Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer godkännes, kommer Bevillningen för Skäl Vestgöthar, sam idka Gårdfari-handel , att indelas i 4 classer, nerri ligen s Första Classen * 15 R:dr, Andra Classen - ;<• •• jo. -rTredje Classen 5 Fjerde Classen 3 « Vid 5 Morn. har Herr Grefve Henning Gyllenborg anmärkt , att sorn Rotering» skyldigheten, der den utgöres, ärligen skall vida öfverstiga beloppet af 13 R dr, sorn blifvit hestäindt förde hemman, hvilka från Rpte-afgift njuta frihet, så borde ock berörde afgift i män deraf höjas. Detta belopp är likväl enahanda med hvad ar 181? blifvit stadgadt, och något ökadt behof har ej föranledt till afgiftens förökande. I öfrigt och sorn Roterings-skyldigh ten är i särskilta orter olika tryckande, i anseende till ett mera eller mindre inskränkt antal hemman, som i hvarje Rote deltager; sa saknar Utskottet ali förnyad ledning för ett annat omdöme, än sorn år 1812 i denna del bestämt Riksens Högloft. Ständers, eget Beslut. Genom bifall till den anmärkning, sorn vid samma Morn. blifvit gjord hos, Vällofl BorgareStåndet , otn redactionens föreslagna förändring, angående RegementsOfficeraie-bo,ställens skyldighet att i krigstid vidkännas enahanda Rotefnhets-afgift, skulle den orättvisa komma att äga rum, att afgift stadgades, äfven af CompagnieChefs-boställe > som af Regements officerare in9§hafvas, då likväl enligt gällande Författningar till Den 17 Juli. till och med Capitains boställen å‘ro från extra roterings-skyldighet fritagne; hvarföre ock nödigt är, ätt genom benämningen af Regementsofficers Stabs-boställen utmärka, hvilka de boställen äro som bora afgiften erlägga, hvadan redactionen kommer att blifva följande:
Så hoppas jag, att samma känsla hos mina Svenska landsmän skall hindra det rofsystem att göra sig gällande, som för några tusen r:drs större inkomst under några få är, beröfvar Staten en inkomstkälla, som, varsamt begagnad, kunde ännu i läng tid fortfara och tillika utgöra medlet för en talrik, fattig och af fosterlandet högt förtjent allmoges bergning och trefnad. Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabi*.: Det vore visserligen skada, om icke StatsUtsk. skulle undfå del af det patetiska anförande, Hr Rosenblad, Bernhard, i ämnet afgifvit, för att dermed beveka Utsk. till eftergift af en del af Statsverkets inkomster; men jag har icke funnit mig så lättrörd, att jag kan ingå på denna ef - Den IC Februari e. m. 549 tergdt, utan anser, att R. o. Ad. bör bifalla Stalslltsk:s utlåt, i afseende pä tionde-laekjeruet. Hr Rosenblad har, sävidt jag kunnat förstå hans långa anförande, till grund för en eftergift af cn del af statsinkomsterne, lill fördel för en enskild inrättning, velat söka ett skäl deruti, att en sådan eftergift skulle förlänga grufvans lif. Det vore besynnerligt, om den uiivar. skatten skulle förhindra ägarne att bryta malmen. Jag förstår icke, huru man skall kunna Rista vid denna eftergift ett sådant villkor, som bereder det åsyftade ändamålet, likasom icke heller hvad Staten skulle få för nytta deraf. Om nu staten under loppet af 100 år skulle få 100:de gånger sä stor inkomst, tror jag icke, att landet blefve fattigare; följden blefve endast, att grufdriften fort före likasom hittills, oell grufägaren hade en sä mycket större vinst. Staten skulle i en framtid förlora den inkomst, som den eljest fått, om den nuvar. skallen bibehållits. För min del finner jag ieke något skäl för denna nedsättning.
Lån blifvit utfärdade, och dymedelst blifvit utsatte för ocker, Allmänheten skulle vid General - AssistanceGonloiret beljenas med större och mindre Penninge-Lån mot underpant ej mindre af Guld och Silfver, än ali annan Lösegendom; Varande denna Inrättning ifrån början ställd på Adier, hvaraf Kongl. Majit och Kronan ålog sig en fjerdedel och upplät de öfrige 3-4.'delarne åt private Intei i essenter. Lånen meddeldles ej på kortare lid än Tre eller på längre lid än Sex månader, och betalnings*terminen fick Stats-Utskottets Betänkan den. 667 endast en gäng och det till blott hälften af den tid pantsedeln innehöll, lörlängas; och om Panten icke kunde vid förfaiioliden inlösas, blef den ovilkorligen genom Auction försåld. Ehuru afsigterne för Lån den tiden voro betydligare än för närvarande, gaf likväl Inrättningen icke någon behållen inkomst, utöfver aflöningöch omkostnader; hvarföre, och på det Delegarne åtminstone måtte hållas skadeslöse för deras 111- stuckne Capital, General-Assistance - Contoiret tillädes rättighet att upplaga Lån mot 3 procent och dem förränta mot G procents Interesse; Men när, till följd af Rikets Högloflige Ständers vid 17.92 års Riksdag tagne beslut, all Disconlering, med undantag för Kongl. Commerce - Collegii Manufactur-Discont, tillegnades RiksgählsContoiret och General-Assistauce-Contoirels Bolag, derigenom, blef urståndsall, alt fortsätta Lombard-Inrättningen på de från dess början lagde grunder; så måste denna Inrättning, jemnlikt Rikets Högloflige Ständers vid samma Riksdag meddeldle förordnande., öfvertagas af Riksgäids-Contoiret.
N:o 38g. att en slik uppbådning eller väntning skulle medföra större olägenhet, än då den skjutsande hemina hos sig, under nyttig sysselsättning, afbidar postens ankomst. Beträffande dernäst ardra Hufvudmomentet, eller en jemnare fördelning och en billig jemkning uti det Posthemmanen nu åliggande postföringsbesväret, så synes dervid böra komma i betraktande, att bördans olika tyngd, der den nu, genom i senare tider förändrade förhållanden, kan anses vara i mer eller mindre grad orättvist tryckande, beror icke blott af den längre eller oftare påkommande skjutsningen, utan ock af olika local förhållanden , såsom svåra vägar , mötande vattendrag, och flera andra naturhinder, samt att densamma äfven bör mätas efter Hemmanens läge i olika orter och det värde, Posthemmansfriheterna kunna ega, jemförelsevis till de praestationer, hvarifrån befrielse åtnjutes. Under så olika förhållanden finna ock R. St., att bördans jemnande ingalunda kan på ett rättvist sätt vinnas genom en öfver allt till lika belopp förhöjd Postföringsiega, utan anse R. St. den lämpligaste utvägen vara, alt Legan, jemte öfrigt understöd vid postföringens fullgörande, så vidt möjligt är, afpassas efter det olika och verkliga behof af ersättning, som vid serskilda stationer förefinnes; och få R. St., i sådant ändamål, i underdånighet föreslå 3:ne utvägar, nemligen: A) att på ställen, der efter vederbörliga under sökningar j E. K. M:t kan pröfva sådant [Exp. Utsi. Förslag till und. Skrif v. N:o 38g. 235 nödigt, biträde i Skjutsningen må från angränsande Hemman anskaffas. Då det likväl ligger i sakens natur, att Postväsendet, beräknadt äfven såsom en inkomstkälla för Staten, bör underhålla sig sjelft, utan att jorden för sådant ändamål ytterligare betungas; och då det senare skulle inträffa, om nya Hemman blefve anslagna till postföring och i stället erhölle befrielse från skjutsningsoch andra skyldigheter, till i samma rnon ökad tunga för andra Hemman, så anse R.
Du har blifvit fet, du, Nadja. Och du mager, din gamla kratta! Du har tagit värfning och har hårda dar, hvasa? Är korpralen stygg mot dig, gamla gosse? Herr Adolf hade så när korsat sig. Han steg upp, såg sig omkring, men satte sig igen med en suck. Tala litet mer vårdadt, söta du ... annars! Här komma Mäienens, gudskelof! De äro jo, du har ju träffat dem här, då du var första gången hos min hustru de äro mycket hyggliga. De ä' fennomaner, särdeles framstående, utmärkta, allihop. Frun spelar, hon har en teknik som både Rubinstein och hela konservatoriet, herrn sjelf är skicklig målare, ja, en stor, utmärkt artist, fast han annars är arkitekt. Äldsta dottern är liksom modern, spelar till och med på konserter ... en af sönerna spelar fiol, en annan violoncell, en tredje sjunger, han har tenor, och de yngsta fröknarna ska' visst till operan. Utmärkta röster... Ja, du får sjelf höra. Men ett ber jag dig, Nadja... Han hade talat sig andtruten, och så ovan som han var vid ansträngningen, steg der upp en liten svag rodnad på hans kinder. Ett ber jag dig, var så fin och försigtig du kan, kompromettera dig inte, jag vore dig ytterst tacksam, om du läte dem tro... Var Lugnkvist skrattade Nadja jag skall vara så utomordentlig, att ... och så skall jag sjunga för er... Det ringde till bords. Sällskapet bestod till fyra femtedelar af familjen Mäienen. Så var der en ung nygift finsk ingeniörofficer med sin hustru, för resten ingen. Herr Adolf satt i högsätet och såg ut, som om han varit främmande hos sig sjelf. Högrest tronade hans hustru vid hans sida, cigarren osade på en fönsterkruka, en soppterrins svarta innehåll rykte i stället framför henne, hon serverade, resonnerade, konverserade och förde ordet som en riksdagsman. Nadja satt och var omgifven af Mäienenar på alla sidor och midtemot. Hon kunde inte sjelf få säga ett ord. Hon satt som en broms i ett getingbo och hörde på.
Skulle den icke äga rum, så må man icke kunna neka den grund, som bär har blifvit anförd, nemi. att bevillningen kan ändras för olika tider till olika belopp, och att i följd deraf äfven lönerne, som nu äro fixerade, skulle undergå jemkningar och rättas efter Statens särskilda tillgångar vid olika tillfällen. Att detta skulle förorsaka större villervalla än den man viii afhjelpa, kan väl ingen neka. Dessutom får man också som en hillighetsprincip erkänna, alt lönerna i de liesta fall äro fixerade till sill belopp och således säkert utgå, dä deremot näringsidkarens utkomst beror på mångfaldiga osäkra omständigheter, och äfven hans klokaste beräkningar kunna gå öfverända. Jag anser således principen riklig, all tjenslemäuneu äfven skola betala bevillning för sina löner. Hvad åter tillämpningen deraf beträffar, så hörer den icke till della slycke, som endast talar om principen. Men då nu derom blifvit nämndt, så kan jag icke undgå ali erkänna, att den faller sig vida tyngre i sin utöfning på embelsoch tjenstemän, än pä de öfriga medborgarne, sorn skola skatta i och för näringsrörelse eller egendom. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm: I motsats till den siste värde talaren nödgas jag angripa sjelfva den princip, som Ulsk. föreslagit. Jag anser den vara hvarken rätt uttryckt eller rätt tillämpad. Utsk:s ord äro: ”Då alla medborgare i samhället, och följaktligen äfven embelsoch tjenstemän, böra bidraga lill statsbehofvens fyllande.” Jag skulle instämma i denna fras, om man lade lill, att tjenslemännen skulle skatta för hvad de äga, i likhet med hvad alla andra få göra; men en tjenst är någonting helt annat än ett capital eller en hökarebod, och kan aldrig sammansmältas med begreppet om fast egendom eller näring. Utsk:s ord äro således en illa använd terminologi, och det är farligt alt använda oriktiga ord, emedan de kunna verka oriktiga begrepp.
V ex el-Banhens Funktionär. !>• I hänseende till Verhets Soliditet pä det hela. r.o Vid 1828 års slut. Hela Vexel-Banco-iSedel-Skulden, för utelöpande, Större oell Smärre, Äldre och Nyare, Sedlar, Invisningar och Attester, samt deponerade Fonder så val för Assignationers utställande, som särskildt 4,025,og5: 3g: för Riksgälds-Sedlarnes successiva inlösen Depositioner i Guld och Silfver af Stäts-Verket och Kongl. Myntet: Differance, att belacka genom qvittning mot Säkra Fordringar Uti Bankens egne Sedlar, vid 1823 års slut - (å 128 s. Rulr Silfver 0,368,5o2: 26: ti.) 29>793>225 18 30.646 87 4 29>92R872 7 I 2.0)4 M98 16,982,673 Bankens totala förråd i Gilld, Silfver och Koppar R:dr 4,885,2.81 : 19: 8. enligt motstående evalvation - R:dr Dess balancerade Samtelige Fordringar och öfrige Tillgångar R:dr 37,027,52g .■ 3i: — Derå endast afra knas Cours-differancer , hvilka , såsom en följd af evalvalionen, försvinna, nemi. Litt. Hola Läne-Banco-Skulden, (upptagen från och med år 1821 blott i | Rånco-Sedlar, ehuruväl R:dr 96g,000 deraf Ursprungligen bestått i Metalliskt Mynt) _____ R:dr 1,783,60g: ao: 10.
– Jag måste fly dig Ludvig! aldrig, aldrig skall du få veta hur svag, hur brottslig jag är.” Jag skulle förgäfves söka skildra hvad verkan dessa raders läsning gjorde på mig. Jag stod ännu som förstenad och höll boken för ögonen då en späd, hvit hand framräcktes från en bakom mig stående person som ville frånrycka mig den. Det var Mathilda. ”Djerfve!” ropade hon i det jag såg mig om och krampaktigt fasthöll boken. Nej, himmelska flicka, icke denna vreda blick, ropade jag och höljde först boken, sedan den späda handen med kyssar. Mathilda drog sig med en blick af fasa tillbaka och vacklade i en soffa. Jag sjönk på knä för henne, men kunde ej tala. Ändtligen utbrast hon i snyftningar, lindade sina armar om min hals, smög sig tätt intill mitt bröst och fortfor att gråta. I en hast slet hon sig dock ifrån mig och ilade mot dörren. Lika hastigt vände hon om, sägande: Farväl Ludvig! vi se hvarann i dag för sista gången. Farväl! ”Farväl!” sade hon ännu en gång – gör min syster lycklig och – hon kunde icke säga mer, snyftningarna hindrade henne, hon ilade ut och jag såg henne aldrig mera. Der stod jag som en drömmande, Herrman! och under hela denna scen var jag som i en annan verld. Jag hade ej styrka att följa Mathilda, och då jag stått några minuter stum och stirrande åt dörren, sansade jag mig och blickade efter boken, den hade hon medtagit. Jag lopp att söka henne, jag frågade alla i huset efter henne, ingen visste var hon var; förmodligen hade hon stängt in sig. Jag gick hem, jag var ursinnig, jag rasade. Likväl måsta jag ju sansa mig för att gå till Spectakelhuset, och följa Sophie och Emelie i vagnen, och för att förekomma tjenstfolkets sqvaller, sade jag Sophie det jag varit hemma hos hennes far, och i alla rummen sökt en revers som jag trodde mig ha upprifvit då jag lemnade henne Spectakel-biljetterna. Sålunda kom jag ifrån all misstanka. Mathilda höll sitt löfte att aldrig mer visa sig för mig – inom tre dygn hade hon återrest till Norrland.
1 förra fallet synas både rättvisa och billighet kräfva, att den verkliga inkomsten, oafsedt de skiljaktiga, dock i behörig ordning stadgade grunder, efter hvilka samma inkomst uppburits, och de olika namn, under hvilka den utgått, till sitt fulla belopp ersättes. Men att fortfarande göra denna ersättning beroende af hittills rådande procentförhållande emellan tolagsoch tulluppbörden, likasom att i sednare fallet, eller frågan om godtgörelse 'för framtida tolagsförhöjning, bibehålla nämnde för hvarje stad skiljaktiga procentförhållande såsom grund för ersättningen, på sätt Kommerskollegium tillstyrkt, skulle utan tvifvel innebära en alltför långt drifven hyllning åc just det system af olika förmåner för särskilda städer, som, bland annat, med den ifrågaställa tolagsregleringen skulle afskaffas. Utom orättvisan af en sådan uppgörelse, hvarigenom den ena staden framgent skulle få åtnjuta ända till 40 procent af hela tulluppbörden derstädes, under det en annan stad finge endast omkring 2 procent af sin tulluppbörd, skulle en sådan reglering för Statsverket kunna blifva af högst menliga följder. Det är nemligen antagligt, att, sedan tolagen såsom särskild afgift upphört och inbegrepes i sjelfva tullsatsen, den med öfverdrifven andel deri gynnade staden skulle både uppmuntras och sättas i tillfälle att bereda sin handel och sjöfart så öfvervägande förmåner, alt handeln, nu genom den höga tolagen från en sådan stad afhållen, af ett motsatt förhållande leddes dit ifrån sina eljest naturliga viigar; hvarigenom statens behållna tullinkomst öfver höfvan minskades, öfriga städer förnärmades och ett nytt konstladt band lades på rörelsen. Då jag således i fråga om godtgörelsen för städernas hittills åtnjutna tullin - 20 Kongl. Maj:ls Nåd.
I afseende på controller önskade jag för öfrigt alt man mätte ihågkomma, att emot vådan deraf, att en person, som har penningar om händer, rymmer, kan man egentligen sälta så mänga controller man vill, men absolut säkerhet skall icke finnas, om man icke sätter en annan person vid uppbördsmannens sida, från morgon till qväll, icke allenast under uppbördsstämma!), utan under hela årets lopp från den 1 Januari lill den sisla dagen i December månad. Den controll, som är vigligast, är, att inventering och verificering af förhållandet till dato när som helst kan ske, och i detta afseende skulle man genom Utskjs förslag få nära nog full säkerhet, ty uppbördsmannen vore då skyldig, att, när som helst, med penningar eller qviltenser verificera. Efter nu gällande sladganden kan kronofogden d. 1 Maj med restlängd verificera en del af uppbörden, och Ulsk. har utredt följderna häraf. Om han deremot vore skyldig att resa in till Konungens Bef:h:de och framvisa de återstående qvittenserna, försvunne helt och hållet denna osäkerhet. Man säger, Den 7 November f. in. atl det åtminstone i böljan af dessa föreskrifters tillvaro skulle inträffa, och kanhända det vore möjligt i början, men efter några års förlopp skulle det visst icke bända — att personer skulle betala utskylder, utan att taga qvitto. Detta vore dock att skänka kronofogden penningarna, och man skulle snart dermed upphöra; åtminstone i de flesta orter, der kronofogden icke vore destomera folkets favorit. Den conlroll, som Hr Ribbing omtalat, nemi. att fogdens förteckning pä qvarvarande qvittenser skulle i sockenstämmorna uppläsas, finge en helt olika karakter med den conlroll, som nu existerar genom restlängdernes uppläsande i sockenstämmorna, då nemi. restlängden nu hänför sig till ett tidigare datum än redogörelsen. Ensamt denna omständighet förändrar helt och hållet förhållandet, hvilket det torde vara onödigt att vidare utveckla. Jag kan således icke annat än anhålla om propos. till bifall å denna punkt, och nedlägger, i händelse af afslag derå, min reservation emot beslutet. Hr Printzensköld:
N:o 113, i ani. af väckt motion om kostnadsfri upplåtelse för den tillämnade jernvägen emellan södra stambanan och Landskrona af viss del utaf Kronans omkring nämnda stad befintliga fästningsverk. Gr. Mörner, Carl Göran: Det är ännu ovisst, huruvida någon jernväg från Landskrona till stambanan kommer till stånd; Den 17 Juni e. m. 253 och då R. St:r dessutom bestämt de vilkor, uppå hvilka medel dertill skulle anvisas, anhåller jag om afslag å den nu föredragna punkten. Alt 1111 bevilja bolaget ytterligare förmåner utöfver hvad åt andra bolag medgifvits, och detta på en enskild motionärs framställning, kan jag för ingen del gilla. Om man beträder den vägen, kan man vara förvissad derom, att slika försök skola ofta förnyas. Till en början begäras medel till en jernväg och derefter framställes anhållan om andra eftergifter och förmåner. IIr Nordenfelt, Enar Wilhelm: Den siste talarens yttrande kan visserligen i theorien synas ega skäl för sig; men vill man taga frågan i praktiskt skärskådande, skall man finna att det är hemsläldt, det Kronan skall afstå eganderätten till en del utaf en befästning, hvilken numera icke är för sitt förra ändamål behöflig. Lokalen är mig visserligen obekant, så att jag icke kan intyga, det icke möjligen några potatisland kunna der anläggas, och deraf följande revenu staten beredas. Att likaväl nu härför betinga sig någon liten fördel för statens räkning, anser jag vara en småaktighet, hvilken icke kan förordas. Jag anhåller derföre om bifall till Utsk:ts hemställan. Gr. Mörner: Lika med den siste talaren, känner icke heller jag lill ifrågav:de lokaliteter; men just från den omständigheten hemlar jag en anledning ätt afstyrka bifall till Utsk:ts hemställan.
Ja, kom då, Sten, ska du få höra! (Sten sidan om Richard. Helena går och vattnar blommorna.) Således för det andra: När klockan slog tolf STEN. Var farbror här då? RICHARD. det och såg ut. Och hvem tror du, det var, som jag då fick se? hörde jag, hur det knackade här på fönstret. Ja, jag var här. Jag gick och öppnade 70 STEN. Nattvakten? RICHARD. som brukar vara ute och gå på midsommarnatten? Nej, det var det inte. Men hvem är det, STEN (efter något funderande). Jag vet inte. RICHARD. Det var Johannes Döparen. STEN. Jaså, farbror hittar på. ELISA. Det är otacksamt att berätta sagor för Sten. RICHARD. som du läst om, Sten, det var Johannes midsommarens skyddspatron. Han var ännu helt ung, hälften yngling, hälften man, omkring håret bar han en krans af vildblommor, hans ögon voro klara och djupa och lyste af Men det var inte den Johannes Döpare, ädel förtröstan, icke af ädel vrede ännu, hans stämma hade vindens toner, men icke stormens. Kom, sade han, följ mig! och jag följde honom. Ifrån logen hörde jag ännu 71 de dansandes tramp och Spelolles fiol, och fåglarne började vakna rundt omkring, eller hade de kanske aldrig sofvit. Blommorna dofmelen ljus af aftonrodnad och morgonrodnad för mig med lätta steg, på bara fötter, som ännu icke sargats af öknens stenar. STEN. Hvart gick ni då? RICHARD. i en båt, vinkade åt mig att följa sig, löste Vi gingo ned till stranden. Där steg han tade, och syrsorna spelade, och i norr var himpå en gång. Och Johannes Döparen gick fram båten och rodde den ut midt på älfven. Där lade han upp årorna och lät båten drifva med strömmen. Så gledo vi fram mellan de dunkla naden allt mer på aftonglöden och flammade slutligen segrande öfver hela östern. ELISA (retligt). stränderna, men på himmelen vann morgonrod vaggade, så vaggade den er i sömn båda två.
Utan att här ingå i någon undersökning, huruvida rättvisa och billighet påkallat en undersökning om det uppgifna skälet lill dröjsmålet ägde grund eller icke, torde uppmärksamhet likväl kunnat fästas derå: att Fångvårdsstyrelsen, vid dess första början, blifvit betraktad såsom ett — alt man så må säga — bihangsverk, hvars embetsoch tjenstemän, i anseende till knappheten af dem tilldelade arfvoden, måste, för en högst nödtorftig bergning, tillika biträda vid andra Embetsverk och sålunda dela sin lid emellan flera; att den tillökning, som l\evisorerne uppehålla sig vid, ägde rum år 1841 samt föreslogs och beviljades med afseende på Styrelsens åligganden vid denna tid och området af dess dåvarande verkningskrets; men att de förra, sedan den tiden, högst betydligen ökats, om ej fördubblats, genom öfvertagandet af liela förvaltningen af de för fångars vård och underhåll anslagna medel, af bestyret med fängelsebyggnaderna inom Länen, af redovisningen för de medel, som äro anslagna för uppförandet af nya Länsfängelser å flera ställen, af upprättandet och organisationen af Krono-ArbelskarlsKompanierna saint anskaffning af proviant och nödig beklädnad m. m. för dessa, af verkställighets-åtgärder för den af Kongl. Maj:t i nåder anbefallda ulspisnings-staten för fångar o. s. v., hvilket allt, af beskaffenhet att ej kunna uppskjutas, måste i första rummet handläggas; till bestyrkande hvaraf, det torde blifva nödigt att bilägga utur Diarier och Expeditions listor uppgjorda Förteckningar öfver inkomna mål och afgångna expeditioner; att vidare, under loppet af år 1842, eller just vid den lid, då det föregående årets räkenskaper skulle uppgöras, ej mindre Kamera Heda moten, som äger egentliga befattningen med räkenskapsverket, lemnat tjernsten, än oek Kamreraren, som fått sig uppdraget att utreda balansen och jemväl borde afsluta räkenskaperna, med döden afgått, samt begge blifvit efterträdde af personer utom Verket, samt följaktligen, till en början, saknande kännedom om förhåll and ema inom Styrelsen; och alt slutligen en del af de balanserade medlen innestå uti konkurser, och afbetalningar årligen göras å en annan större post, om hvars efterskänkande af nåd underdånig ansökning blifvit lill Kongl. Maj:t ingifven.