Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han sade just, doktor Holt, strax innan vi skildes: » I kvällar sådana som denna glömmer man att grubbla öfver tillvarons gåta, m a n blir en drömmare, som helt försjunker i all denna skönhet. » » Tillvarons gåta. » Ja, han har kanske grubblat mer öfver den än de flesta, hans tankar ha irrat sig dödströtta i mörka labyrinter. Vi ha varit vänner sedan pojkåren, och jag känner hans historia. Djärfhet och stolthet, ett briljant hufvud och en g o d portion öfverlägsenhet, det var de egenskaper som utmärkte honom i skolan. Hela klassen såg upp till honom, och det var alltid han som förde oss an, såväl i lek som allvar. Så k o m ' slaget, det var strax efter vi hade tagit studentexamen. Hans far, bankdirektör Holt, begick själfmord, böckerna reviderades, balans, försnillningar, — och sträng ljöd domen öfver den döde. Sonen böjdes e j, — han bröts. Förgäfves sökte jag träffa honom, han tycktes vara försvunnen. Några år efteråt mötte j a g i Upsala en man, som jag trodde mig känna igen, men hvem var d e t? Jag fixerade honom, våra blickar möttes, och då ville han skynda förbi mig, men jag grep honom i armen. J o h. IDUN 1897 » Holt, » frågade jag, » är det verkligen du? » » Jaså, du kände igen mig, » sade han kort. » Det har fallit mycken snö, sedan vi träffades. » » Hvar har du varit de sista åren? » » Ute och konditionerat, nu har jag fått litet hjälp och skall taga mina examina så fort som möjligt. » Efter den stunden råkades vi ofta. Aldrig ute på » Gästis » eller i sällskap, endast på våra rum, och han kom alltid till mig i skymningen, det lade jag märke till. Skydde han dagsljuset? » Hvarför är du aldrig med kamraterna, gamle g o s s e? » frågade jag en afton, då vi sutto i min » håla » och rökte. » Hvarför? » Han ryckte till. » Hvarför?
Här gifves onekcJigen , åtminstone i en Den 2 3 December. 421 del Provincer, penninge-nöd , och den så stor, att, om den ej snart afhjelpes, skall den medföra åtskillig annan nöd, hvilken sluteligen kan medföra nöd för de Penninge-ägande och Penninge-löntagande sjelfva. Några få Capitalister hafva dessa sednare åren sedt för sina fötter nästan hela resten af nationen, ja deribland många af Dess förmögnare Medlemmar. Några Discont-Directeurer hafva haft massan af Nationens förmögenhet och vällärd i sina händer. Men Naturen har satt en gräns för alla ytterligheter, äfven i den Moraliska Verlden. Nu hade det kommit så långt, att äfven Capitalisten börjat förlora genom sjelfva Penningebristen: Att de fleste Utmätnings-Auctioner i en del Provincer af brist på köpare ej kunnat gå i verkställighet, eller ock ej inbragt de erforderliga penningar, och Bevillnings-summan hotade, att förmedelst Egendomars fallande vär-, de blifva otillräcklig. Man har yttrat, att denna nöd finnes förnämligast hos Vinglare j att samma skrik öfver Penninge-brist hördes vid sista Riksdag, utan någon giltig grund o. s. v. Men Vinglarne hafva merendels lidit minst, då deras godtrogne, oegennyttigt hjelpsamme Caventer merendels först fått tillsläppa sin förmögenhet, innan Vinglarens Person blifvit tillgripen. Att sluta af vissa Herrars yttranden, bör den anses för största Patrioten, som aldrig skuldsatt sig för något industriöst företag, aldrig med sin borgen velat tjena någon, och framför allt den som skrinlagt sine Capitaler. Att beskylla dem. 422 Den 13 December. sorn klaga öfver penningebrist, för vinglare, derföre att någre af dem äro det, vore likså obilligt, som att skylla dem, som klaga öfver för stor Sedelstock, för Ockrare och Egoister, för det några af dem äro det.
Till de i föregående bevillningsförfaltningar meddelade stadganden angående mantalssknfningsförrättningarna och bevillningstaxeringarna tillädes: att intilldess tvist om skattskyldigs rätta mantalsskrifningsort blifvit afgjord, skulle han skatlskrifvas på samma ställe, som under sednast förflutna år; att inkomst af handel eller annan rörelse och näring skulle taxeras och bevillning derför påföras, der handeln eller näringen idkades, fastän den skattskyldige, såsom bosatt å annan ort, vore derstädes mantalsskrifven; att utsedd taxeringsman, som, utan anmäldt laga förfall, uteblifvit från taxeringsförrättningen, skulle för hvarje gång böta 3 rdr 16 sk. (förut hade böterna för sådan försummelse utgjort 2 rdr banko); samt att när någon genom Pröfningskomiténs beslut blifvit från bevillning befriad, skulle anmärkning deremot ej få hos Kammarrätten till pröfning upptagas. — Antalet af taxeringsmän i Stockholms stad, hvilket dessförinnan utgjorde 72, nedsattes vid 1817 och 1848 års riksdag till 48. Uti 1851 års bevillningsförordning bestämdes, att desse taxeringsmäns antal skulle utgöra 50. Likasom vid nästföregående riksdag anhöllo, vid bevillningsförordningens öfverlemnande, Rikets år 1848 församlade Ständer, att Kongl. Majrt, efter öfvervägande af hvad i denna förordning förekom me i afseende å så väl bölesbestämmelser som öfriga föreskrifter, hvilka enligt grundlagen fordrade Kongl. Maj:ts nådiga godkännande, måtte i ämnet låta utfärda allmän författning; med anledning hvaraf afven denna författning af Kongl. Majit under den 10 November 1848 utfärdades.
Grundla - 222 Den ii Februarii f. ni. gen i förevarande fall icke vara tydlig och hekänner mig till Grefve af Welterstedts åsigt, samt instämmer med honom äfven uti anhållan om den contra-proposition han begärt, men vänder mig deremot till Herr Cederschjöld med begäran, att lian måtte afstå från sin contra-proposition, på det icke liden onödigtvis må utdragas med en votering deröfver. Friherre Åkerhjelm, Gustaf Fredrik: Att låta bero vid ett af de öfrige Stånden redan fatladt beslut, hvaruti ingen ändring Isan äga rum, och hvars gällande kraft ej kan upphäfvas utan inbjudning, kan jag ej finna vara detsamma, som att bifalla eller instämma uti detta beslut; ty att uti en sak, der enligt ^5 § Riksdagsordningen tre Stånd hafva beslutande rätt, låta bero vid ett i laglig ordning af tre Stånd fattadt beslut, det vill säga, alt lemna verkställigheten deraf obehindrad, med förklaring, att man deruti ej kan åstadkomma någon ändring, anser jag icke vara detsamma, som att för egen del biträda och gilla beslutet. Hvad mig beträffar, erkänner jag, under medgifvande af Grundlagens mindre tydlighet, att jag är af motsatt tanka med de tre Stånden; men jag tilltror mig ej alt påtruga dem en annan öfvertygelse, och ännu mindre ett annat på olika åsigter grundadt beslut.
Summan var således stor, och enär tillgångar för ögonblicket saknades, ehuru anslagen då voro större än nu, och man hade förtroende till fortfarande lugn, lät man förslaget hvila. Fienden inbröt öfver våra gränser,r och vi måste uppbränna alla förråderna, fartjgen m. m. hvaraf hände, att när sommarn kora, var henden Herre på Saimensjön, och vi i saknad af alla de fartyg, med hvilka vi då skulle försvarat oss och hela vår gräns. Jag bifaller liela den af Utskottet föreslagne summa, och önskar, att raan kunnat gifva mera. Jag kommer lin till tillgångarne. En Talare har, i afseende på Magazinsfonden, sagt, att omtumlingar ägt rum emellan StatsVerkets och Bankens tillgångar. Några sådane omtumlingar hafva dock icke ägt rum. Om Talaren erinrar sig, hafva de fyra Stånden beslutat, att Bankens fordringar hos Statsverket under denna titel Den 2 November e. m. 75 skola sättas inom linien, och att nästkommande Ständer skola afgöra, hvad som bör återbetalas, eller icke. Statsoch BancoUtskotten hafva, i afseende på liqvid af Bankens Statsfordringar, med mera varsamhet, än Talaren tillstyrkt, gått till väga, då de föreslagit Rikets Ständer, att lemna obligationer, som endast i händelse af behof skola realiseras, men genom hvilkas inrättande Fäderneslandet, antingen dess hender komma från Öster eller Vester, erhållit tillgångar till sitt försvar och tillfälle att anskaffa förråder. Hvad de omnämnde tillgångarne af Bevillningens stigande till i5o,ooo R:dr angår, så ehuru jag bekänner, att jag i allmänhet icke kan godkänna uppställningen af Utskottets Utlåtande, måste jag dock förklara det vara i detta hänseende tydligt nog. Banken behöfver icke dessa medel, då den genom obligationer blifvit betäckt. Jag förmodar, att de 60,000 R:dr, som förut använts till KronPrinsens resa, äfven bordt innefattas under samma anmärkning af den värde Talaren, som de 15o,ooo R:drne.
Vi återfinna Rakel i ett uselt kyffe, beläget i en af hamnstadens sämst beryktade qvarter. Hon befinner sig i en kammare, hvars inredning vittnar, om den yttersta torftighet. Det lider mot natten. Rummet upplyses af en sömnig lampa. Rakel bär i sin famn ett barn, hennes och Karmides’ son. Den lille gossen sofver. Modren betraktar honom med blickar af vild ömhet. Karmides skulle i detta ögonblick svårligen igenkänt den rike Baruks vackra och lyckliga dotter. Ödets tunga slag har beröfvat henne de sista spåren af ungdomlighet. Förtviflan och modersglädje kämpa i hennes tärda, infallna ansigte. De insjunkna ögonen lysa af en feberaktig glans. Nu höras steg i den branta trappan, som leder till kammaren. Dörren ryckes upp, och en qvinna, klädd i en vårdslöst sittande kiton, inträder gnolande på en visa. Vid Dionysos, sade Myro, ty det var hon som inträdde, – bort nu med alla bekymmer! Se här hvad jag i afton har skördat! Hon kastade några silfvermynt på bordet och fortfor: – Det här räcker för tre hela dagar, åt dig och mig och din gosse. När vinden blåser mot hamnen, är jag ännu icke för svag att skära lagrar. Lefve kärleken! – Tyst, hviskade Rakel och pekade på det sofvande barnet. Myro, som synbarligen var något rörd af drufvans safter, nedstämde genast den högljudda tonen. – Ah, sofver han? sade hon och lutade sig öfver den lille. – Hvad han är vacker du, och hvad han liknar Karmides! Du är blind, om du icke ser, att han liknar Karmides, den förrädaren! Hvad du bör vara lycklig, Rakel, som eger en sådan skatt! Lefve glömskan! Bort med alla minnen! Den dag, som vi lefva, är vår. Vill du sälja ungen? Topp, jag köper honom ... icke till slaf, nej, nej, nej, det var icke min afsigt ... se icke ond ut ... utan derför att jag tycker om honom och vill behålla honom.
Kyrkovärd. <» Egenhändiga underskriften bevittnas af A. P. Skog. A. F. Homan. Uti ofvanstående' intyg instämmer undertecknad till alla delar, emedan jag många gånger dessa år färdats till och ifrån Norrige på flera dit ledande vägar utan att hafva sett någon slags tullbevakning, hvilket under eds förpligtelse försäkras. Fahlun den 9 Februari 1854. Lars Svensson från Lillherrdahl.» Hvarjemte motionären anfört att enligt vunna närmare underrättelser, hafva, af de beslag, sorn, enligt utdrag af konfiskations-jurnalerna vid Fahlu tullkammare för den 12 November 1853, blifvit under de sednaste tio åren verkställde, endast nedannämndc tre beslag blifvit af tullkammarens egen bevakningspersonal gjorde, nemligen: 1850 anhölls från en bonde i Westerdalarne olofligt gods för 92 R:dr 35 sk, 2 rist. Beslagarcn var konstförvandtcn Westman; tillfälligtvis dä anställd som extra tullbetjent. 1852 anhölls gods från en resande handelsbetjent från Halland till belopp 133 R:dr 28 sk. Beslaget verkställdes af ofvannämndc Westman. 1853. Varor, anhållne från en Westgöthe, till belopp 220 R:dr 30 sk. 8 rist. Beslagare voro ordinarie gränsridarne Bergman och Nordin. Jan Olsson i Transtrand, Brända bv. Utskottet Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk. Belänk., i\:o 109. !» Utskottet får med anledning häraf upplysa, att motion vid sednaste Riksdag förevarit om indragning af hela den mot Norska gränsen inrättade tullbevakning och således jemväl om indragning af tullkammaren i Fahlun, men att denna motion då blifvit af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet afstyrkt uti ett under N:o 86 afgifvet Betänkande, som sedermera af samtlige Riks-Stånden blifvit godkändt.
Brefvet den 1 April 1773, med förklaringen deröfver af den 30 i samma månad, samt Kongl. Brefven den 25 Januari 1782, den 18 Juni 1807 och den 21 Juni 1820, angående andra och tredje gången itererade inbinitsstölders bestraffande, hafva särdeles i sednare tider inom lagskip ningen uti alla instanser blifvit tillämpade efter olika åsigter, hvilka, vid särskilda tillfällen, ömsom gjort sig gällande, i så måtto, som en del förmenat, att den skärpning i straffet, dessa författningar, utöfver allmänna lagens stadganden, påbjuda, borde äga rum, då någon dömes för snatteri eller stöld, jemte andra eller tredje gången föröfvadt inbrott, men andre deremot, såsom vilkor för den skärpta bestraffningens ådömande, antagit, att inbrottet hvarje gång skulle hafva skett i förening med tjufnad, eller, med andra ord, att den brottslige begått '"inbrottsstöld”. R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse, 1844. ^ 26 II. St. Just. Ombudstn. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. En sällan i äldre tider mindre förspord skiljaktighet i åsigter är till sina följder nog vigtig, att föranleda till uppmärksamhet, undersökning och rättelse. För en fullständig utredning af frågan torde äfven vara nödigt att i minnet återkalla hvad 1734 års lag och öfriga sedermera utkomna författningar derom innehålla.
För att bedömma om Riksmyntets tillgripande var så nödvändigt åberopar jag FinanceComittéens Betänkande, undertecknadt af Fem Minibtårens Ledamöter, och ibland dem äfven af den adle Grefven sjelf. Det heter der om dessa och dylika operationer — __”Hvad först beträffar den hjelp, som Banken vid allmänna vådor leninat Staten och som Rikets Ständer uppmanas att icke afhända sig 5 så torde med skäl kunna anmärkas, att vid dessa Financeoperationer en öfverdrifven men mindra riktig hushållningsberäkning gådt i bredd -med det befallande behofet af biträde. Man har v"elat bespara räntor, som hade tryckt Folket med nya bördor, och derföre utgifvit myntsedlar i stället för Statsskulds förbindelser. Häruti ligger Väsendteliga orsaken till påföljande oredor, men derjemte etc väsenteligt bevis, ått annat hjelpemedel fanns, om man velat begagnat dst: ty omöjeligen kaa det inkastet godkännas, att sådane Statsobligationer ej kunnat vid ifrågavarande tillfällen använda?» Den: värde Talarens fråga till mig hvarföre jag icke då yttrade mig öfver detta ämne besvaras med den uppriktiga bekännelsen^ att jag icke ansåg mig äga tillräckliga kunskaper för att ingå i afhandling om d® Financiella åtgärderne; att jag 18*2 icke yttrade mig häröfver förklaras deraf att jag då annu hvar Embetsman, och att jag i min egcnskap af sådan icke tilltrodde mig att tilli* 36 !Den 5 Maji f, ni'. k» uppfylla pligterne såsom Riksdagsman, Hvad den ädle Grefven uti samma ämne anför rörande Discontcatastrophen torde äfven kunna betraktas ifrån flere synpunkter, hvarigenom mitt yttrande troligen ej skulle sakna stöd; men om som den ädle Grefven påstår
De af nästan alia sjöfarts-idkande nationer mer och mer lossade banden pä fraktfarten hafva lemnal denna till öppen täflan i sina hamnar. Första vilkoret att kunna beslå i en sådan täflan ligger otvifvelaktig! i tillgången på fartyg och denna tillgång äter beror af priset. Det är väl bekant huru andra länder och deribland sådane, som i stort bedrifva skeppsbyggeri och dertill hemta rudimaterierne äfven från andra verldsdelar, detta oaktadt, funnit klokheten bjuda medgifvande! till och med af tullfri naturalisation af främmande fartyg. Tillvexten af deras handels-flotlor bar ock med förvånande hastighet stigit. Såsom Hr Grape i sin motion anmärkt, inhemtas af Kommers-Kollegii berättelser för åren 1841—185i, att svenska, i vår utrikes sjöfart använda fartyg, under denna tid stigit med endast 27 procent, medan tillvexten af andra länders i samma sjöfart begagnade fartyg utgjort: Norges 100 procent, Finlands 43 och öfrige nationers icke mindre än 172 procent. Icke blott behofvet att förskaffa fartyg för export af våra inhemska produkter, hvilket under sednaste tiden låtit tryckande förnimma sig, utan till och med faran att i hela vår utrikes sjöfart småningom undanträngas, manar således att med alla till buds stående medel verksamt underlätta svenska skeppsrederiet. Att dessa medel, så vidt tull-lagstiftningen angår, i främsta rummet bestå uti lindring af de afgifter, hvarmed införseln af de fullfärdiga fartygen äfvensom af rudimaterierne för skepps-byggeriet är betungad, lärer väl utan vidare bevis antagas, ehuru dervid icke heller bör förbises det helsosamma inflytande äfven på sjöfarten, som en i allmänhet friare tull-lagstiftning måste utöfva. Vid den uppmuntran man således vill skänka Skeppsrederierna kan det icke vara rättvist och vore icke heller ekonomiskt klokt, att gifva en eller annan klass af fartyg större eller andra förmåner, än de öfriga. Den så kallade landtmanna-seglationen, hvilken i allmänhet bedrifves med fartyg under 50 läster, förtjenar visserligen icke ringa uppmärksamhet.
På den tid, då vissa delar af deni vore afsatte till underhåll för arbelarne vid hufvudgodsen, var behofvet af daglönare mindre, och dessa arbetares familjer lemnade en säker tillgång på öfvade, vid ordentligt arbete uppvuxne tjenstehjon. Nu har deremot det omvända förhålländet inträdt, att det, genom hemmans och torps afbysande samt genom odlingar, utvidgade jordbruket vid egendomarne kräfver ökad arbetsstyrka, som måste bestridas mot dagspenning eller genom statdrängar, hvilkas hushåll icke egentligen lemna mer än en arbetsnyttig person och derjemte äro uturståndsatta alt uppföda några ämnen till dugliga arbetare, Härtill kommer ett hos arbets-klassen förmärkt, missförstådt begär efter sjelfbestånd och egen bosättning, hvars första anledning och väckelse, träffas just i det nämnda bruket af gifta statdrängar, och derigenom arbetarne undandragas den noggrannare husbondetillsynen, utan att derigenom deras egna vilkor i verkljgheten förbättras. Detta okloka sträfvande går understundom derhän, att tjenster antagas på half stat eller mindre, och alt hushåll, under hvarjehanda förevändningar af ett lönlöst försvar, nedsätta sig, för att sedermera taga sin utkomst, hvar och på hvad sätt de kunna. De såmedelst ökade tjenstehjons-lönerna medföra likväl för Ijenarne föga annan båtnad än frestelse till lyx och inbillade behof, för hvilkas fyllande de framdeles, sig sjelfve lemnade, sakna utväg. Och daglönernas förhöjning visar sig städse i ett vexelverkande förhållande till arbetarnes håg att njuta sin frihet, allt efter som några dagars förtjenst blir tillräcklig för lefnadsbehofven under några påföljande: spanmåls-prisernes fall förorsaka dagsverks-prisernes stigande, och tvertom.
65,000: samt under innevarande månad 125.000: - 190,000: — 225.000: — hvaremot till nämnde Kontor blifvit levererade: år 1861 100,000: — ar 1862 till denna dag .. 5? 65,000: — 165,000: — Enligt en vid Stats-kontorets berättelse fogad förteckning uppgingo de vid sistlidne Juni månads utgång utestående fordringarne för lån, beviljade åt nöd - ställde innebyggare inom länen, 11 följande belopp, nemligen: inom Kalmar län 13,369: 11. n Elfsborgs län 5? 46,403: 49. » Göteborgs och Bohus län n 100.260: 59. n Hallands län » 14,203: 61. » Jönköpings län T) 3,333: 34. y, Kopparbergs län . Stats-Utskottets Utlåtande N:o 17. 7 Transport R:mt R:dr 453,049: 48. inom Wermlands län » 7,000: — » Vesterbottens län » 155,873: — » Vester-Norrlands län * 5,125: 64. » Östergöthlands län » 2,100: — Summa R:mt R:dr 623,148: 12. Härvid an märkes dock, att vid den tid, då ifrågavarande berättelse afgafs, åtskillige af undsättnings-redogörelserna för år 1861 ännu icke till Stats-kontoret. inkommit, hvadan någon olikhet mot räkenskaperne möjligen kan komma att uppstå. Dessutom bör erinras, att större delen af de i Vesteroch Norrbottens län utestående undsättnings-fordringar, utgörande tillhopa 350,775 R:dr 98 öre, härröra från äldre undsättningar, hvilka till större delen redan äro eller torde blifva afskrifna.
Min unge, värderade vän. HÖPPENER (till B. Löfvenstråle). A. LÖFVENSTRÅLE. Sände dig försynens allvisa magt hit i detta ögonblick? Ditt friska, varma fosterländska sinne har då icke förpestats? Du är ännu ung, glödande af sanningskärlek? HÖPPENER. B. LÖFVENSTRÅLE. Syskonen. LÖFVENSTRÅLE. HÖPPENER. Låtom oss aflägsna oss härifrån. (De gå åt dörren.) Dröjen ett ögonblick. J betrakten mig såsom en upprorsstiftare, en rebell. Bredvid pennan ligger visserligen mitt svärd. I tider, som dessa, måste armen försvara, hvad hufvudet tänker: måste vara dess riddersman. Svärdet är en skyldtvakt, en honörspost vid bläckhornet. J egen rikedom, privilegier, häfdvunna företrädesrättigheter, allt ... folket allenast tryckfriheten. Men då allmän upplysning gifver befallande ljud inom staten, darra de orättrådige. Kom ihåg, att ni är i mitt hus. A. LÖFVENSTRÅLE. HÖPPENER. Alla hus äro Herrans hus: ty öfver alla tak hvälfver sig himmelens blåa tak, och endast sanning bör herrska derunder. Ni är mera än dristig. A. LÖFVENSTRÅLE. HÖPPENER. Dristighet med förstånd fordrar eftertanka, och då tankekraften gifver ljus och ljuset gifver sanning och sanningen gifver bifall, är det mannens skyldighet att dristigt väcka och tala sanning. (De i fonden stående tillkännagifva vrede och förtrytelse.) Jag måste lemna detta hus. Följ mig! B. LÖFVENSTRÅLE (till Höppener). HÖPPENER. B. LÖFVENSTRÅLE. HÖPPENER. Men min syster? Följer dig äfven. Min hustru skall vårda henne. Stora händelser hafva timat, som påkalla min närvaro i hufvudstaden. Låt oss uppsöka min syster! (De aflägsna sig åt sidan.) B. LÖFVENSTRÅLE. 19 Nionde Scenen.
Hvad skalden sjöng för femtio år tillbaka Om väntad gäst, om kungetsonens maka, Ditt hela lif del nu beseglat har, Och halfva seklet är dess återsvar. Du blef hvad skalden drömt, hvad Norden velat, Du blef så svensk, som någon infödd var, Du led vår sorg, du har vår glädje delat. » — Tvänne år efter denna för hennes hjärta och hennes land dyrbara fest slumrade änkedrottning Josefina in i döden med dessa betydelsefulla ord på sina läppar: » Hvad jag är lycklig! Nu går jag hem! Jag tackar dig, min Gud! » På kransen som ende efterlefvande sonen, vår nuvarande konung, lade på hennes kista, stodo dessa ord: » Välsignadt vare min moders minne », och Nordens folk instämde i sin konungs ord m e d: Välsignadt vare vår moders minne! Adelaide Nauckhoff. — En viktig uppfostringsfråga. • et var en för uppfostrare särdeles betydelsefull fråga, som Kvinnoklubben i Stockholm bragte under debatt vid sin förut omnämnda diskussionsafton d. 18:de sistlidne maj. » Hvilka fordringar böra ställas på undervisningen i naturkunskap för flickor », så lydde ämnet för diskussionen, I D U N 182 hvilken inleddes af fröken Emma Krase från Bergen. I sitt föredrag betonade fröken Kruse den stora betydelse naturkunskapen har, icke blott för undervisningen i skolan, utan för uppfostran i sin helhet, för barnens etiska och intellektuella lif. Särskildt undervisningen i hälsolära var af vikt för barnens psykiska och fysiska utveckling. I Norge stode just nu den frågan på dagordningen huruvida könslifvets hygien bör tagas med i hälsoläran och huru mycket ett barn bör få veta om de utvecklingslagar, dess kropp är underkastad. En del pedagoger ansågo att barnen ovillkorligen borde få besked om könslifvets förhållanden, och andra åter hyllade den, hittills såväl i skola som hem i alla sina konsekvenser praktiserade förtigandets princip" De förra ansågo det främst vara hemmets rättigheter att meddela barnen kunskap i denna sak, men försummade hemmet denna plikt, borde skolan öfvertaga den.