Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I 1—43 § 44 § 45 § 46 § 47 § 48 § 49 § SO § SI § SSä i 53—56 § S7 § S8 § 59 § 60 § 61 § 62 § 63 § 64, 65 i 66—68 i 69—71 § 72 § 73 § 74 § 75 § 76 § 77 § 78 § 79 äro vid sin numer-ordning bibehållne. tillhörer Successions-Ordningen. motsvaras af Förslaget till ny Regeringsform. » tillhöra Riksdags-Ordningen. — § 56 motsvaras äfven af motsvaras af » » . » . » » )), » , » » tillhöra Riksdags-Ordningen. motsvaras af » » » » » » » » » » )) § 44. § 45. § 46. § 47. § 48. § 49. § SS. § 88. .§ 77. § 89. § 61. § 60. § 64. § 65. § 62. § 63. § 66. § 67. § 68. % 69. § 70. § 71. § 72. § 73. § 74. <S 75. 72 Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 83.
Palmstjerna, uti sina framställda förslag, uttryckligen förutsatt, alt ingen förändring i afseende på nuvar:de tjenstemäns löningsräntor skulle vidtagas utan desse tjenstemäns särskilda medgifvande. Således är ej blott indeluingshafvarnes hörande utan äfven samtycke till förändringen förklaradt utgöra en conditio sine qva non i fråga om denna förändrings verkställbarhet under deras tjenstetid. Det är vidare yttradt, att hvarken indelningshafvare eller räntegifvare skulle önska reformen. De förre hafva, efter hvad allmänt kändt är, i långliga tider klagat öfver den tidsutdrägt, som erfordras innan de kunna få lyfta sina löningsräntor, och öfver det 222 Den 9 September e. m. högst besvärliga, obehagliga och tidsödande bråk som dermed är förenadt. Räotegifvarne återigen hafva oupphörligen framställt sina anspråk genom sina fullmäglige vid riksdagarne, och den stora mängd motioner, som vid hvarje riksdag väckts om denna frågas afgörande, måtte vara ett lil Ifyllest görande bevis pä det hos rän legifvarne allmänt rådande tänkesättet. Man har vidare erinrat, att kronan icke skulle erhålla någon fördel igenom räntebidragningen, utan endast ökade göromål för sina tjenstemän, att kronofogdarne härigenom skulle fä en större uppbörd, och att följaktligen ansvarigheten hos dessse personer komine alt blifva vida mer maktpåliggande och kronans äfventyr för förluster mer hotande än för närvande, särdeles både tillfällen till och föremålen för olagliga tillgrepp skulle tillökas. Dessa befarade följder tror jag deremot alls icke komma att ega rum. Kronans tjenstemän verkställa nu uppbörden i de flesta fall, de må heta kronofogdar eller regementsskiifvare, och tjenstegöromälen komma icke all ökas, utan Ivertom att betydligen förminskas: ty i st. f. att den allmänna uppbörden nu skall af flera personer samtidigt, inom samma ort verkställas samt på spridda ställen levereras och redovisas, så skulle densammas hela belopp hädanefter inom ett och samma uppbördsdistrict komma att af samma person uppbäras, uti en enda kassa levereras och inför samma embetsmyndighet redovisas.
Jag begärde ordet egenteligen för att upplysa derom, alt vid Östergarn (jag vet ej om det finnes något ställe med detta namn annat än på Gottland), der är en gammal fyr, som är ganska dålig, som har stort behof af att blifva förbättrad och som det vore allt skäl uti att förbättra, helst då på sednare lider håkar, som varit långt bättre, blifvit upphjelpta, såsom Bokholmen t. ex. I afseende på sjelfva hufvudfrågan, förenar jag mig i alla delar med Hr Gripenstedt. Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han, då den förevar. 12:te punkten innehöll 2:ne morna-, ansåg sig böra, enligt derom gjord begäran, framställa särskild propos. a hvardera mom. samt hemslälde, om 11. o. Ad. bifölle hvad Utsk. i lista mom, angale anslag för en ny lotsoch båk-inrättning å de genom Götha-kanal förenade insjöar yttrat. Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf det han trott sig finna att ja öfverröstat nej. Uppå sedermera framstäld propos., biföll R. o. Ad. Utsk:s tillstyrkande i sednare mom. af 12:le punkten, rör:de handelsoch sjöfarts fondens anlitande för upprättande och vidmakthållande af nödiga prickar och sjömärken. 13:de punkten, ang:de de under 5:te hufvudliteln uppförde utgiftssummor, uti hvilka någon förändring icke ifrågakomma. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i denna punkt föreslagit. 230 Den 15 Mars f. m. 14:de punkten, ang:de de af K. M. äskade, till ständiga behof icke härf örliga anslag, att utgå linder 3 år, med -j.- del årligen, nemi. a) J‘<,r nybyggnad °f cn Sngkorvett om 300 och 2:ne ångbogserings-fartyg om 100 hästars kraft. Frih. Gyllengranat:
Jag gör det både af böjelse och pligt; ty jag förmodar, att den, sorn i framtiden kan blifva Chef för K. M:s Cancelli, skall blifva lika angelägen sorn den, hvilken för närvar, har äran vara >74 Den a6 Maj f. m. det, att embetsoch tjenstemännen derstädes må fa uppbära de löneförmåner, hvaraf de gjort sig förtjenta. Jag förbigår visserligen vid detta mitt tillstyrkande den af en värd ledamot, Hr Gr. Cronhjelm , omnämnda dom öfver rådgifvarepersonalen, som äfven angar mig; men jag har i dessa sednare dagar haft en ytterligare, ehuru sorglig anledning att, åtminstone hvad afsigterna beträffar, öka det lugn, hvarmed jag emotser äfven den stora, för oss alla gemensamma räkenskapsdagen. Fortsättningen af discussionen öfver StatsUtskts utlåt. N:o 80 uppskjöts till eftermiddagen. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ till 3 e. m. In fidem prolocolli, F. O. Silfverstolpe. Måndagen den 26 Maj 1834- Plenum kl. 6 e. m. Justerades 3 prot.utdr. för denna dag f. m. Fortsattes den i förmiddags-plenum denna dag började pröfning af StatsUtskts d. 21 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 80, ang:de regleringen af utgifterna under Riksstatens 2:dra hufvudtitel. Frih. Boye, Ludv.: Innan jag begifven mig till de anmärkningar, jag har att göra emot StatsUtsk:s betänk. rör:de 2:dra hufvudtiteln, vill jag bemöta ett yttrande, som här på förmiddagen blifvit fäldt, emedan detta yttrande innebär ett begrepp, hvilket, så vidt jag vet, nu för första gången framstäldt på detta rum, behöfver tillrättavisas. En talare gaf genljud af den erinran, som nyligen af journalismen blifvit gifven åt Representationen, nemi. att det mindre vore genom ansvarighetslagarna, än genom afslag å budgeten, som Ministeren borde åtkommas.
Något motsvarande kan nu sägas om » Boccaccio », sa mycket mer som förmågan af effektfulla sceniska arrangement, som dra tanken bort från det lilla utrymmet och hvari t. ex. man på Söder excellerar, vid denna repris lyste genom sin frånvaro. Åtminstone vid styckets première voro såväl bålsom tunnbindar-scenerna mycket illa och effektlöst anordnade, hvilket ej öfverskyldes af någon vacker sang, ty sämre ensemble har man ej hört på Vasateatern är vid premièren af denna operett-repris, till hvars lof dock ma tilläggas att solisterna kunde sina roler bra utantill, något som rättnu börjar bli en sannskyldig delikatess vid premiè-rer, det må nu vara Pepa eller — Bébé. På solister i en operett som Boccaccio äro ej anspråken ringa, hvarken från operettens eller publikens sida. Att Vasateatern låg under vid jemförelse emellan Nya Teaterns och Fröbergska operett-sällskapets Boccaccio i böljan af detta decennium, behöfver derföre ej vara så grufligt för den lilla teaterns hederskänsla, om det också ej var så roligt för teaterns publik. Fröken Pettersson hade förestält sig Giovanni som en ung, litet cirklad och hödtiglig menniska, elegant, korrekt och litet — tråkig. Hvarken fru Östbergs lätta frivolitet eller fröken Grönbergs naiva liffullhet märktes stort af i fröken Petterssons föröfrigt konseqvent och rutineradt hållna framställning. Att hon ej kunde prestera den förstnämdas fulländade sång eller den senares förtrollande apparition (särdeles i skinnpelsen) må ej läggas sångerskan till last, hvars goda karlfigur, vackra småleende och lifliga ögon ju ej äro att förakta, hvaremot hennes röst onekligen böljar mista sitt behag, en olycka som med hänsyn till åldern dock ej torde behöfva blifva irreparabel! Tystnad och lektioner! Boccaccio-amatörer saknade de traditionela röda och hvita benen i festkostvmen i tredje akten. Det gjorde nu mindre, särdeles som de hvita, som ersatte dem, voro mycket välgjorda, men som alldeles på tok anteckna vi att prinsen och Boccaccio icke i första akten hade samma ben
Jag ber den värde Grefven vara god erinra sig, att nyssnämnde ledamöter sitta der för alt handlägga målen och fatta besluten samt dem underskrifva; men icke för alt närmare granska de utgående expeditionerne; det är icke att tänka på, att dermed kan tillgå pä annat sätt. Jag ber Hrr:ne cousiderera, att det finnes tvenne afsigter med charta sigillata: den ena att skaffa penningar, oell deu andra att utöfva nyss omtalade conlrollen. Den första eller att skaffa staten penningar är då den förnämsta; men denna båg mäste i främsta rummet afse att den blifver så litet tryckande som möjligt. Denna afgift bör följaktligen icke Den 4 Januari e. m. 59 läggas på tillar, icke på valulor, icke eller på capitaler. Det finnes ingenling så befängdt., som alt lägga en charttesigill.afgift pä testamenten; ty då kan Slaten mycket hellre säga, att vid dödsfall äl fver Staten T'^ och de ^ gå till arfvingarna; det. är mycket ärligare handladt. Om delta skulle leda till någon vinst för samhället, det lemnar jag derhän. En capilalförminskning blifver alltid en förlust för nationen, och hvarje afgift, lagd pa ca pi ta let, är således ett misstag af lagstiftaren. Jag lorenar mig med dem, som vrka äterremiss af denna del af betänk., och hoppas jag tillika, att Utsfc. mätte frångå sitt tillstyrkande i afseende på biläggningscharlor, meri deremot utsträcka valeurcrne ä det stämplade papperet till del belopp, som af erfarenheten kunna anses nödvändige. Gr. Cronhjelm:
Sansa dig nu, och blif min gode Gunnar, som vanligt, och berätta sedan hvad som så förfärligt har händt dig. Mig – svarade Gunnar, med en uppsyn, väl en hårsmån stillare, men mörk som en natt – mig har det ingenting händt, men Lena – det odjuret – den ormen! – Gunnar! Gunnar! – varnade den gamla – tala ej så om din äkta maka, du gör då stor synd. Hvad har hon då gjort? – Hon har fått ett barn! – Nå ja, det visste du väl förut skulle ske. – Ja, men intet nu, intet i dag. – Gunnar! Gunnar! – bad modern åter – fresta intet Gud med dina upptåg. Nog har jag märkt att du ljugit för mig, och mången gång redan, har jag bedt Gud förlåta dig detta. – Jag ljugit! – utbrast Gunnar, och reste sig häftigt upp. – Nej, intet jag, men Lena, och hon har ljugit den argaste lögn, som en qvinna kan ljuga. Mor Ingrid satte sig bredvid honom, tog hans händer i sina, lutade hans brännande hufvud mot sitt modershjerta, och försökte på allt sätt lugna honom, samt få honom att med sans tala om alla dessa ängsliga förhållanden. Hon vann äfven sitt syfte: Gunnar lugnades något, samt förmådde helt och hållet öfvertyga modern om sanningen af sina ord och uppgifter. Men inga föreställningar i verlden kunde förmå honom lofva, att vara stilla och icke kräfva hämnd på Olle, den enda på hvilken hans misstankar föllo. Den gamla talade, bad, föreställde, men allt förgäfves. Hon förmådde nog att väcka denna hjertats godhet, som hos Gunnar fanns, midt under sinnets raseri, ty han började nästan känna en håg att förlåta Lena, åtminstone att beklaga henne, men med Olle kände han ingen miskund, utan sade slutligen till modern: – Ja, mor, j må säga hvad j vill, Olle ska’ få betala’t, och j kan gerna, om j vill, be ’en akta sig för mig, ty skulle ock sjelfvaste kungen och länsman och hvem som helst stå bredvid, så flög jag på ’en, när jag fick se ’en, och hvar jag fick se ’en, men ’en ska’ få se han håller sig nog undan.
De fleste talarne hafva anfört de stora olägenheter, soni liro en följd af den nu var. författningen ; lii von Hartmansdorff har derpå lemnat 2tne nivcket talande exempel, och likväl hafva nästan alla talarne kommit till det resultat, alt vilja förkasta det förslag, som nu framställes, för att bibehålla det gamla. Om i förra författningen, i stället för gammal och mindre arbetsför, der stod orklös och krympling, så skulle afven jag vara för densamma. Hvem bestämmer väl detta förhållande af gammal och mindre arbetsför? Jo, communen, som skulle emottaga honom. Gammal är ett relativt begrepp, örn jag ej dermed förstår den som är orklös, och alt vara mindre arbetsför, det kan bero på omständigheterna. En person kan genom sjuklighet blifva uppsagd från sin tjenst, han söker en annan, vill inflytta i en annan commun, emedan han ej kan få tjenst i den förra; detta förvägras, emedan han är mindre aibetsför; och dock kan samme person, efter någon tid, hafva återfått helsa och krafter, och vara lika arbetsför, som någon annan! Här är ju fråga om den fattiges fördel ; och hvarigenom befrämjas väl den häst, antingen genom författningen, sådan den befinnes, eller sådan som den föreslås att blifva? Alt efter i i §tn i detta förslag få skola vilja intaga orklösa och mindre arbetsföra, det faller af sig sjelft; men en sådan person, en gång anlund, måste väl ovillkorligen underhållas af den commun, elit han kommit. Personer deremot, som stå på den punkt af sin ålder, alt roan kan snart förutse att de skola blifva mindre arbetsföre, vill communen ej taga emot; de sakna arbetsförtjenst inom sina egna communen och kunna ej finna någon inom en annan ; — då säger communen : vi vilja ej emottaga dem, .emedan de kunna falla fattigförsörjningen till last. Desse personer kunna således icke få arbetsförtjenst hvarken på det ena stället eller det andra, de mäste falla den församling till last, inom hvilken de sednast befunnit sig, då deras arbetsförmåga blef inskränkt, hvarigenom en ekonomisk förlust för denna socken uppkommer.
Bevillning®'* Utskottets den 18 dennes under IS:ö 58 afgifne, samt den 20 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets förut rneddeldte förslag till en förnyad Bevillnings-förordning; blef samma Utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallit. Upplästes och Jades på bordet följande från nedannämnde Utskott inkomne Utlåtanden: Från Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten: Af den 18. dennes: N:o 611. I anledning af åt er rem iss af Utskottens? förut afgifne Betänkande i frågan om återläggande af Jemtland till Wester-Norrlands, samt Herjeådalen till Gefleborgs Län. ' Den 23 November ern. \ 4S9 Fråu Banco-Utskottet: Af den 18 dennes : 'ng af yppade skiljaktig - förslag till reglemenlariska stadganden förde i Rikets Westra och Södra Landskaper blifvande Discont-Contoir. Af den 21 dennes : N:o 80. Öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande, rörande väckte motioner, i afseende på Banco - Discont - Styrelsens sammansättning, och det reglemenlariska för samma Discont-Verks förvaltning. I anledning af väckt motion öm förändring uti nu gällande beläningssätt och beläningsvärde å guld och silfver i Banken, N:o 82. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Memorial, angående förrättad Revision öfver Banco-Discont-Verkets förvaltning och räkenskaper för År 1822 och någre föreslagne sladganden för framtiden, som med samina Verk äga gemenskap. beslut öfver Utskottets 46a Dsn 5* November e. in.
Därefter fördelas dessa mällan pinohålorna i enlighet med de dödssynder, som de begått. De nio straffvärldarne bestå af nio oerhördt vidsträckta fjällgrottor, förenade med hvarandra genom öppningar, brutna i bärgväggarna och stängda med portar, utanför hvilka stå väktare, som till skepnad och uppförande äro vartecken af de synder, hvilkas föröfvare de bevaka. Den längst i norr belägna straffhålan kallas »Likstränderna» (Nastränderna), emedan man genom en port i dess norra fjällvägg kan komma till Amsvartners haf. I en förgård utanför porten vakta svartalfer, hvilka underhålla en eld, hvarifrån röken hvirflar in i den oöfverskådligt långa sal, som är byggd i pinohålan. Byggnadsämnet består af lefvande ormar. Väggarna utgöras af deras flätade ryggar; genom taköppningarna spruta ormarnes hufvud gift i störtande skurar. Under taket är upphängd en rad af järnbänkar, öfverspänd med ett nätvärk af bly. På bänkarne ligga menedare och lönnmördare och emottaga mällan krampaktigt öppnade läppar ormgiftet. Under denna bänkrad är en annan, och under den andra en tredje och flere, och förbrytarne på hvarje öfre bänkrad äro »etterrännor», genom hvilka ormgiftet forsar och öfversköljer de under dem liggande. Liknande straffhålor äro inrättade äfven inom Lyngveholmens bärg i Amsvartners haf för Lokes och Fenrers närmaste fränder, »världsfördärfvets söner» (Muspels söner). HÖGBEBYGGARNE. Människan dör på samma gång »till Hel» och »till hög», till underjorden och till grafkullen. Hennes egentliga jag flyttar till underjorden; men hon har till en tid en dubbelgångare, ett andra jag i sin grift. Detta har sin förklaring i hennes naturs beståndsdelar.
Kommittéen ali der linna någon e ge n d o ms - i n n e h a fv a r e, som med besittning af passande lokal, förenade erforderligt nit för sakens framgång, men alt, i annat läll, del måtte tillåtas Kommittén att å auktion försälja alla djuren från ifrågavarande smärre schälérier, samt använda de derigenom inflytande medlen till förökande och förädling af de 2me, som komme all bibehållas; — Så har E. K. M;t under den 10 Juli 1857 funnit godt att till hvad sålunda blifvit hemställdt och föreslaget lemna Nådigt bifall. Alt många för fårskölselns utveckling och förkofran gynsamma resultater häraf skola uppkomma, bör man kunna förvänta, och några ytterligare åtgärder i berörda hänseende torde alltså för närvarande icke vara af nöden. Allra minst synes staten böra underkasta sig vidare uppoffringar för della ändamål, då i Rikets Ständers tanke saken i allt läll bäst Irämjes derigenom, att denna industri öfverlemnas åt den enskilda omtankan. De många under sednare tiden förekommande kontrakts-uppsägningar å deras sida, sorn hittills haft vården om statens scltäferier åt sig anförtrodd, gifva stöd åt denna åsigt och ådagalägga nogsamt, huru svårt det är att finna personer, lämpliga och villige ali för statens räkning åtaga sig ett sådant bestyr. Under sådana förhållanden och då dessutom, för den händelse inköp af s. k. Colswolds-får befinnes vara af synnerlig vigt, medel härtill lätteligen böra och kunna beredas genom försäljning, på sätt Landtbruks-akademiens förvaltnings-kommitté föreslagit, af sådana staten tillhörige får-kreatur, hvilka icke äro till förädling tjenlige, anse Rikets Ständer sigförhin drade att bevilja den nu äskade auslags-surnman.
Domstolen trodde, att någon större utförlighet, än förslaget nu innehåller, i afseende på uttrycken »försvårande och mildrande omständigheter», vore nyttig och behöflig, såsom bidragande att närmare bestämma dessa begrepp, hvilka för ett relativt straffsystem äro af särdeles vigt, men som hittills, under tillämpning af absoluta straffbestämmelser, föga kommit att utbildas. På grund häraf hemställde Högste Domstolen, om icke i »1 § måtte» meddelas ett stadgande, som Lagberedningen nästan enhälligt antog, med föga reduktionsförändring, så lydande: »Straff skola, inom de i lagen derföre satta gränser, mätas efter gerningens mer eller mindre svåra beskaffenhet och den större eller mindre brottslighet i viljan, gerningsmannen ådagalagt.» Sålunda ökas eller minskas straffbarheten i mån af: den större eller mindre lära, skada eller förargelse, som brottet medfört; mängden eller vigten af de bevekelsegrunder, som från brottet afhålla bort; gerningsmannens större eller mindre förmåga att brottsligheten inse; den större eller mindre djerfhet, list eller ihärdighet, som till brottets utförande varit använd; den inflytelse, som gerningsmannens egna elakartade begär eller böjelser, eller andras bemödande att förleda, eller ock tillfälliga anledningar, såsom nöd, öfverilning och mera dylikt, må anses hafva utöfvat på hans vilja; den kallsinnighet, gerningsmannen visat för den förfördelades lidande, eller den omsorg han visat att hindra eller godtgöra gerningens onda följder; så ock öfriga omständigheter, som försvårande elier mildrande äro.» Efter antydan derom, att de allmänna reglor, som Högste Domstolen och Lagberedningen sålunda ansett böra inflyta i sjelfva lagen, borde uti den ifrågasatta kommentaren tillämpas, utvecklas och med exempel belysas vid hvarje särskild §, så att någon enhet hos domstolarne i fråga om straffbestämmelserna kunde beredas, angifver motionären de källor, hvilka, enligt hans åsigt, borde vid kommentarens utarbetande begagnas,j samt anmärker, alt kommentaren, för att blifva Sammans.
Det fägnar mig att detta icke blifvit yrkadt af egentlige capitalister, ty annars skulle detta kunna väckt misstankar, att desse mindre vilja återfå sina crediterade penningar än de önska sig tillfälle att chicanera och göra en medborgare olycklig. Om utmätningsrätten skarpes, om verkställigheten deraf göres snabbare, eller om långifvaren får en utkräfvelig anvisning på låntagarens arbetsvinst, så harju den förre vida större säkerhet för sitt capital , än han har vid bysättningsrätt, då exempel skulle kunna namngifvas, på personer, sorn häldre skulle låta sätta sig i häkte, än de genom sin flit vilja afbetala sin skuld. Och den må. ste visserligen vara ganska illa känd, hvars försäkran om redlig vilja att betala, icke skulle kunna skaffa honom lån. En hög grad af oordentlighet eller opålitlighet i caracteren måste förut undergräft hans förtroende. Jag åberopar mig RiksDiscontens exempel, som så vidt jag vet, ytterst sällan begagnar bysättningsrät* ten, och dock vöre att önska det hvarje privat långifvare, lika säkert kunde drifva in sine utlånte penningar som RiksDisconten. Skulle åter några ynglingar, nyss inträdde på Em - Den 12 Februarii. 335 betsmanna-banan vid något af de Verk , då chicanen att hafva varit bysatt, medför tjenstens förlust genom bortovaron af bysättningsrätten, hindras ifrån att ruinera sig emellan procentares händer, hindras att göra lån till okändt belopp för sina slägtingar och camerater, som dessa nödgas betala för att som man säger, sauvera namnets eller uniformens heder j så ser jag icke att något ondt dermed vöre skedt. Ett så beskaffadt förmynderskap må väl Staten åtaga sig för sina unga oerfarna söner. Dessutom är denna bysättningsrätt i Sverige, ännu icke hundrade år gammal. Den är en af de många härligheter, som vi härmat efter utlänningen. Före 1756 , fanns den icke här i landet: och månne man icke fick låna ändå?
Jag skulle snarare anse all bevilln. derför böra försvinna; ty den kan ej annat än ingå bland bruksägarens utgifter och onera för bruksdriften, och han betalar bevilln. för sjelfva egendomen. Ett exempel i detta fall har jag varit i tillfälle att se den tiden Motala mekaniska verkstad tillhörde Götha-canal. 111 fifigo då tillstånd af K. M. att för befolkningen derstädes, uppgående till omkring Goo personer, hålla en särskild predikant, hvilket för fabriksägaren är ett stort onus, långtifrån att vara en förmån. En måttlig afgift må fortfara, ehuru äfven den är obillig; men att öka den såsom på en luxartikel, det vore att göra Guds ord och sedligheten till en luxartikel i samhället, och det kan jag icke medgifva. Jag tillstyrker bifall, såvida man icke vill göra brukspredikanterne alldeles beskattningsfria, hvilket jag helst skulle se, eller sätta dem i samma cathegori med tjenstemän, som icke betala bevilln., då deras lön icke öfverstiger 200 r:dr. Hr Ribbing: Ingen må tro att jag uppstiger i denna sok, derföre att jag ej är bruksägare; men jag tror, att om man betraktar saken rätt, så ligger deri verkligen en orättvisa till grund. Man säger att huspredikanten ej kan göra nytta, men att predikanten vid ett bruk kan göra nytta. Jag skall visserligen icke laga detta uttryck i den bemärkelse, att huspredikanterne skulle kunna göra alls ingen nytta,ulan allenast en mindre nytta; men förhållandet kan likväl vara alldeles omvändt. Jag vill anföra exempel derpå. Vid en landtegendom kan antalet af meoniskor vara 2 eller 3 gånger större än vid ett bruk. Hvarföre skall då landtbrukaren vara beröfvad samma rättighet , som bruksägaren har, fastän han har flera personer under sig, hvilka behöfva lika väl att gudstjenst för dem hålles som bruksfolket ? Jag vill t. ex. omnämna det nya landtbrukssättet, som nu börjar alt gära sig gällande i Skåne. Jag vet der en person, som jag kanske icke bör nämna, men egendomen kan jag nämna, och den heter Tosterup.