Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan skizzens hufvudperson sålunda nu är frånvarande och gör eröfringar och samlar det stora förråd af helsa, som han verkligen behöfde för sin betydliga verksamhet, så få vi draga oss fram så godt vi kunna på några andra minnen af svenskt författarlif, der det åtminstone erbjudes att göra personlig bekantskap med en annan notabilitet, hvarom den tiden mycket talades, nemligen friherrinnan Sofie von Knorring, »Kusin-författarinnan», eller såsom det ock hette: »damen med de tjugufyra talangerna» – och damen som en gång satte sig i sinnet att gifva ut alla sina recensioner i en särskild bok, på det att herrar recensenter skulle bli i tillfälle att få recensera hvarandra i stället för henne. Då jag skref skizzen öfver Almqvist yttrade jag, att jag icke ännu (vid en viss tidpunkt deri) gjort friherrinnan Knorrings personliga bekantskap. Men vid alla dessa fram och åter korsande lefnadshändelser och årtal, hade jag råkat glömma att jag redan 1844 på försommaren fick göra hennes första bekantskap; jag stannar således vid Ett besök af Marie Röhl, som i sin tur föranledde ett annat. Denna så rättvist värderade artist hade jag blifvit bekant med strax efter min ankomst till Stockholm, då hon genom Mellin var vidtalad att taga ett porträtt af mig, som skulle sändas hem till min mor. Jag förstår ej hvarför mamsell Amelie Lindegren icke derom anmodades, då jag den tiden så ofta träffade henne inom den så aktade Sandelska familjen, som genom gifte var i förvandtskap med Thomson och utgjorde förnämsta delen af hans umgängeskrets. Jag förmodar att skälet var att mamsell Röhls rykte var stadgadt, och att det då, för den sedan så stora målarinnan, Amelie Lindegren, återstod att grundlägga sitt. Allt nog, mamsell Röhl gjorde ett porträtt, som visst icke blef likt, men hvad betydde väl det, det var ändå signeraclt med namnet Marie Röhl. Att nu återkomma till visiten, så var den oväntad, ty jag hade ej på mycket länge träffat henne, och det var alldeles icke svårt att se att hon hade ett ärende. Efter de vanliga tomma komplimangerna yttrade hon: »Det är väl bekant att friherrinnan Knorring är i staden?
Återremitterade Ridderskapet och Adeln, i anledning af gjorda anmärkningar, Expeditions-Ulskoltels förslag N:o 245 till Rikets Ständers underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t, med förklaring i fråga om den för de Sex äldste Professorerne vid hvarldera af Rikets Universitet beviljade lönetillökning. Från Högvörd. Preste-StÅndet. S. D. f. och e. m. Då nu ånyo föredrogs Stalssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Ulskottens Utlåtande N:o 128, i anledning af återremiss å Utskottens Betänkande N:o 5, rörande allmänna stadganden och anslag till folk-undervisningens befremjande, stannade Ståndet dervid i följande beslut: Med förbigående af hvad Utskotten yttrat, i anledning af de anmärkningar, som mot förra Betänkandet afgifna blifvit, öfvergick Ståndet genast till sid. 33 i Utlåtandet och den period, hvilken finnes upplagen näst före §. 1 af förslaget. Ståndet, som godkände, hvad i sagde period innehålles, beslöt, att med utbyte af ordet nedanstående mot ordet ofvanstående, hela perioden skulle nedflyttas och utgöra §. 17 i förslaget. ProC. Utdr. d. 20 Fehr, iS4f> §. 1. l:o, 2:o, Med ogillande af dessa moment, antog Ståndet för desamma följande lydelse: l:o ”i hvarje Socken bör finnas minst en, helst fast, skola, men, der Iocala förhållanden det förhindra, en eller flera flyttbara skolor, hvaruti minsten behörigen godkänd Lärare meddelar undervisning; dock må 2:ne eller flere socknar om en Lärare sig förena, der folkmängden är så ringa, att en Lärare kan ändamålsenligt bestrida undervisningen, samt local-förhållandet för öfrigt sådant medgifver”. 2:o Kyrkoherden skall, jemte Skol-Styrelsen, hafva inseende öfver församlingens Skol-verk samt besörja, att det i tillbörligt skick hålles och flitigt begagnas. 3:o Ståndet beslöt för detsamma följande förändrade lydelse:
Hvad man kallar attraction, är derför, i sitt sanna begrepp, en drift till parning och en verkställning deraf (coitio); hvad man kallar gravitation, är en act af kosmisk kärlek (amor cosmicus), hvari samtliga delarne af en helhet söka det älskogsnöje af fullbestämdaste samvaro, som gifves af deras medelpunkt. Ju högre innerligheten, känsligheten, finheten af medelpunkter och föreningskrafter stiga, desto ljusare höja sig lifvets företeelser till genomskinliga omhöljen af städse klarare och rikare själs-arter, desto starkare och ljufvare blir lifligheten, dragnings-åtrån, vällusten, glädjen. Ju mera inåt den all-innersta medelpunkten de öfriga medelpunkterne befinna sig, desto rörligare, rörelse-kraftigare, vidt-verksammare blifva de, desto mera förädlas de från tyngdpunkter till ljuspunkter, från centra till foci, från skenbart mechaniska lifs-orsaker till lifs-andar (spiritus vitales); just emedan de i samma mån blifva delaktige af Ljuset; som är den gudomliga all-rörelsen sjelf i sin på engång högsta styrka och högsta finhet (hvadan ock hela dess underbara snabbhet och skärhet). Sådana lifgifvande andar äro, inom det yttre-sinnliga ljusets rymd, solarne; inom det inre-sinnliga ljusets, förnuft-själarne (de själar, som kunna begripa sitt ”skäl”, eller sin och det helas ratio). Så hänsyftar – i oafbru­tet fortsatta grader och proportioner af bestämd egendomlighet – allt groft att förfinas, allt hårdt att förmildras, allt lekamligt att förandligas, allt tvunget att befrias, allt halfsällt att göras till fullo lycksaligt: emedan allt Yttre nödvändigt drages åt det Inre och Innersta, som, genom denna dragning, både lifs-tändande ur-verkar och lifs-underhållande åter-verkar; eller evigt både väcker och befrämjar varelsernas åtrå.
Grefwe vela Osrstie, ^acob. Instämmande i det huswudsakcligaste af hwad den warde Ledamoten, enligt sin wana, grundeligen anfört, önffa de - Den 28 December. r;89 dr jag att äfwen kunna instämma i alt. Jag kan ej fräugä den öfwertygelftn, att hwad Riksens Ständer bestnka, bör blifwa gällande, och att Deras rätt att häröfwer afgöra efter hivad De finna nyttigast, ej kan dragas i rwifwelsmäl. Men ä andra sidan nödgas jag medgifwa, art manga okunnige om För» fattningarne, pä god tro ingått i Kungsgärds-arreirden, och nedlagt penningar i deras skötsel, wid deras förbättrande, i kanka atr ingen ting kunde rubba deras arrende csntracker. Andre ater hafwa sjelfwa köpt arrende rättigheten, osta af 2:dra eller z.dje man, Utom »billigheten och omöjligheten lör dem otc nu genom hemul återfå hw,d de ukgifwit, hwilken mängd af rättegångar skulle ej deras upkomma, och detta alt för ett ändamål af sä ringa betydenhet för Skälö, Merkel. More det billigt, och likt Riksens Ständers ädelmod, att här utofwa alt, hwarrill rätkwisa berättigar, och sränkaqa sadane personer en egendom de trott sig lagligen hafwa förwärfwai? Jag för min del tillstyrker, och är öbwenygad att Högloft. Ridderskaper och Adeln är mäst böjdt för en ädelmodig eftergift. Detzmom torde det tillökas mig att hemställa huru sbelydlig winst Skaten skulle kunna erhälla genom en ny inrättning med 8 Kunqsgärdar. Men om dc,rpä nödwändigt bär göras afseende, får jag den äran förestå, att defia Kungsgärdar mätte undergå en ny wärdermg, och ett nytt arrende contract sedan derefter uplätkas, ester ^en regel, akt af det nya wärdiet 25 a zo pro
Då ränte-uppoffringen härå, i sjelfva verket ingen ting annat är, än premier till befordrande af nyttiga näringars uppkomst, finnér Utskottet sig ega fullkomlig anledning hemställa: 18:0 att räntefoten så väl för Manufactur-Discontens, Jern-Conlorets och Fahlu Bergslags Crediliv å Banken, som för de så kallade Odlingslånen, måtte till nästa Riksdag få förblifva oförändrad. Med förbehåll att framdeles få afgifva förslag, angående de reglementariska jemnkningar som kunna finnas nödige, tillstyrker Utskottet: 19:0 alt följande Bankens utlåningar måtte till nästa Riksdag fortsättas, nemligen: a) de ofvannämnde Creditiven lill Manufactur-Disconten, JernContoret och Fahlu Bergslag, det mot 4 procents ränta, tillbelopp af högst 33,333-j R:dr bestämda Creditivet för Stockholms Stads Brandförsäkrings-Contor, och Creditiven för Spar-Banker mot 5 procents ränta, till det stadgade beloppet af högst ^o,ooo*R:dr för Stockholms, 20,000 R:dr för Götheborgs och 10,000 R:dr för någon af de öfrige; b) lån mot pant af guld och silfver, koppar, jern och öfrige eflfecter, som finnas uppräknade i nuvarande Banco-Reglementet 4:de Art. 4;de Afd. §§. 10 och i5 (pag. 97 och gg). c) de så kallade Odlingslånen, som likväl efter deras nuvarande beskaffenhet (^Banco-Regl. pag. 119), rigligare borde benämnas Skiftesoch Odlings-lån; d) Fastigliets-lånen med den enda inskränkning, att då senaste Ständer såsom maximum, för denna utlåning bestämde det belopp, hvartill den vid slutet af år 1829 fanns uppgående, sorn utgjorde 4.770,939 R:dr 5 sk. 7 rst.; summan må i rundt tal antagas tili 4,770,000 R:dr.
För min del har jag aldrig önskat och kommer aldrig att önska medbröders dragande inför domstolarnes skrank, blottställda för den juridiska chikanen, derföre att de — efter deras redliga öfvertygelse — förstått ett reglementsbud olika, med hvad min redliga öfvertygelse sagt mig vara rätt; roen efter lii von Hartmansdorff tvingar mig att vidröra detta ämne, så skall jag ådagalägga, alt om bos BancoUtsk. funnits någon benägenhet alt med mera undseende behandla den ena än den andra af de begge sidor, hvari Bancostyrelsen af Hr von Hartmansdorff blifvit indelad, bar det åtminstone icke varit jag, och de Fullmäktige som röstat med mig, hvilka fått fägna oss åt detta företräde i bevågenhet. Såsom ett bevis att vår åsigt af 120 § icke var så oriktig, må följande tjena. Då första gången inom Fullmäktige fråga om denna §:s tydning uppstod, uppläste Hr von Hartmansdorff ett vidlyftigt skriftligt anförande, deri han, på grund af en framställd tydning af lagbudet i oftanämnda 120 §, yrkade indragning i lånerörelsen m. m. Jag besvarade detta anförande och bevisade med historiska, ovedersägliga dala, alt denna tydning stod i strid med den ursprungliga lagstiftarens, 1834 års Ständers, bestämdt uttalade mening, hvarpå Hr von Hartmansdorff återtog sitt skriftliga anförande, som aldrig influtit i Fullmäktiges protocoller, och aflemnade ett annat, der han frän annan försats letade sig fram till samma slutsatser. Den som känner Hr von Hartmansdorffs ihärdighet i försvaret af en gäng yttrade meningar, torde medgifva, alt denna seger måtte i någon mån tala för styrkan af de skäl, hvarpå min åsigt af 120 § hvilade. Men icke endast denna § bar varit olika förstådd inom Bancostyrelsen.
Magistern blef lyckligtvis ej varse det ringaste; det skulle annars hafva grämt honom, att se sig och sin predikan så försummad. Ryttmästaren tog vägen åt trädgården, för att i dess skuggrika gångar finna skydd mot den brännande solen. Här fick han se doktorn sitta på ett gungbräde, med en bundt tidningar i handen. Denna stund var liksom beställd för en förklaring. ”Tjenare, herr baron!” sade Klein och uppsteg; ”fägnar mig att träffa er.” – Han bortlade pipan, undansköt tidningarne, och gjorde en inbjudande rörelse med handen åt bänken. Ett par ögonblick stod ryttmästaren obeslutsam; ändtligen tog han plats, och under det han med sitt spanska rör ritade i sanden, sade han: ”Äfven för mig är det icke okärt att träffa herr doktorn! Ni valde ej edra ord i går afton synnerligen väl.” ”Huru så? Hvad menar herr ryttmästaren dermed?” frågade Klein. ”Ni kan väl icke vara så glömsk,” genmälte denne med mera vigt i uttalet. ”Jag vill icke nämna mig sjelf; men ni talade om ett visst fruntimmer med alltför mycken frihet, och antog äfven i ert bemötande mot henne en, snart sagdt, så anstötlig förtrolighet, att jag måste höfligt bedja er att hädanefter iakttaga litet mera etikett i ert uppförande. Barndomstiden kan ej vara i evighet.” ”Alltför sannt,” svarade doktorn, och troligen var det första gången, som ett spefullt leende skuggade Waldemar Kleins redliga drag. Det fanns der emellertid, då han tillade: ”Jag beklagar, att jag icke kan, med afseende på detta fruntimmer, gå herr ryttmästarens vänliga önskan till mötes, utan tvärtom måste utbedja mig, att ni sjelf täcktes inskränka edra uppvaktningar hos henne, emedan, kort sagdt, de icke behaga mig.” ”Hvad för tunnor tusan, herr doktor!” ropade baronen med utbristande vrede. ”Vet ni då ej med hvem ni talar, så nödgas jag sjelf säga er, att jag ingalunda är van att låta skämta med mig! Herre, ni har icke den ringaste rättighet att föra ett sådant språk, som ni nyss tillät er!”
Våren aktsamma o m de m ö b l e r o c h bohag, som stå till eder disposition; passen på de utsatta måltiderna o c h försöken så långt s o m möjligt tillmötesgå eder värdinnas säkerligen billiga fordringar. Då skall n o g harmoni uppstå äfven i » inackorderingshemmen ». Det angenämaste h e m m e t blir n o g alltid det, där man ej uteslutande måste existera af inackorderingarna (då det j u nödvändigt måste drifvas i stor skala för att gå ihop), utan där husfadern t. ex. har sin lilla pension, eller där en änka åtnjuter en dylik. Min åsikt är, att den s o m hyser alltför stor antipati för inackorderingar, b ö r på annat sätt söka sin utkomst. » Stade » har rätt, då h o n säger att, » o m inackorderingsvärdinnan vill lef va på inackorderingarna, hon äfven måste lef va för dem. » H v a d nu priset beträffar, beror j u detta alldeles på, till hvilken klass inackorderingshemmet hör. Här i Stockholm bär det sig godt med 60 kr. pr månad för 2:dra klass, rätt så dyra tider vi nu haf va, o c h i en småstad b ö r ett pris af 45 kr. kunna ersätta både mat, rum o c h besvär m. m. M y c k e t beror af en matmoders insikter o c h erfarenheter i hushållsbestyren — härvidlag som annars. Mitt råd är: B ä c k e n hvarandra handen, gån halfva vägen hvar, I inackorderingsvärdinnor o c h inackordenter. Tvånget skall då försvinna, harm o n i o c h sympati uppslå äfven i » inackorderingshemmen » I Tante Maria. * Med detta » Tante Marias » medlande o c h försonliga inlägg anse vi att diskussionen i d e n n a fråga lämpligen b ö r afslutas. 1898 lidande o c h fattiga. H ä r finnas o c k en m e d utsökt smak inredd konsertsalong och en förtjusande liten slottsteater. Eder stolta kännen TJtaf det sista rön, som statistiken gjort, Det att ibland de gifta männen Det minsta antal brott man sport.
Ständers RiksgäldsContor förestagit, öfwerlemnas ät den blifvande Directionen öfwer Allmänna Magasinerne, att, i samråd med första årets Revisorer, närmare bestämma och lämpa efier inträffande tillfällige omständigheter. Slutligen anhälla Urstotten, att fä hemställa, vm det ej kunde blifwa nyttigt, att kill undvikande af den stora kostnad som alltid åtföljer mänga Krono-Magasiner och med afseende hwarä högst möjliga inskränkning deraf nu blifwit föreftagen, Krono Sockne-Magasiner matte, uti de Landsorter, som manligen hafwa en medelmäktig Sades.production, inrättas pä sädane wilkor, att Magasinerne byggas och underhållas af förfamlingarne, men af Kronan er. hälla Spanmäl, som blifwer desi tillhörighet, och till upphandling hwaraf kunde anwändas sä mycket af den tredjedel af ofwannämnde behållning, eller R^dr 16 st Banco, som Directionen finner för ändamälet kunna efter hand tarfwas. Un de församlingar, hwarest egna Sockne-Magaftner förut ej finnas, kunde sörsta Fonden blifwa 2 eller z tunnor Säd för hwarje helt Hemman; Men de Socknar, som antingen redan hafwa egna Magafiner, eller icke åstunda sädane, mä äga rättighet akt afsäga sig emottagandel af Kronans Spanmäl; hälst Ulstokten önsta, att, jemnlikt hwad 8 8- rrli Kongl. Resolutionen pä Aämogens besvär d. 9 Den 5 Zebruarii. nz December 1766, innehaller, twäng till Sockne-Magasiners inrättning äfwen hädanefter mä wara aldeles förbudit. Och sä wida, genom siik afsägelse, större tillgäng till Krono Spanmäls undfäende beredes för de Församlingar, hwilka önsta begagna förmanen af desi emottagande, bör det wara MagasinsDirectionen vbetagit, att ansiä ett större belopp, än 3 tunnor för Hemmanet, ät de Socknar, som begära bet, enär Fonden sädam medgifwer.
När luften blifvit sval. Den mörka skuggan tjenlig är, Att dölja ömma qval. Här vallar herden sina får, Och gläds åt bergadt hö: Se’n ej min hjord med Damon går, Syns den af trånad dö. Med blomster, som oss våren ger, Herdinnan pryder sig: Se’n Damon dem ej plockar mer, De växa ej för mig. Jag ofta dalen genomfar, Att söka der min Vän: En sol går bort, min sorg blir qvar, Ty Damon dröjer än. Vid källan fåfängt väntar jag, Tills månan runnit opp; Hur mången natt, och långsam dag, Bedragit mina hopp! När vestanvädret rör ett blad, När fågeln ömsar gren, Mitt öra lyss: i tankan glad, Jag famnar Damon re’n. Ack! skynda, Damon, till den ro, Som pröfvad vänskap ger! Hvad gagnar mig din dygd och tro, När jag dig sjelf ej ser? En älskad skugga döljer mig, En verld försvinner, der jag sträfvat: Se’n mina sinnen flygtigt sväfvat, I stillhet tankan roar sig. Nu speglas aftonrodnans sken I böljans klara famn, Och alla fåglar hafva re’n Intagit skogens hamn. Nu, medan enslig svalka rår, Drif hit, min Damon, dina får, Och hvila dig hos mig! Kom, Aftonstjerna! snart, att båda De bästa stunder af mitt lif! När tysthet öfver allt får råda, Då vakna hjertats tidsfördrif. STJERNEHVALFVET. Du, allraskönsta skåde-plan, Du vidd, den ingen gränsa innesluter; Dit ögat sina strålar skjuter, Men aldrig fyllnad finna kan! Omätligheten dig omgifver: Att räkna ut din höjd, är menskovett för kort; Ditt sammanhang fördoldt och obegripligt blifver; Här tappar sig förnuftet bort. Men, fast du är en labyrint För vårt förstånd, och all din ljusa skara För oss så obekant skall vara; Fast ingen skapad tänke hinnt Att högre gå, än i din ställning En hög och oombytlig ordning se: Är dock ditt majestät en herrlig vedergällning För dem, som aktning på dig ge.
Ytterligare Utlåtande, Vll 1. s 608—• 611, i anledning hvaraf BondeStåndet fattat särskildt beslut, IX s 553, lagdt till Handlingarne af Adeln, IX s 558, tillen del förkast, och till en del bif. af BorgareStåndet, ix s 587. Revisorer, angående förändrad ordning vid val af Riksens Ständers, öfver Stats-, Bancooch RiksgäldsVerken. Motion, remitt. till Statsoch BancoUtskotten , II s 1228. Ut - a4t Utskottens Utlåtande, IV 2. s 1734—• 1736, i anledning hvaraf BondeStåndet beslöt att vidblifva det hittills följda sättet, IX s 5i6, lagdt till Handlingarne af BorgareStåndet, IX s 545» hif. af Adeln, IX s 557. Revisoremes öfver StatsYerket Berättelse för år 1820, II s 3 — 28. Utskottets Utlåtande, IV r. s 210—- 247» Bif. af PresteStåndet, IX s 74, af Adeln, IX s 81, återremitt. af BorgareStåndet, IX s 84, bif. af BondeStåndet, IX. s 86. Ytterligare Utlåtande, IV 1. s823 — 825, bif. af BorgareStåndet, IX s 233. Underd. Skrifvelse, X 1. s 320—328. — öfver dito dito för år 1822, II s 479-—■ 543, jemte någre Revisorers särskilda Meningar, II s 543, 544» och en inom Adeln gjord anmärkning, remitt. till StatsUtskottet, II s 1x27, 1141, 1142, 1149* 1168, 13og.
Kostnaden för inköp af tomt och byggnadens uppförande kommer sålunda att erfordra en sammanlagd summa af 65,333 R:dr 16 sk. eller, om alla de tre ifrågavarande tomterna inköpas, af 66,333 R:dr 16 sk. Och som för betäckande af denna utgift annan tillgång saknas, än en i Stiftets byggnads-kassa vid sista bokslutet befintlig behållning af 12,323 R:dr 7 sk., hvilken vid räkningarnes afslutande den 1 nästkommande Juli anses komma att ökas med 1000 R:dr, har Konsistorium i underdånighet anhållit, att det bristande beloppet af högst 53,010 R:dr 9 sk. mätte varda af allmänna medel åt Wisby läroverk anvisadt. Hvad slutligen angår frågan om utvidgad lokal för Carolinska skolan i Örebro, har Biskopen, Doktor Annerstedt, uti skrifvelse den 10 December nästlidet år i underdånighet andragit, att då för 20 år sedan det nu varande skolhuset, beräknadt för 200 lärjungar, uppfördes, detsamma ansågs ganska rymligt tilltaget, men att lärjungarnes antal sedermera så ökat sig, serdeles sedan skolan år 1849 utvidgades (ill fullständigt läroverk, att detsamma sistlidet års vår-termin utgjorde 321, hvarigenom en såväl för undervisningens gång som lärjungarnes och lärarnes helsa menlig trängsel uppkommit; att enär derjemte saknas runi för bibliothek och samlingar, nödige för en längre fortskridande undervisning och af stor vigt för orten, som nu är i saknad af sådane medel för bildningens spridande, en utvidgning af läroverks-byggnaden är oundgängligen nödvändig, om en ändamålsenlig undervisning skall kunna beredas för det stora, alltjemt vexande, antalet lärjungar; samt att Stiftets byggnads-kassa så mycket mindre eger några medel att för detta ändamål använda, som densamma redan är till staten skuldsatt, med ringa Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition, N:o 66. 17 ringa utsigt att kunna denna skuld vid utsatt tid till fullo gälda, och utan påräkneliga tillgångar för framtiden.
Art. 3 afskaffar det adliga jagtmonopolet, art. 4 den feodala domsrätten, art. 5 och 6 åtskilliga slags onera och grundräntor; art. 7 förbjuder säljandet af domareoch municipalämbeten samt stadgar, att » rättvisan skall skipas afgiftsfritt ». I art. 8 och 9 samt 12 — 14 afskaffas kyrkliga privilegier och sportler. Art. io, somberör provinsprivilegiernas ömtåliga ämne, är affattad i öf-vertalande ton så här: * Då en nationel författning och allmän frihet är för provinserna förmonligare, än de privilegier några af dem åtnjuta och hvilkas uppoffring erfordras för en helgjuten sammanslutning af rikets alla delar, stadgas att alla särskilda privilegier, gifna åt provinser, kantoner, städer och kommuner. oåterkalleligen afskaffas och för framtiden inbegripas i alla fransmäns gemensamma rättigheter. » Art. 11 stadgar, att » alla medborgare utan af-seende på börd ega tillträde till alla kyrkliga, civila och militära ämbeten *. Art. 15 berör frågan om reducering af pensionerna. Till slut komma jubelartiklarne. Art. 16 förordnar att en medalj skulle slås » till åminnelse af de stora och vigtiga beslut som till Frankrikes lycka fattats », och att te deum skulle sjungas i rikets alla kyrkor. Art. 17 proklamerar Ludvig XVI som » restaurateur de la liberté française ». Art. 18 förordnar om uppvaktningen hos konungen, till hvilken borde hemställas om afsjungandet af ett te deum i slottskapellet, der nationalförsamlingen man-grant skulle infinna sig. Art. 19 är senare tillagd med hänsyn till det kungliga utlåtandet. Då besluten af den 4 augusti, under de följande da-garne supplerade och slutredigerade, den 13 aug. framlades för konungen till stadfästelse, kom högstdensamme i en ej ringa förlägenhet.
In fidem protocolli, F. O. SiIf verslolpr. Onsdagen den 12 Februari i84o. Plenum kl. £ till 7 e. m. Hr Dal man, Wilh. Fredr., uppläste följande: Vid remissen af K. M:s propos. ang:de folkundervisningen anhåller jag, att få följande korta anmärkningar Statsoch Ekon.Utsk:u underställda. i:sta punkten. Då jag anser det vara Statens pligt alt bekosta och underhålla alla sådana inrättningar, hvilka äro ämnade till bildande af lärare; kari jag icke annat än godkänna principen af ett sådant anslag, och instämmer således uti usla punkten af Regerts förslag, likväl så, att det begärdta anslaget af 6000 r:dr b:co icke ställes under Reger:s disposition, utan utbetalas af Riksg:s-contoret, uppå Domcapitlens reqvisition och emot af dessa till ltiksgts-contorets fullmäktige årligen afgifven redovisning. Med sistnämnda villkor tillstyrker jag äfven det i denna punkt begärdta anslag af 9000 r:dr till understöd eller s. k. stipendier för behöfvande skollärare-elever. ^:de punkten. I min tanka böra lärare i folkskolor icke uppföras på Rikets stat med rättighet lill en viss lön, lin mindre lill en lifstidspension; utan bör bestämmandet deraf, efter min åsigt, tillkomma communen, helst den af Regerrn föreslagna lön, af 16 t:r spanmål m. m., kan vara för litet uti en församling och för mycket uti en annan. q:de och io:de punkterne. Jag bestrider icke bebeviljandet utaf det af Regerrn begärdta creditiv af högst 5o,ooo r:dr b:co årligen till folkundervisningens befrämjande; men jag är deremot af den tanka, att utskiftandet af detta anslag icke hör bero af Regeus godtycke, utan vissa villkor stadgas, hvilka berättiga till understöd; och lärer i sådant fall Riksgrs-contorels fullmäktige vara i tillfälle att pröfva ansökningarna derom, så att Regertn slipper detta bestyr. it:te punkten.