Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt dessa uppgifter skulle den nuvarande godstrafiken inom orten uppgå till en årlig kostnad af 3,803,620 Riksdaler, hvaremot transportkostnaden för samma qvantitet gods beräknats efter banans öppnande skola nedgå till 2,535,031 Riksdaler. Den godstrafik, som redan nu funnes och komme banan till godo, har antagits motsvara 133,974,359 centnermil och skulle alltså, efter beräkning af blott ett öre per centnermil, lemna en inkomst af 1,339,743: 59, hvartill komme för personoch ilgodslrafiken 450,000: — så att bruttoinkomsten skulle göra 1,789,743: 59; och om härifrån beräknades afgå 40 procent till trafikkostnad och banans underhåll 715,897: 44 ; ? skulle alltså nettobehållningen, efter beräkning af den nuvarande trafiken, blifva 1,073,846: 15. Dessutom skulle, enligt denna uppgift, den del af förenämnda trafik, som kotnmo att passera Statens stambana till och från Göteborg, utgöra för trafiken till nämnda stad 4,193,620 centner och för trafiken derifrån 2,054,625 Den meddelade uppgiften på malmtillgången utefter den föreslagna jernvägslinien innehåller, bland annat, att malmbrytningen, som vid de uppgifna gruf falten år 1863 uppgick till 2,527,172 centner, skulle, derest dessa fält så bearbetades, att en årlig afsänkning af 6 fot derå egde rum, uppgå till icke mindre än 36,583,700 „ jernmalm och 2,750,000 „ 48 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. koppar, silfver, bly och zinkmalm; varande å denna uppgift af Engelske geologen David Forbes meddeladt det intyg, att han, som på stället granskat denna uppgift, funnit densamma med omsorg och noggrannhet utförd och att, hvad särskildt anginge uppgifterna om den årliga brytningen inom detta malmfält, som han ansåge för ett af de största på hela jorden, så vore de ingalunda för högt upptagna.
Hon drog sakta efter andan och sade: herr Baremann var snäll, som gick så sakta; eljest hade jag inte fått fast er ... och det var lycka att jag genast märkte detta manuskript; eljest hade det fått stanna qvar på Tuonela och då, hvem vet Då Baremann kastat på sig sin öfverrock, hade manuskriptet på något sätt halkat ut. Han smålog och sade, afbrytande Saida: Någonting så obetydligt, som dessa skrifna blad, hade kunnat ställa er i bryderi. Jag förstår det väl. Skulle fröken ha sett i dem eller icke? Att inte läsa hade varit samvetsgrannt och det rätta, men när jag sedan skulle ha lemnat dem åt er, hade ni trott, att jag sett i dem ändå. Och jag är ofta nyfiken; jag tror, att jag verkeligen hade läst dem. Denna infantila bekännelse behagar mig mycket och smickrar mig icke så litet smålog Baremann. Men detta småleende förbyttes snart till allvar, rösten sänktes ända till vemod, då han fortfor: dessa blad innehålla några scener och tankar ur mitt lif. De hemta kanske sitt enda värde af sanningen, i hvars enkla drägt de äro klädda. Det är icke längesedan jag nedskref dem ... egentligen för att förnöja en aflägsen vän, som bad mig om några anteckningar ur ett lif, som han visste icke helt och hållet ha saknat vågor. Men emedan slumpen nu kastat dem för en annan och denna andra är en sådan som denna Saida ... nu ber jag er, läs dem, Melia Saida. Saida tog manuskriptet sakta från hans hand, samt räckte stillatigande handen till afsked, och vände sakta till hemmet. Baremann styrde med hastiga steg vägen till sin Saidas graf. Båda grafvarna vid tallarna voro beströdda med friska vårblommor. Han frågade den döda, om hon skänkte bifall åt den lefvande, om hon misstyckte, att känslor, hvilka så länge legat under gruset, åter flammade upp och visade sin glöd. Det svarade intet och stum var grafven. Milda fläktar vaggade tallbuskarna, så att deras toppar nickade sakta men skrämde ej. Angenäm var aftonen och vacker solen, så att de menade icke någonting ondt. Kap. X.
Enahanda rätt tillkommer boställshavare och kronohemmans-åbo å boställets eller kronohemmanets egor, delegare i socken-allmänning eller annan samfälld mark å densamma, allmänna inrättningar ä jord, som under dem lyder, och städerna å deras mark. Afgärda by bafve endast jagt å sina egor inom hank och stör. Är jord lill bruk åt annan upplåten, tillhör jagträtten brukaren, der ej annorledes aftalat blifvit. § 4. På oafvillrad skog och kronan efter afvittring tillfallen öfverloppsmark i de norra länen, äfvensom i skärgård på klippor och skär, som ej lyda till visst hemman, samt ute på öppna hafvet vare jagten, med de inskränkningar, hvarom här nedan sägs, fri för hvarje Svensk man. § 5- Expe dilians-UtskoHets Förslag till underd. År, genom urminnes häfd eller särskildt stadgande, aftal, dom eller skattläggning, eller på annat lagligt sätt annorledes bestämdt om jaglrätten å ett eller annat ställe, än i denna stadga sägs; vare del gällande. .isubwiö! ibiid* § 6. Å mark, hvilken såsom tvistig blifvit linder förbud ställd, må icke någon af de tvistande utan öfverenskommelse jaga annat än skadliga rofdjur. § 7. i;i!il<!öi j. > Tiri ■ i, 'ir^-u )■ i't i/i ■> ‘vin! le.vliini me* Drifver någon upp djur ä egen mark eller der han eger lof att jaga, bafve rätt att jaglen eller sådant djur in på annans egor fullfölja, om djuret förut såradt är; så ock att behålla det fällda. Är det björn, varg, lo, jerf eller räf, som jagas; vare lag samma, äfven om djuret förut icke blifvit såradt. § B. Har någon ringat björn i ide; bafve ensam rätt att jagten fullfölja; och må ej annan, med vetskap att björn blifvit ringad, honom utur idet uppskrämma.
Riksdagsmän af alla Stånd skola dagen efter den, hvartill Riksdagen pålyst blifvit, sina fullmakter, uppvisa; Ridderskapets och Adelns Ledamöter legitimera sig på det sätt Riddarhus-Ordningen föreskrifter. Preste-, Borgareoch BondeStåndens Ledamöter angifve sig och styrke sin behörighet inför Justitie-Stats-Ministern, eller den Konungen i hans ställe förordnat, hvilken tillkalla, till upplysningars angifvande, Fullmäktige i Banken och Riksgälds - kontoret för det Ständ, hvars fullmakter skola granskas. Sådan granskning, hvars föremål är att undersöka, huruvida fullmakterna blifvit utfärdade i den förm. som nästföljande § föreskrifver, skall sist inom fyra dagar derefter vara fulländad; hvarje Ständ dess pröfningsrätt förbehållen, så väl i afseende pä sådana Medlemmar, hvilkas fullmakter ej blifvit godkända, som dem, emot hvilka, till följe af 14 och 18 §§., någon anmärkning eger rum, i hvilket sednare fall frågan, om den är klar och tyd - Eiksdagsmän af alla Stånd skola dagen efter den, hvartill Riksdagen pälyst. blifvit, sina fullmakter uppvisa; Ridderskapets och Adelns ledamöter legitimera sig pä det sätt Riddarhus-Ordningen föreskrifver. Preste-, Borgareoch BondeStåndens ledamöter angifve sig och styrke sin behörighet inför Justitie-Stats-Ministern, eller den Konungen i hans ställe förordnat, hvilken tillkalle, till upplysningars afgifvande, Fullmäktige i Banken och Riksgälds-kontoret för det Ständ, hvars fullmakter skola granskas.
Ilvad ordningen för punkternas föredragning beträffar, lemnar jag åt R. o. Ad. att afgöra densamma, meri skulle blott önska, att, om 5:te punkten särskildt förekommer, densamma må erhålla den redactionsförändring, jag tillstyrkt. Hr Nordenanckar: I hufvudsaken delar jag Frih. Ehrenborghs, Gr. Horns, Hr Cederschjölds och Frih. Bnyes åsigter. Det har förekommit mig förunderligt, att jag blifvit till den grad missförstådd, sorn flera talares yttranden tillkännagifva. Hur har nemi. blifvit sagdt, atl mitt förslag vore obestämdt, skulle ingifva farhågor och innefatta en begränsning af Bancofullmägtiges åtgärder. Jag kan likväl göra anspråk på rättvisa, ty lyckligtvis antecknade jag här på papperet och äger ännu i behåll det redactionsförslag, som jag afgaf. Jag yrkade först, att såsom en alltid gällande grundsats vore det orätt att antaga, det Baneofullmägtige skola inköpa silfver till högre pris, än hvarefter det utvexlades; men jag sade äfven, att under vissa förhållanden vore det rätt, att Fullmägtige icke ägde rättighet att betala mera, än i utlåt, föreslås. Utlåt, innehåller nemi. den sats, att sedan creditivet vore medtaget, vore det styrelsen alldeles förbjudet alt köpa silfver efter t. ex. 133 eller 134- sk. Hr Stråle har talat för utvidgad frihet för Bancostyrelsen uti dess åtgärder i och för cassans förstärkande, men har föreslagit ett stadgande, som innebär motsatsen. Just derföre var det, som jag föreslog tillägget: ”när sådant för Bankens eller allmänna rörelsens säkerhet nödigt är." Sådant var mitt förslag, och jag vädjar till Ståndet, om detta innebar någon farlig inskränkning; jag anser det helt och hållet synonymt med hvad Hr Gr. Horn nu föreslagit. Hr von Troil: Här äro 2:ne stridande opinioner, som söka att göra sig gällande i motsats mot Utskrs förslag. Den ena önskar, att Bancostyrelsen måtte få fullkomhgt fria händer i afseende på silfverköp. Skulle denna mening vara pluralitetens önskan inom detta Stånd, så är det Frih.
R:dr icke behöfva, såsom i annat läll vore nödvändigt, tillfullo indrifvas före innevarande års utgång, utan anstånd dermed kunna beviljas samt återbetalningen af dessa medel i mån af behof och öfriga omständigheter fördelas på åren 1860—63; 3:o, jernvägsfonden eller de tillgångar, hvarmed jernvägsarbetena skola besörjas, kunna ordnas på ett lämpligare sätt än eljest, enär medlen till en del endast efter hand inflöle, då deremot vid indragningen af ett större utländskt lån för tillfället betydliga öfverskott måste uppkomma, samt till undvikande af ränteförlust, för en kort tid utsläppas i lånerörelsen och sålunda föranleda eller åtminstone bidraga till dessa hastiga omvexlingar i kapitaltillgången, hvilka på affärslifvet utöfva ett så menligt inflytande. Då möjligheten all fullfölja Statens jernvägsanläggningar på ett sätt, som tillfredställer på en gång den allmänna önskan, att de företagna jernvägsarbetena matte, så fort omständigheterna medgifva, varda fullbordade, och hela landets rättmätiga anspråk att anläggningskostnaderna icke förhöjas genom en af förhållanderna ingalunda påkallad eller för arbetenas ändamålsenliga utförande erforderlig tidsutdrägt, enligt Rikets Ständers öfvertygelse, förutsätter såsom nödvändigt vilkor, att Staten medelst skuldsättning anskaffar de för dessa arbetens verkställande erforderliga medel; så och i betraktande af nuvarande financiela ställning samt på de skäl, hvilka i den nådiga Propositionen blifvit anförda lill stöd för den af E. K. Majit förordade upplåning mot statsobligationer å utländskt mynt, hafva Rikets Ständer, som särskildt skola yttra sig så väl om den föreslagna skuldsättningen inom landet medelst tillvägabringande af ett inhemskt fondsystem som öfver Bankens deltagande i lånet, besluljt, att till beredande af tillgång för fortsättning af Statens jernvägsbyggnader ett fonderadt amorteringslån G8 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd. Skrifvelse N:o 39. må upptagas emot Svenska statsobligationer, lydande å utländskt mynt och utfärdade å utländskt språk. 1 fråga åter om den summa hvilken bör på nyssberörde sätt eller emot
34har en tant af ordinärt blod som sörjer far hans uppfostran — hans mor dör tidigt såsom straff för sitt lättsinne — och genom Guds underliga skickelse blir han straffad och varnad, återvänder till sin födelsestad, gifter sig med en fattig, men ärbar flicka, som troget väntat på hans omvändelse, samt blir en präktig karl, som till och med avancerar till hamnfogde. O. s. v. o. s. v. Det är alldeles som romanläsarne vilja hafva det: allt vittnar om en nästan underbar instinkt för det passande och moraliska. Ännu är dock icke herr Hedberg hvad han kan blifVa. Det kan ej nekas, att historierna äro litet hvardagliga: något upprör-dare känslor, ett och annat lämpligt mord eller åtminstone, om herr H. ryser tillbaka för en sådan ogerning, mordförsök skulle bidraga mycket till ett godt resultat och taga bort den doft af tråkighet, som ännu herskar i skildringarna, öfver hufvud kan sägas, att författaren fcnnu icke lärt sig uppfinna eller rättvisliges värdera det spännande, som icke bör saknas i en roman. Innan det goda vinner seger, ser det visserligen ut en tid, som om det onda vore det mäktigare och detta ökar ju i hög grad läsarens glä&lt;Jje öfver den slutliga utgången, men hvilken rik källa att röra läsaren det kan ligga i detta motiv, synes dook hr H. ännu icke fullt förstå. Sålunda i den första novellen, » Ett ömtåligt uppdrag », hvars fabel vi ofvan berättat, är hela uppdraget nästan öfverflödigt, lika öfverflödigt som herrn med uppdraget är oklar och orimlig: den giftaslystne åldringen är så föga fast i sitt beslut, att hans bättre jags slutliga seger inte förefaller märkvärdig alls — det hela blir en fars, som blott saknar en egenskap, den att vara lustig. Förf. har uppenbarligen gjort sig mycket besvär med formen. I en samling noveller och skizzer, som utgafs för ett par år sedan, ansträngde han sig för att både i innehåll och form närma sig » modern » literatur. Med afseende på innehållet har han redan öfvervunnit denna betänkliga frestelse och då det gitt så pass raskt, bör man kunna vänta att han rätt snart äfven skall bli bättre herre öfver formen.
Också har man dagligen tillfälle att se hvilken behandling, som vederfares barn hvilka äro anförtrodda åt dylika sköterskor. r Här står t. ex. en barnvagn me,d .ett litet blinkande barn midt i solbaddet; ljusstrålarna sta som spjut rakt öfver-den. nakna hjässan och dansa i gnistrande glans på det antingen snöhvita eller bjärt röda täcke, som, till. skada för barnets syn, men till fägnad för en tanklös mor, pryder lillans vagn. Barnflickan står ingripen i lifligt samtal med någon kamrat, hvars lilla skyddsling, badande i svett, sofver inom en uppslagen. vagnskur, hvars gardiner äro så tätt sammandragna, att knapt en luftpust kan intränga. Ingen af barnflickorna.hyser en aning om att barn ha skada af sådant. Här sitter en hel flock sladdrande barnflickor i skuggan af träden; barnen äro tagna ur vagnarne och hafva fJtt befallning att sitta stilla på en och samnia fläck. En kry tvååring kilar i vag på upptäcktsfard; barnflickan efter och griper flyktingen i armen. Han sprattlar, kastar sig på marken; hon rycker våldsamt upp honom vid armen och bär det tunga motsträfviga barnet hängande i denna stallning fram till kamraterna. Underligt att barnarmar ej oftare an som sker dragas ur led! Låtom oss gå ännu ett par steg i en offentlig promenad! Se här ha vi en hel grupp småttingar sittande på bara marken i en fuktig vra, lekande med sina afdragna skor och strumpor eller stoppande sina munnar fulla med jord och grus, medan sköterskorna antingen ensamma eller uppvaktade af sina manliga bekanta afhandla egna. angelagenhiter. Detta blott såsom prof p å den allra vanligaste och lindrigaste vårdslöshet, som utomhus dagligen kan iakttagas, då man. fått ögonen upp för saken. Men hur ofta sker det ej, att barnflickan tager med sig de henne anförtrodda barnen in i bostäder med förpestad .luft, midt in bland personer, behäftade med. smittosamma sjukdomar. Eller hur ofta få ej de små tillbringa langa stunder bland råa och osedliga människor, under det, barnens mor tanklöst antager, att barnflickan leker med dem ute i fria. luften.
Särskildt förekommer, såsom ytterligare skäl för en förhöjning uti inkomster för Ijcnslcmänncn i Svea Hofrätt, att dessas göromål uti icke ringa mån ökats och än vidare komma att ökas, genom upphörande af en del privilegierade domstolar och polismåls fullföljande till Hofrätt, dit de tillförene icke kommit, incn nu i vida större mängd till Svea än till de andra Hofrätterna lära fullföljas, äfvensom den drygare lefnadskostnad, som med vistandet i hufvudstaden ovillkorligen är förenad. Slutligen torde ock den mindre väl lottade ställning, hvaruti llofrältens vaktbetjent sig befinner, vara förtjent af uppmärksamhet. Vaktmästaren, hvilken, bland annat, del åligger att tillhandahålla parter Ilofrättens utslag och domar samt har Den 24 Augusti f. m. 403 om hand HofräUens skrifmaterial m. ni., uppbär för närvar, i ärlig1 lön endast 195 r:dr, dä t. ex. den i Ii. St:s Kiksg.cont. erhåller 400 r:dr, samt hofrältsposterne åtnjuta 141 r:dr, ett belopp, sorn vida undeistiger hvad en vanlig' arbetare utan svårighet i daglön här i staden bekommer. Till afhjelpande af de obilliga förhållanden, som åfvan blifvit anmärkte, får jag föreslå, det It. St. mätte anvisa medel att från och med år 1845 och intill slutet af det år, då en annan statsreglering varder antagen, användas såsom arfvoden lill fyllnad i ofvanomförmälde Svea Hofrätts ordinarie tjensteroäns och vaktbetjenles löneförmåner, så att desse, med inräknande af hvad tjenstemännen och vaklbeljeningen enligt förut gällande stat tillkommer, må uppgå lill följande belopp årligen för Secretcraren till Advocalliscaleu Vice Advocatfiscaleu .. 900. Protonotarierne, hvarje Actuarien Registratorn Notarierne, hvarje 800. Fiscalcrne d:o 800.
PresteStändet må förena sig uti det vilkor Ridderskapet och Adeln och BondeS lindet faststäldt, nemligen att cautionister utom districten ej skola godkännas !g-iS' Banco-Utskottet* Betänkanden. ■■förr än 8 dagar efter det advisiistorne inkommit* Vilja ater dessa Respective RiksStånd ej på detta sätt gemensamt förena sig till ett beslut, eller PresteStändet icke skulle finna anleda ring, att med ändring uti sitt förut gjorde förklarande, instämma med' Ridderskapet och A* deln och BondeStandet, får Utskottet till god: Rännande framställa följande proposition tilli omröstning. ^Den som bifaller att cautionister, utom jLåneGontoil-ens districter boende, ej må godkännas förr än 8 dagar efter det advisUstorn®, inkommit, voterar Ja; 'den det ej vill, voterar Nej,; vinner Nej, komma cautionister, boende utom JLåneContoirens districter, ej att antagas förn än 8 dagar efter det de hos Directionen bilf} vit anmälde.” I öfrigt är beslutadt, af Högloft. Ridderskap pet och Adeln, att ”i fall något lån beviljats, der cautionisten befunnits vara öfvertecknad, låntagaren skulle vara pligtig, att antingen prompt anskafFä ny godkänd borgesman, eller ock genast inbetala hela lånet;” uti hvilkeé tillägg Hederi>. BondeStandet äfven sig förenat; samt af liögv. PresteStändet att, ”i händelse brist i erforderliga tillgångar vid något af Contoiren yppas, de till dessa Contoirs districr hörande lånsökande, må ega vända sig tili ©iscontVerketi Stockholmsåsom följd hvar, Bane oTät skottets Betti ritariilen, 317 af Högvördige Ståndet jemväl förördnat att, i likhet med hvad sdra för caution ister skulle ega rum, ”ej eller lån borde beviljas förr än ■g dagar efter det de hos Directionen blifvit anmälde.”
Den 2:dra febr 1840 uppläst och widkändt intyga å församlingens vägnar: Johan Pehrsson i Weijmon, Olof Eriksson i Kälen. Nils Nilsson i Hufvulsviken, Lars Ersson i Sota. Olof Andersson i Dvärsätt, Jonas Jonsson i By. Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 70, ÖLA. 1840 den 29 mars å allmän sockenstämma i Rödön. Efter förut skedd ordentlig pålysning om ärendet inträdde Rödö församlings ledamöter jemte tillkallad, ordentligen vald fullmägtig från Näskott, uti socknestugan, och yttrade sig angående den ifrågakomna nybyggnaden vid Frösö lärdoms schola på sätt som följer: Att så länge som nyssnämnda schola befinnes i sitt närvarande provisoriska skick med endast 3:ne lärare, samt frågan om dess förflyttande till Östersund ännu är oafgjord, wille de alls icke bidraga till någon ny byggnads uppförande derstädes, så mycket mindre, som ett af de 2:ne boningshus, hvilka förut blifvit för scholungdomens herbergerande på landets 82 bedostnad uppsatte, är wordet, utan något deras hörande och samtycke, nära tillintetgjordt för sitt egentliga ändamål. Men skulle mera nämnde schola komma att qvarblifva på Frösön samt dessutom, enligt herr rector Nordqvists förslag, warda så inrättad, att lärjungarna derifrån omedelbarligen kunna afgå till academien, så wille Rödöns och Näskotts socknar icke undandraga sig att, till vinnande af detta för landet nyttiga ändamål, med 3:ne sk. banco på röken vara behjelplige till den föreslagna nya byggnadens uppförande, likväl med det uttryckliga tillkännagifvandet attdetta bidrag endast för en gång utgöres, samt att alla eller åtminstone de flesta af landets öfriga socknar deruti deltaga. År och dag som ofwan. [Underskrift saknas] Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 71, ÖLA.
I s. 572—639. Ytterligare utlåtande. II s. i685 — 1688. behof, om den Summa sorn för, erfordras att medelst Bevillning utgöras. V s. ;6— 2 — Secreterarne, om tillökning i Lönerne för de fyra. II s. i36.{—i366. Särskilde meningar. II s. |366'—13^3. Ytterligare utlåtande. IV s. 16 —19, Särskild mening. IV s. 19—,21. Sterky & Comp. angående Lån af Brännvin tili Handelshuset, 11 s. io4i—io43. Stipendierne, om indragning af de Medico-Theologiska. II s. i358 — i36i. Särskilde meningar, II s. i36i — *363. Ytterligare utlåtande: III s, 507—56o. Strömmings-Fiskcn, pm förlängning i tiden af. Strömsholms och Ivungsöhrs Kungsgårdar, örn ändring i förvaltningen af. Ill s. 223—228. Ytterligare utlåtande, V s. 187. Strömrensning, angående förvaltning af de till, anslagne medel. V s. 199—213. rörande anslag för. V s. 669—6S0, Särskilde meningar, V s. 68a683. Ytterligare utlåtande. VI s. 33o—334. Strömstad, förslag till aflöning för särskild Kyrkoherde der. Afstyrkes. I s. 325—327. Nytt utlåtande. I s. 5i6. Ståhl, angående försummad indrifning af en fordran bos Skeppar-Aldermannen, i Torshälla. lis, 1021 •—1023. Ståhle, JonasSe Bysättning. Ståndsclubbar, om upphörande af de nuvarande och inrättande af en gemensam Clubb. lis. 17S0 —1782. Suppleanter valda af Borgare-Ståndet till Ledamö-* ter i Utskottet, Memorial om. IV s. 631.
– Ja, ja visst men se nog vet jag hur det hänger ihop med herr Edvard alltid fast det är så ofantligt besynnerligt att jag aldrig skulle trott ett ord deraf, om inte Larson sagt mig det i förtroende för si hofmarskalken vill rigtigt hålla’t tyst, så att folk ska tro att det är hans son, fastän jag tycker det är både skamligt och besynnerligt af honom, då alla menniskor åtminstone veta att salig grefvinnan inte är hans mor – Det är då verkligen hans fosterson? det skulle jag aldrig trott hofmarskalken om, att uppfostra en annans barn så hederligt, – sade Didrik förundrad. – Ja se, herr Didrik, det är just både si och så med den saken; inte är hofmarskalken just rigtigt hårdhjertad af sig, men inte är han så ömsint heller för andra och derför så tycker jag ibland att han måtte väl ha någon skuld emot pojken ändå – Ja, del tycker jag också är det troligaste, – sade Didrik helt likgiltigt och sträckte ut handen efter brödkorgen. – Gud vet men nog kan jag säga herr Didrik hvad Larson berättade mig en qväll, straxt efter sen gossen var hitkommen, och vi alla trodde att hofmarskalken var far at honom, efter han hade honom inne hos sig. och i allt lät oss bemöta honom som ett herremans-barn, – som han också säkert är, hans far må då vara hvem som helst, – interfolierade fru Berg af egen öfvertygelse. – Men jag skall be herr Didrik vara så god och inte nämna om’et för någon, för si Larson sa’ det just i all tysthet för mig, och ingen menniska här på trakten, eller någonstans tror jag, vet om’et – Men kanske fru Berg då inte skulle berätta det för mig, som hon icke så mycket känner, eller kan ha någon särdeles tillit till, – sade Didrik, med en ton som röjde att han likväl icke hade något emot, att få veta hvad Larson så hemlighetsfullt hade förtrott den tystlåtna hushållerskan.