Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och att äfven damerna kastat sig in på nyheten bevisar, att denna sportgren skall växa vidare. I böjjan såg det visserligen ganska mörkt ut för damviirlden att få deltaga i en bicycleåkares nö- jen, och de svaga försök, som af kvinnor gjordes med den s. k. tricyclen, kröntes aldrig med nöjaktig framgång, ty de fördelar, som tricyclen erbjöd en dam, upphäfdes snart af de lika många olägenheter, som denna maskin visade sig äga. H v a d som länge lade ett stort hinder i vägen för en dam att bli bicyclist var naturligtvis den häfdvunna dräkt hon måste bära. Erfarenheten visade nog, att det kunde gå för sig att åka bicycle med lång klädning, men huru oskönt och obekvämt blef det ej? Nu ligger det ju i kvinnans natur att, så långt det sig göra låter, förena det smakfulla och det nyttiga, och på den grund föddes snart i hennes uppfinningsrika hjärna idén om en praktisk och angenäm bicycledräkt för damer. Naturligtvis är det fransyskan, som bidragit mest till planens realiserande. Men ännu råder dock mycken tvekan, om man bör ge företrädet åt den redan i praktiken proberade korta jaktkjorteleu, eller om man i ett slag skall acceptera de ännu lämpligare knäbyxorna å la zuav med därtill hörande vanligt kläduingslif. Det säger sig själft att kostym med panta ' ou är den mest lämpliga för eu bicycleryttarinna, äfven om dessa beukläder skulle vara fotsida som hos spahis. I detta senare fall kan man ju knappast kalla plagget för annat än ett slags dubbelskuren klädning med snäfva linningar vid smalbenen. A r detta plagg väl gjordt, torde ett mer praktiskt förslag till kvinnlig bicycledräkt knappast låta sig tänka. Eu öfverroek med vida ärmar fulländar behagligt denua kostym, hvartill böra komma mössa och höga suörkängor eller stöfletter. Åtskilliga hafva nog försökt att äfven för damer införa de snäfva ridbyxorna å la t " - cot.
Svaranden ville eller kunde visa laglig åtkomst till den ved eller dylikt, hvarom fråga vore, I afseende på förslaget, att den särskildta Vitesbot, som Domaren äger ålägga, måtte tillfalla Måls-äganden, är min öfvertygelse olika, och jag tror det vara stridande emot begreppet om rättvisa och billighet, att Dagbrott kunde medföra verklig vinst på någon sida samt således af en egennyttig Jordägare med välbehag.anses och om möjligt jemväl understödjas ; ty, åtkomst till Vitqs boten kunde icke på annat sätt bedöm» Den '7 Juli. bedömmas, då Måls-aganden, genom skadestånd, sin tredjedel i böterna och särskildt Rättegångskostnad, vore fullt ersatt för sitt lidande och således icke bör påräkna någon ytterligare förmån, utan får jag i stället tillstyrka, att hädanefter inga vites-förbud för skogs åverkningar, såsom till sin grund oTigtiga,och jemväl nu mera öfverilödiga, om böterna på det föreslagna sättet höjas , måtte utfärdas , samt de hittills gällande , genom en Kongl. Författning blifva upphäfna; men deremot tillstyrker jag bifall deraf, att Kronans Ombud må , likväl med förbehåll af Måls-ägarens bättre rätt, äfven åtala och utföra åverkans brott å enskilt mans ägor, I alla de fall, der Lagen eller Kongl. Förordningen om Skogarne i Riket utsätter åverkans bot, bör tillämpning äga rum af den bestraffning som jag ödmjukast föreslagit , heldst Xjagstiftaren bör lika betrakta behofvet att med stadgandet åsyfta en nödig skogshushållning som ock äganderättens helgd. A. Leyonhujvud, Uppläst hos Häglof!. Ridd, och Ad, den 7 Juli. Högvörd. Prest-Ständet den 7 Vallöf]. Borgare-Ståndet deri 10 _ Hedorv, Bonde-Ståndet den 7 , Vördsamt Memorial! Enär det af Eag-Utskottet den g nästlidne Maj afgifna vördsamma Betänkande , rörande åtskilliga föreslagna ändringar uti nu gällando Concours författningar, hos Höglofl. Ridd. och Adeln, Vällofj.
Derjemte gaf K. M. utom något förökade löner åt de flesta skol-collegerna särskildt anslag för en af dem att bevista undervisningen i nya elementarskolan, och denne uppehöll sig bär i flera månader. Derjemte gjorde rektor, af särskildt nit, äfven der eli besök af flera veckor för alt inlära detta nya lärosätt. Emellertid har försöket ej slagit rätt väl ut och lärarena äro verkligt i bryderi. Försöket infördes dock ej fullkomligt; det verkställdes blott i den nedra skolan, då likväl meningen eljest är alt både skola och gymnasium skola förenas under samma lärare. Den gamla metoden är emellertid kullslagen, men den nya långt ifrån införd, den uppehälles snart sagdt blott med hvad erfarenhet af den gamla lärt. Skol-collegium derstädes lärer hafva ingått lill biskopen med en förklaring af ganska allvarsam natur, som väl i sinom lid blifver känd. Lärarne synas dock vara lifvadc af verkligt nit efter hvad mig syntes vid ett besök i skolan. Ej de endast, utan äfven gossarne sjelfve, som voro der redan före förändringen, och flera af deras föräldrar anse undervisningens framsteg vara mindre än förut. Dä så stora svårigheter möta alt införa denna metod i en skola, der det finnes lärare som äro med den bekanta och lifvade för alt tillvägabringa en sådan förändring; huru vill man då införa den i rikets öfriga skolor, hvarest den knappast är känd, oell eler den skall utföras, ej såsom i Carlstad af en ephorus lifvad för saken, men af andre som kanske ej inse nyttan deraf. Skulle ej detta, i st. f. en reorganisation, blifva en desorganisation? Jag tror således, att om K. M. verkligen är öfvertygad om nyttan af den nya metoden, så bör den verkslälläs på sätt som är af föredraganden för ecclesiaslikärenden framställd; och icke pä sätt StatsUtsk. tyckes åsyfta.
Bankens vid 1845 års slut utestående räntefordringar för tillsammans 6,657 stycken Fastighetssamt Skiflesoch Odlings-Lån uppgingo till ett sammanräknadt belopp af 115,711: 22. 10. och då dertill, lades ungefärliga beloppet af de, vid samma års slut, utestående oguldne räntor å Lån emot pant af Guld och Silfver, som, beräknade på sätt TjenstgöringsOrdningen bestämmer, uppgå till 9,744: 43. 8. befanns Bankens räntefordran den 31 December 1845 hafva utgjort 125,456: 18. 6. Efter inhämtande häraf, och enär Bankens räntefordringar för samma år, uträknade efter de i Tjenslgörings-Ordningen bestämda grunder, uppgå till endast 50,951: 6. 3. hvilken summa med icke mindre än 74,505: 12. 3, 11 nder - 9 understiger den iiu utrönta; men deremot, enligt den af IJnder-Styrelsen tillstyrkta förändrade beräkningsgrund, nämnde års räntefordringar kalkyleras till ett belopp af 129,865 R:dr 42 sk. 9 r:st, sorn med endast något öfver 4000 R.dr öfverskjuter summan af de, dels till ziffran och dels approximativ, uträknade räntefordringarne, samt deraf visat sig, att den af UnderStyrelsen föreslagne beräkningsgrund lemnade ett resultat, som i det närmaste öfverensstämde med verkliga förhållandet, och i allt fall medförde vida större tillförlitlighet, än den, som hittills blifvit följd, hafva Fullmägtige under den 19 sistlidne November förordnat, att Bankens fordringar för upplupne obetalde räntor vid hvarje års slut, från och med 1846 och framgent, skola uti General-llufvud-Boken beräknas till hälften af hvad räntan för helt år utgör; varande i fr A g as Lä 1 Ide fordran på nyss omförmäldta sätt i 1846 års General-Hufvud-Bok beräknad att, vid samma års slut, utgöra 132,272 R:dr 11 sk. 10 r:st Banko.
Stir, remitterades till Statsutskottet Propositionerne angående Jemtlands roteringskassas befrielse från allt bidragtill anskaffning och underhåll af beklädnaden vid Jemtlands Hästjägarekorps; och om anslående af hyresersättning åt Länsmännen i Frosta Hä - 630 Oen 22 Febru ari. rads norra och södra distrikt af Malmöhus Län, emot afträdande till Statsverket af deras bostadslägenheter; samt begärdes på bordet Propositionerne angående anvisande af årligt anslag för uppehållande af de å Olands vestra kust inrättade fiirjeplatserne Röhälla, Färjestaden och Beijershamn; i anledning af Carl Henrik Hultenbergs underd. ansökning oro eftergift af 1857 och 1858 årens återstående arrende för Kungsladugården Borgholm på Oland; ang:de beviljande af anslag till upsättning af utredningspersedlar för det invid hufvudstaden upförda Hospital för sinnessjukas vård samt till denna inrättnings första ordnande och förvaltning^ äfvensom den Kongl. Skrifvelsen ang. viickt fråga omförhöjning i ersättningen till svaga soldatrotar. Föredrogs ånyo och bifölls Sammansatta Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:ts Utlåt. N:o 5, i anledning af väckt motion om anslag till npförande af en ledfyr vid inloppet till Warbergs hamn. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Statssamt Allm. Besv.- och Ekon. Utskits Utlåt. N:o 6, i anledn. af väckt motion om befrielse för Rotehållarne vid Kavalleriet i Jemtland från skyldigheten så väl att bidraga till sadelmunderingens anskaffande och underhåll, som att underhålla ryttarehästarne under marcherne mellan mötesoch mönstringsställena samt sqvadronernes samlingsplatser. Utsk:ts första hemställan. Bifölls. Utsk:ls sednare tillstyrkan. Hr Rosensvärd, Joh. Henrik: Mot denna punkt haf va tvenne af det sammansatta Utskits medlemmar med mycket skäl reserverat sig.
gifves det väl någon gräns för anspråken å rådslag, som omfatta den allmänna phrasen af Rikets sannskyldiga nytta; och är icke latituden för omdömet så vidsträckt, att det nödvändigt kr alver ledning af Handlingar och Documeater, samt ett inskränkt antal Domare, för att icke blifva en hänföring för ögonblicket, eller öppna ett rikt fält för parti-andan och den enskilta oviljan eller af3 vunden? Den 23 Maji. 171 Friherre Anckarsvärd har påstått, att om Svenska Språket icke missförståddes eller förvändes, vore Texten i 107. §. alldeles klar och bestämd, och att han således icke kunde dela dsn tolkning deraf, sorn al Herr Friherre Adlerbeth bii S vit gifven. Det måste vara af e-prit de corps, emedan äfven jag tillhör Svenska Academien, som jag, med ett, ehuru blygsamt anspråk att törsta mitt modersmål, fullkomligen delar den af Herr Friherre Adlerbeth yttrade mening. Lika med Friherre Anckarsvärd tror jag, att hvarje anmärkning, i laglig väg tillkommen , sorn göres emot Statens Embetsman, icke skall minska skickliga ämnens antal, utan tjena dem både till varning och uppmuntran; men derföre har jag ingen anledning att prisa de af Friherre Anckarsvärd åberopade tider, då Riksens Ständers anmärkningsrätt emot Rådet nästan var i permanence, då den icke bar stämpeln af Nationens allmänna röst, men af ett Parties ertskilta segerrop, och då. för att begagna mig af en af våre store Skalders *) yttranden i ett bref till Lieutenant Toll, RådsHerrarne voro; ”Hvart tredje år så Högtsbetroddaf ”Oih trolusa hvart tredje år.’’ Herr Cederskjöld: Äfven jag har allti<| ansett meningen af 107. §. tydlig, nemligen «) Hans Excellcnce, Grefve Oxenstjerna. 172 Den 3 3 Maji» på det sätt, jag ofta haft äran tillkännagifva.
Brov. N:o 1, om Statsverket 1862. Reseoch traktamentspenningar, förslagsanslag R:dr 12,000: — Ersättning till Domare, vittnen och parter, förslagsanslag » 16,022: 50. hvarigenom således å dessa båda anslag tillsammans skulle äskas en förhöjning af 13,022 R:dr 50 öre. lOto. Anslaget till lifgifvande af Sveriges gamla lagar, Tryckningen af Magnus Erikssons Landslag har så fortskridit, att dess utgifvande, om ej oförutsedda hinder inträffa, kan emotses vid innevarande års slut. Sedermera återstå endast Stadslagen, å hvilken en del af arbetet redan är undangjordt, och Christophers Landslag. Utgifvaren, Professoren m. m. Doktor C. J. Schlyter fyller emedlertid före ingången af nästa Statsregleringsperiod en ålder af 68 år, och ehuru hans arbetsförmåga och nit ännu synas oförminskade, torde det böra förutsättas att han kan komma att önska och behöfva hvila förr än hela arbetet är fulländadt. Jemte det jag tillstyrker, att samma anslag nu måtte begäras som vid sista Riksdag, nemligen 2,000 R:dr årligen, deraf 1,100 R:dr såsom arfvode och 900 R:dr såsom ersättning för biträde och andra kostnader, men i afseende hvarå uti Statsregleringen, sannolikt ge nom misskrifning, finnes gjord den ändring, att endast 1,000 R:dr blifvit upptagna såsom arfvode och lika mycket till berörda ersättning, hemställer jag i underdånighet, att Eders Kongl. Maj:t täckes föreslå Rikets Ständer att förklara Professoren Schlyter berättigad att under sin lifstid uppbära berörde arfvode 1,100 R:dr årligen, äfven om han skulle komma att med utgifningen af Sveriges gamla lagar upphöra. Det torde tillåtas mig härvid tillägga, att jag skulle, såsom ett erkännande af Professorens förtjenster, velat föreslå ett högre arfvode eller pensionsbelopp, derest icke Professoren uttryckligen sådant sig undanbedt.
Stms underd. skrifvelse till K. M.; ang:de Riksdagskostnadernes bestridande genom Riksg.Kont. Föredrogs Hr von /Emmers, Anders Robert, d. 4 dennes f. m. på bordet lagda motion om införande af ett medelporto för telegrafdepescher inom Riket samt förändring af åtskilliga andra sådane depescher rörande stadganden. Hr von Heland, Isak Fredr.: Det är visserligen en sanning, att i olika länder begagnas lägre taxor för telegraf-korrespondensen, men jag tror, att dessa länder upgjort sina taxor efter den grund, att korrespondensen der icke är så stor som i Sverige. I Danmark, Schweitz och England äro dessa taxor lägre, men i dessa länder är också afsändningen icke hälften emot i Sverige, och under sådana förhållanden hafva äfven taxorna der kunnat nedsättas. Emot den nu för Sverige fastställda taxan har mycket blifvit anmärkt i thy, att somliga säga, att den är för hög, andra åter att den är för låg. Inom vårt vidsträckta land torde det vara svårt att utfinna det rätta så att man å ena sidan icke undertrycker telegraf-korrespondensen, och å den andra bereder Staten en skälig inkomst, åtminstone så, att den betäcker kostnaden för anläggningen och underhållet. Motionären har föreslagit ett medelporto af 1 R:dr. Jag frågar, om, då engång en telegraflinie kommer att sträckas ända upp till Haparanda och den Ryska telegraf-korrespondensen uptager hela tiden, man med något skäl kan tro, att våra egna korrespondenter blifva dermed belåtne. Jag betviflar det. Möjligen skulle ett medelporto kunna så inrättas, att man tager ett medium emellan de kortare och längre afstånden, men då skulle, enl. min åsigt, ett medelporto af 3 R:dr blifva alltför betungande för dem, som vilja telegrafera på kortare afstånd. Kostnaden bör under alla förhållanden vara högre för 538 Den 10 December t. m. den, som Ögonblickligen afsänder sina tankar på 100 mils afstånd, än för den, som sådant gör på ett afstånd af endast 10 mil.
Pysen hade det bra nu, men jag var tung till sinnet. Ja, det var jag. Bortkastad af alla som en gammal skotrasa. Hildas jeremiader, gubbens knarr, penningbekymmer, och arbete med piskan på ryggen. Treflig existens! Det kändes som vore det tre år sedan jag råkade Matti sist, så främmande var jag för henne. Hon hade numera ingenting att säga mig, jag ingenting till henne. Hela föregående dag hade vi knappt vexlat ett ord eller en blick med henne. De hade tagit henne från mig med tårar och smek, de andra två. Och jag ville ju hon skulle gå. Inte ville jag att min friska tös skulle bli till en gammal mö utan intressen i lifvet. Det kände hon sjelf att hon icke var skapad till, och derför fick det bli dervid hurudan han var. Och nu var hon lycklig. Hvad gick jag och fånade om! Ja, men jag var ensam. Inte en själ som bryr sig om mig. Och så dålig är jag dock icke, att jag förtjenar det. Hvarför skall just jag? — just jag! Så kom jag hem. De unga hade icke synts till. Gubben kom med sitt tandlösa gräl. Hvar de voro? – Det visste jag inte. – Fan ta mig var det inte opassande, stötte på skandal. Hvad folket skulle säga när hon sprang så der med en främmande herre? Hvad meningen vore? – Förmodligen att de ämnade förlofva sig. — Hvad han hade att förlofva sig på? – Hoppet naturligtvis. De hade tid att vänta. – Ja men ”jag” ville fan ta mig inte ge samtycke till något så länge Jag vågade invända att det kanske icke vore skäl att tala ur så hög ton, när flickan är myndig om fyra månader och kan gifta sig med hvem hon vill. Jag erinrade honom äfven om att det funnits en tid då han sjelf på det allra ifrigaste förfäktat den satsen, att ett giftermål vore en sak som icke rörde någon annan än kontrahenterna sjelfva. Det hela dog bort i hans gnatiga sluddrande medan han gick ur och i rum, smackande på sin pipa.
Majit pä Riksens Ständers underdåniga framställning i Nåder förklaxat, att 1817 års Krono-Upbörd i Januarii Månad skulle begynnas, dock utan Utmätnings påföljd för de Skattskyldige, förr än efter 2ldra UpbördsStämman som borde förrättas i Martii Månad; Så skall uppenbarligen visa sig, att Redogörare, åtminstone vid de större fögderierne å. Landet, icke möjligen, under April Månad, lunna medhinna att uprätta Restlängder, att utskrifva Ordres till resternes indrifvande, och att, vid redogörelse - årets slut den Usta Maji, vara beredde, att med utmätningsoch pantlängder styrka orsakerne till de utestående KronoMedJen, och de åtgärder, Upbördsmannen vidtagit, och sådant alt till undgående af ett i Författmihgarne stadgadt personligt ansvar. Herr Kjellander hade trott, att StatsUtskottet kunnat tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer, att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om Nådig föreskrift, till förändring af RedogörelseTermin ££?» StatsUtshottets Betånianderi. 397 innevarande år, sedan Upbörds Term in erne blifvit så märkeligen framflyttade, och derigenom bade, i Herr Kjellariders tania, Utskottet icke vidtagit någon åtgärd, sorn kunde förnärma Executiva Magtens rättigheter. Endast en Månads förlängning af Redogörelse - Termin, eller ifrån den lista Maij till den usta Junii skulle hufvudsakligen lättat Upbördsmännens RestUtTnätningar, ttll lindring äfven för de skattskyldige, och en underdånig Ansökning i detta afseende tror Herr Kjellander säkert af Kongl. Majit i Nåder blifvit bifallen; Tilläggandes slutligen, att Herr Kjellander icke tror, att en förändring af Redogörelsetid för Magistrateme kunnat vara ovilkorligen nödvändig.
Dylika genom utslag afgjorda mål uppgå icke till högre belopp än 546 i medeltal årligen under ifrågavarande tid. Ar 1846 utgjorde de 165, till hvilken utsökningsmålens betydliga förminskning stadgandet att domstolarnes beslut äfven numera få gå i verkställighet dock till väsendtlig del bidragit. Dagsverkspriserna hafva gällt omkring 2 å 2 R:dr 16 sk. för häst och karl, 40 sk. å 1 R:dr för karl och 20 å 24 sk. B:ko för qvins dagsverke sommartiderne och i förhållande derefter vintertiden. Oaktadt dagsverkspriserna sålunda varit temligen högt uppdrifna, har man temligen allmänt kla gat öfver brist på arbetare, hvilka funnit sin största räkning vid att lemna sina krafter för deras behof, som sysselsatt sig med skogsprodukters upphemtande och försäljning, helst de sistnämnde funnit sitt yrke kunna medgifva ännu högre dagsverkslöner än de ofvanberörde. Sådant har ock förorsakat brist på drängar, hvarigenom desses löner kommit att allmänligen ökas ända till 66 R:dr 52 sk. banko. § 3- Näringar. a) Jordbruk. Ehuru detta bedrifves ungefär på enahanda sätt som tillförene, utgör det likväl landets modernäring och har, oaktadt de från missväxt-tiden medföljda såren samt oaktadt jordbrukaren användt så mycken tid på biförtjenster, dock genom de förmånligare skördar, hvarmed under sista åren landet hugnats, ådragit sig den större uppmärksamhet, som det otvifvelaktigt äfven inom denna provins förtjenar, och med märkbara steg framskridit, hvartill vintrarnes sentida ankomst och de för odling tjenliga höstarne i väsendtlig mån jemväl bidragit. Partiela framsteg i jordbruket förekomma äfven i ganska stor skala, såsom t. ex. i Carl Gustafs socken, der en förmögen hemmansägare verkställt odling af vidsträckta myror, deraf han erhållit betydande afkastning. När man undantager åtskilliga under bruksverken lydande hemman, bestå de öfriga af små delar, så att egentligt sambruk af större hemmanslotter aldrig förekommer bland den jordbrukande klassen.
Emb. Ber. den 14 jfan. 1840. 2:0 angående afskrifning af några Statsverkets fordringar hos Allmänna Hospitalsfonden äfvensom hos Kurhus-Inrätlningarne i Södermanlands samt Götheborgs och Bohus Län. Anmäld den 3o Maj i834- Vederbörande embetsmyndigbeter erhöllo underrättelse örn Rikets Ständers lemnade bifall lill den föreslagna afskrifningen. 3:o angående utvidgad frihet för Preslerska pet alt få embetsbref till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande genom Kronobetjeningens försorg fortskaffade. Genom Cirkulär af den 27 September 1834 samleliga Landshöfdingar och Konsistorier har Kongl. Maj:t förordnat, att alla de embetsbref, som af Presterskapet till Kongl. Maj:ts Befsllningshafvande afgifvas, må genom Kronobetjeningen fortskaffas på samma sätt som Kongl. Brefvet den 16 Juni 1813 föreskrifver i afseende på infordrade utlåtanden m. m. 4:0 angående ett förändradt användande af den i 17 Kap. l\ §. Handels-Balken stadgade i:dels procent, som af sterbhus inom Wermeland erlägges. Anmäld den 26 Mars i836, och har Kongl. Maj:t, med afseende å hvad vederbörande embelsmyndigheter anfört och upplyst, förordnat, att sterbhusprocenten i Wermeland bör under de fem åren i836—1840 likasom hittills fortfarande erläggas till Läns-Lasareltet i Carlstad, och att Kongl. Serafimer-Ordens-Gillet ägde vid slutet af år i83g ingifva underdånig berättelse om nämnde Lasaretts tillstånd jemte yttrande, i hvad mån detsamma kunde, utöfver den sålunda bestämda liden, ifrågavarande sterbhus-afgift behöfva. 5:0 angående verkställd undersökning örn den så kallade Preste-Taxans upprinnelse och beskaffenhet.
Då måtte det väl äfven vara öfverensstämmande med det allmänna bästa, alt sådana författningar vidtagas, hvarigenom varuförädlingen i vårt land kan komma i tillfälle att täfla med den utländska och sysselsätta den mängd af arbetare, som dertill skulle behöfvas, och med detsamma skaffa jordbrukaren inhemsk afsättning å sin säd. Man säger, att näringarna hjelpa sig bäst sjelfva. Detta låter vackert; men skada är, att den klingande theorien icke ager något stöd af erfarenheten, hvarken i England eller i de liberalas förlofvade land norra Amerikas förenade stater, hvarest man skyddat och skyddar de inhemska näringarna, så länge de varit för svaga till täflan med utländska. Det lärer väl icke vara någons allvarliga mening, att våra ännu svaga näringar skulle gifvas til! spillo för andra landers mera utbildade. Tvisten rörer således egentligen sättet att skydda näringarna, eller frågan, om detta åstadkommes bäst genom tull eller genom förbud? A ömse sidor framställer man fördelarna af det ena eller andra systemet. Den ene tror mera på tullen, den andre på hallrätten. För min del kan jag icke finna någon större säkerhet inom tullens än inom hallrättens personal. Är det möjligt, såsom erfarenheten visat, att få ärliga tullbetjente, så är det ock möjligt att finna ärliga män inom hallrätten. Jag instämmer i Hr Cederschjölds yttrande, att man snarare kan hindra lurendrejeri än tullförsnillning, och att förbudssystemet följaktligen innebär ett vida säkrare skydd, än en hög tull. Jag utgår härvid icke blott från theorien, utan äfven från det practiska skälet, att jag bör tro, det näringsidkarne sjelfva bäst förstå deras egen fördel. De gifva företräde åL förbudssystemet. Såsom sakkunnigast och tillika mest interesserade i frågan, måste deras vitsord för - Den i5 December f. m. i83 tjena största tillit. Detta i sjelfva salen. I afseende på forxnen skall jag fästa mig vid några misstag, som förekommit i vissa ledamöters yttranden. Man säger, att om Ständerna förklarade sig för förbuds bibehållande, vore det en återgång från det 1823 antagna systemet.