Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Presteslåndet -5-^^ Borgare ^ Brukspatroner Ståndspersoner Allmogen 21 Till K ronan äro, under den tidrymd härvarande underdåniga Berättelse omfattar, 2:ne f. d. Adelsfanan ahslägne boställen indragne, men icke ännu något Kronofjerdingsmanshemman. Deremot har frångått Kronan, genom Kammar-Collegii utslag deu 9 September och 16 December 1842, för enskild mans erkände skatterätts fordringar i jord, \ stycken af förra skogsbetjeningens boställen, nemligen Kattorp | mantal, Bjärstad | mantal, Hilstermon 4 mantal och Halshöga ^ mantal. Äfvenväl har den till Ombergs kronopark hörande dagsmossen hel och hållen frångått Kronan, dels förut genom laga kraftvunnet utslag uti en utbrytningsfråga, dels ock nu sednare genom Kongl. Majrts nådiga beslut om öfverlåtande deraf åt enskildle förut betesberättigade hemman uti angränsande Dahls och Lysings härader. Den betydliga kostnad, som för flere år tillbaka nedlades uti dikning och andra arbeten i denna mosse, bar icke den påräknade vinsten för Kongl. Majrt och Kronan; och häradsboernes vinst blir ej heller betydlig, förrän måhända i en framtid, då mossens brunaktiga beståndsdelar hunnit förvandlas till god bränntorf. Hemmansklyfningen, om hvars gränsor så mycken öfverläggning varit, fortfar i detta Län ännnu att hålla sig inom det skäliga, om än det fullt lagliga någon gång förbises eller kringgås. Någon allmän regel, som skulle stadga visst hemmantal hvarunder klyfningen ej fick ske, eller visst tunneJandtal såsom minsta tillåtna ägovidden, kan aldrig gifvas sådan att den allmänt gillas såsom rättvis och vid tillämpningen passande efter alla de olika förhållanden, som vid dylika tillfällen kunna förekomma, och hvaraf så många äro olika, alltefter som hemmansklyfningen skall ega rum på slättbyggd eller i skogsbygd, på inskränktare eller vidsträcktare ägovidd, bättre eller sämre jordmån, längre ifrån eller närmare intill stad och afsättningseller arbetstillfälle, m. m.
Uti denna reservation hafva instämt: Herr Grefve Frölich och Herr Cassel lill all delar; samt Herr Bråkenhjelm, Herr v. Hohenhausen och Herr Bogeman i hufvudsaken. Af Herr Rådman Gråd: ”Jemte det jag instämmer i Herr Stuarts reservation emot den nu föreslagne tillökningen i fastighets-lånefonden, får jag äfven reservera mig deremot att frågan om denna tillökning blifvit serskildt och oberoende af ännu återstående frågor rörande Bankens lånerörelse intill nästa Riksdag underställd Rikets Högloft Ständers pröfning.” N:o 151. Ank. till Exp. Utsk. den 16 Febr. 1841, kl. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af vuckt fråga om upphofvande af föreskriften i 22S § af nu gällande Banco-Reglemente, angående förkortande i visst fall af lånetiden vid omsättning af från Banco-Disconten erhållet lån. Med anledning af de olägenheter, hvilka skola hafva uppstått vid tillämpningen af stadgandet uti § 228 af Banco-Reglementet under den 26 Maj 1835, i följd af det vilkor, som blifvit fästadt vid utbyte af lill omsättning i Banco-Disconten inlemnade felagtige lånedocumenter, emot nya fullständiga, eller att, om de sistnämde icke aflemnas inom åtta dagar efter den vanliga respittidens förlopp, lånetiden, i sådant fall, vid skeende omsättningar, förkortas med en månad, har Directionen öfver Låne-Contoret i Malmö hemställt, det måtte föreskriften, i afseende å lånetidens förkortande i nämnde fall, få utur Banco-Reglementet utgå; uti hvilken hemställan Directionen öfver Banco-Discont-Verket utiafgifvet utlåtande instämt. 20 Banco-Utskotlcts Memorial, N.-o 152.
Prot. 1847 <£ 1848 3 Sami. 4 Haft. -3 18 Konstiiutions-Utsliottets Memorial, N:o 4. ordres af den 1 Juni samma år, skulle norrska korvetten Örn uti expiditionen laga del. Ändamålet var att skydda svenska oell norrska handeln mot liarbareskerne. Efter hvilka grunder kostnaderne för sådane gemensamma sjö-expeditioner borde på hvartdera Rikets statsverk fördelas, hade blifvit bestämdt genom Kongl, brefvet af den 30 Juni 1832, som härom stadgar: ”Till rättelse för framtiden bafve Wi i nåder stadgat, O att, vid de tillfällen, då hädanefter norrska örlogsfartyg deltaga med svenska i expeditioner till handelns skyddande, norska stats-verket skall i ersättning erhålla två elftedelar (t2t) af hela den kostnad, som för hvarje sådan expedition af convoy-kassan bestrides för de svenska örlogsfartygen.” Åberopande detta höga Kongl, bref, hade norrska regeringens Finans-, Handelsoch Tull-departement, uti skrifvelse den 6 Augusti 1839, hos svenska konvoy-kommissariatet begärt, det 14,272 r:dr 24 sk. svenskt banko måtte till departementet utbetalas, såsom ersättning för norrska korvetten Örns deltagande i förenämnda expedition; utgörande denna summa fAdelar af de kostnader 78,493 r:dr 36 sk., hvartill expeditionen uppgått. Konvoy-kommissariatet öfverlemnade denna begäran uti underdånig skrifvelse af den 31 Augusti samma år till Kongl. Maj:ls höga afgörande och anförde dervid., att vid bestämmandet af ifrågavarande ersättningsbelopp skäligt afseende borde göras ej mindre på tiden, huru länge hvartdera rikets örlogsfartyg varit förenade tillsammans, än på antalet och storleken af de fartyg, med hvilka hvardera marinen i den förenade expeditionen deltagit, och borde de två elftedelarne blott beräknas af den kostnad, hvartill ett, det norrska till storleken motsvarande, svenskt fartyg uppgått under den tid, det norrska varit med det svenska, tillsammans.
Tillvägabringandet deraf utgör också en af dagens stora frågor; och betvittas bör icke heller, att ju det missförhållande i beskattningsväg, jag nu får anmäla, sedan detblifver kändt och insedt, vinner påkallad rättelse. Frågan är om den städerna pålagde, egentligen i Stockholm utgående kartering af hyreskontrakter. Dervid kan först anmärkas, alt motsvarighet för hyreskontrakter å landet, annat än då lagsökning kommer i fråga, ej förefinnes, eller åtminstone ej kontrolleras, och således ej heller iaktlages. Men för öfrigt befinnes förhållandet för Stockholm vara sådant, alt den rike, som sjelf bebor sitt hus och begagnar sina lägenheter af huru högt värde sora helst, undslipper helt och hållet Den 23 December e. m. 45!) denna beskattning; den åter som är i besittning af bus och egendomar med godt läge oclt bättre beskaffenhet, hvilka naturligtvis hafva ett högre värde, åtnjuter utom den fördelen att bans hyreslägenheter äro eftersökta och han således får välja sina hyresgäster bland de reela och förmögna, samt således utfår sin byra, linner sina lägenheter väl vårdade—och dertill, emedan flyttning bland den klassen hyresgäster sällan förekommer, också endast sällan är betungad med kartering af nya hyreskontrakter. Till motsats mot dessa lyckliga förhållanden äro de som innehafva de smärre husen och dem med smärre läge årligen betungade med karleririg af nya hyreskontrakter; men ej nog dermed, de få äfven finna sig vid att se sina lägenheter missvårdas och räll ofta, delvis eller helt och hållet förlora sin hyra. Af Stockholms befolkning kan kanske hälften eller tredjedelen räknas vara irreguliera i sina hyresliqvider, och dessa falla nästan uteslutande egendomarne af mindre värde till last. Jemväl de mindre bemedlade måste dock någonstädes bo, och alla utstyra de sig till del bästa då rum skall hyras. Bland många andra svårigheter må härtill nämnas den, att en hyresgäst, ehuru han icke betalar hyra, genom lagens otillständighet dock kan qvarhålla sig i den lägenhet hvari han en gång inkommit. I rådhus-rätten dömes han väl till afflyttning, men han besvärar sig i hof-rälten, och man kan vara säker på att han derefter qvarsilter året ut.
Men jag tror, för min del, att de skäl, Utsk:t nu anfört, och de, som upprepade gånger under flere riksdagar blifvit åberopade mot ett omarbetande af skiftesstadgan, äro så väl öfverlagda, att tillräckligt kunde vara att till dem hänvisa, och att nu, såsom förut, det lämpligaste vore, otn man till Utsk:ts förslag lemnade bifall. Gr. Taube: Det är visserligen beklagligt att, på sättsom den siste värde talaren nämnde, en återremiss i denna fråga icke skulle hafva någon påföljd. Jag tror likväl icke att detta bör inverka på R. o. Ad:s beslut i denna fråga, ly, om R. o. Ad. för sin del anser att en remiss kan vara nödig, vet jag icke hvarföre densamma icke skulle kunna beviljas. Jag vet icke, hvarföre icke R. Skr med nöje skulle omfatta ett tillfälle, hvarigenom man för framtiden möjligen skulle kunna undgå den massa motioner till förändringar i skiftesstadgan, som hvarenda riksdag uppstått. Det är ju alldeles gifvet att, när en sådan mängd motioner framkomma, det måste förefinnas några skäl härtill. Jag ber dessutom att få upplysa R. o. Ad. derom, att, då inom landtmäterikorpsen den tanken allmänt gjort sig gällande, att förändringar i flere fall måste göras, på det att landtmäteriet må kunna ordnas så att det kan gagna sitt fädernesland, sammankomster hållits, hvarest man öfverlagt om, hvilka förändringar, som borde ega rum, likasom att vid en sådan sammankomst förliden sommar här i Stockhom det beslöts att man skulle ingå med en und. skrifvelse, åtföljd af ett förslag till K, M. med begäran om en förändring. Frih. Armfelt: Då Gr. Taube anfört, hurusom åtskilliga landtmätare halt sammankomster, och att på en dylik förliden sommar här i Stokholm beslöts att man skulle ingå tili K. M. med ett underd. förslag till omarbetande af landtmäteri-författningar och skiftesstadga, får jag anmärka, att just detta sättär den rätta vägen, hvarpå man bör söka en förändring.
Anckarsvärds mening, så hade den varit, att han ansåg, alt de tal, sorn i morgon inför Konungen och det Kongl. Huset skola hållas, borde inför R. o. Ad. uppläsas, så att Ståndet måtte komma i tillfälle att dervid göra de anmärkntr, sorn kunde pröfvas nödiga. Hr von Hartmansdorff, Au g.c Jag påminner mig icke säkert, om förhållandet med dessa tal är sådant, att Landtm, talar till K. M. på samtliga Ståndens vägnar. Jag anhåller att blifva upplyst derom, samt att jag derefter åter måtte få ordet. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att 82 §:n Riksd.Ordn. innehöll följande: 'Innan U. St. åtskiljas, gore de, medelst deputationer, sina underd. afskedsuppvaktningnr hos Konungen och det K. Huset, saint tage älven genom deputationer afsked från hvarandra.” Ordalydelsen syntes bestämma, att hvarje Stånd särskildt genom sina deputerade böra göra de underd. afskedsuppvaktningarna hos Konungen och det K. Huset. Si hade äfven hittills alltid skett, och derföre hade. så val Landtm, sorn de öfrige talmännen vid dessa tillfällen hållit tal. Hr von Hartmansdorff: I afseende på de tal, sorn D e ii i5 J u u i c. m. Landtm, fram förer å Ståndets vägnar, skulle jag Ivo, ali det för sin ordförande liar skal alt hysa det förtroende, ali någon granskning af sättet, hvarpå lian fullgör sitt uppdrag, hvarken behöfves eller är lämplig. Jag afstyrker således all uppläsning af dessa tal. Gr. Anckarsvärd:
Hennes händer voro tabu, de voro förbjudna, ty hon hade vidrört en död. Hennes vänner buro mat till henne och förde den till hennes läppar, ty hon fick ju icke begagna sina händer. Kom så en qvinna skyndsamt. „Wainahée! höfdingarnes höfding, han den unge, de hundra öarnes beherrskare, segraren öfver Tongatabus fiender kommer hitåt. Skynda att bada, att han må kunna befria dig från tabu“. Och Wainahée badade i insjöns våg, och hennes kind var frisk och hennes öga log och hennes hår pryddes af blommor, då hon gick emot höfdingen. Djupt ödmjukade sig Wainahée inför honom, nedsättande sig vid hans fot. Höfdingen stadnade och Wainahée vidrörde sina axlar med hans fot; men då höfdingen skulle upplyfta och omfamna den unga för att upphäfva tabu, då bäfvade den starke ett ögonblick tillbaka, men slöt henne sedan häftigt till sig, i det han sade: „Wainahée, icke allenast nu skall du hvila vid höfdingens hjerta; för alltid är din plats der och vid hans sida“. Och han tog af sitt hufvud sin röda fjäderprydnad och fästade den på Wainahées hufvud. Men Wainahée darrade som magnoliens blomma på sin stjelk och blickade sedan opp, såsom om hon sett solen gå opp ur hafvet, och hennes blick glänste, men sjönk åter ned, ty hon kände sig så ringa som det minsta strå vid höfdingens fot. Men öfver hafvet simmade en underbar bygnad mot Tongatabus strand. Tvenne gånger hade man sett dylika förut. Der voro hvita män och deras djur, det var deras ö och deras boning. Men af deras sällsynta djur försvann ett, och deras höfding vredgades. Men icke ens öns store höfding lyckades att återskaffa djuret och han sade: „Gerna ville jag återskaffa ditt djur, ty rätt är rätt, och djuret är ditt; men den, som tagit det, har lyckats dölja det äfven för mig“. De hvites höfding vredgades allt mera och hotade att förstöra Tongatabus ö, om icke hans djur återskaffades.
Sttrs åsigt, något giltigt skäl icke förefinnes för den förmon, som i 1 mom. blifvit ogifte commenderade tillagd, nemi. att, efter comménderingens början, fortfarande få njuta inqvartering så lång tid som sex månader, har detta moment ansetts böra lyda sålunda: att vid commendering till lands eller sjös måge de ogifte, i fall commenderingen börjar före den i5 i månaden, njuta inqvartering endast lill samma må - 5oS Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse N:o 277. nads slut; men om commenderingen tager sin början efter den i5 i månaden, tillkommer de ogifte inqvartering för liela den påföljande månaden. I afseende å senare momentet hafva R. St., på sätt Embets-Verken jemväl anmärkt, trott meningen: "hvilka äro hemma hos fadren” kunna gifva anledning till missförstånd, och derföre böra uttryckas sålunda: "hvilka under tiden äro boende i föräldrarnes hemvist”; äfvensom R. St. ansett, att hustru och barn väl må medgifvas den förmon, undermannens eller fadrens frånvaro uti Rikets tjensl, att bibehålla samma husrum de under mannens elter fadrens hemmavaro med honom delat, men deremot icke tillgodokomma inqvarterings-penningar för längre tid, än desse mannen eller fadren personligen, eller såsom ogift, skulle tillhöra. Vid §. 10 torde rättelse böra ske, i öfverensstämmelse med den förändring, som föregående §. kan komma att undergå. §• "• Den i denna §. föreslagna tid af ett halft år hafva R. St. ansett, i enlighet med hvad vid 5 §. blifvit yttradt, böra minskas till tre månader, såsom i 1730 års Inqvarterings-Ordning är stadgadt.
Det synes således såsom skulle den Skånska sträckan i bördighet öfverträffa den andra; men vi böra härvid ej förbise, alt Bolms län på 43 qvadratmil endast föder 80,000 kreatur, då deremot Malmöhus län på 40 Således består hela skillnaden emellan sträckornas bördighet uteslutande uti den öfverlräffande bördigheten i Malmöhus län jemförelsevis med Bohus län, och bördigheten inom sträckan i sin helhet är ungefärligen lika. Jag tror mig derföre kunna påstå, alt sträckornas bördighet i det hela är densamma. Hvad slutligen banans läge vidkommer, så lärer det icke vara svårt att finna, att Slockholms-Göleborgs linien deruti vida öfverträffa!- den andra linien, alt den stora mellanhandel!!, som,skulle förena Östern med Wes - Den 23 September f. m. 217 tern, i fall ilen förra banan komme till stund, skulle naturligtvis ej komma den sednare banan till godo. Vidare lärer man icke heller kunna förneka, att SlockholmsGöleborgs-linien, pä samma gång den genomlöper landskap af lika stor bördighet som Malmö-Jönköpings-liniens, derutöfver genomskär rikets största bruks-distrikter, hvilken omständighet hvarken Svenska folket i allmänhet ejler R. o. Ad. i synnerhet torde underskatta. Ty man mäste inse den stora viglen deraf, alt lättnad tillskyndas den Svenska bruksrörelsen, pä det att dess produkter mätte kunna ingå i täflan på verldsmarknaden, enär densamma uti närvartde stund har att bestå striden med förbättrade metoder för det utländska jernels beredande, hvilka ännu icke hos oss finnas. Jag vet, att jag här mötes af invändningen, att vi hafva långsträckta kanaloch sjö-transporter. Men jag ber Eder, M. Hrr, gifva akt uppå hvad den Svenska jernhandleringen hufvudsakligen behöfver! Delta är icke uteslutande lättade kommunikationer, som icke mera en förbättrad industri i allmänhet, ett lif, cn narf i den allmänna rörelsen, som vi för närvar:de, tyvärr, sakna.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja till Utskottet. 354 Den 3 Mars e. tsi. Gr. Cronhjelm, Otto Au g.: Då jag vid detta tillfälle, likasom vid alla andra, endast afser sjelfva saken, som här är tjensten, men icke personen, som bestrider densamma, ber jag att få yttra den tanke, att så länge ifrågavar. embete finnes, hör den person, som bestrider detsamma, vara väl lönt, på det att embetet icke må utgöra blott en bitjenst. Lika med Frih. Boye tror jag visserligen, att tjensten kan blifva föreslagen att indragas; men intilldess tillstyrker jag löneförhöjningen, med så mycket mindre afseende åFrih:s framställning rörrde den dubbla lön, nuvar. Just.- Ombudsra. uppbär, som det ingalunda är gifvet, att han kommer att fortfara i utöfningen af embetet, hvilket jag, för min del, helst önskar måtte bestridas af en person, som icke beträder tjenstemannabanan. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.: Jag får till Frih. Boyes upplysning nämna, att det icke egentligen är fråga om en lönetillökning, utan snarare om löneersättning lill Just.-Ombudsm., emedan han, enligt i8ro års Ständers beslut, ovilkorligen försäkrades om samma löneförhöjning, som kunde blifva Just.-Cancelleren tillerkänd. Just.-Ombudsm. äger således ett ovedersägligt anspråk på denna löneförhöjning. Fullmägtige i Riksg.-Cont. hade bort förut betala denna ersättning, såvida StatsUtsk. vid sista Riksdag icke uraktlåtit att på stat uppföra förhöjningen, hvilken, såsom jag nämnt, rättare benämnes med ersättning, dertill motionären äger obestridlig rättighet. Hr Riben, Carl Wilh.: Om Hr Törneblads anspråk på högre lön, enligt hvad Hr Bråkenhjelm yttrat, skulle grunda sig på en obestridlig rättighet, förundrar det mig, att Hr Törneblad, såsom erfaren jurist, snarare än att gå motionsvägen, icke genom laga stämning vid vederbörlig domstol gjort sitt förmenta anspråk gällande.
Försigtigheten bjuder dock att då rättigheter att samlas sålunda medgifves utan föregånget tillstånd, denna rättighet inskränkes till sådane fall vid hvilka man icke har att befara samhällsvådliga missbruk. Om jag rätt fattat Frih. Palmstjernas förslag, så går det ut på att vinna en nödig rättelse i detta afseende och får jag derföre tillstyrka den af honom påyrkade redaktionsförändring, och detta så mycket mer, som den nya lagen i alla fall komme att innebära en vidsträcktare rättighet för menigheterne i detta hänseende än nu gällande författningar innebära. Gr. Ridderstolpe: Jag åberopar mina ord och prot., alt jag endast gjort en anmärkn. och den vid 8:de §:n. Hvad jag i öfrigt yttrat, innefattade blott en önskan, att i det reglemente, som Milen Jföljd af lagen, måtte inflyta stadgande ang:de de signaler jag föreslagit, m. fl. andra, sorn kunna finnas nödvändiga. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Behofvet af en lag sådan som denna vill jag ej ifrågasätta, men man bör icke se saken blott från denna enda synpunkt; man mäste också se till att sjelfva lagbestämmelserna icke äro sådana, att de vid tillämpningen kunna föranleda till missbruk. Man har här yrkat på några förändringar uti Utsk:s förslag och det är i anledn. deraf, som jag anhåller att få yttra några ord. Vid den 5:te §:n har man påstått, att ordalagen icke skulle vara nog tydliga och man har i afseende på sättet för anstiftande af uppror föreslagit ett mera generelt stadgande. Jag får i fråga derom äran upplysa, att den af Utsk. föreslagna redaktionen öfverensstämmer med hvad K. M:s nåd. propos. vid sistlidne riksdag i detta ämne innefattar. Vid den riksdagen gjordes icke någon anmärkn. emot K. M:s förslag i den delen, och då man besinnar, att här icke är fråga om straff för någon gerning, som medförer brottslig verkan, utan endast om en uppmaning, hvaraf någon verkan icke följt, så bör också ingen ändring göras hvarigenom en Den 1 Juli f. m. 371 i sig sjelf oskyldig handling möjligen kunde blifva belagd med straff.
Jag befarar således, att invändningen är blott en förevändning, och alt man icke egentligen åsyftar rådgifvarne, mot hvilka man i sinom lid har berörde §§:r i förvar att efter behofvet använda. Är meningen åter att gifva Konungen en und. föreställning för sin styrelse sedan sista riksdag, och en lika underdånig instruction för hennes utöfning intill den nästkommande; så är åtgärden hvarken bruklig i England eller Frankrike, eller laglig, eller lämplig hos oss, och jag hoppas alt R. o. Ad. icke skall gynna försöket. 4oo Den 36 Februari f. m. Någon erinrar måhända, ätt lind. skrifvelser, liknande denna, eller s. k. adresser, äfven tillförene flera gungor ägt ruin. — Det är sanni; men på hvad sätt? Låtoni oss tillse: Vid riksdagen i Örebro 1810 inbjöd 11. o. Ad. de öfriga Stånden att genom en stor deputation beklaga Rikets förlust genom Kronprinsen Carl Augusts frånfälle. Bonde-St. tilläde tacksägelse "för Konungens åtgärder till allmänna lugnets upprätthållande och riksdagens förläggande till Örebro. — De öfriga Stånden instämde i begge delarna, och en adress i enlighet dermed blef framburen. Vid 1812 års riksdag beslöto Adeln och PresteSt. samtidigt den 23 April, saint de öfriga Stånden derefter, att genom en und. adress icke blott låna National-representalioiiens erforderliga bifall åt Konungens beslut den 17 Mars 181 1 , att Under Sin då iråkade sjukdom öfverlemna Riksstyrelsen åt H. K. H. Kronprinsen, ulan R. St. anmälte tillika deras enhälliga önskan, att H. K. H. måtte vid andra dylika tillfällen inträda i full utöfning af Konungamakten, samt deremellan gå K. M. tillhanda med sina råd. — Frih. Nils Silfversköld, som på Riddarhuset väckte frågan, föreslog äfven ordalagen till den adress, som Stånden antogo. Vid i8i5 flis riksdag afgåfvos 3:ne adresser.
Den taen-kende Mand skal ikke kunne indrömme Muligheden af en saadan Forfölgelse som den mit Skrift paadrog mig, uden under Forholde, der stemme overens med mine Skildringer. Den blinde Eensidig-hed. prÖvede mit Digt paa en med allehaande statistiske Opgaver * justeret Yaegt; man vilde det Umulige; man klagede endog over Mangel paa poetisk Opsving, medens man knuste Tankens Form, tydede den poetiske Diktion som Kancellistiil, og satte en prosaisk Bokstavsands til Dommer over dens Gehalt. Derefter dömtes ogsaa Forfatteren til et intellektuelt og moralsk. Brsendemeerke og erklsere-des som Landsforraeder i Rigets Act. Under dette Raseri forholdt jeg mig selv stille. Jeg tilbageholdt efter modnere overlaeg de Stridsskrifter, som en naturlig Indignation over denne barariske Frem-faerd havde afibvinget mig. — Ligesom jeg i mit Digt, tvertimod Anonymens Fremstilling, havde afholdt mig fra alle personelle Henpegninger, saaledes taalte jeg nu disse Angreb, der for den störste Deel indtil en oprörende Grad vare personlige. Jeg vilde ikke fopöge Bitterheden, jeg vilde kun, at man, uden at forstyrres af nye Indtryk, skulde nödes til i Tankerne at vende tilbage til Sagen.