Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af den företagsamhet, som i detta afseende utmärker Preitssarne, har man all anledning förmoda, att denna vägbyggnad innan kort blir utförd. I sammanhang dermed är förslag bragt å bane, att bilda ett bolag till inrättande af daglig ångbåtsfart emellan släderne Stralsund och Ystad, eller för den korta tid af året, då Strålsunds haran är tillfrusen, emellan Witthoff på Rugen och Ystad. Kommer detta förslag lill stånd, och det gör det, om icke förr, i samma ögonblick en Svensk jernbana leder lill Ystad, så har man på 6 å 8 timmar en lätt och daglig öfverfart till fasta landet. Landskrona med sin ypperliga örlogshamn (den enda emellan Götheborg och Carlskrona) som i viss mån beherrskar sundet och som är så djup att fregatter kunna lägga till vid sjelfva brobänken, och så stor att den kan rymma icke blott en betydande linieflotta, ulan äfven den mängd handelsfartyg, hvilka vid ett infallande krig kunna under afvaklan på konvoj, derstädes samla sig. Landskrona förtjenar icke blott ur denna synpunkt, men äfven för dess årliga tilltagande export-handel, alt blifva ändpunkten för en af Skånes jernbanor. Helsingborg, såsom det ställe der poster och resande alla årstider öfverfara, till och från Danmark, och der förmodligen den telegrafiska förbindelsen med detta land kommer att anknytas, bör af dessa skäl, såsom en vigtig punkt ingå i det Skånska jernvägs-systemet. Christianstad, residensstad och stationsort för södra Sveriges aitilleri, hvarest den stora stråkvägen till det inre af Småland vidtager, och som nyligen erhållit en förbättrad hamn vid Alius, är äfven en ibland de punkter, som företrädesvis böra i systemet ingå. Den 2S December f. m. 131 De nu afslutade undersökningarne omfalla alla dessa punkter, med undantag af Christianstad, (till hvilken stad likväl den föreslagna jernvägen blifvit, eller okulär-undersökning, på karta utlagd ) De innehålla nemi.:
DisconteringFrättighelen pä kopparsedtar under tillförene stadgade »vilkor skulle kunna öfwer dek förut faststälda belopp af 1500 skeppund Rä-koppar ökas till ZQoo skeppund. Hwad BancoUtskottet sä» lunda anfört och tillstyrkt gillade Ständer till alla delar; hwilket genott» Utdrag af Protocollet, skulle de Resp-. MedStänden samt bemalle Utskott »vördsamt och manligen Meddelas» Ut supra, lkx krotocollo S. DEfter öfwertaggnrng vM Riksens Högs. Dtänders BancoUkjkotts i ProkocollsUtdrag af d» tg dennes gjorda hemställan, huruwida de sedan ,8oö ars Riksdag brukliga ärliga sammanträden af Fullmägtige wid Banco och Riksgäldswerkentill genomseende af föregående ärets afflutade RiksStat> äfwen hädanefter mä fortfara, ansäg Ständet uppå de af Wallofl. BorgareStandet uti NU förstedt Prv» tocollsUtdräg af d. 2» dennes, anförda stal, dejsa sammanträden, såsom hädanefter öfwersiödiga, kunna Upphöra; hwaroM Underrättelse skulle de RespectivL MedStands-n samt BancoUtskottet »vördsamt och »vänligen lemnäs. Ut supra-. ?wtocollr) I. v» ^lmllvitt. UtMK Utdrag af Protocollet hallit hos Högwördige PresteStändet d. zo Oct. 1809. S. D, Efter uppläsande af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition tili Riksens Stander, angående huruwida Jnstruclion mä wara af nöden för Riksens Ständers Fullmagtige eller wederbörande Ämbetsman, hwilka i frägor om eftergift af ädömde ersättningar, som tillhöra Riksens Ständers Penningewerk, S-atswerkek eller de under Collegiernes och särffildte
Det vore önskligt, att den der framtidshägringen redan nu vore verklighet, ty går man ännu några årtionden fram i samma riktning som hittills och köper i konstföreningarna blott för att " uppmuntra ", utan att fråga efter om denna uppmuntran är förtjent, eller endast af barmhertighet, emedan det är “ synd om “ den eller den personen som företagit sig att klottra på papper eller smeta på duk, så är fara för handen, att vi förderfva hela vår konst — om vi någonsin haft någon — eller omöjliggöra uppkomsten af en sådan. I Stockholm har man icke nöjt sig med en konstförening (uttalas äfven: konstförnedring), utan ansett sig behöfva två. Den andra i ordningen, “ Föreningen för nordisk konst “ var länge icke annat än de “ refuserades salong “, der man för vrakpris köpte hvad den större och äldre föreningen försmått och hvars utställning sällan eller aldrig besöktes. Förhållandet är nu mera något annorlunda sedan Förmeningen för nordisk konst skaffat sig en bättre utställnings-lägenhet, alldeles in på näsan af Konstföreningen, höjt års-afgiften, doGk ännu underbjudande medtäflaren, satt i spetsen en snillrik konstnär och varm konstvän samt inflytelserik konstledare och lärare, hvilka alle samman äro förenade i grefve G. v. Rosens person, och antagit en rask och verksam konservator, landskapsmålaren Hjalmar Sandberg. Nu skola de två föreningarna täfla, och det inbillar en och annan konstnär sig vara alldeles ypperligt för “ marknaden ", en mycket farlig inbillning. Följden är icke någon annan än att krafterna splittras. Om dessa små föreningar handlade i konstens intresse, så sloge de sig tillsammans och verkade med gemensamma krafter. Då kunde möjligtvis något godt kunna åstadkommas, förutsatt naturligtvis, att den grundsats efter hvilken inköpen bedrefvos icke längre vorebarmhertighetens eller den fåkunniga uppmuntran afalldeles opröfvade nybörjare eller redan tillräckligt underkända dilettanter. Men så som det nu är, verkar ingendera föreningen något godt. Huru skola de “ konstverk4 * se ut som förvärfvas efter omkring 100 kr. stycket? Det är ett pris som måste anses för medelpriset i Föreningen för nordisk konst, hvilken vid sina uppköp kostar på, sig ett par tusen kronor för att förvärfva tjugu arbeten.
Här är så vackert, att man rakt inte vet hvarfc man ska se » Det var naturligtvis åt Ruffen jag sa det där, när vi spatserade omkring för att få » oss en » allmän öfversikt ». Allra vackrast af byggnaderna är Nordiska museet, som står där som en ståtlig gammal farfar, omgifven af barn och barn-barn och barn barns-barn-barn, ty så långt bort i släkt kedjan befinner sig nog till exempel » Damernas Paviljong », som ser ut som en rund, på midten insjunken, mycket rikt pikerad marängtårta. (Inuti är den madrasserad med siden och är förfärligt söt!) Konsthallen är så poetisk och förnäm, att den gaf mig de mest drömmande förnimmelser om en beduinprins, insvept i sin hvita kappa, och Sandvikens paviljong glömmer j a g aldrig. I djupet en blå grotta, där de små sötaste tomtar dra fram i d a - gen näpna guldtackor, och där ofvanpå » bilden af vårt lands hela makt ». Tänk bara på det där blanka » järnbandet », som vå- gar sig i hela taket, utan en enda skarf, och på järnrepen, som ser ut som silke, och på bandsågen, som är den största, och på hammaren, som är den tyngsta i hela världen! » Med den där kan vi slå ihjäl all konkurrens, » sa belåtet en herre, som stod bredvid oss. Inte vet jag, om det är sant, men nog förefaller det mig, som om Sandviken skulle kunna slå ihjäl en stor del af den varan. Arméns och flottans byggnad är utsökt vacker och egendomlig, någon slags modärn rokoko i hvitt och guld, fast j a g inte alls tycker om, att publiken ska spatsera ut och in genom Kunglig Majestäts Kröningsmantel, om den också bara är af papp. Inuti finns dc sötaste båtar och marinlöjtnanter att se på — utanför en hel forgyld gondol. Skogsutställningen luktar barr, både utoch invändigt, och bjuder på ett docksågverk precis efter naturen och på konstiga » kubbar » af den sort, som trollen brukar dra fingerkrok med, när det är kallt.
På norra (d.v.s. vind-) sidan hade dessa stenar en närmare två fot tjock, hårdt tillpiskad snöskorpa; på sydsidan voro de flesta bara. Enligt Brusewitz sluttade berget ännu brantare mot söder än mot norr. Söder om berget såg han en stor dal – troligtvis en sjö –, genom hvilken den å flyter, som vi passerat. Då jag på ditvägen gick tillsammans med Notti, uppmanade han mig att offra litet mat och bränvin åt sjöns gudomlighet, itjaken kamak, för att få en god fångst i nätet. På min fråga huru den såg ut, svarade Notti »uinga lilapen», jag har ej sett den. Utom denne gud finnes det enligt hans åsigt gudomligheter äfven uti strömmar, uti jorden och på några berg. Dessutom offra tschuktscherna åt solen och månen. Deremot tyckas de icke, såsom åtskilliga andra folk, egna sina aflidne någon dyrkan. Då jag senare gaf åt honom en skorpa och bad honom offra den, gjorde han med hälen en liten fördjupning uti snön på Nutschoitjin, smulade sönder en liten bit af skorpan och kastade smulorna i gropen. Resten af skorpan gaf han tillbaka med den förklaringen, att »kamak» icke behöfde mera, och att vi nu skulle få mera fisk i nätet än första gången. Notti sade ock, att tschuktscherna brukade offra något för hvarje fångst. Sålunda hafva troligtvis alla de samlingar af björnoch sälskallar samt renhorn uppkommit, som vi ofta sett på den tschuktschiska kusten, i synnerhet på höjder. Sedan vi afläst aneroiden, begåfvo vi oss skyndsamt tillbaka från bergstoppen till snöhuset, emedan det under tiden hade blåst upp ett starkt yrväder, så att man icke såg mer än några tiotal steg framför sig. På sluttningen nedanför »hufvudet» hade vi redan på ditvägen sett spåren af tvänne vildrenar. Notti sade, att några få sådana finnas på berget hela vintern. Största delen drager dock längre söder ut och närmar sig till kusten endast om sommaren. Johnsen hade sårat en uggla (Strix nyctea), som dock undkom honom. Den 24 yrade det hela dagen, så att vi icke kunde begifva oss ut för att skjuta.
Hon visste väl, att en signora aldrig hade satt sin fot på don Antonios teater, men hon måste se hur detta skulle aflöpa. Det vore en sådan svindlande stor framgång för hennes järnväg, om don Antonio lyckades. Då donna Micaela kom till teatern, fattades klockan några minuter i åtta. Och donna Emilia hade ej sålt en biljett. Men hon var ej nedslagen. »Gå in, donna Micaela!» sade hon. »Vi skola spela i alla fall. Det är så vackert. Don Antonio skall spela för er och er far och mig. Det är det skönaste han någonsin uppfört.» Donna Micaela kom in i en liten teatersalong. Den var sorgklädd, såsom de stora teatrarna alltid voro förr i världen, då Det gamla martyriet uppfördes. Det var mörka, silfverfransade förhängen omkring scenen. Och de små bänkarna voro klädda i svart. Straxt efter att donna Micaela var inkommen, visade sig don Antonios buskiga ögonbryn i ett litet hål i kulissen. »Donna Micaela,» ropade han såsom donna Emilia nyss förut. »Vi skola ändock spela. Det är så vackert. Det behöfver inga åskådare. I detsamma kom donna Emilia själf och öppnade dörren och höll den nigande på vid gafvel. Det var kyrkoherden, don Matteo, som kom. »Hvad säger ni om mig, donna Micaela?» sade han skrattande. »Men ni förstår, det är Det gamla martyriet. Jag såg det i min ungdom på stora operan i Palermo, och jag tror, att det var det där gamla stycket, som gjorde mig till präst.» Nästa gång dörren gick upp, var det fader Elia och broder Tommaso, som kommo med fiolerna under armen och letade sig fram till sina vanda platser, så lugnt som om de aldrig hade varit i tvist med don Antonio. Dörren gled upp på nytt. Det var en gammal gumma från gränden ofvanför den lille morens hus. Hon var svartklädd och gjorde korstecknet, då hon kom in. Efter henne kom en fyra, fem andra gamla gummor, och donna Micaela såg helt förtrytsamt på dem, medan de så småningom fyllde teatern.
Och att en sådan förändring, afseende ett medgifvande för ångerfull fånge att äfven i ransakningsfängelse, ehuru icke stadd i dödsnöd, kunna till sin tröst blifva af den heliga Nattvarden delaktig, har så mycket mera skäl för sig, som en värdig nattvardsgång omöjligen kan vara betingad af de vilkor, att den som felat först skall vara af verldslig domstol dömd, ej heller af det vilkor, att den enskilda skriften nödvändigtvis skall ske i kyrkans sakristia, utan allena deraf att den som felat, kommit till en sann och verklig ånger, en innerlig och fast förtröstan på Guds nåd i Christo. Någon olägenhet för den påbörjade ransakningens fortgång, kan också genom ett sådant medgifvande vara så mycket mindre att befara, som verldslig domstol icke längre dömer någon till den enskilda skriftens undergående, utan detta är öfverlemnadt helt och och hållet åt den dömdes fria vilja. Med anledning, af hvad sålunda blifvit anfördt, vågar jag ödmjukeligen hemställa, att genom ett särskilt tillägg till Kongl. Förordningen af den 4 Maj 1855 må blifva medgifvet, att rans åknings fånge, häktad för sådant brott, sorn i sistnämnda Kongl. Förordning omförmäles, må, då han sitt brott inför domstol bekant och visar sig hafva kommit till en sådan sinnesstämning, sorn icke innebär hinder för en värdig nattvardsgång, kunna på derom framstäld begäran, antingen af fängelsets predikant, eller annan Evangelisk Luthersk prest, i fängelset enskildt skriftas och aflösas samt derefter blifva af H. H. Nattvard delaktig, dock att anmälan derom med snaraste bör ske hos den domstol, inför hvilken han ransakning undergår. Om remiss af denna min motion till Höglofl. Lag-Utskottet får jag vördsamligen anhålla. Stockholm den 8 November 1862. A. E. A. Afzelius. Af Doktor A. Sandberg: Om den .stadgade folkskole-afgiftens erläggande äfven af .sådana personer, som åro arbetsföre och iclce utfattige, hvilka, enligt Kongl.
Majit hos Rikets Ständer föreslagit de så kallade stads-skolornas eller pasdagogiernas uppförande jemte elementar-läroverken å allmän stat, fann likväl Kongl. Majit, vid ärendets underdåniga föredragning, ofvanberörde underdåniga framställning icke föranleda till annan åtgärd, än att handlingarne i målet till Slals-Ulskottet öfverlemnades. Efter tagen kännedom af dessa, Utskottet jemväl delgifne, handlingar, har Utskottet, lika med Kollegierne, ansett skäl förekomma, att ersättning af stats-medel må tilldelas Rektor i Linde för de djekne-penningar, hvilka, så framt ej sjelfva afgiften upphört, skolat af Lindes Bergs-församling till honom utgöras med 18 R:dr 40 sk. 6 rst.
Den, som äger rättighet till minuthandel med, eller utskänkning af, bränvin, vare förbudet, att, äfven utan betalning, utlemna sådan vara vid tillfälle, då försäljningsrätten ej utöfvas får. § 30. I öppeu salubod för handel med andra varor än bränvin, vare bränvinsutdelning, äfven utan betalning, förbuden. 8 § 31 Ej vare någon berättigad att utsöka betalning för bränvin, sora blifvit vid utskänkning utborgadt. § 32. Byteshandel med bränvin vare lika med bränvins försäljning ansedd. § 33. Bränvin, som är försatt med något för helsan skadligt ämne, eller som icke är renadt från finkelolja, eller hvars styrka icke uppgår till minst 5 grader, får icke vid minuthandel eller utskänkning till salu hållas. § 34. Då bränvin sändes från stad med fartyg sallsjövägen, bör tullförpassning bränvinet åtfölja samt kärlen med tullförsegling vara försedda; dock inbegripes icke härunder skeppsbesättnings förråd, räknadt till 2 kannor på man. Förpassning å bränvin må ej af Tullkammare utfärdas, innan afsändaren aflemnat tillverkarens, under edlig förpligtelse utgifna, bevis, att bränvinet är af honom å uppgifvet ställe tillverkadt. Sådant bevis bör åtfölja bränvin, då det föres emellan inrikes orter, antingen sjöledes från skärgård eller i större parti än 60 kannor. § 33. Med undantag af hvad 35 § innehåller, skall hvad i denna förordning är stadgadt om minuthandel med, eller utskänkning af, bränvin gälla äfven för andra brända eller distillerade, ineller utländska, spirituösa drycker, äfvensom för drycker, hvilka äro dermed tillagade. § 36. Å gästgifveri, der rörelsen är emellan flera åboer fördelad, skall en, af kronobetjent påteknad, uppgift om den tid, hvardera åboen är till bränvins utskänkning berättigad, vara anslagen hos den, som för tillfället försäljningsrätten utöfvar, och hos honom, under samma tid, jemväl skylt vara anbragt, på sätt i 57 .§ föreskrifves. § 37.
Detta skulle kunna gifva anledn. till mycken misstydning, och man kunde derigenom lätt komma in på den banan, att under namn af hus-andakt införa en fullkomlig konventikel-frihet. Jag tror derföre försigtigheten fordra, att man upställer §:n sålunda att: ”Hus-andakt må, såsom hittills, fritt utöfvas af föräldrar och husfäder med deras barn, anhöriga och tjenstefolk, samt tillfälligtvis i huset varande ”umgänges-väuner.” Härigenom undveke man den vådan, att det må vara husfäder tillåtet, att under namn af umgänges-vänner, sammankalla jemväl sådane, med hvilka de ämna hålla konventikel. Gr. Liljencrantz har antydt, att man icke egentligen härvid borde beafsigtiga ett fridsamt förhållande i detia hänseende, och ihan har till stöd för denna åsigt, anfört Frälsarens ord, som säde sig vara kallad, att uplanda, en strid på jorden; men Hr Grin har härvid förbisett de förhållanden, .under hvilka vår Frälsare så yttrade sig. Det hedniska samhälle, som då egde bestånd, var genom moralisk depravation, hemfallet åt död och förstörelse, men äfven uti det tillstånd, hvaruti det Sig befann, hade icke Kristus iför afsigt, att låta detta samhälle, gå sin undergång till mötes, annorlunda än genom dess egna inneboende uplösnings-elementer. Den strid, som då uptändes, skulle uplösas uti frid; och det är denna, som vi uti vårt kristna samhälle böra söka, att vårda och vidmakthålla. 8 H. 23 354 Den 21 Ju ni f. m, Jag anser således den af Gr. Liljencrantz framställda opinion vara fullkomligt missriktad, ehuru det öppna uttalandet deraf förtjenar vår tacksamhet, edar det tydligen visar de faror, vi för vårt gamla samhälle skulle framkalla, om vi ginge in på sådana förslag, som dem LagUtsk. framställt, synnerligast om man skulle inskränka sig lill de 3 första §§:ne, och förbigå de försigtighetsreglor, som äro i de påföljande dertill fogade.
Bevillning af Jordbruket § 19- Af fast egendom, hemman och lägenheter å landet, söm med '.äganderätt innehafves, erlägges, utan afseende på deras natur, Bevillning med Två R:dr för hvarje Tusende af det uppskattade värdet, och i samma förhållande för värdet derunder. Torp och lägenheter, som på längre eller kortare tid äro afsöndrade från sin rätta Bolstad, och sådane, som från äldre lider blifvit upptagne å Allmänningar, äfvensom till enskildes nöje och beqvämlighet upp - fiil. txil ltcv.-Utskottets Betänkande, N:o fl. 23 förde åbyggnader a upplålne plaiser, värderas och utgöra Bevillning lika med annan jord på landel samt fastigheter i städerna. Alla öfrige torp och lägenheter inbegripas under hemmanens värde, och komma således icke att serskildt taxeras. Utjordar och urfjällar, sorn ej äro i hemmansvärdet inbegripne, anses, eiler deras beskaffenhet, lika med annan jord. § 20. För Kronohemman sami alla andra hemman och lägenheter, hvilka innehafvas med åborätt, böra åboerne erlägga enahanda Bevillning, sorn vore de sjelfve egare. Åboer, som besitta hemman med lifslids-sludja, erlägga Bevillning såsom egare. § 21. Frälse räntor beräknas till capital, med Fern procent elter torra ®rets markegång och tili afgift lika med fastigheter, hvilken afgift al Frälseväntans egare bör erläggas. § 22. Utom denna Bevillning efter egendomsvärdet, komma nedannämnde förut erlagde utskyider, såsom af grundskatts natur, att för riinte-egaren fortfara, nemligen: För Frälse-egendomar. Tio skil lingar för hvarje rusttjenst-mark, efter ingifven och rigtig befunnen rustljenst-längd och jordebok i det Län, der egendomen är belägen.
Mycket fin är » Ekbacken »; » Säby by » däremot verkar tråkig och är ett bevis, på hvad jag nyss sagt, att Ekströms begåfning ej ligger åt det minutiösa återgifvandet af naturen. Till modernisterna hör Trägårdh; han ser naturen ljust, utan öfverdrift och lämnar ett gediget, allvarligt arbete. Här finnes intet fusk, intet försök att » slå blå dunster » i ögonen på åskådaren. Hans nu utställda arbeten kanske ej fullt uppgå mot andra taflor, han visat, särskildt emot en mindre bild, ett mästerstycke i sitt slag, som förlidet år inköptes af konstföreningen i Göteborg, men de ställa konstnären ovillkorligen bland våra allra bästa yngre förmågor. Det större, » Landskap med djur », är ett utmärkt godt arbete. Bland de äldre landskapsmålarne finna vi friherre O. Hermelin, som med oförminskade krafter och samma liflighet i uppfattningen - lemnar intressanta vyer från olika trakter af fosterlandet; särskildt vill jag anföra » Yue af Marstrand från Koön ». W. v. Gegerfelt har utställt tvänne vinterlandskap från Torekow, af hvilka i synnerhet det ena kan ställas i jämnbredd med konstnärens bästa; man riktigt känner sig frestad att krama sig en snöboll af den lätta, fuktiga snön i förgrunden. Att stämningen i bägge bilderna är fin och sann, behöfver ej sägas. Karl Nordström är en artistnatur, detta torde ej kunna betviflas, och att han är egen, lärer ingen bestrida. Jag vet ej, om han är poet, säkert är, att han kunde blifva det; rimmen utgöra ju ej ett oafvisligt villkor för ett skaldestycke, och detta synes Nordström i sina bilder vilja bevisa, ty så orimliga de296 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG. någon gång synas vara, hafva de dock alltid utbredt öfver sig ett skimmer af poesi och känsla.
Jag förenar mig således i allo roed Herr von Hartmansdorff i bifall till Utskottets Betänkande; men skulle en ålerremiss beslutas, får jag till Utskottet framställa ett medel, hvarigenom skulle vinnas hvad Herr Morath åsyftat, att nemligen förekomma, det ingen må bli narrad att utlåna penningar (ill en person som vore Förmyndare, men dolde det. Jag vågar föreslå till Utskottets bepröfvande, om ic ke sådane bedrägerier kunde förekommas derigenom, att den Låntagare, som vid ett låns erhållande dolde, att han vore Förmyndare, straffades med Schavotten och ärans förlust. Herr von Höhe maur en, Michael: Den värde Ledamot, som väckt denna moden , har sjelf erkänt, att inrättningen af Förmyndarekammare är en åtgärd af så omfattande beskaffenhet, att den svårligen nu skulle lunna bringas till fullbordan. Sedan det är gifvit , finnes ock klart, att det nu icke förmår gifva något ökadt skydd åt omyndige. Han har äfven erkänt, att den dolda förmonsrätten blir håfven genom den förändring LagUtskottet föreslagit; och Herr von Hartmansdoiff bar uppmanat den värde motionairen, att uppgifva något fall, der denna förinonsrätt ändock Sten 9 O et ober /. M »91 skulle äga rum. Under sådant förhållande föri faller det af Herr Morath framställda exempel. Detta synes nog för rnig, som icke har juridisk kunskap, att derefter bedömma frågan, Man bör Icke undanrycka de värnlösa det skygd de hittills ägt, hälst under närvarande Credit-förhållande, då så lösliga principer om mitt och ditt äro gängse, annars kunde man med rättvisa förebrå Riksens Ständer att,sedart de lättat utvägarne till låns erhållande, de skulle frukta, att dessa lån icke blifva begagnade, utan att ‘<!lika öka antalet af låntagare. Herr Stråle'. Den vederläggning Herr Ribbing velat göra mot mina anmärkningar har jag icke kunnat fatta så, att jag deraf kan förmås att frångå dem.
För helsovården hafva under ifrågavarande tid varit anställde, likasom förut, två ordinarie och en extra provincialläkare, hvardera med sitt särskilda distrikt, en provincial-chirurg, stadsläkare i Norrtelge och Söderlelge, samt särskilda läkare vid det såkallade Löwenströmska lazarettet i Hammarby socken, för Botkyrka och Saletns socknar, vid Drottningholms kungsgård, för Invalid-inrättningen vid Ulriksdal, vid Waxholm för der förlagda kommendering af kronoarbetskorpsen, vid Forssmarks, Hargs och Schebo bruk, Utö grufDerättelse öfver Stockholms Län för åren 1843—1847. d 18 vor samt Guslafsbergs porslinsfabrik; hvarjemte för länets nja cellfängelse blifvit antagen särskild läkare. Å Seraflmer-lazarettet i Stockholm, b vilket är gemensamt för hufvudstaden och länet, hafva från länet blifvit vårdade år 1843 215 personer, år 1844 219, ar 1845 208, år 1846 253 och år 1847 231 eller under alla fem åren tillsammans 1,126 personer. Vid länets kurhus-inrättning, som äfven är förenad med stadens, hafva lör länet varit vårdade: 1843. 1844. 1845. 1846. 1847. Summa. Å det genom enskild frikostighet inrättade Löwenströmska lazarettet, der lattige sjuke, så långt utrymmet medgifver, mottagas, har sjukvård åtnjutits år 1843 af 88 personer, 1844 af 90, 1845 af 98, "l846 af 107 och 1847 af 99, tillsammans 482 personer. I de flesta socknar äro ständiga Barnmorskor anställde. Någon mera betydande sjuklighet har under berörde år icke inom länet förekommit.