Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett stort bord, några bänkar och klumpiga stolar, en hylla med stop och flaskor, en tvättbalja der glasen sköljdes i sjelfva rummet, en väldig spisel med förtorkade löfruskor från någon sommarhögtid, och det på en dylik ort oumbärliga räknebrädet, der förtäringen efter hand uppklottrades på krita, se der hela möblemanget. Genom en lucka på golfvet nedsteg man till magasinets öloch vintunnor, hvarifrån för hvarje gång de reqvirerade varorna upphemtades. På uppassning var åtminstone der ingen brist. Utom värden sjelf, Petter Grill, (ovisst är, om denne varit på något vis beslägtad med de rika Anthony Grill och sonen Balthasar, som voro juvelerare och vid kronans myntverk anställda) fanns en källarpojke. Dessutom omtalas en tjensteflicka. Lägg härtill smårutiga fönster med starka bommar, det oigenomträngliga mörkret derute, en oljelampa eller ett talgljus att upplysa serveringen derinne, och man kan någorlunda se det rum, der Lucidor dog. Omkring klockan 7 en onsdagsqväll på eftersommaren inträdde fyra herrar, välborne kapten Bengt Bohm, välborne löjtnant Arvid Kristian Storm vid öfverste Grotthusens regemente i Pomern, häradshöfding Furubom och poeten Lucidor. Alla hade enligt bruket sina handskar och värjor på sig. Ingen annan gäst synes då hafva uppehållit sig på Fimmelstången. Gästerna begärde en pipa tobak. De andra läto framsätta för sig ölstånkor. Lucidor drack vin. Vid 9-tiden aflägsnade sig Bohm, förrän det blef kolmörkt, men de andra sutto qvar. Kort derefter hemkom värden eller vinskänken. »Lasse begynte att drifva med honom åtskilliga äfventyr», men klockan 12 ville Furubom gå sin väg, då Storm bad honom blifva qvar, och Johansson började tala om, huru farligt det var att gå ut, och huru än den ene, än den andre blifvit öfverfallen på gatorna. Man beslöt derföre stanna öfver natten, och Furubom beställde till och med en säng, men värden ville nu ej servera dem mera.
FRÖKEN SVENSSON. Nej, vi fjäsa för henne och pyssla om henne på alla vis, men det hjelper inte stort LOUISE. Åh, hur kan Gerda säga det. Jag är så tacksam för det ni äro snälla emot mig. FRU KNUTSON. Ja, inte behöfver Louise leta länge efter folk, som vill vara snälla emot henne! Jag känner en herre, som bestämdt inte begär bättre, än att få pyssla om henne hela lifvet igenom EN PIGA kommer in med en stor blomsterbukett i handen; niger för sällskapet, går fram och lemnar Louise blommorna. Jag skulle helsa så mycket från kamrern och lemna denhär. Kamrern har så mycket folk på banken, att han inte kan komma sjelf, förr än banken stänges. LOUISE. Tack, Lina. Helsa kamrern och tacka. PIGAN. Tack, det skall jag. Niger för sällskapet och går. Fröknarna Knutson och Jönsson ha fnittrande lutat sina hufvud samman i hviskande samtal. Fru Knutson och fröken Tornström utbyta menande blickar. FRU KNUTSON. Stackars kamrern! Fnissningar från damerna. LOUISE. Hvarför säger tant så? FRU KNUTSON. Som är tvungen att sitta på banken hela förmiddagen! FRÖKEN TORNSTRÖM. Ja, jag är säker på, att hans tankar äro på annat håll. FRÖKEN JÖNSSON. Hm! LOUISE. Behagar tant en liten tår kaffe till? FRU KNUTSON. Nej tack, kära barn. Skämtsamt välvilligt. Vi ska’ laga, att det fins en tår till kamrern också, när han kommer. Han tycker så mycket om kaffe – klappar Louise på handen – i synnerhet när det serveras af denhär lilla handen. LOUISE. Behagar ingen en påtår? Gerda? Hanna? Sofi? FRÖKEN TORNSTRÖM räcker fram sin kopp. Jo tack – kanske en liten tår. LOUISE serverar. Det var snällt. FRU KNUTSON. Jag får väl se att komma åstad, annars är jag rädd, att middagen inte blir färdig i tid. Och Knutson blir i misshumör, om inte maten står på bordet klockan tolf. Reser sig.
Majit få Riksens Ständer, i anledning af väckt motion, frambära deri önskan, det täcktes Ederg Kongl. Maj:t i Nåder låta vidtaga den författning, hvarigenom inqvarteringsgifvarne måtte varda fullt ersatte för det underhåll, de lemna, samt betalningen dem tillfalla efter ett visst, vid Markegångsäättningen till bestämmande pris. I följd häraf föreslå Riksens Ständer i underdånighet, att i Markegångs-Taxorna måtte utsättas, hvad för en mans förplägning med ett eller tvänné mål om dagen, samt dessutom äfven för en ration, måtte komma att betalas, såsom ock att Eders Kongl. Maj:t täcktes låta vederbörande till godo njuta denna ersättning af Stats-medlen i fredstid, och under krig af den fond, som för kostnaderna dertill må vara att tillgå; hvarförutan Eders Kongl. Maj:t torde behaga, vid förekommande tillfällen, efter vederbörandes hörande, förordna, hvad skälig ersättning, som, i det fall troppar ej skulle ankomma, för hvilka inqvartering och underhålls anskaffning blifver påbuden, må böra Hemmans-ägare tilldelas. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad , trohet och nit Stormägtigste Allernådigsle Konung! Eders Kongl. Majus underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter På *774 Den % o Juli. På Eidel, och Adelns vägnar Carl Mörner, h. t. Landtmarskalk. På Prest-Ståndets vägnar J. A. Lindblam} n. v. Talman. På Borgare-Ståndets vägnar H. Schwan, h. t. Talman. På Bonde-Ståndets vägnar Lars Olsson , n. v. Talman. Uppläst hos Samtliga Riks-Ständen den 20 Juli.
A Laxå bruks skogar och i öfrigt å Tivedens skogstrakter, der befolkningens rättsbegrepp äro föga utbildade och hvarest en otillgänglig ort med brist på farvägar försvårar polisuppsigten, torde skogseldarne, åtminstone till en betydlig del, hafva tillkommit genom anläggning och i följd af de närboendes missnöje med de åtgärder ägarne vidtagit att mot intrång skydda sitt område medelst sträng uppsigt och åtal inför domstol, der skedda åverkningar kunnat upptäckas. Jernvägens dragande genom denna ort och den utvidgade samfärdsel, som i följd deraf kommer att uppstå emellan densammas bebyggare och andra trakters innevånare, bör dock bidraga, att efterhand göra folklynnet derstädes mildare och i samma mån minska angreppen emot annans egendom. Någon menlig inverkan på skogsvården af bruksoch fabriksanläggningar inom orten har icke försports. De senare äro i allmänhet af ringa betydenhet, och bruken taga sitt virkesbehof med få undantag från egna skogar, hvilka i allmänhet äro väl vårdade. Stängelsättet med gärdsel och stör, som fortsättes nära nog på samma sätt, som tillförene, jemväl efter år 1857, medtager visserligen en mängd skog, som nyttigare kunde användas, men klagan deröfver blifver alltmera allmän, så att man bör kunna hoppas, att andra utvägar till hägnad emellan grannar skola uppsökas, der icke jordägarne finna sin fördel vid att valla kreaturen och låta stängseln ligga neder. Getter hafva varit sällsynta och förekomma hufvudsakligast i Norra Wadsbo fögderi, äfvensom i Wartofta och Södra Wadsbo, ehuru äfven der i ringa antal. Inom de öfriga fögderierna underhöllos icke dylika djur. De vanligaste priserna å skogsprodukter hafva varit: för ett sågtimmer af 10 alnars längd och 9 å 12 tum i topp från och med 2 R:dr 50 öre till och med 3 R:dr; för ett byggnadstimmer, 15 alnar långt, 7 tum i topp, 1 R:dr 50 öre; för en brofamn barrved från och med 3 R:dr 50 öre till och med 6
Det smakade godt, potäterna voro så mjöliga, att de föllo sönder. Hon kunde inte påminna sig den tid, då hon sist ätit en dylik soppa. Men hon nändes inte taga just mycket deraf, för att de andra skulle få tillräckligt, isynnerhet gossarne stackrarne, som åto så glupskt. Hon slickade sin sked på båda sidor alldeles ren och lade sedan bort den. Åt du så litet? sade Tiina Katri, då Mari återvände till vaggan. Jag har inte synnerlig matlust i dag. Detta var också till en del sant, ty fastän hon nyss hade känt en gnagande hunger och fastän soppan nog smakade skönt, försvann likväl matlusten vid tanken på, att soppan ändå inte kunde förslå att mätta dem alla. På eftermiddagen sof Anni någorlunda lugnt. Mari kunde gå till doktorn och till apoteket, och med droppflaskan i hand återvände hon sedan litet lugnare till sinnes hem. Hon hoppades att barnet genom dropparne skulle få bättre sömn till natten. Tiina Katri gaf åt dem en liten blecklampa, så att de inte skulle behöfva vara i mörkret. Oljan skulle väl inte räcka till för hela natten, om lilla Anni råkade vara sömnlös, men ändå några timmar. Det torde varit omkring åtta eller nio tiden, hon visste det inte så precis, då de inte hade någon klocka. Modren höll på att bädda, åt barnen på deras förra ställe, och åt dem sjelfva i knuten, der sängkläderna lågo. Hellu vaggade barnet och Ville hade somnat på näsan vid spisen. Modren klädde byxorna af honom och lyfte honom på bädden bredvid Petu. Sedan lät hon äfven Hellu gå och lägga sig och flyttade vaggan bredvid sin egen bädd. Holpainen låg redan åt väggen till med ryggen i båge; af honom syntes endast de breda skuldrorna och den brunaktiga luggen i nacken. Mari stälde lampan och tändstickorna på golfvet bredvid sig, släckte elden och välsignade sig. Hon höll från ena meden vaggan i rörelse, under det hon låg på rygg med andra armen öfver pannan och blickade mot fönstret, från hvilket en svag dager skymtade. Snart somnade de andra; hon hörde det på deras jemna andedrägt. Det var tyst och mörkt omkring henne; endast tankarna brusade och tumlade i hennes hjerna.
Att Henrika nästan aldrig gick ut, berodde till en stor del på, att hon icke ville se dem. Så kom den stora Skandalen. Tjenstvillige f. d. vänner skyndade sig att rapportera den till henne. Hon hade rymt med en älskare, den der qvinnan, från mannen och en liten dotter, och han hade rest efter i förtviflan, hälft vanvettig, men ej kunnat finna ett spår af henne. Smuts] Synd! Nemesis! — Hvad rörde det henne? Men så fick hon ett hälft år derefter se honom på afstånd, då hon gått ut ett ärende. Han var en skugga af sig sjelf, afmagrad, ovårdad till sitt yttre, och han hade respirator för munnen. Den qvällen gick hon en hel timme på trottoaren utanför huset, der han bodde — men skalet kunde ännu icke brista. Hon gick upp en gång, då hon visste, att han var borta, och fick af hushållerskan veta, att grosshandlaren var mycket sjuk och tynade bort dag för dag. Den lilla flickan var bortskickad till en prestgård i Småland; läkarne sade, att det upprörde honom för mycket att ha henne i sin närhet. På våren kom ett bud från honom. Han skulle dö. Och han ville innan dess göra upp sitt gamla konto med henne. Han lättade sitt hjerta med att säga henne allt, och hon fick sitta der och höra honom oafbrutet tala om henne, henne, den enda, den oförlikneliga, som vait hans lifs lycka och som han för länge jdan förlåtit allt. Han hade skickat efter sin forna trolofvade för att be henne om tillgift, och nu glömde han det för att njuta af Fridhem på Gotland — det nygifta parets må hända framtida sommarbostad. Tvätt. Gardintvätt. V i d tvättningen bör man, för att undvika vidare rispor, sticka in de söndriga gardinerna i ett örongottsvar, innan man lägger dem i kitteln, och låta dem koka i detta. Stärkelsen pressas lätt ur gardinerna och man undviker sorgfälligt all vridning.
RIKETS STÄNDERS RIKS-ST AT FÖ K Ar 1861 och följande åren intilldess nästa Statsreglering vidtag Bih. till H. St. Prol. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Afd, 3 Band Riks-Staten för år 1861 och följande åren Fnleomsten: Ordinarie Inkomster för Slats-Verkel: Penningar 8,401-,800: — Indelta Räntor, förslagsvis beräknade . • 2,666,700: — Spanmål: 633,623 kubikfot Indelt med värde på förslag å 2 R:dr kubikfoten 1,267,230: — 417,673 kubikfot Oindclt med d:o 853,550: - 2 102 600: _ g m 100. 1,051,300 kubikfot. Extra ordinarie Inkomster, enligt Regeringsformens 60 § inflytande såsom Bevillning 20.800,400: Riksmynt. A. R:dr. ö 28,971,500 Summa | |28,971,500jStockholm den På Ridderskapet och Adelns vägnar: ti. f• Sparre, n. v. Landtmarskalk. På Prestc-Ståndets vägnar: It. Reuterdahl, Talman. intilldess nästa Statsreglering vidtager. Utgiften: Forsla Hufvud-Tileln: Kongl. Hofoch Slotts-Staterne Andra Hufvud-Tileln: Justitie-Departementet Tredje Hufvud-Tileln: Utrikes-Departementet Fjerde Hufvud-Tileln: l.andtförsvars-Departementet Femte Hufvud-Tileln: Sjöförsvars-Departementet Sjette Hufvud-Tileln: Civil-Departementet Sjunde Hufvud-Tileln: Finans-Departementet Allonde Hufvud-Tileln: Eckicsiaslik-Departementet Nionde Hufvud-Tileln: Pensionsoch Indragnings-Staterne S:r Bidrag för bestridande af de på Riksgälds-kontoret anvisade utgifter Penningar.
Majit finner sådant lämpligen kunna ske, från jordbruket skiljas emot åliggande för posthommanen att fullgöra de onera från hvilka de hittills varit i egenskap af posthemman befriade och att såsom följd häraf posthemmanen tillförbindas att, 24 Sammans, Statssamt Allm. Besv.- och Ekon-Ulsk. Betänkande N:o 21. likhet med andra i skjutslag indelade hemman, deltaga i det allmänna skjutningsbesväret. ” Detta beslut anser jag, för min del, vara fullt tillfredsställande och Utskottets förslag, att postskjutsen ovilkorligen nu skall från jorden skiljas, icke af behofvet påkalladt. I den mån jernvägarne fortgå och diligense-inrättningen utvidgas förändras postbefordringssättet, posthemmanen blifva, såsom sådana, öfverflödiga, de befrias från postskjutsskyldigheten och antaga samma natur som andra hemman. På detta lika enkla som rätta sätt torde frågan, utan något vidare Rikets Ständers åtgörande, ordnas. Ett kraftigt medel att påskynda saken är dock att de vid sednaste riksdag Postverket beviljade 70,000 R:dr årligen icke blott fortfarande anslås, utan verkligen af Postverket användas till Jet afsedda ändamålet. Jag anser således att ofvannämnda 70,000 R:dr årligen böra å 7:de Hufvudtiteln utföras utan det vilkor, som Utskottet dermed fästat.” Uti förestående reservation instämde Friherre Leijonhufvud, B. A af Herr af Klint, E. M. af Doktor Söderberg. af Doktor Landgren: ”Till alla delar öfverensstämmande med Herr Grefve Björnstjerna så väl angående nödvändigheten att bevilja ett anslag af 60,000 R:dr för afhjelpande af den öfverdrifna tunga, som skjutsningsbesväret på några orter medför, som ock af 70,000 R:dr för postskjutsens skiljande från jordbruket, anser jag mig skyldig att ytterligare framlägga de skäl, som för mig utgör ett hinder att biträda den genomgripande reglering, som Utskottet föreslår.
Enär Rikets Ständer vid de i sednare tider hållna riksdagar medgifvit, att den i Riks-ståndens kanslier och hos Utskotten anställda tjenstemanna-personal finge förskottsvis uppbära en del af den bemälda personal, enligt 1 mom. af Riksdags-ordningens 24 §, tillkommande aflöning, anser sig Stats-Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad af Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän nu blifvit föreslaget, böra tillstyrka: k Slals-Ulskoliets Memorial, Jii 9. att vissa, för månad bestämda, förskott å denna aflöning, jemväl under innevarande riksdag må, efter slutet af hvarje månad, få till vederbörande utbetalas med det för hvar och en föreslagna, här ofvan uppgifna belopp. Med hänsigt till det för Bonde-ståndets Sekreterare, i jemförelse med hvad för Sekreterarne hos de öfriga Riks-stånden blifvit föreslaget, tillstyrkta högre aflönings-förskott, får Utskottet upplysa, att enahanda förhöjda belopp äfven under de 2:ne sednaste riksdagarne varit beviljadt för förstbemälde Sekreterare, i anseende dertill att han, såsom icke boende i hufvudstaden, för sin tjenstgöring vid riksdagen måste vidkännas särskilda hyresoch ökade lefnads-kostnader. Öfriga nu ifrågavarande förskott äro för hvarje tjensteman upptagna till saipma belopp, som under flera .föregående riksmöten fått 3 riksdags-aflöningen afräkningsvis uppbäras. Enligt hvad Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän, rörande aflöningen för den hos Riks-stånden och Utskotten anställda vaktbetjeniog, jemväl föreslagit, får, under åberopande af de skäl, som föranledt Rikets Ständers vid föregående riksdagar i detta hänseende fattade beslut, Utskottet derjemte hemställa: att dagtraktamentet för de under denna riksdag hos Riks-stånden och Utskotten anställda vaktbetjenter må bestämmas till ett belopp af 1 R:dr 16 sk. för hvar och en af dem, samt likaledes efter hvarje månads'slut få utbetalas.
Antagom imellertid det förra; till hvilka undersökningar, hvilka principbestämningar, hvilken osäkerhet vid pröfningen, hvilken långsamhet vid rättsskipningen skulle icke allt sådant leda, särdeles om man härvid tillika öfverväger svårigheten att uppdraga en skarp gräns imellan den civila och ekonomiska lagstiftningsmagtens befogenhet4)? kommer ej deraf, att myndigheterna, som öfverskridit sin behörighet, alltid Sro Hofrätten underordnade; ty Hofrätten har ingen pröfningsrätt i sjelfva saken, när fråga är om ekonomiska författningars lämplighet eller olämplighet; och laga besvärstid iaktlages icke. Det tillgår oordentligt med Hofrättens pröfning, så vidt den sträcker sig utöfver frågan om den obehöriga författningens tillämpning i det för tillfället hos Hofrätten anhängiga mål. Deremot går allt i sin rätta ordning, om äfven underdomaren lemnar den obehöriga (behörigheten öfverskridande) författningen otillämpad. För att icke skandaliseras deraf, att en lägre myndighet (underrätt) så gör med högre myndighets (Konungens Befallningshafvandes) bud, kan man erinra sig, att väg till högre rätt finnes för den missnöjde, men att om detta icke hjelper, fastställelse!! af underrättens beslut icke är värre, än ett lika beskaffadt, omedelbart Hofrättens beslut. 2) Hvad tycker väl Talaren? Om t. ex. en författning är alldeles utgammal, så att man icke rätt vet, om hon bör gälla eller ej; så ser man väl, att Talaren icke vill låta domaren pröfva denna författnings giltighet. Men kan man då veta, om den gäller, utan att giltigheten pröfvas? Och hvilkctdera skall man utan pröfning antaga, att den gäller eller att den icke gäller? Är nu pröfningen för svår för domaren, men likväl nödig; hvem skall då anställa den? Är den lättare för någon annan? Om domaren icke äger de härtill nödiga kunskaper; hvem är då skyldig att äga dem? Eller är domaren icke sjelfständig nog; hvem är då skyldig att vara det? 3) Han har gifvit svar på tal, när han icke tillämpat den åberopade lagen, utan åberopat en annan. Eller är domaren skyldig att på annat sätt gifva svar på tal?
Ingen annan kvinnlig skald har ägt ett så rikt och på samma gång rörligt bildningsmaterial; af ingen kvinna har den klassiska litteraturen varit så personligt tillägnad. Också väljer Elisabeth Barrett bland sina tillgångar med den säkerhet som den fulla äganderätten skänker. Här finnes ej den kvinnliga oron att gripa miste, det osäkra trefvandet, som fruktar att stöta mot en gräns. De flesta kvinnliga diktare röja mycket snart allt hvad deras författarinnor veta, tänka och känna och därjämte att detta allt är – ganska litet. Elisabeth Barrett inger den trygga vissheten att hon vet, tänker och känner många gånger mer än hon uttalar; ja, att det är en outtömlig rikedom ur hvilken hennes bilder och ideer hämtas. Till detta kommer den sammanpressade fullheten, den explosiva styrkan i hennes ingifvelse. Det är tankemod och kulturellt öfverflöd, hvilka gifva Elisabeth Barretts diktning dess manliga förnämhet; det är kvinnohjärtats rödaste, renaste blod, hvilket ger den dess ädlaste ingifvelse; det är Elisabeth Barretts egnaste personlighetsdrag – det lodräta försjunkandet i känslans glödande djup – hvilket gör att den bild, den skildring, det utrop med hvilka hon sedan tolkar stämningen, höjer sig som en tunga af eld, hvilken sedan för alltid brinner öfver det föremål den vidrört. Men »den heliga yran» innebär ej blott lyrikerns styrka utan äfven möjligheten till hans svaghet. En skald, som medfödt äger och vidare utbildat formkänslan, offrar lätt innehållet för den rent språkliga musiken, medan frestelsen blir den motsatta för en diktare med ett rikt tankestoff men ett svagt formsinne. Detta senare blef fallet med Elisabeth Barrett, hvars lätthet att uttrycka sig i bunden form ej motsvarades af instinkten för skön form, hvilken alltid hos henne blef mer eller mindre lyckträff, trots hennes allvarliga ihållande arbete på den språkliga fulländningen. Hon saknade syn för den svårbestämbara linie hvilken skiljer hänryckningen från hejdlösheten; hennes berättigade och medvetna sträfvan att vidga det engelska språkets uttrycksmedel nådde ej säkert sitt mål, emedan hon saknade det fina öra hvilket gör dylika vågstycken till vinningar för litteraturen.
Ir 1851 införtullades 763, och år 1852, 866 stycken rakknifvar; men under samma år blefvo konfiskerade, det förra 2,546 och det sednare 2,022 stycken, lnförtullningen af pennknifvar utgjorde 890 det ena och 1,175 stycken det andra året; de konfiskerades antal var 355 och 408. Emellan förtullningen och konfiskationen af »andra slag» blefve jemförelsen svårare, emedan införsels-tabellerna upptaga skålp. och konfiskations-tabellerna dussin; men det bör dock anmärkas, alt sistnämnde tabeller redovisa det ena året 625 och det andra 430 dussin. 38 Bevillnings-TJtskoltets Betänkande, N:o 3. Koppar. Koppar nickel. Kopparskrot. Herr Hjerta har ock i sin motion yrkat nedsättning af införselstullen å rakknifTar från 16 till 6 sk. och ä pennknifvar från 8 till 4 sk. stycket, samt, under förutsättning att hans förslag angående klassifikation och tullsatser å manufakturoch handtverksgmide bifölies, ansett andra slag knifvar samt gafflar, ej specificerade, icke behöfva serskildt i taxan upptagas. Då vigtförtullning i allmänhet är både rättvisare och enklare, än fdrtullning efter stycketal, och derföre torde äfven i afseende å rakoch pennknifvar böra införas, samt Utskottet icke kunnat bifalla Herr Hjertås förslag angående tullbestämmelserna för manufaktursmide!, så och med hänseende till de ifrågavarande arliklarnes, efter deras olika beskaffenhet, skiljaktiga värden, hemställer Utskottet, att för rubriken Knifvar må antagas följande redaktionsoch tullbestämmelser: Rakoch Penn-, med eller titan fodral, 1 skalp. 1 R:dr — Tälj-, Sjömans eller gröfre Arbets1 skålp. 12 sk. Bordsoch andra slag, ej specificerade, samt Gafflar-. med trädeller hornskaft ... 1 skålp. 16 sk. med skaft af annat ämne
Hvad Constiiutions-Utskottet sålunda tillstyrkt, får Utskottet nu till Riksens Ständer öfverlemna, för att i enlighet med stadgandet i 56 §. Regeringsformen behandlas. Riksdagsmannen Hans Hansson ifrån Kopparbergs Län ingaf ett särskildt yttrande, hvilket han utbad sig till Riksens Ständer måtte medfölja. Stockholm d. 3 Juli 1815. På Höglofl. Riddersk. På Högv. Prest-Ståndets och Ad. Uedamöters .Ledamöters « vägnar vägnar Rudolf Cederström. C. v. Rosenstein. På Den 5 Juli. 631 Pä Vällofl. BorgarePä Hederv. Bonde Ståndets Ledamöters Ståndets Ledamöters vagnar > vägnar J. Wegelin. And. J.son Hyckert. G. A. Silverstolpe. Utdrag af Vrotocollet, hållet hos Constitutions-Utskottet den 21 Juni I8i5- S. D. I anledning af Utskottets beslut om förslag till ändring i 15 §. Riksdags-Ordningen, yttrade sig Riksdagsmannen Hans Hansson från Kopparbergs Län , som följer : ’5Om Frälsejords-ägare skola betala Riksdagsmans-arfvode till Ledamöter inom SkafteAllmogen, hvaraf Bonde-Ståndet, enligt 15 §. i Riksdagsordningen, endast bör bestå, så anser jag detta bidrag ej nyttigt utan mera vådligt, så vida följden naturligtvis skulle blifva den , att dessa Jordägare, om de betalte Riksdagsmans-arfvode, skulle de deltaga i valen och äfven kunna väljas till Riksdagsmän bland Skatte-Allmogen. Ehuru de i flera fall ägde rakt stridiga interessen, hvarföre de talade och således kunde blifva parti-representanter inom Bonde • Ståndet, hvilket vid alla Riksdagsmans-val borde på det sorgfälligaste observeras och förekommas. Men för all Skatte jord, i hvars hand den än må vara, anser jag Riksdagsmans-arfvode bör betalas till Häradets valda Riksdagsman, som bevakar \ Den 5 Juli. bevakar desé rättigheter , ehvad Jordägaren har Representations rätt ,i Bonde Ståndet eller icke.