Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då 2:ne föregående talare, Frih:ne Gederström och Raab, ordat om den liknöjdhet, med hvilken förslaget om en sammanbindningsbana skulle hafva blifvit emottaget af Stockholms innevånare, har jag ansett mig böra fästa Hrrmes uppmärksamhet på en omständighet, hvilken icke torde vara alla härvarande bekant, att nemi. en mängd Stockholmsboer af alla kiasser, deribland ganska framstående industriidkare och personer, tillhörande börseD, under sistlidne vår sammanfattat och undertecknat en till Öfverste Ericson ställd begäran att han, å ett sammankallande möte, sjelf måtte bidraga till en närmare utveckling och utredning af ifrågavarande jernvägsföretag, och hafva ofvannämnde personer derigenom visat ett varmt intresse för saken. Vidare har man åberopat åtskilliga förhållanden från utlandet och talat om hufvudstäder derstädes, hvilka skulle sakna sammanbindningsbanor. Jag anhåller att mina motståndare måtte taga i betraktande en karta öfver staden Paris år 1862. Deraf skall man finna att jernvägarne på icke mindre än 4 ställen sträfva att, så vidt möjligt är, närma sig hjertat af Paris; och af kartan öfver London inhemtar man, att redan under loppet af sistledne Augusti månad derstädes ganska stora järnvägssträckor blifvit fullbordade, för att slutligen, genom en dyrbar tunnel, sammanbinda en jernväg från norr och en från söder midt uti sjelfva staden; och detta utan att gatutrafiken anses deraf lida någon menlig inverkan. Den 5 December. 319 Hr Oldevig, Hans Fredrik: I likhet med Frih. Hammilton anser äfven jag ifrågavarande bansträckning mellan Porla och Christinehamn blifva högst gagnelig. Denna bana, i närheten af hvilken, såsom den nu är föreslagen, flere större jernverk äro belägna, har att påräkna betydlig trafik, genom forsling af malm, tackjern och stångjern, äfvensom af spannmål och flere förnödenheter för bruken, och kommer, efter min tanka, att verka särdeles fördelagtigt på jernhandteringen, — till denna industris förkofran icke blott i den ort, der banan anlägges, utan ock i mycket vidsträcktare mån. En föregående talare, Frih.
Du, som gifver fågelns ungar skjul emot ovädret, skydda ock denne som är skyddlösare än de. Och när hon hade bedit, såg hon ned på barnet och såg att det log, som barn le då de i drömmen se Herrans englar, och hon sade: „Lofvad vare Herren, Herren. Jag hade mycket bekymmer i mitt hjerta, men din tröst gladde min själ. Herren är mitt hopp, den högste är min tillflykt. Dig varder intet ondt vederfarandes och ingen plåga skall nalkas din hydda, ty han hafver befallt sinom änglom om dig, att de skola bevara dig på allom dinom vägom. Herren varder icke förlåtande den tröst till honom hafver“. Och hon gret. Men när hon hvilat en stund ville hon stiga opp för att gå vidare och då förmådde hon det intet, utan måste blifva sittande vid stenen der hon sutit, och barnet vaknade och hon lutade sitt hufvud sörjande emot honom. Men se då öppnade han för första gången sin mun till att tala och sade: Abba. Och modren hörde sin förstföddes första ord, och glädje och frid vardt åter i hennes hjerta, och hon dröjde så qvar öfver den natten, och satt vakande öfver sitt barn. Och Herren skyddade henne, så att hon ej blef upptäckt af någon, och att intet vildt djur nalkades henne. Men då morgonen begynte gry, steg hon opp och kände sig så mycket styrkt att hon förmådde gå, och så befallte hon sig Herranom och vandrade med barnet på sin arm till dess hon kom till staden, och hon trädde till stadsporten, hvilken var tillsluten. „Hvem är du och hvad begär du?“ frågade henne väktarena. „Jag är en af Israels döttrar, Maheli, Amrams dotter, och beder att j tillåten mig att uppsöka Achior, min herre, den j i går hafven fört in i eder stad“. Men de som vid porten vakt höllo gjorde somliga gäck af henne, för det hon var en ensam qvinna, och somliga sade, att de ej vågade låta någon in.
Att för densamma ett sjö-etablissement, oåtkomligt för belägring från fasta landet, i närheten af Stockholm borde inrättas ; Att hufvudstaden borde befästas, och kan sålunda utgöra ett vigtigt och uthållande försvar; Den i a F e b r u a r i i e. m. Att i Vanäs fästning är en ganska nyttig och icke plan/öst uppförd, centralt belägen, hufvud-depot; sitt baserade derpå och i sammanhang dermed, längs armens ekonomiska operations-linier, om möjligt, inom. hvarje af landets regioner, filialeller operations-depoter borde uppföras, icke starkare hejdstäde, än som fordras att sätta dem i säkerhet för fiendtliga ströj-korpser ; s4tt vissa af Mälarens sund, och de märkvärdiga förenings-punkterna af landets vigt i gas te vägar vid Jönköping borde befästas, dock icke med kostsamma permanenta verk; sitt allmänna Beväringen och indelta Armeii, i mån af sig yppande vakancer, borde amalgameras; Att militär-lärare borde anställas vid alla offentliga högre och lägre skolor '* j ; Att de i armen qvarstående of peer arne borde årligen exercera den Beväring, som icke ingått i Regementernas nummer; *) Hvarvid, äfvensom under Beväringsmanskapets årliga exercismöten, gymnastik-inrättningar och öfningar, såsom särdeles nyttiga, icke böra förbises. Dessa välgörande kropps-öfningar böra i synnerhet förenas med den praktiska och theoretiska individuella utbildningen för guerilla-krigpt, såsom det vigtigaste och nödvändigaste föremålet för Svenskarnas krigiska uppfostran. Den 12 Februrfrii e. ni. ylit guerilla-kriget till lands och vatten är närmast öfverensstämmande med landets lokala fordringar och det fruktansvärdaste för en inryckande fiende. Med d essa tänkesätt lior jag naturligtvis icke bland dem, som, oaktadt våra små tillgångar, misströsta om möjligheten af Skandinaviens tillbörliga försvar.
Deu trec^/e innekäller Iiufvuclgrunlien lör Länkens lånerörelse, ock Oc-u angar cle Dagstaöctanclen, kvilka svnas crfni clerlige, clels till »ä,ma,e kestämmancle al lic^viclationssättet man ock man emellan, clels ock till ketr)'ggancle af allmänketens rätt i cless förliällancle till Lanken. Lörsta llufvu<l-^kfcleln!ngen. Lö/xtcr om ^extck/rmcrcrc/c^ ^cracoxec^ef/rx Öfver clemia fraga kafva Utskotten sig yttrat i K:o i af cle förut algilne Letänkanclen, clervicl Iltskot - i6^ 8tatsook b a n oo-I7tsk ot te n s ten, ester leinnad teckning af LankoVerkets förkällanden, under framgängne tidskiften, ined tillämpning af ei kai enlietens läror till närvarande köi liällanden ock pä grund af anställd noggrann undersökning, tillstyrkt b. 8l:r, "att nu bestämma bancosedelns silfvervärde till "2^ b:dr eller 128 sk. i 8edlar för 1 b:dr i 8ilkver "elter 166^ ärs myntfot ock att ä beslutet kärom i "underd. begära Ii. äl:ts lVäd. sanelion." Ilo kukvudsakliga anmärkningar, som, i afseende kära , äro gjorde inom de 2!ne biks8tänd af kvilka denna kräga blifvit till Utskotten återremitterad, innefattas uti efterföljande 7 satser: 1:0 litt, med utseende ä närvarande tids beskallenket, det ieke syntes lämpeligt att nu vidtaga någon in^ntbesläiuuinF. —> Derom en bedamot as Lorg.8tändvt, Herr Dind<^vist, sig yttrat:
Forshaga kanal och slussbygnad i Klarelfven, med 5 fots segeldjup, utförd af aktiebolag, som dertill erhållit lånebidrag af statsmedel till belopp af 150,000 R:dr R:mt, fullbordades 1858 och har sedermera varit begagnad. Dessa kanaler hafva hållits öppna för genomfart så lång tid hvarje år, som is eller hög vårflod icke hindrat seglationen. Den här förut omnämnde Korsbäcken, emellan Ffyttsjön i Fernebo härad och Bergsjön i Ölme härad, har år 1857 blifvit upprensad till ett segeldjup af 5 fot genom försorg af ett aktiebolag, hvilket dertill fått uppbära statsbidrag af 19,500 R:dr Runt. Utom de äldre postkontoren i städerne funnos vid 1860 års slut på landsbygden i länet fyra postexpeditioner, nemligen i Atorp inom Wisnums härad, i Sunne inom Fryksdals härads nedre tingslag, i Ökne af Gillbergs härad och i Råda af Elfdals härads nedre tingslag; hvilka alla postinrättningar före 1856 tillkommit. Den elektriska telegrajlinien emellan Örebro och Mariestad utsträcktes 1856 öfver Christinehamn till Carlstad, och öppnades telegrafstation härstädes den 21 Augusti samma år samt kort derefter sådan station äfven i Christinehamn. Sedermera den 17 September 1858 öppnades telegraflinie emellan Carlstad oell Åmål. Tab. N.-o 9. c) Sjöfart och handel. Antal och lästetal af länets innevånare tillhörige fartyg och båtar af minst fem läster med deras skeppare och besättningar, äfvensom antal personer, hvilka hafva handel till lefnadsyrke, äro i bifogade tabell N:o 9 upptagne. Wermland har betydliga qvantiteter jern och trädvaror att årligen aflåta, hvilka, för att finna afsättning, blifva till orter utom riket exporterade.
Studenten bugade sig; han kände nog inProfessorn såg han sällan under veckan och trodde, att denne nära nog glömt sin skyddsling i gårdsrummet, men däri misstog han sig. Från skrifrummets fönster höllo de skarpa ögonen ständigt utkik öfver studentens görande och låtande, och när den lilla studielampan kväll efter kväll tändes lika punktligt som hans egen däruppe — såg den gamle herrn rätt belåten ut, ehuru hans misstänksamma lynne allt fortfarande stod på vakt. Hvarje söndag infann sig unge Berg, fin och borstad, till middagen i professorns eleganta matsal, där bordet stoltserade med utsökt porslin och gediget silfver och jungfru Fina, som väl kände matställets urkokta soppkött och flottiga buljong, serverade en rostbiff, som kunde kommit en läckergoms hjärta att klappa af förtjusning. Det rådde mellan hushållerskan och den unge mannen det allra bästa förhållande, Knut var hennes favorit ända från första kvällen, och hon skulle gärna, trots sin husbondes varning, nött ut sina skor för att betjäna honom, om han blott tillåtit henne att göra det. Den första söndagseftermiddagen bjöd Knut farväl strax efter intaget kaffe för att ej falla sin värd till besvär, men nästa söndag föreslog professorn själf ett parti schack, däri han var mästare, och sedan blef han kvarbjuden på te. Han visste icke, om den gamle herrn tyckte om hans sällskap eller ej, men det blef från denna tid vanligt, att han tillbragte hela kvällen däruppe, och när professorn tog en bok eller satte sig vid skrifbordet, var Knut genast osynlig och tyst som ett möss bakom någon ofantlig tidning. Han hade verkligen en förmåga att aldrig vara i vägen, det erkände professorn, och som han var fallen för vanor, blef det snart en orsak till misshumör, om Knut Berg någon söndagseftermiddag lofvat sig bort till en kamrat. Det var inte för att han saknade pojken — nej för ingen del — men han tyckte om regelbundna vanor, det gjorde han.
Och maskeii var genoniskinlig. Aqfveii lians humoristiska trygghet och siifliga liigii dolde ett ytterst ömtåligt nervsystem, som kunde kiinna ända iit i fingei.syetlsarna. Och till hjälp för sig och andra - och Iiiir mycket hjälpte lian ej andra! - tillkämpade han sig d e t h trygga väsen, som blef hans andra natur, och som eridast en bruten fysisk kmfh tidtals förmådde rubba - på slutet '. Derforut var lian oriibbligt godniodig. E n mindre ' lyniiig ' inänniska kiinrle niaii icke se. " Han kunde, som haii sade, gå och ' filosofera ' öfver de iiiinsta saker, soni koinino i hans väg, ijfver blad och niossor, iifver färger och linier, öfver liiis och diken, och han ville deraf forklara, att, soni han eii g&amp;ng vemodigt sade, det ej blifvit något, orclent,ligt a8f honoin. En sak hörde j a g honoin aldrig yttra - anniarkningar ijfver andra människor, åtniinstone aldrig med bitterhet. Lika skarpt satirisk som han kunde vara mot människor och förhållanden i allmänhet (se " Träkol "): lika, skonsamt förtegen var han om ilen enskilde. Han hade absolut intet af detta så vanliga ' intresse ' för sina medmänniskor, hvilket blott är tomnis själars - nyfikenhet och slnclder. ; \ len ytterst menniskovänlig var lian; och osjelfvisk, af natur, m m än iiiera af niedveten vilja. Han hade mycket, litet respekt för erkiinda storheter eller auktoriteter på Iivilket område soni liälst ocli iijöt af sin s,jälfstä,ndighet i inre ocli yttre mening. Nen lian var alltid Iqjal. * I likhet nied SA in5ng.a at ' tle h M a, miinniskoriia hade 214 han en viss skygghet för att muntligen gifva direkt titttryck å t sin etiska känsla och sin religiositet, inen de fuiiiios oclt.
«Gud vare med dig barn,» sade gumman, och hjelpte henne på med pelisen. «Akta dig bara för att bli kall, hör du det!» «Lycka till godt nöje,» sade Efverling, och tog den framräckta handen. «Hvad ni darrar Evelina, ni mår inte väl?» «Jo, jo mycket väl,» sade Evelina skrattande, i det hon nästan flög ut genom förstugan. Efverling såg med en medlidsam blick efter henne. Balen var icke börjad ännu då borgmästarinnan inträdde med sin skyddling. Alla Evelinas bekanta spände upp ögonen, då de fingo se dem. Den klädningen hade de aldrig sett förr. Och så vacker hade de aldrig ännu sett Evelina, som framgick litet stolt och smålog emot dem. «Du ser rätt bra ut i afton, Evelina,» sade hennes kusin, Clara Nordberg, till henne; «men du är något blek; är du uppbjuden till angläsen?» Evelina hann ej att svara, hon blef i detsamma uppbjuden. Efter en stund börjades angläsen. Evelina frågade sin kavaljer hvem deras vis à vis var. Hon förundrade sig öfver, att ej känna honom. «Det är icke så underligt,» svarade denne. «Han är ingen stadsbo. Det är notarien Säfve, från Stockholm. Han är nere öfver julen hos sina slägtingar. Men han reser om ett par veckor igen.» «Det är fasligt hvad han ser på oss, Richard,» sade Evelina. «Han just generar mig.» Richard Schröder skrattade. «Det är en munter garçon, Albert Säfve,» sade han. «Och ögon har han att köpa fisk med. Han anmärkte dig genast då du kom. Han är min vis à vis för afton. Och han bad mig att jag skulle bjuda upp dig.» Turen var nu hos Evelina. Aldrig hade hon dansat med nedslagna ögon förr, och hon begrep ej hvarföre hon icke kunde se på notarien Säfve, så väl som på alla andra. Hon räckte mekaniskt ut handen, den han fattade med mycken grace, och då de avancerade utföre, såg hon icke mer något föremål redigt, ända tills hon kände, att hon åter var i Richard Schröders händer.
I afseende på spanmåls-tullen, vill jag ej dölja min ledsnad deröfver, att Utskottet ansett sig förhindradt att, genom afgifvande förslag i detta afseende, åtminstone ådagalägga den underdåniga önskan, att tullen måtte förhöjas, om ej å spanmål i allmänhet, åtminstone å hvete, som icke skäligen kan anses såsom en nödvändighets-artikei för fattigt folk. All spanmål kan utan kostnad införas till stora qvantiteter från utlandet, såsom retourlaster i stället för barlaster, då deremot transporten från Skånsk hamn till Stockholm af en tunna säd vanligen kostar minst 3a sk. Banco per tunna. Jag hade derföre trott, att x tunna hvete kunnat draga åtminstone 3 R:dr Banco tull. Dravvback å socker hade jag, lika med en stor minoritet inom Utskottet, önskat höjd till 4 sk-, åberopande i detta afseende Herr af Klerckers reservation.” Uti förestående reservation, så vidt den angår praemisserne samt tullen å hvete och tullrestitulionen å socker, instämde Herr Printzensköld, Bevillnings-Utskottels Betänkande, N:o 12. äfvensom uti preemisserne Herrar Doctor Sandberg] och Contracts-Prosten Schröder. Af Herr Prytz Lars Adolf. ”Uti Nådig skrifvelse af den 6 sistl. Augusti lill Rikets Ständer, hade Kongl. Maj:t föreslagit, att för den påföljande tiden till nästa Riksdag i de väsendtligaste delar bibehålla nuvarande Tulltaxa. Det första beslut, som af Utskottet fattades, då tull-taxan företogs till behandling, var äfven i öfverensstämmelse med denna Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, men all verkan häraf upphäfdes genom öfriga dermed i sammanhang stälde prasliminaira beslut, hvilka gåfvo åt det första en obegränsad utsträckning.
Det har äfven blifvit ytlradt af Friherre Anckarswärd, alt det motstånd, som man befarade, just borde tillintetgöras genom påbudet. Jag har ej omtalat något annat motstånd, an det som ligger i sakens na - 91 Den ai April f. m» tur, och det plägar vara oöfvervinnerligt af författningar. Alt fordra kunskaper nästan i allt af dem, som hafva den ringaste aflöningen bland alla Tjenstemän i Riket, eller af Adjunkter, hvilka ofta hafva mindre i lön än en Inspector eller en alldeles olärd Rättare, det är fåfängt; ty fattigdomen är alla vackra projeclers graf. Herr Tham , Wolrath: Jag kan ej lillla a k a h A11 a min förundran deröfver, att man vill beskylla Presterskapet att motverka Vexelundervisuingen. Jag har väl haft det obehag, att se ett Consistorium söka motverka den; men då jag har så många andra exempel på ett motsatt förhållande, och då jag tror, att i allmänhet Styresmännen för Consistorierne äro för den förbättrade methoden, så anser jag beskyllningen, det PresteStåndet vill motverka densamma, vara förhastad; men om ock så skulle vara, att personer finnas, som hysa sådant tänkesätt, kan jag ej finna annat, än att det är tjenligast, att Statsmakterne fatta ett beslut, hvarigenom de hädanefter ordinerade Prester förmås att aflägga denna fördom. Jag tillstyrker bifall å Utlåtandet. Grefve Cronhjelm: På det exemplet om Carlskoga-målet icke må förvilla någon, som ej känner förhållandet, får jag upplysa, ’att det icke är tillämpligt här. Der var ej fråga om afsättning af en Skolelära - Den 21 April f. m. 93 re, utan då en del af Församlingen, och den aktningsvärda Pastorn derstädes, voro emot den andra delen af Församlingen , var det fråga, hvem som skulle slita tvisten, om en skola skulle finnas eller ej. Sådant var delmålet, som omtalades, och det har ingen analogi med detta ämne.
Nej, du förstår inte, att om en man håller af sin hustru, kan han väl glömma henne under ett ögonblicks lättsinne – men skiljas från henne för åratal Wilhelm. Du talade om en skilsmessa för lifvet, om jag förstod dig rätt. Lissi. Om du hade förstått mig rätt skulle du sett, att det var i förtviflan och att du bara hade behöft vara litet kärleksfull mot mig för att få mig att glömma och förlåta alt. Wilhelm. Det är andra gången jag misstar mig på dig, Lissi. Lissi. Wilhelm – håller du då inte en smul af mig längre? Hvad har jag gjort, för att du med ens blifvit så kall och hård mot mig? (Vill omfamna honom.) Wilhelm (håller henne tillbaka). Jag vill vara fullt ärlig mot dig, Lissi! Jag vill säga dig uppriktigt, att jag inte i detta ögonblick vågar bedyra, det du aldrig mer skall få något att förebrå mig. Och därför hade jag velat pröfva mig själf under en tillfällig skilsmessa. Lissi. Ack, Wilhelm, om du visste, hvad en hustrus kärlek vill säga, skulle du inse, att jag hällre går igenom hvad som hälst än lefver skild från dig. (Kastar armarna om hans hals.) Öfvergif mig inte, Wilhelm! Du ser, hur jag håller af dig – hur jag är färdig att förlåta dig alt – alt – både nu och i framtiden – bara jag vet, att du ändå i botten håller af mig. Wilhelm (skjuter henne bort). Vet du, hvad detta är? Lissi. Hvad menar du? Wilhelm. Det är – ja, jag vill inte uttala ordet. Men du ställer dig på detta sätt själf i jämbredd med detta andra slag af kvinnor. Lissi (med ett anskri). Wilhelm! (Springer mot dörren till höger.) Mamma! Fru Bark (kommer). Lissi. Jag tror Wilhelm har blifvit tokig – han talar så – så – jag förstår honom inte – han gör mig bara de förskräckligaste beskyllningar Fru Bark. Kära barn, jag sade dig ju det. En hustru skall inte för mycket pocka på sin rätt – man skall inte sätta mannens tålamod på ett alt för hårdt prof. Lissi. Men det är just det han ville, tror jag.
R:gds, hvilka Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken behagade öka , med en summa af 37 R:dr 8 slt., till en sammanlagd rund summa af 100 R:dr Rrgd; och beslöts, uppå af Herr Landt Mar skalken framställd proposition , att dessa medel skulle öfverlemnas till ett behöfvande Adligt Fruntimmer. Hoglofl. Ridderskapet och Adeln åtskildes klockan 2. In fidem Protocolli A. G. Silverstolpe. Den 8 Augusti e. m, *61 Tisdagen den 8 Augusti. Plenum klockan * till 8 em. Föredrogs och godkändes det från Expedi* tionsUtskottet inlemnade renskrifna Exemplaret af RiksdagsBeslutet. Justerades följande underdåniga skrifvelser till Kongl. Maj:t: 1:0 Om Tryckning af Allmänna Indrag ningsStaten; 2:0 Om utbetalningen af förra Kongl. Familjens enskilta förmögenhet; 3:0 Om Götha Canal ; 4:0 Om jemkning i ExtraRoteringen 3 y:o I anledning af Revisionen af de under CommerceCollegii disposition stående fonder; 6:0 Om Lösen för Protocoller och Handlingar som angå Bevillningsämnen. Grefve Mörner, Adolph Goran, anmälte sig och yttrade följande: Då jag fått höra att Herr Friherre Stael von Holstein, i gårdagens Plenum, i anledning af de uti Götha CanalDiscont insatte medel, z6z Den 8 Augusti e. m. gjort några frågor, hvilka, i egenskap af anmärkningar, skulle Protocollet biläggas; får jag nu ödmjukligen anhålla att, efter denvkännedom jag fått af dessa frågor, få äfven till Protocoljet bilägga följande förklaring. Den första frågan lär hafva varit om dessa medel ännu innestå i Canal Discont en; Uppgiften både ifrån TullDirection och ifrån StatsUtskottet synes tillräckligen upplysa detta. Om de varit uttagne, hade de visserligen icke blifvit såsom jnnestående anmälde.
Det är sålunda klart, att så långt man kan kumma, bör man gå, men en gräns finnes, öfver hvilken man icke kan gå, och denna anser jag vara iakttagen uti Hr Nordenanckars förslag. Jag anser således, att detta förslag innehåller en medelväg emellan hvad man önskar och hvad man kan få. Jag får derföre förena mig med dem, som yrkat bifall till detsamma. Man har framställt betänkligheter dervid och sagt, att dertill skulle fordras vidlyftigare reglementerande; men jag hemställer, om icke just i detta förslag finnes i fern 02 Den 5 Februari f. m. särskilda punkter ett förslag till reglemente, som verkligen medelår de omyndiga en ganska god del af de rättigheter, som de borde äga. I alla fall kan man ieke så reglementera lili en lag, som det behöfves. Om det fattas något, så är intet hinder för K. M. att tillägga de felande bestämmelserna. Jag tillstyrker bifall lill detta förslag, emedan det innehåller en förbättring uti det nuvarande förhållandet. Hr Gunther: Jag begärde egentligen ordet, endast för alt i anledn. af det upplästa prot.uldr. ifrån BondeSt. upplysa, alt BondeSt:s förra beslut innefattade afslag pä LagUtsk:s betänk., N:o 14, hvilket icke slår omnämndi uti detta sednare prot.utdr. Men dä jag nu fått ordet, vill jag äfven begagna delta tillfälle för att mera specielt besvara en af de anmärkmr, som Gr. Lagerbjelke framställt emot anlagande af Hr Nordenanckar förslag, hvilket jag förra gången förglömde. Gr. Lagerbjelke har sagt, att förslaget egentligen är oantagligt derföre, att sockennämndernas bestyr derigenom skulle komma alt öfverflyttas ifrån den ena nämnden till den andra, allt eftersom den omyndige kommer alt flytta ifrån en socken till den andra. Jag tror detta icke vara förhållandet. Vi vete, att när förmyndare begäres för en omyndig, så sker förordnandet hos den rätt, der arfvet har fallit, och samma person förblifver sedermera den omyndiges förmyndare under hela hans omyndighetstid, lian må flytta hvart han behagar. Samma förhållande skulle inträffa med sockennämnderna.