Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Anledningen lill de i sednare lider uppkomne fordriugarne bör efter all sannolikhet sökas deruti, att åtskilliga arrenden blifvit för högt uppdrifne. Detta har väckt missnöje bland åboerne, hvilka deraf möjligen fallit på den tanken, att om det kunde visas, att deras innehafvande hemman voro Kronan tillhörige, så blefve deras ställning bättre, ty då kunde de hoppas att fä skatteköpa dessa hemman. De hafva derföre sökt alt fä förhållandet ändrat i denna syftning. Flera särskilda fall underställdes K. M:s pröfning, och frågan föredrogs i Regeringen vid 2:ne särskilda tillfällen, handlagd af 2:ne olika Departementer. En fråga om ett hemman afgjordes 1823 lill förmån för Kronan, ett annat år 1825, ang:de ett annat, beläget inom samma by som det nyssnämnda, till förmån för kyrkan. Emedlertid var Regeringens uppmärksamhet redan tidigare fästad på de existerande arrendecontracten, till följd hvaraf äfven till förmån för åboerne stadgades 1820, dels att vid derefter skeende arrendeuppgörelser arrendetiden, som förut räckt i 20 år, skulle bestämmas till minst 30 år, dels ock att dåvarande åboers enkor och barn skulle äga optionsrätt lill högsta arrendet. Ytterligare utkom år 1826 ett K. bref, som var så väl till kvrkornes som till äboernes fördel; till de sednares, deruti att ett maximibelopp borde föreslås af kyrkoherden och 2:ne af socken utvalde fullmäktige samt deras förslag underställas landshöfdingen och hushållningssällskapets förvaltningsutskott. Delta bref innehöll äfven stadganden till förmån för kyrkan, så till vida, alt det också bestämde ett minimibelopp för arrendet. Dittills hade icke Ständernes uppmärksamhet synnerligen blifvit fästade på detta ämne; detta inträffade först sedan åbo - Den 1 Mars f. m. 409 åboerne sökte alt vid riksdagen göra sina förmenta rättigheter gällande. R.
Enskiftes-Författningarne innehöllo ett slags faderligt våld, men dessa Författningar utofvades under uppsyn och dom af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, af hvilka, såsom central-myndighet för en hel landsort, man åtminstone kunde vänta både consequens och insigt i tillämpandet af det godtyckliga i Författningarne, hvaremot detta godtycke nu är spridt på tusende serskilda händer, hos Häradsvis valde Gode Män, hos en här af Egodelnings-Domare, genom sakens natur mest serskildt förordnade, ofta unge och oerfarne, hvilka alla på sitt sätt komma att tillämpa det ioo Lagsamt Allm. Besv. o. Oec. Utsk. Uti. IV:o 41. godtyckliga i den nya Stadgan, hvarföre, då ingen central-myndighet vidare möter förr än Högste Domstolen, de fleste egodelningstvister äfven komma att gå till Kungs, nemligen alla deras, som icke blifvit utfattige på vägen; ty att det nya Rättegångs-sättet är dyrare, vore oemotsägligt, och om dertill lägges det ökade Landlmäteri-arfvodet, torde föga någon annan, än den rike, hafva råd att håde skifta, klaga och vinna. Jemte åberopande af förra Betänkandets innehåll rörande denna fråga, anse Utskotten sig böra, till svar å de gjorda anmärkningarne, ytterligare anföra: att, då någon annan skillnad icke finnes mellan Härads-Rätt och EgodelningsRätt, deri Ordinarie Domaren är Ordförande, än uti antalet af Ledamöter och dessas rösträttighet, hvilken likväl i så måtto är öfverensstämmande med rösträttigheten i Härads-Rätt, att Ordförandens mening blifver gällande, så framt den af en Ledamot biträdes; då Kongl. Maj:t, samtidigt med Skiftes-Stadgan, utfärdat Nådigt Circulaire till Rikets IIof-Rätter, hvarigenom blifvit stadgadt, att vanlige Domareförordnanden, som, i anledning af Ordinarie Domarens sökta Lagsamt Allm. Besv. o. Oec. Utsk. Uti.
Fullmäktige saknat stöd i Reglementet för deras åtgärd alt, emot omförmälda förbindelse, hafva i låneform från Banken utgifvit ofvanberörde medel; men som, efter hvad Fullmäktige upplyst, utbyte af nämnde förbindelse mot föreningens obligationer nu mera blifvit verkstäldt, hemställer Utskottet, att Fullmäktiges ifrågavarande åtgärd ej må till vidare påföljd föranleda. Banko-Utskottets Berättelse, N:o 14. 23 Liqriden med Biksgälds-Kontoret. § 22. (1845 års Rev.-Ber. § 57, sid. 68—70. Banko-Fullmäktiges Ber. p. 66.) I fråga om det belopp af Bankens vinst, vid 1844 års slut, som, på grund af 228 § i Banko-reglementet, borde till Riksgälds-kontoret aflemnas, har Utskottet, efter noggrant bepröfvande af så väl Revisorernes härutinnan framställde anmärkning, som Fullmäktiges deröfver afgifne och uti deras berättelse åberopade förklaring, skolat anföra följande: Af berörde § inhemtas, alt det belopp af Bankens vinst vid 1844 års slut, hvilket icke erfordrades för uppbringande af kapital-öfverskottet eller grundfonden till 10,000,000 r:dr banko skulle aflemnas till Riksgäldskontoret. Då detta förordnande meddelades, voro Bankens räkenskaper för år 1844 redan afslutade, och derföre blef det nödigt, att, med afseende på öfrige härmed samband egande, af Rikets Ständer fattade, beslut, genom ett serskildt omslut af nämnde räkenskap, utreda Bankens tillgång på det hela vid 1844 års slut uti influtna vinstmedel. Med anledning häraf stadgades jemväl uti nyssåberopade § af Bankoreglementet, att, innan slutlig lefverering skedde af det
I händelse den, som på detta sätt, antingen inför Fullmägtige eller Kommissariatet, undergått första varningsgraden, ej deraf låter sig rätta, ega Fufmägtige att, med afseende å förekommande omständigheter, på längre eller kortare lid suspendera honom från sin innehafvande tjenst, med förlust af hela eller halfva lönen, hvilken under tiden, ina till ersättning för tjenstens förrättande användas. 20 Siats-Utskottets Memorial J\s 224. § 285. Derest tjensteman, hvilken förut blifvit för tjensteförsummelse eller annat förhållande suspenderad, ånyo gör sig skyldig lill dylik förseelse, ankommer på FuII — mägtige att, efter förseelsens beskaffenhet, antingen ytterligare suspendera honom, eller helt och hållet skilja honom från dess vid detta Verk innehafvande tjenst och lön. Likaledes beror på Fullmägtiges särskilda pröfning, huruvida Kommissarie, som, till följd af oordentlighet i sina enskilda affärer, blifvit bysatt, eller varit nödsakad till borgenärer afträda sin egendom, må vidare bibehålla och utöfva sin kommissarie-beställning. § 286. Tjensteman, som är förvunnen att hafva begått ärerörigt brott eller annan förseelse, i eller utom tjensten, af den svåra beskaffenhet, att Verkets trygghet eller anseende fordrar hans entledigande, har derigenom gjort sig förlustig sin innehafvande tjenst. § 287. Om någon af vahtbetjeningen i sin tjenst varit försumlig eller under tjenstgöring befunnits af starka drycker öfverlastad, eller ock eljest på ett tadelvärdt sätt sig förhållit, må han, efter sig företeende omständigheter, antingen inför Kommissariatet erhålla föreställning, eller genast hos Fullmägtige anmälas till suspension eller entledigande. Innan tjensteman eller vaktbetjent varder suspenderad eller skiljd från tjen sten, bör hans skriftliga förklaring öfver hvad emot honom förekommit infordras. Fullmägtiges beslut, hvarigenom tjensteman suspenderas eller för alltid skiljes från tjensten, bör, jemte hänvisning för besvärs anförande, honom skriftligen meddelas.
Stats-Utstott, i Memorial af den i?:de del-nes, sig utlätit; Och fann Borgare-Ständcl sig höra Mstotlets vktrande säsom wäl grundabt gilla; Hwilket de Respective Med-Ständen wördsamt och mänligen stuile tillkänna gifwasvt supra S. DDa uti frägan om inlösande för Statens räkning af Herr Bergs - Räder Baron vermelin; fthartäsamling med tillhörande plätar och instrumcntcr, o:ne af Riks-Ständen emot 2:ne stadnat i stiljagtigt beflut, fann Borgare-Ständet, lika med hwad Riksens HögloftStänders StatS-Utstott, i Memorial af den 15 bennes, yttrat, att nägon widare ätgärd i detta mäl icke k>m siga rum, hwadan ock detta Ständs, Remiss, rörande förflag huru berörde Chartor och Znstiumenter ffulle säk-ast kunno anwändas, till ärsättning af hwad StatsWcrket därfkre komme att betala , af sig sjelf förfaller. Hmil - 73o Den 17 Zlpri!. Hwilstt de Ncspective Med-Ständen wördsamt och män» ligen skutte tillkannagifwas. tttsupra. S. D. Ester behörig granskning af Riksén? Högloft.
Betänk, ang. Bränvinsbr anning en. Beslut till beskattning af bränvinsbränningen. »Afgiften erlägges för det genom afbränning af hvarje afjäst vätska erhållna bränvin af 50 °/„ alkoholhalt (svarar mot 8° Spendrup) med 5 sk. per pott, hvilken afgift äfven erlägges för den erhållna lanken (det vid destillationen erhållna svaga och orenare bränvin, eller de s. k. »föroch efter-dropparne»), såvida den ej göres otjenlig till omdestillation, eller bringas tillbaka på den i bränneriet varande destillationsredskap antingen direkte eller uppblandad med det till afbränning bestämda materialet, i en proportion af minst 1:5 af det sednares volym. Såsom förr är bemärkt, erfordrar produktbeskattningen icke så stadig kontroll, som mäskbeskattningen, d. v. s. under förutsättning af att kylslängan eller afkylningsinrättningen i kylkaret, afledningsrören för det erhållna destillatet samt spritoch lankbehållarne äro försvarligt inrättade. När bränneriet upplåtes till verksamhet, bör detta noga undersökas af vederbörande embetseller förrättnings-män, liksom äfven af den vid bränneriet tillsatta kontrollör, som bör vara■tillstädes, och böra de samtliga derom afgifva sin förklaring uti protokollet. Befinnas förenämnde rör och redskap icke försvarligen inrättade, får bränneriet ej öppnas till rörelses bedrifvande. Såsom förr är anfördt, anses en kontrollör för hvarje bränneri, eller i städerna samt der lokalförhållanden på landet sådant medgifva, en för tvänne eller flera brännerier, tillräcklig. Dock måste kontrollören flera gånger på dygnet, natt och dag, på olika timmar vara tillstädes. Med hänseende till så väl öfversom under-kontrollörers utnämning o. s. v. förhålles såsom vid mäskebeskattningen är anfördt, börande de äfven, såsom likaledes antydt är, vara edsvurne.
Och hvilket snille han var! Ja, ni skulle ha hört de gamle tala om honom. Det var väl en sådan kväll han kom ned till Munkerud, där den gode lagmannen bodde, till det stilla, älskliga hemmet, som blifvit så föga nämndt i dessa berättelser, därför att tidens stormar ej rubbade något af dess lycka, och där träffade samman med prosten i Bro. Och så snart prosten fick se honom, dref han honom till klaveret. »Sätt sig till klaveret, Gösta Berling,» sade han, »där gör han mest gagn.» Så spelade Gösta och sjöng, och när han hållit på en stund, kunde ej människorna sitta stilla längre. De gamla, kloka herrarna och damerna måste upp och dansa. Det ryckte i alla leder. De förmådde ej sitta stilla. Så togo de i ring, och då Gösta stämde upp en Bellmanssång, stämde de in, och prostinnan, så gammal och fet hon var, lyfte på kjolarna, hoppade och svängde rundt, just som om hon varit en tjuguåring med fina smalben. Och hon sjöng så falskt och så sprucket: »Hurra, se Ulla dansar Engageanter, flor och fransar, Hvit sultan med blomsterkransar Och hvita ben, och hvita ben Vid ljus och lampors sken.» Prosten och de andra skrattade godt åt henne, och så sade han: »Ja det skall vara den skälmen, som sitter där vid klaveret, som skall kunna göra gammalt folk till sådana dårar.» Men nu sitter Gösta Berling tyst och sorgsen och lyssnar till fru Musicas försök att muntra upp honom. Kärast hade det kanske varit för honom att få vara i fred med sin sorg, men han måste ju lyssna för de gamle herrarnas skull. Han förstår nog, att det är synd om dem, därför att han är så bedröfvad. De hafva ingen glädje af att vara herrar på Ekeby, alltsedan han blifvit förändrad. Han tycker sig se, att de åldrats. Och bäst som de spela, brister han ut i gråt. Han tycker lifvet, hela lifvet är så bedröfligt. Han lutar hufvudet mot händerna och gråter. Kavaljererna förfäras. Detta är ej de blida, helande tårar, dem fru Musica plägar framlocka. Han snyftar som en förtviflad.
Hvilket, lill sv>r å E. K. M:s Nådiga Skrifvelse i ämnet, Rikets Ständer få härmed i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 11 December 1844. 8o Exped tions-Uhkoltets Förslag till und, Skrifvelse, No 4 N:o 48. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den g Dcc. 1844- Preste-Ståndet den ! i Borgare-Ståndet den i i Bonde-Ståndet den i i — —• Rikets Ständers underdåniga, Skrifvelse, angående utsyning af virke å kronoskog inom Skaraborgs Länj för knekte-stugörs uppbyggande. (Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottens Utlåtande, N:o 3.) S. A. K. Sedan E. K. M., uppå Dess och Rikets Kammar-Collegii underdåniga tillstyrkande, genom Nådigt Bref den 26 sisi. Juni, förklarat Sig icke kunna fästa Nådigt afseende å Rikets sednast församlade Ständers, uti Skrifvelse den 10 Oclober 1840, gjorda underdåniga anhållan, att, derest, i följd af kronopaikerne, Halleoch Hunnebergs nya reglering, en del Rotehållare i Skaraborgs
När flit och sparsamhet förenas med erforderlig skicklighet i vrket, kan handtverkaren i allmänhet påräkna en tarflig bergning; men en hastig förkofran, eller solid förmögenhet är sällsynt, då ärfda medel dertill icke lagt grund. I vissa yrken förnimmes brist på arbete och afsättning, en enkel följd af förtjenstens fördelning på flere idkare, än som deraf kunna vinna utkomst. Privatoch Sparbankens lånelillgångar anlitas betydligt af stadens innevånare, men oaktadt, efter tillkomsten af den förra, fastighetsoch varuvärden genast uppjagades och först nu kunna anses, de förra på kulrainations-punkten och de sednare, hvad landtmanna-produkter angår, i fallande synes någon öfverdrifven spekulations-anda eller skakning i affärs-förhållanden icke hafva varit på stället derigenom framkallad. Om förmånen för närings-idkare utaf de af Banken lemnade understöd, åberopas hvad förut är yttradt. Sparbankens lånerörelse, nu mera öfverstigande 100 R:dr Banko, är deremot för samhället af vigt och de derifrån lemnade förslräckningar till stadens innevånare, för närvarande uppgående till 49,370 R:dr, deraf 20,670 R:dr mot inteckning i fast egendom, utgöra för flera stående förlagslån både till byggnads-företag och borgerlig rörelse. Hela summan är fördelad imellan några och sjuttio gäldenärer. I I allmänna utskylder har en icke obetydlig nedsättning ägt rum, dels genom förändrad reglering af städernas båtsmanshåll, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Bref af deu 21 September 1839, på grund hvaraf vakans-afgift erlägges för 5 | man, i stället för de tillförene på staden indeldte 16 man, ecb till följd hvaraf samma afgift minskats med omkring 450 Riksdaler Banko årligen, dels genom upphörandet af slerbhus-procent och centonal, samt lindring i personel bevillning och mantals-penningarnes utgörande; denna nedsättning beräknas till 1,625 R:dr årligen.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att Ridderskapet och Adeln den 11 dennes f. m. beslutat uppskjuta pröfningen af 6 §. i MyntbestämningsLagen, intilldess frågan om Lagen för Rikets Ständers Bank blifvit afgjord. I anledning häraf fortsattes nu pröfningen af StatsBancooch LagUtskottens den 2S sistlidne November under N:o .27 afgifne, och den 21 derpåföljde December f. m. på bordet lagde, Utlåtande öfver gjorde anmärkningar vid Utskottens den ip sistlidne September under N:o i5 förut meddeldte Betänkande med förslag till lag angående Myntbestämningen. $. 6. De säkerhetsmåttj som funnits nödige till betryggande af Fordringsägares rätt emot Banken, sedan utväxling af silfver tagit sin början, äro i särskild lag stadgade. Den i5 Ja nu ari i f. m. Herr Ribbing, Arvid: Så vida icke den mening blir gällande, att hela detta stadgande såsom öfverflödigt kunde utgå, skulle jag hemställa, om icke åtminstone den ändring deri borde vidtagas, att ingen utvexling af silfver kommer att äga rum annor. lunda, än att mynt utgifves; då §:n skulle få följande lydelse: De säkerhetsmått, som funnits nödige till betryggande af Fordringsägares rätt emot Ranken, sedan utvexling af silfvermynt tagit sin början, äro i särskild lag stadgade. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition lill bifall af förevarande §. Ropades Nej. Hvarefter Ridderskapet och Adeln, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition, fann för godt antaga det af Herr Ribbing till berörde §. uppgjorde redactionsförslag. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att sedan 5 §. i Myntbestämningslagen skulle, till följd af Ridderskapets och Adelns den ii dennes f. m. fattade beslut, utgå, den nyss antagne 6 §. måtte i stället blifva den 5:te; hvilket bifölls.
Domaren skäl till det »uppskof; lagge honom viss tid före, antingen vid vite i penningar, eller att sa«ken ändå afgöras skall, allt som omständigheterne det fordra kap. Y § samma Balk: Domaren bör sakens slut ej uppehålla med uppskofsdom, utan så är, att vissa omständigheter det oundgängligen kräfva. »Der »endera parten då påläggas skall att något fullgöra; sätte Domaren honom der »till viss dag före, vid vite. Gör parten det ej; förelägge honom annan tid med »större vite, eller att i hufvudsaken eljest dömas skall, allt som omständigheterna »det fordra.» Dessa äro de hufvudsakliga stadganden, som lagen innehåller i detta ämne, och i hvilka äro antydda de medel, domstolen i tvistemål äger till befordrande af sakernas utveckling och afgörande. Deraf finner man att en tredskande eller förfallolös uleblifver kärande äfventyrar: att böta för uppropsförsummelse två daler — för utebbfvande fyra daler; att han har skyldighet att godtgöra tillstädeskommen svarande dess kostnad äfvensom att, om han ej, till nästa ting å landet eller inom en månad i staden, instämmer och fullföljer saken, svaranden för hans käromål varder fri. Blifver han ute vid RådslufvuRätt den dag, då han sin vederparts svar anamma skall, böter han två daler. Söker han uppskof, så får han sig förelagdt viss tid och vite eller att saken ändå afgöres.
Häradsbokhållare, 61, å 666: 32. — ggg. 50 varande af kommitterade antaget att de häradsskrifvarne tillhörande göromål, som skulle komma att å häradsbokhållnrne öfverflyttas, skulle, efter den af kommitterade föreslagna förenkling, och med jemn fördelning å hela arbetstiden af en personal, svarande emot häradsskrifvarnes halfva antal, kunna medhinnas, dock att i de län, der detta antal är udda, häradsbokhållarnes antal borde blifva närmaste tal öfver hälften. Lands - kontorister, 1 ordinarie i hvarje län. lön 300: samt dessutom till en eller flere extra kontorsskrifvare 200: gQ0. eller tillsammans 12,000: Anförande härvid kommittérade att, om det skall blifva möjligt att till ordinarie landskontorister, hvilka hafva föga tillfälle till inkomst af kommissioner, erhålla skickliga personer, som äro kompetente att till andra landtstatstjenster befordras, lönen icke borde till mindre än 300 r:dr bestämmas, och att då flere än en landskontorist vore erforderlige, men landskamererarnes löner voro föreslagne endast till ett för dessa tjenstemäns egen bergning nödigt belopp, så att Bil. N:o 3 till Kongl. Maj:ts Prop. 1847. Transport 188,866: 32. — 4 26 Transport 188,866: 32. deraf skäligen icke kunde beräknas något till skrifvarebiträde för de vanliga göromålen, det föreslagne arfvodets anvisande till Kongl. Maj:ts befallningshafvandes disposition vore af bebofvet påkalladt. Vaktbetjente: 1 Stockkolms län, 1 landsgevaldiger 266: 32. — 3 vaktmästare, å 200: i hvartdera af de öfrige länen 1 landsgevaldiger 200: 1 vaktmästare . 180: eller tillsammans 9,606: 32.
Den olyckliga villervalla, sora en tygellös DiscontRörelse vållat, är af många Högloflige Ridderskapcts och Adelns Ledamöter förutsagd, Och således ingen förvånande nyhet; mendet onda har nått ett mål, som lätt skulle föra till den tankan, att ett oundvikligt öde för detta Landet alltid bestämt olyckorna ända till ytterlighet, innan deras motande funnits vara af nöden. _ Oredan är nu för handen, och de afvikelser ifrån Reglementen och Stadganden, sora, genom en behörig vederbörandes uppmärksamhet, i sin början kunnat utan Allmänhetens skada rättas, påkalla nu det af bördor re» dan öfver förmåga tryckta Folkets directa, el« ter indirecta biträde; och Stats samt BancoUtskottens Betänkande i detta ämne visar oss ställningen vara sådan , att rättvisans strängaste slutföljd kommer i tvekan vid öfvervägande af den nöd, som kan blifva mångens öde, om Rikets Ständer ej skulle finna sig uti, att åtminstone genom sin medling behjerta deras belägenhet. Jag anser Utskottet visligen häfvit den största ani dn ng till betänklighet i denna del, genom det, säkert med allmännaste nfvertygelsen likstämmiga yttrande, att ingen laglig förbindelse att ersätta DiscontBorgenärernes förluster eller skyldighet af DiscontUtredning för Staten kan äga rum. Vid betragtande af Disconternes förhållande, ej mindre som Fordringsägare än Gäldsnärer , och af dessas förhållande till Disconterna, finner man lätt att sakens utredande i vanlig laglig ordning Knappast skulle blifva verkställbar; och att ett sådant förfarande ej skulle bibringa ringaste Den 17 Martil, e. m. 169 förmåner på någondera sidan, men väl blifva källa till oberäkneliga förluster och i flera afseenden kunna medföra de vådligaste följder för Samhälisordningéns bibehållande. Lagstiftande Magtens mellankomst tyckes således icke vara att anse, sorn et öfverträdande af allmänna Lagen, eller som ett aibiträrt Curatel; utan mera som ett på naturliga Rättsgrunder totadt Ötverförmyndeiskap, af nödvändigheten påkalladt.
Hvad han många gånger ångrat, att han lofvat det; han hade bestämdt kunnat arbeta i Lysekil, han hade ju känt sig så frisk därnere! Nåja, nu var han hemkommen och nu skulle han få börja på sin roman, till hvilken han haft planen färdig, innan han sjuknade. Nu gälde det att få in personerna på ett naturligt sätt, det var öfver själfva exposén, den egentliga början, han grubblade, under det han gick fram och tillbaka i sitt stora skrifrum, med händerna på ryggen. Jo, så mycket hade han klart för sig, att romanen skulle börja med en scen vid pianot mellan hjälten och hjältinnan, Kurt och Signe. Kurt skulle sjunga och Signe ackompagnera honom. Hvad skulle han sjunga? Något, som skulle bli ett slags ledmotiv i romanen, något som sedan kunde komma igen, passa till upplösningen, hvad för något, hvad för något? Jo, nu hade han det! Romansen af Robert Franz till de Heineska orden »aus meinen grossen Schmerzen mach ich die kleinen Lieder.» Ja, den passade förträffligt. Han hade hört löjtnant Schedin sjunga den för knappa fjorton dagar sedan i Lysekil. En sådan tur att han kom ihåg den! Ett riktigt fynd! Han gick till skrifbordet, satte sig ner, tog fram de stora helarken och doppade pennan i bläckhornet. Det var en sann vällust att ändtligen få börja! Han skildrade hvardagsrummet, där sångscenen skulle äga rum, de hemtrefliga, gammalmodiga möblerna, Kurt och Signe vid pianot. Kurt hade sjungit några Schumannska sånger och började nu med romansen »aus meinen grossen Schmerzen». Så långt hade Verner kommit, han hade just skrifvit ner de sista orden, då det däruppifrån öfver honom ljöd: »Kom lilla flicka valsa med mig, valsa med mig, valsa med mig ...», spelad af en barnhand på pianot. Ljudet kom alldeles öfver Verners hufvud, hade professorn lagt sig till med piano? Professorn, nej han hade ju dött, medan Verner var i Lysekil, det hade han sett i tidningarna — det var skada på karl, en präktig människa!
Disconternes fordringar efter hvarje revision inträffade förändringar, samt beloppet af, för dessa Verks räkning, indrifna och behörigen redovisade medel. STOCKHOLM, Elmuns och Granbergs Tryckeri. i84i Stats-Utskottets Utlåtande , IV :o 496. 1 N:o 496. Ani. till Exp-Utsk. den 14 April 1841 > kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af Krigs-Commissarien E. G. Lallerstedts ansökning om f örlängdt arrende å Starby Kungsladugård.