Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Känd sak är så god som vittnad, och, med åberopande af hvad som i fråga om nedsättande af berörda arfvodestaxa vid sista riksdagen anfördes, anhålles vördsamt: att Rikets Ständer behagade, på anslaget för jordbrukets förbättrande, å sjette Hufvudliteln anvisa ett lämpligt belopp hvarmed en fjerdedel af alla de kostnader, som uppkomma i och för laga skiften inom riket, må skiftesdelegarne godlgöras. Bih. till K. St. Otn remiss -till behörigt Utskott anhålles. Stockholm den 29 November 1862. C. J. Svensén, från Calmar lån. N:o 376, Af »föns Pehrsson från Blekinge län, otn lånebidrag af Staten tili uttappning af sjön Wesan. Anmodad af mina kommittenter vill jag till Rikets Höglofliga Ständers behjertande framställa eli ärende, som för en större del af de förra är af aldra största vigt. Emellan bjarne Gammalstorp, Jockarp, Ysanne och Norja med Heres egor, ligger en egorymd, enligt verkställd undersökning, af 2,300 tunnland, kallad Wesan, som år mera att benämna såsom träsk än som insjö, hvilket den förr varit. Denna egendom afkastar nu dels rörvass, som begagnas till taktäckning och dels tili koskörd, och är till en del under vallen sorn är ganska grundt, men kunde, om den utdikades, förvandlas till åker. Nödvändigheten af denna utdikning år påkallad både deraf alt den omkringliggande fattiga och magra orten är i stort behof af ökad sädesproduktion, och deraf all det i sanitärt hänseende skulle hafva oberäkneligt välsignelserika följder om detta träsk klefve uttorkadt, ty derigenom sku’le minskas den derifrån kommande skadliga utdunslningen, sorn, jemte kalla dimmor från det tält invid belägna Rysberget, icke kan annat än verka skadligt på helsotillslåndet.
Jo, utan svårighet, ganska vigt, helt lätt! hoppade sopranen efter med de snabbaste ord i världen. Den hederlige kaptenen vid styret såg sig om betänkligt. Jo ännu, sade han, kan en slup gå i land och tinga en karl vid gästgivargården däruppe, som rider till staden, om det nödvändigt skall vara. Men jag hoppas vi skall vara där lika hastigt som han. Åja, åja, åja, sade sopranen, vi hinner väl lika hastigt till bron, med vår flinka kaptens åtgärd; men sedan försinkas, bortsinkas, borttas mycken tid med att komma i land, så att det är alltid gott vill inte min baron det? vi skickar en stafett, som beställer, och som tar upp alla rummen? Må gjort! sade den sömniga basen och stoppade in sin haka under rocken. Sopranen spratt upp som en glad vinthund, men spratt ändå inte längre än fram till kaptenen vid styret, som var helt nära. Beställ, bästa kapten, beställ, beställ! Kaptenen, så godmodig han var, tycktes besvärad av detta fjäsk, men ville likväl inte göra baronerna emot, utan ropade på en av sitt folk. Gör jullen klar och far i land, och ... han sade mannen ärendet. Du får ro efter oss sedan. Ja, baronen betalar besväret, det förstås, det förstås, förstås! muttrade sopranen, vänd till kaptenen och med en halv pekning på den i sin rock nedhukade basen. Något är det värt, svarade kaptenen tryggt, strök sig om hakan och såg bort åt de bägge stränderna, mellan vilka han styrde. Anblicken på högra sidan var vidsträckt och intagande. Ängarna, i en omätlig vidd norr och nordväst ut, låg översållade med miljoner vålmar, liksom de små oavklippta knutarna på avigan av en stor grön tapisserisömnad. Och allt det här har Hörstadius slagit under sig? det är minsann en pastor! sade kaptenen med en nick, under det han stod och talade för sig själv. Den karlen blir innan sin död bottenrik eller bottenfattig; det är en pastor, som predikar med hö. Han kan säga som det står i Skriften: allt hö är kött; ty av dessa ängar, för så gott arrende, har han grovt.
% I anledning af denna punct och dess tilllämpning hafva anmärkningar och klagomål ej mindre hos BancoFulrmägtige än vid Revisionerne, mer än en gång, försports, och äfven vid den nu förrättade Revisionen ej uteblifvit. Revisorerne hafva , med afseende derå , till BancoUtskottet afgifvit det förklarande, att någon anledning under revisionens fortgång icke förekommit , det personer af BondeStåridet mera än andra folkclasser blifvit från förmånen af Råne-biträde i DiscontVerket uteslutne. Imellertid synes det BancoUtskoitet , som en föreskrift, hvilken har för ändamål , att Directionens pröfningsrätt skulle sträckas utöfver hvad för Verkets säkerhet egentligen fordras, och som ej otydligen åsyftar en slags moralisk förbindelse att , efter mer och mindre giltiga grunder, bedöma huruvida ett sökt lane biträdes meddelande kan vara för en person eller en fölkclass gagneligt eller icke, är till sin natur för mycket obestämd och arbitraire, att vid en sådan administration som detina, tjena till ledning. Om ett dylikt förmynderskap för den enskilde, sorn Staten ej har något åliggande att besörja, å en sida betraktadt, Banco UtshotKts Betiinkanden. 89 tillfälligtvis kan gagna, kan det S en annars ej .heller undgå att väcka allmänt missnöje, och genom svårigheten i dess utöfning åstadkomma betydande olägenheter på det hela; hvilket förhållandé afven torde finnas bestyrkt vid betraktande af någre under denna Riksdag vidtagne beslut och åtgärder. Utskottet tror fördenskull någon uttryckig autoiisation för Discont-Styrelsen, att sträcka dess bedömande längre, än huruvida Dånsökänden är ordent ig och vederhäftig, samt de af honom erbudne säkerheter må anses för Verket göra tillfyllest, hädanefter, icke erfordras ; samt att förenämnde punct följaktligen bör från de reglementariske Föreskrifterne vid närvarande Riksdag utgå. Olvanberörde Reglementes II. Art. 3 §. Innefattar en så lydande föreskrift:
Föredrogos ånyo och återremitterades, i anledning af dervid gjorde anmärkningar, StatsUtskottets den 9 dennes afgifne, samt den 1$ derpåföljde e. m. på bordet lagde Utlåtanden : frat Ut dr. d. ta julli »8*3» N;o 2jj, 1 anledning af Kongl. Majlis Nådiga Remiss uppå Chefens för Skånska DragonRegementet underdåniga anmälan om ExpectanceLön för Cornetten Friherre Casimir Sparre. N:o 299, I anledning af väckt motion, om Pension för Directeuren 1. D. Löfving. S. D. e. m. Vid förnyad föredragning af StatsUtskottets den 9 dennes, under N;o 302, afgifne samt den 15 derpåföljde e. m. på bordet lagde Utlåtande i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets den 26 sistlidne April meddeldte Betänkande, angående öfverlåtelse af Kronans andel af uppbörd vid södra Stäket; fann Riddeiskapet och Adeln för godt, atr, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit af de öfrige frenne RiksStänden gilladt, för dess del dervid låta bero. S, D. e. m. Då nu ånyo föredrogs LagUtskottets den 8 dennes, under N:o 117, afgifne samt den 5 derpåföljde f. m. på bordet lagde Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande, angående yrkad skärpning af lagarne, rörande tjenstledighet för Domare, biel samma Utlåtande af Ridderskapet och Adeln afslagef» S. D. Prot. Utdr. d. 19 Julii 1323. £57 S D. e. m.
Rikets Ständer framhärda etc. <94- Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 21 Oct. 1829* Preste-Ståndet d. 21 — —- Borgare-Ståndet d. 23 Bonde-Ståndet d. 23 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse j angående fortfarande af det understöd utaf Statsmedlen j Carlskrona Stads Fattigvårdsinrättning hittills åtnjutit samt om tillökning deri. S. A. K. Uti underdånig Skrifvelse af den 30 September sistlidet år, hvilken af E. K. M. blifvit till Rikets Ständers Stats-Utskott i Nåder remitteBihang t. R, S:» Prat. 10{de SamL 59 466 Exp. Utsk. Förslag till und. Skrift•. N:o 194. rad, har E. K. Maj:ts Befallningshafvande uti Blekinge Län anhållit, alt, enär det Bidrag af 3ooo R:dr, som Rikets senast församlade Ständer beviljat att intill innevarande Riksdag utgå af Statsmedlen till Carlskrona Stads Fattigvårdsinrättning, nu komme att upphöra, E. K. M. täcktes, i anseende till förökningen i Stadens fattigpersonal, deraf, enligt bifogadt Räkenskaps-utdrag, endast af Stadens enskilde Fattige samt de öfriga af Flottans UnderOfficersCorps och Gemenskap, jemte Ollicerares och Civilstatens fattiga Enkor och barn, utgöras, och hvilkens underhåll i den mon skall påfordrat Stadens mer än vanliga ansträngningar, att än ytterligare uppoffringar, å dess sida, icke biliigtvis kunde förväntas, till R. St. i Nåder framställa, ej mjäijdre behofvet af samma anslags fortfarande, än ock tillökning deri af ioooR:dr. Efter häraf från Stats-Utskottet erhållen del, hafva R.
— Jag har hört denna historia af min mor, som var myladys kammarjungfru och favorit och hade hela hennes förtroende, och som sedan blef er mors sköterska och följde henne på hennes flykt med er far och derigenom, liksom er stackars mor, ådrog sig myladys vrede. Ser ni, squire Arthur Hochtinton, er farfar, var en så vacker och ståtlig herre, att min mor påstod, att ingen qvinna kunde motstå honom, och glad och tapper, och frikostig och godhjertad var han äfven, men lättsinnig och ostadig, som sådana herrar ofta äro, och kär i alla vackra fruntimmer, som han såg. Det der var mycket olyckligt, ty icke alla fruntimmer gråta bort sin kärlek och trösta sig öfver en otrogen älskare, derför att de taga en man. Nu hände det sig, att er farfar och lord Hawerfield voro förtrogna vänner, och fast squire Hochtinton var en ostadig älskare, så var han en trofast och redlig vän, och båda herrarne råkade att på samma gång förälska sig i er mormor, som, efter hvad min man sagt och som väl ännu synes, var en stor skönhet, men ganska stolt och mycket behagsjuk och nyckfull, ehuru hon alldeles icke var rik. Det var naturligt, att hennes familj gynnade lord Hawerfields frieri, eftersom han var omätligt rik och i rang vida öfverlägsen Hochtinton, som nästan slösat bort den lilla förmögenhet han haft. Som jag sagt, så måste mylady icke varit så samvetsgrann i sitt uppförande emot de båda herrarne, eller kanske var hon sjelf osäker på sitt tycke, men det vissa är, att hon uppmuntrade båda sina friare och slutligen syntes mest böjd för den rika lorden, som ansåg sin sak vunnen och berättade sin lycka för sin vän. Men ni kan förstå hans vrede och förvåning, då squire Hochtinton skrattande försäkrade honom, att han fullkomligt misstog sig, att hennes vänlighet emot Hawerfield endast var förställning för att dölja hennes kärlek till honom sjelf, med hvilken hon lofvat att gifta sig, och som, med hennes bifall och oaktadt hennes anhörigas missnöje, ämnade enlevera henne qvällen derpå.
Hvad en ny inbjudn. af R. o. Ad. i detta ämne beträffar, så får jag erinra, att R. o. Ad. redan en gång förut, örn mitt minne ej felar, gjort en inbjudn. i detta ämne. Att, sedan man fått afslag på en inbjudn., besluta en ny i samma ämne, har jag ej sett brukas förr. Det vore således att införa något nytt af den beskaffenhet, att jag ej kan dertill gifva min röst. Rörande återremissen af ett andra gången inkommet betänk, från Exped.Utsk., kan jag ej instämma med Gr. Horn deruti, att det kan vara tillåtet återremittera Exped.Utsk:s memor. så ofta som helst, eller tills man åtnöjes med utgången; ty deraf skulle följa en ändalös behandling af hvarje mål , som man funne för godt att tillintetgöra eller upptaga i Exped.Utsk., i fall det förut misslyckats. Jag kan ej påminna mig annat, än att förstärkt Exped.Utsk. tillsattes vid sista riksdag, då det tvistades om anslag till läroverken. Måhända torde Hr Cederschjöld eller någon annan af de ledamöter, som med mera uppmärksamhet följt riksdagsärenderna, kunna erinra sig det, eller kanske Hr Ridd.secret. påminner sig förhållandet. Jag bestrider således återremiss; men då åtskilliga ledamöter åberopat handfil', som nu icke äro tillgängliga och förutan hvilka de icke anse sig kunna fatta sitt beslut, nemi. vissa prot.utdr., så får jag vördsamt hemställa, huruvida det ej ginge an att ännu en gång lägga denna fråga på bordet, så att dessa ledamöter må få tillfälle * De 11 19 Maj. att söka alla de upplysningar, de vilja meddela R. o. Ad., för att kunna vinna deras ändamål. Hr Rosenblad, Bernh., förenade sig med Hr von Hartmansdorff. Hr Cederschjöld: I a nied n. af Hr v. Hartmansdorff* framställning skall jag utbedja mig att få upplysa, att, så vidt jag minnes, blef icke Exped.Utsk. vid det af honom åberopade tillfälle förstärkt, ulan jemnkade RiksSttn sig sinsemellan.
Jag hemställer derföre att lösen, som erlägges för 7 H. 10 146 Den 17 Maj e. tn. den spanmål och de dagsverken, hvilka man nn anser icke böra utgå in natura, må lemnäs indelningshafvaren och icke, såsom här är föreslaget, ingå till Kronan, emot det att indelningshafvaren i stället får sin lön, en gång för alla, bestämd i penningar. Jag anhåller vördsamt att Betänk, måtte återremitteras. Hr von Troil: Dea ifrågavande framställningen är helt och hållet upgjord i enlighet med K. M:s Nåd. Propos. Dagsverksskyldigheten, som hittills ansetts för ett stort onus, utgöres till större delen af de dagsverksskyklige i Stora Kopparbergs län, och jag skulle derföre tro, att icke något hinder möter i afseende på K. M:s förslag, utan yrkar jag bifall till Betänk. Uppå härefter serskildt i afseende å mom. Litt. A och serskildt i afseende på de öfriga delarne af Utsk:s tillstyrkande framställde propos:r, blef förevande punkt i dess helhet af R. o. Ad. bifallen. 4:de punkten, ang:de de under Löfvestads Kungsgård dagsverksskyldige s. k. gatehus;, och 5:te punkten, ang:de de till Wising shor g s Kungsgård arbetsskyldige hemman i Wisingsö. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter tillstyrkt och föreslagit. Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, gjord framställning, fann R. o. Ad. den af Hr von Troil anmärkta felaktiga upgift i Utsk:s Utlåt, icke föranleda till annan åtgärd, än att i de utgående prot.-utdnn skulle uptagas, att vid föredragningen blifvit uplyst, att den afgäld, som arbetsbönderne erbjudit sig att för befrielse från hofveriet vid Löfvestads Kungsgård årligen erlägga, rätteligen utgjorde 190 T:r 8 kappar spanmål, hälften råg och hälften korn.
Det är likväl blott i de fall, då Bankens låne-biträden lemnäs för Statens behof och till bela Samhällets båtnad, som en dylik räntenedsättning kan blifva, för alla och en livar, välgörande, genom skattebördornas motsvarande lindring; hvaremot ett understöd från Rikets Bank på serdeles förmonliga ränte-vilkor, till gagn endast för vissa Corporationer eller enskilda folk-classer, sker i verkligheten, på bekostnad af alla inom Samhället, som ej fått begagna en lika förmon. I tider, då lånbegäret varit inskränkt, crediten enskilda emellan orubbad, och speculations-andan ringa , i jemförelse till utvägarne att densamma väc - io Banco-Ulskottets Betänkande JV.o /j.8. ka och underhålla, har man tilläfventyrs, medelst erbjudande af lindriga ränte-vilkor sökt komma derhän, att Bankens medel ej måtte ligga alldeles ofruktbara; när åter denna farhåga varit öfverflödig, har man trott sig, genom de låga räntorne på Bankens lån, kunna bidraga till nedsänkande af penninge-räntan i allmännhet. Det är emedlertid ett oundgängligt vilkor för framgången häraf, att ullånings-tillgångarne måste fullt motsvara och äfven öfverstiga hvad som i lån sökes. Men förhållandet är nu och har i längre tid varit alldeles tvärtom; hvadan ock Bankens låga räntor blifva en kraftigt bidragande orsak just till förökning i de olägenheter, som öfverklagas. Fonder, ämnade till hjelp för verkligt lånbehöfvande, blifva, med afseende på räntans och betalningssättets förmonligliet, begärligt uppfångade äfven af förmögnare personer, hvilka merendels framför andra kunna prestera erforderlig säkerhet, och som tilläfventyrs understödja med de erhållna lånen på helt andra vilkor just dem de gått i förväg.
Först i trettonde århundradet blef apotekarkonsten en själfständig vetenskap, och därmed infördes en sträng apotekarförordning, medicintaxa och statens pröfning af apotekarnes kunskaper och skicklighet. Och nu börjar det allmänna utbredandet af apoteken, hvarmed kvinnorna utträngdes ur yrket. Likväl låg dess utöfvande i klostren i kvinnans händer, och världsbekanta blefvo ofta de där tillredda förträffliga läkemedlen, salvorna, dryckerna o. s. v. Äfven nu se vi, särskildt vid katolska sjukhus, systrarna inom sina apotek vara duktiga, med rikt vetande begåfvade farmaceuter. Hvad fordrar då detta yrke? Först oeh främst anlag för naturvetenskapen, insikt i zoologi, mineralogi och fysik, men förnämligast i botanik, parmakognosi och kemi: i botanik, från hvilken en stor del medicin härstammar, parmakognosi, som hufvudsakligast handlar om medicinens ursprung, egenskaper och användning, kemien, som lär oss tillredningen och pröfningen af densamma, medikamenternas blandning och gifternas verkan efter sträng vetenskaplig grund. Vidare fordras en frisk kropp, som är fullt vuxen den icke obetydliga ansträngningen, men äfven ett icke obetydligt kapital för den länga studietiden. Jämföra vi nu dessa fordringar med en kvinnas anlag och ställa den frågan till oss, om hon är egnad för detta kall — lyder svaret därpå obetingadt gynnsamt. Ja, det motsvarar alldeles egendomligheten i kvinnonaturen. Ty utöfningen af detta yrke fordrar icke utträde i offentligheten, utan hänvisar hennes verksamhet till hemmets härd, till den lidande mänsklighetens välsignelse för att fruktbringande tillämpa den förvärfvade skatten. Och skulle inte kvinntas eljes ofta prisade lätta handlag, som särskildt fordras för kemiska arbeten, hennes stränga samvetsgrannhet till cch med i de minsta saker, hennes utpräglade renlighet, ordningskärlek och punktlighet vara tillräckliga egenskaper för detta yrke? Dessa alla äro specielt kvinlig aegenskaper, och därtill komma hennes kärlek till naturen och en viss köpmansbegåfning, som till och med hennes motståndare måste erkänna. Betydande nutida auktoriteter hafva tillerkänt kvinnan synnerlig skicklighet, ja glänsande begåfning inom apotekarkonstens område.
Både uti 40 Kap. 1 § af nya Norrska lagen har det “funnits af nöden att omnämna penningar särskildt, jemte löst gods eller lös egen“dom; och såvida sådant icke iakttages uti ifrågavarande 1 §, synes det mig vara “mindre lämpligt att i 7 § omtala tillgrepp af penningar, liksom skulle blott i det “der förutsatta fall tillgrepp af penningar för stöld anses.41 “I följd af hvad nu sagdt blifvit tillstyrker jag, att, i stället för de af plu“raliteten föreslagna 1 och 2 §§, förevarande Kapitel må börjas mod en § af följande lydelse: ““Tillgriper man olofligen hvad man vet höra annan till, antingen det är “penningar eller löst gods, eller det genom tillgreppet från fast egendom afsöndras, “i uppsåt att sig eller annan det tillegna, dömes för stöld till fängelse i sjunde “eller sjette grad (enligt det af mig föreslagna straffsystem: fängelse eller tukt“husstraff i femte grad), der ej gerningen med någon af do i 5 eller 7 § nämnda “omständigheter utmärkt är, eller såsom annat brott efter denna lag straffas.“ Lag-Beredningens förslag godkändes af 1848 års Lag-Utskott, som således tillstyrkte, att definitionen, som Beredningen uppgjort, måtte af Rikets Ständer gillas. Då nu gällande förordning af den 4 Maj 1855 om ansvar för stöld och snatteri af 1854 års Lag-Utskott bereddes, och Utskottet rörande denna fråga i Utlåtandet N:o 37 föreslagit, att, i öfverensstämmelse med 1734 års lag, tjufnad skulle karakteriseras blott sålunda: „Stjäl någon gods eller penningar14, samt Utlåtandet skulle behandlas i Borgare-Ståndet; yrkade jag återremiss på det en beskrifning på ifrågavarande brott måtte af Utskottet föreslås.
Jag hade icke väntat att få höra detta argument här åberopas, dä man erinrar sig all skråförfattningens största vänner utslogo fenstren just för skråförfattningens största vän. Hr von Hartmansdorff har förebrått Judarne, att de icke förstå sig på landtbruk. Skulle så vara förhållandet, så lärer väl orsaken dertill få sökas deruti, att de icke haft rättighet att sysselsätta sig med landtbruk, utan dertill erhållet serskildt tillstånd. Ett lysande exempel på motsatsen finnes likväl i del af Frih. Palmstjerna vid sista Riksdagen afgifna anförande. Jag känner ganska väl, att den person, Frih. Palmstjerna då påpekade, är en af Sveriges nplyste och skickligare landtbrukare, och alt han dessutom har den stora förtjensten att inom den församling, der han bor, hafva inrättat en skola för kristna barn. Hr von Hartmansdorff har äfven sagt, att Judarne icke duga till Embetsman, att de aldrig varit ministrar. Detta bevisar likväl bristande minne hos den värde talaren. Jag torde i sådant afseende få omnämna Fould Goudscheaux för att icke nämna flera. Den värde talaren har vidare yttrat, alt Judarnes upförande här i landet varit godt derför, att vi icke insläppt dräggen. Här är icke fråga om några andra än de Judar, som nu finnas i landet och icke heller alt insläppa några andra. Sålunda är detta Hr von Hartmansdorfls argument fullkomligen vederlagdt, ehuru det skulle vara för oss hans motståndare så dräpande. Hvad den religiösa delen af frågan beträffar, tror jag, att hvar och en handlar klokast, att hålla sig lill den enfaldiga kristna tron och att följaktligen älska sin nästa som sig sjelf, samt att icke dagtinga med denna känsla sålunda, att jag förklarar den ena menniskau vara och den andra icke vara min nästa. Detta förbise likväl de, som icke vilja lemna Judarne utvidgade rättigheter. Man har äfven sagt, att man borde låta erfarenheten tala om Judarnes moralitet, och att man borde göra sig noga underrättad, huru de inom de samhällen, der de ärft nuvarrde rättigheter, förhållit sig.
B. rai, 325. LXIII. A. 15a. Seglationen å Rikets större insjöar samt längs kusterne, om undersökning af Författningar, som röra den. Y. 109. VIII. R. 257. XXI. B. 124. XXIII. A. 184. SeglationsOrdningen af den 21 Juli 1825, angående förehafd granskning af. XLII. B. 23o. XLVIII. A. 28. LVI. A. 86. LVIII. A. 7. LXIII. E. 3. Selling, LandsKamererare och KammarRättsRåd, om dess pensionsrätt vid afskedstagandet. XVII. B. 325. XIX. A. 85. XXI. E. io5. SessionsRum, angående, för de 3:ne Ofrälse Stånden samt Utskotten. III. 238. VI. R. 356. Sidentygs-tillverkare, om ersättning af Staten åt, för nedlagde kostnader. Se Klädestillverkare. Sidoarfvingars arfsrätt, angående. Se Syskonbarn. Silfver, om upphandling af, för Bankens räkning. I. 302. R. 658. II. P.U. 4• III B. 233. IV. Å. 194. VII. U. 359. VIII. A. 68. XVII. 216. XIX. B. 113. Å. 181. XXIV. U. 71, 23o. XXV. A. 3. XL. B. 196. XLI. A. 16. — om vidtagande af sådan författning, att Banken måtte kostnadsoch porlofritt erhålla det, sorn uti Ränterierne depone - 454 ras i afbetalning för fastighetslån. XVI. B. 286. XVII. A. 278. XXIII. E. 109. Silfver och Guld, som från Banken eller för dess räkning å Myntet emottages, rörande några bestämmelser i fråga derom. XVI. B. 286. XVII.
Utskottet dito till Bonde-btåndet i fråga derom, att den år 1835 för Norroch Westerbotten medgifne befrielse från exporttull och skepps-umgälder måtte förlängas; att skepps-inventarier måtte få tullfritt införas; att skeppare, boende på landet, måtte befrias från skyldigheten att tega burskap i stad; att manskap till fartyg från landsorten matte få förhyras hos närmaste Kronobetjent eller Tullbevaknings-station; att fribref för utrikes gående fartyg måtte 23 M. Motioner och Handlingar, remitterade till handläggning; återställas: afskaffas; och att "Westerbottens