Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Från den tid, då jag såsom ledamot deltog uti förhand liugarne uti det Utsk., som vid 1840 oell 41 års riksdag handlade frågan om inrättande af Sockne-Nämnder å landet, erinrar jag mig nogsamt de allvarsamma strider, hvilka i detta fall fördes och hvarvid i synnerhet ledamöter af PresteSt:t ifrigt arbetade för den restrictiva åsigten och tycktes ingalunda med blida ögon se att de större jordegarne skulle, till följd af berörde sin egenskap, utöfva något öfvervägande inflytande. Nu har redan BorgareSt:t fattat ett beslut öfverensstämmande med det förslag, Gr. Lagerbjelke framstält, eller att orden : »Ej må »egaren kunna sig förbehålla att för sådan fastighet rösta» skola uteslutas, men som man genom ett sådant enkelt uteslutande af nämnde ord möjligen skulle föranleda villrådighet om hvilken som skall ega rösträttigheten utöfva, skulle det synas mig vara att föredraga att till §:n foga ett tillägg af följande lydelse: »såvida ej »egaren sjelf i kontrakt förbehållit sig rösträttigheten.» Beträffande derefter de i 2:dra mom:t förekommande ord : »Enka. frånskild hustru eller ogift qvinna, som myndig är etc.», som Gr. Lagerbjelke yrkat måtte utbytas mot orden: »Qvinna, som myndig ar etc.», så och ehuru man kan anmärka, att uti förstnämnde stroph ligger en pleonasm i uttrycket, finnér jag likväl icke någon egentlig olägenhet kunna härröra deraf; hvadan jag, med hänsigt dertill att man icke utan särskildt behof bör skilja sig från de förut i MedSt;n fattade beslut, får hemställa att Utsk:ts ordalag i denna del mätte bibehållas oförändrade. Vidkommande åter sista mom:t, tillstyrker jag att detsamma må uteslutas. Jag kan nemligen icke inse något fullt giltigt skäl till bibehållande af dervarande bestämmelse. Man tänke sig det fall att t. ex. en fideikommissarie afträdt sin egendom till sina borgenärer samt att dessa fortfarande uti flere år upbara hans inkomster. Likväl skulle ingen kunna bevaka hans talan under tiden. Hr von Koch:
Liljencrants: Lika med den föreg:de talaren anser jag, att man icke bör beröfva hypotheksbanken all möjlighet att vid förefallande tillfälliga behof uptaga penningar mot upsägbara obligationer, men man bör dock så pass inskränka denna rättig - 212 Den 13 Oktober. het, att den icke må konna af en blifvande styrelse missbrukas, och jag anser det af Hr von Koch framställda förslag härtill fullt tjenligt, hvarföre jag å detsamma anhåller om bifall. Hr Mannerskantz: Mig synes hela detta förslag till reglemente lemna alla de garantier, man någonsin kan begära. Man har oförtydbart tillkännagifvit bankens ändamål och verksamhet ; man har stadgat att dess styrelse skall anförtros åt personer, dels nämnde af Konungen, dels tillsatta af R. Stms ombud, och dels valda af hypotheksföreningarne sjelfva, hvilka framdeles komma att representera hela landets jord; och man har i afs:de å det slag af uplåning, hvarom nu är fråga, särskildt sagt, att den icke får ega rum annat än för tillfälliga behof. Jag tycker då, att man icke kan begära flere eller större garantier, och det öfriga torde vara nödigt att lemna åt deras omtanka, som komma att stå i spetsen för anstalten. Vill man ännu vidare, än som redan skett, binda händerna på den blifvande styrelsen, så befarar jag, att denna vigtiga och nyttiga inrättning kommer att förfela sitt ändamål. — Jag anhåller alltså om bifall till §:n, sådan Utsk.t här föreslagit densamma. Gr. Mölner, Carl Göran Detlof: Man söker försvara denna g dermed, att de ifrågav:de obligationerna icke skola få utsläppas annat än till afhjelpande af tillfälliga behof; men för sådana har hypoteksbanken redan en gifven tillgång i grundfonden, hvars belopp af 8 millioner väl torde vara för ändamålet tillräckligt. §13 uptager också just de fall, då denna fond får anlitas.
Fru Holt rodnade vid minnet af, huru äfven hon deltagit i gycklet. Hur väl förstod hon ej nu det lyckliga leendet vid minnet af denna tid. Hur väl fattade hon ej, hvad dessa båda ensamma haft att säga bvarandra om lifvets bitterhet, om försakelser, framtidshopp och om möjligheter, som aldrig kunde realiseras. » Sitt ned lite! » bad den sjuka. Ännu aldrig hade någon gjort henne ett besök, och det hade känts både smärtsamt och förödmjukande. Nu var det liksom en upprättelse inför de andra patienterna att en så fin dam satt vid hennes Hennes ögon hängde fast, ej allenast vid den unga kvinnans älskliga ansikte, utan ännu mer vid hennes eleganta vårdräkt, ty hon tyckte om det, som var vackert, och hade lidit så bittert af att behöfva vara torftigt och illa klädd. » Och fröken stannade inte kvar därute längre än till hösten? » frågade fru Holt, som ej rätt visste hvad hon skulle säga. » Jag kunde inte! Jag kände, att de inte tyckte om mig, och det är pinsamt. De ville ha mig bort, det förstod jag, och så sade jag själf upp — det ser ju bättre ut. » Fru Holt tordes ej fråga, hur hon sedan haft det, ty hon gissade att det varit svårt nog. » Jag blef erbjuden en plats, » fortsatte den sjuka, » och alla sade jag borde ta den — att jag inte hade rättighet att neka. Det var på en fyrklippa! Många barn, små rum, osund luft, fattigdom — och så den förfärliga ensamheten. Det är kanske därför Gud straffat mig — men jag kunde inte. » » Hur länge har ni legat här? » » Tre månader, men nu kommer jag upp snart, värken i sidan är mindre. Jag längtar att få ligga ofvanpå och komma fram till fönstren. Bara jag sluppe den där förfärliga dräkten! » Hon pekade på konvalescenterna, som voro iförda den vanliga munderingen. Grof, mörkblå bomullsklädning; som nästan aldrig passade till figuren, utan var antingen för lång, för kort eller för vid, och oftast sammanhållen om lifvet med en gammal näsduk eller schalett. » Det påminner om fångdräkter, tycker jag. » säDg.
Utskottet varit i tillfälle erhålla, låntagaren, som befinner sig i medellös ställning och lider af en svår hjertåkomma, icke sjelf varit vållande till sitt obestånd, utan blifvit deri försatt genom ingångna förbindelser för Lindbohm, hvilken nu mera lemnat orten, samt Westré med hustru och mångå barn ej eger annan lillgång till sin och de sinäs bergning, än den obetydliga inkomsten af en komministers-beställning, har Utskottet, med fäsladt afseende jemväl derå, att Handlanden Hofgren, vid inbetalning af kapital-åtorstoden, fästat det. förbehåll, all brodern måtte erhålla eftergift af öfverräntan, — en förmån, som genom erbjudande af enahanda vilkor eller inbetalning af kapital-skulden blifvit honom hos trenne andra offentliga kassor beredd, ansett sig ega full anledning att hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, det ofvanberörde räntefordran, utgörande 124 R:dr 38 sk. 1 r:st banko, måtte få efterskänkas och utur räkenskaperna afskrifvas. Stockholm den 26 Februari 1858 STOCKHOLM, trjckt ho» Isaac Marcus, 1858. BankoUtskottets Ullri (andt .Y.-o 87. A.nk. tili Esj>.-Utsk« den i Mars 1858. kl. I e. m. i Utlåtande öfver väckt motion, alt Banken, utan hinder af det för dess behållningar å utrikes oi't' nu stadgade maximum, må inköpa det silfver Rikgäldskontoret kan i Hamburg och Altona hafva att aflåta. Med anledning af det kända förhållande, att Svenska Staten nyligen å utrikes ort afslutat kontrakt om 2:ne lån, har, i stöd af 56 § Riksdags-Ordningen, Herr Akerman, Fredrik, uti en den 20 innevarande månad inorii Högiofl.
Men det finnes äfven ett annat skäl, nemligen att den säd, som säljes om hösten, är rå, då deremot den, som levereras i Febr., skall vara torr. Denna omständighet tillika med den onaturliga täflan i försäljningen om hösten åstadkommer, som sagdt är, att markegångspriset blir lägre än det sedermera vid levereringstiden gångbara priset, och detta synes ej heller hafva varit obekant för Utsi., då Utsk. i dess första betänk, föreslagit en förändrad tid för årliga markegångssättningen. Men Utsk. har numera frångått denna del af förslaget, och följden blir då oundgängligen en minskning i en del medborgares påräknade inkomster. "Utgår man endast från den sats, att man bör lindra räntegifvarne, så måste det åtminstone medgifvas, att sådant bör ske, icke på räntetagarnes, utan på statens bekostnad. Detta skäl har, såsom jag vill minnas, redan förut blifvit anfördt, utan att vara af Utsk. vederlagdt; och då de skäl, Utsk. i stället anfört, på intet sätt synas mig öfvervägande, förmodar jag, att R. o. Ad. skall finna motskälen vara förtjenta af det afseende, att ifrågavar. betänk, bör afslås. Äfven jag är visserligen öfvertygad, att en förändring är af behofvet påkallad; men att här på stället säga, huru den skall ske, för att undvika de olägenheter, sorn jag ådagalagt vara förenade med Utsk:s förslag, tilltror jag mig icke, och jag måste således inskränka mig till att yrka afslag å Utskts betänkande. Gr. Posse, Arvid: En ledamot, Hr v. Hartmansdorff, har fästat uppmärksamheten derpå, att R. o. Ad. redan godkänt den del af Utsk:s betänk., som angår Konungens propos. om en stående markegång för 5 år i sender.
Sländers Revisorer. Då denna punkt ej eller kan föranleda till något beslut, instämmer jag deri, att Utlåtandet i den delen må läggas till handlingarne. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt j Gustaf: Att jag ej kan annat än instämma i Utskottets åsigter i första punkten af Utlåtandet, har jag flera gånger ådagalagt under nästförflutne Plenum; dock skall jag ej yrka votering öfver denna punkt, nöjd med att yttra, det min öfvertygelse i saken ej blifvit rubbad af de skäl, som i senaste Plenum mot mig anfördes. Grefve von Schwerin Fredrik Bogislaus: Huruvida denna punkt af Utskottets Utlåtande må läggas Lill handlingarne, beror af Ridderskapets och Adelns godtfinnande. Jag tror mig dock böra nämna, att skälet, hvarföre jag ej kunde instämma i Utskottets förslag, låg icke i denna punkt. Orsaken, hvarföre jag fann mig ej böra gilla den föreslagna Instruclionen, är hufvudsakligen den, att jag anser den alltför vidlöftig. Ju vidlöftigare en Instruction är, dess rnångfaldigare blifva tolkningarne. Jag gillar principen, att StatsVerkets tillstånd bör uppgifvas samt grunderne för förvaltningen framläggas. Allt öfrigt är af föga vigt. Herr von Hartmansdorffs August: Om första punkten hafva vi egenteligen discuterat i sista Förmiddagsplenum, då Instructio - Den 18 Januari i f. m. 269 nen för Revisorerna förevar. Jag anser derföre denna punkt nu kunna läggas lill handlingarna; äfven tror jag att händelsen saar med åtskilliga af de andre punkterna, utom den 10 punkten, hvilken bör hvila; hvarföre jag också i allmänhet förenar mig uti Grefve Horns anhållan. Grefve Horn: Orsaken, hvarföre jag trott, att hela Utlåtandet borde läggas till handlingarne, är, att Ridderskapet och Adeln då kunde återgå till det första Betänkandet eller N:o 62, och enär samma punkter der förekomma, som i förevarande Utlåtande, finner jag ej, att Ridderskapet och Adeln derigenom beröfvar sig öfverläggningen om io punkten.
Församlingen bör nemligen, lika litet som löntagaren, kunna inom nämnden disponera öfver någon enda röst; utan bör man af redlige män, som blifva kallade att deltaga i en dylik nämnd, der frågor pröfvas, som nära röra en löntagares ekonomiska välfärd och som jemväl för löngifvarne äro så mycket heldre af vigt, som dessa frågor angå bestämmandet, för en tid af femtio år, af en utaf de mera kännbara beskattningarne, Bih. till B. St. Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 15 Haft. 3 IS Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 61. kanna förvänta att de, i medvetande af uppdragets vigt och af det förtroende, som blifvit dem lemnadt, funne sig af samvete och hederskänsla uppkallade att rösta blott efter sin öfvertygelse och ej med afseende å hvilken, sorn inkallat dem i nämnden. De' böra besinna att deras uppdrag är detsamma som Domarens, för dem medför samma förpligtelser som för honom och att ett öfverträdande af den opartiskhet i beslut, som hos dem är att förvänta, vore lika vanhederligt som det hos Domare anses. Då Kongl. Maj:t ansett löntagaren elier Kontraktsprosten samt församlingen böra utse hvar sin ledamot i nämnden, har han dermed ej kunnat afse att försäkra dem om hvardera en röst i nämnden, utan meningen lärer otvifveiaktigt varit dels att sålunda betrygga begge parterne, om hvardera visste sig hafva i nämnden insatt en person, till hvars redlighet, klokhet och sakkännedom han kunde hysa fullt förtroende och som just genom ådagaläggandet af dessa egenskaper kunde bäst vinna afseende å de omständigheter, hvarå han önskade göra de öfrige ledamöterne i nämnden uppmärksamme; dels att tillförsäkra dessa parter att med åtminstone en af nämndens ledamöter kunna lättare kommunicera si» än med de öfrige O <D möjligen för parten helt och hållet okände ledamöterne; dels slutligen och förnämligast att sålunda få kännedomen om hvarje församlings lokala förhållanden bättre representerad än hvad fallet skulle blifva-, derest nämndens alla ledamöter voro för hela länet gemensamt utsedde.
Denna förändring är ingalunda lätt åstadkommen, och den rättvisa må man göra Utsk., att det varit svårt att upstälia stadgandet. g 2 innehåller ett uttryck, som icke är lyckligt valdt, och hvilket jag vill anmärka till hågkomst vid ett annat tillfälle, då författningen kommer att genomses. Sista meningen lyder nemi. sålunda: »Innehar han embete eller tjenst, vare det embete eller tjenst ock förlustig, der han ej, utan afs:de å sin troslära, kunnat till embetet eller tjensten nämnas.» Detta synes mig mindre lämpligt. Jag har en vigtigare anmärkn. att göra mot g 4, i hvars första mom. omtalas, att inskränkning icke göres i den rättighet Oeu 3 Februari e. ro till fri religionsöfning, som blifvit medgifven bekännare af främmande troslära, hvilka bär i [tibet inkommit. I K. INI:s Propos. beter det, hvilken i Riket tillåten är. Della synes mig lämpligare, emedan K. M. derigenom bemyndigas alt medgifva inrättandet af nya religionssamfund. Under öfverläggningen om Utsles förra Betänk, yttrades mycken tvekan, huruvida en sådan tillkommer K. M. Jag vill emedlertid icke klandra Utsk. derför, att det sökt undanrödja denna invändning, derigenom att det påpekat den religionsfrihet som är medgifven i 1771 års religionsplakat, men jag Iro1-, att det varit bättre att uttryckligen säga, att ingen inskränkning göres i hvad genom det förra blifvit stadgadt, ty derigenom är friheten medgifven icke blott dem som i Riket inkommit utan äfven deras barn och efterkommande, och nu blir den ytterligare medgifven dem, som skiljas från kyrkan och träda till andra religionssamfund. Det vore orimligt att en i Sverige född person icke skulle hafva rättighet att öfvergå till en annan troslära likaväl som de, hvilka i Riket inkommit. Jag anser således uttrycket i K. M:s Propos. bättre.
Län, att latituden af straffbestämmelsen är alltför vidsträckt; vid 11 §. af Herr V. F. Dalman: att detta ifrån i nZ,\ års Lag hemtade stadgande icke synes hafva det ringaste att göra med en Förordning, angående olofliga folksamlingar; att genom detsamraas införande häri sanction icke bör gifvas åt en sådan §:s intagande i nya lagstiftningen samt att stadgandet heldre må qvarstå i gamla Lagen, än att uti ingressen till nu ifrågavarande Förordning hela 6 Gap. Missgernings-Balken skall sägas vara upphäfvet, men likväl en så meningslös sorn denna derifrån uti Förordningen införd; af Herr P. G. Cederschiöld, att om det bär förekommande förbud ”alt kåda krigsfolk till uppbrott utan Konungens befallning’ ej förutsätter afsigten ”att dermed utföra skadlig stämpling emot Rikets säkerhet' utan är absolut, står det i strid med §;ens senare moment, — och att, i fall åter förbudet förutsätter en sådan afsigt, Konungens befallning ej undanrödjer det brottsliga i baud lingen; varande af Herr J. P. Lefren föreslaget, att §:en må börjas sålunda: ''Bådar någon krigsfolk till uppbrott i annan ord”ningj än stadgadt är’’, vid hvilken redaction sista momentet kunde utgå, samt af Herr P. G. Cederschiöld, och Herr i?. T. Cederschiöld, att från denna § ej bordt uteslutas de deri från i j34 års
Hvad sjelfva frågan beträffar, så är den väckt af 1860 års revisorer, hvilka, då de hade funnit att Statskontoret icke kunnat fullgöra sin skyldighet mot Riksgäldskontoret, nemi. att till detsamma öfverlemna det öfverskott, som var beräknadt på statsverkets inkomster, och hvilket var förorsakadt derigenom, att tull-umgälderna hade ingått till ett betydligt lägre belopp än det i Biks-staten beräknade, framställt förslag till afhjelpande af denna olägenhet. Statskontoret, som blifvit kommuniceradt detta förslag, yttrade visserligen deröfver några betänkligheter, men gillade det fullkomligt i principen. Det ansåg nemi. att det måste för en kassaförvaltning i allmänhet vara fördelaktigare, att tillgå ngarne finnas i en hufvudeller generalkassa samlade, för att derifrån direkte utgå till de föremål, hvartill de äro anvisade, än att medlen fördelas mellan flera särskilda kassor, för att af dem, som deröfver disponera, för de afsedda ändamålen användas. I det sednare fallet kunde nemi. lätt inträffa, att en eller flera af sistnämnda kassor för tillfället egde större tillgångar, än som då erfordrades, under det att hufvudkassan, af en eller annan orsak, samtidigt vore i behof af behållningarne i de andra kassorna. Utsk:t, som sökt att skaffa sig underrättelse om förhållandet med de förvaltande verkens kassor, under olika tidsmomenter, bar fått de upplysningar, att icke så obetydliga behållningar varit i desamma. Ehuru det visserligen är sannt att senare på året, den 1 Oktober, summan något nedgått, så var likväl den 1 April 1862 i dessa kassor 2,682,866 rdr. Häraf hade Krigs-Coll. 966,773, Förvaltningen af sjöärendena 607,000 och Ofver-intendents-embetet 90,000 rdr o. s. v.
Detta föreställer jag mig vara den enda grundlagsenliga väg, vi hafva att följa; och jag hemställer derföre, om icke Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propos., huruvida Ståndet yrkar återremiss eller icke. Frih. Boye: Jag ber att få försäkra Gr.Spens, att min mening aldrig varit annan än den, han i början af sitt yttrande framställde; slutet af detta yttrande hörde jag ej. Men jag ber att få erinra, att detta angår en cura posterior, hvartill vi komma först efter första frågans afgörande. Frih. Ehrenborgh har nu så tydligt som möjligt framställt rätta behandlingssättet af denna fråga, hvilket jag ansett kunna blifva kortare derigenom, att 2:ne propostr sammanfördes. Hr von Hohenhausen: Det tillhör visserligen R. o. Ad:s beslutande-rätt att bestämma sättet, huru Ståndet vill afgöra de här ifrågakomna contrapropos:r, d. v. s. huruvida dessa frågor böra afgöras genom särskilda propostr eller, såsom Frih. Boye föreslagit, sammanfattas i en hufvudsaklig propos. Men jag vill framställa, hvad det i detta fall betyder att lägga Utsk:s betänkm till handina, när man sedan skall taga en åtgärd. Det är ej den vanliga formen att lägga ett betänk, till handina, utan att dermed hela saken förfaller. Jag ser derföre icke, hvarföre icke nu genast den contrapropos. kan framställas: anser R. o. Ad. de framställda anmärkningarna böra föranleda till någon und. skrifvelse till K. M. i den form, grundlagen omtalar, eller anser R. o. Ad. det icke; och propos:n i den delen kan på förhand afgöras utan votering. Men någon särskild contrapropos., att dessa betänkm må läggas till handina, synes mig icke vara på sitt rätta ställe. Jag får derföre i afseende på contraproposm hemställa, om det ej vore lämpligt att framställa den und. skrifvelsen till jakande eller nekande, hvarigenom contraproposm till återremissen blefve bestämd. Upplästes till justering och godkändes följande voteringsproposition:
Det synes föga förnuftsenligt, att i samma mån jordbrukarens tillgångar äro mindre än vanligt, beloppet af hans ulskylder skall vara större än vanligt; men vanan har bortnött eflertankan i detta afseende, och den skattdragande finner ej något att härvid erinra. Deremot har han mycket att erinra dervid, att hans spannmål, ehuru väl rengjord, 38 torr och ganska vigtig, likväl understundom ej anses magazinsgild derföre att den icke är fri från någre annars oskadlige frön. Något närmare bestämmande i detta afseende vore af nytta, så väl för den skattskyldige som för Magazins-förvaltaren. Likaså gör vanan att skattdragande icke beklagar sig öfver svårigheterna för honom att kontrollera riktigheten af den summa, hvarföre han debiteras under alla de föråldrade titllar, som ingå uti jordebokspersedlarne, och hvaraf många bära vilne om ett ursprung under helt andra förhållanden än de nuvarande. Bibehållandet af dessa mångfaldiga, olämpliga titlar, förorsakar emedlertid arbete och svårigheter uti räkenskaperna, som äro tidsödande och kunna anses vara sjelfskapade; förenklingen är lätt och nödig. Uppbördskostnaden för Statsverket är vanligtvis ganska ringa, och kan anses till omkring 2 procent af uppbörds-beloppet; men de år, då afsättningen af spanmål är trög, ingår betydligt af denna vara uti Kronans Magasiner, och då kan måhända 10 å 12 procent på spanmålens värde afgå, någongång mera. Ehuru nästan alla utgående skatter äro att anse såsom improducliva utgifter, och således betungande samhället i sin helhet och förminskande dess egentliga årliga behållning, så äro de likväl ej något hinder för jordbrukets flor och förbältringarne deruti, lika litet som ett utgående arrende är ett hinder för jordbrukets fullkomnande vid utarrenderad egendom. Politie: Allmänna anstalter till ordningens vidmakthållande äro uti detta Län ej andre än hvad lag, författningar och inslructioner ålägga vederbörande tjenstemän att städse iakttaga, och hvilket äfvenväl uppfyller dermed åsyftade ändamål, så vidt som oordningar på förhand låta sig förekommas. Sammanhang härmed egande anstalter äro häkten och korrektionshus.
Nu, sedan dessa friheter verkligen skulle vara uppoffringar å Statens sida, i händelse motsvarande skyldigheter rigtigt uppfyllas, synas BergsmansHemmanens Fribeter förutsätta en motsvarande Tackjerns-blåsning; och alldenstund, enligt hvad här ofvan blifvit anmärkt, sådant icke kan verkställas i lika mån al alla Hemman, bör efterlåtenhet i detta afseende genom en Skattejerns afgift ersättas. Af denna anledning, och då ett stadgande i denna del alldeles saknas, anser jag nödigt Den 5 3amiant. 149 att fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid detta ämne och dervid föreslå: i:o Hvarje Bergsman, som vill tillgodonjuta hela beloppet af de förmåner, som tillhöra dess åboende Hemman, bör idka full blåsning efter ägande andelar i Hyttan. 2:0 Tillverkar han mindre belopp eller alldeles intet Tackjern, skall det åligga honom, att, efter af Kongl. Bergscollegium föreslagne allmänna och af Kongl. Majit gillade grunder, afgifva en årlig Tackjerns-skatt, som af BergsFogden i Orten på vanligt sätt uppbäres, hvarigenom den fordom, och då Blåsningarne voro i full drift, till Statsverket ingående Tionde - inkomst af Bergslagerne må Upphinnas nu som förr. 3:0 Äro flere Hemman derom ense, att från Bergsbruket afstå, eller är Malmoch Skogs* tjillgången så medtagen, att de icke vidare Hunna med skäl idka Bergsbruk, må af dessa tjernman jemna rotar utses, som helt och hållet iklädas Landslags Natur, skattläggas och roteras i likhet med andra Landslags Hemman i Orten, men de till jemna Rotelag icke indelt<L med motsvarande Skattejerns afgift tills viri ijre beläggas. Vördsammast uthedes att detta Memorial måtte till OeconomieUtskottet varda remitteradt.