Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid besvarande af dessa framställningar anser sig Utskottet böra till en början anföra innehållet af den utaf motionärerna åberopade 2 § i 11 Kap. Kyrkolagen. Denna § lyder: »Den som motvilleligen sig, öfver år och dag, ifrån Herrans Nattvard håller, skall anses och tilltalas som en okristen, emot hvilken må förfaras på det sätt, som här ofvanföre, om uppenbara Skrift och Bann, förmäldt är; med mindre en vore fallen uti någon sådan rättegång, att han derföre ej kunde, med godt samvete, härtill träda och tillåtas, eller ock ens samvete vore af någon sådan anfäkt - 20 Lag-Utskottets Betänkande M 27. ning besväradt att det ej vore rådligt släppa honom dertill, förr än han, genom bättre undervisning, föres till rätta igen.» Söker man åter efter de stadganden, hvarpå den genom ordet »ofvanföre» här gifna hänvisning syftar, så igenfinnas de uti det nästföregående eller 10 Kapitlet af Kyrkolagen. Der meddelas föreskrifter om bannlysning. Bannlysningen är der delad i den mindre och den större. Genom det mindre bannet sättes den bannlyste, »till en bestämd tid, ifrån den heliga Nattvardens bruk och andra kyrkans friheter,» hvaremot det större bannet innebär, att den bannlyste jemväl »skall vara utesluten ifrån alla samqväm och umgänge med annat folk, förutan sin hustrus, barns och tjenstehjons; och om någon derutom, som vet att han är bannlyst, honom herbergerar, eller med honom äter och dricker, den skall stå uppenbar skrift; dock må man med honom handla och vandla, i köp och byten, men icke som med en kristen broder.» Sådana äro de påföljder, hvarmed Kyrkolagen hotar den, som »motvilligt sig, öfver år och dag, från Nattvarden håller.» Men om ock det allmänna tänkesättet gör tillämpningen af dessa stadganden nu mera omöjlig, och man således kan anse hotet om bannlysning vara i berörda hänseende kraftlöst, så qvarstår dock i ofvanförstberörda lagrum det ovilkorliga stadgande, att ett försummadt upprepande af nattvardens begående medför äfventyret att anses för okristen.
Något, annat än en förberedande undersökning synes mig StatsUtsk. icke hafva begärt, och jag får uppriktigt bekänna, att jag anser detta vara så öfverensstämmande med den vård, som Ständerna äro skyldige Kronans egendomar, att jag för min del icke kan finna den minsta betänklighet deremot. Ty om saken är ren, så ser jag icke hvad kyrkorna kunna lida deraf, att Konungen låter genom särskilda embetsmyndigheter i åtskilliga olika handlingar efterse, huruvida det kan löna mödan att för Statens räkning anställa en rättegång eller icke; hvarföre jag fortfar i det yrkande jag förra gängen framställde. Frih. Raab, Adam Christian: Jag uppträder ingalunda för att söka jäfva kyrkans rätt till ifrågavar. hemman; jag uppträder icke eller för alt bestrida Hr D:r Stenhammars reservation, sorn så ofta har blifvit åberopad ; tvertom värderar jag hans bemödanden och är honom tacksamhet skyldig för det ljus, som lian spridt öfver frågan. Men oaktadt all den uppmärksamhet jag egnat åt de talare, som yrkat afslag å betänk., liar jag icke kunnat komma till den öfvertygelse, alt man gör väl om man afslår SlatsUtsk:s hemställan. Tvisten beles nu att föras emellan kyrkan och Staten, men den förefaller mig helt enkelt emellan hemmansägarne inom hvarje socken, hvilka eljest skulle vara skyldige att underhålla kyrkan och aflöna sin prest. Att få denna tvist sliten, anser jag så mycket vigtigare, som den antagit en natur, att, utöfver hvad den förtjenat, både uppväcka klander emot Styrelsen och att nära nog blifva ett tvisteämne mellan Stånden. — Flera talare hafva gjort den frågan, hvad det skall tjena till att göra en undersökning, eller hvad det är, som kan beveka Ständerna alt låta göra en sådan undersökning. Jag skulle tro, att de talare, som gjort dessa frågor, icke hafva riktigt tagit i betraktande huru olika denna fråga hittills blifvit afgjord. Vi hafva oss bekanl, att tvenne frågor i Högsta Domstolen hafva utfallit olika; vi hafva Den 1 Mars f. m. 429 oss bekant, att myndigheterna gifvit alldeles olika tillstyrkanden i denna fråga.
Guvernörsembetet föreställer sig, på grund häraf, att Eders Kongl. Majit och Rikets Ständer, vid bedömandet af den tolkning, som Revisorerne här tillåtit sig af Rikets Ständers beslut, — 315 — skola finna densamma vara emot detta besluts klara ordalydelse stridande, och att Guvcrnörs-embetet alltså varit både berättigadt och förpligtadt att, från och med den 1 Juni 1858, det för Kamererare-tjensten i stat hestådda högre afiöningsbeloppet låta utbetala. Guvernörs-embetet framhärdar med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåte, M. THULSTRUP. Carlbergs Slott den 24 December 1860. C. J. E. Wennberg. Direktionens (ifver Allmänna Garnisoiis-sjnklsusct underdåniga utlåtande öfver 1860 års Revisorers anmärkningar vid sjukhusets räkenskap för år 1858. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Sedan, i anledning af Rikets Ständers Revisorers underdåniga berättelse om verkställd granskning af stats-verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1858, Eders Kongl.
Då Utskottet, sannolikt i medvetande af denna svårighet, förutsatt möjligheten, att de upplånade medlen ej alltid skola kunna utlånas till en sådan ränta, att Statens utgifter i och för lånet dermed kunna betäckas, så synes det mig som det i ett sådant möjligen inträffande fall med Statens egen fördel skulle kunna blifva förenligt, att äfven låta brönvins-producenten få, såsom hvarje annan idkare utaf en af Staten tolererad näring, belåna sin produkt i statslåne-fonden. Att hellre ikläda sig en förlust, än låta en fördel tillkomma denna tillåtna näring, är att förfölja den på samma gång man tolererar den. Då all slags real-pant, den må för öfrigt utgöras af en utländsk eller inhemsk vara, när den ej belånas utöfver sitt minimi-pris, har företräde, hvad säkerheten Banko-Utskottets Utlåtande M 70. il beträffar, framför en pant, som endast uppbäres af krediten, så har jag ej heller kunnat biträda Utskottets beslut att lemna »förskrifningar, utfärdade af föreningar med solidarisk eller på annat tillförlitligt sätt garanterad gemensam ansvarighet» belåningsrätt framför lånesökande, som kunna ställa som hvpothek så kuranta artiklar som t. ex. kaffe och kolonial-varor i allmänhet. Utskottet synes befara, att penningarne ej skola komma landets näringar till godo, om de ej i första hand till sjelfva närings-idkarne utlemnas. Jag hyser för min del den fasta öfvertygelsen, att lemnäs blott de 3 millionerna ut mot full säkerhet och icke åt svindlare, så leta de af sig sjelfva lika säkert sin väg till landets näringar, som bäcken genom sanden finner sin till hafvet.
För lullbordandet al nu pågående u(vidgningsoch reparationsarbeten ä domkyrkan i Wexiö, hafva Rikets Ständer, under nedanstående vilkor, beviljat ett lån å Tjugetusen Riksdaler, hvilket, sedan de i nästföljande 2:ne punkter föreskrifna skuldoch ansvarighels-förbindeiser blifvit vederbörligen atlemnade och godkände, bör utbetalas af Riksgäldskontoret. 8 :o. För iånesummans återbetalning på här nedan stadgade sätt skall af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kronobergs Län och Biskopen i Wexiö stift, i egenskap af nämnde domkyrkas Tutorer eller Föreståndare, afgifvas en till Riksgäldskontoret eller ordres ställd samt af Fullmäktige godkänd skuldförbindelse. 2:o. Derjemte skall, efter härtill vid allmän Sockenstämma erhållet uppdrag, Wexiö stadsoch landt-församlingars kyrkoråd, genom serskild, af Fullmäktige jemväl godkänd, förbindelse) å församlingarnes vägnar åtaga sig ansvarigheten för de, i afseende på detta lån, föreskrifna betalningsvilkors vederbörliga fullgörande. 3:o. Under den för lånets fulla återbetalning erforderliga tid, bör, före hvarje års slut, till Riksgäldskontoret inbetalas sex procent å den beviljade och utbekomna lånesumman, dervid fyra procents årlig ränta för lånets då återstående kapitalbelopp först beräknas och afgår, hvarefter öfverskottet anses utgöra kapital-afbetalning. Derest den stadgade betalnings—skyldigheten, vid derför bestämd tid, icke skulle fullgöras, bör dessutom fern procents årlig ränta för det til! liqvid förfallna beloppet erläggas, intilldess detsamma varder inbetaldt. § 122.
Hon teg ihjäl detta ämne, som hon vanligtvis gjorde med de ämnen, som misshagade henne. Hon förgick sig aldrig. Det låg en viss stelhet öfver Eleonores första möte med Kurt, som samma dag, han återvände från Stockholm kom upp till henne. — Ja, hvad säger ni om mig, fru Säfve? sade han, i det han satte sig. Ja, hvad skall jag säga. — Jag blef allt mycket öfverraskad. Ni har ju alltid påstått, att ni var för gammal att gifta er — Det trodde jag, men så vet ni Han var synbarligen förlägen och drog sig för att säga, att han gått och förälskat sig som en skolpojke. — Hur gammal är er fästmö egentligen? frågade Eleonore efter en stund. — Hon är tjugoett år. — Så ung, — då är ni precis dubbelt så gammal som hon. Fru Säfve var mycket flink i hufvudräkning. Faktum var odisputabelt. Kurt uppehöll sig också ej därvid, utan sade blott: Ni var väl inte stort äldre än Wanda, när ni gifte er? — Nej, det var ungefär detsamma. Tonen var ej så uppmuntrande som ordalagen, den sade: Jag var ej som andra unga flickor. Hon fortsatte också: Det beror ju alldeles på, hurudan er fästmö är, kanske hon är ovanligt allvarlig och mogen för sina år, det är ju så olika. — Wanda är mycket liflig, sade Kurt litet osäkert. — Får jag se hennes porträtt? Han tog långsamt, med en nästan smekande ömhet fram ett litet etui ur bröstfickan på sin rock och räckte det till fru Säfve. — Hon är ingen skönhet, sade han i en ton, som tydligen ville bli motsagd. Fru Säfve motsade honom ej. Tystnaden, som uppstod, under det hon noga skärskådade bilden, blef slutligen så tryckande, att Kurt hastigt inföll, i det han sträckte ut handen för att återfå porträttet: — Men hon är mycket söt, åtminstone tycker jag det. — Hon ser glad ut, sade fru Eleonore slutligen, men det måtte vara ett dåligt porträtt, man kan ju inte ens se om hon är ljus eller mörk.
Stundom kunde den unge mannen under deras samtal blifva helt varm och berätta om modern och deras hem, om sina planer och förhoppningar med en ofördärfvad ungdoms rena entusiasm, och professorn satt och hörde på med sitt stereotypa leende, tills Knut plötsligt tystnade, som om han ertappat sig själf med att begå en dårskap; hvad kunde väl denne man bry sig om honom och hans små intressen, han som var så stel och främmande, att han aldrig ens med ett ord häntydt på släktskapen dem emellan. Han anade ej, huru uppmärksamt professorn följde hvarje yttrande, hvarje uttryck i det rörliga ansiktet. En annan gång åter kunde den gamle själf slå sig lös och berätta, och då lyssnade Knut med beundran till hans genialiska påståenden och kvicka träffande omdömen; man kunde lära så mycket däraf, tyckte han. Till jul öfverraskade studenten professorn med nyheten, att han skulle resa hem och och hälsa på modern; han hade förtjänat sig litet respengar genom renskrifning, meddelade han, för att visa, att det var ur egen kassa han tog medlen för ett sådant extra nöje. Gamle herrn brummade bistert, att han j u var en fri människa som kunde komma och gå efter eget behag, men man kunde se, att den resan ej föll honom på läppen. Fina åter torkade sina tårdränkta ögon på förklä- dessnibben och menade, att det skulle bli en bedröflig jul, men försökte trösta sig med, att herr Knut skulle få det så mycket trefligare, och han log och sade, att det trodde han nog och så bar det af. Han var så glad som ett vinterny, när han kom tillbaka, och så ifrig att efter den korta ferien återtaga sina studier. Hela terminen arbetade han som en myra, men så hade han också vackra resultat att uppvisa, när våren kom. Då han var redo att lämna hufvudstaden, förmodade professorn smått ironiskt, att han längtade efter latmansdagarne på landet. Den unge mannen smålog. — Han visste just inte, huru mycket tid det kunde bli öfver att latas — sade han — det var nämligen bestämdt, att han skulle konditionera und (sommaren, och tre ostyriga gossar kunde nog gifva sysselsättning.
Man återvisade Utskottets Betänkande från alla tre Stånden, under om9tändeligt tillkännagifvande af sakens vigt, med antydan till Utskottet, att nödvändigt yttra sig i den sak, öfver hvilken dess yttran var begärd. Nu blef sista villan värre än den första: Nu kunde ej frågaa undgå att be svaras. Då jag ej vill tillåta mig att nyttja ordefc Advocatur, så måste jag säga, att det är med en anflrärigad juridijk jhicklighet, sorn Utskottet uti detta sednare Betänkande frambär sina origtiga resultater. Jag skall ej vara vidlyftig; men anser mig, för sakens vigt ännu behöfva anropa Ridderskapet och Adeln om några få ögonblicks uppmärksamhet. Utskottet lägger till grund för sitt afstyrkande den slutsats, att då Kongl. Maj.t eller HofRätt tillsätter adjungerad Ledamot för tillfället, så kan ej Partens inflytelse dervid blifva verkande, utan att förutsätta uppenbar mannamobn hos endera af dessa auctoriteter. Detta är alldeles falskt, ty Kongl. Maj:t hvarken kan, eller ens bör kunna, eller har någonsin visat, annat än att han äger förtroende till Den 12 Julii f. m. den person som HofRätten föreslår; och HofRätten deremot, åger dessutom ej heller mera än mensklig förmåga, att mota intriger, hvilka aldrig bedrifvas uppenbarligen. Hvem kan hindra en part att veta när en lottad Referent begär permission, eller är i begrepp att emottaga ett förordnande till annan tjenstebefattning? Hvem kan hindra en part att då, inför HofRätten, framställa sitt hemliga ombud såsom Competent till den ledig blifvande platsen, i egenskap af adjungerad Ledamot, utan att HofRätten ens någonsin skall kunna ana, att det är en tillställning af Parten? Bör jag förmoda en Juridijk Taskspelare vara oskickligare än den, som ur en kortlek låter mig, huru ofta jag än vill, uttaga ett kort efter mitt behag, hvilket likväl alltid blifver ett och samma kort, och således endast heter att vara efter mitt behag, men i verkligheten är efter hans eget.
De öfriga Magazins-inrättningens byggnader böra på det sätt, sorn med fondens fördel närmast öfverensstämmer, så fört ske kan, försäljas; så vida icke Rikets Ständer finna lämpligt att något af desamma till annat allmänt ändamål vid denna Riksdag anvisa. Kongl. Maj:t får slutligen fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på åtskilliga omständigheter rörande uppbörden och förvaltningen af Kronans spannmåls-räntor, hvarmed Stats-Contoiret ifrån och med nästa år kommer att åter taga direct befattning. Enligt hvad Stats-Contoiret, på grund af 1826 års afslutade Hufvudbok för Magazins-fonden, i underdånighet anmält, uppgår den kostnad fonden fått vidkännas i och för spannmåls-röreisen för Stats-Verkets räkning, lill ett belopp, som saknar allt skäligt förhållande till den förvaltade spannmålens qvantitet, äfven om afdrag sker för underhållet af sjelfva MagazinsDepartementet och den årliga gravalionen för pensioner, expectance-löner med flera Bih. till R. Propos. N.o 46- dylika utgifter. Intägten af spannmålsräntor nämnde år utgjorde vali, i anseende till missväxten och den allmänna tillåtelsen att med penningar losa dessa räntor , endast omkring hälften af hvad under vanliga förhållanden in natura levereras, och som i medeltal kan antagas till 5o,ooo tunnor årligen; men resultatet på det hela utvisar dock, att en betydlig kostnad, ufven i vanliga år öfverstigande i R:dr B:co tunnan, är förenad med Krono-spannmålens förvaltning.
Värderad af förmän, älskad och aktad af kamrater, och med hängifvenhet följd af underhafvande, sådane äro vittnesbörden om Aminoff, hvilka utan tvifvel delas af »illa som med honom varit i beröring; och ännu vid grafvens brädd, förnekade han ej den krigareanda som följt honom genom lifvet, ty, någia timmar innan han dog, frågade han vid full sans sin omgifning, ”hvad datum det var”, och yttrade efter erhållet svar, ”Gud vare lof att jag ännu en gång upplefde batalj-dagen vid Oravais.” Historien kommer säkerligen ej att uppteckna detta enkla drag, som dessutom, efter nuvar. tidsförhållanden icke lärer uppfattas såsom föremål för större uppmärksamhet, men det vittnar dock om en ädla re gnista af sann kärlek för det hårda yrket, och må detta drag här fä nämnas, såsom bevis för den sanning, alt aldrig hade försvaret af en fästning kunnat lemnäs i bättre bänder, än i hans. Oaktadt förlusten af sin fosterbygd, och mången lockelse att dit återvända, förblef dock öfverste Aminoff Svensk, och Svensk till själ och hjerta. Efter de närande krigens slut, gifte lian sig och blef lycklig make och far. Visserligen förmörkades blicken på framtiden dä lian skådade sin talrika familj, ty lian delade samma öde som mången, ja nästan de fleste bland Svenska militären, alt under fredens lugn nödgas lefva af små löne-inkomsler, knappa för den ensamme, alldeles otillräcklige för innehafvaren med hustru och barn. Öfverste Aminoff erfor detta i stort mått, men lät aldrig klagan deröfver undfalla sig. Det blef deremot den efterlefvande makan med 5 omyndiga barn (deraf 4 flickor) förbehållet, alt se denna mörka aning för framliden i den hårdaste skepnad verkliggjord; ty dessa hafva nu intet att lefva af, icke ens den ringaste pension.
Med bästa vilja samt det mäst noggranna iagttagande af åliggande plikter, skulle det orta blifva svårt att bedöma säkerheten hos de lånsökanH de, och skulle underrättelse derom ifrån orten inhämtas, komme ett betydligt uppehåll derigenom att förorsakas. Hvad jag du anfört, hoppas jag verka dertill, >å väl att en vis* summa bestämmes, sorn att lånebiträden mi få i orten utdelas; och är jag i öfrigt förvissad, att den sanna medborgsmannen icke misskänDes, samt att Riddeiskapet och Adeln, är öfvertygad, att endast f rättskänsla legat till grund för detta mitt yttrande. Herr Påhlman: Jag tager mig friheten anmärka, att den förevarande puncten icke innefattar det ämne, som nu är föremål för discus - Den 8 Junti •€. m. sionen. Denna punct utgör blott ett samman? drag af hvad Betänkandet innehåller om medel till Discootrörelsens återförande till ett ändamålsenligt skick, genom en lifligare omsättning, för att kunna medföra en välgörande verkan å Näringarne. Jag får således hemställa om icke denna punct må först bifallas; hvarefter man kommer till den, som har sammanhang med det ämne Grefve von Rosena yttrande omfattar. Grefve von Hofen: Till svar i hvad den siste värde Lsdamoten anfört, får jag äran nära? na, att Friherre Cederströms motion gaf mig anledning till mitt yttrande. Hans Excellence Herr Grefven och EandtMarjkalken förklarade, att då, hvad Grefve von Rosen nyligen anfört, syntes angå andra momentet af den nästföljsnde 8;de puncten, ansåg Hans Excellence sig böra hemställa, om icke den nu förevarande 7 de puncten kunde af Ridderskapet och Adeln gillas. Bifölls; g:de puncten var af följande innehåll:
För bemäldc Kommission, som den 1 Augusti 1838 trädt i verksamhet, har embets-lokal från och med den 1 innevarande Oktober blifvit anvisad i ett Kronan tillhörigt hus, hvadan något årligt anslag till hyra för bemälde embetsverk icke vidare erfordras. Hvad staten för Statistiska Tabell-kommissionen i öfrigt angår vill Kongl. Maj:t deruti föreslå följande ändringar: a) att Chefens för Kommissionens Central-byrå aflöning, hvilken blifvit bestämd tili lägre belopp än lönerna för andra i vigt och ansvar jemförliga befattningar, må från 4,300 R:dr höjas till hvad Kongl. Maj:t i Sin Proposition vid förra riksdagen föreslog, eller 3,000 R:dr, och således ökas med 300: — b) att, med afseende å hvad bemälde Chef anfört rörande fördelen och lämpligheten af gemensamhet i arbete och likhet i aflöningsförmåner för de i byrån anställde tjenstemän, i stället för de till Central-byråns tre tjenstemän å staten nu uppförda löner, en summa, motsvarande dessa löners sammanlagda belopp, eller 9,000 R:dr, årligen anvisas, för att lika fördelas emellan de tre tjenstemännen. c) att anslagen dels till »bibliothekets underhåll och litterärt utbyte», och dels till »betäckande af kostnaderna för en statistisk tidskrift» må bibehållas vid deras nuvarande belopp, 1,000 ?R:dr hvartdera, men erhålla egenskap af reservations-anslag; d) att anslaget, 1,000 R:dr, »till ved, ljus, skrifmaterialier m. m.» må från staten för Statistiska Tabell-kommissionen utgå och öfverflyttas till Sjette Hufvudtitelns allmänna förslags-anslag »till skrifmaterialier och expenser, ved m. m.»; e) att på Kommissionens stat må uppföras det arfvode Transport R:mt R:dr 300: — 500: — Kongl. Maj:ts Nåd. R:dr årligen, sorn Kammarherren E. G.
At blott föreläsa, utan skyldighet eller rättighet, ac äfwen pä enskildt hand efterfräga werkan deraf, eller för» hällander under denna tid i allmänna och enstildta lefwernet, bereder liknöjdhet och köld. I afseende pä de Studerandes älder, förhällande och lefnadssätt företer sig detzurom sä stor ätstilinad, emellan inrikes och utrikes blniversketer, at de icke lämpe ligen kunna jemnföras. 2:0. Wid nnderwisningens inrättning. Widkommande den föreflagne indragningen af Winterferierne och Sommarferiernes bibehällanve, har Utskottet, som deruti fullkomligen instämt med Herr Silverstolpes tanka, trott sig böra desi brojeck ril bifall anmäla. Hwad Herr Silverstolpe under l-itt. s. anfört, har Utskottet gillat, men fär derwid tillägga, at, jemte det de publicus föreläsningarne icke mätte öfwerstrida den Wetenstapens granjvr, för hwarS af - 6go Den 14 Mars. e. m. afhandlande en ?rofEor sitt Embete innehafwer, tillika mätte pabjudas, vet icke någon Lärare ivid lllmvei-8iret sar undandraga sig, nar del begares, gl emot beräkning privat föreläsa den honom rilhörande Wmenssap; dock ac, om detta antingen icke ästundas eller hans tid medgifwer, ar dessutom halla privata ^ckioner Uti andra Wettenffapsgrenar, sadant ingalunda bör förnekas, De förstager Herr Lilverstolpe upgifwit l>ltt, d c. L 6. til ftittvraturens utbredande och tilwäxt, förtjena wisserligen den största upmarksamhet.
Utsk?ts första framställning, deri Utsk:t afstyrkt bifall till dea Kongl. Propos. och föreslagit, att ifrågavarande kungsgård skulle i enlighet med gällande föreskrifter mot arrende uplåtas. Gr. Posse, Knut: Den för framtiden högst vigtiga åtgärd, som innefattas i K. M:ts Propos. om användande af Leckö kungsgård för anläggande af en ekplantering, har Utsk:t på ganska svåf - Den 10 Mars f. m. 75 vande skäl afstyrkt. Dessa skål jemte Utsk:ts betänklighet och flerfaldiga tvifvelsmål åro genom många reservationer och sednast genom Hr General Direktören llos’ sakrika anförande vederlagda; men det torde dock tillåtas mig att i allmänhet få yttra några ord rörande så väl Utsk:ts beslut som dess betänkligheter. Åtskilliga vetenskapsmäns yttranden, att eken vore i aftagando i Sverige, synas af Utsk:t hafva blifvit upfattado i en mera inskränkt betydelse, så vida de skola anses såsom skäl att för framtiden afstå frän all tanke på att förskaffa sig ekvirke. Den utmärkte vetenskapsmannen, Prof. Elias Fries, har visserligen i sin afhandling om skogar yttrat att först framträda väldiga ekskogar, men dessa försvinna efter hand och lemna rum för blygsamma alskogar. Detta må vara en vetenskaplig sanning, men för dessa omsättningar åtgå årtusenden, och det torde då vara för tidigt att redan nu låta skrämma sig deraf. Utsk t säger att Leckö kungsgårds läge, hufvudsakligen på en ö, utsatt för vindarnes åverkan, tordei måhända i icke ringa mån motverka ekträdets tillvext. Det förefaller mig som om Utsk. icke skulle hafva gjort sig full reda för nämnde planterings belägenhet. Enligt hvad som blifvit uplyst, är den dock så, att den bör vara skyddad emot dessa mäktiga vindar. Att anföra vindarne såsom motskäl synes mig derföre likasom taget allt för mycket ur luften.