Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ilvars lön uppgär till 49 tunnor, 19 t:r eller 109: » ^keademiens secreterare oell Kamererare, skilnad i tor dom koräknade 180 tunnor, utgörande kör don torrö 10 ^ t:r eller 79: oell kör don senare 7 § t:r eller 99: » summa k:dr 47,000: Deremot kar, /c>> ansotts kokokligt att örkälla örliga anslag: 1:o till lköntörkö^ning: ät de sex äldste krotessorerno, trän 300 till 390 tunnor spanmäl, 90 t:r kvardera, otter det i gällande stat kastställda medelpris, 9 k:dr 16 sk k:dr 1,600: Likliotkekarien trän 190 till 300 tunnor 800: » lorsto Likliotkeks^manuonsen, skillnaden mellan 300 k:dr oek värdet ak 100 tunnor 233: 16. — » Mildre Likliotkoks-lkmanuonson, skillnadon mellan 200 k:dr oek värdet ak 40 tunnor 13: 16. — » Lokkallaren, skillnaden möllan 600
Vid fjerde punkten, angående Amiralitets-krigsmans-kassans medel, af Friherre Stjernstedt5 A. W., och Prosten Berlin, som åberopade inkomst-afdelningens, af Utskottet underkända, förslag, så lydande: “Med anledning af förestående anmärkningar och då nu ifrågavarande punkt blifvit af blolt ett Riksstånd bifallen, har Utskottet ansett sig böra frånträda sitt förra tillstyrkande angående rusthålls-afgifterna. Enär således, äfvensom i följd af det anmärkta tryckfelet, icke är i allo tillämpligt hvad tillförene angående denn^t kassa är vordet tillstyrkt, hemställer Utskottet, att, med afslag å Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, i hvad densamma angår de till Amiralitets-krigsmans-kassan inflytande rusthållsafgifter, Rikets Ständer måtte besluta: J:o att, emot afträdande af rättigheten att uppbära avancements-penningar, inskrifnings-penningar och passagerare-afgifter, Amiralitets-krigsmans-kassan måtte årligen, såsom ersättning derför, erhålla ett bestämdt kontant stats-anslag af 2,733 i:dr 16 sk., hvilket belopp kommer att öka den summa, hvartill det för kassan å 9:de hufvudtiteln förut uppförda anslag kan varda faststäldt. 2:o att de till Amiralitets-krigsmans-kassan nu inflytande inskrifningspenningar, såsom obetydliga för kronan, men likväl betungande för Sfats-Utskottets Utlåtande, N:o 220. 21 dem, som skola denna afgift erlägga, malte eftergifva*, och upptagandet deraf således upphöra.
Det ^nda, som tyckes kunnat inverka på Utskrts beslut i förev:de punkt, torde hafva varit det anförda motivet om folkmängdens tillväxt på de olika orterna. Utsk:t säger nemi.: »hvad sålunda angår folkmängden, har dess tillväxt under de 5 åren (1851 —1855), för hvilka tillförlitliga upgifter numera äro att tillgå, icke inom någon af Norra Ångermanlands 14 socknar varit så betydlig, som inom den del af WesterNorrlands län, hvarom i nästföreg:de punkt förmäles. » Jag tror dock i detta hänseende att rätta förhållandet ej är sådant, som Utsk:t upgifvit. Jag vill dessutom anmärka, att då, på sätt i föreg-.de punkt är oranämdt, skolan i Skellefteå komme att gagna 30,000 personer, skulle den i Örnsköldsvik deremot komma till gagn för 40,000; således eger denna ort äfven häruti företräde till anslag framför Skellefteå. Jag kan ej neka för att jag hyser fruktan att åter få höra uprepas, att Statens tillgångar ej förslå, men detta anslag är så obetydligt, att det ej kan tynga så mycket i vågskålen. Jag får slutligen tillägga, att jag ingalunda kan dela den värde ledamotens af StatsUtsk:t, Hr Bildts sätt att tolka 7 0:de§:n R.F., att nemi. StatsUtsk:t ej eger föreslå mer, än hvad statsverket förmår betala. Men huru förhåller det sig med denna betalning från statsverkets sida? Derom finnes uttryckligen stadgadt i 70:de g:n R.P. För min del kan jag icke tolka §:n annorlunda, än att det åligger Bevilln.Utsk:t, att, sedan statsverkets behof blifvit 254 Deri 21 Juli e. m. utredda och bestämda, opåmindt föreslå sättet för bevillms ökande, om det erfordras, eller för dess minskande, om sådant kan ega rum. Jag kan under sådane förhållanden icke fatta, att hvarken StatsUtskit eller E.
En värd talare har vid föredragningen af3:dje hufvudtiteln vitsordat riktigheten af principernas utveckling före den egentliga debatten; och han har ansett af ett ännu större behof att utfärda sitt och sina vän ners -manifest, på den grund, att uti stå näsrum oell af pressen blifvit ymnigt taladt om den obsigniösa likgiltighet, hvarmed Adelns majoritet voterar utgifter och skatter; och halden värde talaren i följe deraf ansett sig och sjua politiska vänner bort vara betänkte på justerandet af de intryck sålunda må hafva alstrats hos MedStånd och ho,'s Svenska allmänheten. — Den värde talaren har ansett ett sådant tillgörande mera angeläget för det allmännas, än för egen skuld, derföre att det icke vore så nyttigt, om folket hyste étt ogrundad! misstroende till en del a f s i n representation. — Den värde talaren har haft den godheten medgifva, att vi alla vilja Rikets tryggaste bestånd och möjligaste förkofran; men påstår tillika, att man i fråga om medlen dertill delar sig i den åsigt, att R i d d a r h u s - m i n o r i t e t e n yrkar besparingar, men den stora majoriteten deremot sparsamhet — med tillgångarna. Till en början torde det tillåtas mig att anmärka, det jag icke inom Ståndsrummet förmärkt att Adelns majoritet voterar utgifter och skatter med någon obsegniös .likgiltighet, utan, efter mitt förmenande, lill följe af en ganska bestämdt uttalad öfvertygelse, att majoritetens begrepp om statsbehof icke medgifva dessas underordnande under andras begrepp om förmågan att, med afseende å Statens trefnad och bestånd, bära skattebeloppen. Den värde talaren uppgör principerna för sin stalshushållningslära ifrån förutsättningen, ”att all insp äring icke är hushållning — att aldra sämsta misshushållning d e r e m o t är inspar ing af m e'd I e n till den sak, man vill eller borde v ilja.
Hvad dess utom särskildt vidkommer förevarande fråga, så Hr det ju tillräckligt kändt, att de personer, som tjentsgöra i kabinettet, genom deras täta beröring med utlänningar, som ofta hafva större aflöningar och stå i en helt annan ställning än dessa våra Svenska embetsman, hvilka dagligen och stundeligen måste utgöra deras sällskap, icke kunna inskränka sig till den hushållning och de ringa utgifter, som andra tjenstemän kunna underkasta sig, hvilka med dem annars äro jemförlige. Då jag tager för gifvet att StatsUtsk:t pröfvat dessa 444 Den 11 Februari e. m. omständigheter, kan jag icke annat än bifalla hvad Statslitsk:t i denna del föreslagit. Hr Stjernsvärd: Om raan, lika med den siste tal., antager eu oriktig premiss, är det icke underligt om man kommer till en oriktig konklusion. Jag har nemi. icke talat om åldern i allmänhet, utan om tjensteålder. Jag tror att de personer, som ingå i de Juridiska, Kanslieller Kameral-verken, böra, om de hafva samma tjenstålder, äfven kunna påräkna lika hastigt samma löneförmåner, som de, hvilka ingå i utr.-dep:tet. Jag anser sål. icke något afs. böra fästas vid Hr Nordenfelts anförande. Frih. Åkerhjelm: Med ani. af Hr Stjernsvärds framställ ning, anser jag mig skyldig uplysa att vid sisth Riksdag afgaf dåvarande Chefen för Utr.-dep:tet ett förslag till organiserande af departementets expedition. Efter tagen kännedom af ifrfigav:de förslag förklarade R. St. uti beslut den 14 Januari 1858 att, »såvida hinder i öfrigt icke möta, den föreslagna organisationen äfven under nästa statsregleringsperiod må kunna sättas i verket, samt att. för sådant ändamål, den för Expeditionen beviljade summan, 25,500 rdr, må ställas till E. K. Mus disposition, att bland tjenstemannapersonalen, på sätt E. K. M:t kan finna mest ändamålsenligt, fördelas. » och då, på grund häraf, ett förslag blifvit upgjordt, som K.
Efter denna förklaring återstår blott att tillägga den, att jag ej heller hos Kongl. Majit haft någon del i sakens utförande, ehuru jag i rubriken af det nådiga Utslaget upptages, såsom klagande tillika med Advokatfiskalen i Göta Hofrätt, utan har all min åtgärd vid saken bestått deruti, att sedan jag, på Advokatfiskalens förfrågan, gifvit honom tillåtelse att anföra underdåniga besvär, och dessa blifvit af honom till mig insända, jag med ett missif öfverlemnat desamma till Justitiä-Revisionen, såsom å mina. vägnar anförda. Emot Domhafvanden i Snefringe härad hade förekommit den anmärkning, att efter det han den 6 Dec1850 genom Iv Bfhde i Westmanlands län fått underrättelse, att en person blifvit häktad för stöld inom häradet, Domhafvanden icke inom tre veckor eller senast den 27 December vid Häradsrätten företagit undersökning med den häktade, utan i afbidan af imedlertid infordrade upplysningar angående honom, låtit med hans hörande inför Häradsrätten anstå till den 14 nästföljande Januari; hvarföre jag funnit mig icke kunna undgå att emot Domhafvanden förordna åtal; och sedan detta blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 17 sisth Mars sig utlåtit, att emedan, efter omförmälte underrättelse om häktandet, det till följd af stadgandet i Kongl. Förordn. den 10 April 1810 ovilkorligen ålegat Domhafvanden att, så framt icke laga hinder mötte, inom frenne veckor från det han erhöll nyssnämnde underrättelse, undersökning i målet företaga, men Domhafvanden, som icke ens uppgifvit, att något hinder af nyssnämnde beskaffenhet mött, först den 14 Januari 1851 å utsatt urtima ting, och således aderton dagar senare än vederbordt, undersökningen påbörjat; ty och som något afseende icke kunde fästas å hvad
Jag tror mig nu hafva bevisat, alt Frih. Raabs försök alt hjelpa Utskrns förslag, genom inskränkning lill tullljenstemännen i afseende på rättigheten alt fara ifrån sine dislricter, är eli alldeles onödigt tillägg till den författning, som finnes, och jag förmodar, all Tullstyrelsen skall blifva ganska missbelåten att derigenom öppna vägen till direct connivence mellan lurcndrejaren och tullhetjenten, för att vara frånvarande när det lorbudna godset inkommer. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, (illkännagaf, all plenum kommc att fortsättas kl. 6 e. m. Frih. Hermelin, Aug. Söderling: Jag tillstyrker an tagande af Frih. Raabs förslag med Frih. Gyllenhaals amendement. Visserligen har en värd talare härstädes gjort en och annan anmärkn., ibland annat om olämplighelen alt lulltjenslemännen skulle äga rätt att utom districten anställa visitationer, och jag anser mig höra bestrida riktigheten deraf. Skall rörfattningen äga gällande kraft, så hör man äfven tänka på medlen , hvarigenom den kan sättas i verkställighet. Här finnes, det är sant, en utväg alt förflytta tulltjenstemännen från den ena stationen till den andra, men jag hemställer, om det ej är bättre för Generaltullstyrelsen alt äga rättigheten att gifva den latitud åt tulltjenstemännen, alt i den inslruction, som för dem utfärdas, inryckes en §, hvaruti säges, allde ej få aflägsna sig ifrån sina stationer med mindre en annan i stället förordnas. Jag får derjemte tillkännagifva, alt vid de öfverläggningar, som förevarit hos de sammansatta Utsk:n, har blifvit upplyst, särdeles af ledamöter inom BondeSt., att, i hänseende till det egna förhållandet mellan Sverige och Norrige, ökade tullcoulroller erfordrades, och alt, lill följd deraf, det är af vigt, att man i de norra provinscrne söker att uppmana tulltjenstemännen att med uppmärksamhet följa förfallningarnes efterlefnad i hänseen - äss Den 22 Januari f. m. de till tullbestämmclserne.
Hr von Troil: Hr Rosenblad har trott, att oreda och förvillelse skulle uppstå, derigenom att man stadgade, alt ordet riskdaler skulle betyda r:dr r:gs, dä det i manga är bclydt r:dr b:co. Jag kan visserligen icke undra pä, alt Hr Rosenblad, såsom Banco-karl ox professo, vänjt sig att vid bemärkelsen r:dr fästa ordet b:co, såsom förstådt derunder; men så är iekc fallet inom den stora allmänheten af arbetsclassen, ibland hvilken det dagligen säges riksdaler, utan något tillägg, och icke ringaste tvekan uppstår, att ju dermed menas r:dr r:gs. Hvad jag föreslagit är endast en stadfästelse på hvad bruket redan gjort gällande. Att Hr Rosenblad oell flere andre, som röra sig med större» capitaler, vanligtvis, dä ordet riksdaler nämnes, mena r-.dr b:co, har här ingen betydenhet, emedan personer af den bildade classen lätt vänja sig vid en så enkel förändring, sorn denna. — I öfrigt hafva 2:ne ledamöter fästat sig vid den af mig föreslagna benämningen 2-styfver: jag har redan förutsett delta i min motion och vill nu icke upprepa hvad jag i det hänseendet deri anfört; men då Hr Lefren yttrat, det han, vid åhörandet af ordet tvåslyfversslant i min motion, såsom varande ett redan kändt begrepp, trodde alt jag ämnade föreslå, att 1 Andelen af nya myntenheten skulle benämnas med slant, sä ber jag om förlåtelse, att jag vågar påstå, att detta ord slant är en ganska obestämd benämning, ty det tillägges allt kopparmynt, såväl runstycken som skillingar. Deremot om man tager första delen af ordet tvåslyfversslant, d. v. s. brukar ordet tvåstyfver, så är det något som utan undervisning, genom blotta benämningen, är kändt af den aldra enfaldigaste.
Han fördömer detta ” feberaktiga jagande efter ett bättre ”, som yttrar sig i ” telefonen, konsumtionsföreningar, höga arbetslöner, oljefärgstaflor och lättade kömmunikationer ”, i ” banker (som ické ramlat), välgörenhetsinrättningar (med pietism och förödmjukelser), elektriskt ljus (som förstör ögonen och förlänger arbetsdagen — för arbetaren). ” August Strindbergs verldsförbättrareförsök äro således af en annan art än de som hos oss uppstodo för några årtionden sedan. Han ser bra mycket mer i svart än Almqvist, utan att der-för vara fullständig pessimist, ty hän talar icke om tillintetgörelse. Han vet, ganska riktigt, att missnöje finnes och antager, åtminstone ” på försök ”, att vi alla äro sjuklingar. Han vill behandla oss der-efter. Han tror icke, att några elaka menniskor förgiftat oss, att några brottslingar finnas, som kunna göra oss alla så ondt, då de dermed ju skada sig sjelfva. Han tror hellre, att det är felaktigheten i inrättningarna, och i det afseendet, liksom i sjelfva utgångspunkten från det allmänna missnöjet, sammanstämmer han med Almqvist, 1880-talets verldsförbättrare. Att han ser bara svart, är icke sant, säger han, ty han ” har botemedlen i bakfickan ” och tänker taga fram dem i sinom tid, ehuru med föga hopp att de skola användas. Dessa botemedel har han hemtat från Rousseau, Spencer och Mill, och det talar ju godt för dem, menar han, i synnerhet hvad Bousseaus medikament be-träffar, ” ty de ha ju den stora obestridliga fordelen att vara gamla och, hvad bättre är, pröfvade — snart i hundra år! ” Med den der pröfningen torde det dock icke vara långt hunnet, men derom nämner författaren ingenting. För att kunna draga fram felaktigheter i inrättningarne, de rätta sjukdomsorsakerna, måste August Strindberg, s&amp;som han sjelf förklarar, ” göra sig skyldig till et$ ännu värre brott än att angripa personer, nämligen att angripa samhället. ” Han tyckes dermed erkänna, att han förut hållit sig mera till personer, samt att han anser detta mindre ” brottsligt ”.
Margaretha for tillsamman af vana att nog ofta få höra sorgebud; men i detsamma erinrande sig jungfru Malins sätt att vilja göra sig vigtig, lugnade hon sig och frågade endast: „hvad är då nu å färde?“ Jungfru Malin tog åter till orda: „jo, i går, när jag var till kyrkan, träffade jag der på kyrkvallen Länsman Flink, och han var så artig och bjöd mig in till klockars och bjöd mig små kringlor och godrån. Och så blef jag der sittande en stund och talte med mamsellerna från Örnvik, och det var förbålt att fast de låtsa vara herrskap kantänka, så var Flinken mycket artigare mot mig än mot dem. Men hvad var det jag skulle berätta? Jo, Länsman Flink hade träffat en gammal soldat, som kommit från Sverige nyss, och han hade berättat, huru hela krigshären hade frusit ihjäl, och så nämnde han många bekanta också, och bland dem var sen den der Löjtnant Malm, som varit hitåt trakterna också.“ Margaretha märkte, att jungfru Malins blick låg spejande på henne. Hon gjorde henne derför helt lugnt några frågor, men sade tillika, att denna underrättelse efter vanligheten väl vore öfverdrifven, ehuru visst något kunde vara sannt, och sanningen sorglig nog. Jungfru Malin skulle nog haft lust att yttermera orda härom, men insåg ej, huru hon nu vidare skulle kunna åter börja samtalet. Derför, när hon snart derefter slutat rimskrusningen, steg hon upp och förde hufvorna in i fru Catharinas rum, der hon med omsorg radade dem i ett skåp, under det hon stod begrundande, huru hon skulle kunna inleda samtal med sin matmor. Väl hade hon redan i många år varit en gynnad tjenarinna, som genom sjelfva arten af sin tjenst stod i ett närmare förhållande till sin matmor, än den öfriga betjeningen, och hade såväl i anledning deraf, som ock i medvetande af sin svenska börd alltid ansett sig för mer än husets öfriga tjenstefolk, men en riktigt intim kammarpiga, en geheimerådinna eller förtrogen hade hon alldrig lyckats att få bli hos sin stolta fru, ehuru väl hon bjöd till att för husets folk låta påskina, att så vore fallet.
Hvad sedermera beträffar frågan om Utskottets förstärkande , torde Utskottet tillåtas häremot påminna, attlikmätigt 56 §. Riksdags Oi dningen , en sådan förstärkning egentligen förutsätter tillfälligt under Riksdagens lopp ökade göromål och då ensamt beror på Utskottens egen fiia pröfning af beholvet ; Att de Två minst talrika Riks-Ståndens samtlige Led möler redan föiut äto placerade i Ett, någie i Två Utskott, och kunde svårligen , med vinst eller utan skada för ärendernas gång, dela sig emellan flera ; Att den jemna lugna uppmärksamheten säkrast undeihålles inom en ej ali för stor åhörande Personal, 12 ConstitutionsUtskottets betänkande. »arnt ändtligen att Preleminaira granskningen eller Protocolls-läsningens verkställande pä Tre Divisioner, förstärkta till Tjugufyra Ledamöter hvardera, skulle nödvändigtvis medföra en olämplig och utan tvifvel mindre princip-enlig tredubbling af detta antal, vid definitiva granskningen eller anmärkningarnes bestämminde in Pleno. I öfrigt får Utskottet upplysa den varde Motionnairen att, vid efterseende i förra Riksdagens Constitutions - Utskotts Handlingar, Stats-Råds-Protocollet för den 12 November 18x6, innefattande tillstyrkan af Nådiga Ordres om krutförsäljning från Kronans förråd, befunnits vara läset, icke på Division, utan in Pleno den 6 Martii 18iö ; hvarjemte, i anledning af Friherre Boyes yttrade farhåga, för den misstänka bland Allmänheten, att alla Protocoll, hvilka tilläfventyrs innebära föremål för anmärkningar , kunde öfverlemnas åt en Division mer tillhörande Ministeren än de öfriga, och i sådan händelse Fern Ledamöter lättligen utgöra pluralitet, Utskottet bort erinra att Afdelningarna ej ega besluta om Anmärkningars framställande eller nedläggande, men att dessa in Pleno uppgfvas af Ledamöterne aldeles individuel^ i ChronologiskOrdning, — att Af - Constitutions-Utskottets betänhanden.
Har någon uppsåtligen satt eld å uthus eller annan byggnad, fyrtyg, skog, torfmosse, vexande eller skuren gröda, sädes-, hö- eller halmstack, ved-, kol-, timmereller brädhög, eller dylikt, som annan tillhörde och så aflägse låg, att vån ej var, att elden derifiån till menniskors boningar eller vistelserum spridas kunde; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Var ringa egendom i fara, och skedde 1 39 ej synnerlig skada; då må tiden för straffarbetet till sex månader nedsättas. Fick någon, som förevar, af branden svår kroppsskada eller död; varde gerningsmannen dömd till straffarbete från och med sex till och med åtta år. 4 §. Visste gerningsmannen, att å ställe, som i 3 § sägs, någon förevar och för fara blottställdes; vare lag som för hvarje fall i 1 § sägs. 5 §. Sätter någon eld å sin egendom, i uppsåt att bedraga försäkringsgifvare, eller i annan sådan sviklig afsigt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år. Var genom den eld annans boning, vistelserum eller egendom i fara satt, eller fick någon deraf svår kroppsskada eller död; straffes gerningsmannen efter ty för hvarje sådant fall i 1, 2, 3 eller 4 § skils. 6 §. Ar eld åsatt och varder den släckt, innan den sig utbredt och skada gjort; vare straffet, för de fall, sorn i 1 och 4 §§ sägas, straffarbete från och med två till och med sex år; för det fall, som i 2 § omförmäles, straffarbete från och med fyra till och med åtta år; för det, som i 3 § nämndt är, straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader; och för det fall, som i 5 § sagdt är, fängelse, men, der brottet, om elden ej släckt blifvit, skolat straffas på sätt i föregående §§ stadgadt är, straffarbete, efter ty förut i denna § bestämdt blifvit.
Af den 12 dennes, deruti, i anledning af Riksdagsmannen Anders Danielssons från Elfsborgs Län, uti till Hedervärda BondeStåndet ingifvit Memorial, gjorde yrkande, att Stats-Utskottet måtte granska alla de räkenskaper, som blifvit förde emellan Allmänna Magazins-Directionen och Commerce-Rådet N. Björnberg, rörande denna sednares BninneriArrende, samt att Commerce-Rådet Björnberg måtte kännås skyldig ersätta hvad sorn blifvit, på Arrende-Summan afdragit för föregifne gjorde förbättringar å de till honom upplåtne K.royo Bränneri-Bvggnader m. m., Stats Utskottet tillkännagifva, att öfver alla ömsesidiga betalnings-och ersättnings-poster under farsta Arrén - Den 17 JEelmarii. detiden, ifrån och med 1793 oc^ me<^ *809, en fullständig slut-Liqvidation blifvit af allmänna Magazins-Directionen upprättad , hvarefter Magazins-Directionen öfver hela förhållandet d. 15 Sept. 1817 meddelat ordentligt Utslag, deröfver Commerce-Rådet Björnberg anfört underdåniga besvär hos Kongl. Maj:t, på hvars Nådiga afgörande den tvistiga delen af målet för närvarande berodde, samt att Stats-Utskottet i öfrigt i afseende på den ifrågasatte ersättningen för husröta och felande Inventarier vid första Arrendetidens upphörande, på upptagne grunder funnit Kronans säkerhet för de byggnader och Inventarier m. m., dem CommerceRådet Björnberg nu på Arrende innehafver, vara behörigen förvarad. 10:0 Af den 12 dennes, deruti, i anledning af erhällen Remiss från Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsmannens J. B. Wessings och Gustaf Olssons Memorial, rörande föreslagen ändring i Levereringsstället af Kronans Räntehö och halm, som från Westmanland är anslagit till utfordringen vid Kongl. Hof-Stallet, Utskottet upplyst, att från Westmanlands
Jernvägsföretaget, hvilket ock kostar mest, kunde man t. v. lemna derhän. Men så är det i allmänhet här i landet, att, der fördelar sökas för jernhandteringen, der blifva de beviljade, men är det fråga om landtbruket sä går det sällan igenom. Då nu Christinehamn får ett anslag sig beviljadt i efterföljande mom. m (och jag vill för min del gerna medgifva det); så tror jag att, under nuvar. omständigheter, och då så många andra blifva utan anslag, samt då man har så ringa tillgångar, Christinehamn kunde nöja sig dermed. Det är derföre, som jag vid denna punkt anhåller antingen om återremiss eller afslag, men heldst om återremiss, på det att anslagen må tagas i samfäldt öfvervägande, då frågorna till StatsUtsk. återkomma. Frih. Cederström: Jag skulle tro, att vi böra, på sätt från början blifvit bestämdt, taga hvarje punkt serskildt under öfverläggning, öfverlemnande åt de öfriga, att hvar för sig behandlas. Det torde då tillåtas mig, att i afseende pä den ifrågavar. punkten lemna den upplysningen, att den farled, som här är i fråga, har förut varit lättare att begagna, derigenom att allmogen använde då sig och sina hästar mera till körslor, än den nu gör det; enhvar lärer inse, alt detta förhållande är gynsamt för åkerbruket, emedan allmogen sålunda icke mera, under beständiga färder, till vinnande af penningeförtjenst, försummar åkerbruket och tillvaratagandet af all den gödsel, som eljest går förlorad på vägarne, och som kan sä mycket bättre användas på åkern. Jag tror således ej, att detta fötag skulle lända till förmån för jernproducenterna ensamt; och jag tror det sä mycket mindre som, på sätt jag förra gången nämnde, att producenterna af den myckna spanmål, som vanligen föres på denna farled, komma att åtnjuta en betydlig lindring i omkostnader, genom en sådan vägs anläggning.