Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med afseende på kontrollväsendet häröfver, är förut omtalad nödvändigheten af att hvarje bränneri städse står under daglig tillsyn. Utom hvad i detta afseende förut är anfördt, får här vidare anmärkas, att då man, under förutsättning af så hög afgift, att den medelst ett mindre kar-rum uppnådda inbesparing af skatten uppväger den förlust, som uppkommer genom tjock mäskning, kan mäska och afjäsa så tjockt, att mäsken, till och med med ångapparat, endast med svårighet kan afverkas, med mindre den utspädes med vatten, så är det, för att så myckel som möjligt inskränka den tjocka mäskniugen, nödvändigt, att den mogna mäsken icke får utspädas med vatten, innan den bringas till destination, hvilket också, såsom bokant är, är förbjudet öfverallt der afgiften är lagd på mäskekaren. Af samma orsak får ej heller lanken utspädas med vatten, så vidt den fylles i mäskreservoiren eller uti pannorna till afdestillation. Vidare är en ständig tillsyn nödvändig, för att förekomma anbringande af lösa ringar på karen till upptagande af den mäsk, som eljest under jäsningens kulminationsperiod kunde rinna öfver karets rand, eller för att tillse, att det, som rinner öfver, icke uppsamlas, för att jäsa till slut i andra icke skattepligtiga kar. Kommissionen anser deremot, att hvad angår undansnillande af skatten, det ej kan vara något hinder för, att utaf mäskekaren tagas så stora qvantiteter, som äro nödvändiga, antingen till jästberedning, för att begagnas uti ett följande kar, eller till pressjäst, enär det sålunda borttagna icke kan användas till bränvin annorlunda än på ett annat skattelagdt kar. Den mask, som jäser öfver, får ej heller blandas till lanken, då denna vanligtvis fylles pä mäskreservoiren, för att derifrån, tillsammans med mäsken, bringas uti pannorna till förnyad afdrifning.
Oss uppehållas i utförandet af denna vigtiga angelägenhet af hvad som må kunna anföras om förändringarnes verkan på slutade ackorder och beräkningar med arbetare i särskilda näringsgrenar, deras vana vid de benämningar, som i olika förhållanden utmärka olika myckenheter af varor, och så vidare, emedan tvertom omsorgen för allas rätt, och nödvändigheten att till enkla, oföränderliga och för alla lättfattliga samt öfver hela riket lika gällande förhållanden bringa inrättningen af Rikets mått och vigt samt derigenom tillika möjligast undanrödja anledningarne till svek, förvillelse eller misstag, varit bland de hufvudsakligaste anledningarne, att Vi, efter Rikets Ständers derom flera gånger förnyade underdåniga önskan, nu ansett lämpligt att skrida till utförandet deraf. Vi finne derföre för Oss en kär pligt, att vid detta tillfälle för 48 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition, N:o 62. Vare trogne undersåter tillika närmare i Nåder framlägga beskaffenheten af de skedda förändringarne, deras förhållande till hvad hittills gällt, samt huruledes öfvergången derifrån till det nya småningom skall ställas i verket. Vid behandlingen af detta ämne har, efter dess natur, först förekommit frågan om de vetenskapliga grunder, hvarpå det borde hvila, så väl till sin säkerhet, som till kontrollen för dess oföränderlighet, jemte lättheten i dess fördelning och beqvämligheten i det dagliga bruket deraf. I likhet med åtskilliga andra länders i enahanda rigtning gjorda forskningar, har, för sådant ändamål, Vår Vetenskaps-Akademi, genom anställda rön, funnit och bestämt det samband, som äger rum emellan vårt mått och vigt, å ena sidan, och oföränderliga naturmått, å den andra.
It t ksgfit (tilion turet» »huld till Banken. § 30. i Banko-Reglemenlet, hafva, vid slutet af hvartdera åren 22 stycken af Rikets S/änders Biles gäldsHon tor lill Jemlikt § 136 1855 och 1856, Bunken utjärdade Obligationer JUr 1808 och 1809 årens krigskostnader å 4,000 R:dr hvardera blifvit infriade, äfvensom vid hvartdera tillfället ett års ränta å 4 procent för Bankens vid det näslförulgångna årets slut hos Riksgälds-Kontoret egde fordran blifvit godtgjord. 31 Riksgältls-Konlorets berörda skuld lill Banken utgjorde vid 1854 års slut, för 600 Obligationer, B:ko R:dr 2,640,000: Efter afdrag af sålunda infriade 44 dito å 176,000: utgör alltså nu Bankens fordran för qvarvarande 616 Obligationer, B:ko R:dr 2,464,000: § 31. Af Bankens i 137 och 138 §§ af 1854 års Banko-Reglemente om,nom u"ien förmälda inom linien balanserade fordringar bos Staten och Siidertelje fordringar. Kanal-Bolag har, under ifrågavarande 2:ne år, icke något influtit. § 32. Angående Laneoch Crediliv-rörelsens ställning på det hela, få Revi-Lån-ochttresorerne meddela följande redogörelse för den 5 nasti. September. Lån på Guld oell Silfver ” på Jern, Koppar m.m. i Stockholm t> n n n j Götheborg ” " fast egendom å landet n ” B i städerna ” ” ” och återbetal ningsskyidighet i silfver , ” till skiften och odlingar. * " ” i Lund Transport Förlag. Utestående. Galivändt. Utestående. Oanvändt. \ Utlåning med omsältningsrätt dito för handel oell näringar. Utlåning med omsältningsrätt Utlåning med omsältningsrätt Utlåning med omsältningsrätt
Om det tillätes mig alt något utförligt få motivera min mening, så skall jag först söka utreda, hvad indiginat-rätten i sig sjelf är; derefter skall jag tillse, huru denna princip blifvit följd hos de särskilda folkslagen i äldre och nyare tider; för det tredje hvilken inverkan olika åsigter i delta afseende haft på de särskilda folkslagen under olika tider; slutligen skall jag, om mina krafter det tillåta utreda, huruvida den i när vartde stund är praktiskt tillämplig. Indigénat-rälten var hos den största stat i gamla tider, nemi. Rom, alltid ansedd som en af fol kets dyrbaraste rättighet; Romaren vidhöllo det begrepp, alt den högsta tänkbara ära för en man vöre den att vara »civis romanus». Genom att sätta så högt denna litel ville de icke endast uphöja medborgare i sitt eget fädernesland, utan förenade dermed äfven en politisk afsigt. I samma mån som Romerska staten under Konungarne och Senaten, då den var i sina välmagtsdagar. utsträckte sitt välde genom eröfringar, i samma mån försonade den de eröfrade staterna genom att skänka dem Romersk medborgarrätt. Under en sednare tid åter, när despotismen under Kejsarne utöfva! sitt banala inflytande, blef den Romerska medborgarerälten allt mindre doch mindre aktad såväl inom Rom som bland de inkränktande folken. Då medborgarerätt, såsom medel att sammanhålla eröfringarna med Rom ej mera verkade, försökte man under siste Kejsarens tid att erbjuda Provinserna styra sig sjelfva. Så gjorde t. ex. Theodosius den yngre med afseende på Gallerna genom sin Consul Agrippa. Guizot talar derom uti sin »cours de 1’histoire möderne» och anmärker alt afslaget på en så stor concession, visade huru alla band inom Romerska staten började lossna. 1 länder der despotismen herrskat en längre tid, der glömmer medborgaren att utöfva sina medfödda rättigheter, och öfverlemna riem helt och hållet åt högsta magten. Hvad frågar t. ex. en Ryss efter huru många som från främmande länder inflytta?
N:o 36. 52!» eller mottverka de bästa afsigtcr och försätta allt l strid, böra k ttvännc Kamrar ej äga rum. Deremc! stall en sadan bade rätt fördelad och rätt ätnsntei! Representation endast framalstra rena Patriotiska begrepp, som upplyste och styrde af en ädel täflan böra åstadkomma mogenhet i öiwerläggningar same kraft och enhet i beslut. Återförde till Stverigev urgamla och i en okonstlad men naturlig StatsRätt grundade Författning, i följe hivaraf ingen sjelfbesutcn Medborgare »var beröftvad sin rösträttigbet wid Allmänna Riksmöten, och med fullkomlig utöfning deraf, pä ett emellan fornalderns enkelhet och sednare tiders konstigt fördelia sammansättning rätt aftvägdt sätt, bör äftven den gamla redligheten, öftverensstämmelsen och »vältviljan Lagstiftarne emellan, äter upplifwas samt styra Nadslagen. Af sä gällande skäl har jag trott mig böra antaga den pä länglig erfarenhet rigtig Lefnuna sats: att Lagstiftningen i en fri Monarkisk Star hwarken bör utöfwas af mänga i fördelta Corpser skiljda Ständ, eller bcstä af en enda tillhopa »verkande Församling. Den uppnär ttvärtom sin högsta möjliga fullkomlighet, dä behörigen utsedde personer fördelas i ttvänne Ständ eller Kamrar, som htvar för »'ig öftvcrlägga och afgöra, men icke annorlunda än gemensamt kunna frambringa ett Ständers kraftägande beslut.
Jag anser att det vore högst oförsigtigt att bestämma kortare tid än till 1846 års slut; och då jag icke har hopp om att R. o. Ad. vill utsträcka terminen ännu ett år längre, anhåller jag alt R. o. Ad. måtte förena sig i PresteSt:s beslut. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Det måste vara för Sverige ett stort intresse att öka handelsflottan sä mycket som omständigheterna tillåta. Det måste jemväl för Sverige vara ett stort intresse att öka antalet af öfvadt sjöfolk, såväl för vår handels som för vår örlogsflotta i krig. Det är således emot landets allmänna intresse alt bevilja främmande nationers fartyg rättighet till kustfart inom våra landamären. Också tror jag icke, att inom Europa något exempel finnes på en stat, som medgifver främmande nationer en sådan rättighet, utom måhända Turkiet. Det undantag, som från ISIS i afseende hos oss gällt för Finska fartyg, anser jag äfven ur politiska skäl böra upphöra. Något äfventyr deraf för de Norrländska orterna kan jag icke eller se, enär såväl i Norrland som i Roslagen finnas tillräckliga materialier för byggande af fartyg, och sjövaut folk, att dem bemanna. Jag anser det vara en vinst för det allmänna och en skyldig uppmärksamhet på rikets intressen, att R. St., helst sedan frågan blifvit väckt, ingå till Konungen med und. skrifvelse i ämnet och anhålla om upphäfvande af ifrågavar. rättighet för Finska och Åländska fartyg. Hvad communicationen emellan Österbotten och Westerbotten angår, tror jag icke alt den är så liflig, ej eller att den beböfver lida genom den föreslagna åtgärden. Fä produeter behöfver Westerbotten hemta från Österbotten. Jag tror snarare, att den omtalta utvägen att från Österbotten få spanmål är obehöflig, helst Westerbotten är mera tjenligt för jordbruk än Österbotten. Ehuru jag tror, att den i Utsk:s betänk, föreslagna terminen lill 1845 års slut kunde vara tillräckligt lång, vill jag likväl, för att lugna alla farhågor, instämma med Hr von Hohenhausen i den anhållan, att R. o. Ad. förenar sig uti PresteSt:s beslut.
För Malhållningen 1,000: — Till Stallpersedlar 1,000: •— Hästarnes skoning 622: 24. men såsom lönetillökning för UnderBefälet 3,2i3: ir. eller tillsammans 5,835: 35. Hvaremot den för Befälet äskade löneförhöjning icke kunnat beviljas. — Utskottet har icke eller till uppförande å Stat kunnat tillstyrka de 3,25o R:dr, som å 3:dje HufvudTitelns besparingar hittills utgått, af det skäl att Utskottet ej anser någon lönetillökning för Befälet vid nämnde Regemente oundgängeligen nödvändig. Utskottet har bestämt uttalat sin öfvertygelse; må det således tillåtas mig att, ehuru deremot stridande, äfven säga min. Lönetillökningen för ÖfverBefälet vid LifGardet till Häst är verkeligen af behofvet påkallad. — Kongl. Maj:t, som funnit 44 Hi3 >94 Den 5 October c. m. Befälet vid delin Regemente böra Åtnjuta samina löneförmåner, som Befälet vid de öfrige GardesRegementerne, har, genom Nådigt bref den ig Februarii 1833, å 3:dje HufvudTitelns öfverskott an vist 3,200 R:dr, och frågan är således blott, om nämnde summa skal! å Stat uppföras, eller, såsom hittills, från Titelns besparingar utgå. Detta sednare lärer likväl svårligen kunna verkställas, om, efter hvad Utskottet å flera ställen i dess Utlåtanden låter påskina, besparingarne skola användas lill andra af Utskottet afsedde ändamål.
I början, d&amp; vi kommo p&amp; de rysliga vägarna, var jag så förfärad, att det skulle stjiilpa i de stora groparna, men nar jag såg att det inte gick omkull, SH var det inte värdt att vara rädd, ty det blef inte bättre med det, utan inan låg likafullt nere i groparna, s % att vagnen knappt syntes. Den 1 jiiiii anlande vi till Berlin. Ack! Iiv,acl jag tyckte hästarna gingo 15ngsamt hela eftermiddagen. Baron och friheninrian skrat: tade. i t mig för niiii otålighet, ocli ja-g blef sb glad, a t t jag ej kan. beskrifva det, då jag fick se ~ e r l i h kyrktorn. Den yiig vi koinnio till Berlin öfver Aiiklani, där jag såg en rosenbuske, 6 alnar hög, iiled röda och I.ivita rosor, och Prenzlaii a r ej vacker, nästan inga landstiillen, iitaii blott sand, evigt sand. V i blefvo.ej visiterade i tiillen, hvilket var riitt bra. 1: anseende till prinsessin Alessiidras. gifterniil med arffiirsten af Meckleiibiirg-Schwerin l), som, i parentes sagdt, skall vara ganska obeliaglig, ha rödt .h$r och vara ej s&amp; litet dom, var hela staclan iippfyUd af resaiide från alla möjliga kanter, koiiina a t t taga afskecl af sin älskade prinsessa. Alla värdsiiiis voro iipptagna och vi niåste bo iiti hôtel de Petersboiirg, som väl till nainnet iiilysaiide, nieii för öfrigt riiskigt. Det första som mötte oss voro t v i riicldiga trätrappor, - p&amp; Iivilka nian knappt tordes gå af friiktan att de skiille rainla. D ä r måste vi stanna öfver iiatte ' n, ineii det beslut togs, a t t vi följtrnde ' dag,.
Det skäl, hvarpå man slödt sig, nemi. ensior spanmåls-och vedhandel, tror jag icke här bör komma i fråga. Man känner ganska väl, Den 27 Mars e. m. 445 alt det ej finnes mera än 2 handlande i hela Wadstena, som drifva en sadan handel. Om desse 2 liandlande~efter naturens ordning snart bortgå, efter de äro ålderstigne, så hemställer jag lill hvar och en, som känner Wadstena, om der finnes någon enda, som lian köpa 100 tunnor säd eller bygga en båt, som förer 3o tunnor spanmål. Således är det endast till fördel för dessa tvänne handlande, som man skulle bygga en dyrbar hamn, hvilken skulle kosta Staten 3o,ooo r:dr och hvartill de skulle bidraga med 18,000 r:dr. Men härvid förekommer ett ännu hufvtidsakligare skäl. Om det verkligen är förhållandet att der finnes en så betydlig spanmålshandel, och jag vet ganska väl att den för närvar, är ganska betydlig, så bar dock Wadstena på ömse sidor om sig 2:ne hamnar. Staten har nedlagt vid Motala och på Götha canal mångå millioner, och jag hemställer till herrarne, huruvida det är skäl alt anlägga en hamn vid Wadstena, der det är långgrundt, der sjön indrifver sand och hamnen aldrig kan hållas öppen eller ren annorlunda änge. nom en mudderpråm, som skulle kosta ganska betydligt, då man har Motala hamn på ena sidan och Borgholms på den andra. Det torde för en hvar vara lätt att finna, att om trafiken är så stor, och desse handlande icke finna sin fördel vid att hafva sina magaziner antingen i Motala eller Borgholm, så bör också Staten alldeles icke komma dessa 2tne handlande till hjelp och åt dem bygga en dyrbar hamn, som Wadstena i ingen händelse kan underhålla. Det ur sannt, att hvad den inre hamnen beträffar, nemi. grafvarna vid slottet, så erbjuder sig der den bästa hamn, som kanske finnes, men för att inkomma möter stor svårighet; der ligger öppna sjön, som är långgrund, och det är omöjligt att inkomma utan att hafva en mudderpråm, som årligen måste rensa inloppet för fartygen.
Skogen, mätte bestraffas i likhet med ihbrötts stöld. siö Af Herr Friherre Cronstedt C. F. som andragit, att dagliga erfarenheten redan öfver ty ga t deni sorn ännu ega Skog i ätt denna deräs egendom är mindre än någon annan skyddad, genom nu varande författningar, och ätt, om ej Åverkan är desto större och betydligare * aiises den icke amiörlunda än att den får försonas med en plikt, så obetydlig, att den ofta iéke utgör en tredjedel af hvad förbrytaren erhåller, då lian säljerd éh stulna skogén; I anledning hvaraf Herr Friherren ansett eii förhöjning i straffet för skogsåverkan desto nödvändigare-, som den mindre hyfsade delen äf nationen börjar att anse alla skogar såsom ett communé Bo® num, hvaröfver män kan disponera efter godtvnko. 3:o Af Friherre Ridderstolpe, Fredric, sorn föreslagit: att Skogsåverkan må anses lika med stöld i och såsöiii skäl härtill anfört, att tillgripande af älinaiis säd på deri Åker, som endast behoft ett år till dess alstrande* Sträffas strängaré än nidingsverket af den, som fördärfvär en park; äfvensom Herr Friherren åberopat svårigheten att bevaka skogem Lagutskottet! Fetrtnkandett. 1081 Frän Hederv. Bonde Ståndet. 4:o Ett Memorial af RiksdagsFullmägtigen Niis Pehtsson\från Malmöhus Län, sora väl ansett Skogsåverkan vara ett af lagen alltför lindrigt bestraffat
Hvad åter angår artikeln hudar, så afser den föreslagna tullnedsättningen icke torra utan våtsaltade hudar, hvilkas tyngd är dubbel mot de förres. Jemföres således den föreslagne tullsatsen med den, som nu finues å torra hudar, så finner man alt nedsättningen är ganska ringa. Dessa vålsaltade hudar användas’ hufvudskakligast till sulläder och äro dertill tjenligast framför alla andra. Inom riket är tillgången på hudar till sulläder så godt som ingen. Möjligen kunna de erhållas ä en eller annan ort men icke i den mängd, att landels behof deraf är fyldt. Efter denna uplvsning torde man lätteligen kunna inse, att den föreslagne förändringen i tullsatsen har för ändamål att undanrödja det oegentliga i nuvar:de tullstadga i fråga om hudars införsel och alt man velat bringa tullen å dessa våtsaltade hudar i ungefärligt lika förhållande med hudar af alla andra slag sorn nu få införas. I fråga om salt kött, så är det allmänt bekant, att införseln häraf ifrågakommer hufvudsakligast i Stockholm, men det är äfven kändt, att frän Sverige utföres saltadt kött, så att den nedsättning i tullen ä några fä tusen LU, som här är föreslaget, icke kan i någon män inverka på landtmannens intresse. Nedsättningen i tullen å lin, afser icke lin i allmänhet, utan endast sådant som användes vid fabriker, vare sig för tillverkning af segelduk eller linnegarn. Jag tror, att endast en af sistnämnde slag finnes här i landet, och att nedsättning i tullen å detta lin icke har någon inverkan på priserne eller afsättniugen af den inhemska varan. En fabrik, hvars sysselsättning är tillverkning af linnegarn på maschin, kan icke utan stora svårigheter begagna det Svenska linet i någon större mängd. För1 de finare sorterna har lin införskrifvits från Belgien, hvilket lin kostat 2 till och med 3 gånger sä mycket som det Svenska, hvaraf hufvudsakligast blott del bättre Norrländska är användbart för mascliintillverkning af garn, och detta likväl endast till de gröfre sorterne. Ifrån
Härtill kommer, att proletariatet, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, vinner sin näring företrädesvis af stattorparevåsendet, pch den lösa befolkningens tillvext snarare befrämjas ån förhindras genom de stadganden. hvilka betaga den fattiga men idoga befolkningen tillfälle att under eganderått förvärfva sig fasta boningsplatser, och att, i och med detsamma man trott sig finna den verkliga källan för de vådor, hvilka ur proletärernas förökande kunna höta samhället, insigten blifvit mera allmän derom, att jordafsöndringslagen, för så, vidt den betager tillfälle till boningsplatsers förvärfvande, derigenom motverkar det, ändamål, för hvilket den blifvit stiftad. Då, såsom ofvan år nåmndt, det numera visflt sig, att dessa åsigter vunnit ett allmännare erkännande, hafva Rikets Ständer icke tvekat att föreslå en förändring, hvarigenom stadganden om minimum ur jordafsöndrings-författningarne undanrödjas. Hvad deremot beträffar stadgandena om ett visst maximum för afsöndring, enligt hvilka i allmänhet endast en tiondedel af hemman får afsöndras, så hafva dessa föreskrifter sin grund i förhållanden, som utmärka det nuvarande beskattningssystemet. Så långe grundskatter, hvilka åro vid hemman fästade, ännu finnas,. och dessutom de drygaste tjenstbarheter och kommunal-åligganden, såspm rotering, skjutsning-, väghållning, byggande af allmänna hus m. m. åligga hemmanen efter skatteoch hemmantal, år det äfven nödigt, att genom lagstiftningen säkerhet, så vidt möjligt år, beredes om hemmanens fortfarande förmåga att bära denna tunga. Det torde vara omöjligt att bestämma, huru stör förminskning hemmanen i allmänhet kunna tåla utan att förlora denna förmåga, och lagstiftningen har derföre hittills inskränkt sig till att i allmänhet antaga ett så lågt maximum sorn en tiondedel, men derjemte lemnat tillfället öppet att, efter de administrativa myndigheternas pröfning, erhålla rått till en större afsöndring. 2 Kap. 2 § i Kongl.
Han gick fram och tillbaka som i en bur, skakade sin man och såg med mörka, hotande blickar under de stora ögonbrynen på detta barn, som vågade trotsa honom, — och det värsta var, att hon visste, att hon kunde trotsa honom. Han tviflade icke längre ett ögonblick på, att om han ännu en gång skulle försöka att göra anspråk på henne, hon skulle försvinna — på ett eller annat sätt —, och hvilken skandal för honom, för honom, denne man, som så många beundrade och missunnade. Att vara hans hustru skulle förefalla alla andra qvinnor som en ära och lycka. Nina skulle aldrig genom sitt uppförande få säga dem, att hon ansåg det som en skam och vanära. Nej, nej! Det var nog bäst att vara klok, klok och försigtig. Hvem vet! Tiden kan göra mycket. Om han nu stötte henne ifrån sig, skulle det bli värst för honom sjelf. Han måste kufva sig, och han kufvade sig, som ett gammalt ilsket fångadt lejon. I början var han så uppbragt på Nina, att han hvarken talade till henne eller såg på henne, utan endast riktade de allra nödvändigaste ord till henne. Hon beklagade sig aldrig. Hon förstod, att han hade anledning att hata henne, men hon tröttnade aldrig att visa honom all upptänklig uppmärksamhet. Hon lärde sig snart alla hans vanor, och hvad han annars brukade gå och gräla öfver, emedan det aldrig var till lags, var nu alltid färdigt och i ordning, till hans hemliga tillfredsställelse. Nina hade tillsyn öfver alla hans kläder, packade hans koffert, ordnade allting så fort och lätt, att han aldrig behöfde fråga derefter förrän det var gjordt. Hon lagade sjelf hans te. Till och med det bästa hotell-te gillades aldrig af Curtmann. Hon gick långa vägar för att skaffa honom ett eller annat, som han särskildt önskade. Hon vakade öfver, att icke det minsta ljud skulle störa hans middagslur, hon skref hans bref, expedierade hans telegram, kort sagdt, hon var på en gång hans kammartjenare, dotter och handsekreterare. Emellertid skulle alla dessa ihärdiga och ödmjuka försök att vinna hans bevågenhet knappt ha förmildrat den vilda vrede, han alltjemt kände jäsa inom sig mot sin hustru; — det var något annat, som bevekte honom.
Maj:ts och Rikets Slals-konlor, dels till Statsverkets direkta utgifter och dels lill de förvaltande verkens förmån, sådan den dem hittills tillgodokommit, hvilket allt skulle i Rikshufvudboken upplagas och redovisas; lät Kongl. Maj:t, efter inhemlande af vederbörande embetsverks yttranden, till Rikets Ständers Statsutskott vid 1828, 1829 och 1830 årens riksdag öfverlemna bandlingarne uti detta mål; hvarefter Rikets Ständer, uti skrifvelse den 9 Mars sistnämnde år, i underdånighet anmälte, att Rikets Ständer ansågo det vara af obestridlig nytta och ej allenast ledande till enhet och större ordning vid uppbörden af skattebidragen, utan äfven till lättnad och bättre kontroll vid deras redovisning: om alla medel, med undantag af Riksgäldsmedlen, blefvo till ett och samma ställe inlevererade och redovisade, hvarigenom de mångfaldiga redogörelser, hvilka uppbördsmännen dittills ålegat afgifva till de särskilda verken, skulle lill det mesta komma att upphöra, och hela deras redovisning för allmänna statsbidragen innefattas endast uti en räkuing; hvarjemte, beträffande den ersättning, som de förvaltande verken skulle tillkomma för hvad till Statsverket sålunda direkte ingick och hvilken ersättning borde antingen utgöras af behållningen utaf de inflytande, ifrågavarande verk tillhörande, inkomsterna, eller af Bilt. till R. St. Maj:ts Nåd.