussionen, vill jag endast förklara, att deförnyade försök jag hört, att tala till en känsla, som ej bör och säkerligen ej finner genljud ibland Sveriges Ridderskap och Adel, nemi. känslan af fruktan, dessa försök, säger jag, hafva varit och skola blifva lika fruktlösa hos öfriga medlemmar af detta Stånd, som de varit hos mig. Hr Lagerheim, Lars Magnus: Om representationsförändringens ifrigaste vedersakare erhållit uppdrag att dertill framställa ett förslag, skulle de svårligen på ett verksammare sätt kunnat gifva kraft åt sin motvilja, än genom ordagrannt upptagande af det Const.Utsk:s förslag, som nu utgör föremålet för vår öfverläggning.
— Då Utskottet således ej kan fästa afseende på ofvanberörde anmärkning, anser Utskottet likväl öfvergången till ett mera rättvist befordi ingssystem för Presterskapet böra ske med varsamhet, så all undervisningsverkens bestånd och förkofran ej på något sätt äfventyra^, genom brist på skicklige Lärare, hvilket dock, genom afskaffande på en gång af all förhöjd årsberäkning, möjligen kunde inträffa, och med anledning hvaraf Utskottet tror någon vidare nedsättning i Skol-Lärares årsberäkning för närvarande ej böra ega rum. Beträffande Universitetsoch Gymnasii-Lärarnes, ÅpoTogisternes och Lärarnes vid de nya Skolorna inom Carlstads Stift årsberäkning, till likhet med hvad för Lärare vid Lärdomsskolor i allmänhet är föreslaget, torde Utskottet, till stöd för bemälde Tjenstemäns uteslutande från en dylik förmon, få åberopa de skäl, som i afgifna Betänkandet finnas upptagne. Aro Lärarne vid Universitet och Gymnasier ej så qvalificevade, att de kunna påräkna och ernå de högre lärdomsbetyg, hvarigenom företräde i befordringsrätt vinnes, synas de illa hafva uppfyllt de fordringar på högre bildning man af dem eger, och det lärer ej vara rätts*» enligt eller billigt, att vid högre Läroverken anställde män med ringare bunskaper, eller i lärdom stationaire, blott genom högre årsberäkning skola kunna undantränga Lärare vid Skolverket eller det i församlingen arbetande Presterskapet. Apologisterne åter torde såsom expectanter lill befattningar vid Lärdomsskolorne böra betraktas, och förhöjd årsberäkning för dem vöre ett sätt alt motarbeta ombyte eller flyttning af Lärare från den ena Skolan till den andra, hvilket såsom en befarad olägenhet blifvit af en Talare omförmäldt, då deremot, om Apologisterne få beräkna endast enkla tjenstår, deras snara förflyttning till Lärdomsskolorne är att förvänta, och den mångfalldighet af kunskaper, som för Apologisterne ansetts nödig, af ett större antal personer kommer att ådagaläggas.