Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har misstagit mig så vida, att jag trodde io:de punkten af det nu ifrågavarande Betänkandet innefatta frågan om fyllerimålens förflyttning från Konungens Befallningshafvandes jurisdiction; men den angår endast oloflig bränvinstill - Den 4 Ju ni i f. m. 127 verkning oell försäljning. Den andra frågan är deremot föremål för ett serskildt Betänkande från Lagutskottet. Således lärer hvarken mitt yttrande derom nu höra till ämnet, ej heller hvad Herr Cederschjöld anfört om strupen och magen, så vida dessa ej skola hänföras till sjelfva Bränvinspannan. Dernäst anhåller jag att få yttra några ord, rörande åtskillige andra principer, som här blifvit framställde. Af Friherre Boije är jag redan förekommen i afseende på Herr Hjertås sats om förmånen af en öfvergång från husbehofsbränning till fabrication af bränvin. Jag kan lika litet dela Herr Hjertås åsigt häruti, som jag kan dela hans tankar om den tjcnligaste beskattningen af bränvinstillverkning. Han vill, att hvar och en sjelf skulle uppgifva sin produetion föråret, och att Gode Män sedermera skulle vaka öfver uppgiftens riktighet. Jag tror, att vi ännu ej hunnit blifva nog bekante med ett riktigt bedömande af våra hushållsinrättningar, och att vi äro för håglösa för municipalåtgärder, för att en sådan utväg skulle kunna lyckas. Man finnér, huru mycken svårighet det möter att få ledamöter till ett KyrkoRåd eller till en Taxerings Comité. Jag fruktar, att de föreslagne Gode Männen antingen alldeles icke skulle infinna sig, eller ock uppfylla sitt kall så beskedligt, att de skulle tjena till ingen controll, och förskaffa Staten föga inkomst. Herr Hjerta har äfven föreslagit en annan åtgärd, som väl Den 4 J u n i i f. m. till en del kan vara bra, nemligen att sätta alla krogar på Auction. Detta kan vara lämpligt i Städerne, der krogrättigheten ej tillhör någon viss person eller egendom, utan hela samfälligheten; der kan det äfven gifva inkomst, men det låter ej verkställa sig på landet.
Bellmansforskarna – framför allt Ljunggren – hafva också uppvisat, huru flera af det svenska väsendets mest karakteristiska sidor, förut representerade af olika andar, som Runius, Lucidor, Dalin, hos Bellman lefvat upp på en hand, men ingen af dessa föregångare, som skalden med uppenbar släktkärlek nämner i sina dikter, har så rikt, så fullt, så genialt som han förkroppsligat och sjungit ut dess egendomligheter. Jag har redan en gång i denna skiss betonat vanskligheten af att gifva en formel för den oändligt skiftande och uppdelbara sammansättning af atomer, som utgör en individualitet, hur tiofaldigt omöjligt är det då ej att försöka något dylikt för en nation. Också är det vanligtvis med de allmänna talesättens pappersmynt, som man reder sig ur en dylik svårighet. Dock, detta hindrar ej – för att taga exempel från länder, som stå vårt eget närmast – att vår känsla ögonblickligt som inför en fysisk anomali förnekar möjligheten af, att Andersen eller Ibsen skulle kunna vara svenskar, eller Bellman och Tegnér norrmän eller danskar. Det finns ett bestämdt svenskt lynne, som hela vår litteratur utpräglat, ett ynglingalynne, ett musikantoch äfventyrslynne, ett soldatoch eröfrarlynne, yrt och vemodigt, mer lättrördt än djupt, mer lyriskt rikt och tonande än tankeklart och skarpt, blossande upp i vackert och fort förbrinnande lusteldar, men sällan mäktigt af uthållig eld och jämn värme, absolut föredragande helgen framför veckodagarna, i behof af festens rus och ras för att känna blodet lefva, utmanande och bullersamt och dock med ett vekt sus af oro och melankoli längst in, som af ständigt darrande asplöf ... Och just detta ynglingalynne, som evigt skiftar färg, som har lika lätt för skratt som för tårar, är Bellmans; han har alla dessa motsatser, det känslofulla och det brutala, aristokratens naturliga finhet och elegans och bohêmens dragning mot det fula och nersölande, lifstörstens vilda och feberheta melodi med sina pauser af svårmod. Andra svenska skalder hafva spelat på en eller par af dessa strängar i sänder, Bellmans egendomlighet är, att han nästan ständigt slår an dem alla.
Enligt upprättabe ritningar och bertill höranbe koflnabS-förflag, uppgar koflnaben för Anbra ©arbets QLaflcrnmthuS^bpggnaber, flängfel nt. m. till 27,849 9\:br, ^>roitfcir fumma Äongl. 9Raj:t, forn anfett någon föränbring i förflaget icke kunna mebgifmaS od) berföre icke ^eUcr en af Öfmer 3ntenbentS.-®mbetet förefla? gen, hmilken, ehuru (ebanbc till minskning i koflnaben, icke kan förenäs mcb Skäligt affeenbe å bpggitabcnS änbamålScnligljet od) maraktighet, nu i Sftåbcr lärer föreflå SiikctS ©tänber att 6cflS i runbt tal mcb 28,000: transport 28,000: 12 Xrattéport ”^oftnaben för allmänna @arnifoné;©juf(jufeté utf)ité;bpggnabcr m. m. äc uti upprättabe gör(Tag beräfttab till 44,427 9v:br; mett fern därtill af förra anflaget är att påräftta ontfring . 9,427 — upptage» fålcbcé fjär tiH be(Tåcnbe för betta änbamål enbaft ”SBib förra Stiféöagen (jabe ^ongl. 93iaj:t till görfmar»;merfct» iflånb* fättanbe af SUfet» ©tanber äffat ett cptra an|Iag för ett gång af 3,401,000 3i:br, font lifmäl af Svifeté ©tanber icfc bemiljabeé till mera än 2,820,000 9\:br, Ipmaraf, på fätt rebatt är nämnbt, 2,442,000 3l:br till §örfmaré;i»erfct till lanbö fcbcrmcra blifmit af Åongl. 9)iaj:t förbclabe, 2>å lifroäl antagen för be tina gaftningarncé anläggning ocf> anbrä befäftningtOarbeten omilforligen böra fortgå till bejj bpggnabcrna od) arbetena blifroit efter plan fullborbabc, cmeban i annat fall bett reban bcrpå ncblagba foftnab more tjclt od) hållet fruftlöff anmänb; bå be årliga anflagen för Ärigé;(Eollegii gortificationé;afbel; ning till nnbcrl)ållet af be älbrc gä|tningar, f)mi(fa, enligt görfroarö;planen, bö; ra bibeljållaé, enbaft böra till bet årliga unberfjållet affcé, men icfc till fåbattc (torre reparationer, förbättringar od) ombpggnaber, forn för bcraö förfättanbe i fullftänbigt (lief crforbraé, enär bet ntcb en omtänffam ()i:é()ål[ning icfe är förenligt, att få bejlaffabc arbeten på en (förre ntängb af år förbcla, bå foft; naben härigenom i bet l)da ofelbart öfaé, utan att meb fäferl)ct fan förutfeé när be, i ett i allt fall aflägfen franttib, funna roarba fttllborbabe, ocf) bå 9li< fets ©tänbcr, utan anntärfning mib be uppgifne beljofroen i od) för refer»; förråbett, mib förra SRifébagen förf larat ftg milja roib ben näftfomtnanbe be; (Tuta ottt be ytterligare anflag utöfmer be bå bcroiljabe,
Tydligt måtte det förefalla en hvar, att om en arrendator vet, att inom några få år arrendet af egendomen skall utbjudas på ny auction, då han möjligen konime att densamma frånträda, skall han på den kortare tid, som af arrendet återstår, till egen båtnad deraf draga all möjlig vinst, till 7 II. 5.5 '94 Deli 22 M it j. egendomens och Stålens verkliga förlust. Detta är så enkelt och naturligt, att något tvifvel om sanningen häraf icke lärer uppstå; och då Konungen af Ständerna har sig beslutande-rätten i hvarje särskildt fall tillerkänd, kunna Ständerne och R. o. Ad. för sin del med all trygghet bifalla hvad StatsUtsk. välbetänkt nu föreslagit. Jag kan således icke annat än yrka, att prolongation af detta arrende måtte beviljas, i likhet med hvad R. o. Ad. bifallit för arrendetorn af Svartsjö kungsgård. Frih, Sprengtporten: Det är i anleda, af Hr Lagerlijelms anmärkn., att Konungens remiss af ifrågavar. mål icke skulle vara att betrakta som en K. propos., som jag tager mig friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att i sjelfva begreppet af propos. mätte ligga ett förklarande, att Ständerne äga att öfver ämnet besluta. Då jag granskar 48 §:n Riksd.Ordn., finner jag densamma innehålla, att föredragningsämnena äro: 1:0 K. pröposny söm å Rikssalen eller sedermera under riksdagens lopp blifvit till Stånden eller StatsUtsk. öfverlemnade; 2:0 mål, som genom prot.- utdr. eller deput:r från MedStånden communiceras; 3:o Utskms betänktn och förslag; och 4:o motioner. Andra föredragningsämnen finnas icke. Nu är det gifvet, alt ifiågavar. K. remiss icke kan hänföras under de 3:ne sista cathegorierna; icke är den ett mål, som från MedStånden blifvit communiceradt, icke ett Utsk:s betänk, eller förslag, icke en enskild motion, — ergo, måste denna remiss vara en K. propos.
Till lindring i rustningsoch roteringsbesväret inom Jemtland, för åren 1848—1850 inlösande al de åt Gustafs och Carlbergs kopparverk inom samma provins anslagna räntedagsverken komplettering af flottans förråd och fartyg, 200,000 R:dr årligen under åren 1851, 1852 och 1853 aflöning eller arfvoden för Styrelsen öfver Allmänna Vägoch Vattenbyggnader samt dess tjenstebiträden, 12,900 R:dr d:o 38,700: — reseoch undersökningskostnader samt expenser för allmänna arbeten, 12,000 R:dr d:o 36,000: — arfvoden för lärare och stipendier åt elever vid Mariebergs läroverk i de kunskapsämnen, som tillhöra civil-iogeniörer, 2000 R:dr d:o 6000: — underhållande af navigationsskolan i Stockholm och aflöning för der anställde lärare, för åren 1849, 1850 och 1851 . aflönande af lärare och underhåll af elever vid skeppsbyggeri-institutet i Carlskrona, för åren 1852, 1853 och 1854 fullbordande af hamnbyggnaden vid Wisby iståndsättande af öfverbyggnaden å den ena hamnarmen vid Cimbritshamn af en hamn vid Engelholm samt upprensning af Rönne å ... Landskrona hamns förbättring 22,535 54,756 55,386 16. 32. hamnbyggnad vid Calmar d:o vid Hjo 50,000 hamnens förbättring vid Westerås 15,200 hamnbyggnad vid Öregrund 3,418 fortfarande amortering af det för Linköpings hamnbyggnad och Stångåns upprensning upptagna lån anläggningen af en kanal med slussar mellan Philipstad och Sjöändan . en kanalledning af 5 fots djup från Storsjön inom Daga härad i Södermanland till Mälaren, 100,000 R:dr, att utgå under 10 år, upptages för 5:ne år öppnande af en kanal genom Tjufholms-sundet vid Luleå .
När jag nådde mitt hem och stod på dörrtröskeln, tyckte jag att han såg på mig med sorgsna, bedjande ögon, – och plötsligt störtade han fram emot mig, men jag slog dörren igen framför honom. Två gånger sedan har jag hört honom banka på min dörr nattetid, och jag har legat andlös och hört, hur han stod därutanför, väntande att bli insläppt; och när ingen kom och öppnade, har han gått sin väg igen, långsamt och dröjande, och jag har lyssnat till hans steg, tills de dogo bort i nattens tystnad. Men så en natt, då jag vaknade, fann jag honom ligga i sängen vid min sida. Det var beckmörkt, och jag såg honom ej, men jag kände hans närvaro. Jag störtade upp och tände ljus: han låg hopkrupen ofvanpå täcket som ett bylte och såg på mig med två ögon, undergifvet bedjande som en sjuk eller misshandlad hunds. Hvad som sedan hände, vet jag ej; när jag kom till mig själf igen, föll en grå morgongryning in i rummet, och jag fann mig liggande framstupa öfver sängen och ljusstaken och det afbrutna ljuset på golfvet. Sedan dess har en månad gått, och under denna tid har jag ej sett honom en enda gång. Men hvarenda natt känner jag på mig, att han går utanför och stryker kring knutarna, och jag vet, att han en gång skall slippa in och att jag då åter skall finna honom i min säng. Jag anar honom i allt, i almarnas melankoliska susning, i sorgsen musik, i den fallande skymningen; och nu – just nu ser jag honom i de långa skuggorna, som ligga öfver markerna i månskenet. Det är en husvill, som jag har dåligt samvete öfver att ej ge min säng för natten, men det är också min fiende, en parasit, som suger mitt blod och som jag måste döda » Jag var stadd på återvägen hem och befann mig på nytt utanför den ensliga, förfallna gård, hvars åsyn framkallat för min själ minnet af den augustinatt, då jag suttit inne i trädgårdslusthuset, jämte allt som låg inbäddadt i detta minne. Skymningen hade fallit på, och det lyste ljus öfverallt i bygden.
Hur har jag ej sträfvat för att synas lugn och kall, hvilket odrägligt tvång var det ej och hur trögt gick ej pennan då! – »Förskona mig!» hör jag er utropa, men ni måste höra ett stycke qvinnologik: då det är ni som är orsaken till min vilda glädje, har ni väl då rätt att harmas öfver mitt jubelrop, skulle det än vara missljudande i edra öron?! – Jag har er att tacka för mycket mera än ni sjelf anar, ty ni har just gifvit mig den sporre, jag saknade, och nu är jag ärelysten; hvarför? – Ni är skald och ni bör kunna läsa bättre i ett menniskohjerta än jag. Jag märker att I uppsvear betrakten oss skåningar som parvenuer och vårt land såsom en oädel ympqvist, inskarfvad i den gamla stammen. Ha, skall man komma till vår hufvudstad och stöta på fördomar hvilka man trott sig lemna bakom sig i samma stund, man vände småstadslifvet ryggen! Ni tror att man ej skulle kunna åstadkomma någonting dugligt derföre, att man är född i det land, der man tycks hafva lärt uttalet af kråkorna och kajorna i de gamla kyrktornen. Har ni då aldrig hänryckt stått framför någon af Blomérs taflor och skådat in i hans sagoverld? Blomér var skåning, från samma trakt som jag och – han var »Axel Lagerbergs» morbror; Axel Lagerberg är död och slägten fick sin vilja fram, han blef ej målare; men då jag på Nationalmuseum återsåg Blomérs »Necken», som jag förr beundrat i hans faders låga hydda, då då kunde jag ej beherska mig, jag brast i tårar. Hvad synes eder om de skaldestycken vi hafva Wickenbergs pensel att tacka för? Wickenberg var skåning. Tror ni ej att verldsanden talar så högt ur våra susande bokar och sorlande bäckar som ur edra gråa hällar och tysta furor? Jag har ej vetat förr än nu hur högt jag älskar denna föraktade fosterbygd och nu, nu är jag stolt öfver att vara skåning. Här står jag: en skåning, en qvinna, hvilken underordnad varelse!
Och Ljuba, den stolta Ljuba, som ej lät någon annan än grefven röra vid sig, Ljuba, som till och med drog sig undan grefvinnans smekningar, hon hade rest sig upp på bakbenen, där hon stod på » Mademoiselle Joujous » knä, lagt sina bruna tassar på hennes axlar och kilade i igenkännandets öfversvallande glädje sitt smala hufvud in mot hennes hals. » Mademoiselle Joujou » skrattade och försökte värja sig mot den lilla hunden, som lekfullt började nafsa efter handskens fingertoppar. Den lilla grefvinnan hade en känning af, att något inom henne gick sönder, och på samma gång var det, som om det hela ej alls angick henne. Hvad komme de väl henne vid, den där skrattande kvinnan och den lilla svarta hunden i hennes knä med den grefliga kronan på sitt silfverhalsband? Inte alls !| Solen skeii öfver vattnet. Båten gled fram som förut. Det gick rundt i den lilla grefvinnans hufvud. Det slog som en hammare midt på hjärnan. Tänk — en bedragen hustru! Det måtte vara något förfärligt — något förfärligt! Vid hennes fot lågo de hvita, rosorna omgifna af adiantumens fina ram. De hade fallit ur hennes öppnade hand. En besättningskarl gick förbi. Han satte sina breda, grofva stöflar rakt på de snöhvita bladen. Så trampade han på dem. Den lilla grefvinnan såg det. Men det rörde henne ej. Hvitt och g r ö n t. Det var juenbegrafningsbukett. Att hon ej sett det förut! Ja visst, en sannskyldig begrafningsbukett. Hvad var det då, som var dödt? Hennes lycka var död. Hennes unga lycka. När man skall hålla gästabud ... Några praktiska vinkar för unga husmödrar. Af Ellen Bergström. Bordsserviserna. är värdinnan sätter sig till bords med sina gäster, skall hon själf blifva en gäst vid sitt eget bord, om vi så må uttrycka oss — d. v. s. hon får från denna stund ej taga någon befattning med arrangemanget.
Siberg år 1731 bållna likpredikan, förekommande uppgifter, ej mindre att Brynte Bertilsson vore stamfader för adliga ätten Lilliehöök N:o 1, än ock att han varit Svea Rikes Råd. Utsk:t antager för den skull, att Riddarh.-deputationen desloheldre vidtagit den il'rågav:de anteckningsåtgärden, på för deputationen fullt giltiga skäl, som den väsendtligen skiljer sig från Lilliehöökska koncept-genealogien, hvarest ej blott Brynte Bertilsson, utan nästan alla de äldre medlemmarne af ätten blifvit benämnde Svea Rikes Råd, titlar, dem dock Riddarh.-deputationen uteslutit. » Jag kan af detta icke finna annat, än att Riddarh.- Utsk:t antager, att Riddarh.-deputationen tillagt ifrågav:de 1731 års likpredikan vitsord, och att Utsk:t just derföre anser nämnde likpredikan bevisa, att Brynte Bertilsson verkligen varit Svea Rikes Råd. Men om Riddarh.-deputationen år 1765 skulle på grund af Sibergs likpredikan gjort detta antagande, borde väl äfven Schönfelt, som vid ifrågav:de tid satt i deputationen, hafva infört Brynte Bertilsson såsom Svea Rikes Råd i sin Rådslängd, hvilket dock icke är förhållandet. För öfrigt borde också bemälte Brynte Bertilsson hafva erhållit Riks-Råds titel och blifvit förd till ätten N:o 1 uti den pålitligaste genealogiska samling, som ännu finnes i behåll från denna tid, nemi. den Aker - 100 Den 10 Januari e. m. steinska, hvilken samling Landshöfdingen Baron Tilas, också en ledamot af bemälte deputation, sjelf förskaffade Riddarhuset och vid mångfaldiga tillfällen åberopade.
Konsistorium ansett lysning till äktenskap emellan en mosaisk trosbekännare och en till Svenska kyrkan hörande qvinna icke kunna lagligen meddelas,|blef Konsistorii berörda beslut af Eders Kongl. Majit faststäldt, hufvudsakligen på de skäl, att det i 15 kap. 8 § Kyrkolagen gifna förklarande, att giftermål med främmande religionsförvandter. ehuru de flitigt måste afrådas, dock icke blefvo alldeles förbjudna, när de ingingos under sådana vilkor, som Kongl. Majits stadgar påbjödo. icke kunnat, pä sätt vid jemförelse med, bland annat, 10 § i 3 kap. Kyrkolagen sig visade, afse äfven judarne, samt att, fastän Reglementet den 27 Maj 1782, hvilket innehöll att judarne här i landet lingö ingå giftermål blott med sina religionsförvandter, men ej med några andra, blifvit genom Förordningen den 30 Juni 1838 upphäfdt och således icke numera kunde vara till hinder för judar att gifta sig med andra än sina egna trosförvandter, likväl hvarken uti siståberopade Förordning bland dc rättigheter, som tillkommo nämnde trosbekännare, funnes upptagen den, att ingå sa beska (fädt giftermål, eller genom någon sedermera utkommen lag en dylik rättighet blifvit dem tillerkänd, vid hvilket förhållande det i kyrkolagen innefattade förbud derför fortfarande mäste vara gällande och borde tillämpas, hvadan ej heller några så beskaffade stadgar, hvarom i först åberopade lagrum förmäldes och utan hvilka giftermål ined främmande trosbekännare ej linge här i riket komma till stånd, funnos i afseende på mosaiska trosbekännare utfärdade. Föredraganden, Chefen för Ecklesiastik-departementet. anmärkte dock tillika såsom en svår brist i lagstiftningen, att här i landet en mosaisk trosbekännare ej kunde bereda den kristna qvinna han med sin kärlek omfattat, de rät - 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Tvifvelsutan skulle eii efterskörd för den som deraf vore intresserad - kunnagöras, af vers och prosa, af original och öfversattningar. - Hennes vittra författarskap erinrar lifligt om bennes personlighet. Man mötes af ett varmt och rikt hjiirta, af ett lifligt intresse; tlfven det vardade och behagfulla i framställningen tillhörde hennes personliga egendomligheter. Man kan dock val saga, att fru Naumanns noveller till sin d l - rnänna karaktär bara prageln af en nagot iildre litteraturperiod &amp; n den, d&amp; de framtrada. Sarskildt den sist utgifna samlingen " Nya blad " mottogs pil vissa ha11 p&amp; ett satt som visade, att de nya strhfvandena i literaturen ej varit utan inflytande p&amp; allmanhetens omdöme. " Den estetiska periodens * doft hvilade öfver dessa noveller, ehuru deras innehhli vieserligen röjde samband med dagens frtlgor och de moderna idéerna. Men det fina doftet uppfattades icke af de andliga luktorgan, som p&amp; senare tider fatt vanja sig vid starkare. kryddor, ej alltid af den niest valluktande beskaffenhet. I sin födelsestad Lunds inre historia skulle fru N. efterlemna ett Bradt namn, om ej hennes verksambet i mycket varit fordold i det tysta. Knappast ntigon förening, inrattning eller d g o t tillf8lligt företag i valgörande syfte inom hennes orngifning saknade hennes energiska medyerkan. Giilde det undervisningseller soppkokningsanst-alter, bszarer for barnsjukhus eller kvinnoföreningar - ~fverallt var hon redo att bispringa med rAd och diid, med en rik erfarenhet, ett odladt förs t h d och ett ' varmt bjhrta. Hon har i Lund, siisom ocksil vid hennes likfard syntes efterlemnat ett i vidstrackta kretsar i ovanlig grad &amp; lskadt minne. Född 1827 var Mathildrt Naumann vid sin bortgAng ej fullt 62 Ar. Hennes. helsa hade det sista Aret varit vacklande, men annu en m&amp;- nad före sin bortgang syntes hon ute i världen.
O Kinne härad äger någon skog till afsalu; Skånings, Laske och Wilske härader erhålla sina förnödenheter från kronoparkerne och angränsande mera skogbeväxta trakter på 1 å 2 mils afstånd. Barne, Wiste, Ase, Kållands och Kinnefjerdings härader, eller Läckö fögderi, sakna i allmänhet behöflig skogstillgång utom på kronoparkerne Stenåsen, Rådaås, Halleoch Hunneberg. Återstoden af behofvet fylles från Wermland och Elfsborgs län. Af Wadsbo härad och fögderi äga norra och vestra socknarne betydliga tillgångar af timmeroch kolskog. Endast Binnebergs tingslag och trakten omkring Mariestad behöfva tillförsel af skogsprodukter från kronoparkerne samt ofvannämde skogsbygd. Den förser jernbruken med kol, samt afyttrar för öfrigt ved, timmer, bräder och tjära såväl på länets slättbygd som till Östergötland och Göteborg. Priserna uppgifvas till 8 ä 10 Rdr pr famn ved, 36 ä 48 Rdr pr tolft timmer på slättbygden, samt i norra delen af länet till 5 Rdr pr läst kol och 24 Rdr pr tolft timmer. Karlstads Län. Näs härad saknar skog till afsalu och äger i en del socknar knappt tillräckligt för behofvet. Kolpris pr läst 4 ä 4| Rdr. Grums härad äger ved och hustimmer till behofvet, men behöfver koltillförsel för bruken från angränsande trakter. Behofvet utgör omkring 15000 läster. Kolpris 3£ k 4 Rdr. 44 Gillbergs härad afsätter ved till ett inom häradet beläget glasbruk samt äger koltillgång för egna bruk, circa 12000 läster. Kolpris 3^ R:dr. Nordmarks härad afyttrar timmer, plankor och bräder på Göteborg samt äger kolskogar utöfver hvad jerntillverkningen inom orten för närvarande konsumerar, utgörande vid pass 14000 läster. Kolpris 3^ å 4 R:dr. Jösse härad aflåter ved, timmer, plankor och bräder på de genomstrykande vattendragen till Wenern samt äger koltillgång ungefär 32000 läster för de egna jernverken.
Man har ofta sett huruledes många de allra vigtigaste reformer under en lång tid, då ännu icke åsigterna derom hunnit stadga sig, varit omöjliga att genomföra, men sedermera, då mognadens stund inträffat, ganska lätt gått igenom. Man påminne sig i detta hänseende den nya författningen om bränvinstillverkning, hvarom heta strider under många riksdagar kämpades, tills den slutligen, till allmän nytta och belåtenhet, antogs. Alven vid detta riksmöte hafva vi sett, hurusom den nya strafflagen, samt lagen om räntans frihet, hvilka fordom mött så mycket motstånd, nu blifvit utan svårighet antagna, och jag hoppas att jemväl den fråga, som kanske är den vigtigaste af alla, nemi. den som afser en reform i vårt representationssätt, snart skall nalkas sin mognad. Jag nämner detta endast för att dermed antyda, att, enligt mitt förmenande, någon skada genom dröjsmålet hittills icke skett, ty endast den tiden går verkligen förlorad, som förnötes i dåsig overksamhet, men ingalunda den, hvarunder ett rörligt lif i alla riktningar uppenbarar sig, såsom lyckligtvis hos oss för närv:de är förhållandet. Dessutom är denna fråga — för att ännu något litet uppehålla mig vid dess formela del — i kon - Den 4 November f. m. 177 konstitutionelt hänseende af ganska invecklad beskaffenhet. Det är nemi. uppenbart att åtskilliga stadganden inom skogslagstiftningen äro af civillags natur, och följaktligen utgöra föremål för båda statsmakternas beslut; men lika obestridligt är det äfven att största delen al dessa stadganden faller inom den ekonomiska lagstiftningens område och således uteslutande tillkommer K. M. att bestämma. Det har icke undfallit Regeringen, att ett särskiljande af dessa ämnen, så att den del deraf, som är af civil-lags natur, kunde i härför stadgad ordning behandlas gemensamt med R. St:r, samt den andra delen ensamt af K.