Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Landets näringsidkande klasser motse derföre med spänd uppmärksamhet Rikets, nu församlade Ständers åtgörande i denna fråga. Ått här söka uppräkna orsakerna till denna stora penuingebrist, hvilka äro många, dermed torde mindre vara vunnet; kufvudsaken vore väl att kunna utfinna något någorlunda snart verkande botemedel, hvilket icke kan ligga i en enda individs förmåga, utan snarare i flores eller i representationens samfällda, på mogen pröfning grundade beslut. Upphäfvaudet af sista mom. i 7 § af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 26 April 1861, som hittills hållit hypotheksföreningarne inom alltför trånga gränser, och förändring i 11 § af samma Förordning skulle obestridligen bidraga till penningebristens afhjelpaudc bland den jordegande befolkningen, i synnerhet sedan hypotheksföreningarne finge mera fritt och obehindradt röra sig med utsläppande i rörelsen af obligationer, då penningar icke vore att tillgå. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Men innan här, likasom i de flesta öfriga europeiska länder, ett ordnadt fondsystem blir infördt, hvarom jag tvänne föregående riksdagar tagit mig friheten motionera, fastän hittills fruktlöst, tror jag icke, det vi kunna för någon längre tid frigöra oss ifrån esomoftast återkommande penningeförlägenhet och brist på rörelsekapital. Emellertid, då jag icke, som förut blifvit antydt, tilltror mig kunna framlägga något detaljeradt förslag till hastigt afhjelpande af vårt stora penningebetryck och bekymmer, utan öfverlåter detta till det Utskott, dit denna min motion blir remitterad, vågar jag endast härigenom fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten att härutinnan skaffa, om icke fullkomlig bot, åtminstone lindring, och torde jag få göra mig förvissad, att det Utskott, som kommer att behandla denna vigtiga fråga, deråt egnar all den uppmärksamhet, som frågans vigt, kräfver. Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1865. Per Persson, från Wermlands län. Af .lohan Fredrik Fredriksson från Upsala län, om anslag för utvidgning af lägre elementarläroverket i Enköping.
Jag tager mig den friheten att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet vid vigten af att bifalla Utsktns förslag och icke Hr Rosenblads. Det lärer vara obestridligt, att de oclrojer, som äro utfärdade af K. M. för olivar, banker, icke äro lag för Svenska folket i vidsträcktare mån än de öfverensstämma med K. kungörelsen af den 14 Januari 1824» och jag åtminstone anser det ganska betänkligt att R. o. Ad. skulle genom en förklaring! vid detta tillfälle decretera , att alla dessa oclrojer äro lagligen förbindande, ehuru de möjligen kunna vara stridande emot en af Konung och .Ständer antagen lag i detta afseende, hvilken för det närvarande icke är någon annan än K. kungörelsen af den i4 Januari 1824. Jag tillstyrker på denna grund bifall till Utsktns förslag. Hr Rosenblad: Det är just för att förekomma hvad Hr Dalman nu afsett eller den möjligen godtyckliga tydningen af 1824 års författning, hvaraf vi i föregående plena haft flera exempel, som jag framställt mitt förslag. Jag får erinra, att dessa oclrojer för privatbankerna äro för dem ensamt gällande föreskrifter eller lagar, men icke för Svenska folket, som ingalunda är underkastadt dessa oclrojer. Det är för bolaget, som de utgöra speciella lagar eller föreskrifter. Att underkasta dessa oclrojer godtycklig tolkning eller godtyckliga slutsatser af 1824 års författning, det tror jag skulle vara att blottställa dessa bolag alltför mycket, och det är just af delta skäl jag vågat föreslå den redactionsförändring, hvilken jag underställt Hr Frih. o. Landlnr.s pröfning. Frih. Cederström: Ulsk:ns förslag, som innefattar, att hvad K. kungörelsen den i4 Jan. 1824 stadgar angrde enskilda banker eller disconler, hädanefter skall gälla endast i afseende på sådana banker, som redan äro inrättade, är dock ganska nödvändigt att sålunda blifva faststäldt, emedan eljest står hela 1824 års kungörelse qvar och ett actiebolag kan bildas, som anhåller hos K.
Härigenom får denna oansenliga stoftnederbörd en ofantlig betydelse för vårt jordklots utvecklingshistoria, och vid densamma fästes dessutom det spännande intresse, hvilket vi ovilkorligen hysa för allt, som bringar oss en verklig erfarenhet om den utom vår jord befintliga materiella verlden. Jordens bebodda länder egna sig dock mindre väl för dylika undersökningar, enär de i ringa mängd nedfallande kosmiska stoftpartiklarna här endast med svårighet kunna skiljas från kulturstoft, härrörande från menniskornas bostäder, från industriens affall, från ångmaskinernas och hyttornas skorstenar. Annorlunda är deremot förhållandet på den höga nordens snö- och isfält, långt aflägsna från menniskobostäder och ångbåtars stråkvägar. Hvarje främmande stoftkorn kan här lätt urskiljas och tillvaratagas, och stor sannolikhet förefinnes, att kulturaffall här nästan fullständigt saknas. Det är häraf sjelfklart, att jag ej ville försumma det första tillfälle till förnyade undersökningar i den antydda riktningen, som vår ofrivilliga rast vid drifisfältet erbjöd. Strax efter det Vega lagt bi, gick jag derför ned på Hårstjerna från Taimur-kusten. Antedon Eschrichtii J. Müller. 3/5 af nat. storl. isen för att se till, om ej äfven här något sådant metallhaltigt stoft, som jag förut träffat norr om Spetsbergen, funnes på isens yta. Något dylikt syntes dock ej. Deremot märkte löjtnant Nordqvist små gula fläckar i snön, hvilka jag bad honom insamla och lemna till undersökning åt dr Kjellman. Jag förmodade nämligen, att fläckarne utgjordes af diatomace-slem. Efter undersökning förklarade emellertid Kjellman, att de icke härrörde af något organiskt ämne utan af kristalliserade sandkorn. Äfven jag undersökte dem nu närmare, men beklagligen först morgonen efter det vi lemnat isfältet, och fann då, att det förmodade slemmet utgjordes af svagt gula kristaller (ej bitar af kristaller) utan inblandning af främmande ämnen. Mängden af kristaller, som erhölls af ungefär 3 liter snö, skummad från snöns yta på ett område af högst 10 qvadratmeter, uppgick till närmare 0,2 gram.
A urtima Landsting må, med undantag af sådana frågor, hvarom i 59 § förmäles, ej annat ärende till behandling komma, än det eller de, för hvilka Tinget påbjudet och utlyst blifvit; och gälle, i afseende på tiden för Tingets sammanvaro och förlängning, hvad i 3 § om lagtima Landsting sagdt är. 19 § (§ 16). Ledamöter i urtima Landsting äro desamma, som vid sistförflnlna lagtima Landsting enahanda uppdrag innehaft. Har under tiden, genom dödsfall eller annan orsak, ledighet inträffat, varde val till den lediga platsens återbesättande i stadgad ordning anstäldt; och räcke för den valde uppdraget så lång tid, som för den afgångne skolat lagligen återstå. 20 § (§ 20). När urtima Landsting påbjudet är, utfärde Konungens befallningshafvande kungörelse derom med utsättande af tid och ort för sammanträdet samt de ärenden, hvilka dervid skola förekomma, och gifve tillika Tingets ordförande deraf del. Kungörelsen skall så tidigt ut färdas, att den, inom tre veckor före sammanträdet, kan vara i länets samtliga kyrkor uppläsen. 21 § (§ 17). Landshöfding ege, i kraft af sitt embete, att i Landstings öfverläggningar, men ej i dess beslut deltaga. Är ej Landshöfding i länet tillsatt eller förordnad, eller har han förhinder, ege den i tjensten äldste ledamoten i Landshöfdinge-embetet den rätt, nu sagd är. 28 216 22 §. Konungens befallningshafvande åligge tillse, att Landstings beslut må, genom kronobetjeningen eller sockennämnderne, der så lämpligen ske kan, eller ock genom de särskilda styrelser och befallningsmän, som Landstinget kan för sådant ändamål utse, varda till verkställighet befordrade. 23 § (§ 25). Konungen utnämner för hvarje gång ordförande i Landstinget, hvarom Konungens befallningshafvande läte, så fort ske kan, genom allmän kungörelse, länets inbyggare underrätta. 24 § (S§ 35, 36).
N:o g4> 9 ve Tollj att, gemensamt med Konungens Befallningshafvande i Malmöhus och Christianstads Llän, höra samtliga Extra Rotehållare öfver följande, af Kongl. Maj:t i Nåder gillade Propositioner, till grund för den dittills varande Extra Roteringens förvandling i ordinarie eller Ständigt Knecktehåll: 1:0 att Rotehållarne, i stället för 3 573 man Soldater och Båtsmän, som i krigstider böra af dem uppsättas och beklädas, åtaga sig att hålla 2000 man ständige Soldater, hvilka med Torp och jord, eller motsvarande underhåll in natura jemte boningsställe på Rotens egor, borde förses; derutöfver Rotehållaren för Soldatens underhåll vid Möten och Mönstringar borde årligen erlägga 8 Bdr samt hvart tredje år förse Soldaten med en ny släpmondering, i fullkomlig likhet med lifmonderingen. Häremot blefvoRotehållarne försäkrade, att icke med någon annan utgift, af hvad namn det vara må, i och för roteringen belastas, samt att äfven njuta befrielse för de hittills vanliga utskrifningseller rotepenningar; 2:o att under fredstid 400 Rotar skola, till lättnad i roteringsbesväret, få vara vacante, emot erläggande af Sex Tunnor Spannmål, hälften Råg och hälften Korn, till Kongl. Majit och Kronan för hvarje ledig Rote, Möteseller Passevolance-afgiften inberäknad; 3:0 att de Roteringsskyldige, i händelse de härutinnan ingå, ega att, efter gemensam öfverläggning, i underdånighet föreslå det sätt io <Sla'ssami Oec, UtsTt. Vt/. N:o 94. oell de utvägar, som kunna leda till en billig och jemlik rott ringsjemkning emellan de extra rotering underkastade hemman, derefter Kongl. \ Maj.c i Nåder vill förordna hvad ratt och billigt vara kan.
Först och främst är det ovisst, hvad som af hvar och en menas med uttrycket hufvudbanor och dessutom icke sagdt, att flere, än de i den K. Propos: n omnämnde, skola på Statens bekostnad anläggas. Beträffande de andra banorna, de må nu kallas hufvudbanor eller bibanor, — skillnaden emellan dessa båda benämningar torde under stundom vara ganska svår att bestämma — så innehåller K. M:s nådiga propos. mot slutet, ”att det såsom hittills på den enskilda industrien och företagsamheten i landet må ankomma att företaga och utföra de smärre jernvägsbanor, hvilka för kommunikationsbehof af mindre utsträckning erfordras, dock etc.”; nemi. de som äro smärre eller kortare än från Stockholm till Götheborg eller till Malmö. Den jernbana inom Westergötland, hvarom Gr:n talat och hvilken skulle sammanbindas med den från hufvudstaden löpande, som, enl. den nåd. propos:n, borde anläggas på Statens bekostnad, kan jag icke anse annorlunda än som en mindre bana, emedan den skulle på ena stället skiljas från hufvudbanan och på det andra förena sig med den. I den K. Propos:n finnes intet hinder lagdt för enskildte att förena sig om anläggande af en jernbana öster om Billingen i fall Statens bana kolonier att löpa vester derom eller i omvändt fall, om Statsbanan kompier att anläggas öster om Billingen, Den 21 December. 345 att anlägga banor åt Mariestad, Thorsö eller Kollandsö om man så vill och såvida de enskilte hafva förmåga att sätta en sådan plan i verket. Icke heller kan jag inse, att den K. Propos:n förhindrar, eller har för afsigt att förhindra, enskildte att förena sig om anläggande af banor inom Östergöthland och Södermanland. Staten skall icke förbehålla sig något monopol, men förbehålla sig att på egen bekostnad anlägga en eller par lmfvudbanor. Man kan väl icke skäligen ifrågasätta att enskilda planer och intressen skola kunna förhindra Staten, att för sitt hufvudsakliga och allmänna intresse, anlägga banor hvar som helst, der Statsmakterna finna sådana för Riket i allmänhet nödigt och nyttigt. Gr.
Första mom. gifver tillkänna, ”att, der ej annorlunda finnes särskildt föreskrifvet, de anvisade beloppen komma att utgå under åren 1841 — 1844 med 4: årligen, dock att de medel, som ett år reserveras, må kunna under ett följande år disponeras.” Detta innefattar synbarligen samma föremål för anslagen, som 3 punkten; och den 2 punkten innehåller, ”att medlen endast må reqvirera» i mån af behof att dem använda.” Det följer ju af sigsjelft, att när arbetet är fullbordadt och anslagets föremål är vunnet, så måste de medel, sorn finnas qvar, vara besparade. År åter arbetet icke fullbordadt, så följer af den 1 punkten, att de medel, som under ett år blifvit reserverade, kunna under ett följande användas. 4 punkten, som innehåller, ”alt afbetalningar och räntor å de summor, hvilka såsom lån anvisas, komma att lill Riksg.cont. ingå,” visar också tydligen conseqvensen deraf. Jag tror alltså alt hela 3 punkten kunde utgå. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: För min del skulle jag tro, att det för tydlighets skull vore väl, om det bestämdt uttrycktes, att de summor, som K. M. anser under eli år ej böra användas för det ändamål, hvartill de varit afsedda, ej må disponeras till andia företag, så att, t. ex. om på anslaget för befästningsarbetena besparingar skulle uppkomma, dessa ej må kunna användas för att fylla den brist, som skulle kunna uppstå i ett annat anslag. Någon slags våda derför, alt, på sätt Hr von Hartmansdorff yttrat, enskilda corporationer, som ingått i företag och som icke hunnit fullborda arbetet innan nästa R. St:s sammanträde, skulle kunna gå i mistning örn hvad som återstår af anslaget, och som fordras till företagets fullbordande, tror jag ej kunna uppkomma. Det är här medgifvet, att dessa företag få beräkna sitt anslag t. o. m. det sista året, som statsregleringen omfattar.
Men allting bör ske med måtta och urskillning. Aldrig kan det blifva god ton att med presenter formligen öfverösa en person, hvilken man faktiskt ingenting i den vägen är skyldig. Ett sådant presentande måste antingen uppfattas såsom en mycket markerad kärleksförklaring eller också som — barmhärtighetsverk! Men barmhärtighetsverk mot en väl aflönad och rikliga biförtjänster åtnjutande prästman, det är dock nästan väl mycket malplaceradt! Det finns ett nobelt och värdigt sätt att * Trogen sin grundsals alt ej undei trycka någons mening, då den kan gifva uppslag till hälsosam eftertanke och diskussion, lar redaktionen ej velat vägra plats för följande framställning, som onekligen har sin ganska allvarliga sida. Ämnet saknar ej ömtålighet, men vi hoppas, att då vi öfvervunnit vår tvekan, ingen allvarlig läsa rinna bör kunna misskänna författarens god&lt; uppsåt eller den fond af behjärtansvärd sanning som ovillkorligen gömmes i lians artikel. visa sitt erkännande åt en god kyrkans tjä- nare. Det är att lämna honom penningar till utdelning åt fattige och sjuke. Men huru många af våra prästbeundrarinnor begagna denna m e t o d? I stället tyckas de öfverträffa hvarandra i utfinnandet af de mestolämpligagåfvor. En sänder sitt prästerliga ideal ett dussin strumpor, märkta med den afgudades initialer, icke förglömmande att på ett diskret sätt nämna, att hon själf med många ljufva tankar broderat dessa bokstäfver, en annan skickar sin betjänt upp med en låda Bordeaux-vin, en tredje ger guldklockor åt » den snälle pastorns » små gossar. Men det ginge väl an, om de beundrande damernas tacksamhetsbetygelser inskränkte sig till sådana jämförelsevis oskyldiga saker. Vi komma nu till besökens kapitel. Icke alla kvinnor, som förälska sig i en ordets förkunnare, hafva lyckan att kunna göra hans bekantskap inom societetslifvet. De begagna då den utvägen att uppsöka honom i hans hem och begära enskildt samtal med honom. De äro naturligtvis andligen bekymrade och önska hans prästerliga råd och upplysning. I följd af sin ställning som själasörjare kan en präst icke afvisa ett sådant besök.
Me ser nationer: af Herr Tersmeden, Nils: ”Utskottet liar genom formligt beslut förklarat en sammanjemkning till ett utlåtande af samtliga Riks-Ståndens tankar vara overkställbar, eller, med andra ord, ansett Grundlagens bud i detta fall ej stå alt fullgöra. Efter min uppfattning af dess ordalydelse, skulle då ej annat hafva återstått, än att de oförenliga skiljaktigheterna till samtlige Riks-Ståndens behandlande anmäla. Om Utskottet så hade förstått 56 §. Regerings-Formen, bade Riksens Ständer redan länge sedan varit satte i tillfälle att sjelfve vidtaga de åtgärder, de vid frågans dåvarande ställning bade funnit lämplige, för alt närma sig ett önskadt mål. I dess ställe bar man funnit sig befogad och pligtig att inpassa tvänne Stånds tankar i Utskottets förslag, alldeles oberoende af hvad de tvänne andra för deras del beslutat. Detta steg skulle äfven jag försvara, derest Utskottet förut bade underkänt Ståndens rätt att yttra gemensamma tankar, hvilka ligga på sidan om Utskottets afgifna förslag; men då så ej skett och svårligen kunnat ske, anser jag denna åtgärd sakna tillräckligt stöd af grundlagen. Den bringar ej liufvudfrågan ett steg närmare sitt slutliga mål, •— ett representations-försiag, hvarom man möjligen kan blifva ense, — men kan, om den binner fullföljas, i strid med grundlagens anda, leda derhän, att, genom omröstning i förstärkt Utskott, framtvinga ett eller annat grundlags-förslag, hvilket hvarken är lill sina hufvudgrunder af Stånden godkändt, elle)'ens hufvudsakligen bygdt på en sammanjemkning af deras serskilda tankar. Detta förfarande innebär ett försök, — alltid fruktlöst, •— att i en stor samhällsfråga med en voterings-sedel bilägga en strid emellan tvänne ytterligheter, — liksom man kunde lyckliggöra en del af nationen på den andras bekostnad, och samhällets trefnad stöde att vinna med ett beslut, hvarigenom hela classer skulle finna sig förfördelade.
Ridderstad (motion N:o 164), hvilken framställt enahanda förslag, som det, hvilket innefattas i Friherre af Ugglas här ofvan anförda motion; inom Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtigen Fr. Aug. Forsbeck (motion N:o 256), med hvilken Riksdagsfullmägtige Anders August Andersson från Östergötlands och S. Jonsson från Jönköpings län sig förenat och hvars yrkande sammanföll med de förslag, Bih. till R. St. Prot. 1865 $ 1866. 4 Sami. 1 Afd. 22 Haft. 3 18 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 54. dem Friherre af Ugglas och Herr Ridderstad i deras nyss omförmälda motioner framställt; af Riksdagsfullmägtigen Lars Daniel Andersson från Wermlands län (motion N:o 333), med hvilken Riksdagsfullmägtige P. Persson, P. Eriksson, A. Jonsson och Olof Olsson i Olebyn, alla från Wermlands län, sig förenat och som i likhet med Herr Waldenström föreslagit, att Rikets Ständer vid innevarande riksdag måtte bestämma nordvestra stambanans sträckning genom Wermland från Christinehamn öfver staden Carlstad till Arvika och Charlottenberg i den rigtning, som blifvit på Statens bekostnad utstakad, och derjemte, så långt Statens tillgångar sådant medgifva, anslå erforderliga medel till banans byggande; samt af Georg Nyqvist (motion N:o 358), som, under anförande att, då den undersökning, som hittills hållits rörande den nordvestra stambanans framdragande i en nordligare rigtning än öfver Carlstad, väl ledt till utredning af de tekniska förhållandena, men ej af de ekonomiska fördelarne för provinsen Wermland och för riket af de olika linierna, hemställt att en fullständig och opartisk undersökning af den trafik, som utefter båda linierna kan uppstå, måtte af Rikets Ständer beslutas och att, intill dess denna undersökning blifvit verkställd, anslag ej måtte beviljas för någon annan del af nordvestra stambanan mellan Christinehamn och Arvika än den, som är för båda sträckningarne gemensam.
Jag vädjar lill de Hrr, som äro från Westergöthland och frågar dem om icke jordegendomarne i Westergöthland i allmänhet stigit omkring 50 proc. i värde, sedan Götha kanal öppnades; och om icke landtmannaprodukterne derifrån i medeltal stigit omkring 25 proc. sedan dess. Detta landskap, fordom Sveriges kornbod kalladt, hade på en tid nedsjunkit i välmåga: men sedan kanalen blef färdig, har välmågan åter höjt sig i en progressiv skala. Detta lärer väl ingen kunna bestrida. Det är väl möjligt att, på sätt en talare här Den 29 Juli e. ra. 357 yUrat, den icke så direkte verkat till förmån för Stockholm; men jag tror dock att äfven denna stad kan hafva någon nytta af att i ett svårt år kunna draga spanmål från aflägsnare provinser. Hafva de anlagda kanalerne icke gagnat på annat så hafva de åtminstone framkallat en ökad rörelse med ångfartyg. Såsom ett motskäl emot dem som påstå att lä resande skulle komma att begagna den projekterade jernvägen, ifall den blefve anlagd, behöfver jag blott hemställa till dessa Hrr, om väl någon för 25 år sedan skulle hafva trott att cirka 50 ångbåtar hafva sysselsättning med transporter emellan Stockholm och kringliggande orter. Då man för ej så många år tillbaka betvillat att en ångbåt skulle kunna bafva vinst på alt gå emellan Norrköping och Stockholm, gå der nu tre och aktieteckning för den fjerde är i fråga. Sammalunda är förhållandet med åugbåtsfarten på Norrland. När fråga derom först uppstod; frågade man hvem som väl skulle kunna komma att resa från detta folkfaltiga land. Innan kort hade likväl 2:ne ångbåtar full sysselsättning, nu är del fråga om att bygga ännu 2:ne nya fartyg för denna kommunikationslinie och sedermera måhända än ytterligare två och man tror alt det ändå icke skall räcka till. Hvarföre skulle då ej en liflig rörelse lika väl kunna uppstå på en linie förenande rikets 2:ne största vattendrag? En värd talare har sagdt att antagande af ifrågavar:de förslag skulle kunna leda till landets financiella förderf och att dess kapitaltillgångar deraf skulle förstöras.
Hvar gifves väl då något skäl att afslå detsamma? Ar det ej lagstiftarens pligt, att söka undanrödja ett trätofrö, som under loppet af århundraden söndradt församlingarne och deras lärare? Om frid och försoning någorstädes böra finnas och befordras, är det väl företrädesvis emellan dem: och det är lagstiftningens pligt att befordra ett sådant förhållande. Dä vi veta att denna fråga vid hvarje riksdag återkommer, att ständiga processer i detta afseende förekomma, samt att en lagtolkning dervid någon gång gör sig gällande som står i strid mot lagens rätta anda och mening, och saknar stöd af privilegier; är det icke då skäl uti, alt förändra det missförstådda stadgandet? Jag måste derföre för min del yrka och vördsammast tillstyrka, att R. o. Ad. med afslag å betänk, täcktes fästa något afseende på den af mig afgifna reservationen. Hr Printzensköld, Carl: Det är ett fel som R. St:s Utsk. i allmänhet begå, dä de tillägga sig rättighet att, vid afgörandet af Den 30 September. 519 väckta motioner, sjelfve väcka motioner genom framställning af splitter nya förslag, hvartill de remitterade motionerna ej gifva ringaste anledning. Till detta fel hafva de sammansatta Lago. Ekon.ötskm, likasom^ den värde reservanten, gjort sig skyldige. Då man genomläser de 8 moni., som i Utsk:s betänk, upptaga det hufvndsakliga innehållet af motionerna, skall man förgäfves der söka upptäcka eli enda ord, som åsyftar att hos R. St. utverka en förklaring af hvad nu gällande lag stadgar om underhållsskyldigheten af prestgårdsbyggnad. Hvarje motionär, som vidrört 26 Cap. 1 och 2 §§ B.B., har icke gjort det annorlunda, än alt de yrkat att den byggnadsoch underhållsskyldighet, som nu åligger församlingarne, skulle i stället öfvertlylias på kyrkoherdarne.