Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rehhinders förslag, men då R. o. Ad. förut i afton vidtagit åtgärder, rakt stridande emot Utsk:s tillstyrkanden, anhåller jag vördsamt alt Ståndet, med undvikande af återremiss, hvarigenom Ulsk. icke behöfde förnöta sin tid på läsandet af de anföranden, som, här korsande hvarandra, ingenting bevisa, behagade antaga Frih. Rehbinders förslag, eller heldre bifalla den af Utsk. i ifrågavande hänseende framställda hemställan. Frih. Hjerta, Fredr. Philip: Jag får förklara, alt jag med min röst kommer att understödja det af Frih. Rehbinder fraraslälldta förslag, hvilket jag tor min del gillar. Frih. Rehbinder: Gr. Gyldenstolpe har sagt, att jag gjort mig skyldig till kolossala motsägelser. Skulle så vara händdisen, så förhåller det sig på samma sätt med den ädle G r:n, som vill gynna de utländska, men icke de inhemska varorna. Jag, som hyser en alldeles motsatt åsigt, hemställer till R. o. Ad., som derom må dömma, hvilket som år mest patriotiskt. Hvad angår utförseln af det bränvin, som icke dragit den skatt, som numera är beslutad, så får jag nämna, att jag uti milt första anförande tillkännagaf, att restitutionen skulle börja år 1856. Skulle jag icke hafva gjort det, så får jag tacka Gr, Gyldenstolpe, som derom erinrat mig, men äfven om denna omständighet alldeles icke blifvit omnämnd, tror jag att risken blifvit af ingen betydenhet, ty det är klart, att då bränvinet nu kostar 1 R:dr 28 sk. å 1 R:dr 36 14 H. 20 306 Den 3 November e. m. sk., afyltrar man det heldre inom landet, än att skicka det utrikes för att erhålla 44 sk. eller 1 R:dr. Beträffande åter den mängd valten, som Gr. Gyldenstolpe fruktar skall blifva utfördt, i händelse skatten restitneras, så vill jag endast erinra, alt vi hafva termometrar, hvarmed vi kunna pröfva den fluida varans styrka.
det största möjliga mål af kunstycken, komponerade och skaper och utveckla hennes inskrifna af läraren och Ika tillneboende själf var ägnade såsom bevis på hans b e - låtenhet m e d det sätt, hvarpå hon och varmt intressehade löst en svår uppgift. F ö r eleman skaps-begär Fadern med rad för reda kvinnan nya fält. sträfvandena Särskildt att beverksamhetsinom hälsovården ansåg han, att kvinnan hade ven kvarstår minnet af en sådan lektion outplånligt. dietid ville därför låta till till Denna stuIkas konfirEfter konfirmationen förde fautbildern sin dotter till L o n d o n, där läkare. Men ditåt hon sattes i en pension för att låg ej hennes håg. Hon hade fortsätta sin allmänbildning. E f - ej sig dottern räckte mation. en stor plats att fylla, och han da nedstort kunanlag. en D e t är tre små pianonågon dragningskraft åt nå- got visst kunskapsfack, utan samlade sitt vetande där det mest intresserade henne. ter hemkonsten vistades hon från ett utlandet par år i f ö r - äldrahemmet, till dess hon 1865 trädde i äktenskap med dåvaJ ä m t e ett lefvande intresse f ö r rande konsuln för H a m b u r g, nubokliga studier r ö j d e hon äfven mera grosshandlaren och kommenett varmt sinne f ö r konsten och dören Ludvig i all synnerhet för den musikaKärleken liska. B e d a n vid fyra års ålder hade hon visat sig trifvas godt stod trots Peyron. till musiken kvardessa yttre vid pianot, där hon efter gehör na började på letade en lärare, fram uppfångat. de melodier, hon Dessa tidigt s k ö n j - förändringar orubbad o c h pianostudierannan mycket nytt, ehuru föläfven framstående i han facket. bara anlag gjorde, att hon efter D e t var nämligen dåvarande lä- ett par år fick regelbunden unraren i piano vid Musikaliska akadervisning å pianospelning. demiens läroverk professor J. van första grunderna häri De bibragtes Boom. Hvarje vecka under
Uli Riksdagsbeslutet 1810 yttra Ständerna: ”Jemlikt Reg.F:s 62 och 64 §§• och ”med skyldigt afseende, ej mindre af Riksstyrelsens befriande ”från olampliga inskränkningar i dess dispositionsrätt öfver ”statsmedlen, än äfven på försäkrandet af dessa medels anländande till pröfvade behof och bestämda ändamål, hafva ”vi enhälligt fastställt följande hufvudtitlar, och för hvarje ”af dem anslagit nedannämnde summor, att inom sjelfva ti”teln af K. M. fritt och obehindradt disponeras.” Af hvad jag sålunda anfört, jemnfördt med de upplästa grundlags-§§. och 1810 års riksdagsbeslut, torde den slutsats vara obestridligen riktig att StatsUtsk. väl kunnat till R. St. gorå den framställning, att R. St. måtte hos K. M. i underd. göra den anmälan, att anvisningar å besparingarna lill bestämda löneanslag måtte i möjligaste måtto undvikas, men icke att tillstyrka R. St. att fatta ett beslut, att sådana anvisningar å besparingarna ic^e få äga rum,.emedan sådant vore att öfverskrida den gräns, R St. yttrat vara för sig i grundlagen utstakad. Dessa äro de hufvudsakligaste anmärkningar, jag fästat mig vid i afseende på utlåt. N:o 78, hvilka jag, för mindel, anser vara af den beskaffenhet, att jag hos Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. , vördsamt anhåller, att betänk, måtte till StatsUtsk. återremitteras, och att mina framställda anmärkningar mätte få åtfölja återremissen. Den 26 M a j f. m. Frih. Sparre, Sixten, uppläste följande: StatsCJtsk:s hushållningsellef besparingssystem lian j;ig i sakernas nuvarande skick, för min del, på intet vis gilla eller anse helsosamt för Sveriges hvarken statshushållning, enskilda välstånd eller sjelfständighet.
Majrt, som gillade de af Riket* Ständer, på grund af enskilda motioner, vidtagna beslut om pensioner å denna Stat, befallde, att Stats-Conloi et skulle om de skedda förändringarne i anslagen lill behörig efterrättelse förständigas; hvarjemte Kongl. Maj:t förordnade, att Rikets Ständers beslut om upphörande af den dagsverks-skyldighet till Kronobergs Kungsgård, sorn hil tills utgjort en löneinkomst för Landshöfdingen i Länet, skulle lill verkställighet befordras, samt att frågan om de vilkor, hvarunder anslaget till lönefyllnad åt Lä ra ine vid Stockholms Stads Undervisnings-Werk kom ine att fortfara, borde genom Ecclesiastik-Expeditionen i underdånighet föredragas. Kongl. Maj:t biföll Rikets Ständers anhållan, att Embetsoch Tjenstemännen vid f. d. Allmänna Magasins-Directionen, sorn på IndragningsStat förflyttas, mätte, så vidt ske kan, till andra passande tjenster placeras; och ville Kongl. Majit, enär Rikets Ständer ansett anslaget till Juris Doctorerne Collin och Schifter för samlandet af Sveriges gamla Ligar icke böra å Allmänna Indragnings-Slaten uppföras, i Nåder hafva anbefallt Justitiae Siats-Ministern att inkomma med underdånigt utlåtande, huruvida nämnde arbetes ytterligare fortsättning med bidrag af allmänna medel må vara af omständigheterna påkallad. Under den 29 April 1800 beslöt Kongl. Majrt, att sistnämnde anslag må fortfarande utgå och förskottsvis anordnas of Extra utgiftsraedlen, för att af Andra Hufvud-Titelns besparingar ersättas. Angående Handlanden B iII q vists befrielse från gäldande af an märkningsmed el. Anmäld d. 6 Februarii s. å. Bifölls af Kongl. Majrt och skulle vederbörande derom förständigas. Bil, till R. Se. Just, Ombud sm. Angående åtskilliga förändringar i föreskriften om belåning af Jernoell Vågeffecter vid Bankens Låne-Contor i Götheborg. Anmäld den 6 Februarii s. å. Kongl.
Det kan nog hända, ty stället var kändt, rekommenderadt och rekommendabelt, utsikten var vacker, rummen småtrefliga och bordet så pass godt och tillräckligt, som man billigtvis kan begära för 5 francs om dagen i ett för allt under dessa dyra tider. Madame Marécat var för resten en snäll och vänlig inackorderingsmamma och pappa Marécat, som varit professeur i sina dagar (hvilket ej är alldeles detsamma som professor i Sverige, utan den allmänna titeln för hvarje slags lärare), tillhandagick gärna med språklektioner. — Ä r det någon, som kände dem, såsom jag säkert tror att det är, så har jag en ledsam underrättelse att gifva. Affären har gått så bra, att det för ett par år sedan beslöts att utvidga den. D e byggde ett nytt hus. Men i fall det möjligen fanns någon vänlig tomte, som drog lycka till det gamla huset, så måtte han icke ha trifts i det nya, ty med ens var allt förändradt. Inackorderingarne kommo icke, men i stället räkningarne från murare, snickare, målare och tapetserare, man fann sig ha gjort en svår misskalkyl och kommit i en mängd opåräknade svårigheter, ur hvilka man ej kunde reda sig. Och nu hade det skett utmätning å huset, möblerna och alltsammans, och de skulle nödgas gå ifrån allt hvad de ägde, ty auktionen var utlyst. — En morgon helt nyligen började grannarne undra på, att huset hölls stängdt sedan två dagar, och de underrättade poliskommissarien därom. Denne infann sig och lät öppna dörren. I salen på nedre botten låg gubben Marécat utsträckt på golfvet i en stor blodpöl, med en revolver i handen och en kula i hjärtat. I rummet bredvid fanns madame Marécat, också död, utsträckt på sängen, klädd i sin brudklädning och med sin mans och sin sons porträtt på bröstet. På bordet bredvid sängen låg ett bref, skrifvet af henne till mannen, uti hvilket hon tog sitt afsked från lifvet och sina begge kära. Hon förklarade, att hon icke kunde uthärda deras ekonomiska ruin, bad dem förlåta den sorg hon gjorde dem genom att lämna dem allena och uttryckte till sist med en liten rest af kvinnligt koketteri sin önskan att begrafvas i brudklädningen ... Hon hade hängt sig.
Så mycket ser man emedlertid af hvad vi här komma att nämna, att om det ej kan med giltiga skäl bestridas, först och främst att Gud hvarken vill eller ens kan tillfoga ett väsende något ondt, och vidare, att hvarje bestraffning, som är verkligen rättvis, nödvändigt ock är en välgerning för den, som erhåller henne, samt ändtligen att ingen annan än samhället eller dess representant kan rätteligen begagna sig af sinnliga lidanden såsom straffmedel, så måste den gamla theologiska läran om Christi försoningsdöd och hans satisfactio vicaria erhålla en icke så litet förändrad betydelse, om hon skall kunna godkännas af förnuftiga och tänkande menniskor. Att hon kan hafva en sann och antaglig mening, vilje vi visst icke bestrida; tvertom är detta någonting, som vi sjelfve påstå; men säkert är dock, att denna mening icke är den, som vanligen bibringas oss genom vår Theologi. Och likaså säkert är det äfven, att våra Theologer hitintills ej gjort sig tillräckligt reda för den sanna betydelsen af ordet försoning. Att straffa (egentl. att spänna, sträcka t. ex. ett tåg, som derigenom blir rättadt eller rätt) är att rätta en orätt eller förnuftsstridig (sinnlig) vilja; och ett straff är derföre ingenting annat, än en sådan rättelse, d. v. s. 1) den straffandes rättande handling och 2) verkan af denna handling (rättelsen) hos den bestraffade. Vi pläge nemligen beteckna handlingen och handlingens verkan med samma ord, hvilket är ganska naturligt, då den sednare icke är någonting annat, än den förra betraktad i sin fulländning eller sitt resultat. Hvad deremot det physiska onda eller det lidande beträffar, hvilket samhällets representant (och rätteligen blott denna) vid bestraffandet tillfogar den brottslige, så är detta ej sjelfva straffet, utan blott medlet för dess förverkligande, och att (såsom vanligt) förblanda det sednare med det förra är likaså tanklöst och plumt, som att t. ex. förblanda yxan med hugget, eller vapnet med försvaret, eller knifven med operationen, eller medicamentet med curerandet, eller någonting dylikt.
Denna är dubbel hos oss emot i andra länder; och det är nödvändigt, att staten mellankommer, om näringarna icke skola gå under. Ja, äfven om man antager, att det från början varit felaktigt att tillämpa grundsatsen af statens framträdande såsom långifvare åt enskilda, kan man likväl icke påstå att näringarna nu kunna umbära ett sådant understöd; ty det ligger i sakens natur, att, utan tillgång på erforderliga capitaler, kan tillverkningen icke öka sig. Kostnaden för machineriers anskaffande, för inköp af betydligare förlag af rudimaterier etc. tilltager i mån af näringarnas utvidgande och framkallar behofvet af mera rörelsemedel. Men om man icke ökar lånetillgångarna, blir följden, att dessa saknas, i samma mån de, tilt ökadt belopp, erfordras; och att sådant skall menligt verka på näringarna är klart. Jag vill icke motsätta mig dem, sorn. tro, att näringarna omsider böra blifva sina egna förlagsman, men icke förr, än de uppnått en viss höjd, hvilken, ännu icke är hunnen, så länge näringarna till så stort belopp, som är dem medgifvet, stå till boks på statens förlagsconto. Då emedlertid såväl den beslutade realisationen som de flera anvisningar, hvilka redan blifvit gjorda i Riksg.- cont., hindrat Utsk. att tillstyrka bifall till K. M:s propos., synes det mig vara ganska oskyldigt att bifalla Hr Leölers motion, hvilken går derpå ut, att Manufacturdisconten må sköta sin lånerörelse utan hinder af författningar, som in - D e ii 5 Januari. skränka densamma inom nu var. fond. Det är orätt, om man anser Manuf.disconten för ett statens verk derföre, att den styres af CoinmerceColIrm. Den kunde lika väl, om det vore förenligt med statens säkerhet och icke förorsakade ökade kostnader, skötas af valda fullmägtige; ty med statens verk har den intet samband. Nu åsyftar Hr Lofflers motion endast, att öfverskotlen af hypotheker utöfver dem, sorn böra employeras till säkerhet för den nuvar. fonden, må få begagnas till densammas ökande.
Erfarenheten synes ock hafva bestyrkt, alt en skol-inrättning, på sistnämnde sätt verkställd, icke är så kostsam, som man vanligen föreställer sig, och efter hvad till Rikets Ständers kännedom kommit, hafva sådana Skolor redan på flere ställen, oberoende af allmänna medel, blifvit inrättade genom menigheternes frivilliga omsorg, lifvad af Presterskapets omtanka och af den enskilda välgörenhetens bidrag och bemödanden för detta ändamål, som härvid blifvit understödde och uppmuntrade, dels af E. K. M:s egne medel, dels af Kyrkors behållna tionde, och af andre tillgångar, dels ock genom tjenste-årsbei åkning för Lärarne. Rikets Ständer hafva derföre antagit, att Folkskolor på lika sätt och af samma bevekelsegrund skola uppslå på öfrige ställen, der de behöfvas, så snart Expeelilions-Ulskottets Förslag till und. Skrifvelse N.O 099. i5 nienigheterna hunnit tillräckligen upplysas om angelägenheten af dessa anställer, och uppmärksamheten blifvit tillbörligen fästad på deras åliggande i afseende på sältet för ändmålets vinnande; dock medgifva och inse Rikets Ständer, att menigheterna på flera ställen kunna vara så medellösa, att svårighet för Skolors inrättande hos dem kan möta, äfvensom alt örn O ' sländigheterna kunna mångenstädes vara sådana, att Staten, som sorgfälligt hör vaka öfver verkställigheten, äfven bör mellankomma med bidrag, vid de serskilda tillfällen, då ändamålet icke kan på annat sätt vinnas. Under denna åsigt, eller att menighelerna i allmänhet äro pligtig» att bekosta inrättandet af Folk-Skolor, finna R. St. likväl icke lämpligt, att communerne genom en ordentlig Lag lillförbindas att uppfylla denna skyldighet. Rikets Ständer betrakta visserligen densamma såsom ett både^christligt och medborgerligt åliggandemen ett åliggande, som icke bör uppfyllas genom yttre tvång, utan genom frivilliga öfverenskomraelser, till följd af en erkänd och vunnen öfvertjrgelse om sakens nytta och behöflighet.
Å. uplyser, Hajggströms anhållan; men K. M. förklarade, under d. 20 Juni 1827, att Hseggströms befattning ej vore så beskaffad hoftjenst, att sökanden vore berättigad till lönens bibehållande såsom pension, helst han innehaft hofnotarietjensten blott en kort tid före Konung Carl den I3:des död, hvarföre ock den underd. ansökningen sålunda blef i Nåder afslagen. Tvenne år sednare förnyade Haeggström denna sin underd. afskedsansökning, med dervid fästadt förbehåll om lönens åtnjutande såsom pension. Nåd. afsked beviljades honom d. 9 Okt. 1829; och dermed försedd vände sig Haeggström ånyo till K. M. med underd. ansökning att få upbära lönen på indragningsstat. Nåd. Resolut, deröfver aflats ej förrän d. 29 Juni 1S33, eller 3:ne år efter det Riksmarsk:sEmb:ts, ansökningen förordande underd. utlåtande (litt. B) till K. M. inkommit, samt var af det för Haeggström beklagliga innehåll, att K. M. icke funnit Sig kunna & den underd. ansökningen göra Nåd. afseende (litt. C). Haeggströms bekymmersamma ställning tvang honom att ännu en gång, på ytterligare andragna skäl, i underd:het söka göra sin talan gällande. Den förordades då på sätt och vis af K. StatsKont. (litt. D); och K. M. täcktes nu uti Resolut, af d. 8 Febr. 1834 (litt. E) i Nåder förklara Haeggström berättigad att upföras på allmänna indragningsstaten, till åtnjutande af 200 ll:dr b:ko pension, »likväl endast från samma års början.» Skälet till denna inskränkning är okändt; och det synes alltför hårdt om Haeggström, för det han obetänksamt, utan förbehåll, fortfarit utöfva tjensten under en ny Regent, skulle gå miste om sin pension, ehuru man skulle kunna säga, att han under tiden besparat K.
Rikets nu församlade Ständer tillkänna, att sedan, till följd af Rikets Ständers vid sednaste riksmöte meddelade beslut, utaf besparingarne å de vid föregående riksdagar till folk-undervisningens befrämjande anslagna medel, en summa af 80,000 rrdr blifvit i Riksgäids-kontoret tills vidare afsatt, för att af Kongl. Majrt användas till stiftsvis inrättade pensions-anstalter för folkskolelärare, under vilkor, att desse lärare, likasom församlingarna, till sådana anstalter lemnade bidrag; så bade Kongl. Majrt, genom cirkulär till samtlige Domkapitlen af den 1 Oktober 1851, meddelat vederbörande underrättelse om hvad Rikets Ständer sålunda beslutat, samt anbefallt de åtgärder, som för ändamålets vinnande voro erforderliga; och hade derefter, med hänsigt till de af Rikets Ständer i sådant afseende bestämda vilkor, förslag till dylika pensions-anstalter blifvit uppgjorda och till Kongl. Majrt inkommit från nio stift, nemligen: Linköpings, Strengnäs, Wexiö. Lunds, Götheborgs, Kalmar, Carlstads, Hernösands och Wisby; men dessa förslag hade Kongl. Majrt icke funnit vara af den beskaffenhet, att de kunnat i Nåder fastställas. Dessutom hade från skole-lärarne inom Westerås stift inkommit underdåniga framställningar, åsyftande pensionering af afskedade folkskole-lärare i hela riket, hvilka framställningar Kongl. Majrt dock ansett sig icke kunna till noggrannare pröfning företaga, innan sig visat, huruvida ändamålet kunde på det af Rikets Ständer beslutade sättet vinnas. Bih. lill R. St.
Som mycket viktiga ämnen upptager schemat huslig ekonomi och hälsovårdslära med särskild hänsyn till barnavård. Sveriges första kvinnliga snickargesäll. Vid Lunds fabriksoch handtverksförenings senaste sammanträde förekom ett ärende, som för visso var både ovanligt och intressant. Bland de till bedömande företedda profven ådrog sig särskildt ett större uppmärksamhet och vann allmänt bifall, för att icke säga beundran. Det var ett utomordentligt fint bildhuggeriarbete, ett i trä skulpteradt miniatyraltare jämte konsol, med Kristusbild och inskription. Sällan hade väl bland de många rent af mästerliga gesällprof, som till föreningen inkomma, något så ypperligt som detta presterats, och de närvarande beslöto också att belöna profvet, hvilket som gesällstycke godkändes, med den högsta belöningsgrad, föreningen har, nämligen diplom med silfvermedalj. Då därefter handlingarna i saken föredrogos, visade det sig, att profvet utförts af fröken Anna Carolina Möller, hvilken i fyra år arbetat hos snickarmästare N. H. Möller i Lund. Intyg visade, att hon själf gjort äfven snickeriarbetet samt ritnin150 gen för profvet. Fröken Möller inträdde därpå och mottog underrättelse om den utmärkelse, hvarmed profvet belönades. Och hon har sedan fått bok på att hon nu är gesäll i det hedervärda snickaroch bildhuggaryrket. Redan den femte! Medicine licentiatexamen har i dagarna aflagts vid Karolinska institutet af med. kand. Ellen Sandelin, värml., alltså den femte svenska kvinnliga läkaren. Finlands förnämsta författarinna har gått ur tiden. Från Kuopio ingår nämligen underrättelse att fru Minna Canth aflidit därstädes den 12 dennes. Den begåfvade författarinnan Wilhelmimia (Ninna) Canth, född Johnsson, föddes den 19 nov. 1844 i Tammerfors, ingick som elev i det nybildade semenariet i Jyveskylä och gifte sig 1865 med sin lärare, lektorn J. F. Canth. Vid hennes mans frånfälle år 1879 måste hon för att underhålla sig och sina 7 barn på allvar börja ägna sig åt författarverksamhet, hvarför hon redan förut visat ovanliga anlag.
St. vid sista riksdagen redan uttryckligen förklarat, alt det tillkommer K. M. att till lullhevakningen af t ul i intägten anvisa så stort belopp, som för ändamålet finnes erforderligt. — Jag anhåller, all dessa anmärkn:r fä åtfölja remissen till vederh. Utsk. Hr Rosenblad, Bernhard: Till de skäl, som den si ste värde talaren anfört ang:de vådan att upphäfva rättigheten till credilupplag, anhåller jag att få tillägga några ytterligare, hvilka torde visa, att en sådan åtgärd, långt ifrån att befrämja myntvärdets upprätthållande, skulle direct motverka detta ändamål. Rättigheten till creditupplag medför för våra köpmän den fördelen, att ifrån aflägsna orter, der varorne kunna tagas lör hästa priset, större qvantiteler kunna hemföras af de varor, som mest förbrukas. Det är kändt, att socker och caffe, som äro vära förnämsta utländska consuintionsarliklar, löras direct, hufvudsakligen från Brasilien och äfven frän Indien. Deraf har Svenska frakthandeln stora fördelar; Svenska sjömanskapet uppöfvas o. s. v. och derjemte har handelsvägen den vinsten, att dessa varor betalas med lägre pris än de kosta i Europa. Skulle nu den Svenska köpmannen underkastas den olägenheten, att genast fä betala lull för de dyrbara laddningar af sådane varor han hemfört, skulle delta ofruktbart öka de capitaler han mäste i denna rörelse nedlägga, en kännbar svårighet i vårt laud med dess creditoch penuingebrist. Jag förmodar, att den värde motiouären hemtat sitt förslag från America, der en förut i detta fall medgifven rätt blifvit upphäfven. Denna åtgärd var likväl derstädes föranledd af stora förluster, och sjelfva rättigheten af annan art. Tullkammaren ägde nemi. rättighet alt utlemna varorne pä credit ät de resp. handelshus, för hvilka de hade förtroende. Vid de stora bankrutter som der ägde rum, hlef skattkammaren högst betydligt lidande, och i anledn. deraf beslöt congressen att upphäfva denna rättighet.
Jag antager ock såsom en afgjord sak, att hvar och en som skrifver öfver Religionens läror åsyftar att hos allmänheten ställa dem i ett bättre ljus, att rena dem från vidlådande fördomar och villfarelser, att lifva och stärka religionskänsla!! i alla bröst. Om någon skulle beträdas med andra afsigter, med kitslighet, med törst efter ett vidunderligt rykte, med begär att smäda och förnedra heliga ting, så sker honom ingen orättvisa, om han hålles till tystnad. Kanske svarar han, att ingen dödlig eger att dömma hans afsigter. Ja, derföre antager jag dem såsom goda och ädla, och han hör ej vara missnöjd att efter denna förutsättning bedömmas. Han vill uppbygga en hel menighet med förklaring, tillämpning, utvidgande af läror, som äro 332 Riksdagen 1812. allmänt kända; i denna berömliga afsigt eger han all frihet och hör behålla den. Men han tror sig ock hafva upptäckt ett klarare ljus uti ett eller annat inveckladt dogme; ledd af ett ädelt nit vill han deraf meddela strålarne åt sina likar. Jag vill antaga möjligheten af en sådan upplysning. Men huru många elementer presupponeras icke hos en läsare för att kunna fatta en undersökning af denna art och deraf blifva verkligen upplyst, då deremot, i saknad af den nödiga underbyggnaden, han skall draga deraf falska, orimliga slutsatser och ofta föras till obotliga villor. Det skulle synas, som en välsinnad författare af sig sjelf utväljer det föreställningssätt, som bäst är afpassadt efter de läsare, dem han väntar sig och vill upplysa, men i ett så högst vigtigt och ömtåligt ämne som Religions-läran ville jag, att Samhället vore likasom genom en uppenbar akt försäkradt om den rättsinniga afsigten, och tror att han icke hör anse sin yttrande-rätt förnärmad, om han förpligtas skrifva på ett språk, hvars kännedom vore ovilkorligen förenad med en sådan underbyggnad, som ofvanföre är nämnd.