Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och konvaljerna vid björkens fot de blomma och glädja sig, men deras systrar, som vuxit upp några få steg längre bort mellan hjulspåren på vägen, de dofta ock, men deras hvita drägt höljes af dam och de längta och tråna och veta ej sjelfva hvarföre. Vägens trånande blomma frågar: „Syskon, hvita, doftande konvaljer, huru kunnen j blomma och dofta så friskt och hvarföre tråna vi?“ Och konvaljerna svara: „Vi blomma och dofta i björkens skydd, vi veta ej annat. Men fråga rosorna se huru rika de blomstra“. Rosor vexa tätt i sluttningen, konvaljerna fråga: „Rosor röda, glödande, huru kunnen j blomstra så rikt, så yppigt, hvad gläder så edert hjerta, hvarföre måste vi arma tråna“. Gladt svara rosorna: „Se vi vexa här fritt, den resandes hjul krossar oss icke, knappt når oss ett damkorn af dem hans vagn sätter i rörelse, och vi äga hela den sköna verld, som här utbreder sig för oss; vi äro rika, vi äga sol, vi äga dagg, men – vi äga af allt dock endast den ena hälften, derföre att vi stå här på åsens ena sida, men se björken, den äger all vida verldens fägring rundt omkring sig, den äger sol, luft och lif, hvadan de än må komma, derföre är björken stor, derföre är björken stark och fager mer än någon annan“. Men vägens konvalje visste icke huru hon skulle, äfven hon, komma från vägens dam till ljus och frihet. Kom så en ung flicka; hon band en krans, hon plockade vägspårets konvalje och fäste den i kransen, och så var kransen färdig. „Vackra björk, i dig vill jag hänga min krans, högt upp på en af de svajande grenarna“; och högt uppe sväfvade nu blomman, och hon lefde ett ögonblick af ljus, der intet stoft föll på hennes skönhet; nästa ögonblick var hon död. Qvinnan på Tongatabu.
Jag skulle således önska att den underd. skrifvelsen skulle innehålla en begäran att en agrom måtte, nu genast och icke framdeles, tillsättas, antingen, såsom motionären föreslagit, för ett, eller ock för flere af de nordliga länen. Jag fortfar i min anhållan om återremiss. Hr Adelborg: Gr. Lagerbjelke har sagt, att en sådan skrifvelse, som här är i fråga, icke skulle leda till något egentligt mål, och jag medgifver att detta kan vara ganska sannt om man tager frågan sådan den här blifvit upställd. Men det förhåller sig så med dylika ekonomiska frågor, att man gerna lemnar dem ät glömskan och att en påminnelse ofta är utaf nöden ifrån B. St:r hvilka ifrån olika delar af landet sammankomma, och således äfven ifrån de trakter till hvars nytta en sådan fråga skulle lända, och hvilka således kunna ega rätt att ånyo yrka pä en sak af så obestridlig nytta som denna. Ett exempel pä hur långsamt med dylika frågor brukar tillgå, anhåller jag att för B. o. Ad. få framlägga. Vid sista Riksdagen hemställde nemi. B. Sl:r att en agronomisk kemist skulle anställas, hvartill äfven Konungen lemnade Sitt bifall, men någon sådan är ännu icke tillsatt, utan frågan ligger ännu i Landtbruks-Akademien och här icke kommit längre. Vid sista landtbruksmöte var denna fråga å bane, och man förfrågade sig hos Landtbruks-Akademiens närvar:de ledamöter derom, men fick då samma svar som nu, att man icke kunnat finna någon till denna plats lämplig person. Förhållandet är nu det, att högst få personer vetat utaf att en sådan plats varit ledig; Den 11 Mars e. m. 203 men om man vissa gånger på året harle uti de allmänna tidningarne infört en annons om denna ledighet, så skulle platsen säkerligen inom kort hafva varit besatt, ty Sverige är icke så fattigt på vetenskapligt bildade män i detta afseende, sorn önska att blifva försatta i verksamhet.
Men här höres redan det stora, okända djupet brusa på afstånd: möjligheten af att kärleken, som Elfvan hittills icke känt, skulle kunna föranleda en tragisk upplösning, har föresväfvat diktarinnan – ja, den ursprungliga planen var t. o. m. att låta upplösningen just bli denna, att Elfvan följde kärlekens dragning och att detta föranledde en definitiv brytning. En sådan upplösning stred dock alldeles för mycket mot författarinnans dåvarande personliga utveckling. Stycket slutar i stället med resignation å Elfvans sida. Men hvart författarinnan ansåg resignationen leda, det hade hon redan antydt, när hon i Pastorsadjunktens mor skildrade en rikt begåfvad, men genom förhållandenas tryck tillintetgjord, kvinlig personlighet. I dramatiskt afseende hafva både Skådespelerskan och Elfvan åtskilliga fel, men, isynnerhet Elfvan, mycket mer betydande förtjänster; både dialogen och handlingen hafva en enkelhet, koncentration och naturlighet, som man då ännu var ovan vid från scenen. Men bådas framgång berodde framför allt på att personligt lif där fått uttryck, att det var något äkta i dessa båda skådespel; att de ansatser till personlighetens frigörelse, till en från konventionalismen obunden lifsförelse, hvilka ge dessa kvinnogestalter blodets pulserande värme, voro omedelbara uttryck af diktarinnans egen erfarenhet. Det var dock knappt någon, ens inom den ytterst trånga krets där hennes författarskap var kändt, som visste att hon med dessa dikter kastat de första blickarne in i sin egen själ, att hon halfmedvetet börjat ana sin egen personlighets kraf. Antagandet att A. Ch. Lefflers utveckling blef starkt påverkad af Dukkehjemmet är ett ofta hördt misstag. Alla hennes nämda dramer voro skrifna före Dukkehjemmet (ehuru Elfvan uppfördes senare) och den likhet man funnit beror helt enkelt på den inre likheten i A. Ch. Lefflers egna utvecklingskamp med den, Ibsen låter en del af sina kvinnotyper genomgå. Ibsen blef för henne, som för många andra kvinnor, icke väckelsen men stödet under deras sträfvan efter personlighet. Så långt ifrån att Dukkehjemmet medförde någon plötslig revolution i A. Ch.
Lilla Tjärbruket, Krono-fjerdingsmansboställe, angående utbyte deraf emot Skogvaktare-bostället Nytorp i Vester-Rekarne Härad och Södermanlands Län: lil. 150, H. 150; B. IV. 6, A. 38, E. 176. 3. — i de båtsmans rotehållare åliggande skyldigheter, angående: B. VII. 271. 357, A. 357. — i rustnings-skyldigheten, genom Statens öfvertagande af munderings och utrednings-persedlars anskaffning och underhåll, angående: B. VII 97, 197, A. 197; U. XI. 68, 120, A. 120. — i soldat-roteringen, angående: B. VII. 4, 137, A. 137. —* i kronobref-bärings-besväret för Jerrestads Härad, angående: B. III. 207, A. 272. Lind - 145 Lindsledt, Fredrik, Öfver-Krigs-Kommissarie, angående väckt fråga otn, att den pension, stor 150 Riksdaler Banko, som hans efterlernnade döttrar på Riksgälds-Kontorets 9tat uppburit, måtte efter den ena dottern, Ebba Maria Lindstedts nyligen timade död, få oafkortad utgå till de qvarlefvande systrarna, Thilda och Siri Lindstedt; motion af Herr Wilhelm Fredrik Dalman: se Motioner. Linköpings Ljusne-Elf och sjön Södra Dellen, angående beviljande af låneunderstöd för en jernvägs-auläggning dem emellan, m. m.; motion af Friherre Wilhelm Fredrik Tersmeden: se Motioner. Loenbom, P. J. C., Löjtnant vid Första Lif-Grenadier-Regementet, angående pension å Rikets Allmänna Indragnings-Stat för honom: I. 115, lt. 119. (se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152, angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Nionde Hufvud-Titel).
St. bos K. M. i underd. begära en förändring uti den reglementariska föreskrift, som nu ålägger alla låntagare uti de publika cassorna att, vid inbetalningar af räntor och capitaler, insätta medlen uti R. St:s Bank för det verks räkning, der lånet är bekommet, hvilket åliggande ofta förorsakar de från liufvudstaden aflägse boende låntagare både en dryg kostnad och tillika blottställer dem för inträffande förluster, enär Banken är ett verk, som hvarken emottager eller besvarar någon brefvexling, hvadan således hvarje insättning uti Banken erfordrar, att den verkställes personligen af låntagaren eller dess ombud. En förändring häruti torde ej möta någon svårighet, då denna föreskrift ej har tillskyndat de publika cassorna någon större säkerhet, enär erfarenheten visat, att, oaktadt dess tillvaro, äro likväl publika cassorna blottställda för inträffande underslef. Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att nyssnämnda föreskrift så vida ändras, att det må tillåtas alla utom Stockholms stad och län boende låntagare i de publika cassorna att per posto med öppen recommendation remittera sina inbetalningar, under adress till det embetsverk, hos hvilket lånet är bekommet, och alt detta verk då besörjer medlens insättande i Banken saint återsänder till den, sorn remitterat penningarna, ett vederbörligt qvitto å fullgjord betalning. De förvaltande verken äga merendels postportofrihet, och i alla fall förorsakas dem härmed ingen obillig kostnad eller besvär; de skulle derigenom nödgas att med mera noggrannhet tillse, att bancoattester verkligen finnas uti deras cassör öfver dem tillhöriga medel. Härigenom kan ej förorsakas någon oordning, enär de förvaltande verken uti sina postböcker erhålla en förökad controll å de per posto inkomna penningar. För dem, som bo inom Stockholm eller Stockholms län, är det ingen betydlig omväg att insätta penningarna uti Banken såsom hitintills, och således behöfves ingen ändring deruti rörande dem.
Men skulle tiden ännu ej synas vara inne för sjelfva Evangelii-Bokens antagande till allmänt bruk i Svenska församlingarne, kunde Herr Prosten likväl icke inse, hvarföre det vid förslaget fogade Bihanget, innehållande Böner för den enskilda andakten, äfven skulle vara en dold skatt för många, som önskade ega densamma. Denna Bönesamling, hvilken, under discussionen inom Högvördige Preste-Ståndet vid sistlidne Riksdag, vunnit Ståndets enhälliga bifall, och befunnits förträfflig, samt i högsta grad tjenlig att väcka, lifva och stärka den Christeliga husandakten, vore väl genom trycket utgifyen. Men då ett enda Bolag i Slockholm tilltrodde sig ensamt ega rättighet dertill, hade följaktligen tryckningen kunnat i så liten scala verkställas, att tusendetals fromma önskningar, att ega denna förträffliga Bönesamling, ej kunde tillfredsställas. Vid hvilket bekymmersamma förhållande, och då Allmogen, sedan den sett något Ex - Eetv. och Oeeon. Vtsk. Bet.dc N.o 4j. 3i emplar af gamla Evangelii-Boken, hvari de nya Bönerne varit intagne, ej vore hågad att köpa någon gammal upplaga, men Boktryckarne i Landsorterne icke vågade att trycka de nya Bönerne i anseende till den besynnerliga och tvetydiga rättegång, som i en fråga om dessa Böners tryckning är vorden förd, och som väckt så mycket uppseende, Herr Prosten funnit sig föranlåten, att hemställa det kraftiga åtgärder måtte vidtagas till vinnande af en fri och skyndsam tryckning af meranämnde Böne-samling, så väl serskildt, som i förening med den ännu gällande gamla Evangelii-Boken.
Men jag anhåller att få fästa upmärksamheten derpå, att i förslaget förekommer en puukt, som står i sammanhang med Kyrkolagen, och att det således vore önskvärdt att sammanträde af Ekon.- och LagUtskms Afdelmr för frågans behandling måtte ega rum, hvarigenom man äfven vunne den fördel, att förslaget, som bör blifva föremål för en grundlig och noggrann pröfning, och således torde uptaga en ej obetydlig tid, blefve behandladt af ett färre antal ledamöter, än om det skulle granskas af Ekon.Utsk:t in pleno. öfverläggningen förklarades afslutad och den K. Skrifvelsen jemte yttranderne remitterades till Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:t Sedan H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, härefter föredragit K. M:ts Nåd. Skrifvelse till R. St. i ani. af väckt fråga om undervisningens ordnande för den qvinliga ungdomen, samt hemställt, att R. o. Ad. skulle lägga till handlingarne denna Nåd. Skrifvelse, som endast innehöll svar å en af R. St. under sednaste Riksdag aflåten underd. Skrifvelse i ämnet och åtföljdes af ett StatsRåds-Prot., upptagande en af Chefen för Ecklesiastik-Depart. gjord utredning af frågan; anmälde sig och yttrade Den Ö No vember. 123 Frih. Cederström, Rudolf: Vid den Nåd. Skrifvelsen är fogadt ett StatsRåds-Prot. i ämnet, innehållande, jemte utförlig och enligt min tanke särdeles tillfredsställande motivering, ett i 2:ne alternativer fördeladt förslag, hvilket jag anhåller, att såsom motion för min del få uptaga, och som alltså torde i denna egenskap på samma gång med den. Nåd. Skrifvelsen till StatsUtsk:t remitteras. Detta förslag alser inrättandet af en Bildnings-Anstalt för danandet af Lärarinnor.
Enär uti nämnde mom. är föreskrifvet, att såsom hypolhek för Lån må bland annat äfven antagas enskildes accepterade vexlar, under vilkor, att den hypolheserade förbindelsen är förfallen till Discont-Lånets förfallodag, och det, enligt 4 Cap. 20 §. i Lagen för Inrikes Vexlar af den 20 Maj i835, åligger innehafvaren af till betalning förfallen Vexel att af den person, hos hvilken penningnrne skola uppbäras, fordra betalning, och, derest sådan icke erhålles, protestera, uti stad senast å första dagen, och å landet senast å andra dagen efter betalningsdagen, liar nemligen det synts vara Disconl-styreJsen omöjligt alt för Vexlar, förfallne till betalning å annan ort, än der Discont-Verket är beläget, fordra betalning inom föreskrifven tid, eller, derest sådan icke erhålles, protestera, för att bibehålla vexelrätten, utan att på förhand försända sådane vexlar kring landsorlerne till myndigheter eller personer, utom Styrelsens controll; med anledning hvaraf blifvit föreslaget det Reglementa - c Banco-Utskottets Betänkande, N:o 155. riska stadgande, att Inrikes Vext ar, hvilka såsom hjpothek för Lån i Handelsock Närings-Disconten antagas, skola vara ställde att betalas å den ort, der lånet utgått, eller enligt hemställan af Låne-Contors-Directionen i Malmö, för den händelse detta stadgande icke anlages, att, när hjpothek utgöres rf Vexel, denna då bör vara till betalning förfallen något senare, än det mot säkerhet deraf sökta Lånet-, c) Rikets Ständers ar i83p församlade Revisorer öfver Handelsoch Närings-Disconten i Stockholm hafva anmärkt nödvändigheten af ett förtydligande utaf ofvaninförde 5 morn., om hvars rälta tolkning, i afseende på högsta tillåtna skuklsättnings-beloppet, olika meningar uppstått; och har Utskottet, vid granskningen af detta morn., förehaft en inom Höglofl.
Jag vill i detta fall endast hänvisa till ett enda embetsverk, der den förnyade organisationen tillskyndat statscassan en ökad utgift af emellan 15 och 16,000 r:dr b:co. Af sådan anledning anser jag detta tillägg innefatta fördelen af ifrågavar. underd. skrifvelse, och för min del skulle jag ej vara emot afslag å betänk., derest R. St. ej förut ingått till K. M. med en skrifvelse utan detta förbehåll. Hvad slutligen det exempel beträffar,* att i anseende till samma förbehåll icke någon ny länsman skulle kunna tillsättas, torde jag få påminna den värde talaren, att han varit en af dem, som försvarat principen af extra länsmäns tillsättande i så stort qvantum som helst, och att till följd af denna princips antagande den anmärkta olägenheten ej torde möta. Jag förnyar min anhållan om bifall till betänkandet. Hr af Billbergh: Jag finner, att vi under denna discussion börja komma på afvägar. Gr. Cronhjelm har, beträffande embetsverkens reglering, gjort en jemnförelse, sorn jag nödgas besvara. Jag skall dock anhålla att först få yttra några ord i hufvudsaken, innan jag upplager Hr Gr:s yttrande. Hr Stuart var den förste, som i afseende på mitt Dtn 17 J 11 n i f. m. förra anförande sökte framställa motskäl, och han har i sadan afsigt citerat de förändringar, som blifvit tillvägabragta i Nerike, Wermland och Norrland. Jag tror, att just detta exempel innefattar bevis för min sats. Jag har aldrig pästått, att partiella förändringar vid länsindelningen omöjligen kunde äga rum. Jag har blott framställt den satsen, att det vore olämpligt, att R. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Dm ro Ianuarii. 925 Diktamen.
Den som går upp i Banken och ser hvilken mängd af lånesökande, som skola liqvidera sina små guldoch silfverlan, finner nogsamt hvilket besvär och hvilken sysselsättning för Bankens tjenstemän användes på denna ömkansvärda rörelses bedrifvande. Om man skulle omtala i andra länder, att Banken i Sverige belånar panter å 2 r:dr b:cos värde, så skulle det blifva ett åtlöje: till och med om frågan rörde 10 Den K* April f. m. 339 r:dr. Jagliar yrkat, att della minimum skulle sältas till 20 r:dr luco; men när jag nu hör min granne, för de fattiges räkning, yrka på 5 r:dr, så misströstar jag att komma längre och är nöjd alt åtminstone vinna det lilla steg, BancoUtsk:s betänk, föreslår. Hr Rosenblad har anfört, alt de fattige icke hafva några representanter här; men sä länge han höjer sin röst, lära de icke sakna sådana. För Bankens sknll och emedan jag befarar, att han eljest blefve en tjufgömma, afstyrker jag allt afseende pä Hr Rosenblads framställning. O Hr Akerman: Jag vill visserligen icke bestrida, att lika manga tjenstemän kunna behöfvas i del ena fallet sorn i det andra, om minimisumman sättes till 5 eller 10 r:dr, enär jag finner en temligen obetydlig skillnad emellan dessa båda belopp; men jag önskar bifall till punkten derföre, att det vore ett steg att komma ifrån denna för Banken sä föga passande rörelse. Vill roan att Banken till sina mänga öfriga functioner äfven skall lägga den af välgörenhetsanstalt, och vill man vinn a delta ändamål, så vore ett mycket bättre och värdigare sätt, att helt simpelt ät någon speculant lemna ett eller par hundra tusen r:dr utan ränta, med villkor alt han skulle utlåna ät de fattige mot 2 eller 3 procent. Ett sådant förslag skulle jag gerna bifalla om det gjordes, men jag kan icke bifalla, att Banken skall vara en medtäflare till asslstancen. Gr. Horn: Jag biträder deras mening, sorn anse olämpligt att Banken fungerar såsom en assistance för de mera behöfvande.
Mesopotamiens hufvudstad Krokedrummelum, där det inte finns en enda sofstuga utan bara krogar och värdshussalar och där vagnarna inte rulla på hjul utan på öltunnor och kuttingar ... Och dragonerna och de ryska pälshandlarna, som sutto bland barnen på bänken för att helt demödigt passa på att få lära sig något nyttigt, de skrattade så att fru Beck körde ut mig ... Anacka! Därför, ser du, tycker rysken och hela världen om oss, att vi midt här i eländet kunna taga både honom och hela Sibirien i famn och vara så hurtiga, att det blänker om oss. Kræmer såg honom djupt in i ögonen. – Ack, du gamle bror och hjälte af ölmuggen! Jag känner löngångarna under de svenskes munterhet. Men fram mot kvällen begynte Leijon att svärja och döna, som hade han varit själfva fältmarskalken, och fru Becks iskalla händer tog sakta ölmuggen ur hans. – Jag håller inte dryckeshus! – sade hon barskt. – Och vi ha inte kommit samman för att lefva i svalg och synd! Kræmer föll henne snabbt i talet, för att icke Leijon skulle höra de stränga orden, och ställde så att han fick honom med sig ned från kammaren. – Jag vill gå till kyrkogården! – ropade Leijon. – Därbredvid ligger den bästa krogen. Medgång och munterhet skänka hälsa och långt lif. – Du kan härifrån själf se kyrkogården nere vid den igenfrusna floden. Där i närheten rinns inte ett enda hus. – Jag vill gå ned och se om gräset har tagit sig, som vi sådde öfver Rääfs lilla son. Kræmer skakade på hufvudet och tog honom under armen. En bitande nordan hven från den öde tundran, och ingen vandrare syntes. Snön hade yrt undan från vägen, och tysta gingo de båda vännerna framåt. Redan på afstånd läste de i skymningen den hvita svenska skriften på träkorsen. – Stanna och läs högt, bror Kræmer! En min frände lärer ligga i Ukraina och en i Bender. Vi ha på femton år strött svenska benknotor ända från Ishafvet till Arkipelagen ...
1 Profpredikant, om rätt att kalla Ijerde, och om sältet derför . — P. 26 7 2 26 — a. 29 Sept. a. 30 Sept. 1). 30 Sept. b. 30 Sept 100 p. Proposition, angående Talmannens i Rondeslåndet vägran af » angående dito dito » Kongl. Maj:ts, angående orätt remiss af en » dito dito Protokoll, angående fullbordad granskning af de i statsrådet förila a angående förandet inom Riksstånden af ett sammandrag fiir införande i lidningarne » Häradsoch Rådstufvurätts. om liden för insändande till Hofrätt af intecknings m. fl » om tryckning och utdelning af de inom förstärkta Stats-Ulshotlet den (5, 7 och llAug. 18(53 fiirda Prololtollsförare, om anställande vid Häradsoch Rådstufvurätler af edsvurna . ProtokoUsuldrag, Riks-Ståndens . » om upphörande af deras tryckning Provincial-läkare, angående anslag till löneförbättring åt » angående anslag till en förste inom hvarje län » angående anslag till aflöning åt nya “* co •“ £3» CP ? « Prestc Slnndrt. Borga reStå lidet. Bonde Ståndet. gc eg • 09 a.a. 10 Sept. a.al7Nov.l863 a, a. 28 Nov. a. a. 28 Nov. a. a. 11 Febr. b. 22 Nov. b. 17 Aug. a. 15 Sept. a. a. 14 Sept. «.alGNov.l8G3 a. a. 28 Nov. a.a. 28 Nov. l. a. 4 Febr. b. 22 Nov. 19 Aug. 18 Sept. a. a. 13 Dec. Se a. a. 13 Hec. Nov a.a. 29 Nov. a. a. Febr. b. 22 Nov. 19 Aug. 17 Sept. a. a. 13 Dec.
Prot. 1859 & 1860. i Sami. 1 Afd. 32 Höft. IV Trafiken öppen Bil. till StatsUtsJc. Uti. N:o 86. :o a rc3 "q <n s ~ p-( - p*. :o < <D cg c3 a a d o u g is Iw lii (t. J. Sammandrag af trafik-inkomsterna å Södra Stambanan från Malmö under år 1858. Januari I Februari Mars April 1 Maj Juni Ijuli , Augusti , September Oktober . November Summa. Tillskott. Öfvervigt å bagage. Summa Passageraretrafik. Åkdon, hästar, hundar. Paketer. Gods. Extra. Summa Godstrafik. Summa Passagerare och Godstrafik. Antal. Afgift. l:a kl. 2:a kl. 3:e kl. Antal. Afgift. Åkdon. 1 Hästar. .. M ö p pp r-t St. Afgift. Vigt. Afgift. R:mt. R:mt. R:mt. R:mt. R:mt. R:mt. R:mt. R:mt. Ska. L. a. K:mt. R:mt. R.mt. K. Sammandrag angående Trafiken å Södra Stambanan emellan Malmö och llöör, 5 mil. InhotnsterUtgifter. Passagerare. Gods. Öfvervigt å bagage, paketer, åkdon, djur, post, diligence m. m. Summa För banans För TrafikFör maskiner och verkstäder. Konsumerade Summa Antal. Afgift. Vigt i Afgift. Inkomster. underhåll. Afdelninge n. Materialier. Yid jemförelse mellan inkomster och utgifter, sedan alla omkostnader blifvit inberäknade, synes att de förra öfverstiga de sednare med 21,374 R:dr 46 öre R:mt. Underhäll och driftkostnad, per mil räknadt, har utgjort omkring 41,000 R:dr Runt. fjått. L. Sammandrag af inkomster och utgifter vid Trafiken emellan Malmö och Sösdala (6,4 mil) under de trennc sista månaderna af år 1859. tnhomster.
Ständerna sjelfva, bestående af «Prälaten, Herren, Ritter und Bürger», sammanträda på kallelse en gång hvarje år, för att rådslå öfver – d. ä. säga ja till det ålagda – skattebeloppet, hvarvid tvenne kejserliga kommissarier och ett kompani grenadierer assistera dem. I Wien hafva Nedra-Österrikes ständer för detta ändamål ett nyss uppbygdt, präktigt palats. Landtdagen beskrifves som följer: «Landtbåden åka under tillopp af en mängd åskådare upp i praktfulla, sexspänniga, på gammaldagsvis med förgyllningar och lös grannlåt rikt prydda statsvagnar, till hvilka hästarne blifvit lånade från någon forvagn, emedan de flesta af dessa landets representanter aldrig egt något eget större ekipage. Framför och bredvid vagnarne trafvar ett från alla stadens delar sammanrafsadt manskap, uti ett rikt livré, sparadt för denna dag ifrån det ena året till det andra. Borgrarne paradera i lysande uniformer, med svajande plymer och blixtrande gevär. Trummorna röras, de skilda regementernas musik skallar, fanorna sänkas, och hela den borgerliga krigshären skyldrar gevär med alfvarsam min och falskt tempo. Långsamt rörer sig tåget förbi dem, med borgerskapets kavallerister på lånade hyrkuskhästar i spetsen, och kommer till samlingssalen, för att här under dödstystnad höra monarkens önskningar sig föreläsas, derpå göra en djup, bifallande bugning för den toma thronen och de båda kejserliga komissarierna på dess båda sidor, och genast åter åka tillbaka under samma bullersamma pomp och ståt. Ett välförsedt middagsbord och jublande skålar för kejsaren och kejserliga familjen sluta den imposanta högtidligheten». Derefter återvända ständernas ledamöter hvar och en till sitt, för att förbereda sig på samma riksvigtiga uppdrag till nästa år. Så kunna gubbarne efter en lefnad af 60 à 70 år icke klaga, att de ej fått vara med om statens affärer. Och affärerna – de gå, så länge det behagar Herran.