Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att skjutsningsbesväret på åtskilliga orter i Riket förorsakar stora olägenheter för jordbrukaren är en känd sak, och således är det ej underligt, om allmänt yrkas på ändring deruti, isynnerhet som man vid innevar. riksdag mer än förr har hoppats, att något antagligt och tillfredsställande förslag till afhjelpande af dessa olägenheter skulle blifva synligt, sedan uti Oecon.- Utsk. en ledamot blifvit invald, som i flera år nitälskat och bemödat sig för denna vigtiga samhällsangelägenhet. Det oaktadt har det ej lyckats att lösa detta problem, hvarken i någon af de inom RiksSt. i ämnet väckta motioner, eller genom det af Utsk. framställda förslag, och man måste erkänna, att stora svårigheter möta vid afhjelpandet af nämnde olägenheter; men jag hemställer till Utsk., om icke största svårigheten ligger deri, att man, i stället för att afhjelpa dem genom en jemnare fördelning af de skyldigheter, hvarpå skjutsväsendet hvilar, söker att upphäfva och afskaffa dessa skyldigheter, hvarigenom olägenheterna mångenstädes förvärras utan båtnad för det hela. Ehuru mycket jag gillar deras yrkande, hvilka åsyfta en ändring eller rättelse i det ojemnt fördelade skjutsningsbesväret, och ehuru jag lika med Utsk. finner det vara angeläget att fästa uppmärksamheten på behofvet att i möjligaste måtto lyfta bördor från vårt betryckta jordbruk, kan jag dock icke dela deras tankar, hvilka yrka på upphäfvandet af den skjutsuingsskyldighet, som Utsk. erkänner ostridigt åligga hemmansägare; och man torde medgifva, att det är föga vunnet, tvärtom skadligt, om man lättar bördorna för en del på ett sätt, hvarigenom tyngden faller så mycket större på en annan del. Sådant blifver alltid förhållandet, när man söker afhjelpa partiella delar, utan att combinera saken i dess helhet, såsom t. cx. då alla bemödanden åsyfta D c n i September. >9 att afskaffa hållskjutsen och anse den vara mest förderflig så i oeconomiskt sorn i moraliskt afseende.
HofRätten, genom Utslag den 12 Juli i83r, jemte det Lindstedt blifvit för hvad emot honom förekommit till ansvar fälld, beträffande BancoCasseuren Björkman förklarat, att då, i följd af JustitiasOmbudsmannens sednare, AdvocalFiscalsEmbetet i Kongl. HofRätten gifna uppdrag, tilltal mot de af Rikets Ständer valde Ledamöter i Directionen för Låne-Contorets förvaltning komrne att äga rum, Kongl.. HofRätten, enär bemälde, af Rikets Ständer förordnacle Directeurer,. jemte-BancoCasseuren; Björkman, gemensamt utgjort den Direction,. sorn; haft sig uppdragen LåneCöntorets förvaltning, ansett sig lagligen icke böra, utan i sammanhang, pröfva, i hvad nion de, livar för sig eller tillhopa, måtte hafva felat eller underlåtit den Directionen åliggande tillsyn och vård, i afseende på Contorets förvaltning och uppsigt öfver, tjenstemännen, derstädes; samt förthy funnit sig icke böra tilltalet emot
Sedan t. f. Statsministern förgäfves erinrat, och Konungen slutligen tillskrifvit StatsUtsk. härom, så anvisar det, i stället för penningar åt cassan, en förevändning åt Sländerne alt undandraga sig brislens liqviderande. Hvar och en måste med flera af reservanterne finna, att Riksrättens förebärande blott är en tom undflygt; ty om någon ersättning varder cassan tilldömd, så får bon den ändock, och om hoti ingen erhåller, är uppskofvet ännu onödigare. Om ett Utsk. kan tillåta sig åtgärder, som likna gäckeri med väckta förhoppningar, så lära väl Sveriges Ständer sjelfve dock böra taga sig till vara för något dylikt; ty riksförsamlingar, likasom enskilde personer, hafva ej blott juridi - Dt n 2; Februari f. m. ska åligganden, sorn kunna lagligen utkräfvas, ulan äfven moraliska förbindelser, sorn böra sjelfmant honoreras. Hvarföre bar cabinettscassan falt penningar utun förskrifning? Otvifvelaktig! på grund af långifvarnes och löflesmännens samfällda förlitande på R. St., att de ej skulle nedsätta förenämnda anslag, af hvilka det ena sedan 17 och del andra sedan 3o år tillbaka förblifvit orubbadt. På deras oförminskade fortfarande borde förvaltarne både nf Barthelemy fonden och af cabinetlseassan destomera kunnat lita, sorn den sednare, före 1823, då 100,000 r:dr llamb. b:co eller 266,666^ r:dr beviljades, hade större inkomster än efteråt. Föie 1823 var väl det ordinarie anslaget blott 90,000 r:dr Hamb. b:co: rnen de första åren efter 180g voro Sveriges diplomatiska förbindelser inskränkta. Likväl lemnades då och då tillfälliga understöd åt ministerstalen, hvilka påfördes extra utgifterna efter kurs.
Så länge var Statshushållning bibehåller sin nu ägande esprit, så länge ingenting göres för besparingar eller en ökad produetion, och så länge Nationen, för att undanrödja den allmänna förlägenheten, icke ens kan aflägga sådane öfverflödsvaror, som uppsluka hela vår export; men deremot alla våra ansträngningar gå ut till motsatta ändamål; så kan man icke vänta något national-välstånd. Det har ännu felats oss den hushålls-method, att förbättra det mynt, sorn vi icke kunna behålla. Man säger, att Banken har stora inkomster, årligen af sin Låne-Rörelse, och den bör derföre använda en del deraf, till förstärkande af sin soliditet. Detta skäl är talande och skulle äfven vara fullkomligt gällande, om Banken ej 488 Statsoch Ban&o-Utsbottetis Betntwnderi Vöre annat än hvad den borde vara; Men ela ha-* de den icke eller antagit en sadan näring. När det nu i senare tider har blifvit Bankens lott, att styra Statens economiska och financiella angelägenheter, bör den ej eller undandraga sig, att omfatta den största af våra are gelägenheter, nemligen produetionen af förnödenhetsvaror, så att myntet kan bihehållas i Landet. Bankens alla inkomster borde ensamt härpå användas, emedan dess egit val beror af Landets förbättring. Det Låne-Systéme Banken an* tagit skall snäft gå sönder, likasom Filial Diskonternes, om det icke har till föremål det allmännas förkofran. Man bör betänka, att det är Nationen, som skaffar Banken sina inkomster, Nationen har då rätt att fordra, att desse inkomster användas till Landets förmån, Den hufvudsakliga förbättringen bör bestå deri, att återställa Jordbrukets värde och anseende; Men sådant låter sig ej göra så länge Sverige har ett vacklande mynt och behöfver uppköpa förnödenhets-varor från Utlänningen. Det är egendoms vingleriet, sägér man, som är orsaken till Jordbrukets miss-credit. Detta äger ingen grund. Man har förvånats öfver de höga egendoms-prisen, men ej betänkt att sådant varit en följd af det dåliga myntet, och af den lönande afkastningen och afsättningen under Con« tinental-Systemet. Jordbruket
Sedan man hyllat denna lärdom och det derpå grundade resultat, är det verkligen en besynnerlig artighet af en värd ledamot att vilja bortskänka hälften af den rätt, som sålunda disputeras K. M. Om det är artighet mot Konungen eller BondeSt., är inconsequensen lika stor, ty antingen har Konungen rättighet att ensam bestämma såväl myntenheten som dess fördubblingar och underafdelningar, eller ock intetdera; ty icke matte Konungen hafva en sådan half rättighet, och dertill hafva hvarken Regiformen eller de af Utsk. framställda motiver gifvit någon anledning. De exempel, Utsk. anfört, äro hemtade från en tid, då Sverige styrdes af Konungar, som ägde ensam rätt ali ej allenast slå mynt, utan afven att bestämma skrot och korn deruti. Jag tror derföre, att dessa historiska exempel äro lika så illa använda som de andra skäl, man åberopat. Konungens oforkränkta rättighet att låta slå mynt mäste väl bestå i något. Kan den väl bestå endast uti att kunna pregla Rikets mynt? Då vore innehafvaren deraf endast en fogde under R. St., som ägde verkställa deras beslut. Skulle denna rättighet innehålla något, mäste dermed förstås magten att bestämma myntets storlek och namn, endast med iakttagande, att myntets skrot och korn är sådant, som det af båda Statsmagterna blifvit stadgadt. En annan värd talare har förklarat lagbudet i detta fall likasom många andra domare, hvilka förklara lagen efter enskilda åsigter och icke efter dess innehåll. För min del anser jag mig skyldig lyda lagen efter dess ordalydelse, och den är enkel och tydlig. Vid orden: Konungens rätt att låta slå mynt dock oförkränkt, kan jag ej fästa något annat begrepp, än att Konungen, med bibehållande af det skrot och korn, begge Statsmagterna bestämt, låter slå mynt, som Han behagar. Att K. M. i ämnet gjort en nåd. pro - Den 21 Augusti. 249 propos. bevisar ej, att lian bortskänkt sin rätt. Konungen har så ofta med välvilja gjort framställningar till R.
Bankens kapitalöfverskott, hvari hvarje Den 15 Slars f. m. 457 förminskning skulle af först inflytande vinstmedel ersättas, förhöjdes från 6 mill. r:dr i dels grund-dels reservfond, till 10 mill. r:dr b:co i grundfond, och detta stadgande erhöll, genom intagande i Bankolagen, konunga-maktens garanti. BankoUtsk. föreslog, att utom öfverskoltet af Bankovinsten för åren 1840—1844, förhöjd genom indragningen af några enskilta fonder, diskonterne hade, sedan derifrån afdragits hvad som erfordrades för grundfondens förstärkning till 10 mill. r:dr, skulle till Riksg:s-konl. aflemnas äfven de derefter till nästa riksdag inflytande Bankovinster, årligen efter afslutadt bokslut, men B. St. biföllo endast förra delen af detta förslag och reserverade Bankovinsten_ efter 1844, enl. 1834 års grundsats, åt kommande Ständer. Afven stadgades, att Bankens sedelstock, deri inberäknade alla behållningar på löpande räkningar och beviljade krediliver, men med afdrag af kreditivet åt Riksg:s-kont. och några småposter, icke fick öfverstiga 20 mill. r:dr b:co utöfver reela fondens belopp. Vid riksdagen 1847—1848 följde man föregående riksdagens grundsatser oförändrade, så att man åt Riksg:s-kont. endast anordnade behållna Bankovinslen för åren 1845—1847. Då den 1844 fastställda begränsning af en viss kapitalbehållning såsom säkerhet för fullgörandet af Bankens förbindelser voro hemtade från Sir Robert Peels ryktbara, af Brittiska Parlamentet 1842 antagna Bankbill, tillåter jag mig ur denna och de vid öfverläggningen i Underhuset af den store författaren hållna tal, hemta några framställningar, högligen uplysande den fråga, som nu utgör föremål för vår öfverläggning. Jag vore frestad alt af den frejdade talarens anföranden tillåta mig vidlyftiga utdrag, om ej upmärksamheten på Ståndets tålamod bjöd mig att spara tiden.
Men en mö- man af, och formerna reta en; huru kan man bel måste man ha, och man köper då — eller då här finna någon trefnad? Allra värst är beställer den, som förefaller minst omöjlig. det likväl med de skåp eller konsolbord, som Det är hoppet att få allt » prydligt och man lät öfvertala sig att köpa för att därnätt i ordning », som det heter, när man flytmed » pryda upp våningen ». Helst skulle tar in i det lilla nya hemmet, som är orsaman — nu — vilja oränna upp dem, men ken till denna feberaktiga brådska, hvilken anser sig dock tvungen att ge dem ett slags man sedan dagligen och stundligen får skäl hedersplats, efter som de en gång kostat så att ångra. Och själfva detta hopp är ofta mycket pengar. endast en illusion. Den beställda möbeln, Nej, nu vet man, huru man vill ha det, som man slutligen bestämde sig för, blir ej har hunnit upptäcka sina egna idéer om komfärdig i tid — Vår Herre skrattar visst åt fort oeh utbilda sin smak. Nu, i den nya, tapetserares liksom åt älskares försäkringar. mer rymliga omgifningen, skall det se ut på Man nödgas flytta in i våningen ändå — och ett annat vis. Den dyra, tunga salsmöbeln är man verkligen ung och opraktisk och föraf ek, med knöliga vinrankor på stolarne älskad, så skall man finna, att man icke är och hjorthufvuden på skänken, anser man sig mindre lycklig, för det att man får ' leka renog tvungen att behålla. Men nya gardiner sande ' i sin egen våning. Huru många unga par af medelklassen och kanske en ottoman eller en hvilstol i ett hörn kunna ge en helt annan prägel åt rumär det numera icke, som ha sina soligaste met. Man kan dela på förmaksmöbeln, anminnen från ett par små möblerade rum i vända gardinerna till att reparera upp den Paris eller Heidelberg eller Berlin, där hemmed, flytta de mest antipatiska stolarne in met blott representerades af en enda vrå i ett annat rum och i stället för dem skaffa med en god stol och en röd lampskärm, en sig något af allt det, som man gått och hygglig bordduk, några böcker och blommor, längtat efter under alla dessa år.
Af hvad sålunda vore kändt rörande förhållandet med boskapspesten i flera från riket mer eller mindre aflägset belägna länder syntes, att de omständigheter, som påkallat Kongl. Maj:ts i kungörelse den 29 September sistlidet år intill den 1 April detta år meddelta förbud mot införsel till riket af nötboskap och får vore fortfarande samt i ökad mån förhanden; och då hindrandet af sådan införsel utgjorde ett hufvudsakligt vilkor för att kreaturspestens spridande till riket skulle kunna förekommas, tvekade Kollegierna icke att tillstyrka, det Kongl. Majit måtte förklara, att införandet till riket af nötboskap och fårkreatur skulle jemväl från den 1 April detta år samt tillsvidare vara förbjuden. En vunnen erfarenhet om den nu gångbara kreaturspestens intensiva smittbarhet hade ock ytterligare ådagalagt nödvändigheten af att den yttersta omsorg egnades åt behaudlingen af de smittbara varor, som, efter att hafva transiterat ett af kreaturspest smittadt land, till riket infördes; och då en mera tillförlitlig kontroll å denna behandlings ändamålsenliga verkställande borde kunna vinnas, om införseln af dylika varor inskränktes till sådana hamnar i riket, der en fullständigare organiserad tullbevakning funnes anställd, samt det vid ifrågavarande förrättnings utförande kunde vara af vigt att en närmare uppsigt å förfaringssättet utöfvades af sakkunnig person, ansågo Kollegierna sig böra, med understödjande af Förvaltnings-komiléens i dessa hänseenden gjorda framställning, tillstyrka, att den genom Kongl. Kungörelsen den 29 September 1865 under deri föreskrifna vilkor medgifna införsel till riket af sådana, i samma Kungörelses 3 mom. omförmälda varor, som transiterat främmande land, hvilket förklarats smittadt af kreaturspest, skulle tillsvidare få ega rum endast i vissa af Kollegierna uppgifna hamnar och under iakttagande af särskild kontroll.
Där är grefvinnan A. där är furstinnan B., se där är markisinnan C. och där. ja, hvem som åker där, är för den oinvigde svårt att säga. Evidemment, voiei une filte ou une duchesse », såsom tenoren Elleviou yttrade om en dam vid hofvet. T y äfven kameliadamer är det godt om här i acaciaallén, ehuru ej af det sentimentala slaget h, la Marguerite Gauthier — de äro döda för länge se ' n! Öfverst på de glänsande ekipagen — i Frankrike lägger man, i motsats mot i England, mera an på ekipagen än på bästarne — tronar vid kuskens sida, en styfryggig betjänt med armarne i kors, skinande cylinderhatt och, i knapphålet, egarinnans favoritblomma. Denna blomma, som äfven smyckar hästmunderingen, är vanligen rosen, kärlekens — och rojalisternas symbol. Damen af värld kör aldrig själf, på sin höjd om hon gör en morgonpromenad. Ser man en elegant dam agera kusk, så kan man vara säker om att hon tillhör demimonden. Sak samma om hon har en pudel bredvid sig i vagnen; äfven det stöter mot god ton och är särskildt utmärkande för demimondedamerna. Vid hemkomsten väntar le inditre d ' hotel, eller kökschefen, som underrättar, att dinern är färdig: » Monsieur et madame sont servis. ' » (Naturligtvis om ej » monsieur » föredragit att stanna på klubben.) Middagstimmen framskjutes nu allt mer oeh mer. Tiderna förändras. Under Ludvig X I I — det var i början af 1500-talet, förstås! — dinerade man kl. 8 på morgonen, superade kl. 4 e. m. och gick till sängs kl. 6, d. v. s. före själfva tuppen. Nu för tiden äter man i finare familjer middag kl. •J8, 8, ja, till och med ^ 9. Några tongifvande damer ha på sista tiden sökt ersätta dinern med » five o clock tea » i stark form, hvarefter en lättare supé intages före sängdags.
M. har någon vidsträcktare rätt eller pligt att vaka öfver efterlefnaden af banklagen, än öfver alla andra lagar, hvilkas efterlefnad K. M. äfven är skyldig att bevaka, Ifugot annat medel att utöfva denna magt finnes icke, än 32 IL 4 D e u 4 M a j f. ra. att, derest lag öfverträdes, K. M. genom åklagaremagten beifrar sådant och på detta sätt återställer lagens helgd. Således, om Bancofullmägtige skulle verkställa ett E. St:s beslut, som vore stridande mot i83o års banklag, så ägde K.1 M. att, genom sin Just.-canceller, ställa Bancofullmägtige under tilltal inför Svea Hofrätt och sålunda låta domstolen urskilja, huruvida en lagöfverträdelse verkligen skett eller icke. På detta sätt och på intet annat kan K. M» utöfva sin konungsliga rätt och pligt att vaka öfver banklagens helgd; ty någon inhibition i Bancofullmägtiges åtgärder, till följd af Regeringens i administrativ väg meddelade befallning, kan icke lagligen äga rum, och Regeringens pröfningsrätt i denna väg är således rent af ett chartek, enär Bancofullmägtige i allt fall äro skyldiga lyda de reglementen, R. St. ensamma utfärdat, utan afseende på Regeringens åsigt ronde deras laglighet eller olaglighet. Garantien för myntvärdets bestånd består förnämligast deri, att Banken blifvit ställd under lag, och jag skulle anse det vara ganska vådligt att nu åt Regeringen öfverlemna en magt att på förhand och i allmänhet pröfva, huru lagen borde tolkas, samt derigenom ställa domaren, vid afgörande! af enskildas rätt, i förlägenhet emellan en K. kungör, och en gällande civillag. Då skulle det just kunna hända, att ett reglemente promulgerades till gällande kraft, hvilket upphäfde banklagen; då, saknade allmänheten, såsom nu, skydd af Konungamagten emot hancoholagets förvillelser; då hade hon håda Statsmagtérna emot sig, i stället för det hon nu blott har att frukta misstagen från den ena, samt hos den andra kan söka hjelp deremot.
Jag anser Ridderskapet och Adeln således obehindradt kunna välja, på hvilken Utskotts Ledamot 60m helst, till hvilken de hysa förtroende, Grefve Spens: J anledning af hvad Herr Tham nyligen anfort, aft de personer, dem man i ett fall letnnat sitt förtroende, icke kunna förvägras att emottaga det äfven vid ett annat tillfälle, får jag förklara, att pon mening visserligen ej är att göra någon inskränkning j detta förtroende, utan blott att på förhand fg bestämdt, huru man härvid bör förhålla sig. Jag hemställer emedlertid, 0111 icke på grund af 73 §. Riksdagsordningen , det tydligen är nödvändigt, att i frågor, om hvilka RiksStipden stadna i olika beslut , utvälja eo särskildt Nämnd för hvarje Utskott särskildt, utom i afseende på BeyillningsUtskottet, om hvilket det uti 69 §, Regeringsformen är uttryckligen stadgadt, att dit hörande mål, i händelse af skiljaktiga beslut RiksStånden emelian, skola af Förstärkta Statsutskottet afgörag. Ofvan-, nämnde 73 §. lyder deremot så:
Hofrättens öfver Skåne och Blekinge expensmedels-utgifter förekommer »68 alnar gula silkesfransar, å 5 R:dr 50 öre för aln, .'>74 R:dr och 24 st. dito tofsar, å 7 R:dr 50 öre för stycket, 180 R:dr». Då Revisorerne ej äro i tillfälle att tillförlitligt bedöma ändamålet med och beskaffenheten af dessa utgifter, samt då i allt fall större sparsamhet med allmänna medel, än dessa utgifter utvisa, synes önskvärd och möjlig, hafva Revisorerne, på det vederbörande må komma i tillfälle att deröfver meddela erforderlig förklaring, ej velat lemna förhållandet oanmärkt. § 4. I anledning af Rikets Ständers, uti underdånig skrifvelse den 22 April 1857, gjorda anhållan om meddelande för framtiden af bestämda föreskrifter, huru stort antal statskalendrar samt hvilka tidningar och huru många exemplar deraf finge vid hvarje embetsverk af expensmedlen bekostas, har Kongl. Maj:t, genom nådigt cirkulär den : 6 November 1858, bland annat, förordnat, beträffande statskalendrarne, att deraf icke må för hvarje embetsverk inköpas flere exemplar, än som för begagnande i embetsrummen vore behöflige, samt hvad anginge prenumeration å tidningar, i hvilket ämne föreskrifter för Kongl. Maj:ts Kansli blifvit under den 19 December 18.15 meddelade, att öfriga embetsverk, för hvilka expensmedel äro anslagne utan fastställande af visst belopp, må derför af Postoch Inrikes-tidningar anskaffa så många exemplar, som hvarje verk ansåge för sig och underlydande erfordras, dock icke i något fall utöfver det dem i vederbörlig ordning tillerkända antal exemplar af Svensk författningssamling. Vid tillämpning af berörde föreskrifter hafva dessa, enligt hvad expensmedelsräkningarne nogsamt utvisa, blifyit af särskilda verk olika uppfattade. Så upptager exempelvis expensmedels-redovisningen för Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, med 2 divisioner, prenumeration å 12 exemplar af Postoch Inrikes-tidningar, under det Svea Hofrätt, med 5 divisioner, åtnöjt sig med blott 6 exemplar af samma tidning.
Däremot medgiver nu nämnda förhållande en betydande inskränkning i omfånget av de handlingar, som för de tre nämnda riksdagarna böra bifogas protokollen — man kan i många fall nöja sig med hänvisningar till 1902 års samling — och det torde även kunna medföra en besparing av renskrivningskostnaderna för dessa riksdagar, i det att 'protokollsutdragen’ efter vederbörlig kollationering mångenstädes torde kunna användas såsom text vid tryckningen.» De rentryckta sidorna liksom korrekturet för sid. 145—183 och urvalet av avskrifter gåvo en ledning för uppfattningen av huru den förste utgivaren tänkt sig dessa synpunkter tillämpade. Av särskilt intresse var därvid att se, i vilka fall han menade, att en hänvisning till 1902 års samling skulle — på sätt han antytt — vara tillräcklig. Det befanns, att han härvid i främsta rummet torde ha tänkt sig, att sådan hänvisning skulle ske i fråga om till utskottet utifrån inkomna motioner och av ståndens medlemmar väckta anmärkningsanledningar. Alltså skulle, i fråga om dessa, undantag göras från de grundsatser, som formulerats i de ovan återgivna punkterna b) och c). De olika kategorier av handlingar, som den förste redaktören velat medtaga, visade sig vara följande: 1 :o utskottets pleniprotokoll; 2 :o utskottets avdelningars protokoll; 3 :o utskottets särskilda beredningars protokoll och betänkanden, i fråga om betänkandena dock med det undantag, att, där ett av beredningen avgivet betänkande utan vidare godkändes såsom utskottets eget utlåtande och där betänkandet sålunda i oförändrat skick avgick såsom utskottets memorial till stånden, hänvisning göres till 1902 års samling av memorial och expeditioner, se t. ex. pleniprotokollet (len 16 okt. 1810; 4 :o utskottets medlemmars yttranden eller memorial; 5 :o beredningarnas medlemmars yttranden och memorial; 6 :o vissa andra handlingar, t. ex. skrivelser från hovkanslern med överlämnande av statsrådsprotokollen och en promemoria vid 1810 års riksdag från Hans Järta rörande tryckfrihetsförordningen. Självfallet har jag vid mitt arbete sökt ställa mig dessa grundsatser till efterrättelse.