Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi har funnit att dessa jagbackar bör säljas på offentlig auktion till högstbjudande, mot årlig avgift i spannmål eller hö att levereras antingen i natura eller pengar efter årliga markegångspriser. De upplåts under skattemanna rätt och med samma villkor som besittningsrätt av skattehemman. För att följa upp Ständernas beslut vid 1809 och 1810 års riksdag angående Kronans parker och skogar har Vi ytterligare beslutat följande. Att alla Kronans användbara skogar och allmänningar som inte flottan eller Kronan har behov av skall säljas på öppen auktion till högstbjudande under skattemanna rätt. Att kronans övriga allmänningar och parker bör helt och hållet fridlysas. Att skogar och allmänningar som ännu inte enligt 1805 års skogsordning blivit avvittrade, skall skyndsamt skiljas från enskildas ägor och förses med rör och rågångar. Att de inflytande skatteskillingarna skall insättas i Riksgäldskontoret och användas för flottans behov. Att umbärliga skogsoch jägeri betjäning skall dras in vid inträffade ledigheter. Att endast de bruksägare som inom 6 år efter kungörelse av den 4 februari 1817 anmält hos vederbörande kollegier skatteköp och erhållit detta på rekognitionsskogar, skall bibehålla rättigheten till skatteköp. De som inte anmält och fullgjort vad som står i 1811 års kungörelse får under två år ta så mycket skog som åtgår till deras smide. De får den tiden att fullgöra vad som beror för att erhålla skatteköp, så att skattebreven kan vara utfärdade inom 1820. § 24 Det av 1815 års riksdags beslut, att lägga ned Löfås silververk och dra in friheter och förläningar, har inte verkställts. I stället finns förslag på ytterligare utredning, för att se om innehavaren följt föreskrifterna om verkets drift och underhåll. Detta kommer endast att dra ut på tiden, med förlust för statsverket. Därför anbefaller Vi, att nedläggningen av verksamheten skall ske skyndsammast Den undersökning som gjorts vid Ädelfors guldverk har visat flera brister. Undersökningen är fortfarande ofullständig. Vi anhåller att en ny laglig undersökning i närvaro av kammaradvokat fiskalen och en eller flera i bergsvetenskap kunniga män skall utröna om gruvdriften vid Ädelfors skall fortsätta och om nuvarande arrendatorn brustit i fullgörandet av det med honom ingångna kontraktet.
Hafvet var spegelblankt och nästan isfritt, en och annan hvalross stack upp sitt af dimman vidunderligt förstorade hufvud i fartygets granskap, massor af sälar summo kring oss, och skaror af foglar, hvilka förmodligen häcka på Serdzekamens branta klippor, omsvärmade fartyget. Från hafsbottnen upphemtade trawlnätet upprepade gånger en synnerligen rik skörd af maskar, mollusker, kräftdjur m. m. En zoolog hade här haft ett rikt arbetsfält. Dimman fortfor, så att vi å andra sidan om Serdzekamen förlorade all landkänning, tills den 20 på morgonen mörka höjder åter började skymta fram. Det var bergstopparne vid Asiens östra udde, Ostkap, ett mindre lämpligt namn, som jag på kartan utbytt mot namnet Kap Deschnew efter den djerfve kosack, som för 230 år sedan första gången kringseglade densamma. Klockan 11 f. m. voro vi midt i det sund, som förenar Norra Ishafvet med Stilla Oceanen, och härifrån helsades från Vega den gamla och den nya verlden med flaggning och svensk salut. Ändtligen var alltså det mål nådt, för hvilket så många nationer sträfvat, allt sedan sir Hugh Willoughby, under kanonsalut och hurrarop från de högtidsklädda matroserna, i närvaro af en otalig jublande menniskoskara, år 1553 segerviss inledde nordostfärdernas långa rad. Men, såsom jag förut nämnt, blefvo förhoppningarna grymt svikna. Sir Hugh och alla hans män omkommo som banbrytare för Englands sjöfart och för färderna på det isfylda haf, som i norr begränsar Europa och Asien. Otaliga andra sjöexpeditioner hafva sedan dess beträdt samma väg, alltid utan framgång och oftast med uppoffring af fartyg och många käcka sjömäns lif och helsa. Nu först, efter förloppet af 336 år och sedan de fleste i sjösaker förfarne män förklarat företaget omöjligt, har nordostpassagen ändtligen blifvit verkstäld.
Hafva de unga större kunskaper, så hafva de gamle i stället större erfarenhet, och det gäller blott att öfvertyga ungdomen om, att de förra äro till ringa nytta utan den senare. Men det är svårt, nästan omöjligt, invänder man. Det är ju känd sak, att de unga aldrig låta öfvertyga sig — det är just deras fel, att de ej vilja höra eller taga skäl. Kanhända. Alldeles visst är det väl inte ändå, ty äro barnen vana vid att föräldrarne tala ömt och förståndigt med dem, så höra de nog också därpå, och några dispyter behöfva ej förekomma. Ett varmt och hjärtligt ord bryter då udden af den lilla bitterhet, som ju ofta kan uppkomma vid meningsutbyten, och det brukar ej behöfvas mer än en liten påminnelse om kärleken hos föräldrarne, för att barnen gärna gifva efter. Men nu kan det hända, att åsikterna äro så bestämdt utpräglade hos båda, att ingendera kan öfvertyga den andra. En häftig tvist blir ofta följden — blir det kanske just därför, att de gamla nödvändigt vilja påtruga de unga sina åsikter, och därför att dessa ej vilja låta påtruga sig något, hvad det än vara må. Då är det, som den från spädaste åren inplantade kärleken och kärleksfulla vördnaden å deD ena sidan och det kärleksfulla öfverseendet å den andra skola förhindra bitterheten i dispyten, så att, äfven om enhvar behåller sin mening, det goda förhållandet mellan båda består. När de uppväxta barnen se, att föräldrarne akta deras mening, akta de också föräldrarnes, och någon tvist kan då ej gärna komma i fråga. När de se föräldrarne utan tvekan gifva med sig, om de finna sin mening ohållbar, vänja sig barnen ju också vid detsamma och inse, att sådant är en af den goda tonens fordringar. Alltså — låtom oss tillåta barnen fritt och otvunget uttala sina tankar och åsikter, men låtom oss ej glömma att på samma gäng lära dem att utan envishet förfäkta sin mening, utan häftighet upptaga och utan öfverlägsenhet bemöta motståndarens. Vi skola då veta våra barns tankar, kunna intressera oss för det, som intresserar dem, och förstå, hvad som rör sig i deras känslovärld.
Vetenskaps-akademien äfven öfver denna sednare ansökning blif»- vit hörd, har akademien uti underdånigt utlåtande anfört, att vid jemförelse emellan de i ämnet gjorda underdåniga ansökningarne företedde sig den skillnad, att uti den sednare auditören Scheutz icke allenast inskränkt sin anhållan till i;del af den förut begärda summan, utan äfven beräknat kostnader för en resa til! modellens förevisande utrikes, hvartill komne den vigtiga omständighet, alt den nu företedda tnachinen, ehuru endast provisionel, beräknar, sätter och trycker tabeller, der 3:dje differensen är konstant; att den är grundad på en så fulländad idé, att den med lätthet kunde utsträckas till erforderligt omfång för alia sådana tabeller, som skäligen kunde blifva föremål för en räknemachin, samt att, i händelse af nådigt bifall till ansökningen, den blifvande nya modellen komme att förses med åtskilliga tillägg, som betydligt ökade machinens användbarhet; att allt ifrån år 1823 uppmärksamheten varit fästad på af professor Babbage gjorde försök att åvägabringa en fullständig räknemachin, äfven grundad på konstanta differenser af en viss ordning, men att, oaktadt Engelska staten på dessa försök lärer uppoffrat icke mindre än 30,000 sterling, machinen icke blifvit fullbordad.
Men för att gifva Rikets Ständer en klar föreställning, i hvad skick denna fråga sig för närvarande befinner, måste jag lemna en kort historik af dess utveckling. Såsom bekant är, var det genom Landtmäteri-Instruktionen af den 4 Maj 1827, som föreskrifter första gången meddelades om socknekartors och beskrifningars upprättande. Deri stadgades nemligen, att sådana arbeten skulle utföras 'af Ofver-lngeniören och de fem Ingeniörerne i GeneralLandtmäteri-kontoret samt af Förste och Andre landtinätarne och af de Vicekommissions-landtmätare, som önskade blifva Kommissions-landtmätare. Men dessa föreskrifter kommo ej till verkställighet. Sjelfva Regeringen medgaf, till en början stillatigande, att de voro overkställbara och erkände detta sedermera öppet i sin Proposition till Rikets Ständer den 19 Juli 1844, hvaraf följden blef, dels att Rikets Ständer beviljade, såsom regeringen begärt, 3,000 R:dr B:ko för verkets befordrande, och dels att Regeringen den 12 December 1845 utfärdade nya föreskrifter i ämnet. Men „ äfven dessa motsvarade ej sitt stora ändamål, hvilket år 1850, kort efter det n. v. Öfver-direk tören, för Landtmäteriet tillträdt sitt embete, af denne ådagalades. Regeringen gillade ej då Ofver-direktörens åsigter; men af Kongl, brefvet den 15 April 1859 visar sig dock, att de efter några år, gjorde sig till en del gällande. Öfver-direktören hade på uppgifne skäl, oaflåtligen yrkat, att General-landtmäterikontoret och landtmätarne i orterne borde befrias från skyldigheten att upprätta sockenkartor och redan i underdånigt memorial den 11 Maj 1852 hemställt, att socknekarteverket borde till gagn för det allmänna samt stor besparing af tid och kostnad, bearbetas af Topografiska Korpsen, erforderligen förstärkt, eller ock, men hvilket vore sämre, utföras af en särskild Recognoscör-korps, ställd under Ofver-direktörens befäl.
Ilr von Troil, Samuel Gust.: Jag har med uppmärksamhet åhört den föregående discussionen, men har, oaktadt alla de anmärkn:r, sorn emot det föredragna betänk, blifvit framställda, likväl derigenom endast funnit mig alltmera styrkt i den öfvertygelse, jag redan länge hyst, att både rättvisa, billighet och statsklokhet påkalla den af Utsk. föreslagna förändring i nu gällande arfslagar. Bland alla de talare, som hittills yttrat sig, har nästan ingen kunnat bestrida billigheten af en dylik åtgärd; men desto mera vigt har man försökt att fästa vid de skäl, som ifrån den politiska och statsekonomiska synpunkten kunnat emot densamma anföras. Det gifves en taktik, som ej sällan med fördel användes under den parlamentariska debatten, och hvilken äfven i dag har blifvit af flere talare ganska lyckligt begagnad, det är att dä fullgoda skäl saknas, för drifvandet af en sats, man söker föra discossionen ä sidan om ämnet, för att derifrån afvända uppmärksamheten. Mycket har i detta afseende blifvit ordadt, men jag skall ej till besvarande upptaga dessa yttranden af mine värde motståndare. Jag skall hvarken med den ene räkna eller uppmäta Frankrikes parceller, följa den andre på dess dans omkring majstången, eller med den tredje undersöka, huruvida ej rättvisan fordrade, att, om den lika arfsrätten blifvit införd, de friska barnen i ett hus skulle tvingas att förtära lika mycket mcdikamenter, som det sjuka. Jag vill icke besvara alla dessa yttranden, utan endast hålla mig till hvad som i sak blifvit anfördt. Man har talat om den länga tidsföljd, hvarunder arfsförhållandena varit ordnade efter nu gällande lag, och man har deraf velat hemta ett stöd för afstyrkandet af alla förändringar i densamma. För mig synes det deremot ovedersägligen klart, att en orättvisa, som fortfarit under sekler, just för denna långa continuitet, mer än någon annan, erfordrar rättelse. Dessa lagar voro stiftade på en tid, då civilisation och förmildring i seder befunno sig pä en helt annan ståndpunkt än nu.
Det första, eller att Ulsk:n icke skulle vara nog bekanta med sina ledamöter, har, som mig synes, sä tillfyllest och så segrande blifvit vederlagdt af Gr. Cronhjelm, att jag ej vet huru man derom vidare kan hysa mer än en tanka; ty solklart måste det vara, att de personer, som kunna komma i fråga till Utsk:s-ordf. icke äro alldeles okända nykomlingar, utan sådane personer som redan förut genom vana och erfarenhet förvärfva! sig skicklighet, och derigenom äfven anseende i det allmänna. Hvad åter beträffar den förespeglade vådan och olägenheteu af valens beständiga förnyelse, så ani äller jag att man täckes hålla sig till hvad som är föreslaget, oell icke till sina egna fantasier. Förslaget talar blott om e.tt val och allt hvad som ordas om andra supponerade förhållanden hör således alldeles icke till saken, utan är, såsom argument betraktadl, blott och hart ett sofisteri, hvarmed man säkerligen icke vinner någons öfvertygelse, och hvars hela värde torde inskränka sig till att fä en pretext mera för sitt afslag. Man har klandrat förslaget emedan det vore partielt, isoleradt, och derföre yrkat dess förkastande; men jag frågar eder, mine Hrr, huru man väl skall bete sig för att göra alla till viljes. Om någon större, mera genomgripande förändring föreslås, hvad händer då? Jo, då ropas öfverljudt, om omstörtningsförsök, om det gamlas upprifvande från grunden, om brist på sans och mätta o. s. v. och förslaget duger ej, emedan man måste gå varligt till väga. Nä väl! nu förekommer ett annat förslag, der dessa principer blifvit följda; man har skonat det kära gamla till sina grunder och föreslår blott en partiel förändring; detta borde väl då vara en förtjenst. Nej! nu är förhållandet omvändt, och förslagets egenskap att endast delvis söka närma sig ett bättre blir klandradt och blir ett skäl till dess förkastande. Ar väl detta förfarande billigt? Ar det väl conseqvens i dessa arguraenter? Jag hemställer detta till eder sjelfva, mina Hrr. Man har talat om obilliga concessioner.
Var det inte er egen och undandölja detta lumpna skräp, som nu bringat oss kortsynthet, som bedrog er, då ni på den rysliga färden, medtog denna förut svage och eländiga varelse, hvars förnuft derigenom råkade i förvirring? Ni förebrår mig, min bekännelse: det är sannt: jag har, sedan bevis redan voro framlagda, inte förnekat mitt brott, men jag hoppades derigenom bereda oss en mildare dom Jag bedrog mig Lagarna fordra vårt blod, låbens hand.) Var en man, min far! försona er tom oss möta döden med lugn! (fattande gubmed Gud och med er sjelf, och kom ihåg, att det ges ett annat lif, dit vi redan i dag ska inträsyndaskuld i detta da, hvarest uppriktig ånger tages i afräkning på vår Haraldson. nu. Gud vare oss nådig, och ge mig det lugn som Du har rätt, son det är för sent att rasa 94 både du och prosten sökt intala mig. Mod fattas mig ej; alldrig har jag darrat för döden, så ofta jag än skådat honom i ansigtet; och ehuru väl jag just inte önskat göra bekantskap med bödeln och bilan, skall ändå ingen få säga, att gubben Haraldson gått till galgbacken som en feg kruka. Fångvaktaren inkommer.) (Man hör skrammel af nycklar utanför fonddörren. ANDRA SCEN. De förre, FÅNGVAKTAREN. Fångvaktaren. Haraldson Kom ni emedlertid hit in, gubbe. Gud jag tackar dig det är Askenberg. Birger (för sig sjelf). Här är någon som önskar tala med er, Kapten (Fångvaktaren insläpper Haraldson genom en sidodörr, går derefter ut, hvarpå Arnman inträder.) TREDJE SCEN. ARNMAN, BIRGER. Birger (uppger vid åsyn af Arnman ett utrop af smärtsam öfverraskning). Arnman (med ädel värdighet). Ah Han Ni har låtit kalla min salig' faders ungdomsvän,
Af torra hudar infördes sistl. år 2,076,838 hvilket efter 1 sk. 10 runs!, per ger en afgift af 79,323 R:dr och för 1,333,584 U hudar andra slag, hufvudsakligen saltade, 27,783 R:dr. Om tullafgiften å dessa båda artiklar sättes ned till 1 sk. för torra och 8 runst. för saltade hudar, så skulle minskningen blifva under förutsättning af samma import, å torra hudar 36,056 och å andra slag 9264 R:dr eller tillsammans 45,320 R:dr. Detta är ingalunda en större afbränning än hvad de så betydligt förökade tullinkomsternas belopp väl kunna tåla vid, och billigheten i hög grad fordrar när det gäller en sådan nödvändighetsartikel. Dessutom synes tullvärdet 16 skir b:ko U för torra och 8 skir för saltade hudar vara alltför högt och böra nedsättas, ty om också hudar under det sista året slått nära intill dessa priser, då nästan alla varor varit ovanligt updrifna, så kan det dock ej antagas såsom det öfver hufvud gällande och föreslår jag den jemkning, som efter flere års priskuranter i medeltal kan finnas utgöra den rätta. Det \ore efter min öfvertygelse visserligen det riktigaste att afskaffa all införseltull på artikeln hudar, men då det svårligen lärer vara att hoppas, att genomföra detta, emedan det skulle anses innebära en för stor minskning af den säkra inkomst; som kan väntas af denna artikel, torde Utsk. åtminstone ej finna det nu gjorda förslaget innefatta någonting obilligt. I afseende på en annan nödvändighetsartikel, nemi. Ull, vågar jag tro, att importtullens borttagande helt och hållet skall med flere giltfga skäl kunna försvaras. För beklädnaden i vårt nordiska klimat är framför allt annat af vigt att kunna tillverka eller erhålla yllefakater så billigt som möjligt och så mycket som möjligt underlätta tillfället att göra denna tillverkning till föremål för husfliten.
Om natten grät han och jämrade sig, och till allt, som Nina ville säga honom till tröst, svarade han blott: »Han är död! Han kommer aldrig tillbaka!» Hon ville så gerna blanda sina tårar med hans och gråta i hans famn, men det var som om hans sorg blott var hans; han kunde icke dela den med någon. Det var nästan, som om han kände sig fiendtlig mot alla, också mot Nina. Han ville vara i fred med sin klagan. »Detta slutar aldrig!» tänkte Nina. »Han är tillintetgjord för hela lifvet!» och hon såg sig förtviflad om efter hjelp både till himlen och jorden. Men en månad efter barnets död förekom en märkvärdig rättegång, i hvilken Tofte blef indragen, och det varade icke många dagar derefter, förrän han började få tillbaka sitt gamla utseende. Ännu en månad, och han talade knappt om sin son längre. Han önskade, att allt, som påminde om honom, skulle tagas bort. Han kunde icke tåla att se det, och då han snart aldrig nämnde honom mer, var det som om blott en osynlig gäst hade besökt Ninas hem. Men nu, då hon icke längre var ängslig för sin man, vaknade hennes sorg till lif, och för hvar dag sänkte den sig djupare i hennes hjerta. Den förskräckliga tomhet, som ett barns död efterlemnar, kände Nina dubbelt derför att hon aldrig vågade tala derom. Tofte bortvisade den minsta häntydning derpå. Han flydde derför som för något förskräckligt, som han icke ville eller kunde bära. Det skulle utplånas. Men Nina mindes dess mer. Hon kom ihåg den minsta rörelse, det minsta minspel hos sitt barn, under dess korta lif, då allt hos det hade varit helsa och behag, och hon tänkte på de fasansfulla timmar, då det stred med döden. Hon drömde, att hon låg med det i famnen, och vaknade för att kyssa den tomma kudden. Det var, som om ett stycke af hennes hjerta hade blifvit slitet bort och det ännu blödde. Hon försökte att se glad ut, när Tofte kom in, men det lyckades icke alltid. En afton hade hon gråtit så mycket, att han såg det. »Hvad är det?» frågade han buttert och lyfte upp hennes haka. »Ack, du kan väl förstå det», sade hon sakta och började gråta igen.
R:dr per 1,000, ark, likaledes till 40 R:dr per 1,000 ark, äfven om hvarje ark skulle komma att innehålla 12 stämplar; hvarjemte priset för skärning af papper, nu bestämdt till 1 R:dr per 1,000 ark skrifkartor och 1 R:dr 20 öre per 1,000 ark beläggningsstämplar, hädanefter skulle blifva 1 R:dr per 1,000 ark för båda slagen. Utskottet har tagit i öfvervägande hvad sålunda förekommit; och hvad sålunda angår frågan om afskaffande af det nu brukliga stämpelpapperet å hela ark, så inhemtas af Utskottets vid sistlidne riksdag afgifna betänkande N:o 22, att det från Stats-kontoret år 1859 utlemnade stämpelpapper å helark med ett försäljningsvärde af 205,300 R:dr har en tillverkningsoch transportkostnad af omkring 32,500 R:dr eller nära 16 procent af värdet, då deremot samma kostnad för beläggningsstämplarne utgjorde icke fullt * prrcent af deras försäljningsvärde. Det är således uppenbart att en högst betydlig besparing för Statsverket skulle uppkomma genom de såkallade skrifkartornas afskaffande och ersättande med beläggningsstämplar. Den väsendtligaste olägenhet, som denna åtgärd skulle medföra, vore, att Domare och en del andra Embetsman finge vidkännas en ökad utgift derigenom att de nödgades sjelfve bekosta papper till de expeditioner, som nu skrifvas å stämpladt papper; men då, på sätt i en vid Stats-kontorets och Kammar-rättens utlåtande fogad reservation af Herr Kammarrätts-Rådet och Riddaren Alander blifvit närmare utveckladt, någon rättighet att kostnadsfritt erhålla skrifpapper icke blif\it vederbörande domare eller andra embetsmän tillförsäkrad, utan de af nämnda fördel endast på sådan grund kommit i åtnjutande, att man betraktat stämpelpapperets anskaffande på Statens bekostnad såsom en oundgänglig kontroll å stämpelafgiftens ordentliga utgörande; så synes en sådan de enskildes förmån icke böra hindra en för Statsverket fördelaktig förändring.
S Sami. 1 A/d. 7 Haft. n 66 Bil. till Bevillnings-Ulskoltets Betänkande N.-o tä. ter 2:dra Artikeln, med skyldighet likväl att, vid redogörelsen för sistnämnde bevillning, bifoga bevisen, att de personelle afgifterne blifvit annorstädes påförde; kommande de, hvilka låtit bos sig skattskrifva sådane sjömän, alt ansvara för personelle utskyldernes erläggande till vederbörande Uppbördsman. Kustboer och andre, som idka sjöfart, utan att låta inoch utmönstra sig å Sjömanshus, åläggas vid enahanda ansvar, som för underlåten uppgift till Taxerings-Comité är stadgadt, att icke begifva sig från orten på sjöresa, förr än de derom anmält sig till anteckning hos Pastor i församlingen, sorn meddelar denna uppgift tili vederbörande Häradsskrifvare, hvilken det åligger vaka deröfver, att Sjömansbevillningen blir sådane personer behörigen påförd, för de år, sådan sjöfart biif\it idkad, att uttagas vid återkomsten till orten §. 137. Husbonde häfte för tjenstehjons, och mästare ansvare för hos honom mantalsskrifven gesälls eller arbetares, jemte deras hustrurs och barns, utskylder, med rättighet att, genom afdrag å gesällens eller arbetarens arbetsförtjenst, derföre göra sig betald. Enahanda förhållande ege rum, i afseende å gesäll eller arbetare, som 3:ne veckor före mantalsskrifning från mästare afflytta t, utan att sedermera låta sig skattskrifvas, då i slikt fall betalningsskyldigheten drabbar den mästare, hos hvilken han senast under skatte-året arbetat. Till gesäll eller arbetare, som efter mantalsskrifning afflyttat, lennie mästare bevis, att ulskylderne blifvit innehållne; och bör lietta bevis af gesäll eller arbetare företes, då lian bos vederbörande auctoritet om pass anhåller för att sig till annor ort begifva.
Till yttermera visso vilja vi om Odysseens poetiska enhet vädja till Wolfs eget intyg, som säger, att ”detta Poems beundransvärda hela och sammanhang må anses för det Grekiska snillets mest lysande minnesmärke” 7. – Men nu öfverträffas, i vår oförgripeliga tanka, Odysseen härutinnan vida af Iliaden. I en summa af reseäfventyr kan redan genom sjelfva ämnets beskaffenhet sammanhanget vara lösligare. Det hela tillrundas väl genom Ulyssis hemkomst, hvarigenom hans irrfarter hinna sitt mål. Men uti Tiresias’ spådom i elfte Rapsodien, som förutsäger att detta mål skall uppnås, ändas ej dermed Ulyssis resor, utan, besynnerligt och oskickligt nog, tillägges, att han med en åra på axeln är dömd att åter vandra, tills han kommer till ett så långt bort från hafvet boende folk, att det ej känner bruket af åror och fartyg 8. Detta hänvisar på andra äfventyr, som ligga utom det med hemkomsten i sjelfva verket slutande Poemet, och skulle kunnat gifva anledning till en ny Odyssé. Annorlunda Iliaden! Här är öfverflöd, nemligen, af poesi, men eljest föga öfverflödigt. Achillis vrede i följe af tvisten med Agamemnon, uppgifver skalden strax i början såsom sitt ämne. Denna vredes försonning genom förlikningen med Agamemnon, och den förnämste Trojanske hjelten Hectors fall i följe af Achillis återtagna del i striden, är Poemets slut och fullbordan. Jag vet ej om man rätt gifvit akt på tidsföljden i Iliaden. Ingen ting visar bättre, hvilken högst concentrerad framställning detta Poem, med all sin lugna episka bredd, ger af sitt ämne. Har jag räknat riktigt, så upptaga, utom den första och den sista Rapsodien, hvaraf den förra omfattar omkring tjuguett, den sista tretton dagar, alla de öfriga, som mest utgöra den egenteliga berättelsen, endast en tid af sex dagar. Man märke: här är fråga om det tioåriga Trojanska kriget! – Hvilken rikedom af händelser skulle ej en så lång tidrymd erbjuda!