Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna erhöll hon i knapphändigaste måtto af en svensk soldatenka i granskapet, ty hvad fru Igeldorf sjelf förstod af läskonsten var finska. Sedan hon genom sitt gifte blifvit medlem af en svensk församling, hade hon väl efterhand tillegnat sig så mycket af svenska språket, att hon förstod predikan och talade det, ehuru med stark brytning; men denna ville hon ej fortplanta på sin dotter, derföre skulle flickan endast tala och läsa svenska. Det enda, bondfolket hade att anmärka mot den eljest afhållna frun, var att «hon, liksom allt herrskapsfolk, skämdes te vara finska.» Efter några allvarliga påminnelser af pastorn i församlingen, sändes flickan omsider till Lovisa för att der «skolas.» Men som fröken «Greto» der hade den harmfulla förödmjukelsen att i alla kunskaper öfverträffas af sina sjuoch åttaåriga skolkamrater, blef hon efter ett års förlopp förlossad ur den pinan. Efter första nattvardsgången, glömde hon åter hvad hon lärt sig i skolan. Af naturen var hon ej stjufmoderligt behandlad på utseendets vägnar, men det vårdslösa i hennes ställning, det tafatta i hennes rörelser, en viss slapphet i anletsdragen, tillika med den sömniga, dåsiga blicken, utvisade tillräckligt huru otroligt, bristande själsbildning verkar på individuens yttre och inre väsende. Adelsman och enkling hade Nordenskans, af oss obekanta orsaker, i sina bästa år lemnat militären och arrenderat ett litet ställe i skärgården. Der blef han en slags kommissionär för några upp i landet boende possessionater, som plägade på skärgårdsfartyg skicka sina landtmanna-produkter till Stockholm att föryttras. Äfven fru Igeldorf lärde känna och värdera den driftige affärsmannen, och för henne, som ej utan hufvudbry kunde skrifva sitt eget namn, blef han snart oumbärlig. Grannarne trodde för säkert att den fyratioårige enklingen gjorde sin kur för den nära sextioåriga enkan, när det en vacker söndag lystes i kyrkan för honom och fröken «Greta.»
Ej mindre dess egne afslutade Räkenskaper för åren 1827 och 1828, omfattande tillika redogörelser för Stats-anslagen och koslnaderne till Fortificationen å SjöCastellerne Kungsholmen och Drottningskär samt till LotsVerket, Fyringslnrättningarne och SjöChartaeArchivet, än ock Berörde års Räkenskaper för Kongl. Maj:ts Flottas Stationer i Stockholm., Carlskrona och Götheborg hafva blifvit till Revisorerne öfverlenmade 6amt undergått granskning. Kongl. Förvaltningens Räkenskaper, hvilka för hägge åren blifvit af Kongl. Debet. Uppbörd: Credit. Ingående Balance, skuld för låntagne medel till accords-ersätt - 28,473: 16.— 24,935: 16. Utgifter för Förvaltningen samt Flottan: Aflöning Flottans nybyggnad och underhål Spanmål in natura Fyringarnes underhåll m, m Liqviderandet af upphandladt ut ländskt Ekvirke Oförutsedde Utgifter * . Skrifmaterialier och Expenser . Reseoch Tractaments-penningar Af förre årens besparde medel, un der diverse Titlar Utgående Balance: "Kongl. JVovo Conto. Afskrifning. Enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 16 Maji 1829 18,574: 33.-— Influten ersättning, enligt CassaRäkningen 964. — —- 19: 4o.— Ersättning för Allmänna Arbetskarlarnes på Kungsholmen Contanta underhåll, hvilken utgår af RiksStatens 8:de Iluf vudTitel 4,199: 42. — 4,541: 33. Novo Conto. Summa 55,578: 9. 2. 54,519: 42- 4* Af GeneralSammandragen öfver Lotsoch Fyrin gssamt SjöCharlcnArchivels Hufvudböcker , hvilka blifvit granskade i Kongl. KammarRätten för år 1827 men icke för år 1828, har inhemtats: att år 1827 erfordrats för LotsVerket .
STÄNDERS REVISORERS BERÄTTELSE om den år 1§63 af dem verkställda granskning af STÅTS-VERKETS samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1861; jemte de, i anledning af samma berättelse, infordrade och till KONGL. MAJ:T afgifna underdåniga Utlåtanden. STOCKHOLM, TRYCKT HOS A. L NORMAN, 1864. É Till följd af föreskriften uti 68 § af Riksdags-ordningen och Kongl. Maj:ts nådiga kungörelse den 22 Maj innevarande år, hafva undertecknade, i behörig ordning valda Revisorer af Stats-, Bankooch Riksgälds-verken, den 15 nästlidne Augusti sammanträdt; och sedan de göromål och förrättningar, som oss i sådan egenskap ålegat, numera blifvit fulländade, få vi, jemlikt 7 § uti den för Rikets Ständers Revisorer den 17 April 1841 utfärdade instruktion, till Rikets Ständer nu afgifva berättelse om hvad vid granskning af statsverkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för år 1861 förekommit.
Denna omständighet skall alltid göra hela Qvickjocksnejden öde under Vintermånadcrne, undantagandes af de få Nybyggare sorn der nu äro och de fä som kunna timättas (ty man misstager sig ofelbart då man skattar trakterne utmed Lilla Luleå Elf och i dess Fjällbygd vara i jemnförelse med de Ängsodliqgsutrymmen man finner ät Gellivare), och desse Nybyggeslnvånare, hvad bvtjenirig kunnr de väl förmå utgöra, om också med dragare försedde; de skola bereda sig vägar för att färdas, och 22 Den i September f m. huru länge blifva desse, på hvilka ingen synnerligen trafique nu kan vara, beståndande i ett klimat hvarest yrsnö nästan tillhör ordningen för dagen; de skola ock medföra Betes foder åt kreaturen och matsäckar åt sig sjelfva, på färder, hvilkas långvarighet man i anseende till tillfällige oväder ej kan beräkna. Särskildt afseende torde det ock fordra, att de a milen efter Karna Elfven som äro mellan Qvickjock och Ruotivare äro blottställde för en sådan genomstöpning vintertiden af uppflödande vatten, att Inbyggarne der med moda kunna hemforssla sitt åt den sidan uppsfackade höfoder __ samt att aldrig Lapp Allmogen här kan blifva till något biträde emedan de ej vistas närmare Qvickjock än på 10 å 11 mil, eller omkring Randijaur och Jockmock, och ej kunna föra sina Renar dit upp af brist på Renmossa, efter vatiudrsgen och i Fjälltrakten; deremot är det Land sorn omgifver Malmberget uti Gellivare, äfvensom hela sträckningen åt stora Luleå Elfven, oberäknadt Nybyggare, bebodt af ett större antal Lappar, och desse gemensamt med de som finnas ide mera aflägsna skogslanden strömma alltid till den förtjenat Malmtransporten erbjuder, och hafva icke allenast mångfalldiga år kört Malm från Gellivare till Meldersteins Bruks Lastageplats vid Spiken, utan ock ända fram till dess Masugn Strömsund, sorn ligger åtminstone 17 mil från Grufvorne.
Under läsningen häraf hade Slottsherrns vrede hunnit till kokpunkten, och hans ansigte till hvitglödning. Likväl kämpade han synbart med sin hetta, för att icke förgå sig. Men när den sista raden var utläst, utbröt han: Herre! För svedda djefv Men jag svär aldrig, och tål också inga svordomar i mitt hus. Herre, ni är ett ... Men jag är en förnäm man, och förnämt folk äro aldrig ohöfliga. Jag tar alla närvarande till vittnen, att jag icke kallat er för ett får, så mycket ni än retar folk, att ge er den benämningen. Herr Hugo steg upp, tömde ett stort glas vatten, och begynte vandra fram och åter på golfvet, under det han räknade till femtio, och under det Herr Flabbe framstammade några ursäkter. Sedan på detta sätt Hofmarskalkens häftighet blifvit något afkyld, nalkades han Kolskrifvaren med hela Philip II:s grandezza i Don Carlos, när denne tilltalar den darrande hertigen af Medina Sidonia, och utlät sig på följande sätt: Herr Flabbe! Hittills hade jag trott, att ni vore en anständig person, möjligen något bornerad i era omdömen, men ändock en yngling med sunda, moraliska grundsatser. Nu har ni likväl inför verlden uttalat sådana, som göra det betänkligt, att hysa er i ett hus, der det finns unga fruntimmer. Det står er fritt, att, när fråga blott är om Furumos æsthetiska skrifter, i era recensioner exstasiera er och ropa ert eviga genialiskt! trefligt! vid hvarje rad, eller att kalla 11 ett sådant stycke som Amorina för ”en genialisk tragi-komedi”, som ”på engång omfattar hedendom och christendom”, – dermed gör ni ingen annan skada, än att ni samkar skratt öfver er; – men när ni, helst i ett blad, hvars flesta läsare kanske består af ungdom, träder in på religionens och moralens område, så borde ni vakta er, att förvexla svart med hvitt, och ej obesedt kyssa er mästares fotspår. – Han värper många ägg, han, men alla äro inte guldägg – Hur sade ni: ”De flesta giftermål äro olyckliga. – Hur vet ni det?
Betänkande, i anledning af väckt motion om uppskof med tillämpandet af Kongl. Kungörelsen den 15 Juli 1859, angående laga skiftens verkställande på Gotland. Denna motion har blifvit inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt af Olof Lagergren från Gotlands län, som anfört, att då i början af förenämnda år Gotlands läns Hushållnings-sällskap beslöt att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om tillämpning af Kongl. Skiftes-stadgan den 4 Maj 1827 jemväl för Gotland, detta beslut fattades utan att Gotlands allmoge lemnats tillfälle att i frågan yttra sin mening. Hade sådant skett, skulle utan tvifvel den i följd af nämnda beslut gjorda underdåniga framställning uteblifvit. Ty aldrig hade i någon sak en menighet varit så allmänt ense som den Gotländska allmogen i fråga om olämpligheten af den förändring i förhandenvarande förhållanden, hvilken för omförmälda underdåniga framställning gjordes till föremål. Också skyndade Gotländska allmogen att, så snart Hushållnings-sälIskapets beslut blifvit kändt, uti en genom särskilde deputerade till Kongl Majit ingifven skrift, aflägga sin protest emot detsamma. Dock blef Hushållnings-sällskapets mening den i striden segrande, enär, genom utfärdandet af ofvan omförmälda Kongl Kungörelsen den 15 Juli 1859, dess underdåniga framställning i hufvudsaken bifölls. Om än villigt måste erkännas, att i denna författning eftergifter blifvit gjorda med hänsyn till de förhållanden, som vore egendomliga för Gotland, vidhöllo dock motionären och hans kommittenter Bih. till R. St. Prof. 1859 å 1860. 8 Sami, 18 Haft. 2 10 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-DIskoltets Betänkande M 83. fortfarande den åsigt, att Skiftes-stadgan, äfven med de modifikationer deruti, hvilka genom berörda författning blifvit föreskrifna, vore i allmänhet för provinsen otjenlig, samt dess tillämpning derstädes, så framt den enskildes rätt dervid skulle behörigen iakttagas, overkställbar.
Odlingar af kärr oell mossar äro dels började, dels Fortsatte, hvaraf i synnerhet de vid Söderforss och Österby Bruk samt vid Söderby gård i Näs Socken och Bredsjö gård i Järlåsa Socken, verkställda, förtjena uppmärksamhet; och utgör nu vidden af den mark, som under de sista 5 åren blifvit uppodlad, omkring 1980 Tunnland; dock finnas ännu manga och betydliga odlings-lägenheter obegagnade, i synnerhet i Örbyhus, Olands, Norunda, Bälings, Rasbo och Ulleråkers Härader samt Leufsta och Dannemora Tingslag; hvaremot Bro, Håbo, Trögds, Åsunda, Lagunda, Hagunda och Waksala Härader lenina färre tillfällen dertill. Årliga rensningar hafva skett i alla de, större och mindre, vattendrag, der sådant varit af -nöden Och kunnat af ortens Innevånare sjelfva ombesörjas; hvarförutan Kongl Majit Nådigst behagat bifalla dess Befallningshafvandes förnyade underdåniga hemställan örn allmänt understöd till upprensning af Enköpings å, som efter den Staden, år 1799» öfvérgångna svåra eldsvåda och i följe af den vanmakt Staden derigenom iråkat, blifvit igengrundad och nästan alldeles ofarbar för de Fartyg, hvarmed den förut kunnat beseglas; I sammanhang hvarmed Kongl. Majit i Nåder behagat anslå 9,000 Ridr Banco af publika medel samt lillja ett lån af 3,000 R:dr Banco., för samma ändamål, hvarjemte Enköpings Stad förbundit sig att, af egna medel, bekosta 3,000 Ridr Banco och ln°m tio år återbetala nyssnämnde lån.
Seså kom nu då! SEGERSTEDT. (tittar in genom dörren) Så. – det är herrskapet, som är här! Värdinnan själf! ELISE. Jag är visst inte värdinna. Det får er mor vara! Och jag afundas henne inte als! SEGERSTEDT. Det gör ni alldeles rätt i, fröken Elise, – men ni borde ändå representera en smula mer som dotter i huset. ELISE. Det bryr jag mig rakt inte om. Inte engång fast ni råder mig till det, doktor Segerstedt, – för er tror jag då inte als! SEGERSTEDT. Seså –! Har jag förtjänat det? ELISE. (retad, håller i Karls arm) Ja, det har ni, och mycket mera! Där står ni igen och är så odrägligt egenkär! Tror ni att ni inbillar mig någonting med ert prat? Ånej! – jag är inte så enfaldig, som ni tror. Jag gissar nog att ni skrattar bakom ryggen åt mig, men gör det bara! Gärna för mig! Så mycket ni vill! Det bekommer mig inte als. Men jag hade trott er om bättre, än att ni är så småaktig och begagnar er öfverlägsenhet till att göra er rolig öfver unga flickor, – fy då! Och nu spelas det upp för tredje gången! Kom nu Karl, vi ska inte bli efter som doktorn där! KARL. (i det de springa ut) Ja ja, snoppa bara Segerstedt, Elise, – det gör honom så godt! (Musik och dans i salen under det följande). SEGERSTEDT. (ser efter dem och småler). FRU SEGERSTEDT. (in) Nå, ändtligen får jag tala med dig ett ögonblick, Viktor ... SEGERSTEDT. (ser ut i salen) Hon är värkligen bra söt, mamma! FRU SEGERSTEDT. Hvem är söt! SEGERSTEDT. Fröken Elise, naturligtvis. Hon gaf mig just nu en uppsträckning, som förslog. FRU SEGERSTEDT. Att du kan tänka på sådant där, Viktor, nu när du har så mycket allvarsammare ting att grubbla öfver! SEGERSTEDT. Det tjänar till ingenting att grubbla öfver generalen ...
Korps-befälhafvarens tillstånd, välja sin bostad utom Regementets eller Korpsens bevärings-område, hvarförutom honom åiigger att uppgifva sin vistelseort för Kompani-befälet, som eger att delgifva honom de order rörande möte eller annat, som med tjensten har gemenskap; att bevärings-elit i allmänhet ej må flytta utom bevärings-området för det regemente eller den korps, der han är anställd, utan att derom hos vederbörande befäl göra anmälan och tillika sin vistelseort uppgifva; att bevärings-elit skall åligga att inryckningsdagen tidigt på morgonen inställa sig å mötesplatsen eller, derest han af sjukdom eller annat laga förfall derifrån hindras, förete skriftligt bevis derom, utfärdadt antingen af läkare eller ock af pastor i församlingen tillika med kronofogden eller länsmannen i orten, hvilket bevis genom hans egen försorg tillställes vederbörande befäl vid samlingen till mötet; att bevärings-elit skall, i likhet med allmänna beväringsmanskapet, vid hvarje öfningsmöte förete prestbetyg, hvilket dock af honom sjelf bör medföras, och hvarå antecknas de befordringar, han under tjenstgöringstiden kan vinna; alt bevärings-eliter, från och med tredje årets vapenöfningar, äfvensom bevärings-vicekorporaler och bevärings-korporaler, hvilka alla till möte inkallas genom vederbörande Landshöfdinge-embetes försorg, skola hvar och en erhålla dels, såsom ersättning för marschen till och ifrån mötet, Fem Riksdaler Riksmynt i ett för allt, oberoende af våglängden, dels underhåll under mötet och fälttjeustgö - 99 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition
Eder att, pä sätt I Ljenligast finnen, Ridderffapet och Adeln meddela, sä mycket snarare mä winna Riksens Ständers bifall, som de ej lära neka Mig den för Mitt hjerta uppersta belöning att se wärdén af Mine Återstående dagar, med ömhet och deltagande omfattad af det Folks ombud, ät hwilket Jag uppoffrat - 378 Den 6 Octoöer. offrat min älders lugn och för hwilket Jag alldrig haft stagra bemödanden osparde. Jag förblifwer Eder wäl affäctionerade ^ sid t.. Hcrr Larlbeim 6vIIen8kösi6, Lsrl, anmälte sig och yttrade: Allt ifrån det ögonblick dä war ä'stade Konung bytte den enstilta lefnadcns lyckliga lugn mot de Lunga omsorger som ätfölja en Krona, bar han, uti sina meddelanden till sitt trogna Fstk, med desi wäl till vföränderlit syftemål, stundom gchrt uppoffringar, alllid förgäta sig fjelsi Konungen hor i den Desi Nädiga enstan l warma. wi n.ch genom Herr Baron" ecb Landt-Marstalken blifwst underrättade, för första gängen, med emta:.kan sier det allmänna bästa, "förenat afscendet pä wärdén af de dagar, s m, dä de endast helgas ät Sweriges wäl, för hwarje Lwenst medborgare bafwa ctt stort och sirligt wärde. W. kunne fullkomligen att de Riksdagen tillhörige ännu oafgjorde mål inom fä dagar hinna afsiutas, i synnerhet dä den allmänna werkiam etcn, genom de stora anledningar som nu basröst oifne, ytterligare ekes.
Om Remiss å denna Motion till Statsoeh LagUtskollen anhåller jag. Lades på bordet. Den i5 December f. m. Friherre Boijet Ludvig , anförde skriftligen: Kongl. Maj:ts Nådiga StatsProposilion, som begär ett anslag af 3 millioner och nära 600,000 R:dr R:co till Försvarsverkets islåndsättande, uppgifver, såsom tillgång, allernatift ett StatsobligationsSystem. Då jag, utan att i förväg ingå i något omdöme angående anslaget, likväl anser nyssnämde utväg alt det fylla, icke stå i öfverensstämmelse med vårt nuvarande tillstånd, anser jag min pligt vara, icke allenast att framlägga mina skäl dertill, utan äfven att, under begagnande af min Motionsrätt, uppgifva andra utvägar. Ett Stockseller StatsobligationsSystem kan, i ett Land af stort och öfverflödigt Rörelse-capital, vara af mycken nytta, emedan det utgör ett medel att ifrån rörelsen upphämta den öfverflödiga andelen, för alt den åter utsläppa till, om jag så får yttra mig, ny efFect; men att det äfven der kan uppnå en gräns och derefter åstadkomma en politisk vanmagt, derpå gifva några andra Länders nuvarande belägenhet de mest öfvertygande bevis. I ett Land åter, der Rörelse-capitalet är otillräckligt, blir StatsobligationsSystemet genast en verklig sten på börda, emedan det icke ens kan försökas, utan att göra otillräckligheten ännu större. Obligationerne mäste ett af två, Den i5 December f. ra. 27 antingen blifva af natur att vinna begärlighet, eller också icke. I förra fallet skall Capitalistens håg att dem förvärfva, gifva åt denna nya speculation ett företräde, och han skall deråt egna de capitaler, som antingen annars stått Näringarne tillhanda, eller också måste ifrån dem upphemtas; och uppsägningarne, äfvensom svårigheten att finna Lån till dem, skola blifva mångfaldigt tyngre ifrån den stund, då Staten sjelf uppträder, såsom Lånesökande, till täflan med hela den stora Lånesökande allmänheten. Skulle man åter antaga, att Statsobligationerne fingo ingen begärlighet, eller snart förlorade den de i början kunde äga, så hvartill tjenade de väl då?
Den talaren har nemi , under discussionen om tulltaxan, varit på den sidan, som i allmänhet yrkat på förbudens afskaffande: han är känd för att höra till den åsigten, det är hans opinion och den bör hållas oqvald och aktas äfven af dem, som sjelfve hysa mot honom olika tankar. Nu träder likväl samme talare fram, sägande hvad grundlagen i detta fall klafver, och yrkar att alla de frågor böra anses vara förfallna, deruti tvänne Stånd stannat emot två, hvad förbud angår, och följaktligen än melda trenne Stånd aro om beslutet ense. Detta är ett förklarande, som rakt strider emot talarens grundsatser i sak oell bevisar vördnad för grundlagen äfven i det fall, der hans egen opinion i sak strider mot livad grundlagen i ett bestämdt fall bjuder. Ett sådant sätt alt gå tillväga sorn riksdagsman önskade jag alltid måtte äga rum, och för min enskilda del liar jag bemödat mig och skall städse bemöda mig att icke söka göra mina satser gällande , äfven 0111 jag hör lill pluraliteten, då grundlagen icke tillåter, att de göras gällande längre än lill en viss grad, likasom, då jag tillhör minoriteten, jag icke skall försöka några bivägar för alt vinna majoriteten. Frågan, som är före, är dubbel; förslaget har två bestämda delar: den ena innefattar den ekonomiska frågan, som i allo är ett önskningsmål; den andra innefattar den pura bevillningsfrågan, som måste behandlas som sådan alla instanserna igenom, och den är ännu icke afgjord hvarken genom två eller tre Stånds beslut. Låtom oss se hvad som kan vara hufvudgrunden, att denna tväfald finnes i förslaget. Den första frågan beror af Konungs och Ständers gemensamma beslut; nu äger icke Konung alt fatta] beslut i bevillningsmål: således, som det icke kan Den 16 Januari f. m. nekas, all Konungs och Ständers beslut der kunna förenas, så måste frågan icke vara af bevillningsnatur, såvida nemi. den rörer förbud, utan måste vara en önskniogsfråga å Ständernes sida och ett ekonomiskt lagstiftningsärende å Konungens.
Men hon torde destomindre vara i stånd dertill, sorn hon sjelf förordat grundsatsen att förändra skatt i varor till skatt i penningar. Oaktadt sina medgifvanden vid sista riksdag, tog sig dock PresteSt. lill vara för grundsatsens erkännande; ty vid hvarje åtgärd är det hufvudsaken. Har någon lyckats drifva sin grundsats igenom: så bör han alltid kunna hoppas på tillämpningens ytterligare utsträkning, särdeles när denna skall, såsom Styrelsen föreslår, i det gamla Sverige inympas på hvarje hemman, från hvilket småpersedlar utgöras. Likasom man nu säger, och en af Konungens rådgifvare, Hr Sandströmer instämde deri, d. 31 Juli 1848: ”Hvarföre skola det gamla Sveriges landskap betala grundskatterna i räntepersedlar, i st. f. penningar, såsom de eröfrade landskapen göra? Och hvarföre skola de förra, i sådant hänseende, erlägga 8 till 10 gånger mera än de sednare?” så skulle de flesta jordägarne i det gamla Sverige sedermera kunna fråga: "Hvarföre skola vi betala de större persedlarne efter markegång, när vi få godtgöra de smärre med penniugeskatt?” Forsellönens och upsägningsrättens efterskänkning å Kronans sida, på grund af Konungens, vid 1828 —1830 årens riksdag afgifne, propos., för de spanmålsräntor och den tionde, hvilka voro Kronan behållna, hafva ju föranledt Konungens nu framställda förslag, att efterskänka beggedera, jemväl för indeld ränta och tionde, samt att ytterligare upoffra forsellön lill ett belopp af 60,000 r:dr årligen. Sådan är följdenlighetens magt. Hvilken annan, än denna, är det, som förmått Konungen att, vid detta riksmöte, fullfölja skatteförenklingsfrågan, sedan Styrelsen bragt henne å bane vid det föregående? Imedlertid torde hvarken Borgareeller BondeSt:n nu vilja inskränka sina anspråk, till omfånget af Konungens sednaste propos. i ämnet. Åtminstone hafva ledamöter af begge Stånden, vid hennes remitterande, d. 8 sisth Mars, förklarat sig vilja gå längre.
Utskottet grundar detta omdöme förnämligast på den förmenta hårdheten i lagen, på dess antagna syftning att med strafien blott afskräcka från brott, men ej afl förbättrade brottslige, och slutligen på den inconsequens eller brist på ”harmoni”, som uppkommit genom de i senare åren i lagen införde mildrande ändringar. Landets lag om missgerningar och straff består icke blott af hvad derom finnes i 1734 års Codex. Till lagens system hörer, och bland dess gällande bud räknas, med fullkomligt lika kraft som lagtextens, alla de författningar, som ändra och förklara den ursprungliga lagen. Uti sina omdömen om vår gällande lag synes Utskottet merändels haft för 45 Hör till La"-Ucskottets Betänkande, N:o g3, ögonen blott den 1734 antagna lagtext, och Utskottets framställning deraf bar på detta sätt blifvit i visst afseende literär, men ingalunda praelisk. Om skärskådandet skett mindre ensidigt, torde omdömet utfallit mindre ofördelaktigt. 1734 års lag, hufvudsakligen en codifiering af förut gällande lagstadganden och den fortgående lagskipningen, var ulan tvifvel i åtskilliga delar ganska sträng, men bedömd efter den tidens åsigter, kan den hvarken kallas grym eller barbarisk. Jemnförer man den med andra samtidiga Europeiska lagar, torde den snarare förtjena att kallas mild; men både dess stränghet och dess mildhet hvilade på nationel grund, utgick från andan i de äldre lagarne, och lämpade sig till de inhemska åsigterna och sederna. Till dessa hörde att mängden af lagöfverträdelser kunde försonas med böter eller sakören, en grundsats som nu synes otjenlig och äfven i många fall är det, men som i äldre lider och då lagen gafs var fullt lämplig, enär brotten emot person då voro talrikare, än de emot ägande rätten, och förbrytarne icke, såsom nu för det mesta inträffar, utgingo från en egen olycklig samhällsklass, saknande både uppfostran och bergningsmedel.