Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det lärer väl icke kunna bestridas, att hvarje adelig ätts sjelfskrifne rättighet att genom sin hufvudeller ättemän representeras vid riksdagarne, är ett privilegium. Denna egenskap bos nämnde rättighet har ock alltid, ända hittills, af alla 4 RiksStm varit erkänd. Hr Rosenstjernas motion afser att i betydlig mån inskränka detta privilegium, i så måtto, att hvarje ätts sjelfskrifvenhet skulle upphöra och Adeln hädanefter representeras af ett inskränkt antal valde ledamöter. Jag förnekar icke Ståndets rättighet att, genom sin majoritet, besluta en dylik förändring i sitt representationssätt; men jag protesterar mot hvarje försök att tillvägabringa denna förändring ur den synpunkt, att den är en enskild ståndsfråga, som ej erfordrar annan behandling än den 41 § Ridd.Ordn. föreskrifver. 114 § Reg.F. föreskrifver, att T'förändringar och jemkning ar'" uti R. St:s ”privilegier, förmåner, rättigheter och friheter”, äro beroende af '"samtliga RiksStms öfverenskommelse och Konungens bifall.” Jag fäster Utsk:s synnerliga uppmärksamhet på den formella behandlingen af denna fråga och 302 Den 11 September! förmodar, att, i händelse Utsk. tillstyrker den föreslagna förändringen i utöfvandet af ifrågavar. R, o. Ad:s privilegium, det ej urakllätcr att fästa Ståndets uppmärksamhet på nödvändigheten att begära de öfriga RiksStms utlåt., på sätt 114 § Reg.F. föreskrifver, innan R. o. Ad:s beslut om någon förändring i representationssättet öfverlemnas till K. För min del a/styrker jag på det högsta den föreslagna förändringen; emedan den, efter min öfvertygelse, skulle lägga hela R. o. Ada representationsrätt i händerne på dess conservativa och bureaucraliska majoritet. Delta synes äfven vara afsigten med motionen, — en afsigt, hvars genomdrifvande, efter alla anledmr, länge begrundats af den nuvar. majoritetens ledare, som funnit sig i alla reformfrågor besvärade af det kraftiga ehuru otillräckliga motståndet från den liberala minoritetens sida. Tiden för den au föreslagna reformen är dessutom illa vald.
För denna betydliga missräkning vöre egentliga orsaken att finna deruti, att det högre Befälet och de äldre Officerarne vid indelta Arméen icke, såsom man förväntat, begagnat sig af pensionsrätten; hvartill åter anledningen varit den, att deras inkomster i verkligheten betydligt öfverstego det i sådant hänseende beräknade beloppet, i förhållande hvartill pensionerna bestämdes. Missräkningen ådagalade således, att en pensionsreglering icke vore lämplig för Indelta arméen, förr än en lönereglering der åstadkommit möjlighet att beräkna de högre och äldre Officerarnes inkomster. Innan så skett, kunde de ökade pensionerne icke uppfylla ändamålet att bibehålla arméens befäl rörligt och tjenlig! för tjensten. Deremot vore att befara, det Officerarne i mellangraderne, hvilka utgjorde arméens egentliga styrka, af den ökade pensionsrätten kunde låta förleda sig att, medan de ännu egde full kraft och förmåga att egna sig åt en annan sysselsättning, taga afsked ur krigstjensten, enär de hade att påräkna en pension, som nära motsvarade lönen. På grund häraf har bemälde motionär, med erinran att han vid sista riksdagen afstyrkt den förändrade pensioneringen för Indelta arméens befäl, nu vidhållit denna mening, helst densamma syntes vara af erfarenheten till riktigheten bekräftad, hvarjemte motionären yrkat dels att, derest den förhöjda pensioneringen skulle fortgå, pensionsväsendet måtte fullständigt och med en enklare förvaltning ordnas, dels att de under innevarande statsreglerings-period af ofvan omförmälda kreditiv besparade medel måtte till Riksgälds-kontoret indragas, isynnerhet som de icke torde vara bland samma verks utgifter under den kommande tiden beräknade. Utskottet har åt detta vigtiga ämne egnat en sorgfällig uppmärksamhet; — och då de omständigheter, som vid sistförflutna riksdag föranledde Rikets Ständer att godkänna den af Kongl. Maj! då föreslagna förhöjda pensions-staten för arméens befäl och tjenstemän, icke undergått någon väsendtlig förändring, samt, enligt hvad Departements-chefen uti sitt underdåniga betänkande meddelat, den nya pensioneringen i allmänhet visat sig tillfredsställande, har Utskottet funnit berörda pensions-stat böra tillsvidare tillämpas, med de bestämmelser, som för densamma nu äro gällande.
Han var länge sedan död, och den ovanliga skönhet, som föranledt dotterns tillnamn, hade också förbleknat. De fina dragen hade blifvit skarpa, och en viss bitterhet lästes kring de numera något tunna läpparne. Men ännu kunde man ganska tydligt se, att det ansikte, som blickade fram ur den ofantliga » rottingshatten » af gul nankin, » i ungdomens vår » helt visst gifvit egarinnan full rätt till den benämning, som nu blott brukades bakom hennes rygg och i litet satirisk bemärkelse. Ty hon hade icke många vänner. Hennes tunga var skarp och hennes stolthet stor. Hon ansåg sig stå betydligt öfver lotsar och fiskare med deras familjer, men hon kom dock icke in i » den högre societeten », ty rangskilnaden var den tiden vida mera utpräglad än nu. Hennes umgänge blef således betydligt inskränkt, och ej ens i prestgården var hon gärna sedd — den unga prestfrun var ordentligt rädd för henne. Men hon höll sig lika rak ändå, spatserade med värdiga och gravitetiska steg i de branta backarne och helsade nådigt, som en furstinna, på både höga och låga. En syster hade hon ock, några år äldre, ful och anspråkslös, som alltid höll sig i skuggan — i den grad, att man knappast ens visste hennes namn. Hon gick i » sköna Helénes » aflagda kläder, visade sig sällan ute, höll det lilla hemmet pyntadt och fint som ett dockskåp och biträdde vid expedierandet af mindre förmånliga kunder. » Sköna Heléne » dref nämligen handel. Det vill säga — hon hade hvarken handelsrättigheter eller butik. Det skulle för öfrigt på den tiden ansetts alldeles otillbörligt. Hela handelslagret inrymdes i ett stort hvitt skänkskåp, som i hennes lilla helgdagsrum upptog hela väggen mellan dörren och kakelugnen. Den ena sidan af skåpet var inredd med stora och små lådor; i den andra fanns ett stort mellanrum mellan öfre och nedre lå- dorna. Där stodo sockertoppen och sirapskrukan i broderlig sämja med såpkaggen och blanksmörjebuteljen. Och större förråder än dessa behöfdes ej.
Att hornboskapen underhålles och vårdas illa här i länet är ofta tillförene anmärkt och utgör ett fel, som ännu faller allt för mångå af provinsens landtman till last. I saknad af naturliga ängar och tillräckliga, väl rödjade beteshagar, lemnäs allmogens kreatur vanligen ett svagt sommarbete i de vidsträckta skogarne och vintertiden lifnäras de för det mesta med hafrehalm, under det de nästan oafbrulit stå instängda i trånga, osunda fähus. Så behandlad kan boskapen naturligtvis hvarken gifva en vacker afföda eller någon god afkastning. Också är länets inhemska boskapsrace i allmänhet småväxt och illa byggd. 11 Possessionaterne och jemväl flere blanc! allmogen, inseende boskapsskötselns stora vigt för jordbruket oell samband dermed, egna likväl numera densamma en bättre omsorg; och många af de förre hafva med stora kostnader lid efter annan låtit införa både tjurar och kor af ädlare racer för att åstadkomma en förbättrad afvel. Sålunda hade Kornetten Geijer på ofvannämnde egendom Krokstad redan år 1843 förskaffat sig 40 balfblods-qvigor af korlhornsrace, och var della holländeri 1845 förökadt till 97 djur, dels af i och dels af $ blod, ehuru derifrån blifvit under tiden försålda, efter höga priser, ett sLort antal ungtjurar och äfven flera kor, för det mesta till landtman inon provinsen. Till Höglunda egendom i Grums härad, hvilken innehafves af Grefve von Rosen, inhemlades från England 1847 genom enskild försorg 1 tjur och 12 kor af Ayrshire race såsom slam för ladugården derstädes. Till hornboskapsracens förädling bildades för omkring åtta år sedan i länet en förening, som användt sina genom aktiv teckning insamlade medel och ett af Hushållnings-sällskapel föreningen på tio år lemnadt räntefrilt lån, tillsammans 1,000 R:dr Banko, till uppköp af tjurar utaf ädlare, förnämligast korlhornsrace, hvilka blifvit i det omnämnda ändamålet stationerade på särskilda ställen i länet.
I afseende å lönerna för Expeditions-chefen och Expeditions-sekreterarne i Civil-departementet, hvarom i Usta punkten under litt. a och b förinäles, hafva Riks-Stånden stadnat i enahanda beslut, sorn i fråga om aflöning för motsvarande befattningar i Justitiesamt L ridtoch Sjöförsvars-departementerna; och får derföre Utskottet, för votering angående dessa löner, föreslå följande propositioner : »Den som vill, att aflöningen för Expeditions-chefen i Civil-departemcntets Expedition bestämmes till 5,000 R:dr, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, är denna aflöning fastställd till 5,500 R:dr.» »Den som vill, att lönen för hvar och en af Expeditions-sekreterarne i Civil-departementets Expedition bestämmes till 4,000 R:dr, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer berörde aflöning att uppföras med 4,500 R:dr.» 35:o.
Det jag sökte undvika, och sorn finnes i Ulskms förslag, är just det , alt Utskm ville gifva eli lagstadgande i form af en kungörelse. Jag tror detta vara ett mindre formenligt sätt att göra etl tillägg till en lag. Jag har velat undvika alt omtala äfven den kungörelse, hvarpå nuvar. banker grunda sig, men jag har velat uttrycka, alt de skola bibehållas vid sina privilegier, oberoende af den lag, hvarom vi nu besluta. Hr von Hohenhausen: Hr Rosenblad liar egentligen D c 11 34 Februari c. m. 63y fiistat sig vid baukernes innehafvande octrojer. Jag liar intet annat att anföra, än att jag önskar att i hans förslag ordet ”octrojer” äfven måtte inflyta, på det att föi fattningen må blifva klar och tydlig. Sä vidt jag af hans uppläsning kunnat fatta, så innehöll redactionen ingenting 0111 den återstående tiden, och der hade blott behöft införas: "”under den återstående tiden af deras octrojer.’’ Der omtalas blott deras innehafvande privilegier och nämnes icke om det skall bero af dem sjelfva, huruvida privilegierna skola upphöra eller fortfara för alltid. Alltså skadar det icke, alt de orden läggas till, som böra vara för att fylla meningen, nernl. — ”under den återstående tiden af deras octrojer.” Min önskan är blott att lå in del ord, hvarom Hr Piosenblad här har talat. Hr Rosenblad: Mitt förslag, som innefattar sednare delen af Ulsktns, intager just de termer, som Hr von Hohenhausen begärt, med den skilnad att jag afsluifvit ifrån Utsk:ns förslag ordet ”privilegier” i stallet för att begagna ordet ”octrojer.” Vill lian hafva ”octrojer,” så må det gerna medgifva?. I mitt förslag står: ”under den återstående tiden.” Det är således ganska tydligt, att det menas — under den åtei stående liden af deras octrojer.
I anledning häraf och då, efter Utskottets tanka, den omständighet att en obillig strafflag, i anseende till denna dess beskaffenhet, af Do>- tuaren icke tillämpas, destomindre kan min* LägXJtskottets Betänkande®, 339 &Va nödvändigheten af dess upphäfvande, Som hvarje Lag måste vara byggd på rättsenliga grunder, och endast, då högsta nödvändigheten sådant påkallar, får från dem afvika, har Utskottet ansett sig böra tillstyrka si att det för nri ifrågavarande förseelse utsatte straff af Sex pär spö varder afskaffadt och att i stället hofer med penningar må derföre stadgas, hvilka böter torde böra bestämmas till Sex R:dr,' såsom, efter laglig förvändlingsgrund, svarande emot nyssberörde spöstraff, samt att, Vid bristande tillgång hos den sakfällde, böterne finge till fängelse vid vatten och bröd förvandlas. Deremot anser Utskottet Hållkarl* för* Iiållande, då han med ovett en Resande ofredar, icke kunna med lika mildhet bedömas. Denna förbrytelse år både till Sin grund och möjliga följder af mera straffvård beskaffenhet, enär den utmärker öfverdåd eller ondska, och kan, om den ej genom ett stadgadt strängt ansvar förekommes, leda till sådane utbrott å Hållkarlens sida, hvilka göra ingrepp i det skydd den Resande måste för sin person kunna af Lagen påräkna* Utskottet här derföre icke funnit skål vara för handen till ändring af det i sednare Momentet af 14 §. i Kongl. Förklaringen den ii December 1766 å berörde förbrytelse stadgade straff af Tio pär Spö, då den första gången löröfyas, sexton pär för andra gången, 34» Lag Utskoittts Betånkanden. samt arbete vid smedja å fästning om Hållkarl tredje gången gör sig dertill skyldig. Hvad sluteligen angar frågan om forum, der åtal uti desse
Öfverallt från tribunerna höllos flammande fosterländska tal, musiken brusade, knallhattar smällde, parader tågade fram, fanor svajade, symboliska vagnar trängde genom de trampande massorna, negerhymner blandades med späda yankeekörer. Men därinne i konstens och konstindustriens salar var stilla tyst. Främlingarna logo trött åt larmet därute, de kallade talen braskande fraser och paraderna teatergrannlåt. De skrattade åt barnsligheten, vände ryggen åt talarstolarna och gäspade. Hvad de ville hafva var amerikanens dollrar, i öfrigt skänkte de honom en axelryckning. Fredmans hade förgäfves väntat en god stund på Almroth. Då beslöto de att se sig omkring och återvända senare, hvilket antagligen stämde bättre öfverens med svenskens begrepp om morgon. Yrvakna likt utflugna burfåglar trippade de fram på de vattendränkta chauséerna. Anna i sin hvita, tunna dräkt med vederbörlig solfjäder och lätta skor var föremål för Nils’oupphörliga beundran. De njöto af en fridag som skolungdom. Alla dessa färger, allt detta jubel blef dem först öfvermäktigt likt den bräddfulla pokalen för den af törst försmäktande. En skugga, en fläkt af smärta lade sig öfver deras stämning. Men modet steg, de andades ut fullt och djupt, de kramade hårdt hvarandras händer och irrade hit och dit, gnolade med musiken, hoppade odygdigt på de högbågiga broarna. Småningom grepos de af massornas yra, de följde med strömmen till den stora frihetsklockan och klappade händerna åt talarne, köpte små flaggor och viftade, marscherade fram med karnavalen under skratt och upptåg ... De kände sig som människor med rätt att lefva. Det här var frihet, det här var glädje. Säg, hade flickan känt en sådan glädje i det gamla landet? Och visste hon hvarför? Jo, här fanns hopp, här var man likställd medborgare med de allra bästa, de som burit fram slik härlighet i sina tankar, syner och ord, och ville man blott, så kunde man själf nå så långt, därför kände man aldrig trycket af sin litenhet.
Med föranledande af den vid åtskilliga tillfällen i Nåder medgifne tullfria införsel af öfverskotts-proviant å kronofartyg efter slutade expeditioner, hafva Revisorerne yttrat den åsigt, att stadgandet i Tull-taxan, angående skeppares rättigheter i allmänhet i afseende på tullfri skepps-provision, kunde för kronans fartyg tillämpas, på sätt Kongl. Majrt i Nåder funné godt bestämma. Utskottet instämmer för sin del i Revisorernes framställde mening om behofvet af en bestämd föreskrift, rörande de qvantiteter skeppsprovision, hvilka med kronan tillhöriga fartyg må tullfritt till Riket införas, hvarigenom ock, på sätt Revisorerne antydt, serskild underdånig ansökning för hvarje förekommande dylik fråga hädanefter skulle undvikas; och hemställer Utskottet derföre, att Rikets Ständer i underdånighet begära, det täcktes Kongl. Majrt, med tillämpning, så vidt omständigheterne föranleda , af de uti 22 §. af umlerrättelserne till 1841 års Tull-taxa intagne bestämmelser, till behörig underdånig efterrättelse utfärda ett allmänt stadgande uti ifrågavarande ämne. 30 Stals-Utskottefs Utlåtande, N:o 54. § 42. £1841 års Rev. Ror. pag. 57. Förkl. 241. 1843 års Rev. Ber. pag. 122.) Af 1843 års Revisions-berättelse inhemtas, att Tull-verkets fordran, stor 4.832 R:dr 42"sk. 2 rst., uti J& O Halls concurs för uppköpta och till Kongl. Räntekammaren levererade växlar, jemte transportkostnader, vid 1841 års slut fortfarande funnits balancerad. Då gäldenärerne genom den uti deras concursmål meddeldte dom blifvit ålagdt, att med hvad de framdeles kunde ärfva eller förvärfva gälda ifrågavarande skuldebelopp, samt efter de underrättelser.
Sedan jag efter mycket spottande slutligen vågade svälja saliven, brände den ännu länge i hela gommen, och då jag kanske halfannan timme derefter oförvarandes kom att klå mitt öga med samma finger som vidrört hölsan, fick jag en förfärlig sveda, som kom mig att frukta för mitt öga, men dock slutligen gick öfver. Sedermera erfor jag att denna längs jorden växande frukt var peppar. Roligt och eget var det här brukliga sättet att gå upp och ner för palmträdet. Karlen hade nemligen en temmeligen bred gördel på ryggen, hvars begge ändor förenades af ett rep, som på ena sidan kunde öppnas och fästas. Med gördeln på ryggen, repet omkring den skrofliga palmstammen och med sina fötter stödda mot trädet, vandrade han behändigt uppför det, flyttande repet för hvart steg han tog. Uppkommen till kronan samlade han dadlarne uti en korg eller skar af hela qvisten hvarpå dadelklasen satt. Sedan jag tagit afsked af min trefliga trädgårdsmästare, som vid nästa besök bad mig hemta åt honom litet af mitt snus, som mycket behagade honom, gick jag bort belastad med dadlar och blommor, rätt glad öfver min här tillbragta tid. Sedan gick jag småningom hem, läste litet ur Lanes ypperliga arbete the modern Egyptians, åt middag och blef hemma tills mot aftonen, då jag åter tog mig en liten promenad i det vackraste väder med ljum sommarvarm luft, som dock icke var qvaf, emedan hela dagen hade blåst en mild nordlig vind. När jag härunder kom till hafsstranden och stod der och såg utåt, kom jag i fäl med en fattig Arab, som sade sig ha varit portvakt hos åtskilliga Franker. Han hade förlorat ena ögat genom en Arabisk doktors dåliga behandling af någon ögonsjuka. Han talade vidlyftigt om hela saken, men jag förstod ej rätt allt. Han var för öfrigt en gladlynt och god man om några och 40 eller 50 år, ty han visste det ej sjelf rätt säkert; jag fann stort nöje i att prata med honom, så att vi blefvo stående visst en half timme och konverserade. Slutligen begärde han litet tobak att stoppa sin pipa med och jag gaf honom en qvart piaster, som han med tusende tack emottog.
Jag finner för min del icke den bevillning, som är dem ålagd ”så rättsstridig,” så ”fullkomligt stridande mot det monarkiska samhällsskicket”, att jag anser en förändring i nu gällande G H. 29 450 Den 14 Maj f. m. Bevillms-förordn. oundvikligen nödvändig. Jag skulle likväl måhända icke motsätta mig återremiss, om något kunde vinnas, men med den kännedom jag tror mig hafva om de öfriga Ståndens tänkesätt i denna fråga, sä får jag för min del afstyrka återremissen och anhåller om propos. till bifall af §:n. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Jemte det jag till alla delar instämmer i hvad Gr. af Ugglas yttrat, anser jag för mindel att den af Gr. Sparre gjorda framställning icke vill hålla rätt streck. Han nämnde alt den, som har denna fåfänga, han må också betala. Jag instämmer fullkomligt i denna åsigt, såvida Hr Gr:n nöjaktigt kan förklara, att all annan fåfänga kau borttagas genom betalning af penningar, men sålänge den satsen qvarstår att detta icke går an, så mäste det vara stridande mot den monarkiska principen att belägga med skatt det som utgör enda medlet för en Konung till belöningar i ett fattigt land. Dessutom tillkommer med dessa befordringar, som icke lemnäs pä Stal, ett förhållande, som icke sällan inträffar, och sorn förtjenar att tagas i betraktande, nemi. att oftast de, som hugnats med sådana karaktersfullmakter, straxt, eller snart nog erhålla företräde lill samma grad på stat, till hvilket de efter den förut erhållna fullmakten hafva lättare, än innan de densamma erhållit. Under antagande af och hopp om, att sådana grader alltid rättvist utlemnades skulle jag tro det vara obilligt och orimligt att för en rättvist bevisad nåd, man skall vara tvungen att betala skatt. Denna § torde alldrig i Bevilln.-förordn. varit intagen, och det torde icke vara så alldeles omöjligt att få reda på huru den kommit dit, då man tänker sig tillbaka till gamla förhållanden. Jag fruktar att den ditkommit genom partiåsigter, och tror att det vore tid på att den uteslötes genom förnuftets hjelpredor.
När därför fröken Valborg Janson i somras flyttade till staden, emedan där sades vara så billigt att lefva, fann man det alldeles i sin ordning att enkefru Hilleström beskyddande bredde ut sina vingar. Och i dessas skugga kom fröken Valborg både värdigt och bekvämt ut till Schrowes — till Margits födelsedag, som firades med stor mottagning i villan. Stället var ganska nätt beläget vid en fjärd, som troligen varit större i tiden; högt uppe på stranden såg man små vallar, där enstaka, gängliga vasstrån blifvit efter och upphunnits af den framryckande alskogen. Ur ett hvalf af rönnar kröp en brygga ut i sjön, och ett lågt skrank omslöt den fyrkantiga platformen ofvan trappafsatsen, vid hvilken båtarna lagt till. Nåja — på den öppna, litet sluttande gräsplanen framför verandan roade sig ungdomen. Äfven några af de äldre, i synnerhet herrar, lekte med i allsköns maklighet. Befallningsman Behr, en rödfnasig, mörklett ungkarl, som hade gikt i knäna, men mycket tykte om fruntimmerssällskap, hade föreslagit krocket — i den tysta förhoppning att spelet icke skulle bli honom för ansträngande. »Behr är kvick i käften, men inte i benen,» skrattade Sedegren, som kastade volang med flickorna Väppling. Då inträffade beklagligtvis ett missöde, för hvilket fröken Valborg Janson föll offer. Det skulle framdeles småningom blifva kändt, att fröken Valborg Janson var särdeles fallen för missöden. Hvad hennes ålder angår, så närmade hon sig antagligen trettiotalet, ifall icke detta redan var en öfvervunnen ståndpunkt. Hon såg ut som om hon hade bestämt sig för att icke mera förändras till sitt yttre — ett yttre, som i alla afseenden var korrekt: ansiktet blekt, ögonen stora och beslöjade, munnen hopknipen. Vanligen ytterst stel och ceremoniös i sitt sätt, tyktes hon städse beredd på att nådigt ge sitt gillande tillkänna, ifall någon visat den allra ringaste lust att taga hennes värnlöshet i laglig besittning. Vid ifrågavarande tillfälle stod hon för sig själf, icke långt från de spelande. Att hon därvid kunde bli utsatt för obehag, befarade ingen.
Jemte det jag får reservera mig emot Hr Gr. o. Landtm:* nu afgifna förklaring, måste jag betyga min förundran öfver Hr Gr. o. Landtm:s afslag å min begäran, då jag dermed jemnför, hvad som skett i de nästföregående plena, helst jag ej kan vidkännas att hafva föreslagit något, som står i strid med eller leder till upphäfvande af R. o. Ad:s fattade beslut. Hr Dalman: Jag finner Hr Cederschjöld hafva så klart ådagalagt, att hans tillägg ej står i någon strid med det fattade beslutet, att jag ej kan annat än anse Hr Cederschjöld förnärmad i sin rätt genom Hr Gr. o. Landtnäs afgifna förklaring, emot hvilken äfven jag således får reservera mig. Hr Lagerhjelm: Jag får likaledes anmäla min reservation emot behandlingssättet, emedan jag finner ingen stridighet emellan Hr v. Hartmansdorffs och Hr Cederschjöld* förslag. Det är således i frågan om formen och Hr Gr. o. Landtnns vägran att framställa propos., som jag reserverar mig. Frih. Ehrenborgh: Då jag sednast yttrade mig, hemställde jag till Hr Gr. o. Landtm., till Ståndet och till Hr Cederschjöld sjelf, om ej någon motsägelse fanns emellan hans förslag och det af R. o. Ad. redan fattade beslutet. Jag kan åtminstone ej öfvertygas om annat; men icke var det derföre min mening, att Hr Gr. o. Landtm, skulle vägra propos. på Hr Cederschjöld* förslag eller hvilken annan anmärkning som helst, som här blifvit gjord emot Constit.- Utsk:s betänk.