Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— N:o 308. med öfverlemnande af förslag till de 2:ne första afdelningarne af Reglementet för Riksgälds-kontoret. IX. B. 232, 251. A. 262. ( 134 ) Stats-Ulskottets Memorialer, Belänkanden och Utlåtanden. — N:o 309. i anledning af erhållne återremisser å betänkandet N:o 247, i fråga om löneförhöjning åt nuvarande Bibiothekarien vid Linköpings Gymnasiioch Stifts-Bibliothek. — N:o 310. i anledning af erhållen återremiss å utlåtandet N:o 258. IX. B. 197. A. 208. — N:o 311. angående arfvoden åt Stats-kommissarierne Kock och Gråå. IX. B. 197. A. 208. — N:o 312, angående slutligt bestämmande af arfvode! för den hos Utskottet anställde kamererare. IX. B. 197. A. 208. — N:o 313. med förslag till sammanjemkning eller voteringsproposition, i anledning af Riks-Slåndens skiljaktiga beslut, rörande Stats-Utskottets utlåtande N:o 263, angående anslag lill inköp af en Kansli-rådet Krutmeijer tillhörig gravyrsamling. — N:o 314. i anledning af erhållen återremiss å utlåtandet N:o 269. IX. B. 252. A. 265. — N:o 315. i anledning af erhållna återremisser å utlåtandet N:o 274, angående bildandet af en fond till understöd för afskedade folkskolelärare. — N:o 316. i anledning af erhållen återremiss å utlåtandet N:o 276, i fråga om nedsättning uti eller befrielse från arrendet å indragna bostället Astorp. IX. B. 252. A. 266.
Om vintern händer väl, att posten ankommer senare, än på vanlig tid; men då kan sådant oftast af de skjutsskyldiga på förhand beräknas. Att postförseln skulle bestridas genom diligencer tror jag vara overkställbar!. I Sverige kunna icke diligencerna gå natt och dag, ty då skulle ej några resande vilja medfölja, och resande skulle ej heller vilja underkasta sig den olägenhet att vänta på afhemtandet af lösväskor. Dessutom vill jag nämna en annan omständighet, nemi. att de poster, sora afgå pä de stora vägarna, der diligencer kunna bära sig, aro mycket tunga. Dea södra posten väger mången gång 4° Lisp., utan att man beräknar poslillonens tyngd. Detta förhållande har gjort, att man fått begagna 3:ne hästar till Linköping. Den vestra posten är äfven gan - Den iG Augusti e. m. j.55 sia tung. Jag frågar då, qrn dessa tunga poster kunna fortskaffas med diligencer; och på de vägar, på hvilka mindre tunga poster afgå, kunna icke diligencer inrättas. Då posterna uppkomma till Stockholm, äro de väl mindre tunga, emedan så stort antal tidningar då icke medföljer; men dc äro dock fullt lass för arne hästar. Jag har redan nämnt, hvad inflytande det skulle hafva på postverkets utgifter att låta posterna afgå med gästgifvarskjuts. Ett sådant förslag väcktes redan vid sista riksdagen. Det bestreds då af Frih. Carpelan, och hans yttrande vann sådant bifall, att II. St. uti sitt derom fattade beslut nyttjade hans egna ord. Vid dc nna riksdag har denna fråga blifvit vackt af Commercelådet Wijk, och jag hoppas, att den röner samina öde. Förändringen skulle kosta minst 3o å XjOjOOO r:dr, dels derföre, att skjutslegan blefve förhöjd, och dels derföre, att postilion på alla vägar nödgades medfölja posten, oui den fortskaffades med gästgifvarskjuts. Slutligen har Utsk. nämnt, att postförseln kunde besörjas genom enskilda beting. Sådana beting existera visserligen nu; men jag hemställer, huruvida förhållandet blefve detsamma, om skjutslegan förhöjdes till 36 sk.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 15 Maj 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den ji Maj 1848. Presle-ståndet den i3 Borgare-ståndet den i5 Bonde-slåndet den i5 Rikets Ständers unde. ddniga skrifvelse, angående utbekommande från Kongl. Danska arkivet af äldre handlingar rörande Sveriges södra och vestra kustprovinser. (Allm. Besv.- o. Ekon.-utsk. Bet., N:o 62.) S. A. K. Med fästad uppmärksamhet deruppå, att åtskilliga för sveriges kameral väsende vigtiga handlingar, sorn angå provinserna Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län under 16:de och 17:de seklerna, ännu finnas förvarade i KongL Danska räntekammar-arkivet, hafva Rikets Ständer funnit, att det för ifråga - 118 Expedilions-Utskoltets Förslag till lind. Skrifvelse, N;o 73. varande provinser skulle vara af väsendtlig fördel alt inom riket ega tillgång till dessa handlingar, hvilka kunna tjena till upplysning i förekommande tvister, såsom om hemmans natur, deras utskylder och besvär, egoskillnader och andra dylika frågor, hvilka upplysningar för närvarande måste vid förefallande behof med kostnad och besvär hos en främmande makt sökas,- och då nu, genom en af förste landtmätaren Falkman} på E. K. M:s nådiga befallning, upprättad och till E. K.
Prästeståndet klagade vid riksdagen i Stockholm 1810, att de inte alltid fick upplysningar om dem som för lagbrott blivit tilltalade och dömda. En säker kännedom därom vore för prästerskapet oumbärlig, då de skall meddela bevis och betyg om personens frejd och förhållanden. De begär att en förteckning på dessa personer borde tillställas dem två gånger om året från domstolshavanden på landet och oftare från kämnärsrätten i städerna. Vi och rikets hovrätter har ansett att detta leder till allmän ordning och säkerhet och bifaller förslaget. Vi ålägger också prästerskapet att hålla noggranna anteckningar över dessa förteckningar så att deras betyg blir rättvisa. Stockholms slott den 28 mars 1811. CARL JOHAN. Kungörelse angående vad iakttagas bör i avseende på den för allmogen i Hallands samt Göteborgs och Bohus län beviljade fart till utrikes orter med öppna båtar och däckade fartyg under femton lästers drägt. Stockholm den 9 april 1811 Borgarståndet och fullmäktige för allmogen klagade vid riksdagarna i Stockholm 1809 och 1810 över förbudet att med mindre båtar från Västkusten fara till utrikes hamnar. Förbudet har gällt sedan 1798 och anses nu mera skadligt, därför förordnas följande: Båtskepparen skall anmäla sig på tullkammaren, redovisa de varor han ämnar exportera, lasta dem under överinseende av tullbetjäning, betala tull och ta ut behörigt pass. Han får inte fara förbi utlopps tullkammaren utan anmäla och erhålla visitation samt hålla sig i den led som är utstakad .. han får inte undandraga sig tillsyn eller visitation av tullbetjänter vare sig på öppen sjö eller i skärgården. Vi återkomsten skall han anmäla sig i tullen. Tullkammaren skall föra diarier över de skeppare som avgå från orten och när de återkommer. Skulle någon skeppare vid årets slut fattas i diariet skall han inkallas till sjötullrätten och redogöra för sin segling. Man kommer att pröva om olika tullavgifter skall användas beroende på båtarnas byggnadssätt. Stockholm den 9 april 1811. J LILJECRANTS Kungörelse angående anläggning av en köping vid Arvika i Värmland. Stockholm den 22 april 1811.
M;s högstberörde Nådiga Kungörelse gifna föreskrifter, som ock från hvad Rikets Ständer i detta afseende bestämdt stadgat; hvadan Fullmägtige funnit lån på Tackjern icke kunna på de af Drätsel-Commissionen föreslagne vilkor af Banken utgifvas; — samt att E. K. M., som, vid underd. föredragning häraf den 4 Maji 1833, funnit detta ärende då ej föranleda till någon dess åtgärd, i Nåder velat genom den nu aflåtne Nådiga Propositionen lemna Rikets Ständer kännedom om de för verkställigheten af tackjernsbelåningen i Stockholm sålunda uppkomna oförväntade binder, på det Rikets Ständer måtte blifva i tillfälle att vidtaga sådana åtgärder och beslut, hvarigenom dessa hinder för framtiden kunde undanröjas. Hvad sålunda i detta ämne förekommit hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit; och som i afseende på frågan, huruvida Stockholms Stad rätteligen kan sig undandraga att ansvara för det Tackjern, som å stadens Tack jerns-Våg upplägges, Rikets Ständer funnit, att staden, enligt Kongl. Brefvet till Bergs-Collegium den 29 Mars 1748, jemfördt nied dea Ejcpcditions-UlskotlelsFörslag till und. Skrifvelse N;o 165. a65 af Stockholms stads Magistrat under den 6 Februarii 1749 utfärdade kungörelse, blifvit ålagd och sig åtagit alt hålla Våg för det Tackjern, som genom staden går, emot rättighet att, för hvarje skeppet Tackjern, som derstädes vågföres, åtnjuta något visst i vägarpenningar, samt allmänna Lagen, i 12 Gap. Handels-Balken , uttryckligen förpligtar den, som inlagsfä eller förlrodt gods örn händer häfver, att det vårda sorn sitt eget, och fullt återgälda hvad deraf genom hans vangömo eller vållande missfares eller förkommer; anse Rikets Ständer Stockholms stad vara ovilkorligen förbunden att ansvara för det Tackjern, som å stadens Våg upplägges.
STOCKHOLM, Elraéns och Granbergs Tryckeri, 1829* ldagVtskottets Beiiinkandt N:o 95.’ t N:o 95. Ankom till Exped. Utskottet den 16 Sept. 1829. Betänkande, i anledning af åtskilliga Motioner, om ändringar i Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813, emot fylleri och dryckenskap. Till LagUtskottets behandling hafva dels från Högloflige Rldderskapet och Adeln, dels från Högvördige Preste-Ståndet och dels från Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit remitterade nedan omförmälde, här i korthet samman* fattade motioner, åsyftande åtskilliga ä/zJ dringar i Kongl. May.ts den 24 Augusti 18j5 utfärdade Nådiga Förordning, emot fylleri och dryckenskap. 1:0 Herr Areid Ribbing har föreslagit, att de i berörde Förordning stadgade pen-, ningeböter alltid böra förvandlas till mot~ svarande fängelse vid vatten och bröd, eller ock till fängelse i mörkt rum. Följden af denna ändring skulle, efter Motionairens tan^ ka, blifva, att åklagare, sedan hoppet om sakoren upphört, inskränkte sig till de åtal, sorn Si A. till Riks-St. Fröt. 182g oth 18*9. 7 Samt. t Afd. t, 9:de Hd. tidra B-.dct. 2 LagUlsköttets Betänkande N.o 95. af sakens beskaffenhet påkallas, såsom då någon oftare beträdes med fylleri, eller, i sådan belägenhet, störer allmän ordning. Ett med nesa förknippadt ansvar vöre ock ett verksammare medel mot Författningens öfverträdande, än böter, hvilka af den förmögne erläggas med samma lättsinnighet, sorn betalningen för den rusgifvande drycken, och hos den fattigare ej sällan måste uttagas genom utmätning, till skada för hans redan nog lidande hustru och barn, 2:do Herr Lars Hjerta har anfört, att ifrågavarande Författning synes i flera afseenden stridande mot rättslärans första grunder och till sina moraliska verkningar vara af menligt inflytande på den stora massan af folket.
Rättegångs-Balken, i vissa fall, medgåfve vittnesmål i dens frånvaro, som saken anginge; att Maxe vistats utom Länet, på i3 eller 14 mils afstånd från Tingsstället, hvarföre hans hemtande till Domstolen under Tinget icke medhunnits; att kostnaden för hemtningen skulle, enär han varit medellös, drabbat Kongl. Maj:t och Kronan, och att samma olägenheter skulle inträffat vid 1828 års Ting, i händelse Maxe då äfven tredskats att sig infinna: Herr Advocat-Fiscalen ansåg alla dessa skäl till Bergs-Tings-Rättens anmärkta förfarande komma att förfalla, enär genom den i 11 Cap. ro §. Rättegångs-Balken gilna föreskrift, att den, som i brottmål käres till, men ej å Rättens 16 R. St. Jusi.-Oml. Emi.-Ber. d. iS Januarii i834> bud genast till svars kommer, bör till Rätten hemtas, äfvensom äf stadgandena i 12 Cap. samma Balk, deri Domaren medgifves rättighet att döma i mål, der Svaranden ej kommer tillstädes, tydligen syntes, dels att Lagstiftarens mening varit att förordna, det brottmål icke borde till handläggning företagas i den tilltalades frånvaro, dels ock att sistnämnde Capitel af Rällegångs-Balken endast hade afseende på tvistemål, hvaraf otvunget följde, att i brottmål vittnen icke lagligen kunde höras i dens frånvaro, som brottet föröfvat, hvilket ock, utom det att sådant läge i sakens natur, efter som frågan vore om någon viss persons handling, Lagen i i^rde Cap. i6:de §. Rättegångs-Balken, icke otydligen utmärkte, då den förordnade, att vittnen skulle aflägga vittnes-eden i Bägge delo-männens eller deras ombudsmäns frånvaro, och i i5 Cap. 1 §. samma Balk vore den för brott anklagade förbjudet, att genom Ombud svara; hvaremot och då sjelfva ordalydelsen af 23 §. i i^rde Cap.
Huruvida hans beräkningar äro riktiga, är icke möjligt hvarken för Hr Björnstjerna eller honom sjelf att bestämma; det tillhör Utsk. att härutinnan ingå i närmare granskning. Det synes mig emellertid både möjligt och troligt att dessa beräkningar äro riktiga, emedan den stegring i summorna, som förefinnes ifrån det ena förslaget till det andra, kan bero på högre egendomsvärden, och följaktligen högre inkomster af boställena, än de voro då motionären först väckte sitt förslag. Alt motionären, som från början åsyftat en fullkomlig förändring, nu skulle af aktning för indelningsverket hafva fråntradt sitt ursprungliga förslag, kan jag icke fatta. Han har visserligen framlagt tvenne alternativa förslag; men att han derföre skulle hafva upgifvit det första, kan jag icke inse. För min del anser jag det första förslaget vara det bästa, emedan jag tror, att indelningsverket är en föråldrad institution, som behöfver en omorganisation. Hvad boställena beträffar, torde deras utarrendering nu mera vara ganska vanlig, emedan, om de också icke af löningsdirekt:na blifvit utarrenderade, sådant dock skett af innebafvarne sjelfve. I den provins, der jag bor, och der fyra Reg:ten ligga, finnes f. n. blott en Regementschef, som bebor sitt boställe; alla de öfriga äro bortarrenderade. I andra orter är förhållandet nära nog enahanda, eller att högst få begagna boställena. Att naturligtvis både för boställsinnehafvarne sjelfva och ännu mer för det allmänna en ganska stor förlust skall härigenom upkomma, är gifvet, då boställena omöjligt kunna lemna samma inkomst, som om de utarrenderades på längre tid. Jag kan således icke finna att indelningsverket kan i det fallet försvaras, att det skulle vara rigtigt att den ene tjenaren, som har en befattning lika maktpåliggande som en annan, skall vara olika aflönad.
Då i öfrigt det icke sällan kan inträffa, att aflidne personer haft fordringar bos Stats-Verket, men arfvingar icke förr än efter flera års förlopp derom erhålla kännedom, har Friherre Cederström bestridt Utskottets förslag, med mindre att sådane anordningar komma att genom allmänna Tidningarne så väl inom fäderneslandet, som på utrikes orter, kungöras, roed kallelse för den, hvars anspråk blifvit godkändt och anordning derå utfärdad, att sjelf eller genom Ombud anordningen utlaga inom io:de årets utgång, räknadt från anuoncens införande i Tidningarne. Och har jemväl Grefve CronhjelmO. A.j anmärkt, alt bestämmandet af den föreslagne prsescriptionsliden för uttagandet af fordringar hos Stats-Verket, dels skulle gifva dödsstöten åt den ringa återstående Credit Stats-Verket eger, dels, efter hvad Grefven befarade, stöde i strid med föreskriften i Allmänna Lagen. Då i afseende härå det förhållande eger rum, alt medel icke anordnas innan den person, hvilken medlen tillkomma, om deras utfående sig anmält, och Praescriplions-Författningen af d. 8 Sept. 1824 förut bestämmer den tid, inom hvilken hos Siats-Verket innestående fordringar böra reqvireras, och Utskottets förslag, som skulle tillförbinda enskilde personer alt icke lemna outtagne de af dem begärde och för deras räkning utfärdade, blott för bestämd person gällande anordningar, är i öfverens - Stats-Ut skottets Utlåtande N:o tjo. 11 stymmelse med elen åberopade Praescriptions-Förfallningen, anser Utskotlet sig icke böra frångå dess ifrågavarande förslag. 17:0 Ifrån Borgare-Slåndet liar 5g §.
Hvad derefter vidkommer fabrikanterna, torde det vara bekant, att Taxerings-komitéerna för alla dem, som tillverka stämpelbara varor, från stämpel-kontoret inhämta upgift öfver så väl värdet som antalet af tillverkade varor. I afseende på sådana fabrikanter har man följaktligen ganska noga reda på, huru stor deras årliga tillverknings-summa är, och då blir det väl Taxerings-komitéerna och icke fabrikanterna som få svara för, att de blifva för lågt beskattade. Jag kan således icke i något fall finna, att de grunder, man anfört såsom stöd för förslaget, äro antagliga, och jag hemtar deraf anledn. att vara något envis i min förut gjorda anhållan. Hr von Koch: Tiden är redan långt framskriden och jag skall derföre icke länge uppehålla R. o. Ad. Frågan sönderfaller i tvänne delar, nemi. först, huruvida minimi-afgifterna skola försvinna, och för det andra om de skola förändras till det belopp de före sista Riksdagen ägde. Beträffande första delen får jag, i öfverensstämmelse med hvad jag förut anfört, endast yttra, att jag anser minimi-afgifterna vara orättvisa, otympliga och olämpliga, samt att de derföre böra borttagas. Man behöfver blott kasta ögonen på dessa afgifter för att finna, att ett fullkomligt godtycke i afseende på de särskilda klasserna gjort sig gällande. Åtskilliga talare hafva sagt, att de medgifva, det sjelfva principen för minimi-afgifterne är oriktig, men att de icke vilja borttaga dem förr än de grunder, på hvilka vår BevillmsFörordn. är byggd, blifvit ändrade. Hvarföre kan man då icke borttaga dem jemte de dåliga grunderna? Ju sämre dessa grunder äro, desto sämre blifva äfven minimi-tarifferna. Just det är, efter min öfvertygelse, det oriktiga uti nämnde tariffer, att den fattigaste måste betala den fulla procrn, som i förordmn är stadgad, så vida han icke antingen kan förete bevis om sin oförmåga att den erlägga, eller åstadkomma en bevisning öfver att hans rörelse icke är så stor, att han kan betala en sådan afgift.
Bland mina bekanta finnas tvenne unga fruar, och jag vågar påstä, att de icke en gång bland tio sammanträffa, utan att samtalsämnet utgöres af deras — - tjensteflickor. Fru A. beklagar sig öfver, att hennes tjensteflickor äro så » nosiga », slarfviga och likgiltiga om husets väl; fru B., att hennes äro elaka vid barnen, när de komme åt o. s. v. Tjufaktiga kunna de nu i de två nämda hemmen icke gerna komma åt att vara, ty det händer icke ofta, att nyckeln till brödskåpet ute i köket glömmes qvar mellan ett par måltider, eller att sockerskålen eller småbrödskorgen skulle lemnas utom lås oeh bom. Men låt nu dessa fruars tjensteflickor komma tillsammans, oeh strax skall man få höra, att de ha hvarken färre eller mindre fel att märka på sina matmödrar än de, som dessa kunde tillvita dem. Visserligeu kan det vara sant, att i de flesta fall ett dylikt omdöme af en tjenare ej är mycket att lita på, men då jag öfverraskar mina nämda bekanta midt i hvardagslifvet, i köket ibland deras tjensteflickor, då finner jag till matmödrarnes skam, att tjensteflickornas » baktal » icke var så alldeles utan skäl. Mycket kunde vara att säga i denna sak, men detta må vara nog. Matmödrar, viljen I hafva edra tjenarinnor bättre, blifven då först sjelfva bättre. Ty här gäller utan gensägelse det gamla ordet: » sådan herre sådan dräng ». Visserligen är det sant, att » ingen regel gifves utan undantag », men jag tror att undantagen ej skola blifva synnerligen många, om vi sjelfva i frågan ställa oss rätt, icke allenaast rättsligt utan också moraliskt rätt. Låt tjenaren känna, att du på sätt och vis räknar äfven honom till huset, så skall han eller hon med mera tillgifvénhet fästa sig dervid.
Iallmänhet då man tillstyrker indragning af ett embetsverk, och tillika föreslår att ett annat verk skall öfvertaga göromålen samt anvisar en fond, som i indragn.staten icke är nämnd, hvarå de som innehafva fullmakter skola erhålla arfvoden; så bar man icke noga betänkt hvad som är egentliga föremålet för statsreglering. Är man missnöjd med förvaltningen af en myndighet, niå man då föreslå rättelsen i instructionen för densamma. Anser man ett embetsverk bestå af för många eller för få ledamöter, må man då föreslå indragning eller tillökning, men må man icke skapa ökade utgifter på indragn.- stat, när de äro onödiga. Med den sista välda talaren instämmer jag deruti, att det är oriktigt att göra de högsta einbetsmännen till förvaltande embetsmyndigheter, hufvudsakligen af det skäl, att de i sådan händelse blifva jäfvige att yttra sig, derest ärendet underkastas K. M:s pröfning. Man har svårt att af detta betänk, inhemta hvarföre Utsk. föreslagit denna half-mesure. Om man önskar reform i medlens användande, må då StatsUtsk. uppgifva i hvilka delar rättelse är af nöden; men må man derjemte förstå, alt det ingalunda är ändamålsenligt för samhället all Konungens rådgifvare sättas uti en ställning, som hindrar dem att i vissa frågor gifva Konungen råd, så att de utaf ett kommande Const.Utsk. icke kunna ställas till ansvar för felaktiga åtgärder. Jag instämmer i anhållan om åtei remiss af betänkandet. Hr von Troil: Den grundsatsen att Konungens rådgifvare icke böra deltaga i underordnade förvaltningsgrenar äger visserligen i allmänhet sin fullkomliga riktighet. Utsk. har likväl trott, att undantag kunde någon gång hafva skäl för sig, och alt saken här vore verkställbar, derföre att de åligganden, som det nya embetsvcrket pålades, icke vore af någon hvarken invecklad eller vidlyftig beskaffenhet, bestående hufvudsakligen endast i anordningar af löner till åtskilliga consuler och anordningar i runda summor af medel till sjöexpeditioner.
Be slut vara till kraft och värkan upphäfvit genom i8ogoch 1810 årens Ständers fattade beslut, samt att Utskotten icke eller kunnat förena sig derom, att, vid uppskattande af hvarje stads tunga af inqvarteringsbesväret, jemväl i beräkning böra tagas de förmoner staden anses hafva af Garnizo~ nens vistande pä stället; hvarföre ock Utskotten sluteligen förklarat sig icke hafva funnit anledning till frånträdande af de hemslällanden, som i Betänkandet N:o 67 innefattas. Då man utaf 1809 och 181 o årens Ständers fattade Beslut nu vill draga den slutsats, att städerna äro befriade ifrån all inqvarteringsskyldighet, och då följden af ett sådant stadgande skulle blifva, att Statsverket genast åbragtes en kostnad, af minst 5oo,ooo R:dr för inköp eller uppbyggande af Casserner endast åt manskapet och Stallar; att ett betydligt årligt anslag erfordrades för den såkallade servicens anskaffande; och att detta sluteligen skulle leda dertill, att inqvarteringskostnaden jemväl måste ersättas för tågande trupper, torde Högloflige Ridderskapct och Adeln finna frågan vara af den vigt, att grundligheten af Utskottens anföranden närmare bör pröfvas, innan Ridderskapet och Adeln beslutar om ett sådant städernas frikännande ifrån inqvarteringsskyldigheten. Den 15 Jan u arli e. in. 217 Efter den citation Utskotten sjelfve gjort af 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut i denna fråga (pag. 1 i första Betänkandet) förekommer icke ett enda ord, som fränka uner städerna inqvarteringsskyldigheten, utan hafva Rikets Ständer endast, "i betrag"tande deraf, att med rättvisa och jemn för”delning af skyldigheter medborgare emelian vore öfverensstämmande, att inbyggare i "de städer, hvarest Garnizoner äro förlagde, ”icke ensamme borde vidkännas kostnaden "af en anstalt, som, med afseende på Stadens och alla dess medlemmars säkerhet vo”re vidtagen, ansett inqvarteringsbesväret