Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka förklara, att Utskrs förslag i denna punkt skulle motverka riksdagarnas förkortande. Ropades ja och nej. Hr von Hartmansdorff, Au g., begärde votering. Upplästes till justering och godkändes följande voterrspropostn: Den, som förklarar såsom R. o. Ad:s gemensamma tanka den anmärkn., att Constit.Utskrs förslag i 5:te punkten af Utsk:s memor. N:o 4t skulle motverka riksdagarnas förkortande, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, förklarar R. o. Ad. ofvannämnda anmärkn. icke vara Ståndets gemensamma tanka. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 25. Nej — 20. Utsk:s förslag godkändes till grundlagsenlig behandling efter 56 § Reg.F. 8:de punkten. Ilr von Hartmansdorff: Detta förslag synes vara en efterapning af hvad som äger rum i England, alt man nemi. skall säga på förhand: nu kommer jag med något märkvärdigt; gifven nu akt, gode Herrar! Jag kan för mia del icke linna, att detta förslag är, enligt hvad grundlagen förutsätter såsom vilkor för ett grutidlagsändringsförslag , högst nödigt och nyttigt. Vi hafva sett, att vid våra riksdagar inkomma flera motioner, än Utsk:n hinna att väl bereda och Stånden att väl afgöra. Hvarföre man då skall gifva dessa motioner en högtidlig form, som blott medför tidspillan, kan jag icke inse. Jag underställer derföre R. o. Ad:s bepröfvande, 0111 icke R. o. Ad. såsom dess gemensamma tanka härvid ville förklara, att Ståndet anser detta förslag onödigt. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Det är nogsamt bekant, att under motionstiden motioner väckas i samma ämnen icke allenast inom de särskilda Stånden, utan äfven af flera ledamöter inom samma Stånd.
Utskottet har egnat sorgfällig uppmärksamhet åt granskningen af de Fullmäktiges protokoll, hvilka innefatta upplysning om de af Fullmäktige, vid de särskilda prisbestämningarne följda grunder, samt, i anledning af de utaf Fullmäktige i detta hänseende vidtagna förfoganden, ansett sig icke böra uttala något annat omdöme, än alt det, efter Utskottets öfvertygelse, skulle hafva varit med Bankens fördel öfverensstämmande, i händelse Fullmäktige, begagnande den dåvarande fördelaktiga konjunkturen för realiserande af Spanska Piastrar, antagit det hos dem, den 16 sistlidne November gjorda anbud att till ett pris af 132 sk. Banko per Piaster inköpa 300,000 st. dylika Piastrar. §• 18. (1851 års Rev.-Ber. §. 24. 1853 års Rev.-Ber. §. 34. Fullm:s Ber. §. 12.) Uppköp och förAngående uppköp och försäljning af vexlar, för Bankons räkning, f"ljnV'lar red°görelse visserligen meddelad uti förestående berättelser, men Ut aj vex a i. sk0ttet anser sig dock böra här framlägga efi mera sammanfattad upp gift i dessa hänseenden: issi. i 8 SS. 18SÖ. Behållning vid årets ingång Ränta å utrikes innestående medel R:dr 277,010 43 — 264,742 2 — 2,039,012 22 — 1 Behållning - 550,484 23 — 798,241 14 1,413,311 37 Som Conto-Curanter, för år 1853, från Bankens hus i Hamburg ännu ej inkommit, så har för nämnde år hvarken ränta ^Her stämpel och porto kunnat upptagas. Banko-Utskottets Berättelse. 11
Och att ni kan sätta i fråga,” tillade hon med komiskt allvar, ”huruvida jag ville utbyta denna skugga mot er! Visserligen kan detta stundom vara trefligt nog; men jag förvånas att höra, det ni, vid första tanken på en sådan möjlighet, redan omtalar, hvilka revolutioner ni ernar göra. Nej, nej, min herr baron,” härvid hotade hon skälmaktigt, såsom man brukar göra åt oartiga barn, ”ni har för hastigt och med en lätthet, liksom ni begagnade extra post, nått höjden af all möjlig djerfhet, hvarföre jag helt och hållet afslår er begäran.” Baronen var alldeles förtjust öfver Julies muntra svar, hvaraf han tyckte sig kunna hoppas mycket för sina afsigter. – ”Min charmanta värdinna förstår att uttrycka sig med ett så eget behag, äfven då frågan är om ett afslag, att hennes ödmjuke tjenare erkänner sin djerfhet och bönfaller att åter blifva upptagen till nåder. Han lofvar och bedyrar, att, om han någonsin skulle kunna vinna sin herrskarinnas ynnest till den grad, att han får uppvakta henne såsom dess förklarade tillbedjare, vill han aldrig hysa så ogudaktiga planer, som att aflägsna den, hvilken för det närvarande står emellan honom och hans förhoppningars mål, lik en mörk, hotande sky mellan solen och den, som otåligt väntar sitt lif af dess strålar. I detta poetiska vältalighetsmönster öfverträffade baronen sig sjelf. För att desto mera förhöja verkan deraf, böjde han med den mest smakfulla prydlighet sitt knä mot jorden, och skickade Julie en blick, som kunnat antända ett vida mindre brännbart ämne, än det hjerta den var ernad att besegra. Hon räckte honom leende handen, och sade muntert: ”Stig upp för all del, bäste baron; marken är fuktig, och skola vi ändtligen spela komedi, kan det likså väl ske inne i salongen, som härute i aftonkylan.” Baronen fann rådet godt och steg genast upp. ”Som ni vill, älskvärda Julie! Mig är det likgiltigt hvar vi spela, blott våra roler icke åtskiljas. – Han tryckte härvid med så glad tillförsigt hennes hand, liksom han på rent allvar fått ja.
Med henne till vägviserska funno de snart boningar och äfven kosacker, som voro utsända för upptagande af skatt. Man öfvervintrade vid floden Kompakowa. Under vintern uppkastade sjön en hvalfisk, hvilken i kroppen hade en harpun af europeiskt arbete och med latinska bokstäfver. Fartyget lemnade vinterhamnen i medlet af maj (n. st.) 1717, men råkade på isfält, bland hvilka det kom i besätt under fem och en half veckor. Härigenom blef stor brist på lifsmedel. I slutet af juli kom man åter till Ochotsk. Från denna tid har en regelbunden sjöförbindelse egt rum mellan denna stad och Kamtschatka. Befälhafvare under första resan öfver Ochotska hafvet var kosacken Sokolow56. Af hvad jag anfört framgår, att man, tack vare fångstmännens och kosackernas lust för äfventyrliga upptäcktsfärder, vid sjuttonhundratalets början hade en i hufvudsaken riktig uppfattning om landfördelningen och flodernas lopp i nordöstra delen af Asien. Men till följd af obekantskap med eller tvifvel på Deschnews upptäckter var man fortfarande i ovisshet, huruvida ej Asien längst i nordost sammanhängde med Amerika genom ett smalt näs, på samma sätt som med Afrika eller som Norra och Södra Amerika med hvarandra, en åsigt som, till följd af det hos menniskan inneboende omedvetna behofvet att generalisera och önskan att få en förklaring, huru befolkningen utbredt sig från den gamla till den nya verlden, länge med ifver försvarades57. Så vidt man känner, hade dessutom ingen, vare sig europe eller inföding, utsträckt sina jagtfärder ända till Asiens nordligaste udde, till följd hvaraf det läge, man för densamma antog, endast berodde på lösa förmodanden. Det var t. ex. möjligt, att Asien i norr sträckte sig med en udde ända till polens granskap, eller att ett bredt näs mellan Pjäsina och Olenek sammanband den kända delen af denna verldsdel med en asiatisk polarkontinentKarta öfver Asien ur en af ryska Vetenskapsakademien år 1737 utgifven atlas.
Hvad åter beträffar den andra betänkligheten, eller att bränvinsbränningen vore en för jordbruket så serdeles stor fördel, förfaller enl. min åsigt äfven denna betänklighet, när man besinnar, att i fall förutsättningen, att jordbrukaren hämtar fördel af bränvinsbränningen, vore rigtig, ingen stadsbo kan konkurrera med landtmannen, hvilken, utom den vinst man i allmänhet kan hafva af bränvinsbränningen, jemväl äger den stora förmenta fördelen deraf för sitt jordbruk. Om åter en ännu större vinst upkommer genom handteringens förflyttande till släderne, blir det ju en gifven statsekonomisk vinst, att en sådan förflyttning äger rum. Genom Utskts förslag ästadkommes således endast, att bränvinsbränningen blir utöfvad, der den enl. sin natur lämpligast och bäst kan och bör bedrifvas. Vidkommande slutligen de mindre brännerierne och deras bedrifvande oberoende af jordbruket, så har Utsk., på sätt jag redan nämnt, utgått från den åsigt, att bränvinsbränningen bör öfvergå till en fabriksnäring, men med hänsyn till närvartde förhållanden ansett sig böra lill viss grad medgifva husbehofsbränningen. Den medgifves således icke såsom något i och för sig sjelf godt och lämpligt utan såsom något, hvilket man f. n. icke kan undvika, och det kan då icke vara skäl alt längre än till de förhållanden, som föranledt dess medgifvande, utsträcka densamma. Derför att husbehofsbränningen nu är tillåten endast å i mantal satt jord, har Utsk. äfven tillstyrkt dess bibehållande, men hvarför man skall utsträcka denna förmån till andra i städerne än de, som hafva i mantal salt jord, kan jag åtminstone icke inse. Den, som med någon upmärksamhet betraktat det industriella lifvet i våra småstäder, lä - Den 2G April f. m. 435 rer nogsamt funnit, all de smärre handtverkarne äro lill en 4 jordbrukare, lill ^ ladugårdsidkare, och slutligen måhända icke fullt ^ verklige näringsidkare. Det är ganska troligt, all dessa handlverkare skola till större delen lägga sig lill små brännerieti sina gårdar och der förvandla jordens produkter i bränvin.
De $lfoäattonet od) $3riöat»33anfet, forn meD fpanmålö»belåning ftg be» fatta; famt från SiiféDag till SviföDag åt äpppotfjefé^öreningat; e) att De €afa»€reDitto, forn inom ett åt {fola inbetala^, l)elft bota bewiljaé på olif a tiDer af åtet, få att, om möjligt ät, fnoarje månaD något ellet några af Dem må mata förfallna oå), i IjänDelfe af be^of, funna inDtagaö; od> f) att Q3anco»®tt;relfen böt i möjligajfe måtto tillfe, att SteDi» tioen begagnaö enligt Detaö egentliga beflämmelfe od) icfe till en ut» flräcft a{jigneringö»röte(fe för De Dagliga od) jiunDltga befyofmen, fyroar» till De löpanDe täfningarne i £Depofttionä»53anfen, gtunDaDe på et» forDetltga meDelö fucceöfioa infattning, äto fjufmuDfafligen ämnaDe. 20:o <3BiDate (fola, i affeenDe på De Safa»SteDitio, forn afsatt» co»@tprelfen beroiljaé, följanDe flaDgattDen gälla: a) för alla gemenfamt: att, innan någon Ipftning af Safa»SreDitio till flotte ellet minDte Del får äga tum, {fall Den, forn fåDant SteDitio erhållit, för t)<la
Dessa 2:ne slag af pvedikanter böra således icke med hvarandra jeuiföras. Deremot inser jag ej något skäl hvarföre en huspredikant, som blifvit tillåten, icke skulle betala en afgift till Kronan, lika väl som hvarje annan offentlig tjensteman , ty en sådan är han, såsom prest för en viss menighet, hörande till bruket, det må vara större eller mindre, och vanligen beviljas en dylik predikant endast för bruk, som äro aflägsna från kyrkan. Jemförelsen med särskilda predikanter för stora jordegendomar, prester, som äro mig obekanta, tror jag ej heller vara riktig. Jordbruket hvilar om Söndagarna, hvilket också vanligen är förhållandet med bruk, såvida der ej finnes en masugn, hvars gång ej får nlbryfas eller lemnäs utan våld. Här anfördes ett exempel från Skåne. Der är vanliga förhållandet att folket har närmare lill kyrkan än annorstädes, och Tosterups herregård ligger, såsom jag tror, tätt invid kyrkan, så alt svårigheten för dess arbetare ali gå dit är mindre än på de flesta andra orter. Jag hemställer således att R. o. Ad. måtte godkänna den classification, som Tjtsk. föreslagit, saint framdeles, då vi komma lill frågan 0111 siffrorna , afgöra om de äro riktiga , eller örn andra böra införas. Gr. Posse: Sedan jag anmälte mig, har Hr von Hartmansdorff redan så förekommit mig, att jag ej har något att tillägga. Jag ämnade också blott fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå , att då icke några siffror äro i fråga att. bestämmas, så är det blott fråga örn alt afgöra huruvida brukspredikanter böra indelas i classer och såsom sådane beskat>4 H. ,5 *14 Den 7 October f. ra. tas, eller också anses såsom alldeles fria.
Det är enkannerligen sådana, som gifva själen åt de luftigt allegoriska transparenttaflor, i hvilka han älskar att parallelisera Naturens och Andens lif, eller måla den förras företeelser och förändringar såsom den sednares bildliga motsvarigheter; det är i främsta rummet sådana, som rädda den beskrifvande skaldekonst, hvars förnämste representant i Gustafs tidehvarf han är, från missödet att i sitt hela urarta till ett slösaktigt grannlåts-glitter, ytterst skimmerrikt, men kallt och under all sin mångfärg enformigt. Vi säga, ”i sitt hela”: ty styckevis förekomma dylika urartningar; men bakom dem qväller alltid en oskuldsfrom skönhetsglädje, hvars ovillkorliga känsloflöden snart åter öfversvalla siraterna och ånyo upplifva målningen. Anmärkas kan, såsom något hos honom eget, på engång denna oskuld och denna lust att ständigt vara grann; men också bär, hos honom, sjelfva detta begär lika mycken prägel af ett lifligt natursinnes barnfröjd, som af hofmannens elegans och praktlystnad. Oxenstjerna är i sjelfva verket, före Tegnér, den präktigaste af alla svenska skalder; och visserligen sker ofta nog, att hans sångmö, icke nöjd att endast smycka sig med blommor och juveler, kläder sig från hufvud till fot i rosor och ädelstenar. Föröfrigt satte denna sångmö målet för sin kärlek ej blott i ett arkadiskt samlif med Naturen. Innehållet af hennes natur-åskådning och landtliga njutningar skulle äfven, så långt henne möjligt var, blifva ett fosterländskt: hennes uppmärksamhet skulle sysselsättas företrädesvis af svenska ämnen, svenska minnen; dessa skulle med sin inhemska själ genomtränga, genomglöda, helt med sig sammansmälta den fransyska formen; och dymedelst förvandla den – alldeles som Gustaf det önskade – till en fullkomligt inhemsk. Också har hon, äfven häruti, ganska ofta lyckats förundransvärdt, att besegra denna forms abstracta och conventionella egenheter.
S&amp; mycket mer har det g l ~ d t oss, att kuniia åbeiopa ett annat omdöme, ett omdöme h ~ m t a d t f r h den tid, då hon ännu stod i b101nn1an af sin ålder, d&amp; hennes litterära alstringsliraft var, så att siiga, utan gränser och d&amp; hon, lifvad af fi.an~g&amp;ngeii, kände sig aga en outtömlig källa af fantasi ocli ideer, &amp; t hvillia hon i sina romaner m h t e ge forn och lif. Den tiden var Emelie Flygare-C ar1611 en intressant .personlighet, som det var val värdt a t t lsira känna. Men hon öfverlefde sin tid. V k a dagars iiflan och strider Gerörde henne föga. I ett afseende födlef hon dock genom. &amp; ren alltid cleiismiii.a. Heiiiies goda Iijärte förnelcacle sig aldrig. Den fattiga, lidande delen af niäiiiiisIroslä1.ctet hade alltid hennes varmaste sympati och alida till det sista gingo hennes tan1; ar u t p&amp; a t t lindra sina likars nöd. I v h t lands litteraturhistoria slid1 Emelie Flygare-Carlkns namn i alla ticler intaga en frainstiiende plats, men hvad mer ar, i m&amp;ngen nödens boning liommer det länge med välsignelse och tacksamhet a t t iniiiilas. ' Om samskolor. Det skulle ur fler a11 en synpunkt vara lärorikt att genoiii tiderna följa frågan om saniuppfostran könen emellan, sarskildt skulle vi vilja följa de strider, som under det nittonde krhundradet förts, d i denna fråga ej längre varit en oklar tanke, en obestämd fraintidsaiiing, ntan då hon mångenstädes varit en f r i n för dagen, Iivilken &amp; ng efter annan lagt beslag p % den allmanna uppmarksainheteii. Emellertid tillata hvarken tid eller utrymme en. dylik utförlig inledande historik.
Han representerade inom sitt område detsamma som den oslipade impressionismen inom målarkonsten; han var ett barn af sin tid. Det lif han framställde på scenen var klatschadt ned med grof pensel, färgerna stodo ofta hårdt och rått, men det hela gjorde intryck på unga sinnen genom hänsynslöshet och mod. Det dröjde icke länge, innan denna obändiga konst fann den teater för trång, i hvilken den tillsvidare inrymts. Anders Ericson bildade ett eget sällskap och skaffade sig en egen skådebana, hvilken han demonstrativt kallade Literära teatern. Der slog han sitt lifs stora slag. Det fans ett skådespel i den nordiska literaturen, som, ehuru allmänt erkändt som ett mästerverk, aldrig blifvit framfördt på scenen, derför att hufvudpersonen var en konung och tiden icke var den förflutna. Författaren var en af Nordens ypperste skalder, med ett anseende så stort, att det kunde kasta glans till och med öfver namnet Anders Ericson. Anders Ericson satte det på sin repertoar och första uppförandet blef en stor succès. Anders Ericson spelade sjelf hufvudrollen, och Anders Ericson blef dagens hjelte. Sedan den stunden flockades allt hvad det fans af ungdom i literatur och dramatisk konst kring Anders Ericson som den naturlige föraren. Alla förhoppningar om framåtskridande på nya banor, alla obestämda drömmar om djerfva scener och naturalistisk illusion, alla hemlösa, gräsliga tragedier och alla dramatiska diktare utan namn svärmade som myggor kring detta nytända ljus. Max var gripen af ungdomens epidemiska entusiasm och den hade hos honom skaffat sig uttryck i två enaktspjeser, hvilka han insändt till Literära teaterns direktion. Han väntade en månad förgäfves på svar; så beslöt han sig för att uppsöka den store mannen för att spörja om de insända pjesernas öde. En dag i Februari knackade han på dörren till den lägenhet i ett mindre hotell, som beboddes af Literära teaterns illustre ledare. Det kom intet svar inifrån, men då han tog i låset gick dörren upp och han steg in. Det reste sig en man från chäslongen borta vid fönstret. Max sade sitt ärende och sitt namn. »Sitt ner», sade Anders Ericson och intog sjelf åter sin liggande ställning på chäslongen.
I förra fallet deltaga säkerligen alla Ständen i öfwerläggningen; i sednare alternativet! skulle kanske saknas medlemmar af det Hederwärda BondeStändet, som anser sig hafwa afgjordt fåken; De nywalde Ledamöterne, hwilke säsom en särskildt Beredning inom ConstitutionsUtstottet sysflosane sig med Conscriptionsfrägan, kunde, hwad Rivderskapet och Adeln beträffar, komma att bestå af ^ personer nied full kännedom af amner. Och dä re. sultarer af deras öfwerläggning undergått granskning af de upplyste Herrar och Man, hwaraf ConstimliomUlstottet redan bestär, ar ingen twifwel att ämnet likamäl blefwe wäl utredt, och fran rigtig syn» punct bekraktadr, som att constitutionela formaliteter pä vetta fält äro bäst iaknagne. Zerv Lilverllolps, 6ullak /rbrakmm, Utbad sig fa anmärka, att ehuru man ej alldeles kunde neka att icke förevarande fräga skulle kunna hänföras till dem som höra till ven 89 Z, är det likwäl helt och häller tydligt att den efter ordalydelsen hörer till den 80, som rörer förändringar i rotering, recrutering och utskrifning af manskap. När det sednare more klart insäg han ej hwarföre genom en unyd. ning mäler skulle dragas under den 89 §- Dä således denna fräga borde enligt hans öfwertygelse behandlas helt annorlunda än de som till nägot af ds nu befintliga Utstött manligen remitteras, wille häri tillstyrka art ett nytt Utskott till dest beredande förvrdnades. 8n - 446 Den 7 November. Zrrhekre Leckorllröm, facod. Till hwilket Utflott -om häldst denna fräga remitteras, sa är det sammansatt af fyra Ständ.
Annars iakttages här ”föga hvarken tidens eller rummets enhet, ty skådespelet ”börjar i Ecbatana och slutar i Judeen”237. Det är otvifvelaktigt, att mycket af det beröm Hammarsköld här gifver dramats författare tillkommer egentligen författaren af Judiths bok. ”Expositionens konstrika anläggning” är redan i biblen angifven; föreställningen om den fara, som hotade Bethulien, är i bibelberättelsen ännu åskådligare målad. Men onekligt är dock, att detta stycke i dramatiskt hänseende står betydligt framom de hittills betraktade skådespelen. Redan scenindelningen bidrager dertill mycket. Akter och scener äro de inskärningar, hvarigenom den oorganiskt klumpiga massan erhåller utseendet af att vara ett organiskt ordnadt helt; och det stannar ej vid blotta utseendet, ty mer eller mindre, på ett eller annat sätt, gör sig gällande det anlag till organisk bildning, som i sjelfva ämnet ligger. Aktindelningen i detta stycke är icke gjord utan urskiljning: första akten visar förberedelserna till kriget å ömse sidor, den andra belägringen af Bethulien och de belägrades oro och förtviflan; i tredje akten stegras denna förtviflan till sin höjd och deraf uppkallas Judith till handling; i fjerde akten kommer upplösningen med Holofernis dödande, hvarefter femte akten förmodligen har, i öfverensstämmelse med biblen, framställt de befriade Israeliternas glädje och tacksägelser. Någon symmetrisk anordning af delarna har man dock ej att vänta; hela första akten upptar blott sju sidor, då deremot en scen i andra ensamt fyller tio. De flesta scener bilda ett litet helt för sig, om än någongång i samma scen lokalen för handlingen flyttas från ett rum till ett annat. Scenernas följd på hvarandra är dock bestämd af den bibliska berättelsens gång, och något försök att sjelfständigt anordna ämnet efter dramats fordringar förmärkes icke; det är af författaren upptaget såsom det låg för honom, och indelningen är nästan det enda, som förråder spåret till en konstnärlig plan. Tid och rum äro här lyckligare behandlade än i de äldre styckena.
Här leks med allt, med heder ANDRA AKTEN gnista godt hos någon så blygs han öfver det. Hvarför skulle jag nu taga flickorna till mig? ERIK. För att göra en god gärning! BEATRIX. Uppfostra dem och gifta bort dem, alltså? ERIK. och trälars barn skulle de bättre finna sig till rätta Någonting i den vägen! Faderoch moderlösa hos Dig och under Din vård, än hos faster Britta. BEATRIX. en äldre fränka som kanske är den enda rättfärdiga själ vid din faders sida! Men icke vill jag taga dessa minderåriga från henne. ERIK. Säg Brigitta det låter mera aktningsfullt mot kan icke föra snärtorna med sig! Hon skall ju vallfärda till Jerusalem snart och BEATRIX. Nåväl; jag skall tala vid faster! TÄRNORNA fram, kysser hennes hand. FOLKUNGA-SAGAN. ERIK halfhögt till Beatrix. Du kallar faster rättfärdig? BEATRIX. Ja och med skäl! ERIK. ädle, gode fader. Och hon smider ränker mot min fader min BEATRIX. Om så är, då är hon icke rättfärdig. ERIK. Hvilket återstår att utröna... Behagar Du gå nu? BEATRIX. vara det! Blif det icke! Erik, Du är icke dålig, men Du ville gärna MAGNUS OCH BRIGITTA in. MAGNUS. min lilla Beatrix. Här är platsen! Lämnen detta rum! Nej se, De omfamnas. ANDRA AKTEN BEATRIX. god morgon emedan jag var i messan! MAGNUS. Älskade Fader! Jag har icke fått säga Dig en Vill Erik stanna här? ERIK. Helst inte! till Tärnorna. BRIGITTA Gå ner i trädgårn, Ni! BEATRIX. Jag skall tala vid faster senare om dessa flickor! Hon slår igen boken på skrifbordet. BRIGITTA. Väl, väl! ALLA utom Magnus och Brigitta gå. BRIGITTA sätter sig. Sitt! MAGNUS. Tack! BRIGITTA. Vill du börja, min broder? FOLKUNGA-SAGAN. MAGNUS. franka om den besatta qvinnan och hennes uttalanden?
Stat uppföras för hvardera Academien att intill nästa Riksdag utgå. S. D., Återremitterades Stats Ut kottets den 18 dennes på bordet lagde Ut lå tande N-*o 200, i anledning af Grefve von Perséns motion, rörande de förändringar, sorn insmygt sig: uti de af Konung Carl XI conlirmerade och med Allmogen upprättade så kallade Ivnekte-contracten. S. I Å nyo föredrogos-: och: biföllor StatsUtskottets? den18 dennes: pä bordet lagde Utlåtanden: N:o 197, i anledning af Kongl'. Majits Nådiga Proposition, angående ytterligare anslag för anläggandet af en vattenledning lill Carlskrona; N:o 204;, i. anledning af Kongl. Maj:t* dea 15> sistlidne Maji till Ht*- 22 Trot. tJ'dr. elen 25 slug. i8 3 ef.. stöllet nfhitne Kådiga Remiss å handlingnrne i målet, rörande sökt everldclig skatterna n na-r ä 11 å det under Ulriksdalils Kungsgård förr lydande hemmanet Kefvinge med dertill hörande utjord; N:o 302, i fråga on» medels anskaffande till canaloch shissbvggnaden vid Säffle i Vermland, medelst anticipation å 1835 års anslag Ull valten-coniunicationer och andre allmänna byggnader.