Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På adeliga ätten Schildts genealogie äro icke mindre än 29 personer antecknade eller Kaptenen Johan Ulric Schildt, äldre son till Ofverste-löjtnanten Carl Ulric Schildt, och alla hans descendenter med Schildtska namnet, men de stå icke upptagna i Attartaflorna; likaså är förhållandet med, som man skall hoppas, fortplantaren af Friluga Stjerncronska ätten och fideikommissarien till Stjernarp i Halland. Hessa uteslutningar i Ättartaflorna äro onekligen »väsendtliga afvikelser», men jag är dertill helt och hållet utan skuld, ty nämnda personer voro icke uppförda på genealogierna, då Schildtska och Stjerncronska Ättartaflorna utarbetades och trycktes. Rättelserna ha nemi. skett under loppet af denna riksdag eller sedan de häften, hvaruti ofvan angifna oriktigheter förekomma, redan voro färdiga, och Den 2 Maj e. m. 43 ha blifvit gjorda vid förstnämnda ätt af Kapten Hedenberg, och vid den sistnämnda af ättens hufvudman sjelf. Vilkoret är slutligen, efter mitt förmenande, olagligt, ty det skulle lägga ett, om ock indirekt, hinder i vägen för utgifvandet af mitt arbete, och strider således emot sjelfva andan i l:sta §:n 2:dra mom. Tryckfr.-Förordn:n, der allt »hinderligt» för boktryckerier, författare eller utgifvare är på det kraftigaste förbjudet. Om R. o. Ad., då anslaget gafs mig, insett och noga betänkt, hvad jag nu anfört om vilkorets orimlighet, så hade detsamma helt säkert aldrig föreskrifvits, såvida, hvilket jag dock icke tror, åtminstone hvad sjelfva Ståndet beträffar, meningen ej var att kunna återtaga med ena handen, hvad som gifvits med den andra, eller utväg hållas öppen för att kunna, såsom ock skett, trakassera mig. Nu kan invändas, att jag icke bordt emottaga anslaget med ett sådant förbehåll, eller åtminstone att jag varit skyldig att göra K. o. Ad. uppmärksam på detsammas olämplighet.
Det förslag Herr Professoren Bring fogat vid sin reservation synes mig, om icke i allo tilllredsställande, dock i flere hänseenden ega företräde framför Utskottets förslag, och får jag derföre förena mig med Herr Professoren Bring i det utaf honom uppgjorda förslag.» Af Herr // atterberg: »Fastän jag icke ämnar reservera mig ernof det hufvudsakliga slut, hvari Utskottet stadnat, har jag likväl, med afseende å ämnets vigt och de motiver, som hos mig legat till grund för anslutandet till förslaget, samt en skiljaktig mening i en af detaljfrågorna, velat nämna ett par ord. Ehuru det är min tanka, att intet samvetstvång tinnes i vår statskyrka; ehuru jag tror, att det andliga behofvet kan och bör blifva fullt tillfred.sställdt genom vår kyrkas hittills varande resurser: den offentliga Gudstjensten med Sakramenten, den husliga andakten och den andakt, som motionärerne tyckas hafva alldeles uteslutit, — den isolerade, konventikel-lösa, den törhända mest djupgående af dem alla; -jsa har dock det förfall, hvari religiösa lifvet sägs betinna sig till följd af Zions murars högre och lägre väktares allt för myckna inblandning i den verldsliga maktens bestyr och det deraf nu så kännbara behofvet af lekmäns inblandning i det andliga ståndets andliga funktioner, föranledt mig att instämma med Utskottets pluralitet. Om, att tala ur politisk synpunkt, Utskottets förslag blir lag, skall det snart visa sig, om det är antingen ett framåtskridande i Evangelii anda eller ett återgående till samvetstvångets och absurditetens dagar, sorn vigilerat i det andliga behofvets namn; och om det sednare skulle bli resultatet — hvad värre då, ;in att en ny lagstiftning, stödd pä erfarenhetens grund, reser sig upp med hela kraften af sundt förstånd och rättskaffens tro. — Om, att tala ur religiös synpunkt, ifall sådant redan nu må tillåtas en lekman, förslaget blir lag, så skola först och främst de fromma i landet finna sig dermed belåtna.
Lands-kontoren författa ett sammandrag öfver sistnämnde förteckningar, med utförande af karte-beloppens summa för hvarje kontrakt, samt med bifogande af alla från Prosterierne inkomne förteckningar; och skola dessa handlingar med Lands-boks-räkenskaperne insändas samt lill Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-rätts granskning öfverlemnas. 3:o För hvarje halft år skola Lands-konloren, inom Juli månad af det löpande och Januari månad af det påföljande året, till Stats-konloret insända förslag öfver uppbörd och försäljning af stämpladt papper i hvarje län. Inom den 31 Januari årligen skall Landl-ränteriels räkning öfver karte-sigillateuppbörden för det nästförflutna året vara till Lands-konloret inlemnad, åtföljd af alla till debetoch kredit-posterne hörande verifikationer, vid vite af 25 öre för hvarje öfverskjutande dag; och bör Lands-kontorets General-räkning för det föregående året, jemte Landtränterioch försäljnings-räkningarne, samtidigt med Ränteri-räkningen, direkte till Kammar-rätten insändas vid 25 öre böter för hvarje dag, sorn derutöfver, under en månads tid, med nämnde insändande fördröjes; åliggande det vederbörande att å ifrågavarande räkningars afgifvande inom nu stadgade tid hålla noga tillsyn, samt, i sådant afseende, der så påfordras, särskilda vitén utsätta; hvaremot, då hvad här anbefalles blifvit fullgjordt samt Kongl. Maj:ts och Kronans rätt såmedelst bevakad, Lands-kontoren och Landtränimästarne ega att hvardera undfå två procent af hvad inom året i Kronans kassa uti stämpladt-pappers-afgilt influtit samt Kongl. Maj:t och Kronan tillkommer.
Stats-Kontoret anordnadt, såsom ersättning för bogsering af fartyg, lastade med spanmål och bestämda till hamnar vid Mälaren, samt hyra för rnagasinsrum till upplag af spanmål och mjöl för hufvudstadens behof, hvilka medel, enligt hvad Revisorerne af Kongl. Stats-Kontorets Räkenskaper inhemtat, blifvit ersatte af spanmålskreditivfonden; med omförmälande hvaraf Revisorerne fästat Rikets Ständers uppmärksamhet så väl på det ovanliga i sättet för spanmålens upphandling, som på den omständigheten att räkningen icke lemnar upplysning huruvida Stats-Verket erhållit ersättning för ofvannämde 6,230 R:dr 13 sk. 6 rst. Som ifrågavarande åtgärder blifvit vidtagne för afböjande af en till följd af 1843 års missvext befarad hungersnöd så väl i hufvudstaden som i angränsande provinser, och den anmärkta utgiften af 6,230 R:dr 13 sk. 6 rst. måhända varit af nödvändigheten påkallad, för att i anseende till den framskridna årstiden med erforderlig skyndsamhet vinna det åsyftade ändamålet, hemställer Utskottet att ifrågavarande anmärkning må under sådane förhållanden få förfalla. § 3S. (Rev.-Ber. pag. 157. Förkl. pag. 266.) 1 afseende ä Revisorernes anmärkning att upplysning saknas om de 394 R:dr 23 sk. 8 rst., hvilka skola qvarstå af framlidne Öfver-Ståthållaren Grefve Törnflychts balans, 335 R:dr 26 sk. 8 rst,; samt att en post å 625 R:dr balanseras under rubrik: för intresseräkning, utan att af räkeuskaperne upplystes, från hvilka kapitaler densamma influtit, bar Öfver-Ståthållare-Embetet, jemte meddelande af åtskilliga upplysningar om dessa från 1700-talet i riikenskaperne balanserade poster, uti förklaringen tillika anmält, att dessa balansbelopp, efter dåmera vunnen fullständig utredning, skulle komma alt, på sätt Rikets Ständers Revisorer tillförene tillstyrkt, till afskrifning befordras.
Jag inser ganska val huru litet afseende för det närvarande koTpmer att fästas vid dåtta ^litt andragande, men om jag ej fruktade, att vara Prophet uti mitt eget land, så skulle jag förutsäga, att den tid varder kommandes, då de skattdragandes tillstånd må hända kan komma att verksammare än nu, gifva sig tillkänna; och det torde blifva mindre latt att bota det onda sedan det fått uppnå sin hogsta höjd, än att i 48 Den ä Julli e> m4 tid genom ett fördomsfritt besinnande af vår s§ val politiska sorn oecononiiska ställning i förtid mota ett öfyerhängande ondt. Sedan sista Regements-förändring har Finnland och Pommern blifvit afskiljde ifrån Sverige, hvarigenom våra oecononiiska utvägar blifvit så ansenligen förminskade. Jag önskade veta om StatsUtskottct anställt någon jemförelse emellan Svenska Minister-lönerne uti St, Petersburg, London och Paris under den förra tiden och den närvarande. Då Minister-aflöningarne alltid utgått i Hamburger Banco, då varupriserna på de utrikes orterne relativt till Hamburger Banco ick® i min tro undergått någon betydlig förändring, så skulle jag ej finna något skäl om dessa Miler-löner nu äro betydligt högre än förr. 1; sj-ifva nödvändigheten af dessa höga dept nitiska Agenter vidkommer, så kan jag ej neka mig, att framställa en anmärkning, huru jag ofta haft tillfälle att förundra mig deröfver, att så angelägne och så dyrt betalte Embetsman så länge kunna vistas utom sina stationer och understundom hemma i landet , under ett fortfarande åtnjutande af deras åtmindstone för StatsYerket högst dryga traktamenten. Man skall, härvid lätteligen, kunna vilja svara m.jg, att jag häraf begriper lika litet, sorn oni jag skulle göra samma anmärkning dervid, att man sett Landshöfdingar, som säkerligen under deras tjenstetid vistats flere år utom, än inom sine Län.
Men lika litet, som det nu berörda påståendet eger grund, lika litet torde det böra åläggas Banken, att utan åtskilnad, efter sedelhafvarens önskan, tillhandahålla honom såväl plantsar som mynt. Ett sådant åliggande skulle vara grundadt i sakens egen natur endast i det fall, att det omyntade silfret, såsom sådant, innebure samma egenskap, som är den hos myntet utmärkande och väsendtliga, att nemligen vara en fast, oföränderlig och lätt beräknelig måttstock för jemförelse af varuvärden och underlättande af varubyten. Det torde likväl, till bemötande af en dylik mening, vara tillräckligt att fästa uppmärksamhet derpå, att just saknaden af denna egenskap hos den ädla metallen i dess omyntade form föranledt, att man genom fastställande af en viss halt och fördelning efter en viss vigt, angifven medelst den å myntet satta prägel, sökt gifva metallen den egenskap af användbarhet för ifrågavarande ändamål, som den i omyntad form saknar. Då således den ädla metallen i omyntadt tillstånd icke kan betraktas lika med mynt, utan är en vara, så bör den ock, såsom sådan, i afseende på pris vara underkastad samma inverkan af förhållandet mellan behof och tillgång, som gäller för andra varor; hvaraf äfven följer, att den enskilde, som för det ena eller andra ändamålet har behof af denna vara, får för densamma lemna ett så stort genvärde, som af omständigheterna för tillfället bestämmes. Rigtigheten af denna åsigt vinner styrka äfven af befintliga faktiska förhållanden. Så vidt Utskottet känner, har nemligen, i andra stater, ingen af de Banker, för hvilka det utgör ett åliggande att upprätthålla värdet af der begagnade myntrepresentativ, någon skyldighet att mot ett visst, en gång för alla bestämdt belopp af sådana myntrepresentativ, utgifva omyntad metall, utan endast myntad; ehuru visserligen några af dessa Banker, såsom till exempel Englands Bank, alltid utlemna efter begäran antingen mynt eller plantsar. Detta sker dock icke till följd af en nämnde Bank ålagd skyldighet, utan derföre att densamma, såsom berättigad att drifva handel med guld och silfver, dervid finner sin fördel.
Genom sådana åsigter och deras användande i straff-bestämmelser tro Högsta Domstolens flesta Ledamöter sig hafva , vid stadgandet i 2. §. rätteligen afsett Brottmåls-Lagstiflningens dubbla ändamål att förekomma brott och bestraffa, der de ej kunna förekommas; och hvad straffets beskaffenhet angår, torde närmast lifsstraffet, såsom det svåraste, frihetens förlust på längre tid och dermed förenadt tvångs-arbete kunna 20 Bil. till K. M. Nåd. P ropos. N:o 4.2. för den, som sjelf sökt andra deras frihet betaga, blifva den lämpligaste bestraffning, hvarvid det likväl måtte få bero på Domaren, att, efter pröfning af förekommande omständigheter, som qualificera förbrytelsen, bestämma en längre eller kortare tid för frihetens förlust, med den inskränkning likväl i en sådan pröfnings-rätt, att minst feni och högst tjugu år kunde i sådant hänseende utsättas. För att än vidare åt slafven emot dess förtryckare bereda allt det skydd, som genom Lagstiftningens omtanka kan gifvas, liar det tillika ansetts af nöden, att i sammanhang med de föreskrifter, som åsyfta, jemte slafhandelns afskaffande, jemväl lindring uti de till slafveri ämnade personers olyckliga öde, intaga ett stadgande, hvarigenom deras våldsamma behandling, med ansvar efter Svensk Lag förbjudes; men om icke Doms-rätten i detta fall skulle för vida utsträckas, borde det tillika, såsom nu skett, iakttagas, att sådan misshandling, begången utrikes, icke kunde blifva föremål för Svensk Domstols behandling i annat fall, än om sådant å Svenskt skepp af Svensk undersåte sig tilldragit. Utan att söka ingå i uppfattning af alla de serskildte förhållanden, som skulle ut - 7t C Bil. till K. M. Nåd. Propot. N:o 43. si märka större eller mindre delaktighet i dessa brott, hafva Bogsta Domstolens fleste Ledamöter ansett det tillräckligt, att hufvudsakligen följa de allmänna grunder, sorn innefattas i 61.
»Först och främst mina tidningar.» »Håller du många?» frågade svärfadern. Börje skrattade. »Sydsvensken, Skånska Aftonbladet, Stockholms Dagblad och Dagens Nyheter.» »Är du tokig! Hvad skall du med så många tidningar?» sade kamrern. »Jag skall se efter om de alla säga det samma», svarade Börje med ett slags torr humor. »Kanske du håller dem för följetongens skull?» sade Marianne. »Den läser jag aldrig.» Nu öppnades dörren och en medelålders dam i svart siden trädde in. Hon hade en stor spetsig näsa, som hon förde fram som ett bogspröt. Hon gick så styf att det såg ut som om hon haft trissor under skorna och låtit en fot åka fram i sender. Alla reste sig och värden presenterade: »Patron Olsson – friherrinnan Stjernklo.» Börje blef blossande röd vid patrontiteln. Den svarta damen intog motsatta soffhörnet till det der Marianne satt, och kamrern vände genast sin stol för att börja en konversation. Friherrinnan svarade med små afklippta meningar, vid hvilkas slut hon alltid snörpte på mun, så att näsan framstod i all sin benighet. »Läser herr Olsson aldrig romaner?» sade Marianne. »Sällan, jag hinner inte.» Mariannes bröder kommo in, blefvo presenterade och betraktade med nyfikna blickar sin blifvande svåger. En ung flicka, ett par pojkar och en ung kontorist kommo också till, och så gick man till bords, friherrinnan före, med sitt bogspröt visande vägen för de andra. Fru Björk hade gjort sitt bästa med dukning och allt. Hon drefs af ett begär att imponera på den rike svärsonen, han skulle se att Marianne var en fin flicka, att hon var af god familj och att hon gjorde honom en ära genom att bli hans hustru. Pigan stod uppstäld vid buffeten lik en gardist, och med en ceremonimästares vana anvisade värden sin gäst hans plats vid sidan af värdinnan, midt emot, bredvid värdens plats, sågs friherrinnan planterad, rak och styf som ett standar. Kamrern hälde i bränvin och lyfte sitt glas mot Börje. »Jag ber om ursäkt, jag super inte.» Värden studsade. Han måtte väl aldrig vara godtemplare!
Bellman har hört och lärt dessa visor – han har insupit deras anda af ystert lättsinne, deras återuppväckta hedendom, manande att i bägaren och Phyllis’ kyssar fånga ögonblickets evighet. En noggrann jämförelse skulle kanske också visa, att med melodien, som Bellman lånat, halkat med en eller annan strof, som han efterbildat, ett eller annat uppslag, som han fullföljt. Och dock skulle skörden af dylika direkta lån helt säkert ej blifva stor. Hvarför låna, när man har sådana fonder själf? När man är ett instrument, som spelar så lätt, är det ju nästan genare att hitta på själf än att efterbilda andra. Därtill kommer, att det dock ligger en afgrund mellan Bellmans och gallernas visa. Den franska visan är trots all yrsel alltid förståndets förståndiga barn. Den kan hafva den frispråkiga uppsluppenheten hos en världsdam på ett »partie de débauche», den mer än djärfva skojfriskheten hos en soubrette, som slår sig lös med Frontin eller Mascarille, ja fräckheten hos Catin, sjungande medan hon löser upp korsetten, den är aldrig själfberusad – den slår gnistor utan att själf brinna. Dess innehåll är i nio fall af tio en galant anekdot (som ofta är från renässansen, ty de galanta anekdoternas antal är, om ej så begränsadt som dödssyndernas, alls ej oändligt), men denna anekdot är lik kavaljerernas fickdosor från tiden. Den är målad med lättfärdiga gudinnor, men gömmer inuti någon hälsosam krydda – och kryddan är den till en uddighet koncentrerade världserfarenhet, som kallas ett epigram. Till uttryckssättet är den franska visan romansk från rococons tid, d. v. s. mer eller mindre glatt, elegant, dansande och otvungen – utan våldsamma brytningar, utan starkare affekter, utan flamländsk marknadsyra, utan naturmelankoli och än mer utan en blandning af allt detta, oförenlig med franskt lynne i allmänhet och framför allt med L’ancien régime’s.
Kungsgård ”för dess arrendetid, hittills qvarstått, lärer ”det villkor härvid böra fästas, att köparen, ”derest han med Kungsgårds Arrendatorn ”icke kan annorlunda öfverenskomma, bör ”inom utsatt viss tid, derifrån aflyfta Bygg”naden; hemställande StatsContoiret derjemte i underdånighet, om icke denna försäljning kunde uppdragas Eder Kongl. Maj:ts ”Befallningshafvande i Länet, med föreskrift ”att först låta besigtiga, beskrifva och vär”dera Byggnaden, samt derefter hålla Auction derå, så väl på Stallet, som å Lands”Canzliet samma dag, och det dervid skeen”de högsta anbudets antagaude Eder Kongl. ”Maj:ts Nådiga pröfning underställa.” Den 19 December e. m. ”Eder Kongl. Maj:l,s Nådiga remiss åter”följer och StatsContoiret framhärdar &c.” Jag kan svårligen föreställa mig, att KonungensBefallningshafvande, hörd öfver denna fråga, kunnat afgifva ett annat yttrande, än det sorn med fullkomlig sakkännedom af StuteriÖfverstyrelsen meddelades; ty icke var det tänkbart, att Konungens Befallningshafvande skulle tillstyrka bibehållandet af en byggnad, som då var fullkomligt onyttig, och hvars underhåll redan kostat Staten öfver 5oo R:dr, och årligen skulle medtaga betydliga summor, och detta blott i den mindre sannolika förmodan, att samma räntegifvare, hvilka vid 1823 års Riksdag såsom en förmon lingö tillstånd alt med penningar lösa sitt ränte-hö, nu vid detta Riksmöte skulle begära att återfå lefvereringsrättigheten in natura. Min öfvertygelse är således, att i detta fall ingen ling vunnits genom Landsliöfdingens hörande.
Uaj:d i Uäösr dilläta, Ldd LklaZaren mä en treci^ecleb i samma böter bekomma, vs c! ^.'o A. 3? öfrige tvätredjedelarne skola, sä vida icke uägot serskildt derom i vissr, order redan i Märter sr eller vidare kan vardo lörordnadt, ?lanterings-6a8- san tillfalla, oell löör med dessa ocb dylika l^lanterings-cassan anslagns medel förbällas, pä sätt i ,/j §, är löreskrifvet; men o> kar den b> ottslige icke böta, oftjene ban dä plikten med dagsveiken, eftr murksgäng räknade, vid Kronoparken, livartill lion, efter beliörig kallelse, sig bör inställa, vid vide odd genom Krono betjente eljest vardo liem dod. I ollo sädone äverkansmäl, sä väl i Kronoporker, Oebäg ocb Ojurgärdar, som allmänningar, der 8kogsoell dägeri-beljente äga dolon föro, mäge ej mindre ds, än Öfver-dägmäsloren, sjelfve edeligen vittna om bvod de sedt osli ädolod Irofvo, der ej ondro viddnen till äro." dag fär dill svor barä meddela.
Således, om också R. o. Ad. skulle anse LagUtsk. böra uptaga motionen, i hvad den rörer Krigs-Artiklarne, vill jag förmoda, att Ståndet ej ämnar ålägga Utsk. att taga befattning med de öfriga rent reglementariska författningarne, hvilket vore ett ingrepp i Konungens lagstiftningsrätt ; Den 16 Januari. 181 hvarförutan jag får i förbigående anmärka, att motionen strider emot grundlagen, så till vida, att flera mål af olika beskaffenhet finnas deri sammanförda. LagUtsk. sysselsätter sig ej med att tillstyrka R. St:r att till K. M. ingå med underd. hemställningar; det sysselsätter sig med stiftande af eller ändring i allmän lag, och önskningsmålen höra ej till dess, utan lill Ekon.Utskrs verkningskrets. Jag yrkar fortfarande, att Utsk:s Utlåt, måtte gillas. Frih. Klinkowström, Rudolf Mauritz: Jag delar fullkomligt Gr. Sparres åsigt i denna fråga. Motionen åsyftar intet annat än en underd. hemställan till K. M. om åtgärders vidtagande för utfärdande af nya författningar i åtskilliga till krigsväsendet hörande ämnen; och då således någon bestämd förändring af allmän lag ej yrkas, bör motionen icke liänskjutas till LagUtsk., utan, såsom innefattande önskningsmål, öfverlemnas till Allm. Resv.- o. Ekon.Utsk:s behandling. Hvad äter sjelfva motionens innehåll beträffar, så borde det vara motionären bekant, att, utom de facla, som finnas i motionen upgifna, åtgärd blifvit för icke länge sedan vidtagen att förskaffa Arméen ett nytt tjenstgörings-reghte; och, vidkommande Fält-förvaltningen, har K. M., uti Nåd. Bref, utfärdadt, om jag 1 minnes rätt, år 1849, updragit åt Presidenten i KrigsColkm och 2:ne af Golldi ledamöter att ombesörja utarbetande af ett nytt reghte för nämnde förvaltning.
Borgare-Ståndet till Eag-Utskottets utlåtande hänvisade fråga, får Utskottet vördsamt tillkännagifva, att Utskottet anser sam* ma skäl, hvarpå Concurslagens stadgande Lag-Vtskotlets Betänkande N:o loi» 3 om verkställighet af Concursdomarens beslut 1 sjelfva concurssaken sig grundar, nemligen angelägenheten att befordra concursens snara utredning, äfven gälla och böra tillämpas i afseende på verkställighet af dom i redovisningstvist emellan borgenärer och syssloman, helst verkan af nämnde stadgande-eljest kan, såsom Motionairen anmärkt, genom möjligen Uppsåtlig misstydning af concursdom, en längre tid af syssloman uppehållas; hvarföre, och på det att olikhet i föresltrifterne om fullgörande af dom i dylika redovisnings1 tvister ej eller må ega rum, Utskottet finnér sig böra understödja Motionairens yrkande och tillstyrka, det stadgas må, att dom öfver bor* genärs klander af sysslomans redogörelse för afträdd egendoms förvaltning och den behållna tillgångens utdelning skall, ändå att do-! men ej Vunnit laga kraft, genast gå, 1 fullbordan, på sätt om verkställighet af concursdom är föreskrifvet, samt att, till den ändan, 3 §•. i 6 Cap. af Concurslagan den 13 Julii 1818 må erhålla denna ljr tlelse: LagrUtsköttets Betänkande N:o 101. Borgenär ma lyfta den fordran, sorn honom genom Dom i Concurs. saken tillagd är, ända att Domen cj vunnit laga kraft; ställe dock, i ty fall, borgen för hvad han lyfter. Lag samma vare om verkstol. Vighet af Dom i Redovisningstvist emellan Borgenär och Sysslomän. Utskottet bör dock härvid vördsamt erinra, att, i händelse det i Utskottets Betänkande, N:o 89, framställda förslag till ändring af 26 Cap, 2 §. Rättegångs-Balken varder antaget, denna fråga af sig sjelf förefaller.
St:r måtte göra hvad på dem ankommer för att underlätta penninge-cirkulationen och icke bidraga lill att öka penningeförlägenheten. Den omtalade oron finnes i penningeställningen för dagen, men är icke föranledd af Utsk:s Betänk., och till en väsendtlig del är den framkallad af de stora dimensioner, hvari betänkligheterna emot Utskrs förslag upenbarats. Detta förslag är, som en talare sagt, oskyldigt och detta är just dess största fel. Vi hafva sökt afhjelpa långsamheten i penninge-cirkulationen genom postremissvexlar m. m„, men att detta skulle uträtta mycket stort, har jag likväl aldrig trott, ehuru fördelarne deraf äro påtagliga. Uti Utlåt. N:o 32 yttrade BankoUlsk. vid förra Riksdagen: »Utsk., som vid pröfning häraf funnit något hinder från Bankens sida icke böra möta för ordnande af den föreslagna rörelsen, hvars ändamålsenlighet i och för sig synes vara upenbara, inser väl att syftemålet icke fullständigt kan vinnas, utan att 50 Dan 8 December t m. från Statens sida genom anlitande af såväl LandlRänterierna, som Statens förvaltande verk, nödiga åtgärder i nämnde afs:de vidtagas; men då det endast tillkommer Utsk. att förev:de angelägenheter behandla såvidt den genom R. St:rs Rank och dess lånekontor kan befrämjas, har Utsk. skolat hemställa, att i Banko-reglementet följande föreskrifter må få på lämpligt ställe införas <&c.» Hvad var väl naturligare, än att, då R. St:r godkände Utslcs förslag, man vid denna Riksdag framställde ett på dessa af li. St:r godkände grunder bygdt förslag, och att verkliga summor nu befinnas på landsvägarne, kan med siffror bevisas. Här har blifvit yttradt, alt genom införandet af poslremissvexlar endast en skillnad emellan ligga och åka skulle upstå. Om jag föreställer mig, att K:s Befhde i Jönköpings