Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid denna belåning gälla följande hufvudsaklig# bestämmelser-. a) hvar och en i Sverige bosatt och under Svenska Lagarne lydande medborgare är berättigad att af låné-fonden erhålla delaktighet, då dea erbjudne panten linnes med Författningarna enlig, och innebär den Tor Banken nödige säkerhet; b) det bestämda circulations-capilalet, "5,5oo,000 R:dr, fördelas sålunda, alt 4,653,200 R:dr hållas tillhanda för inteckningar i egendom å lan - B anco-ZJts kottets Memorial, ]Sf:o IÖ3. R:dr för inteckningar uti hus och jord i städerna »tom Stockholm; c~) grunden för lånesutnmans bestämmande hlifver 1889 års taxeringsvärde, enligt behörigen styrkta utdrag af vederbörandes taxerings-längder; och må, eller pröfning i hvarje serskildt fall, hälften af detta värde kunna såsom lån meddelas, emot pant af fast egendom på landet samt stadsjord, men allenast en tredjedel af samma värde (mot pant af hus i släderne utom Stockholm; dock under iakttagande, att maximi-summan för låntagare ej i något fall får öfverskridas. Ar pant, derå lån sökes, besvärad med inteckning, egande förmons rätl framför det sökta lånet, afdrages beloppet af samma inteckning, jemte 3 års ränta derå från den del af taxerings-värdet, hvarutöfver lån icke får meddelas; (V) utaf denna fond må högst 6000 R:dr till en låntagare ulgifvas, »arnt mindre lån än 200 R:dr ej beviljas. Till innehafvare af förut i Banken belånad fastighetspant utgifves ej såsom nytt lån större summa, än hvad som utgör skillnaden emellan dess redan innehafvande lån och nämnde maximi-belopp af Gooo R;dr.
121 8:o angående pension från allmänna lndragnings-staten åt läkaren vid straffoch arbets-fängelset i Malmö, Andersson; 9:o angående rättighet för Bataljons-chefen vid krooo-arbets-korpsen, Majoren Schander, att vid afskedstagandet erhålla pension å allmänna lndragnings-staten; 10:o angående understöd af allmänna medel för Tullstatens enskilda pensionsinrättning; ll:o om försäljning af det s. k. materialhuset, N:o 274, i Kalmar stads vestra qvarter. Vid remissen af denna Kongl. Proposition åtföljer ett anförande af Herr Frick. 12:o om förhöjning af de Länsmän tillkommande pensioner å allmänna Indrag nings-staten; 13:o angående årlig pension åt framlidne f. d. Stats-rådet Samuel Grubbes enka, Margaretha Johanna Grubbe; 14:o angående anslag till Auditören G■ Scheutz och hans son E. Scheutz för en af dem uppfunnen machin för uträkning och tryckning af mathematiska tabeller; 15:o angående anslag af 12,000 R:dr banko, till lindring i de kostnader, Carlskrona stad, till följd af kolera-farsotens härjande derstädes nästlidne år, fått vidkännas; 16:o angående beviljande till Stockholms stad af ett räntefritt lån af 100,000 R:dr, till understöd för bestridande af de kostnader, staden i anledning af kolera-farsotens härjande härstädes, fått vidkännas; och 17:o angående pension å allmänna lndragnings-staten för vaktbetjenten vid Ma nufaktur-diskonten J. E. Lindström. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 26, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående framlidne förre Departements-chefen i Kongl. General-tullstyrelsen, Kansli rådet J. D. Valerii enkas och barns befriande från bemälde Kansli-råd i lifstiden ådömdt ersättnings-ansvar i målet, rörande den efter aflidne Tullförvaltaren M. F.
Den fordna hospitalsbyggnaden af sten, sorn förut bestod af en våning, har under år 1855 blifvit påbyggd med ytterligare en våning till bostad åt läkaren, samt den nedre våningen, innehållande sjukrum och bostad åt vaktmästaren, undergått en större reparation. Kostnaderna härför hafva blifvit bestridde dels1 af besparde kurhusmedel och dels genom enskild persons uppoffring. Patienternas antal och deras underhålls-dagar hafva varit: Lazarettet. Kurhuset. Summa. 03 iéd CA 3 V CO la ca 3 "a 03 cd. 3 CL 3. £3 CD CD 3 CtCL 03 O CD 3 CL CL 05 o cd -i a> i p CD 03 1 CD -5 u ? År 1831 rasade i Helleforss distrikt en kopp—epidimi, hvarunder 69 personer, deribland de flesta ovaccinerade, afledo. Vaccinationen fortgår annars inom Länet ordentligt och i öfverensstämmelse med derom gifna föreskrifter. Några egentliga epidimier af svårare art ha för öfrigt icke afhörts, Undantagande år 1853, då kolerafarsoten härjade i åtskilliga delar af Länet, utan att likväl mortaliteten var särdeles stor. 40 Det i sednaste femårsberättelse omförmälda bolag till inbördes försäkring emot sådana förlaster, som uppkomma genom nedslagning af hornboskap, de der af lungsjuka angripas, har år 1852 blifvit organiseradt. Jemlikt E. K. M. nådiga bref den 1 Oktober 1851, har bolaget vid inträffade olyckshändelser att af allmänna medel påräkna halfva ersättningsbeloppet. Inom Boo socken bildades år 1852 en förening til! inbördes försäkring deltagarne emellan mot sådan förlust, som uppkommer genom hästars och hornboskaps störtande utan ägarens förvållande. Förlust, då den inträffar, ersättes af samtlige délägarne i förhållande till antalet af de kreatur, hvarför hvardera tecknat sig. 1 åtskilliga socknar inom Länet hafva sparbanker blifvit bildade, såsom i Mellösa, Wiby, Fellingsbro och Carlskoga, hvilken sistnämnda omfattar hela häradet.
— I händelse fastebref Testamenten — Ifrån karta-sigillata-afgift befrias c~) de, hvilka göras till Allmänna UndervisningsochSkoleinrultningar, Kyrkor, Stipendii-fonder, Pensions-inrätlningar•, Arbetshus, Hospitaler, Faltigförsörjnings-anstalter och i allmänhet fromma Stiftelser, äfvensom Konstoch Vetenskapliga samlingar; och iakttages för öfrigt, att stämplade papperet å Testamente eller Gåfvobref till lagliga arfvingar beräknas endast å det belopp, som öfverstiger arfvingcns egen arfs del. § 5. Kartering af Öppna Bref, Fullmagier, Konslitutorialer, Afsked m. ni. från Vart Kansli, i hvilken kartering den fordna Ilansligebuhren och SportJerne inom Kansliet samt Sigill-penningarne äro inbegripne. Bevillning!- Utskottets Betänkande, A: o C, 27 R:dr Sk. F;9C. Fullmakter•, Konstitutorialer, Protokolls-Utdrag m. m., hvarigenom embeten, tjenster, beställningar och sysslor med verklig lön vid civila, militära, ecklesiastika samt andra Stater, af hvad namn de vara må, tillsättas och bortgifvas, böra förses med stämpladt papper till 12 £ procent af lönen (derunder inbegripen kansligebuhr å 7 £ procent) samt 1 r:dr, motsvarande sigillpenningarne. Åtföljes tjensten af extra ordinarie inkomst eller sportler af beständig egenskap, så böra äfven dessa ingå uti löneberäkningen. I detta fall, eller då lönen är underkastad förändring, beräknas karte-beloppet efter medium af de sista fem årens, tjensten åtföljande och till taxering uppgifnc, löneförmåner, för hvilka bevillning efter 2:dra artikeln blifvit erlagd; men för konstitutorial på behaglig tid skall karte-sigillate-afgiften vara 2£ procent af lönen, jemte 7 r:dr, motsvarande kansli-gebuhr och sigillpenningar.
Då den, som velat kullstörta den i Staten bestående ordning eller emot densamma forell ti ft fiendtliga stärnpiingar, aflägsnas från samhället, är ändamålet med straffet vunnet; och det kan således anses för Statens väl tillräckligt verksamt; beskaffenheten af brottet behöfver deremot ej nödvändigt antyda på en förderfvad eller emot begreppet af rätt förhärdad natur hos den brottslige; straffets verkan blir ej eller här mera olika, än vid tillämpningen på olika individer af hvarje annat straff, hvilket naturligtvis alltid vinner i intensitet i samma mån, som individen är derföre mera känslig; och någon orättvisa begås slutligen ej eller emot någon annan Stat, då det beror af denna att bestämma, huruvida den vill eller icke vill emottaga landsflyktingen, hvilken ehuru han är brottslig enligt sitt eget lands lagar, kanske dock ej åsyftat annat, än hvad som är i fullkomlig öfverensstämmelse med det lands Statsförfattning, dit han sig begilver, och der han således icke bör anses blifva i någon mån vådlig för samhälls-ordningen. För förkastande af Vattetioch Bröd-straffet åberopar Utskottet de skäl, som finnas anförda i Lagberedningens Utlåtande för den 16 December 1842, och tillägger för egen del, att detta straff nu mera är i allmänna opinionen så sjunket, att detsamma, på hvad sätt det än måtte verkställas, icke annorlunda, än efter en längre tidsföljd, skulle kunna återvinna något anseende såsom afskräckningsmedel, hvarjemte Utskottet yttrar sig om brottens betydliga tillväxt till följd af en nu mera i vissa delar allt för mycket förmildrad lagstiftning. Granskar man nu Lagberedningens omförmälda motiver, så finner man att Lagberedningen, på samma gång den förklarat att vattenoch bröd-straffet, när det i sin stränghet verkställes, är allt för allvarsamt och farligt, tillika såsom ett bland skälen för dess afskaffande anlör, att det skall visat sig föga verksamt till förekommande af återfall i brott, och att detta straff kan blifva i högsta måtto olika, Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o $3. 3 allt efter som detsamma med stränghet eller flathet verkställes, deröfver någon ofelbar controll i allmänhet icke vore möjlig.
Statskontoret framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stonnäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersäter, Georg ULFSPARRE. Th. nyström. a. v. kock. c. w. gråå. Stockholm den 28 Februari 1852. O. F. af Sillén. G. W. af Donner. — 236 — ÖfVer-Direktörens vid Myntverket underdåniga utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkning vid nämnde verks räkenskaper för åren 1848 och 1849. Stormäktigste Aller nådigste Konung! Då jag icke har något att tillägga vid Myntmästarens, Myntkamrerarens oell Myntproberarens, härjemte underdånigst bifogade, gemensamma utlåtande i anledning af Rikets Ständers Revisorers gjorde anmärkning vid Myntverkets räkenskaper för åren 1848 och 1849, får jag, med vitsordande om riktigheten af de i nämnde utlåtande anförda förhållanden, detsamma, för egen del, underdånigst, såsom förklaring öfver nämnde anmärkning, äfven åberopa, under förhoppning, att de omständigheter, som lastat Rikets Ständers Revisorers uppmärksamhet, dymedelst i nåder skola finnas fullständigt utredda. Med djupaste vördnad framhärdar, Stormäktigste Aller nådigste Konung! Eders Kongl. M a j : t s tropligtigste, underdånigste Stockholm den 26 Februari 1852. fjenare och undersåte, N. Wilh. ALMROTH. Myntmästarens, Myntkamrerarens och Myntproberarens förklaring, i anledning af 1851 års Revisorers anmärkningar i afseende pä Myntverkets räkenskaper. Kongl. Majtts, af Rikets Ständers Herrar Revisorer åberopade, nådiga bref af den 27 April 1849, som för öfrigt tvifvelsutan lärer egentligen och synnerligast afsett de tillfälliga förhållanden, sorn uppkoinmo genom
En egendom kan bortskänkas och ett fideikommiss byta om innehafvare huru ofta som helst, men för hvarje gång skall Kronan hafva sina 5 procent, när det sker 20:de gången har Kronan låtit betala sig hela egendomens värde, räntorna oberäknade. Det ligger icke utom möjlighetens gräns att detta kunde ske på ett enda år, men likafullt qvarstår Kronans rätt att få sina fem procent nästa — och alla följande gånger. Jag hemställer huruvida det är rätt att stifta lag, som tvingar till skuldsättning? Orimligt i det orättvisa är att afgiften till Kronan skall utgå af annat slag än det emottagna; om man skulle gifvit någon del af hvad man fått, hade det åtminstone alltid varit möjligt att utgöra bevillningen, nu är bestämdt icke säkert att så kan ske. Om man sagt: af de 100 tunnland du får, skall Kronan hafva fem, så hade Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862. N:o 70. 215 man sagt något rimligt; men då hade Kronan icke nästa gång fått så mycket och något af egendomen hade alltid funnits ograveradt qvar. Rikets Ständer hafva visserligen medgifvit undantag i vissa fall från erläggandet af bevillning för arf, gåfva, testamente och fideikommiss, hvilka i någon mån minska det förhatliga uti denna lag, men den qvarstår likväl uti hela sin orättvisa. Men äfven dessa undantag äro orättvisa. Om en fideikommiss-innehafvare dör så, om fideikomisset tillfaller en närmare eller fjermare slägting, så är i de aldra flesta fall den erie som den andre lika beslägtade med stiftaren af fideikommisset. Konung och Ständer hafva medgifvit testamentsfrihet; är det då rätt att belägga begagnandet deraf med dryga böter? Ar det något särdeles förtjenstfullt att skänka egendom till kyrkor m. m. eftersom de äro fritagna från bevilluingens erläggande? Af sådan egendom får Kronan åtminstone aldrig mer någon dylik inkomst.
Sedan jag således utsagt min mening, om origtigheten af Utskottets hufvudsakiiga åtgärd att jfrånskilja sig en större del af motionen och vägrandet att infordra EdsFormuIairen , nödgas jag ytterligare reservera mig mot hvarje särskildt beslut, {ivari Utskottet derefter stadnat. Afven i de fall, då bestämda förändringar föreslagits i Eder, dem Utskottet ansett sig tillhöra, har all åtgärd uteblifvit, såsom i DomareEden, der man svär att hemliga hålla rådslag inom lyckta dörrar, ehuru GrundLagen ålägger OmröstningsProtocollernes utgifvande till hvem som det begär. Lagpommittéen har äfven uteslutit denna strof LagUtskotttts Bctånkandeii. 83 Utur Eden* Motionairens förslag till etfc föråndradt sätt för vittnena afförande, är verkeligen på sätt lian uppgifvit, pröfvadt och godt funnet: vid ett allmänt HäradsTing, som under flere veckor fortvarade, afgåfvos, med få undantag, vittnesmålen utan Ed; endast en allvarlig varning från Domaren föregick Vittnenas berättelse, oell Parterne ansågo säilan Edens biläggande nödigt. De Eder, som gingos, vunno derigenom i högtidlighet, och edgångarne spildes icke onödigtvis, som ofta är hän« delsen, äfven derigenom att Vittnen, hvilkas jäfvighet man först under sjelfva Vittnesberåttelsen erfar, förut måst gå Eden» Att jag icke blir varse de omöjligheter oell den ©verkställbarhet, sorn för Lagutskottet sig framståldt, torde mig ursäktas, efter jag vet att intetdera i verkligheten finnes.
Frivilliga skarpskytteföreningarna* uppkallade af fosterländskt nit och den lärdom, andra länder gifvit om behofvet af större försvarskrafters samlande i hast på den punkt, mot hvilken en fiende riktar sitt anfall, böra ingalunda ryckas från den grund, hvarifrån de uppspirat, nemligen frivillighetens, men de böra bispringas i sina bemödanden och de mest trängande behofven undanrödjas. Dertill hörer i första rummet behofvet utaf vapen. För öfningarne behöfvas exercisoch målskjutnings-gevär samt ammunition. Eders Kongl. Majit har sökt afhjelpa en del af dessa behof, i det att de hittills, i öfverensstämmelse med Kongl. Kungörelsen den 8 Mars 1861, bildade föreningarne, när de sådant begärt, fått från Kronans förråd, på bestämda kortare tider af högst ett år, låna exercisgevär, hvarjemte det varit dem medgifvet att köpa sådana gevär för sex Riksdaler stycket. — Tillgångarne hafva dock icke medgifvit många skarpskytteföreningar att begagna sig af denna lösningsrätt, enär medel behöfts i främsta rummet för anskaffande af målskjutningsgevär. — Om skarpskytte-corpserna skola kunna draga någon väsendtlig nytta af de lånade exercisgevären, böra de få dem till låns på längre tid och äfven berättigas att derå göra de förbättringar, hvartill do kunna föranledas. För verkliggörandet af tanken på en national-beväpning fordras, att hvarje vapenför man är försedd med ett till krigsbruk tjenligt gevär; och det visar sig, att de fosterlandsvänner, som anmält sig villiga att bidraga till det stora ändamålet, äfven så uppfattat saken. För den mindre bemedlade är det dock en ganska dryg utgift att anskaffa ett sådant gevär, och om han äfven deruti under stödjes af bättre bemedlade, kommer dock under en tid hos många föreningar att Bil. N:o 3 till Kongl. Maj:ls Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1862. S saknas behöfliga målskjutnings-gevär.
Emellertid har Utskrt, på ett efter mitt omdöme icke rätt förklarligt sätt, i sin konklusion liksom öfvergifvit sina egna premisser, och, fastän det erkänner nödvändigheten af en utredning, likväl med förbiseende af denna nödvändighet framställt ett förslag, som grundar sig på vissa bestämmelser, hvilkas lämplighet just behöfde utredas. Så t. ex. innehåller Utskrts förslag, att den åtgärd, som skulle vidtagas, borde afse. att de indelta räntorna måtte kostnadsfritt i landtränterierna tillhandahållas vederbide, men förut har Utsk:t likväl sjelf anfört att denna fråga, huruvida uppbörden för de enskildas räkning skulle kunna ske kostnadsfritt, vore en omständighet, som fordrade utredning. Likaledes har Utsk:t i sitt föregtde resonnemang yttrat tvifvel om huruvida räntetagarne skulle kunna förbindas att lemna uppdraget i kronans uppbördsmäns händer, men stödjer sedermera sitt förslag på den förutsättning, att detta, vore en afgjord sak. Hvad för öfrigt beträffar det omnämnda stadgandet att de uppburna räntorna och Hondén alltid skulle tillhandahållas räntetagarne i landtränterierne, så tror jag att detta, som ovilkorlig regel, icke är lämpligt, ty otvifvelaktig! skulle det i vissa fall mycket bidraga till enkelhet och beqvämlighet, om dessa medel, på sätt det tillgår med ersättningen för den s. k. forsellönen, finge i föreskrifven ordning utbetalas direkte af kronofogdarne. Jag har velat anföra detta, för att visa att, om en skrifvelse skulle ingå till K. M., hvilket jag ej vill motsätta mig, denna borde vara uppställd på ett annat sätt, än Utsk:t föreslagit. Det borde nemi. då ej framställas något bestämdt förslag i ämnet, utan blott begäras en undersökning, och att, derest, efter en sådan undersökning, någon åtgärd i den antydda syftningen befunnes tjenlig och verkställbar, K. M. måtte derom foga anstalt eller framställa förslag.
Man vill se en konst vara konstig; man vill se det yppiga kring det täcka. Huru skulle man då strax förstå en ren skönhet? Äfven artisterne ha, i våra tider, en tung idee om Skönt. Vår lefnad, vår ro, och vår mellan så många folk-klasser olika uppfostran, förbjuda känslan af ett Sannt; vi lefva således i okunnighet om det rätt vackra i Naturen, om det rätt sanna i Ordning, kort sagdt, om sann Smak. Antikens verk grunda sig på utkast efter ett skönt, som man ej i hast förstår. Men det moderna ögat söker efter hvad det förstår; och just detta är, hvad de Gamles konstverk vårdslösa. De äro gjorda åt sin egen lyckliga tid, och uttrycka blott hvad det antika ögat förstod. Hemligheten är, att Antiken har en styl af stor naivetet, som de Moderna dels hatat, dels ej kunnat skaffa sig. Intränger man dock slutligen i denna hemlighet: då erfar man en liflig njutning att se, hvilken fullkomlighet menniskan kan lägga i sitt allraminsta; med hvad ordning hon följt Naturen, blott för att komma till ett stort nöje; och hvart hon är mäktig att gå, då hon alltid behåller det känslosättet, att arbeta för efterkommande. Allt detta synes, i enhvar af de Gamles Konster; och huru de hade uppsigt på prydnaden, för att föra den till nytta, genom ett evigtvarande stort ändamål. De behandlade derigenom Konsterna såsom en egentlig del i statslifvets sammanhang, och deras skyldigheter, deras smak såsom en stor fråga i Lagstiftningen. – Begriplig är derföre den likformighet i manér, som gör, att alla deras verk tyckas kommit från en enda mästares hand; ty skönhetens hufvudprinciper voro nog gemensamma, att åstadkomma en gemensam smakens fullkomning.
SDen utlänbning, font, utan att Ijafma fåbant fullgjort, etter beit ftabgabe afgtfteit behörigen erlagt, betröbed meb att utbjnba etter finta Ijaitbel otti utlänbffa maror, flätt, jemte afgiftend erlägganbe, böta 300 (K:br SS:co, ymataf hälften tillfaller åFlagarcit od) l)älften fattigcafatt i ben ©tab etter ©oden, ber förfeelfett egt rum. för öfrigt iaFttaged ymab attntäitita Sagen i s od) 7 @ay. ^anbeldbalFeit od) ferfFtlba författningar, i affeeitbe på byliF l)aitbe(, flabga. Utlänbningar, font i ©täberne brifma Ijanbel od) rörelfe, fe SJlont. 3. SSittbragarc 3S:co 9J:bt l: — SBågtarlar , 1: — 3:o för följnttbc pcrfoncr i ©täberne utgår afgiftett åter efter neban SlurtiottSbetjcnte, lifa meb ©täberned betjente § 2. 22 SSemtllitittgä^örorbniitg 1833. SSofljattblarc, lifa meb ^anblanbe, § 9. SoftnjcEarr, lifa meb Stanufacturifter, § 9. ©octorcr, 3!Kcbicttta' Suforntaforcr f)od enffilbe, lifa meb Sjeitftemän, § 2. Sitföpare för be £ongl. »fjofmeit jemföraö meb ^anblanbe, § 9. fiiceutiatcr, Stebiciitcr, meb practif utom tjenften, fe £>octorer. SäEarc, fe 3)octorer.
Om nu räkenskaperna i det ena verket förkomma, ser icke den, som skall controllera, huruvida icke någon oriktighet i det andra verkets räkenskaper kunnat inflyta. Någon tid måste således bestämmas, och för mig må den gerna fördubblas och blifva två år, endast en viss tid blifver stadgad, på det man må kunna hålla ordning i räkenskaperna. Jag får derföre anhålla om propos. på den förändring uti Utsk:s förslag, att uti sjelfva anordningen införes prescriptionstiden, hvarinom anordningen skall uttagas, vid äfventyr, att fordringsanspråket eljest förfaller, men att prescriptionstiden förlänges till tvenne år och att, då första året tilländagått, allmän kungörelse genom tidningarna utfärdas om de anordningar, som icke blifvit uttagna. Öfver ett sådant stadgande skulle ingen hafva skal att beklaga sig. Gr. G r on hjelm: När jag ånyo läser StatsUtsk:s sednare ■betänk, och jemnför det med de uppgifter, jag på detta rum hört, sednast af Hr v. Hartmansdorff, finner jag allt mer och mer nödvändigheten att afslå betänk. Hr v. Hartmansdorff slutade sitt yttrande med dessa ord, att han önskade, att icke någon förändring måtte äga rum i de nu gällande, ganska riktiga författningarna. Om de nu gällande författningarna äro riktiga, så vet jag icke, hvarföre vi skulle begära någon förnyelse af dem. Men mig synes, att hvad Utsk. önskat, ej måtte vara gällande, efter Utsk. ansett oss böra begära ett sådant stadgande. Om jag ger ut en skuldsedel, är jag ej fri från den förrän efter 10 år, och såsom lie - 384 D e u 17 Juli f m. derlig karl vill jag ej en gång då utan betalning vara fri från den. Deremot föreslår man nu, att då statsverket utgifver en skuldsedel, skall staten derför vara fri efter ett år, och någon heder och ära kollner dervid icke i fråga. Jag anser således detta stadgande vara oriktigt till sin princip, och får på dessa skäl anhålla om afslag derå. Hr af Billbergh, Joli. Peter:
Längre fram sidan 5r står:”Jagäm”nar icke bestrida, att Skandinavien såsom ”en handlande stat, sedan alla delar af Cen”tralförsvaret och NationalBeväringen äro ”med alla sina förnödenheter försedde, bör ”äga medel att, då så fordras, äfven visa ”sin flagga, icke allenast på öppna hafvet, ”utan ock på de aflägsnaste haf; och här”till synas fregatter och armerade mindre ”fartyg bäst passa. —- Menniskosnillets djerf”vaste, kanske nyttigaste uppfinning, skep”pet, må icke försummas; må det gå ända ”till Linieskepp, om vi hafva råd.” — Således, sedan Centralförsvaret och NationalBeväringen med alla sina förnödenheter äro försedde, skola vi först skaffa oss Fregatter och derefter, om vi hafva råd, Linieskepp; hvem inser ej, att vi då hvarken 31 Den 19 Mars f. ra. skola få Fregatter eller Linieskepp. Vidare säges på ett annat ställe: ”Men om ock ”vid en så vigtig fråga, som Skandinaviens ”tillvaro bland Europas oafhängiga Stater» ”det vill säga vid en invasion, en flotta af ”Linieskepp antages blifva nyttig för försvaret (oumbärlig kan jag ej finna den) ”m. m.” Är det möjligt att af detta finna annat, än att en stor flotta bestämdt ej borde finnas eller behöfvas. Dessutom yttrade Herr Grefven just nu, att vi blott borde hafva 6o-CanonFregatter; som Sjöman torde jag få säga några ord deröfver. Frankrike och NordAmerika hafva börjat med 60-Canon-Fregatter, och derigenom tvungit England att lägga sig till dem. Verldshafvet är dock dessa nationers tummelplats, och på de aflägsnaste haf kan en sådan uträtta mycket ondt. Sjelfva dyningen i de stora håfven gifver dessa fartyg någon ytterligare styrka; men detta är ej händelsen med oss. Östersjön är så liten, att man, snart sagdt, från ett