Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Prat. 1810 och 1841. 7 Sami. 2 Ajd9 Häft. I 2 Lagsamt Allm. Besv.- och Ehon.-Utskotlens Beiånhande, ,N:o 2g. begär, på grund af öfvervigt hos någondera eller på någon hierarkisk myndighet, haft tillfälle utbilda sig; äfvensom dertill bidragit, att inga ämnen af annan natur än de, sorn egentligen, enligt äldre bruk och Författningar, sorterat under Sockne-slyrelser, kommit inom en sådan socken i fråga, såsom endast vården otn kyrkan, om de fattige, tillfälligtvis också om helsovåiden, sockne-skolan och sockne-magazinet. Detta skall visa: i;o att Communen varit lämpad efLer naturen af de föremål, som den egde inom sig afgöra; 2:0 att intressena varit likartade hos Communens homogena befolkning; 3:o att valfrihet och förtroende utgjort de lifgifvande principerne vida mer än lagbestämmelser; och slutligen 4:o frånvaron af all dictatorisk öfverlägsenhet. Häraf skulle följa, att, om än sockneeller församlings-indelningen vore, under vissa förhållanden, lämplig för de Communal-besLyr af mera ecclesiastik natur, hvilka hittills sorterat under sockBestämma samt Pastors egentliga ledning, så följer icke deraf, alt socknen är ett lämpligt district, i fall man ville utsträcka communal-bestyr till frågan om vägar, broar, canaler, större gemensamma odlingar och aftappningar, skiftes-frågor, polis-mål och beskattning. Districtet måste då sökas så vidsträckt, att inom dess gränsor bellonäs ett större antal personer, hvilkas intressen ställa hvarandra i någorlunda jemnvigt och tillåta förenämnde moraliska driffjäder att träda i verksamhet. Der detta icke låter sig göra, hjelper ingen inrättning af Nämnder med långa Reglementen derföre, utan vore det bättre att låta embetsmännen styra, såsom det nu går, ofta ibland bra nog, om de äro redlige och duglige, men åtminstone utan allt för mycken collision emellan dem, som hetas styra.
Deremot har § af Borgare-Ståndet erhållit följande lydelse: ”Kyrko-rådet ”tillkommer att i afseende på kyrkotukten samt hvad som hörer till religionens ”och sedernas helgd handhafva och vaka öfver efterlefnaden af härom gällande författningar samt vårda hvad som tillhörer kyrkans angelägenheter. ”Kyrko-rådet tillkommer ock att ombesörja verkställighet af kyrkostämmans ”beslut i alla de fall, der ej sådan verkställighet åt vissa dertill utsedda personer 'blifvit uppdragen; hafva öfverinseende öfver de för särskilda verkställighetsbestyr ”af kyrkostämman utsedda personers förvaltning; till kyrkostämman göra de fram”ställningar och förslag, hvilka Kyrko-rådet inom sin befogenhet finner omständigheterna påkalla, samt afgifva de förberedande utlåtanden, som af kyrkostäm”man infordras. ”Skol-rådet tillhörer att utöfva den vård och befattning med folkskolan, ”sorn hitintills enligt gällande Stadga varit särskild skolstyrelse uppdragne.” Beträffande de af Itidderskapet och Adeln ur § uteslutna ord har väl blifvit anmärkt, att dessa ords bibehållande i § skulle i viss mån bringa densamma i strid med den förändrade lagstiftning i afseende på främmande religionsbekännare, som blifvit vid innevarande riksdag beslutad; men då förevarande af Kommitterade föreslagna stadgande uppenbarligen endast afser medlemmar af Svenska Statskyrkan och icke kan komma i fråga att tillämpas på sådana personel-, som aldrig tillhört densamma eller derifrån afvikit, lärer berörda anmärkning icke kunna tilläggas någon synnerlig vigt.
Län; att då det i senare tider stadgade förbud emot arbets-domars utfärdande, ehuru tillkommet i välment afsigt, likväl, efter Wiklunds tanka, vore mera skadeligt än gagneligt, funne han sig föranlåten tillstyrka upplifvande af äldre Författningar härom, med någon ändring i vissa omständigheter, såsom: att deraf endast må göras tillämpning på den arbet-sföra allmogen, med inskränkning till ett visst mindre skuldbelopp; att anledningen utrönes till hvars och ens fattigdom, äfvensom hans yrke och förmåga att sin skuld med arbete, på för honom ej alldeles oumbärlig tid, godtgöra; att, i brist af öf verenskommelse, dagsverken beräknas efter ortens markegångspris; och att gäldenären i allt af fordringsegaren med foglighet behandlas. Ett tvång till följd hvaraf en arbetsför gäldenär, utan synnerlig olägenhet, korame att godtgöra sin mindre skuld, trodde Motionairen icke böra anses ovärdig tidehvarfvets upplysning, helst rättvisan fordrar, att hvar och en ovilkorligt och redligt uppfyller sina förbindelser, så vidt sig göra låter, samt våra Domarereglor bjuda, ”att den sin frihet missbrukar, är värd att mista henne,” hvilket dock i alla fall här blefve en helt korrt tid; men att deremot, för ringa fordringar, å arbetsfolk söka bysättning, ansåg Motionairen vara för fordringsegaren en ölad och förspilld kostnad, och utan fördel för gäldenären, hvars tid och krafter kunde nyttigt användas. Med Wiklund hafva förenat sig Johan Bengtsson ifrån Wester-Norrlands Län och samtlige Riksdagsfullmägtige ifrån Örebro Län, med flere; 2:0 af Måns Månsson från Calmar Län: att det vore troligt, att missbruk kunnat ega rum af den Lag, hvilken i vissa fall medgaf skulders betalning med sådant arbete, som var inom den skyldiges förmåga, Bih. till R. St. Prot. 1834• 7 Sami. 1 Afd. 1 to.de Si Lag-Utskottets Betänkande N.o SS. iner. om så sisell, borde del tillskrifva, icke fordringsegaren eller Lagen, ulan Domaremagtens olika tillämpning af samma
Den, sorn bifaller Utskottets förslag, att Sumack vid införsel belägges med 10 r:st tull per W, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, antages införselstullen å Sumack till 6 r:st W. Vid voteringen hafva befunnits 78 Ja och 4-1 Nej, hvadan Utskottets förslag är godkändt. Elfte voteringen, enligt 80 punkten. Den, som godkänner Utskottets förslag, att hvitt Bomullsgarn bör delas i 2:ne rubriker, omfattande, den ena, dylikt garn, ”under N:o 26 efter Engelsk beräkning” med 32 sk. värde och 8 sk. införselstull W, och den andra sådant garn ”af JY:o 26 och deröfver”, med derå bestämdt värde af 40 sk. och införsels-afgift 5 sk. per %, voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, kommer Garn: Bomullshvitt, att införtullas efter ett gemensamt värde af 40 sk. och tull af 6 sk. per %. Voteringen har utfallit med 58 Ja och 61 Nej, i följd hvaraf den uti contra-propositionen intagne tullbestämmelse blifvit gillad. Tolfte voteringen, enligt 86 punkten. Den, som godkänner Utskottets förslag, att Garn: Linne-: ofärgadt må åsättas ett gemensamt värde af 36 sk. och införselstull af 12 sk. %, voterar Ja, den, det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, kommer att, jemte nyssnämnde rubrik och bestämmelser, införas en ny så lydande rubrik: Garn: Linne-: finaste, hvaraf 4,000 alnar väga högst 3 lod, tullvärde 2 R:dr och införselstull 32 sk. per Tt. Voteringen hår utfallit med 70 Ja och 49 Nej, hvarigenom Utskottets förslag blifvit godkändt. Trettonde voteringen, enligt 95 punkten.
Att förebygga och undanrödja detta onda, att icke blott i möjligaste måtto afvärja ögonblickets stora öfverhängande fara och söka återställa det rubbade förtroendet, utan äfven genom nödiga förlag bereda näringarue i deras särskilda grenar det bistånd, hvaraf de, i brist på erforderliga rörelsemedel, äro i så oundgängligt behof, för att kunna återvinna det lif, den verksamhet och ändamålsenliga utveckling, sohl utgör ett oeftergifligt vilkor för det allmännas väl, lärer, vid den utsträckning penningeförlägenheten nu uppnått, icke utan Statens medverkan blifva möjligt; och Utskottet delar således Kongl. Majits i detta afseende uttalade åsigt. Men ehuru Utskottet således anser det allmännas mellankomst vid detta utomordentliga tillfälle vara af tvingande nödvändighet påkallad t, synes det Utskottet likväl vara lämpligare, att det nu ifrågasätta lånet eller kreclitivet upptages af.Kongl. Maj:t för Statens räkning, än af Banken. Då förslaget uttryckligen innebär, att större sedelutgifning från Banken ej skulle få ega rum, än som motsvarade det erhållna lånets eller kredilivéts belopp, och att metalliska kassan alltid skulle förstärkas med så mycket, som i sedlar utlemnades, är det visserligen klart, att åtgärden, sådan den af Kongl. Majit blifvit tillstyrkt, icke borde kunna leda till något äfventyr för Banken, emedan denna för de utgifna sedlarne egde lill sin fria disposition en fullt motsvarande tillgäng i metallisk valuta. Men det må ej förbises, att ett af Rikets Ständer under närvarande tidsomständigheler vidtaget beslut att skuldsätta Banken på utrikes ort möjligen kunde hös en eller annan väcka den föreställning, att någon lära för Bankens realisationsförmåga vore ä färde och sålunda skapa ett misstroende, som, oförtjent till sin grund men eftertänklig! till sina följder, ej ens i afiägsnasle mån bör få vinna insteg eller finnas till.
Under kooper af Riksdagen kom, för lätthetens ffall i p »ninge-rörelst», en fraga om utgi^wande af smärre Umea Rrarwpmrt-Sedlar pä 6, 9 och i2D:r Kopparmynt: wederbörande Leröfwer hörde, anjäKS deorädliot; men z6 och 24 fflll. Sedlarna kommo i ställer i »mlopp. Tillika förorbnadeö, ac a iwo skulle emottaga Lapirgier z men til 4 Lcnis rama. A-nan Riksens Stander ä'skilldes stngo de bugna sig ak Fred n och en uka-ald Thronsöljare. D - ewr h-cades Riket med et anfall of Dannemark, hrvarfore' Sländerne lemnzde et förfeqladr Lreckiriv , ar, pa händelse ak werke! lgk krig, Nsr-c^aen skulle Meddela Ivo,OOO D:r S:mt om äret, emot pantförskrifning af rvlha KroisanS inkomste». Det be» helde mai cs öpnas, men käng-uen sick ändock widkäiinas biträde lil krigsrustningarna. Ester Riksdagens stut märktes nog, at Kgiieo» Sedlarnas L oäir icke swarade emot de dettii widragna anstallter.
Maj månad uti Malmö stad ingen spanmål fanns till brödföda åt stadens fattigare innevånare, hvarföre Kongl. Majit, uppå Dess befallningshafvandes härom gjorda underdåniga anmälan, föranläts att för nämnde behof bevilja ett lån ifrån Malmö krono-magasin af 150 tunnor råg och 50 tunnor korn, mot återbetalnings-skyldighet med säd in natura efter detta års skörd; att Kongl. Majits befallningshafvande i Christianstads län, för att afvärja hungersnöd inom Örkenäs socken, ej egde annan utväg, än att med ett lån af 00 tunnor korn från Christianstads krono-magasin bispringa denna sockens invånare; samt att äfven från flottans magasin i Carlskrona spanmål måste utlemnas för afvärjande af den derstädes hotande hungersnöden. Då från många orter af riket till Kongl. M.ijit inkommo underdåniga framställningar, hvari tillståndet med mörka färger tecknades; då, under det en fullkomlig brist på spanmål kunde af sannolika anledningar befaras såsom snart inträdande, tillrustningarna för utskeppning af denna vara å flera handelsplatser icke dess mindre fortgingo och vid sjöfartens öppnande erhöllo ökad liflighet; och då de förut uppjagade prisen nästan dagligen stego samt nådde en oerhörd höjd; fann Kongl. Majit, som uti krono-magasinen icke hade någon spanmål att disponera, och äfven saknade medel att anvisa för uppköp deraf, Sig icke ega annan utväg till förebyggande af den hungersnöd, hvarmed landet hotades, än att, genom utfärdade kungörelser, för viss tid, dels förbjuda utförsel af spanmål, potates och bröd, dels medgifva afgiftsfri införsel af spanmål. Dessa af nödvändigheten påkallade beslut, hafva visserligen innefattat en, om än tillfällig, afvikelse från den grundsats, att de för en viss tidrymd antagna bestämmelser, i afseende på inoch utförseln af spanmål, böra bibehållas, på det att handeln med denna vara måtte betryggas och uppmuntras. Men Kongl. Majits höga önskan är, att nämnda grundsats, såsom både rättsenlig och ur statsekonomisk synpunkt gagnelig, må för framtiden kunna upprätthållas.
Sedan realisationen fått bestånd, komma inga stora summor af silfver att utgå, om ej vid tillfällig underbalance i handel. Jag anser Utsk:s förslag klokt och riktigt. Jag anhåller, att Utsk. ej ville söka genomgripande återpractisera småsedlarna till Banken, utan ville låta dem ännu gå några år. Hvad Litt. b. beträffar, som bestämmer förhållandet emellan siIf■verproportionen och enheten, så reserverar jag mig min rätt att, då vi komma till betänk. N:o 7, hvilket angår enheten, få säga min tanka. Gr. Liljencrantz: Man har talat om theoretiskt rätt och practiskt nyttigt. Detta är en clieval de bataille, sorn man kan rida på så länge som helst, utan att komma till något resultat. Detta är besvaradt af Hr v. Troil, och jag vill ej derom vidare tala. Man har sagt, att begagnandet af småsedlar är en oskyldig vana; men, om folket deraf lider, måste jag anse den skadlig. Man har äfven sagt, att allmänheten önskar äga småsedlar; alt silfvermyntet endast skulle komma att gå i Stockholm; att ingen skulle förse sig med silfverpåsar för att utbyta mot trasiga sedlar, o. s. v. Vi behöfva ej hålla oss till theorierna; erfarenheten har visat oss förhållandena. Under tiden emellan i8o3 och 1809 vet jag, att massan af småsedlar, som utgingo, var i högsta måtto ringa. Gr. Cronhjelm har sagt, det jag yrkat, att småsedlarna genast skulle aflysas. Detta Ur ett misstag. Jag har yrkat, i conseqveus med hvad Utsk. föreslagit, ehuru litet närmare principen, att vid realisationens början 8- skillingssedlarna skulle upphöra att tillverkas, och alt sex månader derefter samma förhållande skulle äga rum med 12- och i6-sk:ssedlarna. Det lärer deraf vara klart, att småsedlarna icke derför, att de ej tillverkas, upphöra att vara i rörelsen eirculerande. Fri b. Åkerhjelm, Gust. Fredr: BancoUtsk. har, som mig synes, i denna del af dess vidlyftiga betänk, åda - D e ii 6
Den omväg, som Konungens Befallningshafvandes expeditioner måste taga för att genom kronofogdarne komma i afskrifter till länsmännen, hvilka egentligen uträtta hvad som blifvit anbefaldt, förorsakar ofta så långt dröjsmål, att t. ex. vid truppers eller kronopersedlars förskaffande, tiden gör det knappast möjligt att noggrann! och rättvist verkställa iricjvarteringen eller uppbuda kronoskjuts. Äskar Konungens Befallningshafvande yttrande, rörande t. ex. gästgifveriskjulsen, de allmänna vägarnes eller någon annan dylik angelägenhets tillstånd och beskaffenhet, så infordrar väl kronofogden, som sällan har tagit någon verksammare de! i tillsynen öfver ifrågavarande förhållanden, eit yttrande från länsmannen; men icke detta yttrande utan ett annat, stundom alldeles motsatt, och af kronofogden utan närmare erfarenhet eller undersökning utarbeladt, kommer Konungens Befallningshafvande tillhanda. Dessa tilldragelser, hvilka icke äro sällsynta, lända ingalunda det allmänna till båtnad, men nedstämmer länsmannens håg att nitiskt sköta sin tjenst till det allmännas nytta. Erfarenheten ådagalägger således äfven här att tjenster, hvilka äro onödiga, äro derigenom skadliga. Länsmännen, hvilka uträtta det drygaste och väsendtligaste af de i kronofogdeinstruktionen uppräknade arbeten, äro otillräckligt aflönade och äro i sitt förhållande till kronofogdarne i en obilligt nedtryckt ställning samt sakna alldeles det skydd mot en tillfällig viljas magispråk, som borde vara åt en Statens Ijensteman tillförsäkrad. Länsmännen måste dock allt för väl inse, att deras verksamhet i tjensten är både til! myckenheten drygare och till beskaffenheten vigtigare än kronofogdarnes, som merändels är alldeles öfverflödig. Kronofogden och länsmannen innehafva numera ofta samma grad af bildning, och det tarfvas i sanning, att länsmanstjensterna förses med sådan aflöning och uppmuntran och sådant skydd, att dessa tjenster blifva eftersökta af unga män med godkänd intellektuel bildning och erkänd redbarhet i karakteren. Men för att vinna ett sådant ändamål, utan alt
StatsUtskottet har väl biträdt detta Betänkande, men i ett särskildt Betänkande, som samma Utskott afgifvit under N:o 296, slutar StatsUtskottet med att säga: ”Utskottet har erfarit, att uti de fleste Läns ”Räkenskaper Curhusmedlen blifvit, emot ”tydliga stadgandet uti 7 Mom. i Kongl. ”Maj:ts Nådiga Kungörelse af den 10 Mars ”1824, med Lazarettsmedlen sammanbfan”dade. Men då en detaillerad utredning ”häraf skulle fordra en ganska lång tid, har ”Utskottet ansett sin åtgärd böra inskränkas ”till en blott anmälan af berörde anmärkte ”förhållande, desto lielldre3 som det huf"vudsakligen torde böra ankomma pä Lugnets Innevånare sjelfve att tillse, att de "af dem sammanskjutne medel varda till ”deras ändamål använde och behörigen re”dovisade Det är just hvad jag yrkat, eller att det skall bero af Länets innevå49 H. 1 6* Den i3 November e, in. nnre sjelfve. Vidare bar StatsUtskottet i Utlåtandet N:o 23o, i anledning af Anders Ericssons motion om Curhus-afgiftens användande till understöd för Hälsobrunnar, yttrat sig sålunda: ”Då, enligt de för Cur”bus-afgiftens utgörande hittills gällande och ”äfven nu antagne grunder, denna afgift är ”ämnad att egentligen och i första rummet ”användas till anstalter för den veneriska ”smittans hämmande, samt endast i händelse af öfverskott och särskild öfverens”kommelse emellan de bidragande i hvarje ”Län kunna till sjukvårdens öfriga före”mål disponeras; så och då innevånarne i ”hvarje
En gång red hon i kull och stötte sig lätt, men det tycktes endast egga henne till nya öfverdådigheter. Slutligen nöjde hon sig dock icke längre med sin vilda hinderridt, utan eftersträfvade att ridturerna blefvo så långvariga och vidsträckta som möjligt. Hon fruktade att komma hem och undvek staden i det längsta. Under dessa ridturer var hon vida mer tillgänglig och vänlig mot Blumenbach än hon annars varit på den sista tiden. Hon var böjd och förödmjukad, och det strama i hennes sätt var alldeles försvunnet. Han visste ibland icke rätt, hur han skulle uppfatta hennes förändring. En morgon hade de ridit så långt ut bland stadens bålverk af otaliga, muromhägnade trädgårdar, att de uppnått öknen. Flygsanden knarrade under hästarnes hofvar som skarfrusen snö. Under det molnlösa safirhvalfvet sväfvade en gam och framför dem utbredde sig det gula fältet i långa, orörliga vågor. Öknen ingaf samma stora stämning som hafvet, men skroderade icke om sin styrka som detta, utan sof. Intet ångestfullt suckande och brusande fyllde luften. Tystnaden var så djup som i en ung verld, der materian ännu låg obefruktad af lifvet. Långt på afstånd rörde sig en mörk linie utefter öknens i rödt skiftande synrand. Det var en beduinhord, som under sin färd till nya betesmarker råkat förirra sig så nära staden. Nelly lånade Blumenbachs turistkikare och betraktade den raskt framåtskridande skaran. Först redo mahognyfärgade män på grå racehästar och med den perlemorinlagda långa flintbössan eller sina djeridspjut på axeln. Så kommo dromedarer, på hvilkas rygg beduinkvinnorna gungade i sina af cinoberröda tygvåder beskuggade och med fjäderbuskar krönta tältkorgar. Rundt dem gingo negerslafvinnor, krokiga och med släpande steg, pustande under den brännande, stora ökensolen. Hästarne åto ur grimpåsar utan att stanna. Små bruna kvinnor, hvilkas hela drägt bestod af en hvit, fotsid skjorta, sprungo med träspann från kamel till kamel och mjölkade de gående djuren.
Matilda log litet osäkert, var förbryllad af all denna omedelbarhet men så glad, så glad — fattade med en skämtsam åtbörd om systerns krusiga hår och ruskade det. Sedan togo de hvarandra skrattande om lifvet och gingo ut på verandan. — Puh — ni ha ju tropisk värme ännu, kära du. Ada fortfor att prata, forceradt lifligt som en energisk turist — ett sådant virrvarr af intryck från gamla och nya världen! Allt möjligt hade hon iakttagit, en mängd små ting, som Matilda aldrig tänkt på och så hade hon redan bildat sig en färdig bild af Amerika. Matilda log — det gjorde folk alltid strax de kommo ut — men åh så underligt främmande det var — alla ens tankar kastades huller om buller — precis som om man sofvit och plötsligt vaknat. — Och du lilla stackare! — Mattis är det inte en saga? Här är du och här är jag — jag som var så liten och snusförnuftig och du, som var så vild och fri. — Åhnej — protesterade Matilda leende. — Du?! en riktig nihilist var du — egentligen är det du, som är skulden till de där två fasliga böckerna med mitt namn på — titelbokstäfverna eldröda till och med!! att man någonsin har varit så ung ... Nå men du mins väl hur tokig du var att få gå in vid teatern?! spelade Jane Eyre i utslaget hår föll på knä framför Napoleon på barnkammarväggen spräckte ju rutan, när du skulle gömma dig i fönsternischen Åh Mattis, du var sublim, du var det värkligen, vi stormgräto ... Och som du kunde sätta hop fabler! Det blef aldrig objektiva sagor, bara om dig sjelf och hur du lefvat en gång förut och varit underskön och ... — Ada, det är ju så längesedan, tala inte ... Men Ada skrattade. — Jag tror bestämdt du till sist trodde på allt det där själf, Mattis ...
Ständer ock finna sig föranlåtne, att, under förnyande af sin i detta afseende år 1816 gjorde underdåniga anhållan, begära desse boställens, äfvensom de åt Lotsar till besittning upplåtne kronohemman?, fullkomliga frikallande frän extra roteringsskyldigheten; — men, hvad den ringare Jägeribetjeningens boställen åter beträffar, så, och enär fråga nu är om deras indragning, anser Utskottet dem icke böra under en sådan befrielse inbegripas, oansedt Riksens Ständer förut funnit dem böra af samma förmån komma i åtnjutande. I händelse det nu gällande postföriogssätmt skulla bibehållas, är Utskottet af den Eesv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. tanka, att posthemman af annan än krono-, skatte-, eller frälse-natur, så vida sådane linnas, böra genom 8 mils postföring i hvarje vecka vara befriade från extra roteringsskyldigheten, derest de ej i godhet och förmoner öfverstiga, hvad sorn efter den blifvande roteringsgrunden anses belöpa på en hel rote, i hvilket fall de för den öfverskjutande delen, äfvensom, derest postföringsbesväret för dem är mindre, för bristen deruti komtne att draga en sådan skyldighet; men om åter, i anledning af derom väqkt fråga, postftiyseln hädanefter skulle komma att antingen bestridas genom Qästgifvares^jpts, eller besörjas genom forvagnsjnrättningar, och de till postens fortskafFan-; de anslagne hemman derifrån således endtledigas, syna* de samma, då de icke äro af qfvannämnde natur, böra till extra rotering helt och hållet upptagas.
Ty han är i dag nedergången, och hafver offrat oxar, och gödd boskap, och mång får, och hafver budit alla Konungens söner, och höfvitsmännerna, dertill Presten AbJathar; och si, de äta och dricka för honom, och säga: Lycka ske Konungenom Adonia! Men mig din tjenare, och Zadok Presten, och Benaja, Jojada son, och din tjenare Salomo, hafver han intet budit. Är det så af minom herra Konungenom befaldt, och du hafver det din tjenare icke veta låtit, hvilken uppå mins herras Konungens stol efter honom sitta skall? Konung David svarade, och sade: Kaller mig BathSeba. Och hon kom in för Konungen; och då hon stod för Konungenom, Svor Konungen, och sade: Så sant som Herren lefver, som min själ förlossat hafver utur alla nöd; Jag vill i dag göra, såsom jag dig vid Herran Israels Gud svorit hafver, och sagt: Salomo din son skall vara Konung efter mig, och han skall sitta på minom stol för mig. Då böjde sig BathSeba med sitt anlete neder till jordena, och tillbad Konungen, och sade: Lycka minom herra Konung David i evig tid. Och Konung David sade: Kaller mig Presten Zadok, och Propheten Nathan, och Benaja, Jojada son. Och då de kommo in för Konungen, Sade Konungen till dem: Tager med eder edars herras tjenare, och sätter min son Salomo uppå mina mulo, och förer honom ned till Gihon; Och Presten Zadok, samt med Propheten Nathan, smörje honom der till Konung öfver Israel; och blåser med basuner, och säger: Lycka ske Konung Salomo! Och drager med honom upp, och kommer, så skall han sitta på minom stol, och vara Konung för mig; och jag vill bjuda honom, att han skall vara en Förste öfver Israel och Juda. Då svarade Benaja, Jojada son, Konungenom, och sade: Amen; det säge också Herren, mins herras Konungens Gud.