Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon måste en ha, och efter jag aldrig hade dig, så tog jag honom, för han höll sig inte för god att prata och fundera med ett qvinfolk, han var kärlig och alltid så glad... Herre Gud, men jag orkar inte se honom mer, tjufstrykern! Dessutom... Hon hann ej tala mer. Peltonen hade stigit upp från stolen och stod nu med hennes båda händer i sina. Sitt ner, Leena, sade han säg, kan du hålla mig kär, fastän jag gått och hållit mig ifrån dig och låtit dig vara ensam så länge? Leena såg upp med ögonen ännu fulla af tårar. Kan du tro på mig, du? frågade hon tviflande. Jag frågar om du kan hålla mig kär, fastän jag är en fördömd menniska sade Peltonen och såg henne i ögonen. Är jag något bättre, jag? menade Leena. Men jag är en olycklig varelse, jag har så mycket som tynger på. Peltonen satte sig ånyo, körde hårdt armbågarne i bordet och lutade hufvudet mot sina båda händer. Stackare, nog ska vi hålla ett, om du bara litar dig till mig och talar om alltihop. Och kan du förlåta mig, så... Hon såg med en skygg blick i hans ansigte. Peltonen förblef i samma ställning, talade i början långsamt och liksom ovilligt, men blef småningom allt mer oförbehållsam och liflig. Leena lyssnade. Hon satte sig vid vaggan och betraktade den lillas alltjemt lugna sömn. Hå, hå sade han efter en stunds tystnad, jag var ung då, ung och orolig i blodet. Min far var betjent åt patrons far, när han, salig menskan, for med generalguvernören genom riket som skrifvare eller något sådant åt grefven. Far dog ung, och jag fick ärfva hans syssla. De kallade patrons far sektern den tiden, och han var en rigtig fin karl, han. Patron och jag lekte tillsammans hela dagarne, när vi voro barn, och jag var ibland hans häst och ibland hans karl det var alltid på samma vis som nu, fastän vi var små då, förstås. Han sparkade mig, fast det var jag som var hästen, men om jag gaf tillbaks, fick jag stryk. Fy då! du har alltid varit liksom en slaf du, Peltonen!
Det är mycket vanligt, att höra kvinnor beklaga sig öfver, att deras husliga arbete är ett så materielt arbete, som i längden gör dem slöa och trötta och småningom likgiltiga för andliga sysselsättningar, men orsaken härtill är icke, att arbetet är materielt, utan att det uppfattas på ett materielt sätt. All mänskligt arbete har en yttre form och behöfver ett material för att uttrycka sig, men en husmoder har i sitt arbete det mest omfattande material till sitt förfogande; — hon har lifvet själft i hela dess omvexling. När man vet, hur många andliga resultat ett synbart materielt avbete kan ha, borde man icke nedsätta det materiela arbetets värde. Man vet, hur mycket lyckligare de människor äro, som f l ordentlig mat, när de äro hungriga, en väl bäddad säng att ligga i, när de äro trötta, som lefva i renlighet och med en bestämd indelning af tiden, i hela det välgörande tillstånd, som består i att icke plågas eller hindras af yttre ting. Det är en husmoders uppgift att för flcre eller färre skapa en sådan tillvaro, alltså lägga grunden till, att en del människor g§ gladare, lyckligare och friskare till sitt arbete, — hon själf inberäknad. När man en tid har lefvat på hotell eller, ännu värre, har sett, hur ett oordentligt, oroligt hem kan förstöra och förslappa all handlings I DU N 600 kraft, ser man, hvilken stor betydelse ett styrdt hem har. välJa, ett h e m! D e flesta veta nog, att det är en g o d sak, men de glömma, att den, som hufvudsakligen skapar ett hem, är husmodern, o c h att därför hennes ämbete är ett välsignadt ämbete. A l l t, som kan lätta, förbättra, försköna till varon för hennes omgifning, b ö r därför vara henne kärt, o c h till allt arbete, s o m hennes hushåll bjuder henne, b ö r hon gå så lätt o c h lycklig, som den går, hvilken vet, att hon gör ett nyttigt arbete. (Forts.) Ett mål. Skiss af Elena tudentska! Ja, där låg den nyss eröfrade hvita sammetsbaretten, målet för årslång ' ^&lt;^ sträfvaii.
Konsul Wern gick sakta uppför trapporna till Almska festvåningen, ty der var i qväll stor supé. Ute rasade ett hundväder med storm och snöyra, och Wern såg ut som en stor snögubbe, der han kom sättandes. Flingorna hade bildat en krans kring hans hattbrätten, höljde hans långa ulster med hvita stjernor, och hans litet rödbrusiga ansigte var fuktadt af det våta gloppet, som vinden i sitt kittsliga okynne pustat mellan hatten och den uppslagna rockkragen. Sannerligen det var ett riktigt offer att vandra till en tråkig supé en sådan qväll, helst när man kunnat sitta så lugnt och så godt mellan skål och vägg i ett gladt ungkarlslag, som till på köpet sysslade med den förströelse, som var konsuln kärast: att söka pigga upp sina middagströtta ingenier med ett rafflande litet hasard-parti. Men han gjorde offret, ty han ville råka sin tillkommande hustru. Det var Hedvig Folcker, som han i fantasien utsett att intaga denna ytterst ansvarsfulla plats. Han ville gifta sig, den goda konsuln. Han var inte ung längre. Man blef på längden trött på det der förbannade, andefattiga ungkarlslifvet, och de sista åren i Paris och Nizza hade tagit på krafterna. Och pinsamt var det dessutom, att som enkling nödgas hafva en förestånderska för sitt hushåll, en ful, mager dam, som dagligen och stundeligen sökte lägga an på hans ömma känslor genom att visa sig moderlig mot hans flicka. Nej nu drömde han om ett stilla, ombonadt hemlif vid sidan af en ung qvinna med vackert ansigte och vacker figur, ett fint, presentabelt hemlif, der man kunde samla omkring sig ett utsökt umgänge, och tiden slank sakta och behagligt fram på filtskor. Men för att denna dröm skulle blifva något annat än ett långrandigt familjedrama tarfvades det, att den unga herskarinnan kunde föra med sig något af ett aprilväders vexlande dagrar, en lifslustig naturs alla tjusande infall, en eggande skönhet, som kunde sysselsätta hans tröttade fantasi, ett spirituelt väsen, som gjorde ens lugna aftontimmar trefna och behagliga.
Fru Gulbranson är i år också ej den enda, väl däremot den utan jämförelse dyrbaraste skatt som Bayreuth bragt i dagen. » Den välkände Dresdenkritikern Arthur Seidl har i flere högeligen lofordande artiklar sysselsatt sig med fru Gulbransons Wagnerframställning och i en af dessa sammanfattar han på följande vis sina intryck: » Många af dem som i år besökt festspelen — bland dem äfven den som skrifver detta — älska att samla sina Bayreuth-intryck, allt hvad de där upplefvat, i namnet Gulbranson. Sällan har på någon skådebana personlig adel i apparitionen så harmoniskt förenats med öfvertygande innerlighet i känslan till en verklig sångstorhet och beredt en så hög och ren scenisk njutning; sällan har man väl också haft tillfälle att hos någon, än så begåfvad framställarinna i det musikaliska dramat se ett så vältaligt, rikt nyanseradt spel, som det man kunde följa moment för moment hos denna idealiska Brynnhilde. Jag vet ju mycket väl, att jag här begagnat starka uttryck. Och jag är ej heller blind för det missförhållandet, att den tyska musikvärlden, när den nästa vinter möter fru Gulbranson i konsertsalen eller på operascenen midt uppe i en stilförvirrad och stilförvirrande repertoar, skall med ett skeptiskt: Du rasar, Paulus 1 öfvergå till slentrianens dagordning och med en betänksam skakning på hufvudet ha svårt att riktigt begripa, hvad denna märkvärdiga konstnärinna under dessa festdagar varit och blifvit för oss. Men jag skulle begå en förbrytelse mot sanningen, om jag af försiktighet skrefve annat, än mitt hjärta bjuder mig. » Och i Frankfurter Zeitung yttrar E. Humperdinck, den kände operakompositören, » Hans och Gretas » mästare: » Fru Ellen Gulbranson utmärker sig genom ett präktigt röstmateriel och genom en ursprunglig enkelhet och sanning i framställningen, som man förgäfves söker bos våra i konventionella teatervanor uppvuxna primadonnor. Hade jag att välja Men sanningens lycka mot seger går, Det verkliga lif, som mot lifvet trär, Skall vägen till frihet finna! Ellen Lundberg.
Dock må den, som talmansbefattningen utöfvar, ej deltaga i öfverläggning elb-r omröstning och ej heller något annat föreslå, än som erfordras till verkställighet af Grundlagarna, af Riksdagens eller Kamrarnas särskilda beslut eller i öfrigt af de reglementariska stadganden, som för riksdagsärender^ behandling blifvit antagna. Talman eger ej makt att, utan Kammarens samtycke, något dess sammanträde afsluta. § 52. Vid Kammares sammanträde eger hvarje dess ledamot rätt all till protokollet fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggning komma, och om lagligheten af allt, som inom Kammaren sig tilldrager. En hvar yttrar sig i den ordning, han dertill sig anmält och uppropad blifver; och må ej någon vara berättigad att tala utom protokollet. Ingen må tillåta sig personligen förolämpande uttryck; sker det, eger Kammaren pröfva, huruvida den ledamot, som sålunda sig förgått, må af Talmannen erhålla tjenlig föreställning och varning, eller om saken bör till laga domstols behandling öfverlemnas eller ock alldeles förfalla. § 33. Ej må Riksdagen eller Kamrarne i Konungens närvaro öfver något ämne rådpläga eller besluta. Uti hvardera Kammaren ega Stats-Rådets ledamöter tillträde, med rättighet att deltaga i öfverldggningarna, men ej i beslulen, der de ej äro ledamöter af Kammaren. Dock må ej Stats-Rådets ledamöter i de fall, då dem enligt Regeringsformen uppdraget är att Riks-styrelsen föra, ej heller omyndig Konungs Förmyndare, öfvervara Kamrarnas öfverläggningar eller beslut. I mål, som personligen rörer någon ledamot i Kammare, må han väl öfverläggningarna, men ej beslutet öfvervara. Bih. lill It St. Konungens skrifvelser och propositioner, med det undantag som i § 34 förmäles, tillställas håda Kamrarna genom en Stats-Rådets ledamot samt böra alltid vara åtföljda af Stats-Rådets och i frågor om stiftande, ändring, förklaring eller upphäfvande af allmän civil-, kriminaloch kyrkolag, jemväl al Högsta Domstolens yttrande. § 55.
N:o 7, med återlemnande af en utaf Lars Rasmusson från Götheborgs och Bohuslän väckF motion, att nya oktroyer icke måtte för privat-banker utfärdas, samt att hypotheks-föreningarne jemväl må i framtiden upphöra, ansåg Ridderskapet och Adeln berörde motion tillhöra Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottets behandling. S. D. Vid föredragning af Bevillnings-utskottets den 15 dennes på bordet lagda memorial N:o 5, angående återlemnande af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, rörande befrielse för de vid Kongl.‘;Maj:ts beskickningar å utrikes orter anstälde embets-och tjenstemän från bevillning ådlen del af deras aflöning, som utaf norrska statens medel bestås, ansåg Ridderskapet och Adeln berörde nådiga proposition böra behandlas af Statsutskottet, dit densamma af Ridderskapet och Adeln hade blifvit remitterad. S. D. Vid föredragning af Lag-utskottets Utlåtande N:o 4, i anledning af väckt motion, angående föreskrifters meddelande i afseende på beskaffenheten af länsmäns fullmakter, ansåg Ridderskapet och Adeln berörde, af riksdags-fullmäktigen Peter Pehrsson från Jönköpings län väckta motion tillhöra Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottets behandling. Från Högv. Preste-ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Revil/nings-utskostets memorial N:o 4, angående återlemnande af ledamöterne af Hederv. Bonde-ståndet Magnus Månssons från Östergöthlands, och Ola Perssons från Blekinge län, motioner om ändring i nu gällande föreskrifter om stämmoböternes fördelning. Ståndet ansåg dessa motioner böra till behandling af Allmänna Besvärsoch Eko?iomi-uts kottet remitteras, och lade memorialet till handlin gar ne. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-utskottets memorial N:o 3, om antagande af tvänne kanslister.
Hand.B:n om ansvar för den, som förnekar veterlig skuld; N:o 19. angrde landsfiscalstjensternas upphörande; N:o 20. ang:de väckt fråga om uppförande af en bro öfver Dalelfven i trakten af Gysinge bruk; N:o 21. rör:de behofvet af ett sammandrag af gällande författningar, ang:de knecktehållet; N:o 22. ang:de tillägg i föreskrifterna rör:de permittering af värfvadl manskap; N:o 23. ang:de indragning af vexelcontrollörsbefattningarna. Ånyo föredrogs och remitterades till StatsLTtsk. K. M:s d. 21 dennes på bordet lagda nåd. propos., 'ang:de f. d. allmänna magasinsfonden samt betalningsvilkoren för erhållna spannmålsunderstöd. Företogs till pröfning Bevilln.Utsk:s d. 10 dennes e. ra. på bordet lagda betänk. N:o 4 i anledn. af Frih. J. W. Sprengtporten och Hr C. R. af Robsahms motioner om fastställande af en viss accisafgift å brännvin, som till Stockholm och Rikets större städer införes. Frih. Boye, Ludv.: För den mening, jag går att framställa, hemtar jag bevisningen från några allmänna begrepp, om hvilka jag således först bör erinra. Mig synes det vara en axiomatisk sanning, att då hufvudstaden ej äger någon brännvinsfabrication, måste hufvudstadens consumtion af den - Dch 34 April - a»7 na vara köpas från landsorterna, ehvad dess pris står a sk. högre eiler lägre. Nära nog lika ostridig är den sanning, att i fråga odi prisen gäller den gamla regeln, att prisen alltid rätta sig efter varumängdens förhållande till behofvet, så att en större tillgång bereder lindrigare pris och en inskränktare tillgång ökar dem.
Jag anser ingen fara vara å färde för laglydiga undersåtare, 0111 den af Hiskin föreslagna förändringen varder af K. o. Ad. bifallen, hvarföre jag, i strid med Frih. Cederström, anhåller om bifall pä Utskins betänk. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Utom hvad här blifvit replikerat på hvad Frih. Cederström anfört i afseende å den § i grundlagen, som han uppläst, påfaller äfven den anmärkning tydlig, att 0111 denna § tages efter orden, sä skulle hvilken brottsling eller våldsverkare som helst icke kunna häktas i sitt eget hus. Att meningen icke varit eller kan blifva sådan, och alt nian skulle vilja införa det, som fordom existerade i Maina inom Grekiska riket, att hvarje hus vore en liten borg, det är icke med samhällsvärden förenligt. Beträffande Frih:s anmärka., att, 0111 ifrägavar. § bifolles, kronofogdars och kronobeljenjngens tid i allmänhet skulle blifva med forskning efter olofligt gods sä upptagen, att den ej skulle vara att tillgå, då dess egentliga bestämmelse påkallade biträde, så tror jag ej alt tillägget i denna g skulle sä öka deras befattning, att hinder uppstod för utförande af den egentliga (jönsten. Jag tillstyrker bifall lill denna §. Frih. Gyllenhaal, Carl Henrik: åled Frih. Raab får jag instämma i dea af honom föreslagna redactionsförändring, endast med tillägg af ordet ”Reseinspectorer.” Gr. Lagerbjelke: Då mitt yttrande blifvit så väsendtligt missförslådt af Hr von Hartmansdorff, nödgas jag åter uppträda, .hvarföre jag anhåller om ursäkt. Jag har sagt, att när det : l)en 22 Januari f. m. 355 moraliskt rälla icke är i fråga, kör Slalen undvika all vid lagslifluing sälta del enskilda inlressel i sirid med denria lagstiftning, likasom jag sagl, alt då det rälla icke lederas, så är det af Slalen mindre viii betänkt alt utfärda sådane lagbud lill efterlefnad, fiir hvilkas åtlydnad man ieke kan s\ara.
Det är mig visserligen en tillfredsställelse, att erfara, det Hr von Hartmansdorff gillar förslaget i sin helhet, men i afseende på den af honom föreslagne förändring af redactionen, får jag förklara, det jag icke är af samma mening som den värde talaren. Han har nemi. ansett, att ordet ”gårdar” 520 Den 5 Julie m bör utbytas mot ”hemvist”. Mig synes likväl denna förändring mindre nödig, helst som en Adelsman kan ega en gård invid kyrkan, och en annan vid socknens yttersta gräns. För den händelse att han framdeles önskar flytta till den sednare, måste han väl såsom å aflägse gård besuten, vara behörig alt kalla huspredikant. En inskränkning i hans hittills äganderätt i detta hänseende har åtminstone icke varit af mig äsyflad, då jag bilrädt och jemväl nu vidhåller det af (Ilsk:n framlagde förslag. Hr Printzensköld, Carl: I händelse R. o. Ad. skulle bifalla Utskins förslag i den syftning, det är uppställdt, får jag göra samma erinran, som Frih. Cederström, emedan Utsk:n uti ifrågavande förslag icke begagnat andra ord än de, som äro att inhemta af K. förordn. d. 22 Oklober 1744 och jag anser det vara af vigt, att man icke genom ordalydelsens förändring åstadkommer inskränkningar i R. o. Ad:s rättigheter. Hr von Hartmansdorff: Om en adelsman äger ett hemman, aflägse från kyrkan men hor på en annans gård nära intill kyrkan, så bör han icke vara berättigad, att kalla huspredikant förr än han flyttat till en annan gård aflägsen från kyrkan. Det är också lid nog, ty så länge han bor nära kyrkan, kan han, likaväl som hvarje annan församlings-medlem, bivista gudstjensten i kyrkan. Jag hade önskat, att Utsk. gått än längre och föreslagit hela rättighetens afskaffande, ty R. o. Ad. kan hegagna kyrkan likaväl sorn allmogen. Dä man likväl icke sträckt sig längre, och ny motion numera icke får göras ej eller tillägg dervid fogas, så lemnar jag den saken derhän, men önskar alt uttrycken i detta hänseende måtte rättas. Frih.
Ett skäl önskar jag icke måtte hafva influtit i StatsUlskts Utlåt., nemi. att Stals-verkets tillgångar 584 D e n 30 Juni icke böra tagas i anspråk för detta ändamål. När Slals-verket just genom bränvinet sannolikt får stora opåräknade inkomster, synes allt skäl vara, att en ringa del deraf användes till nykterhetens befrämjande. Jag befarar visserligen, att, vid den utgång, som ärendet fått inom SlalsUlsk., jag icke här kommer att vinna något understöd; men jag anser mig det oaktadt böra yrka äterremiss, på det alt SlatsUtsk. måtte taga i förnyadt öfvervägande, huruvida icke anslag åtminstone må medgifvas, efter det i första punkten af min motion omförmälda ändamål. Hr Bildt, Didrik Gillis: SlalsUtsk. liar ingalunda underkänt den goda afsigt, som föresväfvat motionären i det förslag, lian framlagt till dess handläggning. Utsk. har derjemte ansett den föreslagna drycken vara ganska lämplig för alt undantränga bränvinet ur det biuk, som det nu alltför mycket har hos allmänheten. Men Utsk. har, som mig synes på goda skäl antagit, att del förslag, hvilket motionären upgifvil icke vara rikligt eller ändamålsenligt. Om det vore fråga om, alt ät Svenska allmänheten införa en alldeles ny dryck af helsosam beskaffenhet, så vore det visserligen nödvändigt, att utskicka personer till utlandet för att inhemta hästa sättet att tillverka densamma, och sedermera här inrätta bryggerier för dess tillredande. Men sedan den nyttiga dryck, som här är i fråga, nu en gång blifvit införd i landet, och visat lyckliga resultater, tror jag, att det är öfverflödigt, att Staten träder emellan, för att uphjelpa en industrigren, hvars bestånd redan tyckes vara tryggad. Sedan den kommit på den fot den nu har, bör den i frihet få utveckla sig, och Staten hör icke lägga sig emellan med reglementerande. Vi hafva f. n. Baijerska öl-bryggerier, icke allenast i städerna, utan äfven på flera ställen å landet, och de bära sig i allmänhet ganska väl.
Huru många bevis skulle jag icke kunna meddela derom, att tjenstgörande ledamöter i Diskont-direktionerna i synnerhet från landsorten på samma sätt förfarit, för att bespara lånesökande i den ort de tillhöra resor och kostnader. Skulle nu detta stämplas som en öfverträdelse, så är den lika stor, om, såsom ofta är fallet vid Låneverken i orterna, en och annan lånsökare inställer sig i Diskontverkets kontor och, såsom obekant med alla andra, vänder sig till en Direktör, som han känner, och den sednare är nog oförsigtig att taga lånehandlingarna i sina händer och lemna dem till någon verkets tjensteman, med begäran, att han å den lånesökandes vägnar ville åtaga sig inlemna handlingarna till Diskontverket; ty det är icke vägen, utan handlingen som här måste afses. 7 steg eller 7 mil är i detta fall sak samma, likasom antalet af ansökningar — de må nu vara flera eller färre eller en enda — stämpla förbrytelsen, ty är det ena en öfverträdelse af gällande föreskrifter, så är äfven det andra. Men att neka min egen penningbehöfvande orts innevånare i en tid, sådan som den ifrågavarande, då de hade 7 ä 8 mil till Lånekontoret, att taga med mig deras låneansökningar till deras kommissionärer i diskont-orten och återtaga de lån, som beviljades, då jag i allt fall skulle resa dit, kunde väl ej gå an, och torde varit mera att klandra, än hvad jag nu gjort, då jag, utan att bryta mot Reglementets föreskrifter, derigenom besparat låntagarne många resor och kostnader. B. St. Just-Ombudsmans Emb.-Berättelse till 1859 års riksdag. 4 26 Beträffande dernäst andra anklagelsepunkten, så, och då det icke tillkommer mig att utreda, huruvida de af Lånediskontens tjenstemän inför Direktionen anmälda förfrågningar af P. Wigren och Gumme Persson i Onslunda efter lån, utfallna det ena den 3 och det andra den 7 Juli, varit af behöriga personer gjord, eller om den dolda orsaken dertill, så vill jag, endast i detta fall och för att i moraliskt afseende skydda mig mot ohemula beskyllningar, inför Höglofl. Kongl.
Syftemålet med mitt förslag har endast varit, mine Hrr! atc i någon mån söka aflägsna de moln, som jag med fruktan sett upstiga inom Representationen. Jag har ansett det vara bättre, att söka lappa den utslitna klädnaden, för att ännu någon tid kunna göra bruk af densamma, än att rent af kasta den åsido. Jag har vid ett föregående plenum tillkännagifvit, att jag anser ändamålet med tillvaron af våra riksdagar icke fullt vinnas på sätt, man hittills gått till väga. När nu en gång det blifvit beslutadt, att R. St-.r ega rättighet, att på ett rum gemen samt sammanträda för vigtigare frågors behandlande, så tror jag, att dessa företrädesvis borde ega rum i afs:de på lagstiftningsoch beskattuingsmål. Om vi särskildt fästa oss vid de sednare målen, eller de, som röra Statsverkets utgifter, och härtill lägga den 24fi Den 7 December. omständighet, att skälen till afslag å ifrågav:de ämnes gemensamma behandling kunde betraktas härleda sig af egennytta från E. o. Ad:s sida, enär det just är detta Stånd, som njuter största vinsten af de förhöjda anslagen, så tyckes det mig, att man inom detta Stånd bör visa den grannlagenhet, att icke utesluta de öfriga MedSt:n från de uplysningar, som alltid blifva en följd af gemensamma öfverlägguingar. Afven ur en annan synpunkt sedt, anser jag det icke vore mer än R. o. Ad:s pligt, att bereda de öfriga Stånden tillfälle, att på detta rum få afhöra de sakrika och talentfulla föredrag, som redan under Riksdagens lopp blifvit i finansfrågor afgifna och hvilka icke fördunklats af några anföranden inom MedStånden. Frih. Cederström har i sitt skriftliga anförande tillkännagifvit, att han gerna skulle skänka sitt bifall till allmänna öfverlägguingar, om man blott kunde emotse, att beslut omedelbarligen efter desamma skulle fattas. Jag får fästa Frihms upmärksamhet derpå, att detta skulle upfyllas, om mitt förslag bringades i verkställighet.
Anckarsvärd liar begärt franifiyltning af ett visst bestämdt, redan på bordet bvilande mål, då deremot Hr von Hartmansdorff begärde, att för bela den återstående tiden af riksdagen alla statsreglerings-, bevilltiingsoch bancomål skulle sättas främst på föredragningslistan. Nu är frågan blott om en voterts-propos., och jag hemställer, om Gr. Anckarsvärds och Hr voti Hartmansdorff* framställningar äro af enahanda art. Frih. Boye: Jag anhåller få betyga Gr. Anckarsvärd min tacksamhet för det nit han synes visa för riksdagens snara af'slutande, och dermed förena den önskan, alt Const.- Utsk., bättre hädanefter än hittills, måtte i sitt arbetssätt visa, att Utsk. verkligen vill hafva slut på riksdagen. Hr F rih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg, alt, pa säll Gr. Anckarsvärd föreslagit, Const.Utskts, mern. N:o 100 borde ställas främst på förediagn.listan lill nästa plenum, för att förekomma, innan öfvei läggningen om andra mål begynte. Ropades slarka ja, blandade med några nej. Frih. Cederström: Ehuru obehagligt det än är att i en fråga som delina begära votering, nödgas jag dock anhålla derom, emedan jag icke anser det vara tillsländigt att afbryta ett mål för alt företaga ett annat. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att hvad det tillständiga äng inge, så finge han i R. o. Ad:s minne återkalla, att under sisth December månad, då öfverläggningarne forlgingo aug:de tulltaxan, flere gånger handt, att mål, som angingo slatsreglenn, blifvit föredragna vid början af plenum, innan R. o. Ad. slutat sina öfvei läggningar 0111 tulltaxan, hvilket R. o. Ad. då ansåg vara nyttigt och nödvändigt, på det att statsreglerm skulle kunna afslutas och hos K.