Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, att han har mod och äfven god vilja, och det är alltid något, äfven om det icke är tillräckligt. Han tyckes också hafva godt hjerta och kan icke se, att » sujetterna » lida nöd. Vid uppgörandet af de nya kontrakten har han låtit detta goda hjerta tala, sannolikt till stor förvåning, kanske också ej ringa förargelse for dem som tro att konstens tjenare och handtlangare ej blott kunna, utan äfven böra underkasta sig de svåraste försakelser. Den nye direktören tyckes tänka, att han kan göra besparingar på andra områden, men att de som arbeta också måste sättas i tillfälle att äta. Det är tvifvelak tigt om besparingar kunna göras på annat håll, men otvif velak tigt är det, att skådespelare och teaterbi träden måste hafva bröd för dagen. Teaterdirektörens goda hjerta har således fullkomligt rätt. De flesta kontrakt äro förnyade. De fa ändringar som skett äro icke förtjenta af någon synnerlig uppmärksamhet. Den vigtigaste ändringen är väl att hr Hedberg lemnade intendentsplatsen vid Stora teatern och att hr Willman är hans efterträdare. Den förre skall nu i Göteborg på egen hand söka lyckan, hvartill han fatt sig en ekonomisk Pousette, som bör kunna öka farten. Ehuru förhållandena i Stockholm och Göteborg, vid den stora kungliga scenen och den stora scenen i Kungsparken icke gifva anledning till någon riktig jemförelse, skall man dock kanske få tillfälle att se, huruvida hr Hedberg kan sköta en teater, när han icke har någon liofmarskalk som ryckerlionom hit och dit eller tvingar honom att stå qvar på samma fläck. Att hr Willman har de insigter som fordras för en teaterintendent tro de som känna honom närmare sig kunna försäkra. Att han är en mycket intelligent, kunskapsrik och talangfull skådespelare och sångare veta alla som under de senare två årtiondena besökt den kungliga svenska operans föreställningar. Skådespelare och intendent är dock icke alltid detsamma, det är det kanske aldrig. Förenas de i en hand, kan det icke ské “ utan en och annan olägenhet. För det första har intendenten icke tid att sjelf uppträda inför allmänheten. Han borde åtminstone anse sig icke hafva tid, ty bägge kallen fordra strängt och oaflåtligt arbete.
Plötsligt reste det sig upp, som ett retadt djur, och gick ut i natten, med ögon, ur hvilka hatet lyste dess väg, och med själen fullsatt med etterblemmor. Och hvarhelst det mötte sin tvillingbroder, hötte det med sin knutna hand och piskade honom med hånande ord och stoppade hans mun med klutar, att han icke måtte kunna skrika ut sin smärta. Men när det varseblef henne, som tvillingbrodern älskade, då blef det rasande, och ondskan stod som ett lödder kring munnen. En kväll i skördetiden, då fullmånen stod rund och röd öfver rågskylarna, sutto de samman på en äng, där lärftsräckorna lågo utspända till blekning. »Du skulle följt henne, i stället för att bli kvar att pina mig,» sade hon. »Det är för henne du passar och för hennes likar, och inte för mig.» Då log den ene inom mig, men den andre kände samvetskval. »Det är bäst vi skiljas åt. Vi äro inte af samma slag.» Då skrattade den ene inne i mig i ondska, men den andre vred sig som en orm. »Men du skulle aldrig satt din fot i vårt hus. Jag önskar jag aldrig hade sett dig.» Jag märkte, att jag var ensam. Månen hade blifvit liten och gul och stod midt på himlen, och skuggorna lågo djupa. Jag steg upp och gick hemåt. Det kom någon efter mig; jag stannade och vände mig om, för att se hvem det var. Men när jag stannade, stannade han också, och då kände jag igen honom: det var han, den andre. Jag påskyndade min gång för att hinna undan honom, men då märkte jag, att äfven han påskyndade sin; jag gick långsamt, på det att han måtte gå förbi, men då saktade äfven han sina steg. Han höll samma afstånd mellan sig och mig, sprang när jag sprang, kröp när jag kröp. En gång vände jag mig om och såg honom in i ansiktet: det stod fullt af sorg, och hans hufvud var lutande, och han såg ut som en husvill, som icke har tak för natten och icke vet hvar han skall luta sig och vandrar vägarna fram på måfå.
Denna motion, omedelbarligen föranledd Den 5 Maji f. >f'J • $ %f Herr Doctorens och Domprosten L amf ra i samma ämne, anhåller jag ödmjukast måtte få afgå till Lagutskottet. Bilagor til! PleniProto,collet för den 5 Maj» eftermiddagen. N:o i. Friherre Anckarfvärd, Carl Henrici Det är med en särdeles tillfredsställelse jag finnér mig hafva framstäldt anledningen» till utveckling af ett för Samhället högst magt} påliggande och vigtigt ämne, då antagandet etl ter förkastandet af Herr Grefve A. G» Mörnera, dea 17 April i vederläggnjngsväg emot mig, afgifne Grundlagstolkning, afgörande bestämmer om Sverige är en constitutioafll Stat eller icke, och om Svenska folket mera älskar sia frihet än enväldet. Förvånande är diet i sanning att, ifrån Herr Grefve A* G* Morney höra fden, uti motiverne till 1S09 års CoffH stitution, för Konungens ansvarige Rådgifvare nyttjade benämtyngen. af Mjcistras, icke taa Den 5 Maji c, m, mera anses bevisa annat, än att den, efter den värde talarens mening endast för kortheten och beqvämligheten af uttrycket blifvit använd, och att man nu, utaf de Embetsman som blifvit inbegripne under denna titel, synes fordra en verkningsförmåga, forn går utöfver den af lagen utflakade gräns. Härvid torde det tillåtas mig, att till föremål för en ytterligare granskning återupplifva den frågan, huruvida icke, den ifrån 1809 års lagstiftare exempelvis åberopade tanka, att Sveriges Constitutionelle Konung mäste i alla mål låta sig upplysas, af ett offentligt StatsRäd, hvars Ledamöter ställde under ansvarighet icke blott för deras yttrade rådslag, utan afven får deras tystnad, dåde bordt råda, mäste sjelfve sorgfälligt söka upplysningar, för att bevara sitt lif, sin välfärd och sin heder-, är ett, utaf Lagstiftaren åsedt gränslöst verkningsfält för Konungens ansvarige Rådgifvare.
Stapelstadsvigt, blifvit till olika priser, utgörande sammanlagt något öfver 50,000 R:dr, försålt, och hvilka köparne förbundit sig, att inom 1826 års utgång betala; så har Eder Kongl. Majit, under den 25 Jan. 1827 i nåder beviljat Handelshuset en förlängd tid för uttagningen af detta gods och betalningens erläggande, på det sätt, att halfva beloppet skulle inom 1827 års slut och återstoden inom 1828 års utgång uttagas och godtgöras; Men som, enligt CassaRöckerne för desse 2:ne år, endast ungefärligen fjerdedelen af det hela, med 7600 R:dr är intill sidstnämnde års slut afbetaldt, och Collegium synes derigenom hafva åsidosatt sin skyldighet, att till verkställighet befordra Konungens nådiga beslut inom föreshrifne tiden, hafva Revisorerne hemstält, om icke Rikets Ständer skulle finna nödigt utverka Eder Kongl. Majlts nådiga befallning till KrigsCollegium, att vid försäljning af Kronans effekter, genast i Räkenskaperne creditera sig för värdet dci - ( 3 ) af, samt tillika derföre debitera den eller de, som på credit hamila, så att hädanefter med säkerhet må kunna utrönas, huru länge sådane fordringar varit oindrifne. Vid Fortifications-Departementets Räkenskaper, har åter förekommit, att det under den 21 April 1828 Capitaine Meijer, till företagande af en utländsk resa för att bese Fästningarne vid Rehnströmmen och i Piemont, beviljade förskott på 1000 R:dr blifvit först i 1829 års Statsproject till ersättning upptagit, samt derigenom synes hafva antagit egenskap af anticipation på ett kommande års anslag.
B:co, utgörande beloppet af den förlust å 1000 Tunnor Råg, hvilken E. K. M., uti Dess högstberörde Nådiga bref den 22 Martil 1821, förklarat Sig vilja af egna medel godtgöra» Detta få Riksens Ständer, till svar å E. K. Msts Nådiga Proposition, underdånigst anmäla och Riksens Ständer framhärda etc. Expeditions-Ur slottets Memorial. 7&1 N:o aytu ExpeditionsUtskottets Memorial till Riksens Höglojl. Ständer} angående kallelse till nästa Riksdag. Sorn, i öfverensstämmelse meri Grundlagens fö* reskriftj Riksdagsbeslutet bör innehålla kallelse till nästa Riksdag, alltså får Rxpeditions-Utskotter Vördsamt anhålla, att Riksens Höglofl. Stan* der täcktes bestämma dagen, sota i kallelsen införas bör, på det Utskottet, efter erhållen' del af Riksens Högloft. Ständers förordnande härutinnan, må komma i tillfälle, att Upprätta och till Riksens Höglofl. Ständer -öfverlemna forslat* till Riksdagsbeslutets sista §. Stockholm den a8 Och »823, ProlocollsUtdrag från Hoglaft. Ridd. 0. Adeln deri $ Dec. iSiSi S. D. Vid förnyad föredragning af ExpeditionsUtskottets den ä8 slstl. Och aflåtne samt följande dagön på bordet lagde Memorial, angående kallelse till nästa Riksdag, fann Ridd. o. Adeln för godt, att bestämma den 4 Nov. 1828 till dea dag, 8 hvilken nästkommande iagtima Riksdag borde taga sin början, Bihånf' till RikirSt. Pr»i. loUi Sami. igiji, 78* ProtocoMs^Vitlrad. O Från Hogvard. Preste-Stdndet den 10 Hed. 1825.
Skrifvelse, N.o 4o5„ reiser, samt dels af de inom Riks-Slånden uti så beskaffade ämnen framställde yttranden och förslag, blifvit sälte i tillfälle att för hvarje föremål serskildt pröfva de erforderliga anslags-beloppen, och Rikets Ständer ansett lämpligast aLt, vid bestämmandet af anslagen, jemväl serskildt besluta, rörande hvart och ett af de ifrågasatte föremålen, i stället att, på sätt E. K. M. äskat, för sådant afseende ställa en viss rund summa till E. K. M:s disposition, hafva Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med denna åsigt, funnit godt att i och för åtskillige allmänna arhets-företag,. bevilja Stats-bidrag till belopp, som bär nedan i underdånighet om förmälas. Innan Rikets Ständer öfvergå till en detaillerad uppgift af de i berörde hänseenden medgifne anslags-summor, hafva Rikets Ständer ansett sig böra i underdånighet afgifva yttrande, i anledning af E. K. M:s den 20 Augusti sistlidet år Lill Rikets Ständer aflåtna Nådiga Proposition, angående bildandet af en Styrelse för Allmänna arbeten, uti hvilken Nådiga Proposition E. K. M* för ifrågavarande Styrelse, som skulle komma att omfatta: anläggningar och förbättringar af Sjö- och Land-communicationer, såsom Canaler, Slussar, Vägar, Broar och Färjor, Strömrensningar, Hamnbyggnader och mudd ringar, samt arbeten för beredande af större odlings-företag, medelst utdikningar eller altappningar af sanka trakter och sjöar, afgifvit följande förslag till Stat: För Central-Förvaltningen, tillsammans 6,766: 32 District-Chefers aflöning 3,000: — Till
N:o 5 i anledn. af ett uti prot.utdr. infördt anförande utaf Riksd.-fullm. Pehr Isacsson Myrung, hvaruti han upplyst, alt uti hans motion genom skriffel influtit g §. i 2 Cap. Gift.B:n i stället för 2 §. af samma Cap., i hvilken sistnämnde §. det varit hans afsigt att söka ändring. På grund af denna upplysning fann äfven R. o. Ad. för godt att till LagUtsk. återremittera dess betänk. Företogs till pröfning LagUtsk. d. 2 dennes på bordet lagda betänk. N:o 8 öfver Riksd.-fullm. Peter Pelirssons motion om rättighet för parter att deras till domstol ingifna handlingar återbekomma. HiCederschjöld, Pehr Gust.: Jag hemställer, om icke uti redactionen af Utsk:s tillstyrkande felas ordet ”icke.’' Der står nemi , att parten äger rätt återfå handlingar ”af ”sådan beskaffenhet, att de, om behof deraf framdeles upp”står, böra, enligt lag och laga stadgar, vara hos vederbörande "embetsmyndigheter i hufvudskrift att tillgå.” Det vore curiöst, 0111 just de handlingar skulle kunna af parten återfås, som vore för domstolen oundgängliga. Jag tror således, att sådana handlingar varit afsedda, sora icke böra hos vederbörande embetsmyndigheter vara att tillgå. Hr Gyllenhaal, Lars Herman: Jag instämmer fullkomligt med Hr Cederschjöld. Det är otvifvelaktigt, att, på sätt han anmärkt, ordet icke blifvit uteglömdt och att Utsk. således velat uttrycka motsatsen till hvad det verkligen sagt. Jag anser således "fullt skäl till återremiss vara för handen, och yrkar en sådan. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Äfven jag anhåller att få förena mig uti Hr Cederschjölds anmärkning emot redactionen af Utsk:s tillstyrkande och tror, att ordet icke derutur blifvit uteglömdt. Jag yrkar således återremiss, för att få denna rättelse iakttagen, och skall derefter icke hafva något emot, att betänk, bifalles.
Härigenom blifva förhållandena emellan räntegifvare och räntetagare mera invecklade och intrasslade, än de hittills Varit, och alla de olägenheter, som nu äro öfverklagade, och allt det betryck, räntegifvare vidkännas genom det sätt, hvarpå grundskatterna hittills måst utgöras, blifver då mycket värre än förut, hvilket oundvikligen skall förorsaka allmänt missnöje och obelåtenhet, förutom allt annat ondt, som utsås, då lagstiftande magten godkänner en uppenbar orättvisa. Derjemte får jag erinra, att Gr. Björnstjerna har önskat en nedsättning i grundskatterna och deras jemnare fördelning; men genom den sats, Hr Gr. här yrkar, blir tyngden för indelta räntegifvare i lika proportion ökad genom medelmarkegångspris med bibehållande af oförändrad uppsägningsrätt, som nedsättning sker för Kronans behållna räntegifvare derigenom, att staten afsagt sig ali uppsägningsrätt, oberäknadt den tillökning i skatter, som blir lika för alla till ersättning för statsverkets förlust. Kan detta kallas att jemna bördorna? Är icke orättvisan i sådant fall så uppenbar, att resultatet blir rakt motsatsen af hvad Sveriges Konnng lofvat och hvad Svenska folket väntar? Gr. Björnstjerna har äfven yttrat, att Frih. Palmstjernas förslag är otydligt; dock betviflar jag, att något tydligare kan åstadkommas, ty den ömsesidiga uppsägningsrätten är borttagen endast i de fall, då år spris et uppgår till högre belopp än det uträknade medelpriset, hvilket förhållande ej inträlfar oftare än i missvextår, och det Ur just då, som leverering in natura ej kan äga rum, när ett medelpris antages. Således är denna inskränkning i uppsägningsrätten oundviklig, så snart man vill fastställa ett medelmarkegångspris. I alla andra fall har Frih.
Der står nemi., att ”Utsk. slädnät i det beslut att tillstyrka bibehållandet af de för allmänna bevillningens utgörande nu gällande hnfvudgrunder, nemi. personlig skyddsafgift samt afgift å synbar förmögenhet eller inkomst, med de förändringar, förklaringar och tillägg uti i83o års bevillnrsstadgä, sorn Utsk. dels nu och dels särskildt, i afseende på tillämpningen, kommer att föreslå.” Det torde således vara alldeles nödvändigt att återremittera betänkandet. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Äfven jag anhåller om återremiss. Skälen för min begäran innefattas hufvudsakligen i den af Gr. v. Fersen betänk bifogade reservation. Det torde vara för vidlyftigt att dermed trötta R. o. Åd. När jag yttrade mig i anledn. af BeviIln.Utsk:s utlåt. rör:de Frih. Sprengtporten motion om accis pä brännvin, som till Stockholm införes, tog jag mig friheten att motsätta mig motivet för afslaget. Utsk. sade dä, att det ansåg betänkligt ”att beträda en ny skattebana.” Jag förklarade, alt jag, långt ifrån att anse det betänkligt, önskade, att den beträddes. Jag tror, att vi aldrig kunna komma att beträda denna nya skattebana, som jag skulle önska och uti hvilken jag kan se någon lindring i de bördor, som så ojeinnt trycka, om ej Bevilln.Utsk. afgifver ett helt och detailleradt betänk., sådant sorn grundlagen omtalar. Jag lägger ej Utsk. till last, att det ej skett denna gång; Utsk. har följt föreg. Utsk:s erfarenhet, och har ej kunnat göra det utan impuls från Stånden. Jag skulle tro, att tiden nu vore inne att öfvergå till de indirecta skatterna från de directa. Jag kan Den 12 Maj f. m. 3i icke fullt dela den mening, som af en reservant, Hr v. Hohenhausen, blifvit yttrad.
Man låter betyga sitt deltagande genom dem, som bringa oss underrättelsen, väl i allmänhet, men sedan genom vår egen betjening särskildt. Vid sorgbesök fordrar anständigheten, att man infinner sig svartklädd. Kontra-visiter få icke länge uppskjutas, ty man ådrager sig annars beskyllning för oartighet. Vid besök i förnäma hus låter man alltid anmäla sig. Vid inträdet gäller om hälsningen detsamma, som redan i det ofvanstående blifvit anfördt. Har man kommit till fots, så aktar man sig att inträda med dammiga och smutsiga fötter. Öfverplagg och paraplyer lemnas qvar i tamburen. Man vare ej för frikostig med visiter, och stanne ej länge qvar. Man tale endast om det, man vet interesserar den, hos hvilken besöket sker. Man ser sig icke nyfiket omkring i rummet; tillåter sig ej att taga skrifter, böcker o. d. i hand, eller lägga dem annorlunda. Man undvike alla uttryck och talesätt, som blott kunna brukas mellan fyra ögon. Konversationsspråket vare osökt, men vårdadt. Man fråge efter den persons befinnande, som man besöker, men ej med en ton eller min, liksom trodde man, att han ej befunne sig rätt väl. Man uppträde aldrig som rådgifvare, alldraminst i otid. Verlden åstundar vårt råd vanligen först då, när hon redan fattat sitt beslut, och väntar, att vår mening öfverensstämmer med hennes egen. Otillständigast är det, när yngre personer genast äro till hands med sina råd hos äldre, samt ringare hos högre. Höflighetsbetygelser vid besök böra lämpas efter rang och stånd. Man förfelar sitt ändamål alldeles, om man yttrar sina artigheter som en utanlexa; de måste röja besinning och själsnärvaro. Skulle så hända, att någon, som står högt öfver oss, erbjuder oss försteget ut genom dörren så, att vi kunna se det vara hans allvar, så mottager man genast denna heder med en anständig bugning och yttrar dervid t. ex. ”Som Ers Excellens befaller.“ Men är rangskillnaden mindre, så mottager man denna ära icke genast, utan beder den förnämare träda först.
Skulle genom ett sadant Förordnande Egendom ej wara med full ägande ratt, utan blott till nyttjande, östverlaken, förhälles med Slämpladt Papper, lika med hwad rörande Contracter af enahanda beskaffenhet i rz §- stadgadt ar §. 20. Bouppteckningar strifwas pa Stämpladt Papper eller dermed beläggas till Ätta Skillingar för hwarje fulla Hundrade Riksdaler af den behallne Summan, sa att bägge Exemplaren, sorn författas, warda med halsten hwarje as nämnde Charle-belopp försedde. Stiger hela Behållningen ej till Tjugufem Riksdaler, ware för Charta fri. Arsstisten, som öfwerstiga Tjugufem Riksdalers behållning, hwart ark Sex Skillingar, och stola Domstolarne, der desse Handlingar ingiswas, wara answarige för efterlesnaden häraf, och följagteligen, da Bouppteckning förseglad ingifwes, infordra säkra Bewis, att den med behörig Charta ar försedd., §. 21. Lysnings-Sedlar till Ägtenstap strifwas pa Charta för alla Civile och Militaive Embetsoch Tjensteman, som innchgfwa Kongl. Maj-ls Egne, Host och Öfwer-RätterS, CollegierS, tillförordnad^ Di, «y6s Den is Augusts. Directkoners och Commikteers samt Fullmagtlges ! Banken och Riksgälds, Contolret, sa wäl som Seraphimer »Gillets Fällmagter eller Constitutorialec pä Embeten, Tjenster eller Caracterer, till en settede! af den Charta »Sigillata, dermed hwars och ens Fullmagt eller Constitutorial är stämpladt, sä wida de blifwit utfärdade, sedan denna Författning utkom; men om de förut warit utgifne, förhöjes Chartan med 50 procent och beräknas alltså till en fjerdedel af Fullmagts, Chartan.
Af desie Handlingar har Utffottet inhemtat, att Konung lil, pä Köpingsboernes kla gan deröfwer, att de icke finge njuta de wilkor de af ?76 Den 2s Junik af alder ägt, att beta Kronans Äng Ohn kallad samt pä deras anhållan, att wid betes förmanen warda bibehallne, den 7 Sept r?9» förklarat, ^att efter Köpings inbyggare bärga Hö pa samma Äng till Kronans hästa, tili nägra Hundrade Las' ärligen, derföre de ock sedan hafwa warit wäne, att slappa deras Hästax, Boskap och Söer pa samma Äng efter Höbergningm; sa wille Konungen bewilja och efterlåta, att de sa derefter, som de tillförene hafwa plägat, mage släppa deras Hästar, Boskap och Söex pä samma Äng efter Höbergningen. Denna Resolution som är den äldste Staden kan förete, Confirmerades med enahanda uttryck af Konung tzigismunst den 4 Junst 1594 och Staden förblef wid Betes förmanen till är j68v da den indrogs till Kronan och beaganaderill bete för LiftDrabant,Hällarne till 1696 da f^eteSrätten pa Boställen, den Staden bergane, Sterstäldes till des Khnung L»rl XH den s4 Sept. 1700 pä Landshösdingens i Westmanland anhållan Mät att muhlbetet pa Köpingsöhn, sedan Höet war afhergqt, ater matte upplätaS Köpings Stad, emedan som orden lyda berörde bete stod öppet och ledigt sedan Drabante-hästarne icke widare wistades pa berörde ort.
Ser Hanna, man får lof att visa sig gentil mot Stockholmsdamerna, men i djupet af mitt sjömanshjerta, så ta' mej fan ... jag hä hinte så dum som höfverkunstapeln tror! (visar på Laura, som ser sig om efter Blommén.) Nu tittar 'on ju hetter 'onom, vet jag! Skynda sig för hall del! BLOMMÉN (halfhögt och ifrigt). Ja, HANNA. Hå, BLOMMÉN (som under tiden gått med Hanna ner till men det är bara för artighetens skull, för jag bryr mig inte om henne ett dugg! Ge' mig lilla näfven nu, Hanna lilla, och 94 min lif och själ, när vi ha' slutat exercisen i qväll, så kommer jag opp, och då ... då skall jag förklara för Hanna. HANNA (som med en blick försäkrat sig om att Boman är i närheten, räcker honom sin hand). Hom hen bara kunde lita på hatt Blommén ... BOMAN (kommer ner emellan dem och slår undan Blomméns hand). Fingra hinte dit, säger jag! der näfven hä' hinte te' salu! Den går hinte på haktion, hvad jag vet! BLOMMÉN. BOMAN. BLOMMÉN (uppbragt). BOMAN (pekar på Hannas hand). Den BLOMMÉN. Ta' mej hela minförrådet... Hvad nu? sig hinte hom 'onom, höfverkunstapeln ... 'an ser ju hatt, 'en hinte hä' redig! jag hinte? Jo då, men det hä 'on der som hinte hä rejel... för 'on 'ar två tungor hi mund ... och vill 'on 'a höfverkunstapeln, så ska' jag lappa'n åt 'enna ... (de öfriga börja bli uppmärksamma. Anders tränger sig fram till Boman.) BOMAN. Hä' HANNA. Bry Hingen rädder 'är, Karlskronit! Akta dej, rospigge, eller skall jag ... ANDERS. Hakta sig Boman, 'an 'ar hunjeform, hå det kostar fästning!
Wid granskningen af de wid denna § gjorde -Märkningar har Utskottet med iakttagande as hwab 5» och Den i6 Deccmbee. 997 och 52 §. §. uti Riksdags Ordningen stadga ansett skäligt förändra redaktionen i öfwerenLflämmclse med samma grundlag, hwarwid nägor ordagrannt införande «f befi stadgander, likwäl e, torde wara as nöden. Zl 47 §. De af Herr Uoifilieb i anseende till redactios nen af Z:dje, 4:de ost) z:le momenterne af denna §. gjorde anmärkningar, har Utskottet, wäl ej helt och häilit kunnat, antaga, eller derigenom finna tournuren bliswa wackrare oä) mera enlig med sakens naturliga gang; Utskottet har likwäl i anledning as depa anmärkningar sökt, sä widl nödwändigt warit, förbättra rcdaclivnen och rätta Len ester RiksdagsOrdningen. Att en Talare bör upstiga pä bänken, bär warit en gammal kanske i ja mario ganska nyttig prax.s, att den befordrade twenne huswudsakeliga förmåner, först att man kunde se hwilken som talade, och för det andra att .man bättre kunde höra honom. Af detta stadgande bliswer witzcrligen ingen följd, att nägoa dertill skulle twingas, som af alder eller andre tillfälligheter wore mera beswärad att följa en sadan föreskrift. Men ett sädant undantag har Utskottet, utan akt brista i den öfwectygclse Det bör äga om Nidderjkapet och AdelnS uplysning icke bordt eller kunnat utfälla. Hwad angar den wäckta fragan om inskränkning uti rättigheten att flere än 2 till Z gangoc yttr« fig uti en och samma sak, sä anser wäl Utskottet ä ena sidan wigtige och goda skäl för stadgandet deraf wara anförde; Men enär deremot Landt,Marskalken äger .ME 956