Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
9. hvilka balansmål bero antingen på Kongl. Maj:ts, Kongl. KammarRättens eller vederbörande Läns-styrelses pröfning. — 35 — §• 17- Följande i Kongl. Ränte-Kammaren förvarade säkerhetshandlingar för lån, utgifna dels från f. d. 9:de Hufvudtiteln, dels från andra fonder, hafva utaf Revisorerne inventerats, hvarvid allt befunnits i god ordning: Lånet till Wermdö Brobyggnads-Direction 8,910: „ „ Häradshöfdingen Ödman 5,000: Norenska Testaments-fonden 10,000; i', d. Kansli-Styrelsens Handkassa 9,000: — •— Depositions-medel 6,000: Af dessa slags medel linnas numera i Kongl. Ränte-Kammaren qvarstående endast sistberörde 6,000 R:dr, utgörande ett Kongl. Landtbruks-Akademien beviljadt lån. Det öfriga har, enligt en, på grund af Kongl. Maj:ts nådiga bref den 10 nästlidne Mars, upprättad liqvid, blifvit öfverlemnadt till Riksgälds-Kontoret. §. 18. Allm ii mia In dr agn ing s -st atén. Åtskillige militära embetsmän af högre grad hafva, efter erhållet afsked med pension från Armeens Pension-Kassa, ingått i civil tjenst och åtnjutit dertill hörande lön; hvarförutan förekommer, att dem vid upphunnen 65 års ålder blifvit tillagd pension å Allmänna Indragnings-staten till belopp af den sednast i civil befattning innehafda lönen, dervid Armeens Pensions-Kassa ändock fortfarande fått vidkännas utbetalning af den pension, hvartill rättighet under krigtjensten blifvit grundlagd.
Riksdagsordningen, uti ytterligare motion på anförde skäl föreslagit, att, der så ske kan, Kronans Uppbördsman måtte komma att verkställa både Stadsoch Lands-uppbörden, eller ock att, der, i anseende till Städernas större betydlighet och folkmängd, sådant icke låter sig verkställa, hvarje person, som är med KronoUppbördsverket i desamma sysselsatt, måtte, såsom varande i Statens allmänna tjenst, utan åtskilnad på Stad och Land, a£ Staten aflönas. Särskilta Utskottet, sorn endast fått sig af Riksens Högloft. Ständer uppdraget att föreslå grunder för en förändrad reglering af den inre Administrationen i allmänhet, och som, enligt dess i öfverensstämmelse med detta uppdrag antagna grundsats för dess åt - 914 Serskildta Utskottets Betiinkanden, gärder, icke ansett sig böra föreslå förändringar eller tillökningar å några vissa Tjenstemanna Stater, hvilkas bestämmande torde böra tillhöra en för detta ändamål blifvande Comité, har så mycket mindre funnit sig böra ingå i pröfning om det uti ofvanberörde remiss gjorda förslag i afseende på aflöningssättet för Kronouppbördsman nen i Städerna, som Riksens Höglofl. Ständers Statsoch Bevillnings-Utskott, till hvilkas utlåtande de af åtskilliga Städernas Fullmäktige vid detta Riksmöte i samma ämne tillförene gjorda motioner blifvit remitterade, uti deröfver afgifna Betänkande!!, hvar för sig, redan anfört de skäl, Utskotten ansett leda till afslag å yrkadt biträde af Statens medel för bemälte Uppbördsmän.
I följd af ofvan antydda grundsats föreslår jag att tullen å dessa råämnen bör borttagas och rubriken i stället komma att lyda: Hudar och skinn, ej hänförliga till pelsverk, oberedda, alla slag, Fria. Tran och späck, alla slag, drager nu en tull pr S" 1 öre. Ehuru jag önskar att denna tull helt och hållet blefve borttagen, så, för den händelse att detta icke vinner framgång, föreslår jag att Späck, som är råämne till Tran, åtminstone blir tullfritt. Rubriken skulle dä komma i förra fallet att lyda: Tran och späck, alla slag Fria. eller i sednare fallet: Tran, alla slag, 1 S' 1 öre. Späck, alla slag : - Fritt. Om remiss häraf till Höglofliga Bevillnings-Utskottet anhålles vördsamt, Stockholm den 29 November 1862. C. G. Rydin. JW 194. Af Herr D«l!llstrÖIll: Om statsbidrag till Oscarshamn för utlösning af tomtöresafgälden till egaren af de hemman, från hvilkas områden stadens utmål är afsöndradt. Genom Kongl. Brefvet den 19 Augusti 1844 erhöllo invånarne i dåvarande köpingen Döderhultsvik, ”till befordrande af rörelsens vidare utveckling och hastigare till vext, saint betryggande af köpingens framtida bestånd”, rättighet att för - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
Följande morgon, då Leonhard tog afsked af sin maka, kunde han med möda dölja sin djupa rörelse. ”Kanske,” tänkte han, ”kanske är detta sista gången som jag vill och kan trycka henne så till mitt hjerta; derföre vill jag medan tider är, ännu njuta salighet.” Och han njöt, njöt deraf i fullt rågadt mått, han tömde sista droppan af sällhetsbägaren, innan han ville föra den fulla malörtskalken till sina läppar. Äfven Elisabeth var rörd. ”Gud låte dig komma lyckligt fram och hem igen!” sade hon vänligt och sorgligt. Leonhard var rest. Rudolph hade från sitt fönster sett honom resklädd fara förbi, ty med afsigt hade Leonhard valt denna väg. Oroligt väntande gick han nu upp och ned i sitt rum. Då inträdde hans betjent med ett pakett i handen. ”Detta,” sade han räckande det till sin herre, ”blef hemtadt hit nu just af fru Lindmarks piga, som begär en annan bok tillbaka åt sin fru.” ”Säg henne, att jag ej vet hvilken hon vill hafva,” svarade Rudolph kallt, ”men att jag skall komma i afton för att sjelf höra åt hvilka frun ej läst.” ”Ja herre,” sade betjenten med en bugning och lemnade rummet. Utanför dörrn log han hånligt och sade halfhögt: ”Jo, jo, jag känner nog den boken han för åt henne.” Ensamblefven slet Rudolph häftigt bort omslaget från boken som blef honom lemnad, och då han öppnade den, föll en liten bit papper ut mellan bladen. Han kysste det häftigt och läste följande ord, skrifna i hast och med darrande hand: ”Jag är ensam i afton kl. 7. O Gud förlåt mitt brott! Elisabeth.” ”Jag får då se henne, se henne snart och alldeles ensam!” jublade han och gick i glädjen upp och genom alla rummen. Skymningen inbröt. Stunden närmade sig allt mera och med hvarje minut växte Rudolphs längtan; men han kufvade den för att uppfylla Elisabeths önskan att ej komma före kl. 7.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med dessa af Lagberedningen angifna grunder, beslöto Rikets Ständer vid riksdagen 1859—1860 för sin del en författning angående underpant och en deraf beroende förändrad lydelse af 16 § i 17 Kap. Handels-balken; men detta Rikets Ständers beslut vann icke Kongl. Majus samtycke. Det skiljde sig också i en väsendtlig punkt ifrån Lagberedningens förslag genom det sammanhang, hvaruti det blifvit stäldt med Rikets Ständers vid samma riksdag fattade beslut om uppkäfvande af ofta omförmälda Kongl. Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva. Då sistnämnda beslut icke kunde af Kongl. Majit sanktioneras, följde deraf att äfven det förstnämnda måste förfalla. Den föreslagna underpautsförfattuingen förutsatte lösöreköpslörfattningeiis upphäfvande, och när denna förutsättning förföll, förlorade också dea förra författningen sitt inre sammanhang och kunde icke vidare i oföräudradt skick ifrågakomma till antagande. Då nu vid innevarande riksmöte Riksdagsfullmägtigen Carl Anders Larsson genom sin ofvanberörda motion, under åberopande af Anders Pehrssons förslag att upphäfva lösöreköpsförfattningen, hemställt, att Rikets Ständer måtte besluta en författning om underpant i öfverensstämmelse nied det vid 1859—1860 årens riksdag framlagda underdåniga förslaget, så torde det vara nödigt att i första rummet taga i betraktande nämnde motionärers förslag om lösöreköpsförfattningens upphäfvande. Vid Lag-Utskottets Betänkande No 57. 9 Yid föredragning i Konungens Högsta Domstol den 16 September 1861 af Rikets Ständers ofvanberörda förslag om upphäfvande af nämnda Kongl. Förordning den 20 November 1845 yttrade sig dess fleste ledamöter emot detsamma, på skäl som synas Utskottet öfvertygande. Uti gällande lag funnes ej, såsom vilkor för beståndet af köp om lösegendom, stadgadt, att det sålda skulle hafva blifvit till köparen öfverlemnadt.
Jag erkänner visserligen möjligheten deraf, att jag orätt upfattat IIr Mannerskantz’s yttrande, och om så verkligen är förhållandet, ber jag honom om ursäkt derför. Skulle Hr Mannerskantz’s mening vara den, att t. ex. ett hemman inom norra delen af Stockholms län kan till följd af nya vägars uptagande derstädes blifva besväradt med större väghålinings-sky 1- dighet än ett hemman i södra delen af samma län och att fördenskull en jemkning i väghållnings-skyldigheten inom hela länet bör äga rum, så måsto jag bekänna, att skälen för denna mening äro hämtade frun ett tämligen långt håll. Enl. nu gällande författningar äger man icke rätt att anlägga en ny allmän väg och indela dess underhåll på hemmanen inom ett eller flere härad, förr än vederbörande myndigheter förklarat, att denna väg är nyttig och nödig icke för ett helt län, utan för det eller de härader, hvarigenom vägen skulle framlöpa. Om den befinnes vara nyttig för häradet, så bevisar detta, att häradet så framskridit i välstånd och industriel utveckling, att det behöfver nya kommunikationsleder, och då gör äfven detta större välstånd en ökad v ä g hå 11 n i n gssk yld ighet inom häradet föga kännbar. Att åter påstå, att derföre att ett härad för sin förkofran och utveckling behöfver anlägga en ny väg, ett annat härad, som ej af denna väg har det ringaste gagn, skall i kostnaden för vägens underhåll deltaga, är en orim lighet, hvarmed jag icke hade trott att Hr Mannerskantz kunnat framkomma. Propos. till bifall å Utsk:s ifrågavaride förslag blef först framställd och besvarad med Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om fl. o. Ad. behagade afslå detta förslag, samt sedan härvid svaren utfallit med starka Ja jemte åtskilliga Nej, förklarade det han funnit Ja öfvervägande.
J skolén äfven erkänna, att en Stat som styres efter coristitutionella former, ej kan åtnjuta den säkerhet som dessa former gifva , om hvarje enskild man icke stadnar inom det område de utstakat. Den berättelse om hvad sig i Rikets styrelse tilldragit, som nu för Eder kommer att upplåsas, skall gifva Eder ett rigtigt begrepp om de omsorger och bemödanden Regeringen användt, för att tillvägabringa förbättringar hvil. kas värde Nationen redan inser. Till det hemliga Utskott^ som jag år sinnad att sammankalla, skall Jag meddela en öfversigt af de hinder som Den 24 mött Mig, och af de svårigheter, Jag haft den lyckan att ölvervinna. Gode Herrar af Ridderskapet och Adeln! Edert Stånd har blifvit instiktadt till Statens försvar; det leder sitt ursprung från de tjenster Edra förfäder gjordt sina Medborgare. Med arfvet af deras frejdade namn och minnet af deras dygder, hafva de äfven till Eder öfverlemnat sina pligter. Ma Edert valspråk hädanefter som hittills, vara: Åran, Fäderneslandet och Konungen. Gode Mån af PråsteStåndet! Om det blifvit Adelns lott att emot fiendens anfall försvara vår heliga Religions tempel, den rikes palats och den fattiges hydda; om lifvets uppoffring år den minsta af dess skyldigheter, så år Edert kall att vårda och kringsprida Jesu Christi låra. Tolkare af en fridälskande Guds vilja, agen J att predika såmj ja och endrägt, och att leda allas sinnen till ett gemensamt mål: vördnad för Lagarne och deras Handhafvare. Gode Mån af BorgareStåndet! Arbeten för handelns och slöjdernas förkofran, och bemöden Eder att gifva ett ökadt värde åt våra inhemska produeter. De hedrande näringar, hvarmed J sysselsåtten Eder, åro, i ett fritt land, jemngoda med de fördelar, som hämtas af vapenbragder och af åran som följer i dessas spår. *20 Hen 25 Januarii. Och J redlige Danneman!
Instämmande uti de af Kongl. Majit yttrade åsigter, dels att någon ändring uti markegångsdeputerades genom 7å § Regeringsformen bestämda sammansättning vid detta tillfälle icke bordo ifrågakomma, dels att vid hvad för närvarande angående tiden för deputerades sammanträde finnes föreskrifvet, fortfarande borde förblifva, tillstyrker Utskottet Rikets Ständers bifall till hvad sålunda blifvit framställdt. Då det måste blifva af synnerlig vigt, att markegångssättningen varder verkställd på eli fullt betryggande sätt, sedan det korrektiv, som legat uti den ömsesidiga uppsägoingsrätten, kommer att, såsom ofvan blifvit föreslaget, å räntetagarnes sida försvinna, har Utskottet ansett sådane bestämmelser böra stadgas, som, för erhållande af ett med verkliga förhållandet öfverensstämmande markegångspris, kunna vara mest ändamålsenliga. Priskurantemes uppgörande å landet uti sockenstämmorna anser Utskottet icke fullt lämpligt, dels emedan uti en och annan mindre socken ofta kan inträffa, att något gångbart försäljningspris vissa månader af året icke fun nits, af anledning att någon eller några af de för orten bibehållna persedelslag under denna tid derifrån icke blifvit afyttrade, dels emedan de röstegande inom socknarne hufvudsakligen eller måhända uteslutande torde komma att utgöras af räntegifvare.
Hon tillhör en generation, som uppvuxit i de gamla föreställningarna, men tillegnat sig den nya tidens nya innehåll, hos hvilken den gamla lifsåskådningen en gång varit lika bestämmande, lika ingrodd i tankeoch känslolifvet, som den nya blifvit sedan, en generation, som det har kostat bitter kamp att göra öfvergången och som genom lifvet sjelft lärt sig innerligt känna motsatsen mellan gammalt och nytt. Denna generation känner ett slags renegathat mot den förutvarande verldsuppfattningen, hvilket är främmande för det nu uppväxande slägtet. Och att en kvinna af Ernst Ahlgrens skaplynne med energiskt intresse skulle göra nutidens kvinnosträfvanden till sin personliga fråga är naturligt. Hvad angår det mer eller mindre berättigade i dessa sociala problems upptagande till behandling i novellerna, bör man taga hänsyn till, att, särskildt i »Pengar», de skildrade personerna till hela sin läggning äro sådana, att de samhälleliga spörsmålen omsatts till kött och blod samt nödvändigt måste tagas med i en allsidig och uttömmande karaktärsteckning. Man måste medgifva, att om också stundom förf. gör intryck af att diskutera genom sina personer, de diskuterade åsigterna dock i allmänhet icke äro löst påsmetade påhäng, utan väsentliga sidor af en personlighet, naturliga yttringar af en modern menniskas själslif. Ernst Ahlgrens konst utmärker sig framför allt genom sin enkelhet och säkerhet. Detaljvalet är gjordt med konstnärligt fin urskilning med hänsyn till totalverkan, de ur språket utsofrade orden ega en kraft, hvart och ett för sig och tillsamman, som höjer karaktärer, scenerier och interiörer i relief öfver framställningens jemna yta. Stilen har en markblommas enkla fägring, något af »helsans robusta skönhet». Man läse denna saftiga skildring af Selma såsom ung flicka, – hvilken förf. visserligen lagt i Richards mun: »Och hvad tror du till exempel att jag var så förtjust i? Dig sjelf? – själen, kan tänka! Nej, i skinnet var det, derför att det syntes så lent att stryka öfver som ett silkesammet, svalt i färgen och varmt ändå, frestande glanslöst som en skalad bananas. I själen? – jo vackert!
Akademien erhållit underrättelse att den ena af dessa borgesman med döden afgått, beslöt Akademien anmoda reversens utgifvare att anskaffa annan löftesman. Då han härmed dröjde, uppsade» skulden den 17 Maj 1858 till inbetalning. Senare beslöt dock Akademien att låta sig nöja med den qvarstående borgesmannen ensam, enär han är en förmögen husägare i hufvudstaden och således kunde anses fullt vederhäftig för den ingångna förbindelsen. Akademien har likväl nu fogat anstalt att antingen få summan inbetald eller erhålla ny borgen af 2:ne vederhäftiga personer. Den andra skuldförbindelsens belopp, 450 R:dr R:mt, utgjord» en rest på ett af reversens utgifvare inbetaldt större lån, och då han den 5 Maj 1861 afgaf sin förbindelse på denna obetydliga rest, ansåg Akademien sig fullt betryggad genom den borgensförbindelse, som blifvit tecknad af en förmögen husägarinna i hufvudstaden, hvars enda barn är rever*utgifvarens hustru. Den remitterade handlingen varder härmed underdånigst återställd; och Kongl. Vitterhets-, historieoch antiqvitets-akademien framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste undersåte och tjenare, (i. L SPÅRRE, Kongl. Akademiens n. v. Presid. Stockholm den 10 Bror Eni. Hildebrand. — 335 — Kongl. Musikaliska Akademiens underdåniga utlåtande öfver Rikets • Ständers Revisorers anmärkning vid nämnde Akademis räkenskap för år 1859. Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Jo, då så geck hele denne fruntimmersföreninga ut — och di gick från hus och te hus, tess att di fick nog te första paymenta, di kallar’t — de’ menar di te första inbetalninga — på ett lite hus ut på präria — och te e ko med, och där så kunde ho sitta så länge ho lefde, ensamma människan, som ho ä — och ha de’ så godt ho ville, för vask ä de godt om å få, och ko’a ger go’e inkomster, — och ä det så ho får barn, så kan di komma å hjälpa te hvar som hälst i husena, å det frågar ja’na — hvar kunne ho fått de’ i de’ gamla lanne? Där hadde ho varit rent olöckli. Så ho ska ha go’ tröst, misses. Nu följde en och annan välment anmärkning om, att den här misses var herrskap, riktigt herrskap, så det kunde inte vara så godt — men det blef nog till en vana. En af fruarna, som tillhörde skolstaten, följde Matilda hem längs de smala brädgångarna. Hon var mycket vänlig och försökte synbarligen att hitta på något, som kunde vara roligt att höra för den stackars nykomna frun. — Fru Gustafsson är ett bättre fruntimmer, vet misses — ja då — men hon vill aldrig det ska låtsas om, ja hon har haft sitt, må misses Hjelm tro. Matildas läppar darrade, och hon gick och bet i dem hela tiden. Hon kom ensam upp på rummet utan att höras af herrarne, som pratade i matsalen, och satte sig vid fönstret. Präriens vida, hvitfläckiga yta sträckte sig tyst och öde — här och där sken ett gult, blekt ljus från enstaka gårdar, och hundskall ljöd. Från byn fortsattes brädgångarna, som slingrade sig öfver slätten, och figurer med yllehalsdukar uppdragna öfver öronen gingo säfligt i riktning mot den tunga massiva massan, som reste sig mörk därute — Gustavi prästseminarium. Hjelm kom in och tog hennes bedröfvade ansikte mellan sina händer, han såg på henne med friska ögon. — Nu skall jag hålla en liten predikan för dig.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns förslag till 2 mom. i 20 §:n, med den förändring, att mom. skulle börjas sålunda: ”För uttagande af oguldet tillskott, hvarom i föreskrifven ordning är å sockenstämma beslutadt, samt restlängd i sockenstämma uppläst och erkänd, skall genast” o. s. v. enl. Utskms förslag. Ropades starka ja, blandade med nej. Då Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna att ja öfverrösta! nej , begärde Frih. Nauckhoff votering. Upplästes till justering och godkändes följande votertsproposition. Den io M a r s c. m. 315 Den som bifaller Utsk:ns förslag lill 2 mom. i 20 §:n med den förändring, att mom. börjar med följande ord: ”För uttagande af oguldet tillskott, hvarom i föreskrifven ordning är i sockenstämma beslutadt, samt restlängd i sockenstämma uppläst och erkänd, skall genast’’ o. s. v. enl. Utskms[Jförslag, voterar )a; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, kommer ofvannämnda mom. att erhålla följande lydelse: ”För uttagande af oguldet tillskott, hvarom i föreskrifven ordning är å sockenstämma lagakraftvunnet beslut fattndt, åligge nämnden att genom till Konungens Bef:h:de insänd restlängd beloppet utsöka.” Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 9. Nej — 3. Fortsättningen af detta måls pröfning uppsköts till nästa plenum. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ till 12 om nättén. In fidem protocolli, F. 0. Silfverstolpe. Thorsdagen den 11 Mars 1841 • Plenum kl. 6 e. in. Justerades pleni-prot. för den 20 sisth Febr. f. m. Fortsattes pröfningen af Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utskms ytterligare betänk.
Stånden gjordaframställningar, i fråga om de, å Riks-Stalens Åttonde Hufvud-Titel, för Ecclesiastik-Departementet uppförda anslag, få Rikets Ständer underdånigst anmäla följande i afseende derå fattade beslut, nemligen: 10 Departementets Expedition. Då den Protocolls-Secreterare-lön vid Ecclesiastik-Departementets Expedition, till fyllnad hvari Rikets sednast församlade Ständer anvisat ett belopp af 600 R;dr, att intill näst inträffande, nu pågående, Riksdag utgå, visat sig allt mer och mer af behofvet påkallad, har E. K. M. Nådigst föreslagit, att dessa 600 R:dr måtte å Stat uppföras, hvarigenom dock ingen förhöjning erfordrades uti de .för Expeditionen redan anslagne 14,824 R:dr 32 sk., enär nämnde 600 R:dr voro deri inbegripne; och hafva Rikets Ständer, på grund af hvad E. K. M:t sålunda förklarat, samt då, efter den reglering af göromålen inom Stats-Expeditionerna, som af DepartementalStyrelsens införande blifvit en följd, numera så lång tid förflutit, att behofvet af ökadt arbetsbiträde inom Ecclesiastik-Departementet kunnat närmare än vid sistlidne Riksdag utrönas och pröfvas, bifallit, hvad E. K, M:t i denna del föreslagit. fi:o Riks-Archivet. Det af E. K. M:t för Riks-Archivet äskade tillökta anslag, 2,500 R;dr, vid hvilket belopps beviljande Rikets sednast församlade Ständer fästat det vilkor, att detsamma ej skulle utbetalas förr, än från och med den tid, ny local blifvit till Riks-Archivet öfverlemnad, hafva Rikets Ständer funnit skäligt medgifva att, på sätt E. K. M;t i Nåder föreslagit, utan nämnde vilkor utgå. 3:o Kongl. Bibliotheket.
Då kreaturen denna årstid, innan ännu tillräckligt gräsbete för deni finnes, utsläppas till skogsbete, uppsöka de alltid fallen, der de med begärlighet förtära såväl de späda skogsplantorna som ungskogens saftiga toppskott; och för den skogsegare, som bemödar sig om, att med omsorg sköta sin skog, är dét sannerligen både smärtsamt och nedslående att se, huru några få af hans grannars utsvultna kreatur, kunna pä en enda dag, förstöra flera tunnland af hans med kostnad och möda verkställda skogsplanteringar, eller så misshandla hans ungskog, att dess vextlighet för alltid förderfvas. Man må sannerligen ej undra på, om under sådana förhållanden, hågen fölen bättre, med kostnad förenad skogskultur, vinner föga insteg i vårt land. Längre fram pä sommaren, när kreaturen af gräsvexten finna sin tillräckliga föda, lemna de skogsplantorna, hvilka dä ock för dem blifva mindre smakliga, mera orörda, och kan i följd deraf skogsbetningen denna årstid, utan synnerlig skada, medgifvas samt blifver stundom äfven nödvändig, för att förekomma, det en allt för stark gräsvext ej må förqväfva skogsplantorna. För den omtänksamme jordbrukaren skulle ett sådant förbud alls icke mediöra någon rubbning uti nuvarande förhållanden, ty han ställer aldrig sin hushållning sä illa, att han behöfver anlita detta dyrbara och onaturliga sätt till sina kreaturs lifnärande, men för dem, som hittills haft ovanan, att på detta sätt föda sina kreatur pä skogsegarens bekostnad, blefve det deremot ett lika behöflig! som nyttigt tvångsmedel, att bättre sköta sitt jordbruk och mera affatta kreaturens antal efter fodertillgängen, så att de kunde föda sina kreatur inne till den tid, då de kunde finna sin naturliga löda ute på marken, eller ock inskränka förödelsen till egen skogsmark. 260 Motioner i Borg are-Ståndet 1862. J\?
Beträffande förtullningen af varor, bergade från strandade, utrikes ifrån komma, fartyg, skall iakttagas: l:o att, derest fartyget alldeles förolyckats eller så skadats, att varorna ieke kunna, för befordrande till destinationsorten, åter intagas, eller om dessa till större eller mindre del finnas så sjöskadade, att de till vidare försändning icke utan äfvantyr kunna användas, godsegare eller dess ombud, må ega att godset i den stapelstad, dit det beqväm ligas t må kunna föras, eller, om dess beskaffenhet icke medgifver sådan transport, å landet i strandnings-orten, efter föregången kungörelse, genom offentlig auktion i vederbörlig ordning låta försälja; 2:0 att för detta ändamål laga besigtning å godset, så fort ske kan, bör anställas, då strandningen skett inom stads område, af magistratsperson, och i annat fall af kronofogden i orten eller annan behörig kronobetjent, med biträde af två sakkunnige och ojäfvige män, och i närvaro af vederböi’ande tullkammare-föi’eståndare, som eger att, under tjenstemanna-ansvarighet, för bevakande af kronans rätt, besigtnings-åtgärden kontrollera, och, om fog till anmärkning icke förekommer, å besigtnings-instrumentet, sorn ej edsvurne förrättningsmäll äro pligtige att, der så äskas, med ed fästa, anteckna sitt godkännande; 3:o att minst en månads tid må bestämmas för auktionens hållande, ef Bih. till R. St. Förslag till und.