Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så vid skall staden vara, fyratusend och femhundrad stänger nordantill. Och stadsportarna skola nämnde varda efter Israels slägters namn, tre portar norrut; den förste porten Rubens, den andre Juda, den tredje Levi. Alltså ock östantill, fyratusend och femhundrad stänger, och sammalunda tre portar; nämliga den förste porten Joseph, den andre BenJamin, den tredje Dan. Sunnantill ock sammalunda, fyratusend och femhundrad stänger, och desslikes tre portar; den förste porten Simeon, den andre Isaschar, den tredje Sebulon. Alltså ock vestantill, fyratusend och femhundrad stänger, och tre portar; den förste porten Gad, den andre Asser, den tredje Naphthali. Alltså skall det hafva allt omkring adertontusend stänger: och sedan skall då staden kallad varda: Här är Herren. Uti tredje årena af Jojakims, Juda Konungs, rike kom NebucadNezar, Konungen i Babel, in för Jerusalem, och belade det. Och Herren gaf Jojakim, Juda Konung, honom i händer, och en hop af kärile utu Guds hus; hvilken han lät föra in uti Sinears land, i sins guds hus, och lade de kärilen uti sins guds fatabur. Och Konungen sade till Aspenas, sin öfversta kamererare, att han skulle utsöka honom af Israels barnom, af Konungsliga slägt, och herrabarnom, Några unga drängar, som ingen vank hade; utan dägelige voro, förnuftige, vise, kloke och förståndige; hvilke skickelige voro till att tjena i Konungens gård, och till att lära Chaldeiska skrift och mål. Dessom beställde Konungen, hvad man dem dageliga gifva skulle af hans spis, och af det vin der han sjelf af drack; på det att, då de så i tre år uppfödde voro, skulle de sedan tjena inför Konungenom. Så voro ibland dem Daniel, Hanania, Misael och Asaria, af Juda barnom.
Var ni inte med vid Filharmoniska sällskapets sista konsert i maj? » » Jo, jag sjöng ett litet obetydligt solo med Josephsons ackompanjemang. » » Ja, ganska riktigt — och får jag fråga om ert namn? » Jag uppgaf detta — och hon å sin sida presenterade sig som friherrinnan Nickelhjelm på Mäleborg, en egendom halfannan mil från Upsala, och föreställde äfven den yngre damen som sin dotter, fröken Alice. Bekantskapen var härmed gjord, och jag återvände i de båda damernas sällskap till deras plats på akterbänken, där en liflig konversation vidtog o m Upsala, upsalasång och upsalaförhållanden i allmänhet. Jag berättade några studenthistorier, som tycktes roa dem ofantligt, och snart voro vi som gamla bekanta. Friherrinnan var en mycket fin dam med aristokratiska drag, men på samma gång enkel och älskvärd i sitt sätt; åldern kunde vara mellan 50 och 60 år. Dottern, som såg rätt snäll ut och hvars ålder jag anslog till 25 å 30, var mera tyst och stilla, och tydligen ännu un der moderns ledning, och yttrade hon sig blott under de små pauser denna någon gång lämnade till hennes förfogande. » Ja, » tänkte jag, » jag är nu alltså bekant m e d en friherrinna, och då skall det väl gå som en dans att från denna högre ståndpunkt vidare utvidga bekantskaperna nedåt. » Jag hade just tagit korn på en reslig medelålders man, som såg mig både godmodig och rätt reputerlig ut, och han å sin sida tycktes under sin promenad på däck äfven ha bemärkt oss och vårt glada samtal. » Den där skall jag bli bekant med, » tänkte jag, och så lämnade jag damerna under någon förevändning och promenerade liksom han fram och åter. Och hur det var, så tornade jag mot honom liksom af en hän IDUN " deise och bad honom mycket artigt om ursäkt. » Dä skader inte, » svarade han på bred värmländska. » Herrn är bestämdt värmländing liksom jag, » anmärkte jag gladt.
Men så öfvertygad jag är, att de krafter, som tillhöra det conservativa elementet, äro tillräckliga för att hålla rådgifvarne ryggen fri, så länge de vilja hylla de conservativa grundsatserna, så öfvertygad är jag ock, att om nationen misstänkte, att rådgifvarne, uppenbarligen eller hemligen, dagtingade med vårt oförståndiga mouvement, så skulle de öfvergifvas af båda sidorna och följas af begges ovilja. Jag hembär derföre Konungens rådgifvare offentligen min tacksamhet för det de ej låtit en så lumpen omständighet, som myntenhetsfrågan, försätta Svenska folket i tvekan, huruvida det ägde ett Statsråd af nog styrka att uppbära ett Konungens afslag, och som ej varit nog svaga att straxt öfvergifva sina platser åt mouvementets corypheer; och om Ministeren tror, att öfverlöparne förmå hålla dem ryggen fri, i fall de sjelfva svika de conservativa, så bedraga de sig. Jag gillar således rådgifvarnes förfarande att understödja R. St:s skrifvelse. Hvad K. M:s eget höga beslut beträffar, så tillåter jag mig icke något omdöme deröfver, och hade äfven aldrig tänkt yttra mig i ämnet, så vida jag ej dertill blifvit uppkallad af mouvementets magtspråk. Hr Dalman: Det är med cn smickrande förvåning, jag hört, att mitt yttrande föranledt H. Ex. Gr. afWetterstedts här afgifna förklaring. Jag har visserligen med mitt anförande ej åsyftat något förhör, ännu mindre kunde jag äga det djerfva hoppet, att det skulle föranleda till en resignation af hela mkiisteren. Min mening var endast att il Den 5 Mars f. ra. yttra cn öfvertygelse och få denna förvarad i prof., väl vetande, att hvad jag här yttrar är en ropandes röst i öknen; men jag har så ofta hört, huruledes Regeringspersonalen söker skydd under föregifvande af Konungens skiljaktiga tänkesätt, att jag väl tycker tillfället vara inne alt högtidligen inlägga min protest emot denna Regeringens uppfattning af dess förhållande till Konungen.
Om Häradsrätterna voro permanenta, skulle jag icke hafva något emot förslaget, men nu anser jag, att om Ransakningarne der skola förrättas, blifver sådant ett privilegium exclusivum, att ostraffadt få supa sig full, ty det skulle icke blifva svårt att supa ett ä 9* Den 4 Junii f. m. två år ostraffadt för den, som vid första Tinget uteblef och pliktade 16 sk., vid det andra Tinget 3 R:dr 16 sk., samt först vid tredje Tinget blottställde sig för hemtning, och kanske tog sitt sista rus vid Tingsstället, der lian fälldes. Jag tror detta vara det farligaste och mest skadliga i Utskottens Betänkande. Slutligen får jag anhålla om återremiss, samt att dessa anmärkningar dervid må få åtfölja. Herr RibbingArvid: Det är icke utan förlägenhet jag uppträder såsom Talare i ett så utnött ämne, sorn det ifrågavarande; men jag bör deraf icke afskräckas från att yttra mine tankar i en sak af denna stora vigt för Samhället; och jag vågar derföre utbedja mig Ridderskapets och Adelns benägna uppmärksamhet på hvad jag nu går att anföra. Hvarefter Herr Ribbing uppläste föl Man är öfverens om den omåtteliga bränvinsförtäringens förderflighet, så väl i moraliskt afseende, såsom alstrande osedlighet och brott, som i physiskt, i det den, såsom all öfverretning, försvagar. Dryckenskapslastens förderfliga inflytelse inom familjekretsen, Fabriken och hvarje annan näring, är äfven i ekonomiskt afseende erkänd. Man önskar således minska bränvinseonsumtionen. jande Den 4 Junii f. ni. 9^ Alla lofliga medel böra dertill användas. Ett bland de första, såsom allmänt verkande och talande till egennyttan, är bränvinets fördyrande. Detta vinnes genom hög skatt på tillverkningen. Lyckas det tillvägabringa en sådan, kan man beräkna att consuintionen blir minskad, och en mindre quantitet bränvin behöflig.
Stormägtigste Allernädigste Konung. ders Kongl. Mast har, genom Nädig Proposition, af Riksens Ständer ässat anfläende al Wk' medel till godtgörande af do oförutsedda utgifter, som de, i följd af Swensta HamnarneS stängning för Engclssa Krigsoch Handelsfartyg samt till lugnets äterställande inom Huswndstaden, widtagne anstalter Stats - Werket äbragt, hwilka utgifter blifwit uppgifna till en sammanräknad summa as 702,434 Riksdaler ;,4 si. it r:st Dä Riksens Stärider med underdånigt erkännande af de anstalters nödwändighet, som lill desia ändamäl blifwit widtagne, äfwen funnit nägon minssning i den föresiagne suniman icke >:>ed säkerhet kunna päräknas, hafira Riksens Ständer warit betänkta pä utwägar att detta Stats Wcrkets behof till sitt fulla belopp uppfylla. I anledning af de anwis»ingar pä erforderliga tillgångar, Eders Maj.t genom Högst berörde Nädiga Proposition, sielf i Räder täckts lemna, hafwa, sedan derom behörig undersökning blifwit anställd, Riksens Stän, der besimit, att fsrffottswis, af den, till Werelköp för afbördande af ränta och Capital pä Utrikes skulder, i Riksgälds. Contoiret besparda Fond, desia 702,434 Riksdaler 14 si. ri r:ft. till Stats. Werket läta utbetala, för hwilken summa Riksgälds. Contoiret äger att undfä sin ersättning dets af de besparingar, Eders Maj t Sjelf i Räder förmodat kunna erbällas pä be summor, bwarmed Banquen redan biträdt, och i föressriswen ordning, ännu kan komma att biträda; dels af den beställning, som uppkom, mer pä de 720,000 Riksdaler, hwilka blifwit austagne till ärlig Ränte, och Capitals.gfbetal. Bihang, lil.
Ako 48- 115 gande ej måtte sträckås till ovilkorlig skyldighet för dem att fullborda hamnförbättringen, efter något visst kostnads-förslag, eller under någon controll af hvem det vara måtte, utan Interessenterne för framtiden vara obetaget att pröfva, huruvida ändamålet kan vinnas på hästa sätt och i förening med Brukets bestånd, samt att, i fall kostnaden skulle Öfverstiga deras krafter och möjliga tillgångar, få begagna det enda för dem återstående medlet, eller Brukets nedläggning; oell har, i anledning häraf, Eder Kongl. Maj:ts Befallningshafvande uti Calmare Län, uppå anförde skäl, i underdånighet tillstyrkt någon minskning uti den afgift, som hittills utgått af tillverkningen vid meranämnde Alun-Verk. Rikets Ständer, som från deras Stats-Utskott erhållit del af Eder Kongl. Maj:ts, under den i3 November sisth år, gifne ' Nådiga remiss å förevarande mål, hafva af Kongl. Stats-Contoirets ofvan omförmäldte underdåniga utlåtande inhemtat, att Lovers Alun-Bruk, efter tillgodonjutande af frihets-år för sjelfva anläggningen, alltsedan år 1741 , årligen contribuerat till Statsverket med enTiondedel af dess tillverkning, hvilken Tionde för åren 1813 med 1824 utgjort 1,5x 1 j^Tunnor, som blifvit försålde till 31,471 R:dr 8 sk. 2 rst., hvaraf medium utgör 125 Tunnor Alun, med ett värde af 2,622 R:dr 28 sk. 8 rst. Banco; och ehuru, efter hvad numera utredt och upplyst blifvit, Rikets Ständer anse fortfarandet af denna för Stats-Verket påräknade inkomst endast kunna vinnas, me - 116 Exp, Etsk. Förslag till and.
Vid denna §. är vordet anmärkt: att ehuru hvarje vexel borde vara transportabel, saknades likväl all föreskrift i sådant hänseende uti förevarande §., den der blott stadgade, att vexel skall innehålla den persons namn, på hvilken den äi utfärdad; — att om meningen vore, alt vexel endast linge utgifvas till viss man, så borde 4 § i öfverensstämmelse dermed lättas; — att emedlertid stadgas borde, att vexel skall vara ställd till viss man eller ordres, i synnerhet som rexniltenten eljest ej vore berättigad endossera vexeln, den der jemväl måste innehålla, att valuta är bekommen i antingen varor eller kontant, helst en vexel, som hvarken blifvit ställd till ordres eller innefattade aLL valuta bekommits, ej kunde betraktas annorlunda, än hvarje annan invisning, som vanligen blott vore en fullmakt alt för annans läkning uppbära penningar; — alt i stället för den persons namn, hvilken anmodas inlösa vexeln, det borde hela ”den eller de personers namn etc.”, emedan sådant lände till tydlighet; — att en motsägelse funnes deri, att fastän 3 §. tillåter vexels utgifvande efter fullmakt, ifrågaställa §. dock föreski ifver, att vexel skall vara försedd med ulgifvarens egenhändiga underskrift; — alt stadgandet om vexels minimi-belopp vore öfverflödigt, serdeles om endossement in blanco ej tillätes, samt alt i denna § borde bestämmas, alt, derest vexel icke vore inrättad, såsom samma §. föreskrifver, densamma dermed förlorat sin vexelnalur; hvarjemte liemstäldt blifvit, om icke del borde stadgas, alt vexel ej må dragas på samma ort der den utgifves. 3 Lag-TJtsfio/lels Utlåtande, N:o 124. I anledning af livad sålunda blifvit anlordt, får Utskottet vördsamt förklara, att någon föreskrift derom, att vexel ovilkorligen bör ställas till viss man eller ordres, ej lärer kunna meddelas.
Denna åsigt stödjer sig, bland anuat, på medgifvandet i nådiga Förordningen den 21 Februari 1789, att skattemännen skola, med ett obetydligt undantag allenast för ek och masteträd, tillgodonjuta den vidsträckta rätt till skogen, som förut tillkommit endast frälsehemmansegare för deras skogar, och jag är långt ifrån att vilja föreslå någon inskränkning i denna rätt för redan varande skattehemmansägare. Icke heller bör, enligt mitt förmenande, någon ändring i all mänhet göras i den rätt, som enligt nu gällande författningar tillkommer innehafvare af redan anlagda nybyggen öfver den skog, som genom framdeles skeende afvittring kan dem tillfalla. En resolution, hvarigenom anläggande af ett nybygge medgifvits, måste nemligen, enligt min uppfattning, anses innebära ett löfte å Kronans sida, att, så vidt anläggaren fullgör de för honom stadgade skyldigheter, han äfven skall i fullt mått åtnjuta alla en nybyggares förmåner enligt de författningar, sorn gällde vid den tid, då resolutionen meddelades. Deremot synes mig någon betänk - Kongl. Majlis Nåd.
Då emellertid, enligt hvad ofvanföre är anfördt och utredt, landets betydliga vidd och långsträckta läge hindrar eller betydligt försvårar hjelpsändning emellan dess serskilda hufvuddelar, samt deraf nödvändigt följer , att dessa således inom sig sjelfva måste ega en städse stridsfärdig styrka, tillräcklig att möta faran, hvarhelst den oek må visa sig, samt att uppehålla och hejda fiendens framgång, tills förstärkningar från landets närmast belägna hufvuddelar hinna anlända, så måste den önskliga inskränkningen i antalet af dem, som årligen böra vapenöfvas, af denna nödvändighet bestämmas och begränsas* Denna vigtiga fråga har, enligt Eders Kongl. Maj:ts derom gifna nådiga befallning, ibland andra, utgjort föremål för gemensamma öfverläggningar inom landtoch sjö-försvars-departenaenten, dervid den öfvertygelse gjort sig gällande: att antalet beväringsskyldig* af Första klassen, som till vapenöfnings undergående bör inkallas, kan inskränkas till 14,525 man, deraf: för Jtrméen 11,181 man för Flottan . 3,344 „ Tillsammans 14,525 man. Härigenom blefve hela styrkan (5 klasser) vapenöfvadt manskap 72,625 man, deraf: 27 för Arméen 55,905 man för Flätt an 16,720 „ Tillsammans 72,625 man. samt, då endast 4 klasser beräknas, 58,100 man, deraf: för Arméen för Flottan 13,376 „ Tillsammans 58,100 man. Hvartill komme approberadt reserv-manskap, som icke blifvit Vadt, af alla Fem klasserne 32,375 man, deraf: för Arméen 24,780 man för Flottan 7,595 „ Tillsammans 32,375 man. Således Fem klasser tillsammans: vapenöfvadt manskap . 72,625 man oöfvadt reserv-manskap Tillsammans 105,000 man, deraf för Arméen vapenöfvadt manskap . oöfvadt reserv-manskap 24,780 „
Uti skrifvelse den 25 sistlidne Februari har Akademien för de fria konsterna underdånigst anhållit, det Eders Kongl. Majit täcktes hos Rikets Ständer äska förhöjning uti det Akademien hittills beviljade statsanslag, enär sådant befunnits alltmera af nöden, dels med anledning af det särdeles ofördelaktiga förhållande, att det nuvarande anslaget till följd af tidsomständigheter, som icke af Akademien varit beroende, ej längre motsvarade inrättningens verkliga behof, dels på grund af en trängande nödvändighet för Akademien att, om än i ringa mån, följa den storartade utveckling, som konstbildningen i främmande länder på sednare tider vunnit, samt att utvidga och komplettera sina läroanstalter, dels ock med hänsyn till ringheten af det belopp, hvarmed, enligt nåd. Brefvet den 13 Maj sistförflutna år, Akademiens inkomster blifvit tillökta för beredande åt qvinnor nf tillfälle till kostnadsfri undervisning vid Akademiens läroverk. Bil. N:o 7 till Kongl. Maj:ts Nåd. I afseende å det första af dessa skäl liar Akademien velat i underdånighet erinra, att, då hon medelst underdånig skrifvelse den 23 Februari 1856 först väckte fråga om en förhöjning i 1841 års då ännu för henne gällande stat, förslaget till den nya staten blifvit upprättadt med noggrann inskränkning till de nödvändigaste behofven samt beräknadt med hänseende till då gångbara varupriser och lefnadskostnader; men att emellertid, sedan berörda förslag på Eders Kongl.
Men hvarken har Kongl. Collegium fordrat eller Konungens Befallningshafvande opåmint iakttagit, alt dessa anstalter blifvit vidtagna inom den tid, som ske bordt, och med sjelfva anmälningarna om ledigheten till Kongl. Collegium inkommit. Följden häraf har varit, alt de förberedande ålgärderne esomoftast icke medhunnits före den tid, då arrendeauktionerne bordt ullysas; att dessa kommit att hållas för sent och att, särdeles i de fall, då för bristande antagliga anbud mer än en auktion behöfts, ej sällan händt, att nytt arrende icke i? St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för åt1848. 61 hunnit' afslutas, innan tillträdet deraf hade bordt öga rum. När sådant inträffat, har naturligtvis ej heller afoch tillträdes husesyn kunnat ske inom laga tid, eller före det varande arrendets utgång; egendomen har måst ett eller annat år skötas för Kronans räkning, och förlust har oundvikligen uppkommit både genom minskad inkomst och försämring af egendomens häfd, utom hvad någon gång genom husesynernes fördröjande kunnat förloras i tillgångar hos arrendatorer och deras löftesmän. Orsaken dertill, att sålunda icke blifvit uppfyldt, hvad författningarne åsyftat, måste sökas deruti, att ehuru otvifvelaktig deras mening, vid uppmärksamhet på sjelfva föreskrifterna, visat sig, uttryckligt förordnande likväl saknas om Konungens Befallningshafvandes skyldighet att, utan speciell uppdrag eller beordrande för hvarje fall, vidtaga de nödiga förberedande åtgärderna. Det har ej kunnat såsom försummelse läggas Konungens Befallningshafvande till last, alt icke hafva besörjt, hvad sorn ej var dem uttryckligen ålagdt; och man har ålnöjt sig alt blott för tillfället begära dessa åtgärder; hvarefter och sedan ett sådant förfaringssätt varit en gång användt, det troligen blifvit ansedt obefogadt alt utsträcka åläggandet utöfver hvad redan varit för nöjaktigt antaget.
En sådan proba bi iitets beräkning gäller nemligen äfven från myntspeculantens synpunkt, ty Köpmannen tilltror och måste tilltro, det enskildta interesset allt, och således äfven den klokheten, att icke utsträcka sin verksamhet åt andra håll, än der vinsten är probabel. Jag tror således för min del, till exempel, att långt ifrån det möjligheten att återbringa det förhållande, till hvars försäkrande inom landet Bankens inrättning var afeedd , 6kulle påskyndas genom hvarje åtgärd, som gör Bankens tillgångar, utöfver den så kallade reel», lättare disponibla, som man säger; vore tvärom det rätta medlet, att fästa dem så mycket möjligt är, på det att en allvarlig vilja, att utföra det som angifves, må vara för allom synbar, och lättheten minskas , att efter ögonblickets ingifvelse i en framtid ändra system. Detta är efter min åsigt den egenteligen enda myntbestämningen , när ajla de förhållanden, som med penningeverket äga sammanhang, äro så innerligt sammanflätade med en sådan mängd menniskors serskilta interessen , att rubbningsprojectets genomdrifvande kan anses vara en orimlig förhoppning. Det är i det afseendet, jag finner Utskottens myntbestämningsförslag, att i ett RiksdagsBeslut fixera ett silfver växlings agio, och att köpa \jtei 312 Den 28 Junii e, m, räcfeeliga, när man vid samma Riksdag vidtaa ger åtgärder till Bancotillgångarnes större disponibilitet , till rörelsecapitalets indragning, med flere detailler, och så snart man derigenom lemnar rum för den förmodan, att dolda planer äro vid beslutens tagande verksamma, sådana man hittills med skäl trott sig se, om också kanske ingen plan rätteligen varit, emedan resultaterne, efter hvilken allmänheten måste döma, varit de samma, som om dessa planer funnits 2\dra Momentet innefattar förslag om årligt silfverköp af en del af Bankens behållna årliga vinster, och 3:dje Momentet, om illimiterad silfverinväxling genom utvidgande af Bankens sedelrörelse , äfven utöfver det belopp, hvarföre Banken enligt 2:dra Momentet skall köpa silfver. Betänkandet Bilagan Lit.
SJiajttö SSefattningö^afmanbe etter Sftagijfrat unberrättetfe beröm, jemte bet fåban anmälan bitagba eremptar af ffriften, titt ©enerat §DTaj:tö etter anbte embetömpnbigheterö beflut i affeenbe på enffitba anföfningar, förorbnanbeit om tjenfferö bejfribatibe, prioilegietö mebbelanbe och t)wab annat, font, efter benna författning, forbrar be beront utfärbabe bofu 1 Sife. 2 83anbct. 6 tjenfteman, font panbltitgarne emottager, beförja fnllgöranbet pamf, emot rättighet att fbc befioäret berttteb, för ptoarje frtban chatta, bera tua ftg fem bie, ptoilfa, jemte tofen, tectnaö å panblingeit; boet må benna erfättning ej beråfitaé för flere c^artor, ån bet mitt fia antal, font för panblingeit erforbraö. 4:o De bomftolar, till ptoilfa äftenffapéförorb, moxgoitgåftoobref, fbrorbnan 3:o $ör cpartering af fiiltmafter, tranöportrefolutioner, öppna bref på af ffeb, ©refme*, griperre* od) Slbeldbref, tit. tit., på fått benna författning i ptoarje fall föreffrifwer, au fira re, to i b $ongl. 9)taj:tö Äanflierpebitioner ocl) ^»oferpebis tionett, be tjenfiemän, åt ptoilfa nppbörben od) rebotoibitiitgeit af löfen för nU gåettbe expebitiotter är uppbragett, fallit, toib Äongl.
Det var något i tonfallet och blicken som trängde rakt till hjärtat; den bleke mannens ansigte lyste upp, det tungsinta uttrycket vek för ett annat, som var ungt och gladt, — solsken öfver ett nordiskt höstlandskap. »Tack!» sade han blott; och han böjde sitt hufvud djupt, medan tåget långsamt började röra sig framåt. Han stod vid fönstret och såg sig tilbaka, tils sista skymten af den unga flickan försvann vid en krökning af järnvägen; då satte han sig ner, lutade sig tillbaka i soffhörnet och höll de friska blommorna upp mot sitt ansigte, där det ljusa uttrycket ännu låg kvar. »Jag tycker inte om alt — naturligtvis» han hörde ännu det ärliga tonfallet i hennes röst. Hon hade känt sig tillbakastött af mångt och mycket, men hon hade förstått, att uppsåtet var ärligt och viljan god. Den hårde, råe brottslingen förde buketten ända upp till sina läppar och kysste den mörkröda höstrosen i dess midt; strax derefter log han öfver sin egen barnslighet — ett barnsligt och gladt leende. De tunga tankarne hade vikit bort. Alt hade ljusnat rundtomkring. Det var dagen som grydde. Det var en afton i November. Utslaget var fälldt; den anklagade diktaren var frikänd. Max satt på operakaféet och läste om dagens händelser. Vid första underrättelsen hade han genomströmmats af en jublande förnimmelse; den var ju ett budskap om seger, seger för den sak, han stridt för, seger för allt det goda, som han älskade. Det var som öppnade det sig med ens ett fritt och luftigt perspektiv, och framtiden låg der ljus och leende, beredd att mottaga alla goda tankar, som den unga generationen bringade med sig, der den brusade framåt, öfvervinnande allt motstånd, sprängande alla murkna fördämningar. Rundtomkring i lokalen diskuterades dagens händelser i högröstade samtal; då och då skar ett gällt skratt igenom, då och då höjde sig en röst skarpt som i hög relief från det allmänna sorlet, men strax derefter flöt allting åter samman till ett oartikuleradt, entonigt brusande, som steg och sjönk. Väggarnes speglar återgåfvo grupperna kring borden i dubbelt perspektiv; tobaksröken låg som en sky ofvanför ljuskronorna i taket.