Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
December i8a3 innehåller underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t, att husbehofs — märk — husbehofsbränvinsbränningens inskränkning ej måtte komma i fråga, så vida ej krig, förenadt med missväxt, skulle inträffa; samt att bränvinsförbud ej ägde rum år 1826. Jag anser i likhet med hvad Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie yttrat, då denna fråga sist förevar, att sedan Bränvinsbränningen fortgått åtta månader af året, och sådana orsaker inträffa, som nu förefinnas, har Regeringen icke allenast ägt största skäl för beslutet, utan äfven full rätt 8 Den 3 Julii. dertill, emedan frågan utgör ett ekonomiskt mål. Det underdåniga förslaget till Författning i ämnet från Rikets Ständer vid 1823 års Riksdag betager ej Regeringen en sådan rättighet; och jag vågar hemställa, huru vida ej de stora Bränvinsfabrikerne ostört fått fortfara kanske till större ytterlighet bela sommaren, och Regeringens afsigt förfelats, om ventilation, föranledd af en Kongl. Proposition, skulle inom Stånden ägt rum, der i ordets bemärkelse enskilta in teresset skulle bevakats genom bordläggning och långa tal, samt beredande af den längsta möjliga tids utdrägt, Delta allt har förekommits genom Regeringens visa beslut, att på en gång förbjuda Spanmålsutförsel, samt anbefalla Bränyinsbränningens inställande. En åtgärd, som erfarenheten 1826 tycktes påkalla, och hvilken till sin välgörenhet erkännes ej endast af allmänna rösten, utan äfven troligen af en och hvar, som ej ur lika synpunkt betraktar alla Regeringens åtgärder, de må innefatta något till äfventyrs begångit misstag, eller för Landet mest välgörande Författningar; och jag betviflar ingalunda, att om de åtgärder Regeringen vidtagit, uteblifvit ännu en kort tid, skulle dröjsmålet gifvit anledning till både grundade och häftiga besvär för en sådan uragtlåtenliel, kanske af samma personer, som nu så ifrigt klandra det i rätt tid fattade beslutet. Den 3 Julii. 9 i8a3 voro Pistoriska inrättningar ock Konstbrännerier så litet kända, att Rikets Ständer då ej ansågo sig böra vidtaga åtgärder till deras inskränkning.
Ståndet ansåg sista perioden af 10 §. ”dock med rättighet att, om han vill, af deras tillgångar eller arbete åtnjuta ersättning för den kostnad, han sålunda fått vidkännas/’ böra alldeles utgå. 3:o Skulle en ny §., i ordningen den 14:de, införas af följande lydelse: ”1 det fall, att egare af större jordegendom, Bruk eller Fabrik redan eger eller, efter erhållet tillstånd af öfrige församlingsboer, genom Sockenslämmobeslut hädanefter inrättar enskild fattigvård för sitt ego område, vare lian skyldig att för de fattiges understöd inom samma omtåle utan församlingens betungande ansvara. Och kommer i följd häraf numerordningen af de öfrige §. §. att förändras. Bih. till R. St. För att göra Kronobetjeningens handräckning ännu mera tillgänglig i det fall, 20 §. omförmäler, ansåg Ståndet denna handräckning höra kunna å landet lemnäs af Kronofogde eller Länsman. I öfriga delar hlef Lagförslaget bifallet, äfvensom Ståndet gillade Utskottens hemställan, det Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, i den nion förslaget antages, Författning i enlighet dermed må utfärdas. Och skulle de Respective Med-Stånden vänligen inbjudas att i dessa beslut med Bonde-Ståndet sig förena. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets Utlåtande: N:o 436, i anledning af Herr Bagges motion, orri anslag till ett mud derverk och rivierets upprensning vid Uddevalla. Bifölls. och Mern. N:o 438, angående verkställd omröstning, i anledning afRiksStåndens olika beslut, rörande grunderne för allmänna bevillningen, samt föreskrifterne för tillämpningen deraf. Lades till handlingarne. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln. S. D. Återremitterades Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 6 sistlidne Februari och den 1 dennes på hordet lagde Betänkande N:o 30, angående gemensamma Nämnder för vården örn Iläradernes och Länens gemensamma angelägenheter. Från Högvörd. Preste-StIndet.
— För mig finnes ingenting bättre än klostrets heliga tillflykt, och inom ett år skall Christen Urhan, » gudsbarnet i orkestern », såsom de kallade mig, vara helt enkelt broder Wilhelm. — Se så, ännu en handtryckning, och farväl! Han skulle gå, men jag höll honom tillbaka. — Men sag mig då namnet på er sångerska? bad jag. — Ja, hör det och glöm det icke; det skall snart för dilettanterna i Paris betyda detsamma som ånger, skam och samvetsförebråelse. Hon heter Jenny Und. å. de Pont mart in.Musikalisk revy af Volontaire * K. Operan: Barberaren i Sevilla, Faust, Hugenotteroa (repricer). Konserteäsongen. Vasateaterns kassapjeser. Kgl. tyerans repertoir, där de egentliga mästerverken under senare tiden varit lätträknade, pryddes i mars af Rossinis yppersta buffa — modellen för dem alla — II barbierc di Seviglia. Eugène Beaumarchais7 sprittande, lifliga komedi hade redan 1780 satts i musik af Paësiello, som därmed hade en lysande framgång. Sjelfve Beaumarchais, som, fiende till dramatisk musik, med stort missnöje förnummit sin komedis operiserande, blef hänförd af den lätta lekande musiken och försonad med operationen. Också förstod Rossini mer än väl svårigheten af sitt företag. Han hade artigheten skrifva och bedja föregångaren om tillstånd, hvilket denne, ehuru högst konsternerad, behagade gifva. På tretio, iretio dagar skrefs derefter den nya barberaren. Roms dUeltanti råkade nu emellertid i lågor. Göra om Paësiello, hvilken skamlighet! Paë9iello sjelf hade, ledsamt att nämna, sitt lilla finger med i denna röra. Rossini visade oskuldsfullt Paësiellos » till-ståndsbref » för eho, som ville se det; sjelf fick han en vacker dag se ett bref från samme aktade kompositör, däri denne bad sina vänner » intet uraktlåta, som kunde öka nederlagets storlek, ty naturligtvis blir det ett nederlag. » Och ett nederlag blef det.
Om man vill utplocka särskilda stropher af meningen, så tror jag visserligen, att man kan komma till det resultat, att man erhåller en mening, fullkomligt stridande mot meningens rätta innehåll. Jag båticke vidare att svara den värde talaren; jag vill blott ur betänk. !NT:o 29 ord för ord uppläsa i2:te punktens innehåll, 2o8 Den i5 December e. m. likgiltig, om den Lifalles eller afslås. Den lyder sSI(undai "Att då R. St. uti den tulltaxa, som nu kommer att tytfärdas, icke kunna bestämma annan tull å varor än den^ sorn efter närvar, omständigheter bäst försäkrar statens /inkomst och med statens interesse öfverensstämmer, men det på K. M. endast ankommer att, i afseende på utländska magter, bereda en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, R. St. behagade i und. anhålla, det K. M. i nåder må vidtaga alla de mått och steg, som, i afseende härpå, med landets bästa äro förenliga, samt, för befrämjande häraf, öfverlåta till K. M. rättigheten att minska eller nedsätta den i tullbevillntstaxan utsatta tull.” Huruvida detta quadrerar med den siste värde talarens uppläsning af denna punkt, hemställer jag till R. o. Ad:s bedömande. Hr Stuart, Garl Gust.: Jemte det jag förenar mig uti livad Gr. v. Fersen yttrat, får jag fästa Hr Lefre'ns uppmärksamhet derpå, att ingen sådan propos. blifvit begärd, genom hvars antagande Ståndet skulle komma att förklara, det någon nedsättning af tullafgifterna under det af R. St. bestämda belopp icke finge af K. M. medgifvas. Någon votering härom kail således icke komma i fråga. Hr Lefréns, under förutsättning häraf, nu gjorda framställning saknar följaktligen all tillämpning i afseende på den nu egentligen förevar. fråga. För öfrigt har Hr Gr. o. Landtm, redan framställt propos. på ej mindre den sednast föredragna än de öfriga punkterna i Bevilln.Utsk:s betänk.
I sanning, mine Hrr, örn våra förfäder med ett lika slags betänksamhet varit otillgängliga för det ljus, som uppgått omkring dem, vi skulle än i dag hafva famlat i hedendomens mörker! Den siste värde talaren i näst föregående session har, i det han förklarat sig mån om att upprätthålla den fria yttranderätten, funnit tjenligt att i en så allvarsam fråga, som den förevarande, hvilken tager i anspråk förståndets hela skarpsinnighet, äfven tala till in bill - Den 28 April. 257 billningskraften. Af en tillfällig ephemeridisk anledning framkallade lian skuggan af en hiindangången stor personlighet, för ätt besvärja oss att orubbad bibehålla den gamla lagstiftningen. För min del tackar jag honom för denna erinran. Med det dyrbara minne jag äger af den oförgätlige, med minnet af hans brinnande, sjelfuppoffrande kärlek till sitt nya fädernesland, har jag en väckelse mera att i denna vigliga stund, dä det gäller en sak af det största inflytande på detta fäderneslands framtida väl, icke sky något bemödande för att befordra det. Jag bar måhända mer än mången varit i tillfälle att inhemta kän nedom huru våra fängelseanslalter hittills varit beskaffade. Med denna kännedom kan jag icke undgå alt genomträngas af en själsskakande bedröfvelse, vid tankan på den stigande tillväxten i fängelsebefolkningens moraliska förderf och smittan, som derifrån fortplantar sig lill den fria befolkningen. Lifvades jag icke af den varmaste åtrå att, så vidt af mig beror, medverka lill en snar förbättring i detta sakernas skick, skulle jag anse mig samla öfver mitt hufvud de svåraste blodskulder, och dä jag efter den sorgfälligaste pröfning funnit det föreslagna nya straffoch fängelsesystemet verksammast och säkrast leda till detta önskvärda förbättringsändamål, så har jag icke tvekat alt med min röst understödja det förslag, hvars framgång nu beror på R. o. Ad:s afgörande. Frih. Peyron, Gustaf Abrah.: Jag instämmer till alla delar uti den siste värde talarens yttrande, och får lika med honom yrka bifall på betänk.
Förmodligen gick då mindre tyg och foder åt än nu för tiden. Hvarför jag ej fortsätter m e d att sy själf, är att jag ej nu har någon s o m kan hjälpa mig att profva, o c h att sy en klädning ensam drar för mig nästan en hel vecka. Många andra nödvändiga göromål få då skjutas åt sidan, jag blir nervös af ifver att snart få färdigt o c h blir otreflig både för mig och andra. Bättre vore att ha en syflicka hemma, men någon, s o m går bort o c h syr, finnes ej här. D o c k syr o c h underhåller jag fortfarande själf allt vårt linne, liksom underkläder o c h barnkläder. Mina utgifter för kläder i år, så många jag minns, äro följande: Underkjolstyg jämte tillbehör kr 6 m. fint ylletyg, realisationspris 12: — sylön o c h sybehör 20: — 4: — 33. Handskar ' ... „. Ett ljust sommarklädningstyg. 14: — sylön o c h tillbehör .-. Ett par skor - 8: — En sommarkappa m e d krage 36: — Ett paraply 6: 50. E n klädd hatt, hattband 6: — • H v i t domestik 7: 50. Man ser att jag ej skaffat mig andra än nödvändiga saker o c h ej heller många sådana. Mina hattar kläder jag själf o c h är äfven att märka det jag såsom hustru till ägaren af en affär, hvari förekommer snart sagdt allt möjligt, äfven hattar o c h en del modevaror, framför många andra har fördelen att få en h o p förnödenheter till inköpspris. Så m y c k e t mindre kan jag förstå, hur t. e x. A. B. kan få en fin ljus blus för 3 kr. Min ofvannämnda blus kan ej anses fin, tyget kostar blott 1: 50 metern, o c h dock går den färdig till 1 1: 2 8. Äfven o m fodret kunnat vara billigare o c h likaså sylönen, går dock endast tyget till: 50. Det skulle vara roligt att få se specifika4ion öfver kostnaden för A.B:s blus. O m vi skola tha någon nytta af denna klädpenningfråga, b ö r den tagas på allvar, tycker jag.
R:dr 192,808: seende lill ringlielen af dess tillgångar, endast uti inskränktare mån kan begagna. Sedan Ingenieuren J. IVahlberg under fleråriga resor i södra Afrika gjort rika samlingar af naturalier och erbjudit dem till inköp för natur-historiska riks-musei rakning, har Kongl. Maj:t, uppå vetenskaps-akademiens underdåniga tillstyrkande, den 17 December 1845 bifallit, att förenämnda samlingar (inge inlösas emot en betingad köpeskilling af 19,500 R:dr, hvilken borde sålunda utgå, att, utom 3,500 R:dr, som af riks-musei fond blifvit lill Wahlberg förskottsvis utbetalda och borde oafkortade honom tillkomma, skulle i lösen ytterligare erläggas 16,000 R:dr, hvaraf 6,000 R:dr genast borde, uppå skeende reqvisition, Wahlberg tillhandahållas af besparingarne på liks-statens Åttonde Hufvud-Titel, och återstående beloppet 10,000 R:dr skulle med minst 1,000 R:dr årligen från och med 1846 till Wahlberg utbetalas och intill nästa Riksdag utgå af anslaget för extra utgifter under 8:de hufvud-titeln; viljande Kongl. Maj:t för gäldandet af den öfriga delen utaf köpeskillingen framdeles anvisa nödiga medel. Vid slutet af år 1848 kommer således Ingenieuren Wahlbergs återstående fordran att utgöra 7,000 R:dr. För att emedlertid befria Åttonde hufvud-litelns, redan ganska otillräckliga, anslag för extra utgifter från en under flera år fortgående betydlig omkostnad af den särskilda beskaffenhet, som nu ifrågavarande köpesumma, föreslår Kongl. Majit, att Rikets Ständer må för en gång anvisa ofvannämnde belopp af 7,000:
Ailöningen för all fördubbling i alla grader bör wara snarare högre, och ej lägrej än den oräinrurL Trouppens. §. Blesterade til den grad, at de til nägon del för sin bergning blifwa mindre duglige, böra af Staten förses, hwarföke wista Tjenste-Ll^ser blifwa dem aldeles uteslutande förbehällne. Deste äro grunddragen af et förslag, alltid bekymmersamt och betänkligt, men aldeles odrägligt för alla andra Folkstag, än det, som föredrager en med mödor och upoffringar förmärswad frihet för »veklighet, maklighet och läg träldom. Med trygghet och utan anspräk framläggas alltsä desta tankar för Swensta Lagstiftare." Lika Den 2 Junii. zFg Lika lydande med det af Herr Afwersten Friherre von l>lLi.en ingifne anförande, intygar tians ^färtL. "Utdrag af ?>-otocollet, hältet i R k^ens Högloft. Ständers Oonstituuons Utskott den 26 Maj 1L09. S D. Herr Riddarhtts-Tecrk-teraren 8il. verstolps upläste et Anförande och et Förslag angäende en af honom tilstprkt Riksens Ständers Lag. och Hushälls-Bcredning; hwilket an förande och Förftag ivid detta vrolocoil btlag^ de finnas. Herr Lagmannen niom upläfte i samma ämne et äfwen wid detta krowcoll bifogadt utlätande. Utskottets öfrige Ledamöter öfwerenskommo, at nästkommande dag taga denna fräga i öfwerwägande. bie sn^r^. In sillem Hans färta." "Riksens Ständers Lag - och Hushällnings - Beredning. Denna Beredning skatt bcstä af Riksens Ständers .justilia Ombudsman, säsom Ordförande, samt Tolf Ledamöter kände antingen för utmärkta kunskaper, eller utmärkt skicklighet, Tre af deba Ledamöter böra hafwa warit brukade - 36o Den 2 Imrik. kade r Domare-befattningar.
Palmstjernas anmärkning, och uti de skäl han derföre anfört, till hvilka jag anhåller att få lägga det, att det skulle synas mig besynnerligt om, sedan medel genom enskildes omtanka blifvit samlade, man skulle insätta dem i allmänna Disconlen eller i Handelsoch Näringsdisconten för att se dem der helt och hållet försvinna. Ty i samma stund man föreslår, att de medel, som sparbankerne i Banken insatt, skola inberäknas i det belopp, som anvisas för att i diseontväg utlånas, så är det tydligt, att det är detsamma som om man sade, att en motsvarande summa skall helt och hållet dragas ur rörelsen och upphöra alt gifva någon ränta. Jag förmodar, att Frih. Palmstjerna, som yrkat att en ändring skulle ske uti denna punkt, äfven är beredd alt framställa ett förslag i den syftning han önskar; hvarföre jag nu icke anser mig böra göra det. I afseende pä öfrige punkter tillstyrker jag bifall till hvad Ulsk. föreslagit. Hr von Hohenhausen: Jag anhåller att få göra några korta observationer i auledn. af hvad Hr Rosenblad sednast anfört. Jag får då först erinra honom derom, att det endast var 8,000,000 r:dr, som, enligt det vid sista riksdagen utfärdade reglemente, voro till Disconten anslagne. Att särskildt reserverade fonder uppkommit och årligen ökats med omkring 9 proc., är en sak för sig, som man tolererat, men som icke mera borde tillåtas, i anseende till det onödiga trassel, som deraf förorsakas. Man har här nyss ifrågasatt, huru vid Länecouloret i Malmö en sådan fond kunnat uppkomma. Detta härrörde endast deraf, alt förfallna lån i Malmö biefvo indriftie hos deni, som för desamma hade ingått borgensförbindelser, och man sedermera låtit desamma innestå i disconten derstädes och gifvit dem namn af reservfond, hvilken blifvit an - Den 12 April e. m. 363 vänd till betäckande af inträffande ränteförluster.
Hvad dernäst vidkommer, alt Högvordiga Preste-Ståndet vid uppräknandet af de varor, som skola från Tolag befrias, uteslutit artikeln Ullj så och då detta beslut synes grunda sig derpå, att Högvördiga Ståndet icke antagit den Medel-tull, som af Utskottet, under förutsättning om Toiagens upphörande, för denna vara blifvit föreslagen, utan bestämt en annan efter den införda Ullens olika qvalitet _, men Tull-afgiften å Ull, hvilken äfven Vällofb Borgare-Ståndet utsatt till samma belopp, torde, till följd af de bägge Öfrige Riks-Ståndens gillande af Utskottets förslag, blifva föremål för serskild Votering inom Höglofb förstärkta Stats-Utskottet, lärer alltså af denna Voterings Bevillning-Utskottets Memorial N.o 54- 21 utgång bero, antingen Ull skall för tullas jemlikt Högv, PresteSlåndets och Vällofl. BorgareStåndels beslut derom, eller efter de tvänne Ståndens mening, samt i senare händelsen fritagas från Tolag, Den underdåniga Skrifvelse i arn* jiet, hvilken Högvördiga Ståndet äf* ven ansett böra aflåtas, tror Utskottet, för sin del, icke vara af behofvet påkallad, enär Tolagen sedan år 1823, af de i Utlåtandet N:o 44» PaåT 7r» ut“ redda anledningar, betydligen ökats utöfver det belopp, hvartill den till* fprene uppgått; och Utskottet hemställer des^ to hel lie vördsamt till Högvördiga Ståndet, om icke lämpligt må synas, alt frånträda beslutet härom, spm detsamma, utan biträde af Respective Med-Stånden, icke lärer kunna leda till någon påföljd, 1 åtskilliga omständigheter äro af nedännämnda Riks-Slånd fattade föl* junde enskilda beslut, nemligen: 32 Bevillnings-TJIskottcts Memorial N:o 5g..
Utsk. var mycken fråga om, att bestämma tullen ä rak-och pennknifvar efter vigt, men att man då, sökande genomdrifva teorierna för att hålla sig till det praktiska, lyckades att genom in. hemtade upplysningar ådagalägga omöjligheten af, att genom tullbestämmelse efter vigt i detta fall bereda tillräckligt skydd förde inhemska tillverkarne, och på samma gång hindra importen af odugliga varor och skräp, men deremot underlätta importen af dugliga varor, som här i landet kunna och böra afyttras. Geuom det vuvartde Bevilln.Utskrs förslag skulle otvifvelaktigt inträffa, alt skräp kommer att införas för lika godt pris, som den dugliga varan; hvarföre jag alltså fortfar alt tillstyrka bibehållande af 1845 års tulltaxa. Frih. Cederström: I många hänseenden har jag ansett för en heder och en tillfredsställelse ali söka efterfölja Gr. Lagerbjelke i spåren, d. v. s. dä han försvarar det bestående; men i närvar:de fall, dä Hr Gr:n ej vill följa det beståendes jemna flodbädd, emedan han blifvit intagen af de förvillande moderna statsekonomiska theorierne, så nödgas jag häruti vara af annan tanke med Hr Gr:n. Men då jag vet att äfven de från en motsatt åsigt hämtade, mest grundade skäl ej verka emot det bländverk, som förenämnde theoder utbreda inför ögonen af deras förfäktare, som en gång inkomne i hvirfveln af luftiga satser, dem conseqvent följa, så skall jag söka att hälla mig till det blott läcliska af saken. Hr Gr:n har sagt, att nu förevartde förslag skulle medföra ett vida förmånligare förhållande, än det gamla; men jag skulle då tro, att Hr Gr:n underförstått att de knifvar, som kommo att införas, skulle blifva goda, och ej allenast likaså goda som förr, utan förmodligen mycket bättre.
Icke dess mindre tycktes hon knappt ana att speglar funnos till i verlden, och hvem kan väl i så fall tänka på att göra lycka? Men – att göra lycka – hade i alla fall – bevars! – nog också varit någonting alltför naturligt! Wendelas Tante hörde verkligen icke till dem, af Ödet gynnade. – Sålunda var icke nog för henne att nervöst afficieras af åskväder! (43) Måste hon ej den Pingstaftonen, när så till sägandes ur klar himmel det i mannaminne allra-förskräckligaste oväder frambröt, till råga på egen ängslan äfvenledes nödgas inquiettera sig för Wendela? Denna hade som vanligt varit tidigare ute än solen, men återkom ej enligt vanligheten till Tantens kaffe på sängen (44). Riktigt hemskt var att tänka på hvart hon tagit vägen, helst åskan varit så stark, att hon säkert någonstädes slagit ner Och hade det ej slutligen gått som Tanten trodde? — Hade ej Wendela (45) satt sig under den stora Olycks-Eken, (46) just för att åskan, som slog ned på trädet äfven skulle träffa henne, och på det ingenting skulle vara mera naturligt vid hennes död (47) än öfriga lefnad! Detta hade Tanten för allt besvär. Men för oändligen väl var ändå med den der Katekesläsningen, äfven i fall, som man nästan kunde frestas att tro, åskviggen straffat Wendela för all hennes kärlek för oväder, bara hufvuden (48) och soluppgångar, hennes tvifvel på Guds vrede och all annan olydighet (49). Ett idésjukt barn lagar nog den goda Frun att hon slipper, i fall hon åt sig uppsöker något att i Wendelas ställe fostra upp – hvilket hon väl får göra, för att undgå märka huru morgonsmörgåsarna numera alltid äro illa rostade och kaffet merändels kallt, och folket i gräl, och näsduk samt snusdosa borta, och mopsen långa stunder gnällande vid dörren, och öfverallt i huset likasom någonting i olag (50). Medan Wendela lefde hade Tanten ej så noga gifvit akt på alla dessa obehagligheter. På den tiden hade Tanten nämligen ej stor tid att tänka på sig sjelf. Noter.
Då kallade de henne »snål», alldeles som tiggare, som gått miste om en allmosa. Så hände, att modern gick ned sig på isen sent en höstkväll. Ropen hördes till gården, men hjälpen kom för sent ändå. Man behöver tid att glömma slika rop! Margit frös fast i dem, hon. Men den som glömde, det var fadern. Bröllop följde så hastigt på begravning, att prästen bara behövde bläddra om några blad i handboken och gästerna att ömsa min. Margit fick befallning att lägga av sorgen, hon, vars hjärta ännu klappade i dödsångestens frossa och vars öron voro spända i ett ständigt hemskt lyssnande? Så kom hon på bröllopet i sin svarta dräkt och svarade, när man ville hon skulle dansa, »att det kunde hon inte, ty hon bar sorg för två». Hon bar sorg för tre, ty hon sörjde också sin döda moders sorg. Margits tilltag att på bröllopet sprida »granrislukt och bedrövelse» var något som Maja, styvmodern, aldrig förlät henne. Ung var hon, Maja, fyllig över barmen, rund över höfterna och len i tonfallet — en riktig kvinnokvinna. Aldrig hörde man henne säga ett hårt ord om någon — minst om Margit, hon bara ursäktade henne. Du förstår; hon ursäktade fel, som inte funnos, till dess hon slagit fast, att de funnos. Så blev det tal här och tal där, att hon var nog trilsk ändå i botten — hon Margit — och otacksam? Ja, Gud vet om hon inte rent av var högfärdig? Alla voro så villiga tro ont, ty alla kände sig bedragna på sin andel i »glädjebanken». Men först när det också tog vid att dra’ kallt från fadern, vaknade Margit upp. Hon var inte van se sura miner omkring sig hon, och så började hon att yrvaket och trotsigt försvara sig på måfå. Försvara sig mot anklagelser, som inte hörs! Ja, lika gärna kan man försöka försvara sig mot luftens giftdjur! Då gick Margit sin väg, raka-fram-vägen, till fadern och frågade vad hon gjort, efter alla voro så. Fadern, just då i full blom som förälskad 65 års narr, svarade, alldeles utom sak, att Maja hade rätt, alltid rätt, mest rätt därför att hon aldrig var sur och lipig.