Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers åtgärd i anledning af hvad Herrar Bruse och Valley, rörande fribrefs-blanquetters tillhandahållande i Calmar och Rikets öfrige stapelstäder, föreslagit; men, emedan åliggandet för skeppsredare, att för hel fri li ets lillgodonjutande, vid fartygs återkomst i Svensk hamn, förse det med nytt fribref, om resan öfver ett år fortfarit, onekligen förorsakar besvär och kostnad, utan alt åtgärden synes i något afseende behöflig, men fri brefvet deremot blifver onyttigt och måste emot ett annat utbytas, om fartyget kom mer att ligga hemma ett år, eller om annan skeppare anlages; så anser Utskottet sig böra tillstyrka Rikets Högloft. Ständer, att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, alt fribref för fartyg måtte anses gällande för hela resan, intill dess det i Svensk hamu anländt och inklarerat, äfven i det fall att resan fortfarit öfver ett år, eller att nämnde tid från fribrefvets utfärdande lilländagått emellan det fartyg ifrån inrikes ort afseglar och dit återkommer. Hvilket allt, jemte tvänne Ledamöters serskilda meningar, vördsamt underställes Rikets Högloft. Ständers närmare pröfning. Stockholm den 27 Mars 1834- Re - Allm. Besv.- ock Occon.-Utsk. Betänkande N'.o 18. Reservationer ; Grefve Posse, Arved: Af de om handel och sjöfart lid efter annan, i Sverige utkomna Författningar finner man, huruledes föreskriften, att Svenska fartyg skola vara försedde med ett af Kongl.
Som publika papper, hvilke af Filialbank till Riksbanken aflemna?, såsom säkerhet för derifrån erhållen försträckning, skola beräknas till enahanda värde, hvartill de i Riksbanken belånas: hafva Revisorerne ansett sig böra för Rikets Ständer anmäla, att, ehuru Svenska Hypotheks-föreningars i Svenskt mynt stälda obligationer, löpande med i procents ränta edler derutöfver och betalbara efter utlottning, enligt Fullmägtiges beslut, i intet, fall, belånas till mera än högst 85 procent af kapitaleller nominal-värdet, Fullmägtige likväl, såsom säkerhet för Filialbanken i Sundsvall meddelad försträckning, till Assigneringar af Diskont-Verken å Reservfonden. Om FilialBankens i Sundsvall begäran att för dragning ä kreditiv i Riksbanken få begagna vexel. Angående säkerheten för FilialBankens i Sundsvall försträckning. Banko(Jtskollels Berättelse AT:o 7. 90 procent af berörda värde, antagit Östgötha Hypotheks-förenings obligationer, löpande med 4-j procents ränta och stälda pä amortering; men då, efter hvad Revisorerne jemväl upplyst, oinförmälda obligationer åtföljas af en utaf Direktionen öfver Stockholms Enskilda Bank utfärdad förbindelse, deri Direktionen utfast sig, alt till 93 procent afnominal-värdet öfvertaga samma obligationer den 15 Augusti 1865, då bemälde Filialbanks oktroj tilländagår, och således närmast kunna jeni föras med sådana Hypotheks-föreningsobligationer, som, stälda på uppsägning eller några få års förfallotid och derefter skeende uppsägning, i öfverensstämmelse med Banko-reglementets föreskrift i 160 § mom. 1, och Fullmägtiges derå grundade beslut, vid belåning antagas till 90 procent al kapitaleller nominal-värdet; finner Utskottet hvad sålunda förekommit icke böra till någon åtgärd föranleda. § 13. (1860 års Revis.-Ber. § 75.) Rättegången
I nästa ögonblick slogs dörren upp, och kvinnorna, förstummade av häpnad, sågo en svartskäggig, kaftanklädd gestalt, med ett hemskt, blodstänkt anlete, skrida dem förbi och skyndsamt försvinna genom den motsatta dörren, som ledde till balkongen. Hermione var den första, som återvann sin fattning. Hon skyndade till kammaren, som den okände lämnat, och där hennes brudgum skulle avvakta henne. Men vid den syn, som mötte henne här, vacklade hon tillbaka och sjönk sanslös i sina framilande väninnors armar. Kvinnornas rop kallade Krysanteus och de få kvarvarande gästerna till stället. Medan de samlade sig kring det blodiga liket, hade en annan serenadgivande flock av Karmides' vänner stannat utanför bröllopshuset. Man hörde ånyo musik och sång och det hävdvunna omkvädet, som förekom i bröllopsvisor: Hymen, giv lycka och fröjd! Hymenäos, eja, Hymenäos! TRETTONDE KAPITLET. Dagen därefter. Morgonen, som följde den olyckliga bröllopsdagen, var bestämd att sanna ett rykte, som länge kringflugit från mun till mun. Det hade nämligen viskats, att kejsaren var död. Han skulle hava stupat i en drabbning mot perserna. Ingen hade ännu vågat högt förkunna ryktet. Det hade varit högmålsbrott. Men det var likväl knappast någon, till vars öra det icke nått. Kristianerna trodde det, emedan de länge väntat ett sådant slut på Julianus' levnad. Hedningarne trodde det icke, emedan de hade alltför mycket att frukta av dess sanningsenlighet. Ryktet var dessutom utpyntat med vidunderliga tillägg. Kristianerna ville veta, att i de flyende persernas leder hade visat sig en ryttare i ljusstrålande rustning, och att den hedniske kejsaren, medan han förföljde fienden, träffades av ett eldglänsande spjut, som slungades av denne okände kämpes hand. Ryktet tillade, att de romerska legionerna efter Julianus' död hade till kejsare över världen utropat en simpel livdrabant, som var ivrig kristen och tillgiven den rättrogna homoiusianska bekännelsen.
Herr von Troil, S. G. «Emot den af Stats-utskottet med en rösts majoritet beslutade hemställan, »att Rikets Ständer ville i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit, till beredande af framtida nedsättning uti anslaget å tredje hufvud-titeln, täcktes, i hänseende till kostnaderne för de till bevakande af Sveriges och Norriges diplomatiska angelägenheter å utrikes orter anställde sändebud, vidtaga sådana Stals-Utskottets Utlåtande, N:o 40. 15 inskränkningar, som, utan förnärmande af rikets värdighet eller åsidosättande af dess verkliga fördel, låta sig verkställa» reserverar jag mig, likasom emot de motiver, som blifvit lagde till grund för densamma. Ilar man då redan glömt, att Rikets Ständer vid 1840—41 årens riksdag nedsatte tredje hufvud-titelns anslag från 266,6662/3 till 200,000 r:dr och extra utgiftsmedlen, af hvilka en del utgingo till kabinetts-kassans förstärkande, från 100,000 till 30,000 riksdaler? Vet man icke, eller låtsar man ej veta, att tredje hufvud-titelns derigenom till det minsta möjliga nedsatta anslags-summa tvingat till en reglering i afseende på våra diplomaters aflöning, som omöjliggör hvarje ytterligare inskränkning deruti? och bör man under sådana förhållanden till konungen framkomma med en skrifvelse, som, hvad man än derom må säga, i sig innebär en orättvis hänsyftning på bristande hushållning med tredje hufvudtitelns medel? Jag tror det icke och jag finner det så mycket mindre granlaga, som man ej bordt lemna ur sigte det föga hedrande beslut, 1840—41 års Ständer vidtogo i afseende på en annan, med kabinetts-kassan nära gemenskap egande, fråga, hvaraf de kännbara följderna ännu icke blifvit fullt utplånade.
Hvad sockenstämmas hållande i Maj månad beträffar, så kan jag icke annat finna, än att den månaden är rätta tiden dertill, emedan presteåret börjas d. i Maj och räkenskaperna då skola genomgås och öfverlemnas från den ena till den andra. Derefter matte således lätta tidpunkten inträffa till församlingens sammankallande. Hvad deras yrkande angår, hvilka vilja hafva sockenstämma Den 6 Mars. i November månad, så får jag erinra derom, att sedan flyttningen försiggå11 den 9.4 Oetober, bölja vanligtvis busförhören, hvilka upptaga bela November månad. Jag hemställer då, huru passande det kan vara, att midt under dessa förhör ullvsa allmän sockenstämma. Förrän dessa förhör äro slutade och mantalsskrifningen förssiggått, anser jag någon reda icke kunna vinnas i afseende på ställningar och förhållanden med fattigförsörjningen m. m.; och jag tror derföre, att den princip Frih. Nauckhoff uttryckt icke bör åsidosättas, nemi. att lemna församlingarna frihet att till sockenstämmornas hållande välja den lid de anse mest passande. I öfverensstämmelse med denna åsigt yrkar jag bifall till 1 §:n, sådan den är. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag anser oundgängligen nödigt att bestämma tiderna.för sockenstämmors hållande. För närvar, äro de utsatta i presterskapets privilegier. Dessa kunna icke upphäfvas utan Konungs och Sländers sammanstämmande beslut. Den a3 §:n lyder som följer: "Så skall ock årligen vid Philippi, Jacobi och Michaelis tid, jemväl dessutom, enär sä omtränga kan, eller församlingen det begärer, presterskapet på landsbygden hafva makt att hålla albnänneliga sockenstäm mor uti sina socknestugor, eller vanliga ställen’’ etc. — N11 stadgar dessutom 1817 års författning att sockenstämma skall hållas årligen i hvarje församling uti Maj och Oetober månader samt eljest när nödvändigheten det fordrar. Vill man upphäfva detta stadgande , så måste man i stället uppgöra ett annat, som af Konung och Ständer godkännes. I annat fall lära presterskapets privilegier inträda i deras gällande kraft.
Alltid var man väl icke så noga i valet af skådespel; och Consistorium Ecclesiasticum tyckes hyst betänkligheter i saken, hvilket synes af följande anteckning i dess protokoll för d. 6 Mars 1645: ”Påminte H. h. Biskopen om sådana ovanliga Comedier skola afläggias. Ingen heller Comedia för än den in Consistorio är beviljat”493. Förmodligen hafva väl dessa ovanliga komedier varit verldsliga dramer, utan moralisk syftning. Det älsta kända finska skådespel förskrifver sig från 1647 och är författadt af Jacobus Petri Chronander. Han var född i Westergöthland, troligen i början af 1620talet, och inskrefs som student vid Åbo Universitet 1643, der han synes hafva ådragit sig mer än vanlig uppmärksamhet, enär han bland sina gynnare räknade den mägtige hofrättspresidenten, riksrådet Jöns Kurck, professor Wexionius samt assessoren Petrus Vigelius. Chronanders studier voro juridiska, och år 1651 disputerade han för juridisk grad under Wexionius (då adlad Gyllenstolpe). Han skall ock hafva blifvit utnämd till Juris doctor utan promotion. Sedan han en tid varit justitiæ administrator i Pommern, blef han d. 22 Dec. 1660 häradshöfding på Gottland och följande året derjemte Wisby stads president, hvilken plats möjligen varit ett öfverborgmästareembete. År 1667 anhöll han om befrielse från presidenttjensten på grund af svårigheten att sköta båda sysslorna; hans anhållan beviljades visserligen, men han synes dock först 1669 hafva fått en efterträdare på denna plats. Hans domsaga delades sedan i tvenne, och han sjelf behöll ”södra befallningen.”
Jag vill derföre här upptaga de enskilda ställen som bevisa Wäinämöinens och Ilmarinens gudomlighet, under de rubriker som Collan redan 1836 uppställde, men betydligt förökade. För det första tilldelas dem epithetet ikuinen, iän-ikuinen, evig, evärdlig;107 2:o gudomlig makt, skaparemakt. Ty om äfven utmärktare menniskor kunde frambringa mångt och mycket i verlden genom ett trollord, såsom i allmänhet en schaman, så står dock Wäinämöinen i spetsen för hela detta skaparslägte. Enligt gamla upplagan af Kalevala är det han, som vid äggets bristande i stycken, frambringar allt genom sitt blotta skaparord. Eller gifves det väl något högre bevis på gudomlig makt än dessa ord ur den vises mun: Munasen alanen puoli Alaseksi maa emäksi! Munasen ylänen puoli Yläseksi taivaseksi! Mi munassa valkiata Se päivä paistamahan! Mi munassa ruskiata Se kuuksi kumottamaan! Munasen muruja muita Ne tähiksi taivahalle! Det är ett värdigt motstycke till de sublima orden i Genesis: varde ljus! Och icke heller Wäinämöinen lemnar skapelsen åt sitt öde, utan vakar med kärleksfullt öga öfver dess fortkomst. Beskrifningen fortsattes huru Siinä mies meret lukevi, Uros aallot arvelevi; Kussa päätänsä kohotti, Siihen saaria saneli; Kussa kättä käännähytti Siihen nientä sivoeli j.n.e. Hela detta ställe är väl i nya upplagan förändradt, men Lönnrot har sjelf för mig medgifvit, att de flesta varianter här hafva Wäinämöinen i stället för det sednare Ilmatar. Äfven i upplagan af 1849 är det Wäinämöinen som fullbordar skapelsen, derigenom att han låter Pellervoinen beså jorden med träd och örter.
Detta är en fullkomlig irring; ty hvarken är liofalds-systemet nytt, ej heller för någon enda Svensk man eller qvinna obekant. Tvertom är detta rakne-systeme just det enda, som hvar Svensk man kan och känner, emedan det från spädaste barndomen är oss allom inplantadt genom sjelfva modersmålet. Vi lära det i och med detsamma vi lära tala, samt hvarken känna eller begagna något annat räknesystéme, och. detta så mycket mindre, som i hela v i tfa verlden för närvar, icke finnes något kändt folk, som äger något annat, än just detta, nemi. t i o-syst ferne t, hvars giuind tvifvelsutan står att igenfinna i våra 10 fingrar. Alt räk7 Hjy 3oG Dea 17 Maj c. m. ra på fingrarna är jn dessutom ett nationell ordspråk, såsom råd lill den mindre kunnige. Sedan vi sålunda från barnkammaren fått begieppet om denna första tia, får man snart höra det uppväxande barnet ljudligen uttala: 2 tio, 3 tio, 4 t'0) 5 tio, 6 tio, 7 tio, 8 tio, g tio, samt 10 tio, sorn vi kalla hundrade. Derefter säga vi: 2 hundra, 3 hundra, 4 hundra, 5 hundra, 6 hundra, 7 hundra, 8 hundra, g hundra, 10 hundra, som vi kalla tusende. Vidare säga vi: 2 tusen, 3 tusen o. s. v. Häraf synes ju klart: att tian är en liofald af enheten, hund rådet är en liofald af lian, tusendel är en liofald af hundradel o. s. v. framåt.
Han anmälte under riksdagen 1778 en tidning, som i sitt profnummer förkunnade sig ämnad, att, ”i fäderneslandets uppnådda lyckliga belägenhet, der det vore farligt att lemna hopen åt den sysslolöshet, som en oafbruten sällhet nödvändigt medför, motverka ledsnaden, – denna förminskning af menniskans varelse, för hvilken hon har en sådan fasa, att hon hellre arbetar på sin skada, än gör alldeles intet; muntra och upplysa ett trumpet och okunnigt folkslag, som, under politiska tvister, föraktat Snillets läckra och oskyldiga nöjen; befrämja en kunskap, ledande till medborglighet; framställa Kritiken för Poetens fötter till en lykta, utom hvars ljus han sällan råkar till Smakens tempel, och särdeles nödig i Sverige, der ännu vägen ditupp är så obanad, och likväl så många löpa i mörkret att söka den”. Så uppkom den fordom så prisade Stockholms-Posten: under flera år den fullständigaste svenska spegelbilden, i ondt som i godt, af den nyssnämnda bildningens öfvermått; hvars verkningar, dagligen43 spridda öfver stad och land i dess lätta flygblad, nu allmännare än någonsin gjorde sig väg genom ett skrifsätt, som på samma gång roade, beundrades och fruktades. Det hade nämligen den dubbelegenskap, att i den kritiska tillämpningen af Redactionens öfvertygelser vara skoningslöst, och att öfverglänsa alla de andra svenska dagpapperen genom sin städning, sin liflighet, sin välgjordare vers och sin uddigare satir. Vi kunna således ej undra, att denna tidnings första fem eller sex årgångar, omkring medelpunkten af en afgudisk vördnad för de samtida fransyska mönstrens snille, smak och philosophi, visa oss ett det fullkomligaste lilla sammandrag af hela det beteende, som var sjelfva förebilderna eget.
Åberopande hvad j förra Betänkandet är anfördt, får Utskottet tillägga, att så betänkligt som det å ena sidan skulle vara att, i en fråga af den ömtåliga beskaffenhet, som den om fylleribrotts bestraffning, vidtaga en så genomgripande förändring, alt penningeböter borttogos och endast varning inför Kyrko-Rådet i stället infördes; lika orätt vore det, å en annan sida, att bibehålla nuvarande system med dess dels vanärande, dels på den felandes ekonomiska ställning menligt inverkande straff, eller att stadga urbota bestraffningar, helst ytterst stränga straff ej lära vara de medel, som till lasters hämmande äro tjenlige att användas. Utskottet har i sitt förslag sökt gå en m del väg, hvarigenom Utskottet anser de vid återremissen yitrade skiljaktiga meningar, så vidt för närvarande är möjligt, redan vara sarnmanjemkade; och Utskottet bör serskildt fästa uppmärksamhet derpå, att då Utskottet antagit fjerde resan eller oftare begånget fylleribrott såsom ett lagligt skäl för den felandes försättande i omyndigbets-tillstånd, samt en omyndig förklarad person icke lärer till befattning, utmärkande medborgerligt förtroende, utses; så har deni 3813 års Författning stadgade påföljd af förlust utaf sådant förtroende i sjelfva verket ej upphört, utan endast förlorat sin vanärande benämning; äfvensom Utskottets förslag eger företräde deruti, alt den felande genom ett förbällradt 4 La%-TJtskottets Utlåtande, N:o i48< lefverne ian befria sig ifrån denna påföljd. Att föreskrifva, dels ovillkorligt försättande i omyndighets-tillstånd, dels dess fortfarande för alltid, anser Utskottet ej behöfligt eller nyttigt, emedan fall kunna inträffa, då, med afseende på den felandes belägenhet, en sådan åtgärd vore alldeles än. damålslös, samt hoppet att åter kunna blifva myndig bör innefatta en verksam anledning för den lastfulle att ändra sitt lefnadssätt.
Maj, på sätt fångvaktmästarens derom utfärdade betyg styrkte; i anseende hvartill och då, vid sådana omständigheter, denna åtgärd, att befordra Engman till undergående af fängelsestraff, efter hans förmenande, uppenbarligen varit olaglig samt åbragt honom ett lika otillbörligt som känbart lidande, Engman, under förhoppning, alt ej mindre den eller de ledamöter af Kämnersi attén, hvilka lill åtgärden med , O verkat, än äfven de underlydande betjente, hvilka utfört densamma, derför mätte i laga ordning tilltalas, framställt det påstående om ansvar och ersättning, hvartill han trodde sig befogad, samt slutligen anhållit, att vid en blifvande undersökning få åtski 1 lige uppgifna personer såsom vittnen hörda. Öfver denna klagan hade Kämnersrältens tredje afdelning blifvit hörd och i afgifvet utlåtande andragit, att då Engman vid de flera försök, hvilka rättens betjente, enligt dem meddelade skriftliga ordres, gjort altafEngman utbekomma de honom år 1836, genom dåvarande Södra förstadens kämnersrätts utslag, ådömda böter, hvilka uti rättens special allt sedermera balanserats, icke uppgifvit, än mindre, med begagnande af de flera tillfällen, hvilka honom dertill lemnats, gillat styrka, att sedan Kongl. Maj:t fastställt Kämnersrätlens och Kongl.
Man skall vål säkerligen rörande Jernvigten finanda, att inrättningen i Bergslagerne nu år sådan* att jernet* enligt talesättet, arbeter sig sjelft, hvarmed lärer förstås, att det qvantum mahn, som der kallas ett Skeppund, skall innehålla så manga Lispund eller så stor öfvervigt, att hela afbrånningen vid Tackjernstillverkningen kan afråknas, och ett så kalladt Skeppund Tackjern erhållas ur del qvantum som med sin öfvervigt kallats ett Skeppund malm, samt vidare och på samma sått ett Skeppund Stångjern utaf hvad som anses för ett Skeppund Tackjern, så att når man vet huru mänga så kallade Skeppund malm man har, vet man ock huru många Skeppund jern man kan påräkna sig äga. Jag medger vigheten häraf; men intet Bruk lärer åga så okunnig betjening, att den ej kari uträkna dei ändrade och proportion Den I Martil. 55 nelia förhållandet, samt Patronen sjelf, utan egen möda, lå lika rigtig kännedom om hvad han åger. Invändningen måste ock icke vara så betydlig, emedan malmens förhållande år under-*- kastad mycken olikhet genom dess iner eller mindre rikhaltighet: och uträkningen år lätt gjord, hålst följden blott blefve en proportionerad minskning i priset för Mahnskeppundet, når det innehölle mindre vigt eller verkligt värde. Men om emot förmodan en rubbning i vägningssåttet möjligen vore för Bergslagerns otjenlig i det ht la eller hvad Malmen och Tackjernet angår, synes dock den ändring vara högst behöflig för hela Allmänheten, att ett Skeppund Stångjern och. allt Manufactnrsmide, åtminstone när det såljes eller afgår från Bruket, beräknas på lika sätt och till lika mångå Lispund och Marker, sorn ett annat eller Victualievigts Skep. pamf eiler den vigt, som i allmän handel och vandel år eller kan blifva bestämd.
Unberlåter någon utan anmälDt laga förfall, att perfonligen, (Tciftligen eller genom Önibub, vib Mantals* ocg ©PattfFrifningen ftg infälla famt alla nöbiga uppgifter meDDela, bote <£n 3vifSbaler banco, l>vt>araf två treDjeDelar tillfalla focfnenS fattiga od) en trebjebel åf (agaren; ocg mare famina bot för ben, font tinDerlåter att anmäla be på egorna ingpfeS boenbe perfoner, (Tulle be än för afgift böra befriad hvaremot ben, font antingen fjelf beträbeö meb oriftig uppgift, eller bibrager bertill, att någon utan (Träl från (Tätt ute(IuteS, (Tall betala ben (TattfTplDigeé afgift od) böta beg bubbla belopp; (Tolanbe begå böter tillfalla Sattig*cagan i ben ftab eller forfén, gvartill ben pliftfällbe göter; meb iafttaganbe lifväl, att nämnbe böter irfe utgå förr, ätt konungens be* fallningSgafvanbe beröm förorbnat. Söre Mantals* ocg ©TattjTrifningenS (Tut upprättas å hvarje fräne en förtekning öfver begå böter, gvilTen, till rifdggeten (Tprft af haftor eller ben i gans (Tälle nätmaranbe ocg tvenne ©ocFneniän, till konungens befallnings» gafvanbe öfverfänbeS, forn goS ben förfumlige låter uttaga böterne, få v i Da giltiga (Täl tili gans befrielfe ej företes.
Den ii Julii J, m, 489 Herr Tham, Wollrath'. I anledning af hvad Hr Grefve v. Platen anfört, har Grefve v. Schwerin tydeligen gifvit tillkänna, att hans motion icke hade något sammanhang med det beslut Ridderskapet och Adeln i går fattat, utan att den åsyftade blott en underdånig önskan till Kongl. Majtt, men icke någon anmärkning. Då Regeringsformen uttryckligen föreskrifver, att icke några andra mål tillhöra Constitutions-Utskottets pröfning, än de, som innefatta klander å Styrelse-åtgärder och förslag till ändringar af Grundlagarne, samt derjemte föreskrifver sättet, huru motioner i sådane ämnen böra Utskottet tillställas, tror jag det icke kunna med RegeringsFormen förenas, att till ConstitutionsUtskottet remittera Grefve von Scwerins ifrågavarande motion. Jag tror deremot, att, då Grundlagen utstakat, att alla önskningsmål skola af OeconomieUtskottet behandlas, och en bestämd gräns emellan dessa c ch andra mål är uppdragen, samt Grefve von Schwerin i öfrigt sjelf yttrat, att hans motion icke hade samband med gårdagens beslut, utan blott vore ett önskningsmål, densamma också icke kan öfverlemnas till annat Utskott än Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet. Herr von Becker , Carl Johan : Jag in stämmer, så mycket hellre uti Grefve von Sehwerins motion, som den, efter min öfvertygelse, icke har något sammanhang med 107 §• i RegeringsFormen, utan är alldeles isolerad. Jag öfverlemnar deremot till en annan pröfning, livart motionen hör remitteras, hvilket jag au - 490 Den Ii Juli i f. in, ser nästan likgiltigt, endast saken kommer, att i önskningsväg, hos Kongl. Majit framställas. Friherre Anckarfvård, Carl Henric'. Enligt det begrepp jag gör mig om saken, är motionen föranledd af ConstitutionsUtskottets betänkande. Jag har svårt att fatta, huru behandlingen då skulle kunna blifva annorlunda, än som Grefve von Schwerin föreslagit.
1693 ders år i3l7 förordnade Revisorer, anmärkte omständigheter, rörande Redovisningen för Tullverkets mench XJ"ti den Berättelse, sorn Riksens Ständers till granskning af StatsBancooch Riksgälds Verken förordnade Revisorer, »len 20 November 18x7, a fr; i f v i t, angående Revisionen af StatsVerkets Räkenskaper och Förvaltning, hafva de anfört, att vid undersölningfen deraf, huru StatsVeikets påräknade intrader ingått eller bordt inflyta efter Riks-Statens och öfrige Ii a nili ingars föranledande, Revisorerne funnit, att, sedan vid 1815 års Urtima Riksdag blifvit utredt, att en Summa af 696,037 R:dr 6 sk. 6 rist, tillhörande Stats-Verket af 1 81 3 års Tull-Uppbörd, hade varit insatt uti Götha Canal Discont-Verk» mot 3 Procents ränta, så vore väl enligt 18x5 års Ränte-Kaminare-Bok en Summa af 650,000 R:dr utaf 1813 års Tull-Uppbörd under de sednare månaderne af år 1815 insatt; men till närmare upplysning härom , hade Revisorerne infordrat ocit erhållit Tull-Verkets Hufvudböcker för åren 1813 och 1814. Desse Böcker hafva dock förekommit Revisorerne sådane, att deraf, utan etc föregående omslut, som förenklar denne Räkenskap till Utgift, Inkomst och Behållning, ej kunnat utrönas hvarken huru omförmäldte öfverskotts-summa tillkommit, edler nälden sedermera till sitt hela belopp jemte den derå belöpande Räntan, blifvit Stats-Verket godtgjord. Af de fem serskildte Räkningar, som Tullverket hållit med Bartquen år 1814, hade «j en enda funnits sluta sig lika ined de be - 1694 SioJs-Utskottets Betänkanden. hållningar, hvilka från Eanquen blifvit för