Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skingra sig ej upprorsmän, utan visa trotsighet emot offentliga Myndighetens befallning; vardén dömde, anstiftare och anförare till arbete å fästning från två till fyra år, och annan deltagare i upproret till sådant arbete från sex månader till två år. Lag-Utskötlets Betänkande, N:o 53. § 3- Göra upprorsmän våld å person, eller bryta eller förstöra: de hus, eller plundra eller förderfva de annan egendom; då skola de straffas, anstiftare och anförare med arbete å fästning frun sex till tio år, och annan deltagare i upproret med sådant arbete från två till sex år; varde ock, för våld eller annan brottslig gerning, som vid uppror begås, gerning smannen dömd till det ansvar, som derför i lag serskildt stadgadt är. Dräper upprorsman den, som uppror stilla vill; miste lif vet. Varder upprorsman dräpen; lig ge ogild. § 3- Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, till uppror uppmanat; straffes, när uppmaningen ingen straffbar verkan hade, med fängelse från två till sex månader. Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, för att dermed komma uppror åstad. % 6. Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock ege det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den på stället varande Civilmyndighel tre gånger ljudeligen i Konungens namn befallt dem att genast åtskiljas, vid äfventyr att vapenmakt eljest användes. Öfvergå upprorsmän så hastigt till väld, alt Civilmyndighet ej kan så förfära, sorn nu sagdt är; då åge den Myndighet förordna, att upproret med vapenmakt genast stillas skall. Ej må dock, i något fall, vapen längre brukas, än Civilmyndigheten finner sådant, för upprorets stillande, nödigt vara. Med Civilmyndighet förstås här Konungens Befallningshafvande, Borgmästare eller Polismästare i stad och Kronofogde å landet, eller den, sorn i sadan ernbetsmans ställe satt är.
Tillökningar: Å anslaget för Fria Konsternes Akademi 1,925.' — ^66 Umlerdäniga Skrifveser. Frän Åttonde Hufvud-Titeln hit of-' nerflyttade : Anslaget för Dramatiska Spektaklets underhåll 4,500.- — Vedoch Ljus-penningar för Akaderoierne i Hufvudstaden jemte Dramatiska Spektaklet . 1710.— Tillsamman R:dr 8,135 sorn alltså utgöra Tillökning å Femte HufvudTiteln. Sjette Hufvud-Titeln, för Milda Stiftelser. Tillökningar: Fj något nytt anslag; nren fran Åttonde Hufvud-Titeln bufonit anslaget till Institutet för Elinda och Döfstumma . R:dr 3,333. 16. -, som alltså utgöra Tillökning på Sjette HufvudTiteln. Sjunde Hufvud-Titeln, intiejattantie Pensions-Staterne. Tillökningar : A anslaget till Pensioner för Civile och Militäre JStabetsoch Tjenst-mäns samt Under-Offiserare^ med vederlikars Enkor och omyndiga Barn B:dr *5,71 o. — —, som alltså utgöra tillökning å Sjunde HufvudTiteln. Åttonde Hufvud-Titeln, innefattande Allmänna och Extra Utgifter. Tillökningar Till Lyshållning med flere utgifter vid Kronans Allmänna Hus i Hufyud-Staden R:dr 1,635.- -r Underdåniga Skrifve iner. Till Får,gars Skjuts och Underhal! vid den nya Regleringen härom . tj.,000. Till Remiss-Lage, i afseende pä den beviljade större rättigheten dertill för Landt-Räntmästarne ■ • . 3,OOo.
Föredrogs ånyo och lades till handlingarna Bevil!n.-Utsk:s d. 2 dennes e. tn. på bordet lagda memorial N:o 6, i anledn. af anmärkningar emot betänk. N:o 3, ang:de Hr Erik Lefflers motion om brännvinsbränningens inställande. Företogs till pröfning Bevilln.-TJtsk:s d. 2 dennes e. m. på bordet lagda betänk. N:o 7 i anledn. af Hr Nordenanckar, Gust., motion om stadgande af böter för uteblifvande från 2:a kronouppbördsstämmqn. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Om det är sannt, hvilket jag ej bör betvifla, då uppgiften kommer från en landshöfding, att de skattdragande icke sjelfmant erlägga sina utskylder, men hafva penningar hemma aflagda i afvaktan på kronobetjeningens ankomst för att utkräfva dem, så finner jag visserligen det vara af behofvet påkalladt, att något bötesansvar stadgas för underlåtenheten att infinna sig vid första uppbördsstämma!!; men jag yrkar ändock afslag å Bevilln.-Utsk:s ifrågavar. betänk, på den grund, att R. St. sjelfva såväl vid 1823 års riksdag som vid sista riksdagen till Konungen ingått med underd. anhållan, att de förut stadgade böterna för slik underlåtenhet måtte upphäfvas. Konungen har också härom utfärdat en författning, men med förklaring, att den endast skulle gälla på försök i 5 år, hvaraf nu blott ett år återstår, och det ankommer således Dea 10 Maj f. m. 353 på Konungen att efter den bestämda tidens förlopp ånyo yttra sig öfver ämnet, sedan lian hört sina Bef:h:de, oell att då vidtaga deri åtgärd, som Iran finnas lämplig.
I min motion rörtde Vitterhels-academien, hvars ordför. jag för det närvar, har äran vara, och som jag, äfven om jag icke tillhörde henne, lika varmt skulle förorda, har jag så utförligen yttrat mig, att jag endast har att åberopa innehållet af denna motion. — Må jag derföre, med speciell användande på denna academis behof af hvad jag nyligen anfört rör:de academijetioner, inskränka mig nu till förnyad anhållan hos detta Stånd och hos MedSt:n, att academien måtte gynnas med hvad af mig hegardt blifvit. Deir i3 Maj c. m. Gu Hr von Hartmansdorff, Aug.: Oin några ord af en man, som icke till lior ucademien, kunna vara henne gagoeliga; så anhåller jag att få fasta Ståndets uppmärksamhet på vissa omständigheter, som tala till hennes fördel. I andra länder är man, i afseende på, antiqvitets-samlingar och sådana föremål, som röra jfrågavar. academi, mera frikostig, an vi hittills och äfven än StatsUtsk. vid detta tillfälle varit; ehuru Utsk., jag erkänner det med tillfredsställelse, varit gifmildare mot denna academi, äfvensom mot academierna i allmänhet, än mot någon annan inrättning i vål t land. Jag vill icke jemföra aiislagen uti bayern, Sachsen eller i Preussen med dem, som äro i fråga hos oss. Men det kunde måhända vara tillåtet alt jemföra oss med Mecklenburg Schwerin, med Danmark och Norrige. 1 Schwerin är förhållandet, alt der linnas vid antiqvilels-samlingarna tvänne föreståndare. Hos oss är nu fråga blott om arne, både vid antiqvitets-samlingarna i allmänhet, och vid myntsamlingen särskildt. I Köpenhamn linnes vid antiqvitets-museuni en föreståndare med 3 e. o. amanuenser; vid de historiska samlingarna en föreståndare, och vid K. Myntcabinellet 3 föreståndare, tillsammans 8 personer.
45 nådiga bref otvifvelaktig! blott åsyfta tillämpning af de i afseende a klockare befintliga äldre författningar, och icke att tillvägabringa ändring deri, men samma nådiga bref synas vara mot de äldre författningarne stridande, så att ovisshet om hvad uti ifrågavarande afseende rörande Lunds stift, Bohuslän och Halland är gällande skäligen kan uppstå, lä Rikets Ständers i underdånighet fästa E. K. M:ts nådiga uppmärksamhet på berörda förhållande, med underdånig anhållan, det E. K. M:t täcktes meddela nådig förklaring, som bestämmer hvilka serskilda rättigheter uti ifrågavarande fall må tillkomma församlingarne inom Lunds stift, Bohuslän och Halland. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 15 Mars 1851. Uppläst och godkändt lios Ridd. oell Adeln den 15 Mars 1851. Presle-Slåndet den 15 Borgare-Ståndet den 15 — Bonde-Ståndet den 15 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, i anledning af väckt fråga om en fyr-anläggning ä klippan Bjurn. (Allm. Besv. och Ekon.-Utsk:ts Bet., N:o 49). S. A. K. Hos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord om behöfligheten af en fyrbåk å klippan Björn emellan inloppen till Gefle och Oregrund, till stöd för hvilken framställning är vorden företedd en skriftelig förklaring i ämnet af befälhafvarne å Norrländska bolagets ångfartyg, hufvudsakligen af följande innehåll: att å nämde klippa och nära deromkring skeppsbrott ganska ofta inträffat, de flesta gånger utan möjlighet af fartygets eller lastens bergning; att till förekommande häraf, 46 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Ej nog, att man i allmänhet dömmer illa, när man dömmer efter välbehag; äfven den som dömmer bäst, är då sällan sjelf säker på sitt omdöme, och kan än mindre begära, att andra skola lita derpå. Förtroendet till domare måste alltså minskas, i den mån hans domar bero af hans välbehag. Det är blott fruktan för honom, som ökas; och missnöjet kan aldrig undgå att följa misstroendet i spåren. Hvar och en, som blifvit dömd till svårare straff, än det som hans brott, lindrigast betrakladt, måste medföra, skall ofelbart klaga och,' så vidt han kan, äf - 240 Den 2S April. ven hos högre rätt fullfölja sin klagan. Och_ de verkliga skälen till klagan skola icke blifva sällsynta. Afven den domare, som med lätthet skulle motstå frestelsen af sjelfva makten att gynna eller förfölja, skall ej sällan småningom röna inflytandet af den fruktan och det misstroende, hvaraf han omgifves. Huru skall man då förmoda, att klagomålens anledmr komtne alt inskränka sjg till de ouppsåtliga misstagen?” ”Helt andra verkningar, än den förväntade noggranna straffmätningen, synas således vilja uppkomma från detta latiludssystem, hvarpå så stora förhoppningar byggas. Och vida vigtigare blifva de, än den af Högsta Domstolen befaraude ojemnhet uti strafflilläinpningen vid särskilda domstolar. Först och främst, hvad annat vill denna ojemnhet i straffliilämpningen säga, än förfelande af syftemålet alt få straffen noga afmätte efter brottens nuancer? Om det kunde väntas, alt domare i allmänhet skulle förmå all åstadkomma denna afmätning; så vore ju ingen ojemnhet att befara; men just detta kan icke förväntas. Således vinnes ju icke ändamålet; och allt hvad man derföre uppoffrat af lagens bestämdhet, är ren förlust. Man har, jemte denna bestämdhet, upplforat aktningen för lagen och aktningen för domareembetet. Om det är genom domaren, som lagen skall uppfylla sina löften och utkräfva aktning; så är det åter från lagen allena, som domaren kan hemta stöd för den aktning, han har att fordra.
Han har här yttrat sig om det Svenska landtbrukets ställning: det fägnar mig, att han om detsamma eger så noggrann kännedom. Jag vill icke förneka sanningen deraf, att för närv:de betydliga qvantiteter af ladugårdsprodukter, hudar och skinn m. m., måste utifrån hit införas, och att det vore högst önskviirdt om dessa produkter kunde i tillräcklig mängd inom landet åstadkommas; men äfven med fästadt afseende derå, utfaller dock jemförelsen till det nuvarandes fördel, emedan vi kunna utföra spannmål, och vi således af denna vara producera mera än för eget behof. Hr Ehrenhoff har också angripit mig derföre, att jag vill borttaga småsedlarne. Denna åtgärd torde dock hafva skäl för sig, då sedlar af så obetydliga valörer, som hos oss äro i omlopp, ej brukas i andra länder. Man har alltid hört talas om oredan i Österrikes finanser, och en af de omständigheter, som åberopats till bevis derför, är att man i nödens stund sönderklippt papperslapparna och derigenom bildat sedlar af små valörer, ända ned till en »zwanziger.» Hr Ehrenhoff säger vidare, att i händelse af en kris, sådan t. ex. som den hvilken sednast öfvergick oss, silfret begrafves och försvinner ur rörelsen. Detta inträffar lika väl med pappers - 214 Den 19 November f. m. myntet. För några år sedan hade en gammal gumma i Landskrona skrinlagt 100 rdr i s. k. Hammarsköldare> och när de slutligen kommo fram, så hade de intet värde. Hade hon i stället begrafvit silfver, så hade hon ingenting derpå förlorat. Denna åtgärd att indraga småsedlarne måste dock betraktas i sammanhang med en annan af mig föreslagen, nemi. Statslånets öfverlemnande till Banken, och öfriga delar af mitt förslag, som dermed ega samband. Banken skulle naturligtvis utlemna silfver i låtieväg, till ersättning för småsedlarne; och, då dessa lån en gång återbetalas, upstå ju medel för banken att lemna till jernvngsbyggnaden.
”Ja, ty jag sade till mig sjelf: vore hon död, skulle hon, som är så noga, bestämdt ha sagt till om notifikationskort till sitt eget kött och blod – vi fingo gudbevars ordentligt sorgbref, när hennes andra man dog den första, kapten Blücher, hade förkommit på sjön, som var hans yrke.” ”Ack, söta mamma, låt oss ej uppehålla oss med det der! Mamma skref således?” ”Alldeles, och förtäljde om vårt djupa betryck och huru vi ändå i gudsfruktan och undergifvenhet tackade Gud för det vi kunde klara oss från skuld och kraf; och så sa’ jag: ’Kära hjertans, Regine Sofie, du som alltid varit klok, gif oss stackars fruntimmer ett godt och förnuftigt råd! Min dotter, hvars fagra ansigte är hennes minsta prydnad, är en riktig liten arbetsmyra, och jag sjelf har gudskelof förmåga att arbeta för två, så lefva kunna vi nog, om vi komma på en ort, der arbete fins och arbete betalar sig; och om du, värdaste syster, vill, så kan du visst vara oss till gagn.’ Jag aktade mig väl att säga huru jag alltid drömt om lycka och välstånd, bara vi kunde komma till hufvudstaden, ty jag mindes att Regine Sofie mången gång förebrått mig mina enfaldiga och narraktiga inbillningar, såsom hon kallade dem.” ”Och svaret?” ”Läs det sjelf!” Med darrande hand tog Blenda brefvet, och då hon såg den raka, stela stilen och den stela öfverskriften: ”Syster Emerentia”, kände hon emot sin vilja en på intet sätt behaglig beklämning. Skrifvelsen hade följande lydelse: ”Beklagande din svåra förlust, vill jag dock icke upprifva sorgen genom att tala om den, ty jag har sjelf i bedröfvelsen aldrig kunnat lida tomma tröstegrunder, således till den andra saken. Sjelf i ganska medelmåttiga omständigheter, vill jag dock ej undandraga mig en kristens och slägtinges gemensamma pligt att gifva ett råd, då sådant efterfrågas.
Om ränteförsäkringsanstalt har väl varit fråga, men någon sådan har icke ännu kommit till stånd. Om inrättande af socknemagasiner i hvarje socken öfverenskoms redan vid ett landsting 1757, och reglemente för dessa inrättningar sladfästades af Kongl. Maj:t redan året derpå, men öfverenskommelse!- och reglementen hjelpa föga, der icke alfvarsam hand hålles öfver efterlefnaden. Så var det äfven här. I en del socknar inrättades aldrig några magasiner, i andra inrättades de väl, men upphörde snart och minsta antalet utgjorde de, som höllö öfverenskommelsen och efterlefde reglementet. En väckelse erhöllo dock Länets invånare när, elter 1846 års ofördelaktiga skörd, det stadgandet af Kongl. Majit gafs, såsom vilkor för erhållande af understöd till de nödlidande, att socknemagasiner skulle inom Länet allmänt inrättas, för hvilket ändamål äfven ett nytt reglemente under den 22 September 1819 i nåder stadläslades och de nya magasinerna skulle vara färdiga inom midsommartiden 1822. Men äfven här mötte verkställigheten motstånd, likasom ett år 1824 framsläldt förslag om distrikt-magasiners inrättande och en annan året derpå gjord framställning om öfverenskommelse!’ socknevis till ersättande af sådan skada, som å säden förorsakas genom hagel, frost, vattuflöden eller andra olyckshändelser. Från inrättande af socknemagasiner begärde flera socknar befrielse och för dessa biföll Kongl. Majit äfven en sådan frihet, med skyldighet att i stället inrätta sparlårar, enligt för sådane under den 7 Maj 1831 nådigst fastställda reglementen. Ändamålet med så väl socknemagasinerna, som sparlårarne är naturligtvis att i nödens stund kunna lemna understöd och afhjelpa åtminstone de första och mest tryckande behofven, och detta ändamål kan äfven vinnas, om inrätlningarne med omsorg skötas och med välvilja omfattas, men tyvärr! är såväl magasinssom sparlårs-inrättningen på många ställen med motvilja ansedd och synnerligen den sednare, såsom saknande all fullständig kontroll, vanvårdad. Kongl.
KEXÉL. Tyst, tyst ... du vet ju att de trakta efter mitt lif. RUMMEL. Di ska' så fan heller ... följ med mig till Portugal, der är fint, ska' jag säga. KEXÉL. Afgjordt Och här ha vi en passagerare också (visar på löjtnanten.) RUMMEL. Stopp och belägg ... det är väl också kontraband ... Men hur ska' vi kunna komma loss här Inte går det an i de der kläderna. HALLMAN. Om jag bara visste? ELISA. Jag vet... Skeppar Rolf och Styrman Håkans kostymer! KEXÉL. Charmant, min engel Kan ni skaffa dem, Elisa? ELISA. Ja bevars; vi ha hela truppen här i Humlegården... Kom med mig, så skall toiletten snart vara gjord. (Alla gå.) Tjugoförsta Scenen. BARONEN. (inkommer försigtigt efter en paus.) Nu måtte hon väl komma, den hulda... Måntro man är presen 40 tabel. (tar upp en spegel.) Åh, är inte den ena kinden väl mycket sminkad mot den andra Mignon, den slarfven är inte så noga ... några puderkorn ha fallit ned på rocken ... diable, den gikten. Tjugoandra Scenen. BARONEN. ALEXANDER. ALEXANDER. (inkommer försigtigt ifrån den motsatta sidan med Baronen.) Oupphörligen menniskor här ... jag skall då inte få den glädjen att träffa henne allena. BARONEN. Den der smyger kring, likasom en älskare. Hvad hon dröjer, den lilla sötungen. ALEXANDER. Tyst, hon kommer... Segern skall bli min. Tjugotredje Scenen. DE FÖRRE. ELISA. ALEXANDER. Gudomliga, förtjusande Elisa! (vill fatta hennes hand.) ELISA. Låt vara mig, herre ... men låt mig säga er några ord. ALEXANDER. Tusende, min söta ... jag skall gömma dem alla i mitt hjerta. ELISA. Jag begär blott att de skola få stanna i ert minne ...
Det må vara, oell i sådant fall är förslaget riktigt. Jag tillåter mig icke att uppgöra något bättre, men jag har velat fästa eder uppmärksamhet derpå, mine herrar, eder, som kännen saken i det omständliga, och följaktligen kunnen draga riktiga slutsatser af följande sifferförhållanden. Ar 182g gällde rågen i Greifswald 4 ,;di' i3sk. 5 r:st. b:co t:n, utan omkostnader, men med desamma 6: 27. 74 på stället. Är 24 sk. frakt inbegripen i de 6: 27. 7-, hvarom jag icke är rätt säker; så blifver hela priset blott 7: iq. 7, utan frakt i Calmar. Är landtmannen dermed belåten, så är beräkningen och ålgården riktig. 1 annat fall icke. Det andra föremålet för mina anmärkare är ylleväfnader, särdeles kläden. Man beklagar sig deröfver, att vära klädesfabrikörer icke köpa den fina ullen. Frågar man efter skälet dertill, så svara de: derföre att utländska fina kläden lurendrejas lill sådan mängd, att de inhemska sakna afsättning. En talare från Skåne har förklarat att han ej känner någon Svensk fabrik, som skickar kläden dit, hvarföre man måste hålla sig till de utländska. Skälen dertill äro, efter hvad en härvar. fabrikant för mig uppgifvit, — och om någon det betviflar, så kan jag uppgifva namn och tid, •— att han, med anledn. af en sådan anmärkn., tillförene hade skickat kläden till Skånska städerna; men jag tror icke'alt det var på mer än två ställen som något mottogs och detta till ringa belopp, emedan der var fullt med utländska kläden. Fabrikanterne räkna i allmänhet, alt när man drager en lime söder om Linköping och norr om Gefle, så är deras afsättning derinom begränsad. Söder om Den 29 Juli e. m. Linköping får ninn lurendrejade kläden från Östersjöhamnarna, och norr om Gede öfver Norrige. Men denna inskränkta af-utlningsiymd bevisar, luiru inyeket kladeslillverkningen oell med detsamma äfven ullalstringen kunde utvidgas, om tullbevakningen vore strängare.
Man har nemligen lålit mig förslå, alt samma förslag skulle hafva mer utsigt för sig, om. ordst ii IIningen klefve denna: »att man vid fullmägliees åtgärd Dito bero»; och hoppas jag att Gr. Mörner, för sin del, vili uti samma redaktionslörändring sig förena. ITr von Troil, Sam. Gust.: Då jag, såsom ledamot i Stals-Utsk:f, deltagit uti öfverläggningarne ronde frågan samt godkänt punkten, så torde det kanske anses som en [iligt, att afven jag yttrar några ord i saken. Till en början anhåller jag då, att få yttra mig ang:de den stränghet, hvarmed man ansett alt både Revisorerna ooh Ulsk:t i afseende å denna transaktion lörfarit. Min öfvertygelse är, alt Ulskd, långt ifrån att vilja förfara med stränghet, tvärtom sökt att liliviigagå på det mest grannlaga sätt, som för Ulsk:t varit möjligt. Utsk:t har ansett såsom sin pligt att noga väga så väl de af Revisorerna afgifno anmärkningar, som ock fullmägtiges förklaring; och Utsk:t har ifrån början vid alla tillfällen vitsordat det sällsporda nit och den omtanke, hvarmed fullmäglige så väl vid denna som andra operationer tillvägagått. Utsk:t har icke heller låtit komma sig till last alt icke intränga i förhållanderna, och sålunda gifvit fullmäglige all erforderlig rättvisa; men på samma gång ansett sig pligtigt alt i denna fråga, som väckt så mycken uppmärksamhet”, öppet uttala sin öfvertygelse. Detta har likväl Utsk:t sökt göra på ett så mildt och lent sätt som möjligt. Ulslct har nemligen hemställt, »alt R. Sl:r behagade förklara, att det af fullmäglige beslutade tillägg till det om merauämndelåu upprättade Den 10 Januari f. m. kontrakt icke i allo öfverensstämnier nied dc af R. St:r ang:do länets afslutande meddelade löreskrifter.»
Revisorerne ansett oförenligt med den öppna redovisning, som för ifrågavarande Statsmedel bör åligga vederbörande, hvarförutan Revisorerne af den betydliga bristen för de 2:ne år, hvilka Revisionen omfattar, trott sig hafva funnit anledning tillden hemställan, att Rikets Ständer måtte hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om vidtagande af sådane föreskrifter, hvarigenom kunde förekommas, att anvisningar å anslaget ega rum sedan detsamma för året till hela beloppet utgått. — 67 — 1 anledning af dessa framställningar har Collegium skolat i underdånighet upplysa, att hvarje utbetalning uti ifrågavarande fall grundar sig antingen uppå allmänna författningar eller på Eders Kongl. Maj:ts, för hvaije tillfälle, Collegium meddelade Nådiga befallning; och då resor eller commenderingar af denna beskaffenhet, såsom icke sällan föranledda af oförutsedda tilldragelser inom förvaltningen af Armeens angelägenheter, omöjligen kunna till deras antal, vidsträckthet eller medförande kostnad på förhand bestämmas, då Eders Kongl. Maj:ts Nådiga befallningar derom vanligen icke Collegium meddelas förr än vid samma tid då resorna böra företagas; då, äfven sedan ett uppå Riks-Staten approximationsvis beräknadt och af flere års erfarenhet såsom högst otillräckligt bevisadt anslag redan utgått, sådane resor omöjligen kunna, ulan skada för Eders Kongl. Majrts och Pukets tjenst, fördröjas, till dess penningar först blifvit hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet begärda och uppå Stats-Contoret anvisade; då de försträckningar härtill af under händer egande andre medel, som äf Krigs-Collegium under sistförflutna 16 åren verkställts, uppå underdånig anmälan derom efter hvarje års slut, blifvit af Eders Kongl. Maj:t i Nåder godkände och Collegium på en gång godtgjorde; då någon mera enkel och derjemte ändamålsenligare behandling af dessa angelägenheter icke torde af Rikets Ständer kunna begäras eller af Eders Kongl.
La Roquette och den ofördelaktiga verkan, som i följd af det derstädes vidtagne system sig visat, får jag erinra derom, att Den 28 A p r i 1. 211 nämnde fängelse endast är inrätladt fiir unga förbrytare, hvilkas inspärrande i cell, enligt nu ifrågavarande förslag, icke är tillåtet; oell torde man deraf linna, det icke gerna någon jemförelse kan göras emellan ett fängelse, inrätladt i öfverensstämmelse med nu af Ulsk. framlagde grunder och fängelset La Raquette. I afseende åter på dödligheten inom Philadelphia-fängelserne i allmänhet, sä har denna visserligen visat sig ganska stor inom de första fängelser af denna art, som inrättades i Europa; men denna dödlighet har dock på de sednare åren betydligt aftagit och skall troligen ännu mera förminskas, i samma mån, som man inser nödvändigheten af att icke fiir beständigt låta fängen förblifva ensam i sin cell, ut;m tillåter honom att fä emottaga besök af andre personer, och gör lill hufvudsak, att endast afhålla honom från all gemenskap nied andra fångar. Dessutom är det icke något vunnet i berörde hänseende med alt hafva fängelser inrättade efter del Auburnska systemet; ty mortalileten blifvcr der ännu mycket större, i anseende till den stränga disciplin, som i dessa fängelser mäste vidmakthållas. Afven vid jemförelse med de nuvarande fängelserna här i Sverige befinnes skillnaden i afseende på dödligheten icke vara särdeles stor. Jag har framför mig en uppsats på mortalileten inom Norrköpings spinnhus, som visar, all år 1819 dogo af 169 personer 20, år 1835 dogo af 202 21 personer, och år 1834 af 167 33 personer. Delta är en mortalitet, som synes fullt ut lika afskräckande, som de uppgifter man åberopat rörande Philadelphia-fiingelserua. — Jag tillstyrker för min del bifall lill betänk. Frih. Stael von Holstein, Ollo Wilh.: